2003 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # DLD Trading Co. prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Byla T-146/01.


1997 m. sausio 30 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # E.J.M. de Jaeck prieš Staatssecretaris van Financiën. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Darbuotojų migrantų socialinė apsauga. # Byla C-340/94.


2003 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 89/686/EEB. # Byla C-103/01.


1983 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Sven-Ole Mogensen ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnas - Pareigų paaukštinimas. # Byla 10/82.


title: 2012 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Bundesrepublik Deutschland prieš Karen Dittrich ir kt. ir Jörg‑Detlef Müller prieš Bundesrepublik Deutschland.#Bundesverwaltungsgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje – Nacionalinės teisės normos – Parama, skiriama tarnautojams ligos atveju – Direktyva 2000/78/EB – 3 straipsnis – Taikymo sritis – „Užmokesčio“ sąvoka.#Sujungtos bylos C‑124/11, C‑125/11 ir C‑143/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gruodžio 6 d. (
            *1
         )
      „Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje — Nacionalinės teisės normos — Parama, skiriama tarnautojams ligos atveju — Direktyva 2000/78/EB — 3 straipsnis — Taikymo sritis — „Užmokesčio“ sąvoka“
      Sujungtose bylose C-124/11, C-125/11 ir C-143/11
      dėl Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) 2010 m. spalio 28 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2011 m. kovo 9 ir 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose

         Bundesrepublik Deutschland

      prieš

         Karen Dittrich (C-124/11),

         Bundesrepublik Deutschland

      prieš

         Robert Klinke (C-125/11)
      ir

         Jörg-Detlef Müller

      prieš

         Bundesrepublik Deutschland (C-143/11)
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einantis K. Lenaerts, teisėjai E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz ir D. Šváby (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorius K. Malaček, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. gegužės 3 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               K. Dittrich, R. Klinke ir J.-D. Müller, atstovaujamų Rechtsanwalt D. Siegfried,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dohmen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Enegren ir S. Grünheid,

         susipažinęs su 2012 m. birželio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79), išaiškinimu.

               2

               Šie prašymai buvo pateikti sprendžiant ginčus tarp federalinių tarnautojų ir Bundesrepublik Deutschland (Vokietijos Federacinė Respublika) dėl jų partnerių patirtų medicininių išlaidų kompensavimo arba atsižvelgimo į partnerį skiriant federaliniams tarnautojams ligos atveju mokamą paramą (toliau – parama).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2000/78 13 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               „ši direktyva netaikoma socialinio draudimo ir socialinės apsaugos sistemoms, pagal kurias mokamos išmokos nelaikomos pajamomis [užmokesčiu] pagal šio termino apibrėžimą, pateiktą EB sutarties 141 straipsnyje, nei kitoms valstybių narių mokamoms išmokoms, kurios padeda sukurti sąlygas įsidarbinti arba toliau dirbti.“

               4

               Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje numatyta:
               „Šios direktyvos tikslas – nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.“

               5

               Direktyvos 2000/78 2 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.
               2.   Šio straipsnio 1 dalyje:

                        a)

                        tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu;

                  <...>“

               6

               Direktyvos 2000/78 3 straipsnyje šios direktyvos taikymo sritis apibrėžta taip:
               „1.   Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas:
               <...>

                        c)

                        įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą;

                  <...>
               3.   Ši direktyva netaikoma bet kokios rūšies išmokoms, mokamoms pagal valstybines ar panašias sistemas, įskaitant valstybinio socialinio draudimo ar socialinės apsaugos sistemas.
               <...>“

         Vokietijos teisė

      Registruotos partnerystės įstatymas

               7

               2001 m. vasario 16 d. Registruotos partnerystės įstatymo (Gesetz über die Eingetragene Lebenspartnerschaft, BGBl. I, p. 266) su pakeitimais, padarytais 2009 m. liepos 6 d. įstatymo (BGBl. I, p. 1696, toliau – LPartG) 7 straipsniu, 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Du tos pačios lyties asmenys, kurie civilinės metrikacijos tarnautojo akivaizdoje asmeniškai kartu pareiškia, kad visą gyvenimą nori gyventi kaip partneriai, sudaro partnerystę. Pareiškimai negali būti daromi su išlyga arba tam tikram terminui.“

               8

                  LPartG 5 straipsnyje „Pareiga prisidėti prie gyvenimo partnerystėje“ nurodyta:
               „Abu partneriai privalo tinkamai prisidėti prie gyvenimo partnerystėje. <...>“

         Nacionalinės teisės nuostatos, reglamentuojančios federaliniams tarnautojams skiriamą paramą

               9

               Federalinių tarnautojų teisė gauti paramą ligos, slaugymo ir motinystės atveju įtvirtinta Vokietijos federalinių tarnautojų įstatyme (Bundesbeamtengesetz, toliau – BBG).

               10

               Tuo metu, kai pareiškėjai pagrindinėje byloje pateikė prašymus skirti paramą, galiojusios redakcijos BBG 80 straipsnis buvo suformuluotas taip:
               „1.   Parama skiriama:

                        1)

                        tarnautojams, turintiems teisę į užmokestį arba išeinantiems vaiko priežiūros atostogų;

                        2)

                        pensininkams, turintiems teisę į pensiją,

                  <...>
               Parama taip pat skiriama dėl išlaidų, kurių patiria teisę į paramą turinčio asmens sutuoktinis, jeigu neturi pajamų, leidžiančių jam būti nepriklausomam ekonominiu atžvilgiu, ir dėl išlaidų, susijusių su išlaikomais vaikais, į kuriuos gali būti atsižvelgiama skiriant šeimos išmoką pagal Federalinį tarnautojų darbo užmokesčio įstatymą (Bundesbesoldungsgesetz). <…>
               2.   Paprastai parama gali būti skiriama tik dėl būtinųjų ir ekonominiu atžvilgiu pagrįstų išlaidų:

                        1)

                        ligos ir slaugymo atveju;

                  <...>

                        3

                        Parama skiriama kompensuojant ne mažiau kaip 50 % kompensuoti tinkamų išlaidų. <...>

                        4.

                        Vidaus reikalų ministerija <...> įsakymu reglamentuoja paramos teikimo tvarką, <...>“

               11

               Iki įsigaliojant 2009 m. vasario 13 d. Federaliniam nutarimui dėl paramos, skiriamos tarnautojams ligos, slaugymo ir motinystės atveju (Verordnung über Beihilfe in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Bundesbeihilfeverordnung), BGB1. I S 326, toliau – BBhV), paramos skyrimo tokiais atvejais sąlygos buvo reglamentuotos Bendraisiais administraciniais nurodymais dėl paramos, skiriamos tarnautojams ligos, slaugymo ir motinystės atveju (Allgemeine Verwaltungsvorschriften für Beihilfen in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Beihilfenvorschriften), toliau – BhV).

               12

                  BhV buvo panaikinti, nes buvo priimti srityje, kuri gali būti reglamentuojama tik įstatymais, tačiau šie nurodymai ir toliau taikyti išlaidoms, patirtoms iki 2009 m. vasario 14 d., t. y. iki BBhV įsigaliojimo dienos. Remiantis BhV 3 straipsniu, teisę gauti paramą turinčio asmens šeimos nariai, kurie taip pat turi teisę į šią paramą, yra sutuoktinis ir išlaikomi vaikai, tačiau prie jų nepriskirtas asmuo, su kuriuo teisę gauti paramą turintis asmuo yra sudaręs registruotą partnerystę.

               13

                  BBhV 1 straipsnyje nustatyta:
               „Šiuo nutarimu reglamentuojamas paramos skyrimas įstatymų numatytais atvejais. Parama padeda padengti asmenines medicinines išlaidas, paprastai apmokamas iš gaunamo užmokesčio.“

               14

                  BBhV 2 straipsnyje numatyta:
               „Teisę į paramą turintys asmenys
               1.   Jeigu 2–5 dalyse nenustatyta kitaip, teisę į paramą turi bet kuris asmuo, kuris paslaugos gavimo dieną yra:

                        1)

                        tarnautojas;

                        2)

                        tarnautojo pensiją gaunantis pensininkas arba

                        3)

                        buvęs tarnautojas.

                  2.   Be to, paramos teikimas siejamas su sąlyga, kad teisę į paramą turinčiam asmeniui turi būti mokamos išmokos, kai antai atlyginimas, viešosios tarnybos tarnautojo užmokestis, stažuotojo stipendija, pensija, pereinamojo laikotarpio išmoka, našlių pensija, maitintojo netekimo išmoka <...> arba laikina išmoka. Teisei į paramą neturi įtakos neapmokamos atostogos, paimtos pagal Nutarimą dėl specialiųjų atostogų (Sonderurlaubsverordnung), su sąlyga, kad šios atostogos tęsiasi ne ilgiau kaip vieną mėnesį.
               <...>“

               15

                  BBhV 4 straipsnyje, kuriame detaliau reglamentuojama, kurie šeimos nariai turi teisę į paramą, numatyta:
               „Teisę į paramą turinčio asmens sutuoktinis turi teisę į paramą, jeigu bendra jų pajamų suma <...> neviršija 17000 EUR.
               <...>“

               16

                  BBhV 46 straipsnyje „Paramos apskaičiavimas“ nustatyta:
               „1.   Parama suteikiama kaip išlaidų, kurių patyrė teisę į paramą turintis asmuo ir teisę į paramą turintys jo šeimos nariai, tam tikros procentinės dalies (apskaičiavimo tarifas) kompensacija. <...>
               2.   Jeigu 3 dalyje nenustatyta kitaip, apskaičiavimo tarifas yra:

                        1)

                        50 % – teisę į paramą turinčiam asmeniui;

                        2)

                        70 % – pensijos gavėjams, išskyrus našlaičius;

                        3)

                        70 % – teisę į paramą turinčiam sutuoktiniui ir

                        4)

                        80 % – teisę į paramą turintiems vaikams ir našlaičiams.

                        3.

                        Jeigu teisę į paramą turi du ir daugiau vaikų, apskaičiavimo tarifas teisę į paramą turinčiam asmeniui yra 70 %. <...>“

               17

               2011 m. lapkričio 14 d. įstatymu (BGBl. I, p. 2219) BBG 80 straipsnio 1 dalies trečias sakinys buvo pakeistas atgaline data nuo 2009 m. sausio 1 d. ir nuo tol apima partnerius kaip šeimos narius, turinčius teisę į aptariamą paramą. 2011 m. lapkričio 14 d. taip pat atgaline data atitinkamai buvo pakeista BBhV 4 straipsnio 1 dalis ir 46 straipsnio 2 dalies 3 punktas.

         Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas

               18

               Bylose C-124/11 ir C-125/11 pareiškėjai pagrindinėse bylose, federaliniai tarnautojai, pateikė Bundesrepublik Deutschland prašymus suteikti paramą, susijusią su medicininėmis išlaidomis, kurių 2004 m. gruodžio mėn. ir 2005 m. lapkričio mėn. patyrė atitinkamas jų partneris, kaip jis suprantamas pagal LPartG; Bundesrepublik Deutschland šiuos prašymus atmetė.

               19

               Atitinkamai 2009 m. birželio 16 d. ir gegužės 26 d. priimtais sprendimais Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas) patenkino skundus, pateiktus dėl šio atsisakymo, nes nusprendė, kad nors teisė į nagrinėjamą paramą nekyla iš BhV, kadangi pagal juos partneriai nepriskiriami prie šeimos narių, į kuriuos gali būti atsižvelgiama tuo tikslu, ši teisė kyla iš Direktyvos 2000/78.

               20

               Jis konstatavo, jog, remiantis Teisingumo Teismo praktika (2008 m. balandžio 1 d. Sprendimas Maruko, C-267/06, Rink. p. I-01757), nekyla abejonių dėl to, kad tarnautojams ligos atveju skiriama parama gali būti laikoma „užmokesčiu“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą. Šiuo atžvilgiu jis pabrėžė, kad nagrinėjama parama skiriama tik dėl tarnybos santykių, o ne kaip bendrosios valstybinės socialinio draudimo ar socialinės apsaugos sistemos išmoka – tai matyti visų pirma iš nagrinėjamos paramos ir užimamas pareigas atitinkančio užmokesčio tarpusavio ryšių.

