1985 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Knud Wendelboe ir kiti prieš Masse de faillite L. J. Music ApS. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Vestre Landsret - Danija. # Darbuotojų teisių išsaugojimas įmonių perdavimo atveju. # Byla 19/83.


1994 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Banco de Crédito Industrial SA, devenue Banco Exterior de España SA prieš Ayuntamiento de Valencia. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana - Ispanija. # Konkurencija - Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi - Valstybės pagalba. # Byla C-387/92.


title: Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2005 m. balanžio 19 d. # Success-Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft mbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Restitutio in integrum prašymas - VRDT sprendimų ir pranešimų perdavimui keliami reikalavimai - Perdavimas faksimiliniu ryšiu. # Sujungtos bylos T-380/02 ir T-128/03.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. balandžio 19 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Restitutio in integrum prašymas – VRDT sprendimų ir pranešimų siuntimui keliami reikalavimai – Perdavimas faksimiliniu pranešimu“
      Sujungtose bylose T‑380/02 ir T‑128/03
      Success-Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft mbH, įsteigta Linz (Austrija), atstovaujama advokatų G. Secklehner ir C. Ofner, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą J. Weberndörfer ir G. Schneider,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai VRDT apeliacinėje taryboje vykusios procedūros šaliai, įstojusiai į bylą T‑128/03 Pirmosios instancijos
         teisme,

      Chipita International SA, įsteigtai Atėnuose (Graikija), atstovaujamai advokato P. Hoffmann,

      dėl, pirma, 2002 m. rugsėjo 26 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 26/2001‑1), kuriuo atmetamas ieškovės
         restitutio in integrum prašymas, ir, antra, VRDT pirmosios apeliacinės tarybos 2003 m. vasario 13 d. sprendimo ir (arba) 2003 m. kovo 13 d. sprendimo
         (byla R 1124/2000‑1), susijusių su protesto procedūra tarp Success-Marketing Unternehmensberatungsgesellschaft mbH ir Chipita International SA, panaikinimo,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjos M. E. Martins Ribeiro ir K. Jürimäe,
      posėdžio sekretorius I. Natsinas, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 14 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
      1       Pataisytas 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) įtvirtina
         šias nuostatas:

      „59 straipsnis
      Apeliacijos terminai ir jos forma
      Apeliacinis skundas Tarnybai turi būti paduodamas raštu per du mėnesius nuo pranešimo apie sprendimą, dėl kurio buvo paduota
         apeliacija, dienos. Skundas laikomas paduotu tik po to, kai sumokamas apeliacijos mokestis. Per keturis mėnesius nuo pranešimo
         apie sprendimą dienos turi būti paduodamas rašytinis prašymas, kuriame nurodomi apeliacijos pagrindai.

      <...>
      77 straipsnis
      Pranešimas
      Tarnyba ex officio suinteresuotiesiems asmenims praneša apie sprendimus, šaukimus ir apie kiekvieną pranešimą ar kitokį informacijos pateikimą,
         nuo kurių pradedamas skaičiuoti terminas arba apie kuriuos šiems suinteresuotiesiems asmenims turi būti pranešta vadovaujantis
         kitomis šio reglamento arba Įgyvendinimo reglamento nuostatomis, arba apie kuriuos pranešti nurodė Tarnybos pirmininkas.

      78 straipsnis
      Restitutio in integrum
      1. Pareiškėjo Bendrijos prekių ženklui ar savininko arba kitos Tarnybos nagrinėjamo šalies, kuri, nors ir, atsižvelgdama į
         aplinkybes, ėmėsi visų reikalingų priemonių, neįstengė laikytis nustatytų terminų Tarnybos atžvilgiu ir kuri padavė dėl to
         prašymą, teisės atkuriamos, jeigu dėl minimo termino nesilaikymo atsirado tiesioginių šio reglamento nuostatų sąlygojamų padarinių,
         susijusių su kokių nors teisių ar jų gynimo priemonių praradimu.

      2. Prašymas turi būti paduotas raštu per du mėnesius nuo termino nesilaikymo priežasties pašalinimo dienos. Per šį laiką turi
         būti baigtas neatliktas veiksmas. Prašymas priimamas tiktai vienerius metus nuo tos dienos, kai sueina nesilaikytas terminas.
         Nepadavus prašymo pratęsti registracijos galiojimą arba nesumokėjus mokesčio už registracijos galiojimo pratęsimą, vienerių
         metų laikotarpis sutrumpinamas šešiais mėnesiais, minimais 47 straipsnio 3 dalies trečiajame sakinyje.

      <...>
      4. Sprendimą dėl pareiškimo priima skyrius, kompetentingas priimti sprendimą dėl neatliktų veiksmų.
      <...>“
      2       1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2868/95, skirtas įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 (OL L 303,
         p. 1), įtvirtina šias nuostatas:

      „49 taisyklė
      Apeliacijos atmetimas kaip nepriimtinos
      1. Jei apeliacija neatitinka Reglamento 57, 58 ir 59 straipsnių nuostatų bei 48 taisyklės 1 dalies c punkto ir 2 dalies, Apeliacinė
         taryba ją atmeta kaip nepriimtiną, jei iki Reglamento 59 straipsnyje nustatyto atitinkamo termino pabaigos nebuvo ištaisyti
         visi trūkumai.

      <...>
      3. Jei mokestis už apeliaciją sumokamas pasibaigus apeliacijos padavimo terminui pagal Reglamento 59 straipsnį, apeliacija
         laikoma nepaduota, o mokestis už apeliaciją grąžinamas apeliantui.

      <...>
      61 taisyklė
      Pranešimus reglamentuojančios bendrosios nuostatos
      1. Tarnybai atliekant procesinius veiksmus, visi Tarnybos siunčiami dokumentai yra autentiški Tarnybos dokumentai, jos patvirtintos
         ar antspauduotos dokumentų kopijos arba kompiuteriu spausdintas tekstas su antspaudu. Pačių procesinių veiksmų dalyvių dokumentų
         kopijoms tokio patvirtinimo nereikia.

      2. Pranešimo būdai:
      a) paštu pagal 62 taisyklę;
      b) įteikiant asmeniškai pagal 63 taisyklę;
      c) įdedant į Tarnybos patalpose skirtą pašto dėžutę pagal 64 taisyklę;
      d) faksimiliniu ryšiu ar kitomis techninėmis ryšių priemonėmis pagal 65 taisyklę;
      e) paskelbiant viešai pagal 66 taisyklę.
      62 taisyklė
      Pranešimas paštu
      1. Sprendimai su nurodytu terminu apeliacijai paduoti, šaukimai ir kiti Tarnybos vadovo nustatyti dokumentai siunčiami registruotu
         laišku su atsakymu apie įteikimą. Sprendimai ir pranešimai, susiję su kitokiu terminu, siunčiami registruotu laišku, jeigu
         Tarnybos vadovas nenustato kitaip. Visi kiti pranešimai siunčiami įprastu paštu.

      <...>
      65 taisyklė
      Pranešimas faksimiliniu ryšiu ir kitomis techninėmis ryšių priemonėmis
      1. Faksimiliniu ryšiu pranešama siunčiant dokumento, apie kurį reikia pranešti, originalą arba kopiją, kaip numatyta 61 taisyklės
         1 dalyje. Tokio siuntimo detales nustato Tarnybos vadovas.

      <...>
      68 taisyklė
      Pranešimo nesklandumai
      Jei adresatas gauna dokumentą, bet Tarnyba negali deramai įrodyti, kad jam buvo reikiama tvarka pranešta, arba jei nebuvo
         laikomasi pranešimą reglamentuojančių nuostatų, laikoma, kad apie dokumentą buvo pranešta tą dieną, kurią Tarnyba nustato
         kaip gavimo datą.

      <...>“
       Bylos aplinkybės
      3       1997 m. rugsėjo 16 d. ieškovė, remdamasi Reglamentu Nr. 40/94, pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir
         pramoniniam dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką. Blanke ad hoc buvo pateikta informacija apie ieškovės atstovą ir nurodomas jo fakso numeris.

      4       Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo PAN & CO prekėms ir paslaugoms, priklausančioms peržiūrėtos ir pataisytos
         1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 11, 30, 35,
         37 ir 42 klasėms.

      5       1998 m. liepos 20 d. Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 54/98.

      6       1998 m. spalio 19 d., remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 1 dalimi, Chipita International SA (toliau – įstojusi į bylą šalis) pateikė protestą, kuriam buvo suteiktas numeris B 92 413. Protestas buvo grindžiamas Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta galimybe supainioti prašomą įregistruoti prekių ženklą su įstojusios į bylą
         šalies Bendrijos prekių ženklo paraiška. Pastarasis, 1996 m. rugpjūčio 30 d. pateiktas registruoti prekėms, priklausančioms
         Nicos sutarties 30 klasei, atrodo taip:

      7       Protestas buvo pateiktas išimtinai dėl žodinio žymens PAN & CO įregistravimo nurodytai klasei priklausančių prekių atžvilgiu.

      8       1999 m. rugsėjo 22 d. Sprendimu Nr. 799/1999 Protestų skyrius atmetė ieškovės Bendrijos prekių ženklo paraišką, tačiau tik
         prekių, priklausančių Nicos sutarties 30 klasei, atžvilgiu.

      9       2000 m. vasario 21 d. faksimiliniu pranešimu VRDT paprašė ieškovės sumokėti registracijos mokestį.
      10     Po VRDT tarnautojo ir ieškovės atstovo telefoninio pokalbio, 2000 m. balandžio 25 d. laišku pastarajam buvo išsiųstas 1999 m.
         rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimas.

      11     2000 m. birželio 23 d. laišku, kurį VRDT gavo 2000 m. birželio 26 d., ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 78 straipsniu,
         pateikė restitutio in integrum prašymą, prašymą susipažinti su bylos medžiaga ir prašymą atlyginti patirtas išlaidas.

      12     Grįsdama savo restitutio in integrum prašymą, ieškovė nurodo, kad VRDT jai nepranešė apie protesto procedūrą B 92 413 ir kad apie tai ji sužinojo tik gavusi prašymą
         sumokėti registracijos mokestį. Dėl šios situacijos ji negalėjo laikytis terminų pastaboms dėl protesto dėl Bendrijos prekių
         ženklo ir apeliacijai dėl 1999 m. rugsėjo 22 d. Protesto skyriaus sprendimo pateikti. Ji paprašė atkurti prieš metus iki restitutio in integrum prašymo pateikimo buvusią procedūros padėtį ir minėto prašymo priede pateikė pastabas, susijusias su įstojusios į bylą šalies
         pateiktu protestu.

      13     Be to, tame pačiame laiške ieškovė paprašė, kad pastabos būtų laikomos apeliacija dėl 1999 m. rugsėjo 22 d. Protesto skyriaus
         sprendimo Nr. 799/1999 tuo atveju, jeigu VRDT pasirodys neįmanoma atstatyti jos teisių, ir pridėjo apeliacijos padavimo mokesčiui
         apmokėti skirtą čekį.

      14     2000 m. spalio 25 d. Sprendimu Nr. 2480/2000 Protesto skyrius, remdamasis Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 4 dalimi, pasiskelbė
         nekompetentingu nagrinėti tą restitutio in integrum prašymo dalį, kuri susijusi su apeliacijos dėl jo 1999 m. rugsėjo 22 d. sprendimo padavimo termino nesilaikymu. Jis atmetė
         likusią prašymo dalį kaip nepriimtiną, nes prašymas buvo pateiktas praėjus daugiau nei metams po praleisto trijų mėnesių termino,
         kurį 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimu VRDT nustatė ieškovei pastaboms dėl protesto pateikti, pabaigos 1999 m. vasario 6 dieną.
         Jis taip pat patvirtino, kad prašymas bet kuriuo atveju yra nepagrįstas, nes dokumentai, susiję su protesto procedūra B 92 413,
         ieškovei buvo tinkamai perduoti.

      15     2000 m. lapkričio 29 d. laišku VRDT ieškovei pranešė, kad jos 2000 m. birželio 23 d. prašymas tai pat bus laikomas apeliacija
         dėl 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo Nr. 799/1999 (byla R 1124/2000‑1).