               21

               Byloje C-143/11 pareiškėjas pagrindinėje byloje, į pensiją išėjęs federalinis tarnautojas, 2006 m. liepos mėn. paprašė skirti nagrinėjamą paramą savo partneriui, tačiau atsakovė pagrindinėje byloje šį prašymą atmetė.

               22

               Pareiškėjo pagrindinėje byloje reikalavimas pripažinti, kad partneris nagrinėjamos paramos atžvilgiu turi būti vertinamas kaip sutuoktinis, pirmojoje ir antrojoje instancijose buvo atmestas. Apeliacinės instancijos teismas, be kita ko, nusprendė, kad Direktyva 2000/78 nepažeista, nes pareiškėjo pagrindinėje byloje situacija, kiek tai susiję su nagrinėjamos paramos suteikimu jo partneriui, nepanaši į sutuoktinio situaciją.

               23

               Visose trijose pagrindinėse bylose pralaimėjusios šalys pateikė kasacinius skundus Bundesverwaltungsgericht (Federalinis vyriausiasis administracinis teismas).

               24

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal BhV pareiškėjai kiekvienoje iš pagrindinių bylų negali remtis teisėmis į nagrinėjamą paramą vien dėl to, kad jų partneriai, kitaip nei sutuoktiniai, nėra šeimos nariai, kuriems gali būti skirta parama.

               25

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jeigu nagrinėjama parama patektų į Direktyvos 2000/78 taikymo sritį, pareiškėjai pagrindinėse bylose turėtų teisę į prašomą paramą. Iš tiesų pagal šią direktyvą reikia vienodai vertinti partnerį turinčius tarnautojus ir susituokusius tarnautojus, nes, kiek tai susiję su prašoma išmoka, t. y. tarnautojams ligos atveju skiriama parama, partnerių ir sutuoktinių situacijos yra panašios.

               26

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar nagrinėjama parama laikytina užmokesčio, kaip jis suprantamas pagal SESV 157 straipsnį, dalimi, kuriai taikoma Direktyva 2000/78, ar bendrosios valstybinės socialinio draudimo ar socialinės apsaugos sistemos išmoka, ar panašia išmoka, kuri nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.

               27

               Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nagrinėjamos paramos atveju įvykdyti ne visi kriterijai, kuriuos Teisingumo Teismas yra apibrėžęs pensijų sistemų atveju siekiant atskirti pensijas, mokamas pagal privačias pensijų sistemas, nuo valstybinės socialinio draudimo sistemos išmokų. Be to, jis mano, kad šie kriterijai netinkami sveikatos draudimo sistemų atveju.

               28

               Esant šioms sąlygoms, Bundesverwaltungsgericht nutarė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir kiekvienoje iš pagrindinių bylų pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar Direktyva 2000/78, nustatanti vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, taikoma nacionalinės teisės normoms, reglamentuojančioms paramos skyrimą tarnautojams ligos atveju?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               29

               Savo klausimu, kuris yra identiškas kiekvienoje iš pagrindinių bylų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tarnautojams ligos atveju skiriama parama, kaip antai ta, kuri skiriama Bundesrepublik Deutschland tarnautojams pagal Federalinių tarnautojų įstatymą, patenka į Direktyvos 2000/78 taikymo sritį.

               30

               Iš Direktyvos 2000/78 3 straipsnio 1 dalies c punkto ir 3 dalies matyti, kad ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuose, įskaitant valstybines įstaigas, kiek tai susiję, be kita ko, su užmokesčio sąlygomis, ir netaikoma bet kokios rūšies išmokoms, mokamoms pagal valstybines ar panašias sistemas, įskaitant valstybinio socialinio draudimo ar socialinės apsaugos sistemas.

               31

               Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, Direktyvą 2000/78, atsižvelgiant į jos 3 straipsnio 1 dalies c punktą ir 3 dalį, siejamus su 13 konstatuojamąja dalimi, reikia aiškinti kaip netaikomą socialinio draudimo ir socialinės apsaugos sistemoms, pagal kurias mokamos išmokos nelaikomos „užmokesčiu“, kaip tai suprantama pagal SESV 157 straipsnį (minėto Sprendimo Maruko 41 punktas ir 2011 m. gegužės 10 d. Sprendimo Römer, C-147/08, Rink. p. I-3591, 32 punktas).

               32

               Darytina išvada, kad Direktyvos 2000/78 3 straipsnio 3 dalis negali būti aiškinama taip, kad tarnautojams ligos atveju mokama piniginė išmoka, kuri yra „užmokestis“, kaip tai suprantama pagal SESV 157 straipsnį, nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Römer 33 punktą).

               33

               Todėl reikia nustatyti, ar pagal sveikatos apsaugos sistemą, kaip antai numatytą Vokietijos federaliniams tarnautojams, skiriama piniginė išmoka gali būti prilyginta „užmokesčiui“, kaip jis suprantamas pagal SESV 157 straipsnį.

               34

               Remiantis SESV 157 straipsnio 2 dalimi, „užmokestis“ – tai įprastas bazinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą.

               35

               Kalbant pirmiausia apie objektyvų užmokesčio elementą, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad „užmokesčio“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 157 straipsnį, turi būti aiškinama plačiai. Užmokestis apima, be kita ko, bet kokį atlygį grynaisiais arba natūra dabartiniu metu ar ateityje, su sąlyga, kad jį moka, nors ir netiesiogiai, darbdavys darbuotojui už jo darbą, nesvarbu, ar pagal darbo sutartį, ar pagal teisės nuostatas, ar savanoriškai (žr. 1992 m. birželio 4 d. Sprendimo Bötel, C-360/90, Rink. p. I-3589, 12 punktą ir 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo Seymour-Smith ir Perez, C-167/97, Rink. p. I-623, 29 punktą).

               36

               Taigi „užmokesčio“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 157 straipsnį, objektyviai žiūrint, apima piniginę išmoką, kaip antai Vokietijos federaliniams tarnautojams ligos atveju skiriamą paramą, kuria kompensuojama nuo 50 % iki 80 % tinkamų kompensuoti sveikatos priežiūros išlaidų, kurių patyrė tarnautojai arba tam tikri jo šeimos nariai.

               37

               Todėl, antra, reikia išnagrinėti, ar nagrinėjama parama tarnautojui mokama dėl jo tarnybos santykių. Iš tiesų iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad siekiant įvertinti, ar išmoka patenka į SESV 157 straipsnio taikymo sritį, lemiamas gali būti tik kriterijus, pagrįstas konstatavimu, kad išmoka darbuotojui buvo išmokėta dėl jo darbo santykių, juo labiau kad šis kriterijus yra vienintelis, išplaukiantis iš pačios šios nuostatos teksto (senatvės pensijų srityje žr. minėto Sprendimo Maruko 46 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               38

               Konkretūs kriterijai, kuriuos Teisingumo Teismas suformulavo siekdamas įvertinti pensijos išmokos kvalifikavimą kaip užmokesčio, kaip jis suprantamas pagal SESV 157 straipsnį, visų pirma tie, pagal kuriuos minėta išmoka turi tiesiogiai priklausyti nuo išdirbto laiko, o jos dydis turi būti apskaičiuojamas remiantis paskutiniu darbo užmokesčiu (žr. minėto Sprendimo Maruko 48 punktą ir nurodytą teismo praktiką), yra nesvarbūs, kiek tai susiję su tokia išmoka, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kuria siekiama ne suteikti suinteresuotajam asmeniui pajamų po to, kai pasibaigia jo darbo santykiai, o padengti sveikatos priežiūros išlaidas, patirtas tuo metu, kai egzistavo darbo santykiai, ir vėliau.

               39

               Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 45 punkte, nagrinėjamu atveju yra šio sprendimo 37 punkte minėtas priežastinis elementas. Iš tiesų nagrinėjama parama skiriama tik Vokietijos federaliniams tarnautojams arba buvusiems tarnautojams, kurie dėl jų darbo santykių su valstybe sudaro specialią darbuotojų kategoriją (šiuo klausimu žr. 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-46/07, 40 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Taigi paaiškėja, kad minėta parama neatsiejamai susijusi su Vokietijos federalinio tarnautojo statusu ir, remiantis BBhV 2 straipsnio 2 dalimi, paramos teikimas siejamas su sąlyga, kad teisę į ją turinčiam asmeniui turi būti mokamas užmokestis ar atitinkama išmoka. Ryšys tarp nagrinėjamos paramos ir darbo santykių matyti ir iš to, kad, remiantis šia nuostata, neapmokamose atostogose esantis tarnautojas negali naudotis šia parama, jeigu atostogos tęsiasi ilgiau nei vieną mėnesį.

               40

               Trečia, iš SESV 157 straipsnio matyti, kad darbuotojo dėl darbo santykių gauta išmoka yra užmokestis, kaip jis suprantamas pagal šį straipsnį, tik tuo atveju, jeigu ją moka pats darbdavys.

               41

               Kalbant apie pagrindines bylas, aplinkybė, kurią pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad nagrinėjama parama reglamentuota įstatymu ir nepapildo socialinių išmokų, mokamų pagal bendro pobūdžio teisės aktus, negali paneigti išmokos, kurią valstybė kaip darbdavys moka dėl darbo santykių, kvalifikavimo kaip užmokesčio (šiuo klausimu žr. 1994 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo Beune, C-7/93, Rink. p. I-4471, 26–29 ir 37 punktus; 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Griesmar, C-366/99, Rink. p. I-9383, 37 punktą ir 2002 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Niemi, C-351/00, Rink. p. I-7007, 41 ir 42 punktus).

               42

               Iš informacijos, kurią, atsakydami į rašytinį Teisingumo Teismo klausimą, pateikė pareiškėjai pagrindinėse bylose ir Bundesrepublik Deutschland, matyti, kad nagrinėjamą paramą finansuoja atitinkama valstybės administracija kaip darbdavys iš personalui skirtų lėšų, o ne iš socialinio draudimo biudžeto. Tačiau nacionalinis teismas turi patikrinti, ar taip yra iš tiesų.

               43

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2000/78 3 straipsnio 1 dalies c punktas ir 3 dalis turi būti aiškinami taip, kad tarnautojams ligos atveju skiriama parama, kaip antai ta, kuri skiriama Bundesrepublik Deutschland tarnautojams pagal Federalinių tarnautojų įstatymą, patenka į šios direktyvos taikymo sritį, jeigu šią paramą turi finansuoti valstybė kaip darbdavys, kuris yra viešasis subjektas; šią aplinkybę turi patikrinti nacionalinis teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               44

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 3 straipsnio 1 dalies c punktas ir 3 dalis turi būti aiškinami taip, kad tarnautojams ligos atveju skiriama parama, kaip antai ta, kuri skiriama Bundesrepublik Deutschland tarnautojams pagal Federalinių tarnautojų įstatymą (Bundesbeamtengesetz), patenka į šios direktyvos taikymo sritį, jeigu šią paramą turi finansuoti valstybė kaip darbdavys, kuris yra viešasis subjektas; šią aplinkybę turi patikrinti nacionalinis teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1986 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Belgijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla 234/84.


1998 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gianni Bettati prieš Safety Hi-Tech Srl. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura circondariale di Avezzano - Italija. # Byla C-341/95.


title: 2011 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Gerardo Ruiz Zambrano prieš Office national de l’emploi (ONEm).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: tribunal du travail de Bruxelles - Belgija.#Sąjungos pilietybė - SESV 20 straipsnis - Teisės gyventi valstybės narės teritorijoje suteikimas pagal Sąjungos teisę mažamečiam vaikui, turinčiam šios valstybės narės pilietybę, neatsižvelgiant į tai, ar jis anksčiau naudojosi teise laisvai judėti valstybių narių teritorijoje - Išvestinės teisės gyventi valstybės narės teritorijoje suteikimas tokiomis pačiomis aplinkybėmis tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičiui, trečiosios valstybės piliečiui, kuris išlaiko mažametį vaiką - Mažamečio vaiko teisės gyventi valstybės narės teritorijoje pasekmės šio mažamečio tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičio, trečiosios valstybės piliečio, teisei į darbą.#Byla C-34/09.

text:
      Byla C‑34/09
      Gerardo Ruiz Zambrano
      prieš
      Office national de l’emploi (ONEm)
      (tribunal du travail de Bruxelles prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Sąjungos pilietybė – SESV 20 straipsnis – Teisės gyventi valstybės narės teritorijoje suteikimas pagal Sąjungos teisę mažamečiam vaikui, turinčiam šios valstybės narės
         pilietybę, neatsižvelgiant į tai, ar jis anksčiau naudojosi teise laisvai judėti valstybių narių teritorijoje – Išvestinės teisės gyventi valstybės narės teritorijoje suteikimas tokiomis pačiomis aplinkybėmis tiesiosios aukštutinės giminystės
         linijos giminaičiui, trečiosios valstybės piliečiui, kuris išlaiko mažametį vaiką – Mažamečio vaiko teisės gyventi valstybės narės teritorijoje pasekmės reikalavimams, kuriuos pagal darbo teisę turi įvykdyti
         šio mažamečio tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaitis, trečiosios valstybės pilietis“

      Sprendimo santrauka
      Europos Sąjungos pilietybė – ESV sutarties nuostatos – Taikymo asmenų atžvilgiu sritis – Mažametis valstybės narės pilietis
            niekada nesinaudojęs savo teise laisvai judėti – Įtraukimas
      (SESV 20 straipsnis)
      SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama valstybei narei, viena vertus, atsisakyti leisti trečiosios
         valstybės piliečiui, išlaikančiam savo mažamečius vaikus, Sąjungos piliečius, gyventi valstybėje narėje, kurioje gyvena šie
         jo vaikai ir kurios pilietybę jie turi, ir, antra vertus, atsisakyti šiam trečiosios valstybės piliečiui išduoti darbo leidimą,
         nes tokiais sprendimais iš minėtų vaikų būtų atimta teisė veiksmingai naudotis su jų, kaip Sąjungos piliečių, statusu susijusiomis
         pagrindinėmis teisėmis.

      Iš tiesų, Europos Sąjungos pilietybė turėtų būti pagrindinis valstybių narių piliečių statusas. Dėl tokio atsisakymo leisti
         gyventi minėti vaikai, Sąjungos piliečiai, būtų priversti išvykti iš Sąjungos teritorijos kartu su tėvais. Analogiškai, jei
         tokiam asmeniui nebūtų išduotas darbo leidimas, jam kiltų grėsmė dėl lėšų, reikalingų savo ir šeimos poreikių išlaidoms padengti,
         stygiaus, o tai irgi reikštų, kad jo vaikai, Sąjungos piliečiai, būtų priversti išvykti iš jos teritorijos. Tokiomis aplinkybėmis
         šie Sąjungos piliečiai iš tikrųjų negalėtų naudotis pagrindinėmis teisėmis, kurios jiems priklauso dėl jų, kaip Sąjungos piliečių,
         statuso.

      (žr. 41, 44–45 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. kovo 8 d.(*)

      „Sąjungos pilietybė – SESV 20 straipsnis – Teisės gyventi valstybės narės teritorijoje suteikimas pagal Sąjungos teisę mažamečiam vaikui, turinčiam šios valstybės narės
         pilietybę, neatsižvelgiant į tai, ar jis anksčiau naudojosi teise laisvai judėti valstybių narių teritorijoje – Išvestinės teisės gyventi valstybės narės teritorijoje suteikimas tokiomis pačiomis aplinkybėmis tiesiosios aukštutinės giminystės
         linijos giminaičiui, trečiosios valstybės piliečiui, kuris išlaiko mažametį vaiką – Mažamečio vaiko teisės gyventi valstybės narės teritorijoje pasekmės reikalavimams, kuriuos pagal darbo teisę turi įvykdyti
         šio mažamečio tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaitis, trečiosios valstybės pilietis“

      Byloje C‑34/09
      dėl Tribunal du travail de Bruxelles (Belgija) 2008 m. gruodžio 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. sausio 26 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Gerardo Ruiz Zambrano
      prieš
      Office national de l’emploi (ONEm),
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot,
         teisėjai A. Rosas, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen ir M. Berger,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė R. Seres, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. sausio 26 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –      Gerardo Ruiz Zambrano, atstovaujamo advokato P. Robert,
      –      Belgijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pochet, padedamos advokatų F. Motulsky ir K. de Haes,
      –      Danijos vyriausybės, atstovaujamos B. Weis Fogh,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir N. Graf Vitzthum,
      –      Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo baristerio D. Conlan Smyth,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Vodina, T. Papadopoulou ir M. Michelogiannaki,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos A. Czubinski,
      –      Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels, M. de Grave ir J. Langer,
      –      Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –      Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz, vėliau – M. Szpunar,
      –      Europos Komisijos, atstovaujamos D. Maidani ir M. Wilderspin,
      susipažinęs su 2010 m. rugsėjo 30 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 12, 17 ir 18 straipsnių bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos
         (toliau – Pagrindinių teisių chartija) 21, 24 ir 34 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp Kolumbijos piliečio Gerardo Ruiz Zambrano ir Office national de l’emploi (Nacionalinė darbo agentūra) dėl šios atsisakymo mokėti jam nedarbo išmokas pagal Belgijos teisės aktus.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės
         laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios
         Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158,
         p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46, klaidų ištaisymai OL L 229 2004, p. 35 ir OL L 197, 2005,
         p. 34), 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir 2 straipsnyje
         apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų.“

       Nacionalinė teisė
       Belgijos pilietybės kodeksas
      4        Pagal nagrinėjamos bylos faktinėms aplinkybėms aktualios redakcijos Belgijos pilietybės kodekso (Moniteur belge, 1984 m. liepos 12 d., p. 10095; toliau – Belgijos pilietybės kodeksas) 10 straipsnio pirmą pastraipą:

      „Belgijos piliečiu laikomas Belgijoje gimęs vaikas, kuris, iki jam sueinant 18 metų arba pripažįstant jį pilnamečiu iki šio
         amžiaus, būtų asmuo be pilietybės, jei neturėtų Belgijos pilietybės.“

       1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekretas
      5        1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto dėl nedarbo reglamentavimo (Moniteur belge, 1991 m. gruodžio 31 d., p. 29888) 30 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:

      „Tam, kad galėtų gauti nedarbo išmoką, visą darbo dieną dirbantis darbuotojas turi būti išdirbęs nustatytą laikotarpį, apimantį
         toliau nurodytą darbo dienų skaičių:

      <…>
      2.      468 darbo dienas per 27 mėnesius iki prašymo [skirti nedarbo pašalpą] pateikimo, jei darbuotojo amžius daugiau nei 36 metai
         ir mažiau nei 50 metų;

      <…>“
      6        To paties Karaliaus dekreto 43 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Nepažeidžiant ankstesnių nuostatų, užsienietis ar darbuotojas be pilietybės turi teisę gauti nedarbo pašalpą, jeigu jis tenkina
         teisės aktų dėl užsieniečių ir dėl darbuotojų užsieniečių įdarbinimo nuostatas.

      Į Belgijoje dirbamą darbą atsižvelgiama tik jeigu jis atitiko teisės aktus dėl darbuotojų užsieniečių įdarbinimo.
      <…>“
      7        Pagal šio Karaliaus dekreto 69 straipsnio 1 dalį:

      „Norėdamas gauti išmoką, bedarbis užsienietis ar asmuo be pilietybės turi atitikti teisės aktų, susijusių su užsieniečiais
         ir darbuotojų užsieniečių įdarbinimu, nuostatas.“

       1944 m. gruodžio 28 d. dekretas įstatymas
      8        1944 m. gruodžio 28 d. Dekreto įstatymo dėl darbuotojų socialinės apsaugos (Moniteur belge, 1944 m. gruodžio 30 d.) 7 straipsnio 14 dalis, įterpta 2002 m. rugpjūčio 2 d. Programiniu įstatymu (Moniteur belge, 2002 m. rugpjūčio 29 d., p. 38408), suformuluota taip:

      „Darbuotojas užsienietis ar asmuo be pilietybės įgyja teisę į nedarbo pašalpą tik jei paraiškos dėl pašalpos pateikimo momentu
         laikosi teisės aktų, susijusių su užsieniečiais ir darbuotojų užsieniečių įdarbinimu.

      Į darbuotojo užsieniečio ar asmens be pilietybės atliekamą darbą Belgijoje atsižvelgiama įvykdant stažo sąlygą tik jeigu jis
         buvo atliktas laikantis teisės aktų, susijusių su darbuotojų užsieniečių įdarbinimu.

      <…>“
       1999 m. balandžio 30 d. įstatymas
      9        1999 m. balandžio 30 d. Įstatymo dėl darbuotojų užsieniečių (Moniteur belge, 1999 m. gegužės 21 d., p. 17800) 4 straipsnio 1 dalyje skelbiama:

      „Darbdavys, norintis įdarbinti darbuotoją užsienietį, privalo iš anksto gauti kompetentingos institucijos leidimą įdarbinti.
      Darbdavys gali naudotis šio darbuotojo paslaugomis tiek, kiek nurodyta šiame leidime.
      Karalius jo nustatytais atvejais gali nukrypti nuo pirmos pastraipos.“
      10      Pagal šio įstatymo 7 straipsnį:

      „Karalius gali dekretu, apsvarstytu Ministrų taryboje, atleisti jo nustatytas darbuotojų užsieniečių kategorijas nuo pareigos
         gauti darbo leidimą.

      Prieš tai esančioje pastraipoje nurodyti darbuotojų užsieniečių darbdaviai atleidžiami nuo pareigos gauti leidimą įdarbinti.“
       1999 m. birželio 9 d. Karaliaus dekretas
      11      1999 m. birželio 9 d. Karaliaus dekreto, įgyvendinančio 1999 m. balandžio 30 d. Įstatymą dėl darbuotojų užsieniečių įdarbinimo
         (Moniteur belge, 1999 m. birželio 26 d., p. 24162), 2 straipsnio 2 dalyje numatyta:

      „Nuo pareigos gauti darbo leidimą atleidžiami:
      <…>
      2.      Belgijos piliečio sutuoktinis užsienietis ir su sąlyga, kad jie atvyksta įsikurti ar įsikuria su vienu iš jų:
      a)      Belgijos piliečio ar jo sutuoktinio tiesiosios žemutinės giminystės linijos giminaičiai, kuriems yra iki 21 metų arba kurie
         yra jų išlaikytiniai;

      b)      Belgijos piliečio ar jo sutuoktinio išlaikomų tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičiai;
      c)      a ir b punktuose nurodytų asmenų sutuoktiniai;
      <...>“
      12      Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo dėl užsieniečių patekimo į Belgijos teritoriją,
         apsigyvenimo, įsikūrimo ir išsiuntimo (Moniteur belge, 1980 m. gruodžio 21 d., p. 14584; toliau – 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymas) 9 straipsnyje skelbiama:

      „Tam, kad užsienietis, kuris nėra 10 straipsnyje nurodytoje padėtyje, galėtų gyventi Karalystėje pasibaigus 6 straipsnyje
         nustatytam terminui, reikalingas ministro ar jo atstovo leidimas.

      Išskyrus išimtis, numatytas tarptautinėje sutartyje, įstatyme ar Karaliaus dekrete, prašymą dėl šio leidimo užsienietis privalo
         pateikti Belgijos diplomatinėje ar konsulinėje įstaigoje, atsakingoje už jo nuolatinę gyvenamąją vietą ar buvimo vietą užsienyje.

      Išimtiniais atvejais šio leidimo užsienietis gali prašyti vietovės, kurioje gyvena, mero, kuris šį prašymą perduoda ministrui
         ar jo įgaliotajam asmeniui. Tokiais atvejais jis bus išduotas Belgijoje.“

      13      To paties įstatymo 40 straipsnyje numatyta:

      „1.      Nepažeidžiant nuostatų, įtvirtintų [Europos Sąjungos] Tarybos ir Europos Bendrijų Komisijos reglamentuose, ir palankesnių
         nuostatų, kuriomis EB užsienietis galėtų pasinaudoti, jam taikomos šios nuostatos.