      16     2001 m. sausio 2 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 59 straipsniu, pateikė VRDT apeliaciją dėl 2000 m. spalio 25 d.
         Protestų skyriaus sprendimo Nr. 2480/2000 (byla R 26/2001‑1).

      17     2002 m. rugpjūčio 2 d. VRDT paprašė ieškovės pateikti pastabas dėl fakso aparato išspausdintų 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimo,
         kuriuo pranešama apie protestą ir kviečiama per tris mėnesius pateikti pastabas dėl jo, ir 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų
         skyriaus sprendimo Nr. 799/1999 tinkamo perdavimo ataskaitų. 2002 m. spalio 2 d. laišku ieškovė šį prašymą patenkino.

      18     2002 m. rugsėjo 26 d. sprendimu Pirmoji apeliacinė taryba atmetė ieškovės pateiktą apeliaciją dėl 2000 m. spalio 25 d. Protestų
         skyriaus sprendimo Nr. 2480/2000 dėl to, kad restitutio in integrum prašymas nebuvo pateiktas per Reglamento Nr. 40/94 nustatytus terminus.

      19     Po to, kai, siekiant informuoti ieškovę, 2002 m. rugsėjo 26 d. Pirmosios apeliacinės tarybos sprendimas buvo perduotas 2002 m.
         spalio 2 d. faksimiliniu pranešimu, jis buvo išsiųstas ieškovės atstovui registruotu laišku su patvirtinimu apie jo įteikimą,
         kuris buvo pasirašytas 2002 m. spalio 10 dieną.

      20     2003 m. vasario 13 d. sprendimu, apie kurį ieškovei buvo pranešta 2003 m. vasario 19 d., Pirmoji apeliacinė taryba atmetė
         ieškovės pateiktą apeliaciją dėl 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo dėl to, kad minėta apeliacija nebuvo pateikta
         per Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnyje nustatytą terminą, pasibaigusį 1999 m. lapkričio 22 dieną.

      21     2003 m. kovo 13 d. sprendimu, apie kurį ieškovei buvo pranešta 2003 m. kovo 24 d., Pirmoji apeliacinė taryba pataisė minėtą
         sprendimą nurodydama, kad nagrinėjama apeliacija remiantis Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 3 dalimi laikoma nepaduota.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      22     Šios bylos buvo pradėtos ieškovės ieškiniais, Pirmosios instancijos teismui pateiktais 2002 m. gruodžio 18 d. ir 2003 m. balandžio
         18 d. bei atitinkamai užregistruotais numeriais T‑380/02 ir T‑128/03.

      23     VRDT atsakymą į ieškinį byloje T‑380/02 Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė 2003 m. liepos 15 d., o byloje
         T‑128/03 – 2003 m. rugsėjo 11 dieną.

      24     2003 m. rugpjūčio 18 d. įstojusi į bylą šalis pateikė atsakymą į ieškinį byloje T‑128/03, kuriame prašė sustabdyti procesą,
         kol bus priimtas galutinis sprendimas byloje T‑380/02. Ieškovė ir VRDT nepritarė prašymui sustabdyti procesą ir, priešingai,
         pasisakė už dviejų nagrinėjamų bylų sujungimą.

      25     Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininko 2004 m. vasario 3 d. nutartimi bylos T‑380/02 ir T‑128/03 buvo
         sujungtos remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 50 straipsniu, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso
         dalis ir priimamas galutinis sprendimas.

      26     Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas
         proceso organizavimo priemones, paprašė šalis atsakyti į kai kuriuos klausimus ir pateikti tam tikrus dokumentus, o šalys
         tai atliko per nustatytą terminą.

      27     Ieškovės ir VRDT žodinės pastabos bei atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus buvo išklausyti 2004 m.
         gruodžio 14 d. viešame posėdyje.

      28     Per šį posėdį ieškovė patikslino, kad byloje T‑380/02 ji prašo panaikinti 2002 m. rugsėjo 26 d., o ne 2002 m. spalio 2 d.
         Apeliacinės tarybos sprendimą, kurį klaidingai nurodė ieškinyje. Šiuo atžvilgiu VRDT nepateikė jokių pastabų.

      29     Byloje T‑380/02 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti 2002 m. rugsėjo 26 d. Apeliacinės tarybos sprendimą,
      –       nurodyti atsakovei „taikyti restitutio in integrum“,

      –       priteisti iš VRDT visas bylinėjimosi išlaidas.
      30     Byloje T‑128/03 ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti 2003 m. vasario 13 d. Apeliacinės tarybos sprendimą ir (arba) 2003 m. kovo 13 d. sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT visas bylinėjimosi išlaidas.
      31     Abiejose bylose VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
       Šalių argumentai
       Byla T‑380/02
      32     Pirmiausia ieškovė paaiškina, kad 2000 m. vasario 21 d. gavusi VRDT prašymą sumokėti registracijos mokestį ji pastebėjo, jog
         atsižvelgiant į tai, ko buvo prašyta, trūksta vienos prekių klasės. Ji nurodo, kad paprašius paaiškinimų, 2000 m. balandžio
         25 d. laišku VRDT jai atsiuntė 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimą Nr. 799/1999, iš kurio ji sužinojo, kad dėl
         jos Bendrijų prekės ženklo paraiškos yra pateiktas protestas.

      33     Ji tvirtina, kad apie protesto procedūros eigą sužinojo perskaičiusi 2000 m. spalio 25 d. Protestų skyriaus sprendimą, kuriame
         minimi keturi dokumentai, kuriuos VRDT turėjo jai perduoti, tai yra:

      –       1998 m. lapkričio 6 d. faksimilinis pranešimas, kuriuo pranešama apie protestą ir nustatomas trijų mėnesių terminas, kuris
         baigiasi 1999 m. vasario 6 d., galimoms pastaboms pateikti,

      –       1999 m. birželio 3 d. faksimilinis pranešimas, kuriuo pranešama, kad ankstesnis prekių ženklas, kuriuo grindžiamas protestas,
         tuo laikotarpiu buvo įrašytas į Bendrijos prekių ženklų registrą ir kad sprendimas turi būti priimtas atsižvelgiant tik į
         esamus įrodymus,

      –       1999 m. rugsėjo 22 d. faksimilinis pranešimas, kuriuo pranešama apie tos pačios dienos Protestų skyriaus sprendimą Nr. 799/1999,
      –       2000 m. sausio 11 d. faksimilinis pranešimas, kuriuo pranešama apie nurodyto sprendimo įsigaliojimą ir nustatytą trijų mėnesių
         terminą prašymui dėl dalinio Bendrijos prekių ženklo paraiškos pakeitimo pateikti.

      34     Tačiau nė vienas iš šių dokumentų nebuvo gautas ieškovės atstovo biure, dėl kurio vidinės tvarkos keturių dokumentų praradimas
         neįmanomas. Taip iš ieškovės buvo atimta teisė būti išklausytai, nes ji neturėjo galimybės susisiekti su protestą pateikusiu
         asmeniu susitaikymui skirtu laikotarpiu, pateikti pastabų arba per nustatytą terminą pateikti apeliacijos dėl Protestų skyriaus
         sprendimo Nr. 799/1999. Ieškovė tvirtina, kad tokiomis aplinkybėmis, nors ir ėmėsi visų priemonių, kurių reikalavo aplinkybės,
         ji neturėjo galimybės laikytis VRDT nustatytų terminų, o tai pateisina restitutio in integrum.

      35     Ieškovė nurodo, kad ji paprašė VRDT atkurti prieš metus iki restitutio in integrum prašymo pateikimo buvusią procedūros padėtį, nes nežinojo apie protesto procedūrą.

      36     Antra, ji nurodo, kad VRDT teiginys, jog terminai, leidžiantys ginčyti protestą, baigėsi daugiau nei prieš vienerius metus
         prieš pateikiant restitutio in integrum prašymą, yra nepriimtinas.

      37     Šiuo atžvilgiu ieškovė pastebi, kad 1999 m. birželio 26 d., tai yra prieš vienerius metus iki minėto prašymo pateikimo, VRDT
         dar nebuvo priėmusi sprendimo dėl protesto ir kad tik kompetentingo skyriaus sprendimu protesto procedūra buvo baigta. Ji
         teigia, kad iki šio sprendimo terminai, suprantami kaip „periodai“ arba „laikotarpiai“, kurių metu ji galėjo atlikti procedūrinius
         veiksmus, pavyzdžiui, pateikti prašymą dėl protesto procedūros sustabdymo, atšaukti paraišką registruoti, apriboti nurodytas
         prekės ir paslaugas arba susitarti su protestą pateikusia šalimi, baigėsi. Tokiomis aplinkybėmis, ieškovės nuomone, jos atžvilgiu
         gali būti taikomas restitutio in integrum, nes ji taip pat prarado galimybę pasinaudoti savo teise pateikti apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      38     Trečia, ieškovė tvirtina, kad VRDT neįrodė, jog keturi nagrinėjami dokumentai iš tikrųjų buvo išsiųsti jos atstovui, nes dviejų
         perdavimo ataskaitų pateikimas šiuo atžvilgiu yra nepakankamas dėl to, kad faksimilinių pranešimų perdavimas galėjo būti klaidingas.
         Ji nurodo, kad faksimilinių pranešimų perdavimo ataskaitos, ir  būtent perduotosios VRDT, bet kokiu atveju netinka pristatymui
         įrodyti. Tokiame kontekste dėl Apeliacinės tarybos siūlomo ribojančio Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio aiškinimo dingsta
         bet kokia restitutio in integrum galimybė ta prasme, kad neperdavus jokio dokumento, restitutio in integrum niekada nebūtų įmanomas, nes neperdavus dokumento neprasideda joks terminas.

      39     Galiausiai ieškovė pastebi, kad 2000 m. spalio 25 d. sprendime Protestų skyrius nenusprendė dėl restitutio in integrum, susijusio su apeliacijos padavimo termino pasibaigimu, ir nurodo, jog 2000 m. lapkričio 22 d. ji parašė VRDT, kad būtų priimtas
         sprendimas dėl šios prašymo dalies.

      40     VRDT tvirtina, kad Apeliacinė taryba, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 2 dalies trečiuoju sakiniu, teisingai atmetė
         restitutio in integrum prašymą, nes minėtas prašymas buvo pateiktas praėjus daugiau nei metams po praleisto termino pasibaigimo 1999 m. vasario
         6 dieną.

       Byla T‑128/03
      41     Iš esmės ieškovė prašymą dėl panaikinimo grindžia trimis pažeidimais.
      42     Pirmiausia Apeliacinei tarybai ji priekaištauja dėl to, kad ši iš esmės pakeitė 2003 m. vasario 13 d. pirminio sprendimo motyvus
         bei rezoliucinę dalį ir taip pažeidė Reglamento Nr. 2868/95 53 taisyklę, leidžiančią taisyti tik akivaizdžias klaidas. Teisiniu
         požiūriu šis taisymas turi būti laikomas negaliojančiu.

      43     Antra, ji nurodo, kad VRDT tinkamai nepranešė ieškovei savo pranešimus ir sprendimus.
      44     Posėdyje ieškovė patikslino, kad VRDT neturi visiškos laisvės pasirinkti Reglamento Nr. 2868/95 61 taisyklės 2 dalyje išvardytų
         pranešimo būdų ir kad šiuo atveju ji privalėjo vadovautis minėto reglamento 62 taisyklės 1 dalimi, kuri numato pranešimą paštu.

      45     Ji pažymi, kad siekdama įrodyti, jog pranešė apie 33 punkte nurodytus keturis dokumentus, kurių ieškovė niekada negavo, VRDT
         pasitenkina faksimilinių pranešimų perdavimo ataskaitų, kurios bet kokiu atveju negali įrodyti tinkamo pranešimo, pateikimu.
         Tai yra tik netiesioginis pranešimo įrodymas.

      46     Be to, viena iš šių ataskaitų, susijusi su 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimu apie pateiktą protestą dėl prekių ženklo paraiškos,
         yra akivaizdžiai klaidinga todėl, kad joje nėra Austrijos telefoninio prefikso. Minėtoje ataskaitoje esanti žyma „OK“ įrodo,
         kad tinkamo perdavimo patvirtinimas gali būti pateikiamas net ir klaidingo perdavimo faksimiliniu ryšiu atveju. Ieškovė pastebi,
         kad 2003 m. vasario 13 d. sprendime Apeliacinė taryba nenurodo nagrinėjamos ataskaitos ir nagrinėja tik ataskaitą, patvirtinančią
         1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo perdavimą.

      47     Ieškovė pažymi, kad bet kokiu atveju patirtis rodo, jog įmanoma gauti perdavimą patvirtinančią ataskaitą, net jeigu faksimilinis
         pranešimas niekada nepasiekė adresato.

      48     Be to, įvairių nacionalinių tarnybų ir Europos patentų biuro praktikos analizė rodo, kad oficialių pranešimų, bent jau tų,
         nuo kurių priklauso termino pradžia, siuntimas paštu arba faksimiliniu ryšiu su papildomomis apsaugos priemonėmis atitinka
         ne tik Europos, bet ir tarptautinės teisės normas. Jeigu dokumentas išsiųstas tik faksimiliniu ryšiu, tinkamo pranešimo įrodymas
         niekada negali būti pateiktas.

      49     Trečia, iš esmės ieškovė remiasi teisės į gynybą pažeidimu, nes 2002 m. liepos 12 d. pateiktas prašymas susipažinti su protesto
         procedūros dokumentais vis dar nebuvo patenkintas.

      50     VRDT prašo atmesti visus ieškovės nurodytus kaltinimus kaip nepagrįstus.
      51     Įstojusi į bylą šalis teigia, kad 2003 m. vasario 13 d. sprendime Apeliacinė taryba teisingai nurodė, jog esamų įrodymų pakanka
         nustatyti, kad apie 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimą iš tikrųjų tą pačią dieną buvo pranešta ieškovei, todėl
         dėl jo pateikta apeliacija yra nepriimtina.

      52     Ji pastebi, kad ieškovė nepateikė jokių įrodymų – ypač savo fakso aparato perdavimo ir gavimo patvirtinimų – paneigiančių,
         kad minėtas pranešimas buvo gautas.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      53     Yra žinoma, kad tiek restitutio in integrum prašymas, tiek apeliacija dėl 1999 m. rugsėjo 22 d. Protesto skyriaus sprendimo Nr. 799/1999, kuriuo patenkinamas protestas
         dėl Bendrijos prekių ženklo paraiškos, atmesti remiantis tuo, kad jie buvo pateikti nesilaikant jų pateikimui nustatytų terminų.
         Iš tikrųjų VRDT nurodė, kad nagrinėjami terminai prasidėjo tada, kai ieškovei faksimiliniu pranešimu buvo perduotas 1998 m.
         lapkričio 6 d. pranešimas, kuriuo pranešama apie pateiktą protestą dėl jos Bendrijos prekių ženklo paraiškos ir nustatytą
         trijų mėnesių terminą galimoms pastaboms pateikti, ir 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimas Nr. 799/1999, prie
         kurio buvo pridėtas laiškas, pranešantis, kad šį sprendimą galimą apskųsti per du mėnesius nuo jo gavimo.

      54     Be to, kad teigia negavusi nė vieno iš šių faksimilinių pranešimų, ieškovė nurodo, jog VRDT turėjo vadovautis Reglamento Nr. 2868/95
         62 taisyklės 1 dalimi, numatančia pranešimą paštu, ir kad faksimilinių pranešimų perdavimo ataskaitos bet kokiu atveju negali
         įrodyti tinkamo pranešimo, nuo kurio pradedami skaičiuoti terminai.

      55     Šiuo atžvilgiu būtina priminti, kad siuntimo faksimiliniu ryšiu įrodomoji galia tuo pačiu metu priklauso nuo nagrinėjamam
         aktui taikytinomis teisės nuostatomis reikalaujamo formalizmo laipsnio ir pačiam pranešimo būdo naudojimui keliamų reikalavimų,
         atsižvelgiant į tai, kad pranešimas faksimiliniu ryšiu paprastai visiškai neturi įtakos teisės akto privalomam pobūdžiui.
         Jeigu taikytinos nuostatos tam tikriems teisės aktams numato ypatingą formos reikalavimą, būtina patikrinti, ar pastarųjų
         perdavimas faksimiliniu ryšiu atitinka šias nuostatas (2002 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑398/00, Rink. p. I‑5643, 21 ir 22 punktai).

      56     Šiuo atveju Reglamento Nr. 2868/95 61 taisyklės 2 dalis nurodo įvairius galimus VRDT sprendimų ir pranešimų siuntimo būdus,
         tarp jų ir perdavimą faksimiliniu pranešimu. Kiekvieną iš šių perdavimo būdų reglamentuoja speciali nuostata, paaiškinanti
         jam keliamus reikalavimus ir taikymo detales.

      57     Taigi Reglamento Nr. 2868/95 66 taisyklėje nurodytas viešas paskelbimas Bendrijos prekių ženklų biuletenyje galimas tik tada, jei gavėjo adreso neįmanoma nustatyti arba jei Tarnybai net po antro bandymo nepavyksta pranešti jam 62 taisyklės
         1 dalyje minėtu būdu. Reglamento Nr. 2868/95 64 taisyklėje nurodytas pranešimo pristatymas įdedant į pašto dėžutę Tarnybos
         patalpose preziumuoja, kad gavėjas turi tokią dėžutę, į kurią įdedamas dokumentas, apie kurį reikia pranešti.

      58     Dėl pranešimo faksimiliniu ryšiu Reglamento Nr. 2868/95 65 taisyklė numato, kad tokiu ryšiu pranešama siunčiant „dokumento,
         apie kurį reikia pranešti“, originalą arba kopiją, kaip numatyta minėto reglamento 61 taisyklės 1 dalyje. Dėl savo bendro
         pobūdžio pastaroji formuluotė reiškia, kad šis perdavimo būdas gali būti įgyvendinamas neatsižvelgiant į dokumento, apie kurį
         turi būti pranešta, rūšį. Šią išvadą patvirtina 1997 m. balandžio 1 d. VRDT vadovo sprendimo EX‑97‑1 1 straipsnis, nustatantis
         VRDT sprendimų, pranešimų ar įspėjimų formą ir Tarnybos skyriaus arba padalinio bei atsakingo pareigūno arba pareigūnų vardų
         ir pavardžių nurodymo formą, „kai (VRDT) sprendimas, pranešimas arba įspėjimas perduodamas faksimiliniu ryšiu“. Taigi faksimiliniu
         ryšiu gali būti perduodami visi VRDT sprendimai arba pranešimai.

      59     Dėl pranešimo paštu Reglamento Nr. 2868/95 62 taisyklės 1 dalis numato skirtingus veiksmus atsižvelgiant į dokumento, apie
         kurį turi būti pranešta, rūšį. Būtina priminti, kad remiantis šia taisykle sprendimai, nuo kurių pradedamas skaičiuoti terminas
         apeliacijai paduoti, šaukimai ir kiti Tarnybos vadovo nustatyti dokumentai siunčiami registruotu laišku su atsakymu apie įteikimą.
         Sprendimai ir pranešimai, nuo kurių pradedami skaičiuoti kiti terminai, siunčiami registruotu laišku, jeigu Tarnybos vadovas
         nenustato kitaip. Visi kiti pranešimai siunčiami įprastu paštu.

      60     Iš šios normos, nurodančios visus dokumentus, apie kuriuos VRDT gali pranešti, formuluotės matyti, kad joje aprašytos taisyklės
         taikomos tik tada, kai pranešimas siunčiamas paštu. Tam, kad minėto reglamento 61 taisyklės 2 dalyje išvardyti kiti pranešimo
         būdai, išskyrus paskelbimą Bendrijos prekių ženklų biuletenyje, neprarastų veiksmingumo, neturi būti pripažinta, kad VRDT turi pareigą išimtinai paštu pranešti apie sprendimus, nuo kurių
         pradedamas skaičiuoti terminas apeliacijai paduoti, ir apie pranešimus, nuo kurių pradedami skaičiuoti kiti terminai, ir tai
         atitinka 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimą bei 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimą.

      61     Taigi VRDT galėjo tinkamai pranešti apie nurodytus dokumentus faksimiliniu ryšiu, todėl būtina įvertinti tokių pranešimų įrodomąją
         galią, atsižvelgiant į perdavimo būdo naudojimui keliamus reikalavimus.

      62     Bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, kad tinkamas 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimo ir 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus
         sprendimo perdavimas reiškia, kaip tvirtina ieškovė, perdavimą paštu pagal Reglamento Nr. 2868/95 62 taisyklės 1 dalį, kurio
         šiuo atveju, be abejo, nėra, būtina atlikti tokią pačią analizę.

      63     Šiuo atžvilgiu būtina priminti, kad pagal Reglamento Nr. 2868/95 68 taisyklę „Pranešimo nesklandumai“, jei adresatas gauna
         dokumentą, bet Tarnyba negali deramai įrodyti, kad jam buvo reikiama tvarka pranešta, arba jei nebuvo laikomasi pranešimą
         reglamentuojančių nuostatų, laikoma, kad apie dokumentą buvo pranešta tą dieną, kurią Tarnyba nustato kaip gavimo datą.

      64     Ši nuostata turi būti suprantama kaip suteikianti VRDT galimybę nustatyti datą, kada adresatas gavo dokumentą, jeigu neįmanoma
         įrodyti, kad jam buvo reikiama tvarka pranešta, arba jei nebuvo laikomasi pranešimą reglamentuojančių nuostatų,  ir kai su
         šiuo įrodymu ji susieja tinkamo pranešimo teisines pasekmes.

      65     Kadangi Reglamento Nr. 2868/95 68 taisyklė šio įrodymo pateikimui nekelia jokių formalių reikalavimų, būtina pripažinti, kad
         šis įrodymas gali būti pateikiamas faksimiliniu pranešimu, jeigu reikalavimai, keliami šio perdavimo būdo naudojimui, suteikia
         jam įrodomąją galią.

      66     Posėdyje VRDT pateikė kelis priedus, tarp kurių yra 1999 m. rugsėjo 22 d. laiškas, kuriuo VRDT pranešė ieškovei apie tos pačios
         dienos Protestų skyriaus sprendimą Nr. 799/1999, ir 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimas. Prie šių dokumentų pridedamos atitinkamos
         faksimilinių pranešimų perdavimo ataskaitos.

      67     Ataskaitoje apie 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo Nr. 799/1999 perdavimą pateikiami šie duomenys:
      –       „0004336122221918“ eilutėje „TELEFONO CONEXION“ (telefoninis susisiekimas); šis numeris atitinka ieškovės atstovo biuro fakso
         numerį, nurodytą paraiškos Bendrijos prekių ženklui blanke ir prasideda „0“ dėl VRDT susisiekimo su užsieniu,

      –       „DR. LINDMAYR“ eilutėje „ID CONEXION“ (susisiekimo identifikavimas); jis priklauso tai pačiai advokatų kontorai kaip ir ieškovės
         atstovas Dr. Secklehner,

      –       „22/09 16 : 14“ – susisiekimo data ir laikas,
      –       „9“ – perduotų puslapių skaičius, kuris iš esmės atitinka aštuonis 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo Nr. 799/1999
         puslapius, prie kurių pridedamas tos pačios dienos pranešimo laiškas,

      –       „RESULTADO OK“, patvirtinantis tinkamą faksimilinio pranešimo išsiuntimą.
      68     Ataskaitoje apie 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimo perdavimą pateikiami šie duomenys:
      –       „036122221918“ eilutėje „TELEFONO CONEXION“ (telefoninis susisiekimas),
      –       „DR. LINDMAYR“ eilutėje „ID CONEXION“ (susisiekimo identifikavimas),
      –       „06/11 18 : 20“ – susisiekimo data ir laikas,
      –       „11“ – perduotų puslapių skaičius, kuris iš esmės atitinka įstojusios į bylą šalies pateikto protesto tekstą, prie kurio pridedamas
         1998 m. lapkričio 6 d. VRDT laiškas, kuriuo pranešama apie protestą ir nustatytą trijų mėnesių terminą galimoms pastaboms
         pateikti,

      –       „RESULTADO OK“, patvirtinantis tinkamą faksimilinio pranešimo išsiuntimą.
      69     Ataskaitos apie 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo Nr. 799/1999 perdavimą atžvilgiu, remiantis 67 punkte išvardytų
         skirtingų duomenų, kurie nurodyti 2003 m. vasario 13 d. Apeliacinės tarybos sprendime (žr. sprendimo 23 ir kitus punktus),
         visuma, galima pripažinti VRDT pateiktos perdavimo ataskaitos įrodomąją galią, nes ieškovė per šį procesą dėl minėtos ataskaitos
         nepateikė jokių konkrečių priekaištų, susijusių su joje pateikiamais duomenimis.