      2.      Šiame įstatyme EB užsieniečiu laikomas Europos Bendrijų valstybės narės pilietis, kuris gyvena Karalystėje ar į ją atvyksta
         ir kuris joje:

      1)      dirba arba ketina dirbti savarankiškai ar pagal darbo sutartį;
      2)      naudojasi ar ketina pasinaudoti teikiamomis paslaugomis;
      3)      naudojasi ar ketina pasinaudoti teise likti šalyje;
      4)      nutraukęs Bendrijoje profesinę veiklą naudojasi ar ketina pasinaudoti gyvenimo šalyje teise;
      5)      pripažintoje mokslo įstaigoje lanko ar ketina lankyti profesinio mokymo kursus, kai jie yra pagrindinė veikla;
      6)      nepriklauso nė vienai iš 1–5 punktuose nurodytų asmenų kategorijai.
      3.      Jeigu šiame įstatyme nenumatyta kitaip, 2 dalies 1, 2 ir 3 punktuose nurodytam EB užsieniečiui, neatsižvelgiant į pilietybę,
         prilyginami šie asmenys, jeigu jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su juo:

      1)      sutuoktinis;
      2)      jo ar sutuoktinio tiesiosios žemutinės giminystės linijos giminaičiai, kuriems yra iki 21 metų arba kurie yra jų išlaikytiniai;
      3)      jo ar sutuoktinio išlaikomi tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičiai;
      4)      2 ir 3 dalyse nurodytų asmenų sutuoktiniai.
      4.      Jeigu šiame įstatyme nenumatyta kitaip, 2 dalies 4 ir 6 punktuose nurodytam EB užsieniečiui, neatsižvelgiant į pilietybę,
         prilyginami šie asmenys, jeigu jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su juo:

      1)      sutuoktinis;
      2)      jo ar sutuoktinio išlaikomi tiesiosios žemutinės giminystės linijos giminaičiai;
      3)      jo ar sutuoktinio išlaikomi tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičiai;
      4)      2 ir 3 dalyse nurodytų asmenų sutuoktiniai.
      5.      Jeigu šiame įstatyme nenumatyta kitaip, 2 dalies 5 punkte nurodytam EB užsieniečiui prilyginami, neatsižvelgiant į jų pilietybę,
         jo vaikai ir sutuoktinis arba jų išlaikomi sutuoktinio vaikai, jeigu jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su juo.

      6.      EB užsieniečiui taip pat prilyginamas Belgijos piliečio sutuoktinis, kuris atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu, ir jų tiesiosios
         žemutinės giminystės linijos giminaičiai, kuriems yra iki 21 metų arba kurie yra jų išlaikytiniai, taip pat jų išlaikomi tiesiosios
         aukštutinės giminystės linijos giminaičiai ir šių giminaičių sutuoktiniai, jeigu jie atvyksta įsikurti ar įsikuria kartu su
         jais.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      1999 m. balandžio 14 d. G. Ruiz Zambrano paprašė prieglobsčio Belgijoje, į kurią atvyko turėdamas Belgijos ambasados Bogotoje
         (Kolumbija) išduotą vizą. 2000 m. vasario mėn. jo žmona, kuri taip pat yra Kolumbijos pilietė, irgi paprašė suteikti pabėgėlio
         statusą šioje valstybėje narėje.

      15      2000 m. rugsėjo 11 d. sprendimu Belgijos valdžios institucijos atsisakė patenkinti jų prašymus ir priėmė įsakymą, reikalaujantį
         išvykti iš Belgijos, įtraukiant negrąžinimo sąlygą, nurodančią, kad jie negali būti grąžinti į Kolumbiją dėl šioje šalyje
         vykstančio pilietinio karo.

      16      2000 m. spalio 20 d. G. Ruiz Zambrano pateikė prašymą išduoti leidimą gyventi remdamasis 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 9 straipsnio
         trečia pastraipa. Savo prašyme jis nurodė absoliutų negalėjimą grįžti į Kolumbiją ir kritinę situaciją šioje šalyje, be kita
         ko, pabrėždamas savo pastangas integruotis į Belgijos visuomenę, prancūzų kalbos mokymąsi ir vaiko mokymąsi ikimokyklinio
         ugdymo klasėje, ir grįžimo į Kolumbiją atveju – potrauminio sindromo, kurį patyrė 1999 m., kai savaitę buvo pagrobtas jo vaikas,
         kuriam tuo metu buvo treji, paaštrėjimą.

      17      2001 m. rugpjūčio 8 d. sprendimu šis prašymas buvo atmestas. Dėl šio sprendimo Conseil d’État buvo pateiktas ieškinys dėl panaikinimo ir sustabdymo, kuris ieškinį dėl sustabdymo atmetė 2003 m. gegužės 22 d. sprendimu.

      18      Nuo 2001 m. balandžio 18 d. G. Ruiz Zambrano ir jo žmona įregistruoti Scharbeko (Belgija) savivaldybėje. 2001 m. spalio 2 d.
         ieškovas pagrindinėje byloje, nors ir neturėjo darbo leidimo, sudarė neterminuotą darbo sutartį dėl visos darbo dienos su
         bendrove Plastoria. Ši sutartis įsigaliojo 2001 m. spalio 1 d.

      19      2003 m. rugsėjo 1 d. G. Ruiz Zambrano žmona pagimdė antrąjį vaiką Diego, kuris įgijo Belgijos pilietybę pagal Belgijos pilietybės
         kodekso 10 straipsnio pirmą pastraipą, nes, nesant aiškaus tėvų pageidavimo dėl Kolumbijos pilietybės pripažinimo, Kolumbijos
         įstatymais nepripažįstama šios valstybės pilietybė vaikams, gimusiems ne Kolumbijos teritorijoje.

      20      Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad antrojo vaiko gimimo momentu G. Ruiz Zambrano dėl
         profesinės veiklos turėjo pakankamai lėšų šeimai išlaikyti. Už šią veiklą buvo mokamas įvairias tarifų lenteles atitinkantis
         atlyginimas, išskaičiuojamos socialinės apsaugos įmokos ir mokami atitinkami darbdavio įnašai.

      21      2004 m. balandžio 9 d. G. Ruiz Zambrano su žmona pateikė naują prašymą įteisinti jų gyvenimą Belgijoje pagal 1980 m. gruodžio
         15 d. įstatymo 9 straipsnio trečią pastraipą, nurodydami naują aplinkybę – antrojo vaiko gimimą – ir remdamiesi Žmogaus teisių
         ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 4 protokolo 3 straipsniu, pagal kurį draudžiama įpareigoti minėtą vaiką išvykti
         iš valstybės, kurios pilietybę jis turi, teritorijos.

      22      2005 m. rugpjūčio 26 d. gimus trečiajam vaikui Jessicai, kuri, kaip ir jo brolis Diego, įgijo Belgijos pilietybę, sutuoktiniai
         Ruiz Zambrano, kaip Belgijos piliečio tiesiosios aukštutinės giminystės linijos giminaičiai, 2005 m. rugsėjo 2 d. pateikė
         prašymą išduoti leidimą įsikurti Belgijoje pagal 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 40 straipsnį. 2005 m. rugsėjo 13 d. abiem
         buvo išduotas gyvenamosios vietos registracijos pažymėjimas, dėl kurio jiems buvo leidžiama laikinai gyventi Belgijoje iki
         2006 m. vasario 13 d.

      23      G. Ruiz Zambrano prašymas leisti įsikurti Belgijoje buvo atmestas 2005 m. lapkričio 8 d. motyvuojant tuo, kad jis „negali
         remtis 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo 40 straipsniu, nes, neįregistruodamas savo vaiko diplomatinėse ar konsulinėse institucijose,
         nepaisė savo valstybės įstatymų, tačiau tinkamai laikėsi procedūrų, kurios numatytos tam, kad [šis vaikas] galėtų įgyti Belgijos
         pilietybę ir jo tėvai šiuo pagrindu vėliau galėtų įteisinti savo gyvenimą Belgijoje“. 2006 m. sausio 26 d. jo žmonos pateiktas
         prašymas leisti gyventi Belgijoje buvo atmestas dėl tų pačių motyvų.

      24      Po to, kai G. Ruiz Zambrano 2006 m. kovą pateikė kasacinį skundą dėl prašymo leisti įsikurti atmetimo, jis gavo specialų leidimą
         gyventi, galiojantį visą jo skundo nagrinėjimo laikotarpį.

      25      Tuo metu, t. y. 2005 m. spalio 10 d., G. Ruiz Zambrano tapo bedarbiu, todėl jis pateikė pirmąjį prašymą dėl nedarbo pašalpos,
         vėliau atmestą sprendimu, apie kurį suinteresuotam asmeniui buvo pranešta 2006 m. vasario 20 d. Šis sprendimas 2006 m. balandžio
         12 d. ieškiniu buvo apskųstas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      26      Nagrinėjant dėl sprendimo atmesti nedarbo pašalpos prašymą pateiktą ieškinį Office des Étrangers patvirtino, kad „suinteresuotasis asmuo ir jo sutuoktinė [negalėjo] vykdyti jokios profesinės veiklos, tačiau jų atžvilgiu
         negalima imtis jokios išsiuntimo priemonės, nes vis dar buvo nagrinėjamas jų prašymas įteisinti padėtį“.

      27      2006 m. spalio 11 d. G. R. Zambrano darbdavio būstinėje atlikusi patikrinimą Direction générale du contrôle des lois sociales konstatavo, kad suinteresuotas asmuo buvo darbo vietoje. Jis privalėjo iškart nutraukti darbą. Kitą dieną G. R. Zambrano darbdavys
         su juo nedelsdamas nutraukė darbo sutartį ir neišmokėjo kompensacijos.

      28      G. Ruiz Zambrano pateiktą 2006 m. spalio 12 d. prašymą dėl visiškos nedarbo pašalpos Nacionalinė darbo agentūra atmetė sprendimu,
         apie kurį buvo pranešta 2006 m. lapkričio 20 d. Dėl šio sprendimo taip pat buvo pateiktas 2006 m. gruodžio 20 d. ieškinys
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      29      2007 m. liepos 23 d. suinteresuotas asmuo buvo informuotas apie Office des Étrangers sprendimą, kuriuo jo 2004 m. balandžio 9 d. pateiktas prašymas įteisinti gyvenimą Belgijoje atmestas kaip nepriimtinas. Conseil du contentieux des étrangers dėl šio sprendimo pateiktas ieškinys 2008 m. sausio 8 d. sprendimu pripažintas kaip neturintis dalyko, nes Office des Étrangers panaikino šį sprendimą.

      30      2007 m. spalio 25 d. laišku Office des Étrangers informavo G. Ruiz Zambrano, kad kasacinis skundas, kurį jis pateikė 2006 m. kovo mėn. dėl sprendimo atmesti jo 2005 m. rugsėjo
         2 d. prašymą leisti įsikurti, turėjo būti iš naujo pateiktas Conseil du contentieux des étrangers kaip ieškinys dėl panaikinimo per 30 dienų nuo šio laiško gavimo datos.

      31      2007 m. lapkričio 19 d. G. Ruiz Zambrano pareiškė tokį ieškinį, kurį jis visų pirma grindė „teisinės technikos veiksmų“, kuriais
         yra kaltinamas šiame sprendime, nebuvimu, ir priminė, kad jo mažamečiai vaikai, gimę Belgijoje, šios valstybės pilietybę įgijo
         nė dėl kokių nors jo šiuo klausimu atliktų veiksmų, bet dėl Belgijos teisės aktų taikymo. Be to G. Ruiz Zambrano nurodė Direktyvos 2004/38
         2 ir 7 straipsnių pažeidimą bei 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos
         (toliau – EŽTK) 8 straipsnio bei šios konvencijos protokolo Nr. 4 3 straipsnio pažeidimą.

      32      Savo rašytinėse pastabose, pateiktose Teisingumo Teismui, Belgijos vyriausybė nurodė, kad nuo 2009 m. balandžio 30 d. G. Ruiz Zambrano
         naudojosi leidimu laikinai gyventi šalyje, kuris gali būti pratęstas, nebent būtų nurodyta priešingai, ir turėjo C tipo leidimą
         dirbti pagal 2009 m. kovo 26 d. Migracijos ir prieglobsčio politikos ministro instrukcijas dėl 1980 m. gruodžio 15 d. įstatymo
         buvusio 9 straipsnio trečios pastraipos ir 9a straipsnio taikymo.

      33      Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad abu sprendimai, kurie yra proceso pagrindinėje byloje
         dalykas ir kuriais Nacionalinė darbo agentūra atsisakė pripažinti G. Ruiz Zambrano teisę į nedarbo pašalpą, visų pirma už
         laikinojo nedarbo laikotarpius nuo 2005 m. spalio 10 d., o vėliau – nuo 2006 m. spalio 12 d. – netekus darbo, iš esmės grindžiami
         vien tuo, kad darbo dienos, kurias jis nurodo kaip stažą, reikalingą jo kategorijos amžiaus bedarbiams, t. y. 468 darbo dienos
         per 27 mėnesius iki prašymo skirti nedarbo pašalpą, neatitiko teisės aktų, susijusių su užsieniečiais ir darbuotojų užsieniečių
         įdarbinimu.

      34      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme G. Ruiz Zambrano neigė šį argumentą ir tvirtino, be kita ko, kad
         jis tiesiogiai pagal EB sutartį turi teisę gyventi Belgijoje arba bent jau kad turi išvestinę teisę gyventi šioje valstybėje,
         kuri 2004 m. spalio 19 d. Sprendimu Zhu ir Chen (C‑200/02, Rink. p. I‑9925) buvo pripažinta mažamečio vaiko, valstybės narės piliečio, tiesiosios aukštutinės giminystės
         linijos giminaičiams, ir todėl jis buvo atleistas nuo pareigos turėti darbo leidimą.

      35      Šiomis aplinkybėmis Tribunal du travail de Bruxelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar [EB] 12, 17 ir 18 straipsniai, vienas iš jų ar visi, taikomi atskirai ar kartu, suteikia Sąjungos piliečiui teisę apsigyventi
         valstybės narės, kurios pilietis jis yra, teritorijoje, neatsižvelgiant į tai, ar jis prieš tai pasinaudojo teise judėti valstybių
         narių teritorijoje?

      2.      Ar [EB] 12, 17 ir 18 straipsniai kartu su Pagrindinių teisių chartijos 21, 24 ir 34 straipsnių nuostatomis turi būti aiškinami
         taip, kad teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, kuri nediskriminuojant dėl pilietybės pripažįstama
         visiems Sąjungos piliečiams, reiškia, kad tuo atveju, kai šis pilietis yra mažametis vaikas, išlaikomas giminaičio pagal tiesiąją
         aukštutinę giminystės liniją, trečiosios valstybės piliečio, jo teisė apsigyventi valstybės narės, kurioje jis gyvena ir kurios
         pilietybę turi, teritorijoje turi būti užtikrinama neatsižvelgiant į tai, ar jis arba jo teisėtas atstovas prieš tai pasinaudojo
         teise judėti, suteikiant šiai teisei apsigyventi veiksmingumą, kurio reikalingumą pripažino Bendrijos teismų praktika (minėtas
         Sprendimas Zhu ir Chen), suteikdama giminaičiui pagal tiesiąją aukštutinę giminystės liniją, trečiosios valstybės piliečiui, kuris išlaiko minėtą
         vaiką, turi pakankamai lėšų bei yra apsidraudęs sveikatos draudimu, išvestinę teisę apsigyventi, kuria naudotųsi tas pats
         trečiosios valstybės pilietis, jeigu jo išlaikomas nepilnametis vaikas būtų Sąjungos pilietis, neturintis valstybės narės,
         kurioje gyvena, pilietybės?

      3.      Ar [EB] 12, 17 ir 18 straipsniai kartu su Pagrindinių teisių chartijos 21, 24 ir 34 straipsnių nuostatomis turi būti aiškinami
         taip, kad mažamečio vaiko, valstybės narės piliečio, teisė apsigyventi valstybės, kurioje jis gyvena, teritorijoje, turi lemti,
         kad nuo pareigos gauti darbo leidimą turi būti atleistas giminaitis pagal tiesiąją aukštutinę giminystės liniją, trečiosios
         valstybės pilietis, kuris išlaiko šį nepilnametį vaiką ir kuris, jei nebūtų darbo leidimo reikalavimo valstybės narės, kur
         jis gyvena, vidaus teisėje, dirbdamas apmokamą darbą, dėl kurio yra mokamos šios valstybės socialinio draudimo įmokos, įvykdo
         pakankamų pajamų ir sveikatos draudimo turėjimo sąlygą, kad šio vaiko teisei apsigyventi būtų suteiktas veiksmingumas, kurį
         Bendrijos teismų praktika (minėtas Sprendimas Zhu ir Chen) pripažino nepilnamečiam vaikui Europos piliečiui, turinčiam kitos valstybės narės, nei jis gyvena išlaikomas giminaičio
         pagal tiesiąją aukštutinę giminystės liniją, trečiosios valstybės piliečio, pilietybę?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      36      Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti,
         ar ESV sutarties nuostatos dėl Sąjungos pilietybės turi būti aiškinamos taip, kad jos suteikia tiesiosios aukštutinės giminystės
         linijos giminaičiui, trečiosios valstybės piliečiui, kuris išlaiko savo mažamečius vaikus, Sąjungos piliečius, teisę gyventi
         valstybėje narėje, kurios pilietybę jo vaikai turi ir kurioje jie gyvena, bei yra atleidžiamas nuo pareigos turėti šios valstybės
         narės išduotą darbo leidimą.

      37      Visos Teisingumo Teismui pastabas pateikusios vyriausybės ir Europos Komisija tvirtina, kad tokia situacija, kokia susiklostė
         G. Ruiz Zambrano antro ir trečio vaikų atžvilgiu (tiek, kiek šie vaikai nuolat gyvena valstybėje narėje, kurios pilietybę
         jie turi), nepriskirtina situacijoms, kurioms taikytinos Sąjungos teise garantuojamos judėjimo ir apsigyvenimo laisvės. Todėl
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos Sąjungos teisės nuostatos netaikytinos pagrindinėje byloje.

      38      Tačiau G. Ruiz Zambrano tvirtina, jog tai, kad jo vaikų Diego ir Jessicos atžvilgiu remiamasi nuostatomis dėl Sąjungos pilietybės,
         nereiškia jų judėjimo už nagrinėjamos valstybės narės teritorijos ribų ir kad jis pats, kaip šeimos narys, gali pretenduoti
         į teisę gyventi šioje valstybėje narėje ir į atleidimą nuo pareigos gauti darbo leidimą.

      39      Visų pirma reikia konstatuoti, kad, remiantis Direktyvos 2004/38 3 straipsnio „Naudos gavėjai“ 1 dalimi, ji taikoma visiems
         Sąjungos piliečiams, kurie „atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir jų šeimos nariams“. Todėl ši direktyva
         netaikytina tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje.

      40      SESV 20 straipsniu kiekvienam asmeniui, turinčiam valstybės narės pilietybę, yra suteikiamas Sąjungos piliečio statusas (be
         kita ko, žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo D’Hoop, C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 27 punktą ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Garcia Avello, C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 21 punktą). Kadangi ieškovo pagrindinėje byloje antras ir trečias vaikai turi Belgijos pilietybę,
         kurios įgijimo sąlygos priskirtinos nagrinėjamos valstybės narės kompetencijai (šiuo klausimu be kita ko žr. 2010 m. kovo
         2 d. Sprendimo Rottmann, C‑135/08, Rink. p. I‑0000, 39 punktą), jie neginčijamai naudojasi šiuo statusu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Garcia Avello 21 punktą ir minėto Sprendimo Zhu ir Chen 20 punktą).

      41      Kaip ne kartą yra nurodęs Teisingumo Teismas, Europos Sąjungos pilietybė turėtų būti pagrindinis valstybių narių piliečių
         statusas (žr., be kita ko, 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31 punktą; 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Baumbast ir R, C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 82 punktą ir minėtų sprendimų Garcia Avello 22 punktą; Zhu ir Chen 25 punktą bei Rottmann 43 punktą).

      42      Šiomis aplinkybėmis pagal SESV 20 straipsnį draudžiamos nacionalinės priemonės, kuriomis iš Sąjungos piliečių atimama galimybė
         veiksmingai naudotis pagrindinėmis teisėmis, kurios jam, kaip Sąjungos piliečio statusą turinčiam asmeniui, priklauso (šiuo
         klausimu žr. minėto Sprendimo Rottmann 42 punktą).

      43      Tokį poveikį turi atsisakymas leisti trečiosios valstybės piliečiui gyventi valstybėje narėje, kurioje nuolat gyvena jo išlaikomi
         mažamečiai vaikai, šios valstybės narės piliečiai, ir atsisakymas išduoti tokiam asmeniui darbo leidimą.

      44      Iš esmės turi būti laikoma, kad dėl tokio atsisakymo minėti vaikai, Sąjungos piliečiai, privalės išvykti iš Sąjungos teritorijos
         kartu su tėvais. Analogiškai, jei tokiam asmeniui nebūtų išduotas darbo leidimas, jam kiltų grėsmė dėl lėšų savo ir šeimos
         išlaidoms padengti stygiaus, o tai irgi reikštų, kad jo vaikai, Sąjungos piliečiai, privalėtų išvykti iš jos teritorijos.
         Tokiomis aplinkybėmis šie Sąjungos piliečiai iš tikrųjų negalėtų naudotis pagrindinėmis teisėmis, kurios jiems priklauso dėl
         jų, kaip Sąjungos piliečių, statuso.

      45      Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama valstybei
         narei, viena vertus, atsisakyti leisti trečiosios valstybės piliečiui, išlaikančiam savo mažamečius vaikus, Sąjungos piliečius,
         gyventi valstybėje narėje, kurioje gyvena jo vaikai ir kurios pilietybę jie turi, ir, antra vertus, atsisakyti šiam trečiosios
         valstybės piliečiui išduoti darbo leidimą, nes tokiais sprendimais iš minėtų vaikų būtų atimta teisė veiksmingai naudotis
         su jų, kaip Sąjungos piliečių, statusu susijusiomis pagrindinėmis teisėmis.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      SESV 20 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama valstybei narei, viena vertus, atsisakyti leisti trečiosios
            valstybės piliečiui, išlaikančiam savo mažamečius vaikus, Sąjungos piliečius, gyventi valstybėje narėje, kurioje gyvena jo
            vaikai ir kurios pilietybę jie turi, ir, antra vertus, atsisakyti šiam trečiosios valstybės piliečiui išduoti darbo leidimą,
            nes tokiais sprendimais iš minėtų vaikų būtų atimta teisė veiksmingai naudotis su jų, kaip Sąjungos piliečių, statusu susijusiomis
            pagrindinėmis teisėmis.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1995 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Bayerische Motorenwerke AG prieš ALD Auto-Leasing D GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Byla C-70/93.


1993 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Ohra Schadeverzekeringen NV. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nyderlandai. # Byla C-245/91.


2002 m. sausio 24 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Conserve Italia Soc. Coop. arl prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Žemės ūkis - EŽŪOGF. # Byla C-500/99 P.


title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 14 d. # Applied Molecular Evolution Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinis prekių ženklas "APPLIED MOLECULAR EVOLUTION" - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas - Apibūdinantis žymuo. # Byla T-183/03.

text:
      Byla T‑183/03
      Applied Molecular Evolution, Inc.
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinis prekių ženklas APPLIED MOLECULAR EVOLUTION – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas – Aprašomasis žymuo
      2004 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas  II–0000
      Sprendimo santrauka
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti
            tik iš žymenų arba nuorodų, kurie gali būti naudojami prekės savybėms žymėti – Žodinis žymuo APPLIED MOLECULAR EVOLUTION
      (Tarybos reglamentas Nr. 40/94, 7 str. 1 dalis, c punktas)
      Tikslinės visuomenės dalies, kurią sudaro baltymų inžinerijos specialistai, požiūriu, norint apibūdinti Reglamento Nr. 40/94
         dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme vieną iš esminių prekių ženklo paraiškoje nurodytų paslaugų
         požymių, gali būti naudojamas žodinis žymuo APPLIED MOLECULAR EVOLUTION, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą
         „molekulinės inžinerijos tyrimams“, priklausantiems 42 klasei Nicos sutarties prasme.