      70     Šiuo atžvilgiu būtina nurodyti, kad dėl bendros nuorodos į administracinės procedūros metu pateiktuose rašytiniuose pareiškimuose
         esančius argumentus ieškinys byloje T‑128/03 ir byloje T‑380/02 neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto
         reikalavimų, todėl į jį nebus atsižvelgta (1997 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cipeke prieš Komisiją, T‑84/96, Rink. p. II‑2081, 33 punktas ir 2004 m. kovo 31 d. Sprendimo Interquell prieš VRDT – SCA Nutrition (HAPPY DOG), T‑20/02, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 20 punktas).

      71     Dėl ataskaitos apie 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimo perdavimą ieškovė tvirtina, kad tai yra „labai abejotinas“ dokumentas,
         nes „prieš vietovę identifikuojantį skaičių esanti dalis pieštuku padaryta neįskaitoma“.

      72     Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad šiuose prieduose ieškovės pateiktas dokumentas iš tikrųjų yra VRDT nagrinėtos administracinės
         bylos 40 puslapyje esančio originalaus dokumento, kuriame šalia numerio „036122221918“ yra paprasčiausiai ryškiu teksto spalvikliu
         pažymėtas brūkšnys, nepaslepiantis jokių duomenų, kopija.

      73     Antra, ieškovė tvirtina, kad nėra Austrijos, kur yra jos atstovo biuras, telefoninio prefikso ir kad nors yra žymuo „OK“,
         tokiomis aplinkybėmis ji negalėjo gauti nagrinėjamo faksimilinio pranešimo.

      74     Pirmiausia būtina pastebėti, kad tiek 2003 m. vasario 13 d. Apeliacinės tarybos sprendime, tiek ir VRDT atsakyme į ieškinį
         buvo patikslinta, jog vieno iš ieškovei atstovaujančios kontoros advokato pavardės bei gavėjo numerio nuorodą perdavimo ataskaitoje
         lemia faksimilinį pranešimą priimančio aparato nustatymas. Nei ieškinyje, nei per posėdį ieškovė nepateikė nieko, kas paneigtų
         VRDT tvirtinimą.

      75     Pirmiausia būtina nurodyti, kad 73 punkte ieškovės pateiktai išvadai prieštarauja jos pačios šio proceso metu pateikti paaiškinimai.

      76     Iš tikrųjų, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą, kuriuo siekiama patikrinti ieškinio priimtinumą byloje T‑380/02,
         ieškovė aiškiai nurodė, kad 2002 m. spalio 2 d. faksimiliniu pranešimu iš VRDT ji gavo 2002 m. rugsėjo 26 d. Apeliacinės tarybos
         sprendimą. Tačiau gavėjo numeris, esantis 2002 m. spalio 2 d. faksimilinio pranešimo perdavimo ataskaitoje, yra lygiai toks
         pat, kaip ir nurodytasis 1998 m. lapkričio 6 d. faksimilinio pranešimo perdavimo ataskaitoje, būtent 036122221918.

      77     Be to, tarp Pirmosios instancijos teismui pateiktų dokumentų yra dar keturios perdavimo ataskaitos, nurodančios minėtą numerį,
         susijusios su faksimiliniais pranešimais, kurių gavimo ieškovė niekada neginčijo, tai yra:

      –       2000 m. spalio 25 d. faksimilinis pranešimas, kuriuo VRDT pranešė ieškovei apie tos pačios dienos Protestų skyriaus sprendimą,
         atmetantį jos restitutio in integrum prašymą,

      –       2000 m. gruodžio 21 d. faksimilinis pranešimas, kurį sudaro tos pačios dienos VRDT protestų skyriaus nario Geroulakos laiškas,
         kuriame ieškovės advokatui, atsakant į pastarojo 2000 m. lapkričio 28 d. laišką, nurodoma, jog minėtas skyrius nekompetentingas
         nagrinėti aptariamą bylą,

      –       2002 m. rugpjūčio 2 d. faksimilinis pranešimas, kuriuo VRDT perdavė ieškovės atstovui tos pačios dienos Pirmosios apeliacinės
         tarybos pranešėjo pranešimą,

      –       2002 m. spalio 17 d. faksimilinis pranešimas, kuriuo VRDT perdavė ieškovės atstovui susipažinti Pirmosios apeliacinės tarybos
         pranešėjo pranešimą, adresuotą protestą pateikusios šalies atstovui.

      78     Taigi pasirodo, kad Austrijos telefoninio prefikso nuoroda perdavimo ataskaitose nėra būtinas elementas patvirtinant faksimilinių
         pranešimų, skirtų ieškovės atstovui, pavykusį perdavimą.

      79     Taip pat būtina pažymėti, kad yra žinoma, jog prašomo įregistruoti prekių ženklo registravimo, protesto bei apeliacijos dėl
         Protestų skyriaus sprendimų procedūrų metu ieškovė gavo daug faksimilinių pranešimų, tiek prieš, tiek ir po keturių faksimilinių
         pranešimų, kurių ji tvirtina negavusi tik per protesto procedūrą.

      80     Dėl dviejų kitų, tai yra 1999 m. birželio 3 d. ir 2000 m. sausio 11 d. (žr. 33 punktą), faksimilinių pranešimų, kurių ieškovė
         teigia negavusi, būtina konstatuoti, kad VRDT taip pat pateikė perdavimo ataskaitas, kuriose yra elementų, suteikiančių joms
         įrodomąją galią.

      81     Iš viso to, kas buvo išdėstyta, matyti, kad VRDT pakankamai teisėtai nustatė, jog ieškovė 1998 m. lapkričio 6 d. gavo tos
         pačios dienos pranešimą, informuojantį apie protestą ir nustatytą trijų mėnesių terminą galimoms pastaboms pateikti, o 1999 m.
         rugsėjo 22 d. gavo tos pačios dienos Protestų skyriaus sprendimą Nr. 799/1999 bei prie jo pridedamą laišką su nurodymu, kad
         per du mėnesius nuo pranešimo dienos dėl šio sprendimo galima pateikti apeliaciją.

      82     Šios išvados negali susilpninti ieškovės paprasti bendro pobūdžio paaiškinimai remiantis tariama „patirtimi“, kad siunčiantis
         aparatas gali išspausdinti išsiuntimą patvirtinančią ataskaitą, net jeigu faksimilinis pranešimas nepasiekė adresato.

      83     Be to, ieškovė nepateikia jokių įrodymų, leidžiančių manyti, kad VRDT pateiktos perdavimo ataskaitos, ypač tos, kurios susijusios
         su 1998 m. lapkričio 6 d. ir 1999 m. rugsėjo 22 d. faksimiliniais pranešimais, nėra susijusios su perduotais dokumentais.
         Priešingai, buvo konstatuota, kad bendras kiekvieno perduoto dokumento puslapių skaičius atitinka nuorodas minėtose perdavimo
         ataskaitose.

      84     Būtina pastebėti, kad 2002 m. rugpjūčio 2 d. Apeliacinės tarybos paprašyta pateikti visus 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimo
         ir 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo Nr. 799/1999 neperdavimo įrodymus, ieškovė, kaip pažymi minėta Apeliacinė
         taryba 2003 m. vasario 13 d. sprendime, nepateikė jokių įrodymų ir būtent, nors buvo prašoma, atitinkamų dienų savo fakso
         aparato perdavimo ir gavimo ataskaitų, net nenurodydama galėjusių jai sutrukdyti priežasčių. Tik ieškinyje byloje T‑128/03
         ieškovė pirmą kartą tvirtino, kad tuo metu jos atstovo fakso aparatas tuo metu nebuvo nustatytas taip, kad galėtų išspausdinti
         dienos ataskaitas.

      85     Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į 67 ir 68 punktuose nurodytų perdavimo ataskaitų įrodomąją galią, darytina išvada, kad,
         pirma, nuo 1998 m. lapkričio 6 d. pranešimo dėl nustatyto trijų mėnesių termino galimoms pastaboms pateikti perdavimo faksimiliniu
         ryšiu buvo pradėtas skaičiuoti minėtas terminas, kuriam pasibaigus 1999 m. vasario 6 d. prasidėjo vienerių metų terminas restitutio in integrum prašymui pateikti. Priešingai ieškovės ginamam teiginiui, kad vienerių metų terminas turėjo būti pradėtas skaičiuoti nuo
         1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo, „praleistas terminas“ Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 2 dalies prasme
         negali būti suprantamas kaip nenustatytos trukmės „laikotarpis“, kuris šiuo atveju atitinka laikotarpį, pasibaigusį iki nurodyto
         sprendimo priėmimo.

      86     Kadangi restitutio in integrum prašymas buvo pateiktas 2000 m. birželio 26 d., tai yra daugiau nei po vienerių metų nuo praleisto trijų mėnesių termino
         pasibaigimo 1999 m. vasario 6 d., Pirmoji apeliacinė taryba 2002 m. rugsėjo 26 d. sprendimu teisėtai atmetė ieškovės pateiktą
         apeliaciją dėl 2000 m. spalio 25 d. Protestų skyriaus sprendimo, kuriuo minėtas prašymas buvo atmestas kaip nepateiktas per
         Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 2 dalyje nustatytą vienerių metų terminą.

      87     Be to, būtina nurodyti, kad nuo faksimilinio pranešimo apie 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimą Nr. 799/1999
         iš esmės buvo pradėtas skaičiuoti dviejų mėnesių terminas apeliacijai paduoti, nustatytas Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnyje,
         ir kad minėtas terminas pasibaigė 1999 m. lapkričio 22 dieną. Tačiau yra žinoma, kad ieškovė apeliaciją pateikė ir apeliacijos
         padavimo mokestį sumokėjo tik 2000 m. birželio 26 d., tai yra pavėluotai.

      88     Dėl pastarosios išvados ieškovės priekaištas dėl Reglamento Nr. 2868/95 53 taisyklės pažeidimo, kuriuo remiamasi grindžiant
         prašymą dėl 2003 m. vasario 13 d. Apeliacinės tarybos sprendimo „ir (arba)“ 2003 m. kovo 13 d. Apeliacinės tarybos sprendimo
         panaikinimo, praranda prasmę.

      89     Yra žinoma, kad 2003 m. vasario 13 d. sprendimu atmetusi ieškovės apeliaciją kaip pavėluotą ir todėl nepriimtiną, 2003 m.
         kovo 13 d. Apeliacinė taryba priėmė sprendimą, kuriame ji ne tik ištaisė klaidingas kai kurių dokumentų datas, bet taip pat
         pritaikė naują atmetimo pagrindą, tai yra apeliacijos padavimo mokesčio sumokėjimą pasibaigus apeliacijos padavimo terminui
         ir todėl naują rezoliucinę dalį, nes apeliacija laikoma nepaduota, o mokestis už apeliacijos padavimą grąžinamas remiantis
         Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 3 dalimi.

      90     Ieškovė nurodo, kad tuo Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 2868/95 53 taisyklę, leidžiančią tik akivaizdžių klaidų taisymą.