      Iš tikrųjų suinteresuotoji visuomenės dalis, kuri yra ypač gerai informuota, iš karto gali lengvai susieti būtent žodžius
         „molecular evolution“ su genetinės medžiagos sritimi, kuri priklauso nurodytoms paslaugoms. Būdvardis „applied“ dar labiau
         sustiprina šių žodžių aprašomąjį pobūdį. Tai, kad šie žodžiai gali turėti kitą reikšmę, nereiškia, jog jie nurodytų paslaugų
         atžvilgiu nėra aprašomieji. Kadangi visas nagrinėjamas žymuo yra žodžių derinys, sudarytas vadovaujantis anglų kalbos sintakse,
         jis, be kita ko, nesumenkina jų aprašomojo pobūdžio.

      (žr. 23, 27–28 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 14 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinis prekių ženklas APPLIED MOLECULAR EVOLUTION – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas – Aprašomasis žymuo“
      Byloje T‑183/03,
      Applied Molecular Evolution Inc., įsteigta San Diego, Kalifornija (JAV), atstovaujama advokato A. Deutsch, padedamo  Weber-Quitzau,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą  H. Nokkanen ir  A. Folliard-Monguiral,

      atsakovę,
      EUROPOS BENDRIJŲ   PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir N. J. Forwood,
      posėdžio sekretorius I. Natsinas, administratorius,
      susipažinęs su ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. gegužės 26 d.,
      susipažinęs su atsiliepimu į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. rugsėjo 5 d.,
      įvykus 2004 m. gegužės 13 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Faktinės bylos aplinkybės
      1       2000 m. kovo 31 d. ieškovė, pirmiau žinoma pavadinimu Ixsys Inc., remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) su
         pakeitimais, Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pateikė paraišką Bendrijos prekių
         ženklui.

      2       Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti, yra žodinis žymuo APPLIED MOLECULAR EVOLUTION.
      3       Paslaugos, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės
         prekių ir paslaugų ženklų registravimo klasifikacijos su pakeitimais ir pataisymais 42 klasei ir atitinka tokį aprašymą: „terapijoje,
         diagnostikoje, žemės ūkio produktuose, fermentuose, chemijos produktuose, maisto produktuose, maisto papilduose ir pramonėje,
         įskaitant ne tik bendrus ir specializuotus chemijos produktus, naudojamų junginių molekulinės inžinerijos tyrimai“.

      4       2001 m. lapkričio 28 d. Sprendimu, remdamasis Reglamento Nr. 40/94 38 straipsniu, ekspertas atmetė paraišką dėl to, kad prašomas
         įregistruoti prekių ženklas yra aprašomasis ir neturi jokio skiriamojo požymio.

      5       2002 m. sausio 28 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 59 straipsniu, padavė apeliaciją dėl eksperto sprendimo VRDT.
      6       2003 m. kovo 13 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas), kurį ieškovė gavo 2003 m. kovo 24 d. ir kuriame 2003 m. rugpjūčio
         25 d. Sprendimu buvo ištaisytas ieškovės pavadinimas, Apeliacinė taryba atmetė skundą remdamasi tuo pagrindu, kad prašomas
         įregistruoti prekių ženklas yra aprašomasis ir neturi jokio skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b ir c punktų prasme.

       Šalių reikalavimai
      7       Teismo posėdyje ieškovė atsisakė reikalavimų dalies dėl nurodymo VRDT įregistruoti prašomą prekių ženklą.
      8       Nuo šiol ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      9       VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      10     Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog posėdyje ieškovė atsisakė pirmojo teisinio pagrindo, susijusio su tuo, kad
         ginčijamame sprendime per klaidą buvo nurodytas jos senasis pavadinimas. Nuo šiol ieškovė nurodo vienintelį teisinį pagrindą,
         susijusį su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų pažeidimu.

      11     Visų pirma, primintina, kad pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalį, kuri, remiantis
         šio reglamento 130 straipsnio 1 dalimi ir 132 straipsnio 1 dalimi, yra taikoma su intelektine nuosavybe susijusioms byloms,
         ieškinyje turi būti nurodyta teisinių pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors ieškinio
         turinys specifiniais klausimais gali būti paremtas ir papildytas pateikiant nuorodą į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas,
         bendroji nuoroda į kitus dokumentus negali kompensuoti pagrindinių teisinės argumentacijos elementų nebuvimo, kurie pagal
         pirmiau minėtus teisės aktus turi būti nurodyti pačiame ieškinyje (1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑319/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑328/94, Rink. p. II‑931, 39 punktas ir
         jame minima teismų praktika). Todėl ieškinyje pateikta bendroji nuoroda į ieškovės VRDT pateiktus dokumentus yra atmestina.

      12     Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas tiek prašomo registruoti prekių
         ženklo skiriamojo požymio nebuvimu, tiek jo aprašomuoju pobūdžiu. Teismo posėdyje VRDT patikslino, kad ginčijamo sprendimo
         pagrindu iš esmės reikėtų laikyti prašomo registruoti prekių ženklo aprašomąjį pobūdį. Šiuo atveju tinkama pirmiausia nagrinėti,
         ar Apeliacinė taryba teisingai taikė Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą.

      13     Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą neregistruojami „prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba
         nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšį, kokybę, kiekį, paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo
         ar paslaugų suteikimo laiką, arba kitas prekių ar paslaugų savybes“. Be to, Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalyje nurodyta,
         kad „1 dalies nuostatos taikomos, net jeigu prekių ženklo neregistravimo pagrindai galioja tiktai dalyje Bendrijos“.

      14     Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti tie žymenys ir nuorodos, kurie tikslinės visuomenės dalies požiūriu
         gali būti įprastai naudojami prekei ar paslaugai, kuriai prašoma įregistruoti prekių ženklą, žymėti tiesiogiai ar nurodant
         kurią nors pagrindinių jos savybių (2001 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT, C‑383/99 P, Rink. p. I‑6251, 39 punktas). Vadinasi, žymens aprašomasis pobūdis gali būti vertinamas tik, viena vertus, atitinkamų
         prekių ar paslaugų ir, kita vertus, suinteresuotosios visuomenės dalies turimo supratimo apie šį žymenį, atžvilgiu.

      15     Šiuo atveju dėl suinteresuotosios visuomenės dalies Apeliacinė taryba netiesiogiai įvertino, kad ją sudaro baltymų inžinerijos
         specialistai („atitinkamas vartotojas, turintis specialių žinių baltymų inžinerijos srityje“, ginčijamo sprendimo 13 punktas).
         Savo pirmuoju reikalavimu, nurodytu ieškinyje ir paaiškintu teismo posėdyje, ieškovė teigia, kad suinteresuotoji visuomenės
         dalis turi būti apibrėžiama plačiau ir bent maža dalimi apimti ir asmenis, turinčius mažiau specialių žinių negu nurodė Apeliacinė
         taryba, būtent ūkio subjektus.

      16     Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamas sprendimas teisingai apibrėžė suinteresuotąją visuomenės dalį. Bet kuriuo
         atveju visuomenės dalies, turinčios mažiau specialių žinių negu Apeliacinės tarybos ginčijamame sprendime nurodyti asmenys,
         įtraukimas nepakeistų tos reikšmės, kuri šiuo atveju teikiama suinteresuotosios visuomenės dalies apibrėžimui, būtent, kad
         tai yra nuovokus, ypač informuotas ir pastabus vartotojas. Iš tiesų nurodytų paslaugų paskirtis reiškia bent jau tai, kad
         ši mažiau specialių žinių turinti visuomenės dalis yra susipažinusi su molekulinių modifikacijų galimybėmis ir pranašumais,
         įskaitant pramoninius. Dėl šios priežasties tos visuomenės dalies negalima laikyti paprastais vartotojais.

      17     Pirmosios instancijos teismas mano, kad nėra būtina pareikšti nuomonę dėl klausimo, ar visa tikslinė visuomenės dalis privalo
         mokėti anglų kalbą dėl profesinių įsipareigojimų. Bet kuriuo atveju, remiantis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalimi,
         pakanka konstatuoti: kadangi nagrinėjamą žodinį žymenį sudaro angliški žodžiai, suinteresuotoji visuomenės dalis yra nuovokūs
         angliškai kalbantys vartotojai.

      18     Dėl nagrinėjamo žodinio žymens aprašomojo pobūdžio Apeliacinė taryba manė,  kad, pirma, sąvoka „molekulinė evoliucija“ yra susijusi su genetinės medžiagos sritimi, įskaitant baltymų, dezoksiribonukleino
         rūgšties (DNR) ir jų modifikacijų tyrimus komerciniais tikslais (ginčijamo sprendimo 9 punktas), bei, antra, kad žodžio „applied“
         (taikomoji) pridėjimas atitinka nurodytų paslaugų paskirtį, t. y. junginių, gautų įvairiuose produktuose, panaudojimas (ginčijamo
         sprendimo 11 punktas).

      19     Savo antru reikalavimu ieškovė tvirtina, kad žodis „evolution“ (evoliucija) turi daug reikšmių, ir ypač pabrėžia, kad šis
         žodis reiškia laipsnišką ir atsitiktinį pasikeitimą, o ne tiesioginį siekiamą molekulių, susijusių su nurodytomis paslaugomis,
         optimizavimą. Todėl jo reikšmė nesuderinama su šiomis paslaugoms.

      20     Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Apeliacinei tarybai nepakako nagrinėti vien žodžio „evolution“ reikšmę;
         ji šiam žodžiui ypatingą reikšmę teikė junginyje su būdvardžiu „molecular“ (molekulinė). Bet kuriuo atveju žodis „evolution“
         žymi dalinį, siektiną ir tiesioginį esamos būklės pakeitimą. Suinteresuotoji gerai informuota visuomenės dalis neabejotų,
         kad tai yra tinkama molekulių evoliucija. Kita vertus, atsižvelgiant į tai, kad žodis „evolution“, kaip teigia ieškovė, gali
         turėti daug reikšmių, primintina, jog pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą žodinis žymuo neregistruojamas,
         jeigu bent viena jo galima reikšmė apibūdina atitinkamų prekių ar paslaugų požymius (2003 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo VRDT prieš Wrigley, C‑191/01 P, Rink. p. II‑0000, 32 punktas).

      21     Savo trečiu reikalavimu ieškovė priekaištauja Apeliacinei tarybai, kad ji vertino žodžius „molecular evolution“ (molekulinė
         evoliucija) kaip aprašomuosius genetinės medžiagos pakeitimo srityje, nepateikdama šio teiginio įrodymo ir neatsižvelgdama,
         kad nurodytos paslaugos apima gerokai platesnę sritį.

      22     Pirmosios instancijos teismas pirmiausia pastebi, kad ieškovės reikalavimas ne visiškai susijęs su ginčijamu sprendimu. Iš
         tiesų Apeliacinė taryba žodžius „molecular evolution“ ne tik suprato kaip genetinės medžiagos pakeitimą, bet ir nurodė „su
         tuo susijusias veiklas, įskaitant dirbtinio proteino funkcijos pagerinimo komerciniais tikslais procesą“ (ginčijamo sprendimo
         9 punktas). Ginčijamame sprendime nurodyti žodžiai „molecular evolution“ taip pat vartojami platesne, nei mano ieškovė, reikšme.

      23     Dėl Apeliacinės tarybos supratimo teisingumo įrodymo pabrėžtina, kad ji pati gali apibrėžti tam tikras sąvokas, nesiremdama
         konkrečiais dokumentais, nes ši sąvoka gali būti laikoma visuotinai žinoma. Šiuo atveju ši sąvoka, nors ieškovė jai prieštaravo,
         yra visuotinai žinoma, todėl įrodymas ginčijamame sprendime buvo nereikalingas. Iš tiesų savo atsiliepime į ieškinį VRDT galėjo
         nesunkiai pateikti šią sąvoką paprastai pasinaudojusi žodynu ir enciklopedija. Dėl to suinteresuotoji visuomenės dalis, kuri
         yra ypač gerai informuota, iš karto gali lengvai susieti žodžius „molecular evolution“ su genetinės medžiagos sritimi. Remiantis
         20 punkte pateikta teismo praktika, aplinkybė, kad šie žodžiai gali turėti kitą reikšmę, nereiškia, jog jie nurodytų paslaugų
         atžvilgiu nėra aprašomieji.

      24     Šiuo požiūriu ieškovė negali priekaištauti Apeliacinei tarybai, kad ji vertindama, ar nagrinėjamas žodinis žymuo aprašo nurodytas
         paslaugas, rėmėsi informacija, gauta iš ieškovo internetinio puslapio. Apeliacinė taryba nesirėmė šia informacija, siekdama
         įvertinti, kaip suinteresuotoji visuomenės dalis suvokia šį žodinį žymenį; ji ja rėmėsi atsakydama į ieškovo argumentą, kad
         ekspertas neteisingai suprato paraiškoje prekių ženklui nurodytų paslaugų pobūdį. Bet kuriuo atveju šių paslaugų pobūdžio
         patvirtinimas informacija, gauta iš kito šaltinio, nedaro žalos ieškovei, nes šių paslaugų pobūdis yra pakankamai aiškiai
         matomas jau vien iš paraiškos prekių ženklui.

      25     Galiausiai ši aprašomoji reikšmė yra pakankamas pagrindas atsisakyti įregistruoti prašomą prekių ženklą, nes žodžių „molecular
         evolution“ sąvoka, kaip išplaukia iš skundo Apeliacinei tarybai motyvų, nurodytas paslaugas apima bent iš dalies. Iš tiesų
         pagal nusistovėjusią teismų praktiką, jei prašoma įregistruoti prekių ženklą būtent visai kategorijai, nedarant skirtumo tarp
         ją sudarančių skirtingų prekių ir paslaugų, Apeliacinė taryba gali bendrai įvertinti žymens, sudarančio prekių ženklą, aprašomąjį
         pobūdį paraiškoje prekių ženklui visos nurodytų prekių ar paslaugų kategorijos atžvilgiu (dėl paslaugų – 2002 m. kovo 20 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo DaimlerChrysler prieš VRDT(TRUCKCARD), T‑358/00, Rink. p. II‑1993, 34, 37 ir 44 punktai; dėl gaminių – 2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T‑106/00, Rink. p. II‑723, 46 punktas). Be to, šiuo atveju Apeliacinei tarybai, remiantis paraiškoje prekių ženklui nurodyta
         bendra paslaugų sąvoka, nebuvo įmanoma atskirti nurodytas paslaugas pagal tai, ar jos su genetinės medžiagos pakeitimu susijusios
         tiesiogiai, ar ne. Tai, kad kai kurios nurodytos paslaugos gali būti susijusios su veikla, kuria nesiekiama genetinių pakeitimų,
         nereiškia, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas įregistruojamas visoms nurodytoms paslaugoms, nors nagrinėjamas žymuo
         tiesiogiai apibūdina tam tikras kitas nurodytas paslaugas. Toks įregistravimas prieštarautų Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies c punkte nustatytiems absoliutiems atmetimo pagrindams.

      26     Savo paskutiniu reikalavimu ieškovė tvirtina, kad, apskritai vertinant nagrinėjamą žodinį žymenį, jo visiems žinoma reikšmė
         dėl žodžio „applied“ (taikomoji) yra dar mažiau akivaizdi.

      27     Pirmosios instancijos teismo nuomone, šis reikalavimas atmestinas. Apeliacinė taryba pagrįstai nustatė, kad šis žodis reiškia
         „naudojamas praktikoje“ arba „susijęs su praktiniu taikymu“ (ginčijamo sprendimo 10 punktas). Moksle arba pramonėje šiuo būdvardžiu
         išreiškiamos pastangos pritaikyti teorinius tyrimus praktikoje. Todėl šis būdvardis, patikslindamas paslaugų, susijusių su
         molekuline inžinerija, tikslą, ypač pramonėje ir prekyboje, dar labiau sustiprina žodinio žymens aprašomąjį pobūdį.

      28     Kadangi visas nagrinėjamas žymuo yra žodžių derinys, sudarytas vadovaujantis anglų kalbos sintakse, jis nesumenkina aprašomojo
         pobūdžio nurodytų paslaugų atžvilgiu. Priešingai, kiekvieno iš šių žodžių reikšmė sustiprėja juos sujungus. Todėl Apeliacinė
         taryba teisėtai priėjo išvadą, kad žodinis žymuo APPLIED MOLECULAR EVOLUTION aprašo paraiškoje prekių ženklui nurodytas paslaugas,
         t. y. molekulinė junginių inžinerija skirtinguose produktuose.

      29     Kadangi pakanka tik vieno iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte išvardytų absoliučių atmetimo pagrindų, kad
         žymens negalima būtų registruoti kaip Bendrijos prekių ženklo, nebūtina kelti klausimo, ar, remiantis Apeliacinės tarybos
         nuomone, kuriai ieškovė prieštarauja, nagrinėjamas prekių ženklas tikrai neturi skiriamojo požymio

      30     Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, kad ieškinį reikia atmesti.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      31     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Paskelbta 2004 m. rugsėjo 14 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Proceso kalba: anglų.


1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # British Airways plc, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air UK Ltd, Euralair international, TAT European Airlines SA ir British Midland Airways Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Sujungtos bylos T-371/94 ir T-394/94.


2013 m. rugsėjo 16 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Keramag Keramische Werke ir kt. prieš Komisiją.#Keramag Keramische Werke AG ir kt. prieš Europos Komisiją.#Konkurencija – Karteliai – Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Austrijos vonios kambario įrangos rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas – Kainų kėlimo koordinavimas ir keitimasis slapta komercine informacija – Pažeidimo trukmė – Teisė į gynybą – Galimybė susipažinti su byla – Pažeidimo inkriminavimas.#Sujungtos bylos T‑379/10 ir T‑381/10.


1981 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Byla 137/80.


2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA ir Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba. # Byla C-321/99 P.


2012 m. spalio 2 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Aristidis Psarras prieš Europos tinklų ir informacijos apsaugos agentūra (ENISA). # Viešoji tarnyba - Paskyrimas - Paskyrimas (į kitas pareigas) - Tarnybos interesas. # Byla F-118/10.


1986 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Comité de développement et de promotion du textile et de l'habillement (DEFI) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas. # Byla 282/85.


2005 m. liepos 12 d. Pirmos instancijos teismo (vienas teisėjas) sprendimas. # Joël De Bry prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-157/04.