      91     Be aplinkybės, kad Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklė, įskaitant jos 3 dalį, reglamentuoja „Apeliacijos atmetimą kaip nepriimtinos“,
         būtina pažymėti, kad vienas po kito priimti Apeliacinės tarybos sprendimai išreiškia teigiamą atsakymą į bendrą klausimą,
         šiuo atveju – ar ieškovė pateikdama apeliaciją dėl 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo Nr. 799/1999 veikė pavėluotai,
         atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnyje nustatytą tą patį dviejų mėnesių terminą.

      92     Tokiomis aplinkybėmis, vertinant, ar Apeliacinė taryba 2003 m. kovo 13 d. sprendimą priėmė pažeisdama Reglamento Nr. 2868/95
         53 taisyklę, bet kuriuo atveju ieškovė turi įrodyti, kad minėta Taryba neteisingai nurodė, jog ji nepateikė apeliacijos ir
         nesumokėjo apeliacijos padavimo mokesčio per Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnyje nustatytą terminą, ko ieškovė nepadarė, kaip
         buvo konstatuota 53–87 punktuose.

      93     Prašymui dėl Apeliacinės tarybos 2003 m. vasario 13 d. sprendimo „ir (arba)“ 2003 m. kovo 13 d. sprendimo panaikinimo paremti
         ieškovė nurodo dar vieną priekaištą dėl teisės į gynybą pažeidimo, nes 2000 m. birželio 26 d. ir vėliau 2002 m. liepos 12 d.
         ji kreipėsi dėl galimybės susipažinti su protesto procedūros dokumentais, tačiau ieškinio pateikimo dieną ši galimybė vis
         dar nebuvo suteikta.

      94     Šiuo atžvilgiu būtina priminti, kad teisės į gynybą apsauga yra bendras Bendrijos teisės principas, reikalaujantis, kad viešosios
         valdžios institucijų sprendimų adresatams būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę, kai tokie sprendimai
         pastebimai paveikia jų interesus (2000 m. vasario 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT (Muilo forma), T‑122/99, Rink. p. II‑265, 42 punktas; 2002 m. vasario 27 d. Sprendimo Eurocool Logistik prieš VRDT (EUROCOOL), T‑34/00, Rink. p. II‑683, 21 punktas ir sprendimo Rewe-Zentral prieš VRDT (LITE), T‑79/00, Rink. p. II‑705, 14 punktas).

      95     Teisės į gynybą apsaugos principas yra įtvirtintas Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnyje, numatančiame, kad VRDT sprendimai
         turi būti grindžiami tik motyvais, dėl kurių šalys turėjo galimybę pateikti savo atsiliepimus (minėtų sprendimų Muilo forma 40 punktas; EUROCOOL 20 punktas ir LITE 13 punktas), ir ši nuostata susijusi tiek su faktiniais, tiek su teisiniais pagrindais bei įrodymais (2003 m. gruodžio 3 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Audi prieš VRDT (TDI), T‑16/02, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 71 punktas).

      96     Šiuo atveju būtina konstatuoti, kad 2002 m. rugpjūčio 2 d. VRDT perdavė ieškovei fakso aparato išspausdintas 1998 m. lapkričio
         6 d. pranešimo, informuojančio apie protestą, ir visų pirma 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo Nr. 799/1999,
         tinkamo perdavimo ataskaitas ir paprašė ieškovės pateikti pastabas dėl šių dokumentų, o tai pastaroji padarė 2002 m. spalio
         2 d. laišku.

      97     Taigi yra žinoma, kad ieškovė žinojo faktines aplinkybes, kuriomis grindžiami 2003 m. vasario 13 d. ir 2003 m. kovo 13 d.
         VRDT sprendimai, ir tinkamai pateikė savo nuomonę dėl jų, todėl ji negali remtis teisės į gynybą pažeidimu. Aplinkybė, kad
         2003 m. liepos 4 d., taigi po ieškinio pateikimo byloje T‑128/03, ji gavo kitus protesto procedūros dokumentus, tarp kurių
         buvo 1999 m. birželio 3 d. ir 2000 m. sausio 11 d. faksimiliniai pranešimai, kurių ji teigia negavusi nurodytomis datomis,
         šiuo atveju yra nereikšminga.

      98     Galiausiai būtina nurodyti, kad ieškovė remiasi aplinkybe, jog 2000 m. spalio 25 d. sprendime Protestų skyrius neišsprendė
         restitutio in integrum prašymo, kiek jis susijęs su termino apeliacijai dėl šio skyriaus 1999 m. rugsėjo 22 d. sprendimo pateikti nesilaikymu, ir
         kad ji laukia sprendimo šiuo klausimu.

      99     Iš tikrųjų pasirodo, kad remdamasis Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 4 dalimi Protestų skyrius pasiskelbė nekompetentingu
         priimti sprendimą dėl šios restitutio in integrum prašymo dalies, tvirtindamas, kad tai gali padaryti tik Apeliacinės tarybos.

      100   Iš bylos dokumentų matyti, kad ieškovė neprieštaravo šiam sprendimui. 2000 m. lapkričio 22 d. laišku ji paprašė VRDT, kad
         Apeliacinė taryba priimtų sprendimą dėl restitutio in integrum prašymo dalies, susijusios su termino pateikti apeliaciją dėl 1999 m. rugsėjo 22 d. Protestų skyriaus sprendimo nesilaikymu.
         Be to, trumpame ieškovės argumentų išdėstyme 2002 m. rugsėjo 26 d. Apeliacinės tarybos sprendime dėl ieškovės apeliacijos
         dėl 2000 m. spalio 25 d. Protestų skyriaus sprendimo nėra jokios užuominos šiuo klausimu.

      101   Taigi būtina konstatuoti, kad šio sprendimo 98 punkte nurodyta situacija neatitinka ginčo objekto byloje T‑128/03 ir kad tai,
         jog ieškovė ja remiasi nesant kitų aiškių ir tikslių tariamo kažkurios Reglamento Nr. 40/94 arba Reglamento Nr. 2868/95 nuostatos
         pažeidimo požymių, negali būti laikoma panaikinimo pagrindu nei byloje T‑128/03, nei byloje T‑380/02.

      102   Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad ieškovės pateikti ieškiniai turi būti atmesti.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      103   Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT pateiktus reikalavimus. Tačiau,
         kadangi įstojusi į bylą šalis atsakyme į ieškinį reikalavimų dėl bylinėjimosi išlaidų paskirstymo nepateikė, ji savo bylinėjimosi
         išlaidas padengia pati.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinius.
      2.      Ieškovė turi padengti savo pačios ir Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) patirtas
            bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Chipita International SA pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Jürimäe

         Paskelbta 2005 m. balandžio 19 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Proceso kalba: vokiečių.


1996 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-241/94.


title: 2008 m. rugsėjo 10 d.  Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Promat GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo PROMAT paraiška - Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas PROMA - Dalinis atsisakymas įregistruoti - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-243/06.

text:
      2008 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Promat prieš VRDT – Puertas Proma (PROMAT)
      (Byla T‑243/06)
      „Bendrijos prekių ženklas − Protesto procedūra − Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo PROMAT paraiška − Ankstesnis vaizdinis Bendrijos
         prekių ženklas PROMA − Dalinis atsisakymas įregistruoti – Santykinis atmetimo pagrindas − Galimybė supainioti − Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“

      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 54 punktą)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2006 m. gegužės 4 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1059/2005‑1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Puertas Proma, SAL
               ir
               Promat GmbH
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Promat GmbH

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas PROMAT 1, 3, 6–12, 14, 16 17, 20–22, 25 ir 37 klasių prekėms ir paslaugoms – paraiška Nr. 932202

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Puertas Proma, SAL

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               pirmiausia vaizdinis prekių ženklas PROMA 6, 20 ir 39 klasių prekėms ir paslaugoms (Bendrijos prekių ženklas Nr. 239384)

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Promat GmbH bylinėjimosi išlaidas.


1993 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # David Neath prieš Hugh Steeper Ltd. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Industrial Tribunal, Leeds - Jungtinė Karalystė. # Byla C-152/91.


1999 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Georges Tzoanos prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas. # Byla C-191/98 P.


1986 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Pronuptia de Paris GmbH prieš Pronuptia de Paris Irmgard Schillgallis. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Konkurencija. # Byla 161/84.


title: 2011 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Genovaitė Valčiukienė ir kiti prieš Pakruojo rajono savivaldybė ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Vyriausiasis administracinis teismas - Lietuva. # Direktyva 2001/42/EB - Kai kurių planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimas - Planai, taikomi nedideliuose plotuose vietiniu lygiu - 3 straipsnio 3 dalis - Vietinio lygmens teritorijų planavimo dokumentai, kurių sprendiniuose yra numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas - Vertinimas pagal Direktyvą 2001/42/EB, kurio pagal nacionalinę teisę atlikti nereikia - Valstybių narių diskrecija - 3 straipsnio 5 dalis - Ryšys su Direktyva 85/337/EEB - Direktyvos 2001/42/EB 11 straipsnio 1 ir 2 dalys. # Byla C-295/10.

text:
      Byla C‑295/10
      Genovaitė Valčiukienė ir kt.
      prieš
      Pakruojo rajono savivaldybę ir kt.
      (Vyriausiojo administracinio teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
      „Direktyva 2001/42/EB – Kai kurių planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimas – Planai, taikomi nedideliuose plotuose vietiniu lygiu – 3 straipsnio 3 dalis – Vietinio lygmens teritorijų planavimo dokumentai, kurių sprendiniuose numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas – Vertinimas pagal Direktyvą 2001/42/EB, kurio pagal nacionalinę teisę atlikti nereikia – Valstybių narių diskrecija – 3 straipsnio 5 dalis – Ryšys su Direktyva 85/337/EEB – Direktyvos 2001/42/EB 11 straipsnio 1 ir 2 dalys“
      Sprendimo santrauka
      1.        Aplinka – Kai kurių planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimas – Direktyva 2001/42 – Taikymo sritis – Planai ir programos,
            galintys turėti reikšmingų pasekmių aplinkai – Valstybių narių diskrecija – Apimtis ir ribos
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2, 3 ir 5 dalys)
      2.        Aplinka – Kai kurių planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimas – Direktyva 2001/42 – Pareiga atlikti aplinkosauginį vertinimą
            nepažeidžiant kitų Sąjungos teisės nuostatų reikalavimų – Ribos
      (Tarybos direktyva 85/337; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/42 11 straipsnio 1 ir 2 dalys)
      1.        Valstybių narių pagal Direktyvos 2001/42 dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo 3 straipsnio 5 dalį turima
         diskrecija nustatyti kai kurių rūšių planus, galinčius turėti reikšmingų pasekmių aplinkai, ribojama šios direktyvos 3 straipsnio
         3 dalyje, skaitomoje kartu su to paties straipsnio 2 dalimi, įtvirtinus pareigą užtikrinti, kad būtų atliekamas planų, galinčių
         turėti reikšmingų pasekmių aplinkai, visų pirma dėl jų charakteristikų, pasekmių ir teritorijų, kurioms gali būti daroma įtaka,
         aplinkosauginis vertinimas.

      Todėl valstybė narė, kuri nustato kriterijų, dėl kurio praktikoje visai planų kategorijai iš anksto netaikoma pareiga atlikti
         aplinkosauginį vertinimą, viršija diskreciją, kurią ji turi pagal Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 5 dalį, skaitomą kartu su
         to paties straipsnio 2 ir 3 dalimis, nebent visi planai, kuriems daroma išimtis, remiantis atitinkamais kriterijais, kaip
         antai jų objektu, teritorijos, kurią jie apima, dydžiu arba susijusių gamtinių zonų pažeidžiamumu, gali būti laikomi negalinčiais
         turėti reikšmingų pasekmių aplinkai.

      Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 5 dalį, skaitomą kartu su jos 3 straipsnio 3 dalimi, reikia aiškinti taip,
         kad šiuo straipsniu draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kurioje bendrai ir neišnagrinėjus kiekvieno atvejo numatyta,
         kad vertinimas pagal minėtą direktyvą neatliekamas, kai planų, taikomų nedideliuose plotuose vietiniu lygiu, sprendiniuose
         yra numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas. Iš tiesų remiantis tokiu kriterijumi negalima įvertinti, ar planas turi
         reikšmingų pasekmių aplinkai.

      (žr. 46–48, 54 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 2001/42 dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo 11 straipsnio 1 ir 2 dalis reikia aiškinti
         taip, kad atlikus aplinkosauginį vertinimą pagal Direktyvą 85/337 dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai
         vertinimo, iš dalies pakeistą Direktyva 97/11, neatleidžiama nuo pareigos atlikti tokį vertinimą pagal Direktyvą 2001/42.

      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar atliktas vertinimas pagal iš dalies pakeistą
         Direktyvą 85/337 gali būti laikomas suderintos arba bendros procedūros išraiška ir ar jis apima visus Direktyvos 2001/42 reikalavimus.
         Jeigu taip yra, nebetaikoma pareiga atlikti naują vertinimą pagal pastarąją direktyvą.

      Be to, Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 2 dalimi valstybės narės neįpareigojamos savo vidaus teisės sistemose numatyti suderintų
         ar bendrų procedūrų, kurios atitiktų direktyvų 2001/42 ir 85/337 reikalavimus.

      (žr. 63, 66 punktus ir rezoliucinės dalies 2 ir 3 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2011 m. rugsėjo 22 d.(*)

      „Direktyva 2001/42/EB – Kai kurių planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimas – Planai, taikomi nedideliuose plotuose vietiniu lygiu – 3 straipsnio 3 dalis – Vietinio lygmens teritorijų planavimo dokumentai, kurių sprendiniuose yra numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas – Vertinimas pagal Direktyvą 2001/42/EB, kurio pagal nacionalinę teisę atlikti nereikia – Valstybių narių diskrecija – 3 straipsnio 5 dalis – Ryšys su Direktyva 85/337/EEB – Direktyvos 2001/42/EB 11 straipsnio 1 ir 2 dalys“
      Byloje C‑295/10
      dėl Vyriausiojo administracinio teismo (Lietuva) 2010 m. gegužės 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. birželio
         15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Genovaitė Valčiukienė,
      Julija Pekelienė,
      Lietuvos žaliųjų judėjimas,
      Petras Girinskis,
      Laurynas Arimantas Lašas
      prieš
      Pakruojo rajono savivaldybę,
      Šiaulių visuomenės sveikatos centrą,
      Šiaulių regiono aplinkos apsaugos departamentą,
      dalyvaujant:
      UAB Sofita,
      UAB Oltas,
      Šiaulių apskrities viršininko administracijai,
      Rimvydui Gasparavičiui,
      Rimantui Pašakinskui,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai K. Schiemann, L. Bay Larsen (pranešėjas), C. Toader ir A. Prechal,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. gegužės 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        G. Valčiukienės, J. Pekelienės, Lietuvos žaliųjų judėjimo, P. Girinskio ir L. A. Lašo, atstovaujamų advokato S. Dambrausko,
      –        Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos D. Kriaučiūno ir J. Balčiūnaitės,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Oliver ir A. Steiblytės,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/42/EB
         dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo (OL L 197, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk.,
         6 t., p. 157) 3 straipsnio 2 dalies a punkto, 3 ir 5 dalių bei 11 straipsnio 1 ir 2 dalių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą G. Valčiukienė, J. Pekelienė, Lietuvos žaliųjų judėjimas, P. Girinskis ir L. A. Lašas
         prieš Pakruojo rajono savivaldybę, Šiaulių visuomenės sveikatos centrą ir Šiaulių regiono aplinkos apsaugos departamentą,
         be kita ko, dėl dviejų 2006 m. kovo 23 d. ir balandžio 20 d. priimtų sprendimų, kuriais Pakruojo rajono savivaldybė patvirtino
         du detaliuosius planus, kurių kiekviename numatyta 4 000 vietų komplekso, skirto intensyviam kiaulių auginimui, statyba ir
         nustatytos dviejų žemės sklypų, kuriuose būtų statomi šie kompleksai, ribos.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
       Direktyva 2001/42
      3        Direktyvos 2001/42 10–12 ir 19 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „(10) Visų planų ir programų, kurie rengiami daugeliui sektorių ir kurie nustato tolimesnio projektų, išvardytų 1985 m. birželio
         27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248), iš dalies pakeistos 1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB
         (OL L 73, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 151; toliau – Direktyva 85/337), I ir II prieduose,
         vystymo pagrindus, <...> pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, todėl paprastai jie turėtų būti rengiami atsižvelgiant į
         sistemingą aplinkosauginį vertinimą. Kai juose nurodoma, kad jie taikomi nedideliuose plotuose vietiniu lygiu, <...> jų pasekmės
         turėtų būti vertinamos tik tais atvejais, kai valstybės narės nustato, kad jos gali būti reikšmingos aplinkai.

      (11)      Kitų planų ir programų, kurie nustato tolimesnio projektų vystymo pagrindus, pasekmės ne visais atvejais gali būti reikšmingos
         aplinkai, todėl jie turėtų būti vertinami tik tada, kai valstybės narės nustato, kad jų pasekmės gali būti tokios.

      (12)      Priimdamos tokius sprendimus, valstybės narės turėtų atsižvelgti į atitinkamus šioje direktyvoje nustatytus kriterijus.
      <...>
      (19)      Jeigu pasekmių aplinkai vertinimas turi būti atliekamas ir pagal šią direktyvą, ir pagal kitus Bendrijos teisės aktus, o būtent
         1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvą 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 98), [1992 m. gegužės 21 d. Tarybos] direktyvą 92/43/EEB [dėl natūralių buveinių ir laukinės
         faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102)] arba 2000 m.
         spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/60/EB, nustatančią Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus
         (OL L 337, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 275), siekdamos išvengti dvigubo vertinimo, valstybės
         narės gali taikyti suderintas ar bendras procedūras, atitinkančias tam tikrų Bendrijos teisės aktų reikalavimus.“

      4        Pagal Direktyvos 2001/42 1 straipsnį jos tikslas – sukurti aukštą aplinkos apsaugos lygį ir padėti į rengiamus ir priimamus
         planus bei programas integruoti aplinkos apsaugos klausimus, kad būtų skatinama tvari plėtra, užtikrinant, kad laikantis šios
         direktyvos būtų atliekamas tam tikrų planų ir programų, kurių pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, aplinkosauginis vertinimas.

      5        Direktyvos 2001/42 2 straipsnyje nurodyta:

      „Šioje direktyvoje:
      a)      „planai ir programos“ – tai planai ir programos <...> taip pat visi jų daliniai pakeitimai:
      – kuriuos turi parengti ir (arba) priimti valdžios institucija nacionaliniu, regioniniu arba vietiniu lygiu arba kuriuos parengia
         valdžios institucija ir kuriuos vėliau priima Parlamentas arba Vyriausybė laikantis įstatymų leidimo procedūros, ir

      –      kurių reikia pagal įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas;
      b)      „aplinkosauginis vertinimas“ – tai aplinkos apsaugos ataskaitos parengimas, konsultacijos, atsižvelgimas į aplinkos apsaugos
         ataskaitą ir konsultacijų rezultatus priimant sprendimus, su sprendimu susijusios informacijos teikimas pagal šios direktyvos
         4–9 straipsnių nuostatas;

      <...>“
      6        Pagal minėtos direktyvos 3 straipsnį:

      „1.      2–4 dalyse nurodytų planų ir programų, kurių pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, aplinkos [aplinkosauginis] vertinimas
         atliekamas pagal šios direktyvos 4–9 straipsnius.

      2.      Laikantis 3 dalies nuostatų, atliekamas toliau išvardytų planų ir programų aplinkos [aplinkausauginis] vertinimas:
      a)      kurie rengiami žemės ūkiui, miškininkystei, žuvininkystei, energetikai, pramonei, transportui, atliekų tvarkymui, vandentvarkai,
         telekomunikacijoms, turizmui, miestų ir kaimų planavimui ar žemės naudojimui ir kurie nustato tolesnio projektų, išvardytų
         Direktyvos [85/337] I ir II prieduose, vystymo pagrindus <...>;

      <...>
      3.      2 dalyje nurodytų planų ir programų, taikomų nedideliuose plotuose vietiniu lygiu <...> aplinkos [aplinkosauginis] vertinimas
         atliekamas tik tada, kai valstybės narės nustato, kad jų pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai.

      <...>
      5.      Valstybės narės 3 ir 4 dalyse nurodytų planų ar programų galimą pasekmių reikšmingumą aplinkai nustato išnagrinėdamos kiekvieną
         konkretų atvejį arba patikslindamos planų ir programų rūšis, arba derindamos abu šiuos metodus. Tuo tikslu valstybės narės
         visais atvejais atsižvelgia į atitinkamus II priede nurodytus kriterijus, užtikrindamos, kad ši direktyva būtų taikoma planams
         ir programoms, kurių pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai.

      <...>“
      7        Direktyvos 2001/42 11 straipsnio „Ryšys su kitais Bendrijos teisės aktais“ 1 ir 2 dalyse nurodyta:

      „1.      Pagal šią direktyvą atliekamas aplinkosauginis vertinimas nepažeidžia Direktyvos [85/337] ir kitų Bendrijos teisės aktų reikalavimų.
      2.      Planams ir programoms, kurių pasekmės aplinkai turi būti įvertintos ir pagal šią direktyvą, ir pagal kitus Bendrijos teisės
         aktus, valstybės narės gali taikyti suderintas ar bendras procedūras, atitinkančias tam tikrų Bendrijos teisės aktų reikalavimus,
         kad, inter alia, būtų išvengta dvigubo vertinimo.“

      8        Direktyvos 2001/42 II priede išvardijami šios direktyvos 3 straipsnio 5 dalyje nurodytų pasekmių galimo reikšmingumo aplinkai
         nustatymo kriterijai.

       Direktyva 85/337
      9        Pagal Direktyvos 85/337 4 straipsnio 1 dalį jos I priede išvardyti projektai turi būti vertinami, išskyrus išimtinius atvejus,
         kai nuo tokio vertinimo atleidžiama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3 dalį.

      10      Direktyvos 85/337 I priedo 17 punkte nurodyti įrenginiai, skirti intensyviam kiaulių auginimui, kuriuose yra daugiau nei 3 000
         vietų penimoms kiaulėms.

      11      Direktyvos 85/337 4 straipsnio 2 dalyje numatyta:

      „Remdamosi 2 straipsnio 3 dalimi, valstybės narės:
      a)      išnagrinėjusios kiekvieną atvejį
      arba
      b)      pagal valstybės narės nustatytas ribas ar kriterijus
      nusprendžia, ar projektai, išvardyti II priede, turi būti vertinami pagal 5–11 [10] straipsnių nuostatas.
      Valstybės narės gali apsispręsti naudoti abi a ir b punktuose nurodytas procedūras.“
       Nacionalinė teisė
       Aplinkos apsaugos įstatymas
      12      Aplinkos apsaugos įstatymo, iš dalies pakeisto 2004 m. vasario 19 d. įstatymu (Žin., Nr. 36-1179, 2004,  toliau – Aplinkos
         apsaugos įstatymas), 1 straipsnio 10, 17 ir 18 punktuose pateikiamos tokios sąvokos:

      „10)      poveikio aplinkai vertinimas – planuojamos ūkinės veiklos galimo poveikio aplinkai nustatymo, apibūdinimo ir vertinimo procesas;

      <...>
      17)      strateginis pasekmių aplinkai vertinimas – tam tikrų planų ir programų įgyvendinimo galimų pasekmių aplinkai nustatymo, apibūdinimo ir vertinimo procesas, kurio metu
         rengiami strateginio pasekmių aplinkai vertinimo dokumentai, teikiamos konsultacijos, atsižvelgiama į vertinimo bei konsultacijų
         rezultatus prieš priimant ir (arba) tvirtinant planą ar programą, teikiama informacija, susijusi su sprendimu dėl plano ar
         programos priėmimo ir (arba) tvirtinimo;

      18)      planai ir programos – nacionalinio, regioninio ar vietinio lygmens planavimo dokumentai (<...> teritorijų planavimo dokumentai <...>), kurie
         rengiami, tvirtinami ir (arba) priimami pagal galiojančius teisės aktus ar pagal kompetenciją įgyvendinant viešąjį administravimą
         ir kurių įgyvendinimo pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, įskaitant tokių planų ir programų visiškus ar dalinius pakeitimus.“

      13      Šio įstatymo 27 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad planai ir programos, kurių įgyvendinimo pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai,
         rengiami ir įgyvendinami remiantis šiuo ir kitais įstatymais bei teisės aktais, kuriais reglamentuojamas strateginis pasekmių
         aplinkai vertinimas, teritorijų planavimas bei aplinkos stebėsena.

       Teritorijų planavimo įstatymas
      14      Iš Teritorijų planavimo įstatymo, iš dalies pakeisto 2004 m. sausio 15 d. įstatymu (Žin., Nr. 21-617, 2004, toliau – Teritorijų
         planavimo įstatymas), 4 straipsnio 3 dalies 4 punkto matyti, kad tokie detalieji planai, kokie ginčijami pagrindinėje byloje,
         yra vietovės lygmens teritorijų planavimo dokumentai.

      15      Šio įstatymo 25 straipsnio 4 dalyje numatyta, jog rengiant detalųjį planą strateginis šio teritorijų planavimo dokumento sprendinių
         pasekmių aplinkai vertinimas atliekamas tik tuo atveju, kai tai numatyta įstatymuose ir kituose teisės aktuose.

       2004 m. rugpjūčio 18 d. Nutarimas Nr. 967
      16      Direktyvos 2001/42 nuostatos Lietuvos teisėje įgyvendintos, be kita ko, 2004 m. rugpjūčio 18 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės
         nutarimu Nr. 967 dėl planų ir programų strateginio pasekmių aplinkai vertinimo tvarkos aprašo patvirtinimo (Žin., Nr. 130-4650,
         2004, toliau – Nutarimu Nr. 967 patvirtintas aprašas).

      17      Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 7.1 punkte numatyta, kad strateginį vertinimą privaloma atlikti, kai planai ir programos
         skirti žemės naudojimui (paskirčiai) nustatyti ar teritorijoms planuoti ir lemia ūkinės veiklos projektų, įrašytų į Lietuvos
         Respublikos planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymo, iš dalies pakeisto 2005 m. birželio 21 d. įstatymu
         (Žin., Nr. 84‑3105, 2005, toliau – Planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymas), 1 ar 2 priedėlį, plėtros
         pagrindus.

      18      Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 punkte vis dėlto numatyta, jog jis netaikomas rengiant ir tvirtinant „teritorijų planavimo
         dokumentus, kurių sprendiniuose numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas“.

      19      2004 m. rugpjūčio 18 d. Nutarimas Nr. 967 buvo pakeistas 2011 m. balandžio 27 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu
         Nr. 467 (Žin., Nr. 50, 2011), kuriuo nuo 2011 m. gegužės 1 d. panaikintas Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 punktas.

       Planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymas
      20      Planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymu taip pat įgyvendinama Direktyva 85/337.

      21      Šio įstatymo 1 priedo 1.1 punkte nurodyta „Kiaulininkystė (900 ir daugiau paršavedžių; 3 000 ir daugiau kitų kiaulių)“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      22      2005 m. kovo 24 d. sprendimu Pakruojo rajono savivaldybė pritarė UAB Saerimner pasiūlymui Pakruojo rajono teritorijoje statyti iki vienuolikos kiaulininkystės kompleksų.

      23      2006 m. vasario 23 d. Pakruojo rajono savivaldybė leido UAB Sofita ir UAB Oltas, kurios priklauso UAB Saerimner, užsakyti dviejų kompleksų, kurių kiekviename yra 4 000 vietų, skirtų intensyviam kiaulių auginimui, statybos dviejose vietovėse
         šalia Klovainių seniūnijos Pakruojo rajone detaliuosius planus.

      24      Dviem, 2006 m. kovo 23 d. ir balandžio 20 d. priimtais, sprendimais Pakruojo rajono savivaldybė patvirtino šiuos detaliuosius
         planus, kuriuose vienodai reglamentuojama šių kompleksų, kurių kiekvienas apima 4 000 vietų kiaulėms laikyti ir 10 000 m3 talpos srutų rezervuarą, statyba ir nustatytos dviejų žemės sklypų, kuriuose būtų statomi šie kompleksai, ribos.

      25      Šiuose detaliuosiuose planuose buvo apibrėžtas teritorijos naudojimas vietiniu lygiu. Pagal Teritorijų planavimo įstatymo
         4 straipsnio 3 dalies 4 punktą tokie detalieji planai yra vietovės lygmens teritorijų planavimo dokumentai.

      26      Ieškovai pagrindinėje byloje Šiaulių apygardos administraciniame teisme ginčijo šių dviejų sprendimų dėl planų patvirtinimo
         teisėtumą, teigdami, kad kompetentingos institucijos turėjo atlikti strateginį pasekmių aplinkai vertinimą, kaip numatyta
         Aplinkos apsaugos įstatymo 1 straipsnio 17 punkte.

      27      2009 m. vasario 21 d. minėtas teismas atmetė skundą kaip nepagrįstą.

      28      Jis nurodė, kad vadovaujantis nacionaline teise, būtent Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 punktu, tokiems teritorijų
         planavimo dokumentams, kurių sprendiniuose numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas, kaip abu ginčijami detalieji planai,
         strateginio pasekmių aplinkai vertinimo procedūra netaikoma.

      29      Jis patikslino, kad šioje byloje turėjo būti taikomas tik Planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo įstatymas.
         Todėl buvo atlikta tik šių įmonių planuojamos ūkinės veiklos poveikio aplinkai vertinimo procedūra, numatyta Aplinkos apsaugos
         įstatymo 1 straipsnio 10 punkte.

      30      Atsižvelgdamas į tai, šis teismas atmetė ieškovų pagrindinėje byloje argumentą, kad turėjo būti atliekamas ir strateginis
         pasekmių aplinkai vertinimas.

      31      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui paduotame apeliaciniame skunde apeliantai pagrindinėje byloje pabrėžė,
         jog pagal Teritorijų planavimo įstatymo 16 straipsnį, kai bendrojo teritorijų planavimo dokumentai nėra parengti, už teritorijų
         planavimą atsakingos institucijos, prieš vykdant projektą, turi parengti planą ir atlikti strateginį šio plano pasekmių aplinkai
         vertinimą.

      32      Dėl Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 punkto jie iš esmės teigė, kad 2006 m. kovo 23 d. ir balandžio 20 d. sprendimais
         patvirtinti planai negali būti pripažinti planais, kurių sprendiniuose numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas, kaip
         jie suprantami pagal nacionalinę teisę. Tai neatitinka faktinių aplinkybių, todėl reikia atlikti strateginį pasekmių aplinkai
         vertinimą.

      33      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, pagal nacionalinės teisės aktus, kurie turėjo būti taikomi
         pagrindinės bylos faktinių aplinkybių dieną, nereikalaujama atlikti strateginio abiejų ginčijamų planų pasekmių aplinkai vertinimo.
         Tačiau atsižvelgęs į tai, kad nacionalinėje teisėje buvo įgyvendinta Direktyva 2001/42, minėtas teismas suabejojo, ar šie
         teisės aktai suderinami su šia direktyva.

      34      Šiomis aplinkybėmis Vyriausiasis administracinis teismas nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui
         šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar nustatymas, jog neatliekamas vietovės lygmens teritorijų planavimo dokumentų, kurių sprendiniuose yra numatytas tik vienas
         ūkinės veiklos objektas, strateginis pasekmių aplinkai vertinimas, kaip yra įtvirtinta Lietuvos Respublikos teisės aktuose,
         inter alia, [Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo] 3.4 punkte, gali būti laikomas planų ar programų rūšies patikslinimu Direktyvos 2001/42
         <...> 3 straipsnio 5 dalies prasme?

      2.      Ar nagrinėjamoje byloje taikytinos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias, kiekvienu konkrečiu atveju nenustatant galimo
         pasekmių reikšmingumo aplinkai, neatliekamas nedideliuose plotuose vietiniu lygiu taikomų teritorijų planavimo dokumentų,
         kokie yra nagrinėjamu atveju, strateginis pasekmių aplinkai vertinimas vien tuo pagrindu, kad juose numatytas vienas ūkinės
         veiklos objektas, yra suderinamos su Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2 dalies a punkto, 3 ir 5 dalių reikalavimais?

      3.      Ar Direktyvos 2001/42 nuostatos, inter alia, jos 11 straipsnio 1 dalis, turi būti aiškinamos kaip reiškiančios, jog tokiais atvejais, koks yra nagrinėjamoje byloje,
         kai atliekamas poveikio aplinkai vertinimas pagal <...> Direktyvos 85/337 <...> reikalavimus, Direktyvos 2001/42 reikalavimai
         nėra taikytini?

      4.      Ar Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 2 dalies taikymo sritis apima Direktyvą 85/337?
      5.      Teigiamai atsakius į ketvirtąjį klausimą, ar tai, kad buvo atliktas vertinimas pagal Direktyvą 85/337, reikalavimas atlikti
         pasekmių aplinkai vertinimą pagal Direktyvos 2001/42 reikalavimus tokioje situacijoje, kokia susiklostė nagrinėjamoje byloje,
         būtų laikoma dvigubu vertinimu Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 2 dalies prasme?

      6.      Teigiamai atsakius į penktąjį klausimą, ar Direktyva 2001/42, inter alia, jos 11 straipsnio 2 dalis, įpareigoja valstybes nares nacionalinėje teisėje numatyti bendras ar suderintas vertinimo, atliekamo
         pagal Direktyvos 2001/42 ir Direktyvos 85/337 reikalavimus, procedūras, siekiant išvengti dvigubo vertinimo?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      35      Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog pagrindinėje byloje nagrinėjami „detalieji
         planai“ yra „vietinio lygmens planavimo dokumentai“, kaip nurodyta Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 ir 7.1 punktuose.
         Šie dokumentai yra Aplinkos apsaugos įstatymo 1 straipsnio 18 punkte nurodyti „planai ir programos“. Pagrindinėje byloje ginčijami
         planai patvirtinti anksčiau, nei parengti bendrieji teritorijų planai.

      36      Atsižvelgiant į šias pirmines pastabas reikia manyti, kad pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2 dalies a punktas
         ir 3 bei 5 dalys turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje
         byloje, pagal kurias šioje direktyvoje nurodytas vertinimas neatliekamas, kai nedideliuose plotuose vietiniu lygiu taikomų
         planų sprendiniuose numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas.

      37      Kaip matyti iš Direktyvos 2001/42 1 straipsnio, pagrindinis jos tikslas – užtikrinti, kad rengiant ir prieš priimant planus
         ir programas, kurių pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai, būtų atliekamas aplinkosauginis vertinimas.

      38      Visų pirma reikia konstatuoti, kad tokie planai, dėl kurių yra kilęs ginčas pagrindinėje byloje, yra nurodyti Direktyvos 2001/42
         3 straipsnio 2 dalies a punkte, ir, nepažeidžiant to paties straipsnio 3 dalies, yra privaloma atlikti jų aplinkosauginį vertinimą,
         bei kad, konkrečiai kalbant, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, juose nustatytos ribos, kurių laikantis
         galima leisti įgyvendinti tokius projektus, kaip nurodytieji Direktyvos 85/337 I priedo 17 punkte.

      39      Šiuo klausimu Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip: jis taip pat taikomas planui,
         kuriuo vieninteliame sektoriuje nustatomas pagrindas projekto, kurio sprendinyje numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas.

      40      Iš minėto 3 straipsnio 2 dalies a punkto formuluotės, aiškinamos atsižvelgiant į Direktyvos 2001/42 10 konstatuojamąją dalį,
         negalima daryti išvados, kad jo taikymo sritis apima tik planus ir programas, kuriais nustatomas pagrindas projektų, kurių
         sprendiniuose numatyti keli objektai viename ar keliuose šioje nuostatoje nurodytuose sektoriuose.

      41      Be to, šios konstatuojamosios dalies terminas „visi planai ir programos, kurie rengiami daugeliui sektorių“ patvirtina, kad
         minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalies a punkte nurodomi visi planai ir programos, parengti kiekvienam jame minimam sektoriui,
         įskaitant atskirai nagrinėjamą kaimo teritorijos planavimo sektorių, o ne tik vienu metu keliems šiems sektoriams parengti
         planai ir programos.

      42      Kadangi visi atitinkami sektoriai yra stambūs, bet kokiu kitokiu aiškinimu būtų labai ribojama minėtos nuostatos taikymo sritis
         ir taip pakenkta esminiam Direktyvos 2001/42 tikslui. Taip aiškinant ši direktyva galėtų neapimti stambių projektų, jeigu
         jie būtų susiję tik su vienos rūšies ūkine veikla.

      43      Be to, reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamiems planams galima taikyti Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 3 dalį,
         pagal kurią planų, taikomų nedideliuose plotuose vietiniu lygiu, aplinkosauginis vertinimas atliekamas tik tada, kai valstybės
         narės „nustato, kad jų pasekmės gali būti reikšmingos aplinkai“.

      44      Taikydamos Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 5 dalį, valstybės narės, nagrinėdamos kiekvieną atvejį arba nustatydamos planų
         arba programų tipus, nustato, ar tokie planai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, gali turėti reikšmingų pasekmių aplinkai,
         dėl kurių reikėtų atlikti vertinimą pagal šią direktyvą. Pagal tą pačią nuostatą valstybės narės gali taip pat nuspręsti derinti
         abu šiuos tyrimo metodus.

      45      Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 5 dalyje minėtų planų tyrimo mechanizmais siekiama palengvinti
         planų, kuriuos reikia įvertinti, nes jie gali turėti reikšmingų pasekmių aplinkai, nustatymą.

      46      Valstybių narių pagal Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 5 dalį turima diskrecija nustatyti kai kurių rūšių planus, galinčius
         turėti reikšmingų pasekmių aplinkai, ribojama šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, skaitomoje kartu  su to paties straipsnio
         2 dalimi, įtvirtinus pareigą užtikrinti, kad būtų atliekamas planų, galinčių turėti reikšmingų pasekmių aplinkai, visų pirma
         dėl jų charakteristikų, pasekmių ir teritorijų, kurioms gali būti daroma įtaka, aplinkosauginis vertinimas.

      47      Todėl valstybė narė, kuri nustato kriterijų, dėl kurio praktikoje visai planų kategorijai iš anksto netaikoma pareiga atlikti
         aplinkosauginį vertinimą, viršija diskreciją, kurią ji turi pagal Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 5 dalį, skaitomą kartu su
         to paties straipsnio 2 ir 3 dalimis, nebent visi projektai, kuriems daroma išimtis, remiantis atitinkamais veiksniais, kaip
         antai jų objektu, teritorijos, kurią jie apima, dydžiu arba susijusių gamtinių zonų pažeidžiamumu, gali būti laikomi negalinčiais
         turėti reikšmingų pasekmių aplinkai (šiuo klausimu dėl valstybių narių diskrecijos, suteiktos pagal Direktyvos 85/337 4 straipsnio
         2 dalį, žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑427/07, Rink. p. I‑6277, 42 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      48      To negalima pasakyti apie kriterijų, pagal kurį nagrinėjamo planavimo dokumento sprendinyje yra numatytas tik vienas ūkinės
         veiklos objektas. Šis kriterijus ne tik prieštarauja Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 2 dalies a punktui, bet ir remiantis
         minėtu kriterijumi negalima įvertinti, ar planas turi „reikšmingų pasekmių“ aplinkai.

      49      Be to, dėl nelabai tikslios Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 punkto formuluotės gali kilti sunkumų aiškiai nustatyti
         planų, kurie, kompetentingų valdžios institucijų nuomone, gali būti laikomi planais, kurių „sprendiniuose numatytas tik vienas
         ūkinės veiklos objektas“, kategorijos apimtį.

      50      Tačiau reikia nurodyti, kad dėl nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai šis 3.4 punktas, aplinkosauginis vertinimas pagal
         Aplinkos apsaugos įstatymo 1 straipsnio 17 punktą netaikomas visiems planams, kurių sprendiniuose numatytas tik vienas ūkinės
         veiklos objektas, kaip antai Direktyvos 85/337 I priedo 17 punkte nurodyti kiaulių penėjimo kompleksai, nors negalima atmesti
         prielaidos, kad, atlikus planų, kuriems taikoma ši nuostata, tyrimą, gali paaiškėti, kad dėl jų kyla reikšmingų pasekmių aplinkai.

      51      Taigi remiantis bendruoju vertinimu negalima manyti, jog visi planai, kuriems taikytina išimtis pagal tokią nacionalinę nuostatą,
         kaip nustatytoji Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 punkte, negali turėti reikšmingų pasekmių aplinkai.

      52      Be to, net jeigu keli planai, kuriems turėtų būti taikoma tokia nuostata, neturėtų reikšmingų pasekmių aplinkai, be bendrojo
         vertinimo neįmanoma manyti, kad taip būtų ir šių planų kumuliatyvių pasekmių atveju.

      53      Galiausiai reikia konstatuoti, kad tokios normos, kaip įtvirtintosios Nutarimu Nr. 967 patvirtinto aprašo 3.4 punkte, ne tik
         kelia grėsmę Direktyva 2001/42 siekiamam tikslui ir ypač jos 3 straipsnio 2, 3 ir 5 dalims, kuriose nustatyta, kad nė vienas
         planas, galintis turėti reikšmingų pasekmių aplinkai, neturi išvengti aplinkosauginio vertinimo, bet ir jomis visiškai neužtikrinama,
         kad kompetentingos institucijos atsižvelgs į Direktyvos 2001/42 II priede nustatytus kriterijus, kaip konkrečiai to reikalaujama
         šios direktyvos 3 straipsnio 5 dalies antrame sakinyje siekiant užtikrinti, kad ji būtų taikoma visiems planams, galintiems
         turėti reikšmingų pasekmių aplinkai.

      54      Todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/42 3 straipsnio 5 dalį, skaitomą kartu su jos 3 straipsnio
         3 dalimi, reikia aiškinti taip, kad šiuo straipsniu draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje
         byloje, kurioje bendrai ir neišnagrinėjus kiekvieno atvejo numatyta, kad vertinimas pagal minėtą direktyvą neatliekamas, kai
         planų, taikomų nedideliuose plotuose vietiniu lygiu, sprendiniuose yra numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas.

       Dėl trečiojo, ketvirtojo ir penktojo klausimų
      55      Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti,
         ar Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad atlikus aplinkosauginį vertinimą pagal Direktyvą 85/337
         nebereikia atlikti tokio vertinimo pagal Direktyvą 2001/42.

      56      Norint atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog rengiant pagrindinėje
         byloje ginčijamus detaliuosius planus nebuvo atliktas joks vertinimas pagal Direktyvą 2001/42.

      57      Remiantis Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 1 dalimi, atliekant aplinkosauginį vertinimą pagal šią direktyvą nepažeidžiami
         Direktyvos 85/337 reikalavimai.

      58      Iš to aišku, kad aplinkosauginis vertinimas pagal Direktyvą 85/337, kai to reikia remiantis jos nuostatomis, papildo pagal
         Direktyvą 2001/42 atliekamą vertinimą.

      59      Taip pat pagal Direktyvą 85/337 atliekamu pasekmių aplinkai vertinimu nepažeidžiami Direktyvoje 2001/42 įtvirtinti reikalavimai,
         o jį atlikus neatleidžiama nuo pareigos atlikti pastarąja direktyva reikalaujamą aplinkosauginį vertinimą siekiant įvykdyti
         joje suformuluotus specifinius aplinkosauginius reikalavimus.

      60      Pagal direktyvas 2001/42 ir 85/337 atliekami vertinimai keliais atžvilgiais skiriasi, todėl būtina kartu taikyti abiejų šių
         direktyvų reikalavimus.

      61      Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad jeigu atitinkama valstybė narė numato suderintą ar bendrą procedūrą, iš Direktyvos 2001/42
         11 straipsnio 2 dalies matyti, kad per šią procedūrą būtina patikrinti, ar aplinkosauginis vertinimas atliktas pagal visas
         įvairiose susijusiose direktyvose įtvirtintas nuostatas.

      62      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje pagal Direktyvą 85/337
         atliktas vertinimas gali būti laikomas suderintos arba bendros procedūros išraiška ir ar jis apima visus Direktyvos 2001/42
         reikalavimus. Jeigu taip yra, nebetaikoma pareiga atlikti naują vertinimą pagal pastarąją direktyvą.

      63      Atsižvelgiant į šiuos vertinimus, į trečiąjį, ketvirtąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/42 11 straipsnio
         1 ir 2 dalis reikia aiškinti taip, kad atlikus aplinkosauginį vertinimą pagal Direktyvą 85/337 neatleidžiama nuo pareigos
         atlikti tokį vertinimą pagal Direktyvą 2001/42. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti,
         ar pagrindinėje byloje atliktas vertinimas pagal Direktyvą 85/337 gali būti laikomas suderintos arba bendros procedūros išraiška
         ir ar jis apima visus Direktyvos 2001/42 reikalavimus. Jeigu taip yra, nebetaikoma pareiga atlikti naują vertinimą pagal pastarąją
         direktyvą.

       Dėl šeštojo klausimo
      64      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/42 11 straipsnio
         2 dalį reikia aiškinti taip, jog pagal ją reikalaujama, kad valstybės narės savo vidaus teisės sistemose numatytų suderintas
         ar bendras procedūras, kurios atitiktų direktyvų 2001/42 ir 85/337 reikalavimus.

      65      Iš Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 2 dalies bei jos 19 konstatuojamosios dalies matyti, kad valstybės narės niekaip neįpareigojamos
         numatyti planų ir programų, kurių poveikį aplinkai privaloma įvertinti kartu pagal Direktyvą 2001/42 ir kitas direktyvas,
         suderintų arba bendrų procedūrų.

      66      Todėl į šeštąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja valstybės
         narės neįpareigojamos savo vidaus teisės sistemose numatyti suderintų ar bendrų procedūrų, kurios atitiktų direktyvų 2001/42
         ir 85/337 reikalavimus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2001 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/42/EB dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai
            vertinimo 3 straipsnio 5 dalį, skaitomą kartu su jos 3 straipsnio 3 dalimi, reikia aiškinti taip, kad šiuo straipsniu draudžiama
            tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kurioje bendrai ir neišnagrinėjus kiekvieno atvejo
            numatyta, kad vertinimas pagal minėtą direktyvą neatliekamas, kai planų, taikomų nedideliuose plotuose vietiniu lygiu, sprendiniuose
            numatytas tik vienas ūkinės veiklos objektas.
      2.      Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 1 ir 2 dalis reikia aiškinti taip, kad atlikus aplinkosauginį vertinimą pagal 1985 m. birželio
            27 d. Tarybos direktyvą 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo, iš dalies pakeistą
            1997 m. kovo 3 d. Tarybos direktyva 97/11/EB, neatleidžiama nuo pareigos atlikti tokį vertinimą pagal Direktyvą 2001/42. Tačiau
            prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje atliktas vertinimas pagal iš
            dalies pakeistą Direktyvą 85/337 gali būti laikomas suderintos arba bendros procedūros išraiška ir ar jis apima visus Direktyvos 2001/42
            reikalavimus. Jeigu taip yra, nebetaikoma pareiga atlikti naują vertinimą pagal pastarąją direktyvą.
      3.      Direktyvos 2001/42 11 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja valstybės narės neįpareigojamos savo vidaus teisės
            sistemose numatyti suderintų ar bendrų procedūrų, kurios atitiktų Direktyvos 2001/42 ir iš dalies pakeistos Direktyvos 85/337
            reikalavimus.
      Parašai.
      * Proceso kalba: lietuvių.