title: 2014 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Ronny Verest ir Gaby Gerards prieš Belgische Staat.#Hof van beroep te Antwerpen prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pajamų mokestis – Teisės aktai dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo – Pajamų už nekilnojamąjį turtą, gautų kitoje valstybėje narėje nei gyvenamosios vietos valstybė narė, apmokestinimas – Atleidimo nuo mokesčio tvarka taikant progresinių mokesčių išlygą gyvenamosios vietos valstybėje narėje – Skirtingas nekilnojamojo turto, esančio gyvenamosios vietos valstybėje narėje, ir nekilnojamojo turto, esančio kitoje valstybėje narėje, vertinimas.#Byla C-489/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑489/13
            dėl hof van beroep te Antwerpen  (Belgija) 2013 m. rugsėjo 3 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. rugsėjo 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Ronny Verest ,
            Gaby Gerards
            prieš
            Belgische Staat
            TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. L. da Cruz Vilaça, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas) ir A. Arabadjiev,
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę procedūrą,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux ir M. Jacobs,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑S. Pilczer,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos A. Cordewener ir W. Roels,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 63 ir 65 straipsnių išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant R. Verest ir G. Gerards ginčą su Belgische Staat dėl Prancūzijoje esančio nekilnojamojo turto apmokestinimo Belgijoje.
            Teisinis pagrindas
            3. 1992 m. Pajamų mokesčio kodekso (toliau – CIR 92) 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „1. Pajamomis už nekilnojamąjį turtą laikomos:
            1° nenuomojamo nekilnojamojo turto atveju:
            a) kai turtas yra Belgijoje:
            – kadastrinės pajamos, kai kalbama apie nepastatytą nekilnojamąjį turtą, inventorių ir įrenginius, kurie dėl savo pobūdžio ar paskirties yra nekilnojamieji arba skirti gyventi, kaip nurodyta 12 straipsnio 3 dalyje;
            – kadastrinės pajamos, padidintos 40 %, kai kalbama apie kitokį turtą;
            b) kai turtas yra užsienyje: nuomos vertė;
            < ... > “
            4. CIR 92 13 straipsnyje skelbiama:
            „Kalbant apie nekilnojamojo turto nuomos vertę, nuomos mokestį ir už nuomą gautą pelną, neto pajamos atitinka nuomos kainą, sumažintą priežiūros ir remonto išlaidomis:
            – kurios lygios 40 %, kai kalbama apie pastatytą nekilnojamąjį turtą, inventorių ir įrenginius, kurie dėl savo pobūdžio ar paskirties yra nekilnojamieji < ... >
            < ... > “
            5. CIR 92 155 straipsnyje numatyta:
            „Apskaičiuojant mokestį, atsižvelgiama į pagal tarptautines sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo nuo mokesčio atleidžiamas pajamas, ir jis proporcingai sumažinamas atsižvelgiant į tai, kokią visų pajamų dalį sudaro nuo mokesčio atleistos pajamos.
            < ... > “
            6. 1964 m. kovo 10 d. Briuselyje tarp Prancūzijos ir Belgijos pasirašyto susitarimo dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir abipusių administracinės ir teisinės pagalbos taisyklių pajamų mokesčių srityje nustatymo (toliau – susitarimas dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo) 3 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
            „Pajamos už nekilnojamąjį turtą, įskaitant pajamas už priklausinius ir žemės ūkio ir miškų bendrovių gyvąjį ir negyvąjį inventorių, apmokestinamos tik šio turto buvimo vietos susitariančioje valstybėje.“
            7. Susitarimo dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo 19 straipsnio A dalies 2 ir 4 punktuose numatyta:
            „Dvigubo apmokestinimo išvengiama taip:
            A. Kalbant apie Belgiją:
            < ... >
            2. Kitos nei 1 punkte numatytos pajamos atleidžiamos nuo šio susitarimo 2 straipsnio 3 dalies A punkte nurodytų Belgijos mokesčių, jei jų apmokestinimas numatytas išimtinai Prancūzijoje.
            < ... >
            4. Nepaisant pirmesnių nuostatų, šiame susitarime nurodyti Belgijos mokesčiai gali būti apskaičiuojami nuo pagal minėtą susitarimą Belgijoje apmokestinamų pajamų, taikant pagal Belgijos teisės aktus visas apmokestinamas pajamas atitinkantį tarifą.“
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            8. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ieškovai pagrindinėje byloje yra Belgijos rezidentai ir kad ten apmokestinamos jų pajamos. 2004 m. rugpjūčio mėn. jie įsigijo nekilnojamojo turto Prancūzijoje ir kitais metais pateikė mokesčių deklaraciją; ją Belgijos mokesčių institucijos pataisė. Ieškovai nesutiko su minėtais pataisymais ir kreipėsi į rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen  (Antverpeno pirmosios instancijos teismas).
            9. Kai jų skundas buvo atmestas, ieškovai pagrindinėje byloje pateikė apeliacinį skundą hof van beroep te Antwerpen  (Antverpeno apeliacinis teismas).
            10. Šio teismo nuomone, jo nagrinėjamas ginčas susijęs su Prancūzijoje esančio nekilnojamojo turto apmokestinimu Belgijoje. Šiuo klausimu jis nurodo, kad pagal susitarimą dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo pajamos už nekilnojamąjį turtą apmokestinamos toje valstybėje, kurioje yra nekilnojamasis turtas. Šis atleidimas nuo mokesčio Belgijos Karalystės naudai suderintas su progresinių mokesčių išlyga, pagal kurią į pajamas už nekilnojamąjį turtą Prancūzijoje gali būti atsižvelgiama apskaičiuojant Belgijoje apmokestinamoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą.
            11. Hof van beroep te Antwerpen nurodo, kad pajamos už Belgijoje esantį nenuomojamą nekilnojamąjį turtą nustatomos remiantis kadastrinėmis pajamomis ir kad hipotetinės pajamos už nekilnojamąjį turtą Prancūzijoje nustatomos panašiai. Tačiau, kaip matyti iš CIR 92 7 straipsnio, pajamos už nenuomojamą nekilnojamąjį turtą, esantį kitoje valstybėje nei Belgija, nustatomos remiantis vien jo nuomos verte. Kadastrinės pajamos Belgijoje panašios į kadastrines pajamas Prancūzijoje, tačiau paprastai kadastrinės pajamos yra mažesnės už nuomos vertę.
            12. Atsižvelgdamas į šiuos paaiškinimus hof van beroep te Antwerpen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar pagal EB 56 straipsnį draudžiama vienoje valstybėje narėje apmokestinti kitoje valstybėje narėje esantį nenuomojamą nekilnojamąjį turtą remiantis kitu pagrindu nei vietos kadastrinės pajamos, ypač kai žinoma, kad vietos kadastrinės pajamos nustatomos kaip ir Belgijos kadastrinės pajamos už Belgijoje esantį nekilnojamąjį turtą?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            Dėl klausimo apimties
            13. Reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam išspręsti nagrinėjamą bylą. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (Sprendimo Brey , C‑140/12, EU:C:2013:565, 31 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            14. Taigi, siekiant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, reikia įvertinti pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas atsižvelgiant į iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukiančias faktines ir teisines aplinkybes.
            15. Pagrindinėje byloje kalbama apie Belgijos rezidentų, kurie yra ieškovai pagrindinėje byloje, pajamų už Prancūzijoje įsigytą nenuomojamą nekilnojamąjį turtą apmokestinimą. Pagal dviejų valstybių narių sudarytą susitarimą dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo pajamos už tokį nekilnojamąjį turtą apmokestinamos tik Prancūzijoje. Tačiau dėl vadinamosios „progresinių mokesčių išlygos“ Belgijos institucijos gali atsižvelgti į šias pajamas tam, kad apskaičiuotų Belgijoje apmokestinamoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą.
            16. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pajamų už nenuomojamą nekilnojamąjį turtą nustatymo tvarka skiriasi pagal tai, ar turtas yra Belgijoje, ar kitoje valstybėje narėje. Taigi iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje pajamos už Prancūzijoje esantį nenuomojamą nekilnojamąjį turtą nustatomos pagal nuomos vertę, kuri yra didesnė už panašaus Belgijoje esančio turto kadastrines pajamas.
            17. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nustatyti, ar SESV 63 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį tokias valstybės narės teisės nuostatas, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriose numatyta, kad tuo metu, kai taikoma susitarime dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo įtvirtinta progresinių mokesčių išlyga, nustatant pajamų mokesčio tarifą, pajamos, gautos už kitoje valstybėje narėje esantį nenuomojamą nekilnojamąjį turtą, nustatomos pagal jo nuomos vertę, o pajamos, gautos už tokį turtą, esantį pirmojoje valstybėje narėje, nustatomos remiantis jo „kadastrinėmis pajamomis“, kurios paprastai yra mažesnės už „nuomos vertę“.
            Dėl laisvo kapitalo judėjimo ribojimo buvimo
            18. Pirmiausia reikia priminti, kad, nesant Sąjungos vienodinimo ar derinimo priemonių, valstybės narės yra kompetentingos nustatyti pajamų ir turto apmokestinimo kriterijus, kad panaikintų, prireikus sutartimis, dvigubą apmokestinimą. Tokiu atveju valstybės narės, siekdamos paskirstyti kompetenciją mokesčių srityje, gali dvišalėmis sutartimis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo laisvai nustatyti priskyrimo požymius (Sprendimo Imfeld ir Garcet , C‑303/12, EU:C:2013:822, 41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            19. Tačiau šiuo kompetencijos mokesčių srityje paskirstymu neleidžiama valstybėms narėms taikyti priemonių, prieštaraujančių ESV sutartyje užtikrinamoms judėjimo laisvėms. Iš tiesų įgyvendindamos apmokestinimo galias, taip paskirstytas dvišalėmis sutartimis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, valstybės narės privalo laikytis Sąjungos taisyklių (Sprendimo Imfeld ir Garcet , EU:C:2013:822, 42 punktas).
            20. Tai reiškia, kad valstybės narės gali su sąlyga, kad bus užtikrintos Sutarties garantuojamos judėjimo laisvės, apmokestindamos fizinių asmenų pajamas remtis pajamų, gaunamų už nenuomojamą nekilnojamąjį turtą, įvertinimo tvarka, kuri skiriasi pagal tai, ar turtas yra šioje, ar kitoje valstybėje narėje.
            21. Šiuo klausimu reikia priminti, kad tarp SESV 63 straipsnio 1 dalimi draudžiamų priemonių, kaip laisvo kapitalo judėjimo apribojimų, yra tos, kurios atgraso vienos valstybės narės rezidentus investuoti nekilnojamąjį turtą kitose valstybėse narėse (Sprendimo Libert ir kt. , C‑197/11 ir C‑203/11, EU:C:2013:288, 44 punktas).
            22. Esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, neginčijama, kad, nustatant Belgijos rezidentų pajamų, kurios apmokestinamos Belgijoje, mokesčio tarifą, atsižvelgiama į jų pajamas už nekilnojamąjį turtą. Taip pat neginčijama, kad pajamos už Belgijoje esantį nenuomojamą nekilnojamąjį turtą nustatomos remiantis kadastrinėmis pajamomis, kurių suma mažesnė už nuomos vertę, į kurią atsižvelgiama nustatant pajamas už tokį turtą, esantį kitoje valstybėje narėje.
            23. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar dėl šios aplinkybės Belgijos rezidentų, kurie yra nenuomojamo nekilnojamojo turto, esančio kitoje valstybėje narėje nei Belgija, savininkai, apmokestinamoms pajamoms taikomas mokesčio tarifas yra didesnis už tą, kuris taikomas panašų turtą Belgijoje turinčių Belgijos rezidentų pajamoms.
            24. Jei taip, tokiomis nacionalinėmis teisės nuostatomis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, įtvirtinamas nevienodas požiūris, galintis atgrasyti Belgijos rezidentus investuoti į nekilnojamąjį turtą kitose valstybėse narėse nei Belgija, o tai gali lemti laisvo kapitalo judėjimo ribojimą, kuris iš principo draudžiamas pagal SESV 63 straipsnį.
            Dėl laisvo kapitalo judėjimo ribojimo pateisinimo buvimo
            25. SESV 65 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad 63 straipsnio nuostatomis nepažeidžiama valstybių narių teisė taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos padėties gyvenamosios vietos arba kapitalo investavimo vietos atžvilgiu.
            26. Ši nuostata, kuria nukrypstama nuo laisvo kapitalo judėjimo, turi būti aiškinama siaurai. Todėl ji negali būti aiškinama taip, kad kiekvienas mokesčių teisės aktas, kuriame daromi skirtumai tarp mokesčių mokėtojų dėl jų gyvenamosios vietos arba dėl valstybės narės, kur jie investuoja savo kapitalą, automatiškai yra suderinamas su Sutartimi (žr. Sprendimo Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company , C‑190/12, EU:C:2014:249, 55 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            27. Iš tiesų ši nukrypti leidžianti nuostata savo ruožtu yra ribojama SESV 65 straipsnio 3 dalimi, kurioje numatyta, kad šio straipsnio 1 dalyje nurodytos nacionalinės teisės nuostatos „neturi sudaryti laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų, kaip nustatyta 63 straipsnyje, savavališko diskriminavimo ar užslėpto apribojimo“ (žr. Sprendimo Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company , EU:C:2014:249, 56 punktą).
            28. Taigi pagal SESV 65 straipsnio 1 dalies a punktą leidžiamą skirtingą požiūrį reikia skirti nuo šio straipsnio 3 dalyje uždraustos diskriminacijos. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog tam, kad nacionalinės mokesčių teisės nuostata galėtų būti laikoma suderinama su laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančiomis Sutarties nuostatomis, reikia, jog jos lemiamas vertinimo skirtumas būtų susijęs su objektyviai skirtingomis situacijomis arba jis būtų pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu (žr. Sprendimo Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company , EU:C:2014:249, 57 punktą).
            29. Pirma, pagrindinėje byloje neginčijama, kad pagal susitarimą dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, kaip antai taikomą Belgijoje, pajamos už Prancūzijoje esantį nekilnojamąjį turtą Belgijoje neapmokestinamos, o pajamos už Belgijoje esantį nekilnojamąjį turtą patenka į mokesčio bazę. Tačiau pagal šį susitarimą Belgijos institucijoms leidžiama atsižvelgti į pajamas už Prancūzijoje esantį nekilnojamąjį turtą tam, kad jos, taikydamos minėtame susitarime numatytą „progresinių mokesčių išlygą“, nustatytų Belgijoje apmokestinamoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą.
            30. Reikia nurodyti, jog iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad atleidimo nuo mokesčio būdas taikant „progresinių mokesčių išlygą“ leidžia užtikrinti, kad į mokesčių mokėtojo pajamas, kurios atleidžiamos nuo mokesčio gyvenamosios vietos valstybėje narėje, ši valstybė narė vis dėlto galėtų atsižvelgti tam, kad, apskaičiuodama mokesčio už likusias mokesčio mokėtojo pajamas sumą, galėtų taikyti progresinių mokesčių taisyklę (šiuo klausimu žr. Sprendimo Asscher , C‑107/94, EU:C:1996:251, 47 punktą).
            31. Tokiu reglamentavimu siekiama išvengti to, kad mokesčio mokėtojo, turinčio nekilnojamojo turto kitoje valstybėje narėje, apmokestinamosioms pajamoms gyvenamosios vietos valstybėje narėje būtų taikomas mažesnis mokesčio tarifas nei tas, kuris taikomas mokesčių mokėtojų, turinčių panašų turtą gyvenamosios vietos valstybėje, pajamoms.
            32. Atsižvelgiant į šį tikslą, mokesčio mokėtojų, įsigijusių nekilnojamojo turto gyvenamosios vietos valstybėje narėje, situacija yra panaši į mokesčių mokėtojų, tokio turto įsigijusių kitoje valstybėje narėje, situaciją.
            33. Antra, reikia konstatuoti, kad Belgijos vyriausybė nenurodė jokio pateisinamojo privalomojo bendrojo intereso pagrindo.
            34. Atsižvelgiant į pateiktus paaiškinimus į pateiktą prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: SESV 63 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis tokias valstybės narės teisės nuostatas, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, jeigu dėl jų tuo metu, kai taikoma susitarime dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo įtvirtinta progresinių mokesčių išlyga, didesnis pajamų mokesčio tarifas nustatomas vien dėl to, kad pajamų už nekilnojamąjį turtą nustatymo tvarka lemia tai, jog pajamos, gaunamos už kitoje valstybėje narėje esantį nekilnojamąjį turtą, įvertinamos suma, kuri yra didesnė už pajamas, gaunamas už tokį turtą, esantį pirmojoje valstybėje narėje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar būtent tokias pasekmes lemia pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            35. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
            SESV 63 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis tokias valstybės narės teisės nuostatas, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, jeigu dėl jų tuo metu, kai taikoma susitarime dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo įtvirtinta progresinių mokesčių išlyga, didesnis pajamų mokesčio tarifas nustatomas vien dėl to, kad pajamų už nekilnojamąjį turtą nustatymo tvarka lemia tai, jog pajamos, gaunamos už kitoje valstybėje narėje esantį nekilnojamąjį turtą, įvertinamos suma, kuri yra didesnė už pajamas, gaunamas už tokį turtą, esantį pirmojoje valstybėje narėje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar būtent tokias pasekmes lemia pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai.