title: 2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Reglamentas (EEB) Nr. 2092/91 - Ekologinė žemės ūkio produktų gamyba - Privačios kontrolės įstaigos - Reikalavimas turėti buveinę arba nuolatinį padalinį paslaugų teikimo valstybėje narėje - Pateisinimai - Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas - EB 55 straipsnis - Vartotojų apsauga.#Byla C-404/05.

text:
      Byla C‑404/05
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      „Reglamentas (EEB) Nr. 2092/91 – Ekologinė žemės ūkio produktų gamyba – Privačios kontrolės įstaigos – Reikalavimas turėti padalinį arba nuolatinę infrastruktūrą paslaugų teikimo valstybėje narėje – Pateisinimai – Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas – EB 55 straipsnis – Vartotojų apsauga“
      Sprendimo santrauka
      Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai
      (EB 45, 49 ir 55 straipsniai; Tarybos reglamentas Nr. 2092/91)
      Valstybė narė, kuri kitoje valstybėje narėje patvirtintoms privačioms ekologinio žemės ūkio produktų kontrolės įstaigoms nustato
         reikalavimą turėti padalinį nacionalinėje teritorijoje tam, kad galėtų čia teikti kontrolės paslaugas, neįvykdo įsipareigojimų
         pagal EB 49 straipsnį.

      Iš tiesų, pirma, Reglamentu Nr. 2092/91 dėl ekologinės žemės ūkio produktų gamybos ir nuorodų apie tokią gamybą ant žemės
         ūkio ir maisto produktų privačioms įstaigoms patikėtos papildomos ir parengiamosios funkcijos, palyginti su tomis, kurias
         vykdo priežiūros institucija, negali būti laikomos tiesioginiu ir konkrečiu dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas
         EB 55 straipsnio, skaitomo kartu su EB 45 straipsnio pirmąja pastraipa, prasme, pagrindžiančiu išimtį pagal šias nuostatas,
         bet papildoma, nuo tokių valdžios funkcijų vykdymo atskiriama veikla. Antra, toks reikalavimas viršija tai, kas objektyviai
         yra būtina pasiekti vartotojų apsaugos tikslą, kuris galėtų pateisinti laisvės teikti paslaugas kliūtis.

      (žr. 37–38, 44, 48, 52 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 29 d.(*)

      „Reglamentas (EEB) Nr. 2092/91 – Ekologinė žemės ūkio produktų gamyba – Privačios kontrolės įstaigos – Reikalavimas turėti padalinį arba nuolatinę infrastruktūrą paslaugų teikimo valstybėje narėje – Pateisinimai – Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas – EB 55 straipsnis – Vartotojų apsauga“
      Byloje C‑404/05
      dėl 2005 m. lapkričio 17 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama E. Traversa ir G. Braun, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą M. Lumma ir C. Schulze-Bahr,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič ir E. Levits (pranešėjas),
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2007 m. liepos 12 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog iš privačių ekologinio žemės ūkio produktų
         kontrolės įstaigų (toliau – privačios įstaigos), įsteigtų ir patvirtintų kitoje valstybėje narėje, reikalaudama, kad jos turėtų
         verslo vietą arba kitą nuolatinę infrastruktūrą Vokietijoje tam, kad čia galėtų vykdyti savo veiklą, Vokietijos Federacinė
         Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        1991 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2092/91 dėl ekologinės žemės ūkio produktų gamybos ir nuorodų apie tokią
         gamybą ant žemės ūkio ir maisto produktų (OL L 198, p. 1), iš dalies pakeistas 1999 m. liepos 19 d. Tarybos reglamentu (EB)
         Nr. 1804/1999 (OL L 222, p. 1; toliau – Reglamentas Nr. 2092/91), nustato minimalias ekologinės žemės ūkio produktų gamybos
         taisykles, atitinkamų gamybos būdų kontrolės ir taip pagamintų žemės ūkio produktų sertifikavimo procedūras. Pagal šį reglamentą
         ant produktų, atitinkančių jame nustatytus reikalavimus, gali būti nuoroda „Ekologinis žemės ūkis – EB kontrolės sistema“,
         ypač ženklinant etiketėmis.

      3        Reglamento Nr. 2092/91 1, 2 ir 4 straipsniuose išvardijami atitinkami produktai ir nuorodos apie ekologinės gamybos būdą bei
         apibrėžiamos įvairios sąvokos. Šio reglamento 3 straipsnyje įtvirtinta, kad reglamentas taikomas nepažeidžiant kitų Bendrijos
         nuostatų arba Bendrijos teisei neprieštaraujančių nacionalinių nuostatų. To paties reglamento 5 straipsnyje nustatomos sąlygos,
         kada produkto etiketėje ir reklamoje gali būti nuoroda į ekologinę gamybą, o jo 6 straipsnis pateikia gamybos taisykles, susijusias
         su sąvoka „ekologinės gamybos būdas“.

      4        Reglamento Nr. 2092/91 8 straipsnis išdėstytas taip:

      „1.      Ūkio subjektas, kuris gamina, tvarko arba importuoja iš trečiosios šalies 1 straipsnyje nurodytus produktus tam, kad jais
         prekiautų, privalo:

      a)      pranešti apie savo veiklą valstybės narės, kurioje ši veikla yra vykdoma, kompetentingai institucijai; pranešime turi būti
         nurodyti IV priede išvardyti duomenys;

      b)      laikytis 9 straipsnyje nustatytos kontrolės tvarkos.
      2.      Valstybės narės paskiria instituciją ar įstaigą, kad šios priimtų pranešimus.
      Valstybės narės gali pasirūpinti, kad būtų suteikta bet kokia papildoma informacija, kuri, jų manymu, yra būtina veiksmingai
         konkretaus ūkio subjekto priežiūrai.

      3.      Kompetentinga institucija užtikrina, kad suinteresuotosios šalys galėtų gauti naujausią ūkio subjektų, kuriems taikoma kontrolės
         sistema, vardų ir pavardžių arba pavadinimų ir adresų sąrašą.“

      5        Pagal Reglamento Nr. 2092/91 9 straipsnį:

      „1.      Valstybės narės sukuria kontrolės sistemą, vykdomą vienos arba daugiau jų paskirtų valstybės kontrolės institucijų ir (arba)
         įgaliotų privačių įstaigų, skirtą tikrinti ūkio subjektus, gaminančius, tvarkančius arba importuojančius iš trečiųjų šalių
         1 straipsnyje nurodytus produktus.

      2.      Valstybės narės įgyvendina priemones, būtinas užtikrinti, kad ūkio subjektas, kuris vykdo šio reglamento nuostatas ir apmoka
         savo dalį patikrinimų išlaidų, galėtų naudotis kontrolės sistema.

      3.      Kontrolės sistema turi apimti bent III priede nurodytas atsargumo ir kontrolės priemones.
      4.      Taikydamos privačių įstaigų kontrolės sistemą, valstybės narės paskiria instituciją, atsakingą už tokių privačių įstaigų patvirtinimą
         ir priežiūrą.

      5.      Patvirtinant privačią kontrolės įstaigą, atsižvelgiama į tokius dalykus:
      a)      standartus atitinkančias patikrinimo procedūras, numatančias detalias tikrinimo ir atsargumo priemones, kurias šį įstaiga
         įsipareigoja taikyti ūkio subjektams, kurie yra tikrinami;

      b)      nuobaudas, kurias įstaiga ketina taikyti, radusi neatitikimų ir (arba) pažeidimų;
      c)      turimus atitinkamus išteklius, kaip antai kvalifikuotas personalas, administracinės ir techninės priemonės, patirtis tikrinimo
         srityje ir patikimumas;

      d)      kontrolės įstaigos objektyvumą ūkio subjektų, kuriuos ji tikrina, atžvilgiu.
      6.      Patvirtinusi privačią kontrolės įstaigą, kompetentinga institucija:
      a)      užtikrina, kad kontrolės įstaigos vykdomas tikrinimas yra objektyvus;
      b)      tikrina kontrolės sistemos efektyvumą;
      c)      atkreipia dėmesį į visus neatitikimus ir (arba) pažeidimus ir taikomas nuobaudas;
      d)      atšaukia kontrolės įstaigos patvirtinimą, jeigu ji nepatenkina a ir b punktų reikalavimų arba neatitinka 5 dalyje išvardytų
         kriterijų, arba 7, 8, 9 ir 11 dalyse nurodytų reikalavimų.

      6a.      Iki 1996 m. sausio 1 d. valstybės narės kiekvienai kontrolės įstaigai, patvirtintai arba paskirtai pagal šio straipsnio nuostatas,
         priskiria kodo numerį. Apie tai jos informuoja kitas valstybes nares ir Komisiją; Komisija kodų numerius paskelbia sąraše,
         nurodytame paskutinėje 15 straipsnio pastraipoje.

      7.      Kontrolės institucijos ir patvirtintos kontrolės įstaigos, nurodytos 1 dalyje:
      a)      užtikrina, kad bent III priede nurodytos kontrolės ir atsargumo priemonės būtų taikomos jų kontroliuojamiems asmenims patikrinti;
      b)      neperduoda tikrinimo metu gautos informacijos ir duomenų kitiems asmenims, išskyrus tuos asmenis, kurie atsako už atitinkamos
         žemės ūkio produkcijos gamybą, ir kompetentingas viešosios valdžios institucijas.

      8.      Patvirtintos kontrolės įstaigos:
      a)      sudaro kompetentingai institucijai reikiamas sąlygas patikrinimo tikslais nekliudomai lankytis savo administracinėse ir gamybinėse
         patalpose ir suteikia bet kokią informaciją bei pagalbą, kurių reikia kompetentingai institucijai tam, kad ji įvykdytų įsipareigojimus
         pagal šį reglamentą;

      b)      iki kiekvienų metų sausio 31 d. pateikia valstybės narės kompetentingai institucijai ūkio subjektų, patikrintų iki praėjusių
         metų gruodžio 31 d., sąrašą, taip pat trumpą metinę ataskaitą.

      9.      Kontrolės institucijos ir kontrolės įstaigos, nurodytos 1 dalyje:
      a)      jeigu rasta 5, 6 ir 7 straipsnių nuostatų arba III priede išvardytų reikalavimų pažeidimų, užtikrina, kad nuo visos prekių
         siuntos arba gaminių serijos, kurioje buvo rastas toks pažeidimas, būtų nuimtos 2 straipsnyje nurodytos nuorodos apie ekologiškos
         žemės ūkio produkcijos gamybos reikalavimus;

      b)      jeigu rasta akivaizdžių pažeidimų arba pažeidimų, kurie sukelia ilgalaikes pasekmes, uždraudžia atitinkamam ūkio subjektui
         parduoti produktus su ekologiškų produktų ženklu tam tikrą laikotarpį, kurį nustato kontrolės įstaiga kartu su valstybės narės
         kompetentinga institucija.

      <...>
      11.      Nuo 1998 m. sausio 1 d. ir nepažeidžiant 5 ir 6 straipsnio dalių nuostatų patvirtintos kontrolės įstaigos turi atitikti reikalavimus,
         nustatytus standarto EN 45011 sąlygose.

      <...> (Pataisytas vertimas)“
      6        Reglamento Nr. 2092/91 10 straipsnis numato atitinkančių šio reglamento V priedą nuorodos ir (arba) identifikavimo ženklo
         pateikimą ant produktų, kuriems taikoma minėto reglamento 9 straipsnyje numatyta kontrolės sistema, etikečių. Šiuo atžvilgiu
         10 straipsnio 3 dalis įtvirtina kontrolės įstaigoms tokias pačias vykdomąsias pareigas kaip ir nurodytosios to paties reglamento
         9 straipsnio 9 dalyje.

      7        Pagal Reglamento Nr. 2092/91 10 a straipsnį, susijusį su bendrosiomis vykdymo priemonėmis:

      „1.      Jei valstybė narė randa neatitikimų arba pažeidimų, susijusių su šio reglamento taikymu, kitos valstybės narės produkte, turinčiame
         2 straipsnyje ir (arba) V priede nurodytų nuorodų, ji apie tai informuoja valstybę narę, kuri paskyrė kontrolės instituciją
         arba patvirtino kontrolės įstaigą, ir Komisiją.

      2.      Valstybės narės imasi visų priemonių ir veiksmų, kurių reikia užkirsti kelią apgaulingam 2 straipsnyje ir (arba) V priede
         nurodytų nuorodų naudojimui.“

      8        Reglamento Nr. 2092/91 III priede patikslinami būtiniausi reikalavimai tikrinimui ir atsargumo priemonės pagal šio reglamento
         8 ir 9 straipsniuose nurodytą kontrolės sistemą.

      9        Bendrųjų šio priedo nuostatų 9 punkto antrojoje pastraipoje ir 10 punkte numatyta, kad privačios kontrolės įstaigos gali pareikalauti
         tikrinamo ūkio subjekto laikinai sustabdyti produkto, ant kurio yra nuoroda į ekologinę gamybą ir dėl kurio kyla įtarimų,
         jog jis neatitinka šame reglamente nurodytų standartų, pateikimą į rinką, bei nustatyta, kad šios įstaigos turi teisę patekti
         į patalpas bei susipažinti su tokio ūkio subjekto apskaitos dokumentais.

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Įstatymo dėl Bendrijos teisės aktų ekologinio žemės ūkio srityje perkėlimo (Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landau) 2002 m. liepos 10 d. redakcija (BGBl. I 50/2005, toliau – ÖLG) perkelia Reglamento Nr. 2092/91 nuostatas.

      11      ÖLG 3 straipsnio 1 dalyje patikslinama, kad Reglamento Nr. 2092/91 9 straipsnio 1 dalyje, skaitomoje kartu su 9 straipsnio
         3 dalimi ir to paties reglamento III priedu, numatytą kontrolę gali įgyvendinti privačios įstaigos, jei ši užduotis nėra susijusi
         su administracinės procedūros vykdymu.

      12      Pagal ÖLG 4 straipsnio 1 dalies 4 punktą tam, kad privačios įstaigos galėtų užsiimti kontrolės veikla Vokietijos teritorijoje,
         jos privalo gauti patvirtinimą, o tam nustatyta sąlyga – turėti padalinį Vokietijoje. ÖLG nenumato jokios kitose valstybėse
         narėse privačioms įstaigoms išduotų patvirtinimų pripažinimo procedūros.

       Ikiteisminė procedūra
      13      2000 m. lapkričio 8 d. Komisija Vokietijos Federacinės Respublikos valdžios institucijoms adresavo oficialų pranešimą, atkreipdama
         jų dėmesį į tai, kad privačioms kontrolės įstaigoms, patvirtintoms kitoje valstybėje narėje, nustatytas reikalavimas turėti
         verslo vietą arba kitą nuolatinį padalinį Vokietijoje yra nesuderinamas su EB 49 straipsniu. Kadangi 2001 m. vasario 19 d.
         Vokietijos pateiktas atsakymas Komisijos netenkino, 2002 m. spalio 23 d. ji nusiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei
         narei per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo įvykdyti įsipareigojimus.

      14      2003 m. vasario 13 d. atsakyme Vokietijos Federacinė Respublika perdavė Komisijai ÖLG tekstą ir dar kartą patvirtino savo
         poziciją nurodydama, jog siekiant veiksmingai ginti vartotojų interesus ir užtikrinti konkurenciją yra būtina, kad privati
         įstaiga turėtų padalinį valstybės narės, kur ši įstaiga pageidauja vykdyti savo kontrolės veiklą, teritorijoje.

      15      Manydama, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė pagrįstoje nuomonėje išdėstytų reikalavimų, Komisija pareiškė šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      16      Komisijos teigimu, ÖLG 4 straipsnio 1 dalies 4 punktas yra kitoje valstybėje narėje patvirtintos, bet neturinčios padalinio
         Vokietijos teritorijoje, privačios įstaigos laisvės vykdyti kontrolės veiklą apribojimas.

      17      Iš tiesų Reglamentu Nr. 2092/91 įtvirtinta privačių įstaigų patvirtinimo ir priežiūros sistema tik nustato reikalavimą, kad
         šios įstaigos būtų įsisteigusios valstybės narės, išduodančios patvirtinimą, teritorijoje, o ne kiekvienoje valstybėje narėje,
         kurioje minėtos įstaigos pageidauja vykdyti kontrolės veiklą.

      18      Šiuo atžvilgiu Komisija patikslina, kad Reglamentu Nr. 2092/91 nesiekiant visiškai suderinti atitinkamos srities reikia atsižvelgti
         į EB 49 straipsnyje įtvirtintą laisvę teikti paslaugas, norint nuspręsti, ar ginčijamas Vokietijos teisės aktas sudaro šios
         laisvės apribojimą.

      19      Be to, Komisija pabrėžia, kad, pirma, priimant Reglamentą Nr. 2092/91, Europos Sąjungos Taryba nesirėmė EEB sutarties 66 straipsniu
         (tapusiu EB sutarties 66 straipsniu, o vėliau – EB 55 straipsniu), skaitomu kartu su EEB sutarties 55 straipsniu (tapusiu
         EB sutarties 55 straipsniu, o vėliau EB 45 straipsniu), todėl ekologinio žemės ūkio produktų kontrolė ir ženklinimas nėra
         veikla, nepatenkanti į EB 49 straipsnio taikymo sritį.

      20      Antra, EB 45 straipsnio pirmoji pastraipa taikoma tik veiklai, kuri susijusi su tiesioginiu ir konkrečiu dalyvavimu vykdant
         viešosios valdžios funkcijas. Todėl net darant prielaidą, kad ekologinio žemės ūkio produktų kontrolės veikla yra in fine susijusi su viešosios valdžios funkcijomis, privačios įstaigos tiesiogiai ir konkrečiai nedalyvauja vykdant šias valdžios
         funkcijas.

      21      Iš tiesų vien jau Reglamento Nr. 2092/91 9 straipsnio 1 dalis įrodo, kad atitinkama kontrolės veikla nėra susijusi su viešosios
         valdžios vykdymo užduotimis, nes ji leidžia valstybėms narėms sukurti privačių įstaigų įgyvendinamą kontrolės sistemą. Todėl
         tai tikrai nėra valstybės pagrindinė užduotis, kuriai būtinas tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios
         funkcijas.

      22      Šiuo atžvilgiu aplinkybė, kad privačios Vokietijos įstaigos, vykdančios Reglamente Nr. 2092/91 numatytą kontrolę, taip pat
         užsiima kita veikla, kuri gali būti susijusi su viešąja valdžia, Bendrijos teisės požiūriu yra nesvarbi.

      23      Galiausiai Komisija mano, kad vartotojų apsaugos tikslas negali pateisinti kitoje valstybėje narėje patvirtintoms privačioms
         įstaigoms nustatyto reikalavimo įsisteigti Vokietijoje. Iš tikrųjų toks reikalavimas nebūtinas siekiant patikrinti kontrolės
         objektyvumą ir užtikrinti minėtą apsaugą. Patvirtinimą suteikusios valstybės narės kompetentinga institucija, remiantis Reglamentu
         Nr. 2092/91, turi įgaliojimus, reikalingus atlikti šiuo atžvilgiu būtinus tikrinimus ir taikyti nuobaudas, reikalaujamas tuo
         atveju, kai nesilaikoma kontrolės kriterijų. Supaprastinta patvirtinimo procedūra, per kurią atsižvelgiama į patvirtinimą
         suteikusios valstybės narės kompetentingai institucijai atliktus patikrinimus, leidžia Vokietijos valdžios institucijoms būti
         užtikrintoms, kad privačios įstaigos, pageidaujančios vykdyti kontrolę Vokietijos teritorijoje, tikrai atitinka su žmogiškaisiais
         ištekliais ir administracinėmis priemonėmis susijusias sąlygas, nustatytas šiame reglamente. Be to, pranešimų tarp valstybių
         narių administracinių institucijų sistema leistų joms imtis priemonių, reikalaujamų nustačius kitoje valstybėje narėje vykdomos
         kontrolės neatitikimų.

      24      Pirmiausia Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad Reglamentu Nr. 2092/91 siekiama visiškai suderinti atitinkamą sritį.
         Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad todėl nebegalima remtis EB sutarties užtikrinamomis pagrindinėmis laisvėmis
         šioje srityje. Ši valstybė narė šiuo atžvilgiu nurodo 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Apple and Pear Development Council (222/82, Rink. p. 4083), 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Moormann (190/87, Rink. p. 4689, 10 punktas), 1993 m. spalio 12 d. Sprendimą Vanacker ir Lesage (C‑37/92, Rink. p. I‑4947, 9 punktas) bei 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimą DaimlerChrysler (C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 43 punktas).

      25      Kadangi kitoje valstybėje narėje gautų patvirtinimų pripažinimo klausimas vis dėlto nebuvo išspręstas Reglamento Nr. 2092/91
         nuostatomis, kiekviena valstybė narė turi teisę iš kiekvienos privačios įstaigos, norinčios teikti savo paslaugas jos teritorijoje,
         reikalauti laikytis šiuo reglamentu nustatytų patvirtinimo sąlygų. Be to, jei valstybė narė būtų įpareigota be jokių išlygų
         leisti kitoje valstybėje narėje patvirtintoms įstaigoms vykdyti veiklą savo teritorijoje, būtų apribota kiekvienai valstybei
         narei suteikta laisvė sukurti savo kontrolės sistemą.

      26      Papildomai Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad, pirma, privačių įstaigų veikla susijusi su viešosios valdžios funkcijų
         vykdymu  EB 55 straipsnio, skaitomo kartu su EB 45 straipsnio pirmąja pastraipa, prasme, ir, antra, kad ÖLG 4 straipsnio 1 dalies
         4 punktą pateisina vartotojų apsaugos tikslas.

      27      Pirma, kalbant apie išimtį, numatytą EB 55 straipsnyje, skaitomame kartu su EB  45 straipsnio pirmąja pastraipa, pagrindinis
         vaidmuo ekologinio žemės ūkio produktų kontrolės sistemoje, kuris tenka privačioms įstaigoms, visų pirma matyti iš aplinkybės,
         kad pagal Reglamento Nr. 2092/91 9 straipsnį valstybės narės gali kontrolės užduotį patikėti viešajai valdžios institucijai,
         ir, antra, iš konkrečių galių, išplaukiančių iš šios veiklos vykdymo, kurios gali paveikti tikrinamų ūkio subjektų teises.
         Aplinkybė, kad šios įstaigos pačios negali vykdyti savo priimtų sprendimų, nėra lemiama. Atvirkščiai, jų sprendimų privalomumas,
         kurį galima ginčyti tik teisme, yra veiksnys, rodantis, kad jos tiesiogiai ir konkrečiai dalyvauja vykdant viešosios valdžios
         funkcijas, kaip tai matyti ir iš Teisingumo Teismo praktikos, ypač 1974 m. birželio 21 d. Sprendimo Reyners (2/74, Rink. p. 631, 43 punktas) ir 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Thijssen (C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 8 punktas).

      28      Antra, kalbėdama apie ÖLG 4 straipsnio 1 dalies 4 punkto pateisinimą Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad pareiga turėti
         padalinį Vokietijoje nustatyta dėl privalomųjų bendrojo intereso pagrindų, t. y. vartotojų apsaugos. Be to, ši pareiga yra
         proporcinga minėtam tikslui.

      29      Taigi ši pareiga yra būtina siekiant užtikrinti adekvačią kompetentingų viešosios valdžios institucijų vykdomą privačių įstaigų
         veiklos priežiūrą. Iš tiesų būtina, kad šią priežiūrą vykdytų valstybės narės, kur šios įstaigos veikia, kompetentingos institucijos
         ir kad todėl minėtos įstaigos čia turėtų padalinį arba nuolatinę infrastruktūrą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      30      Pirmiausia reikia nurodyti, kad darant prielaidą, jog valstybės narės pasirinko sistemą, pagal kurią ekologinio žemės ūkio
         produktų kontrolę vykdo privačios įstaigos, Reglamentas Nr. 2092/91 nustato šių įstaigų patvirtinimo procedūrą ir sąlygas,
         išsamias kontrolės taisykles, kurias pastarosios turi taikyti, bei patvirtinimą suteikusioje valstybėje narėje joms pačioms
         taikomą priežiūros procedūrą. Vis dėlto šiame reglamente nėra jokios nuostatos dėl privačių įstaigų kontrolės paslaugų teikimo
         kitoje valstybėje narėje nei ta, kuri suteikė patvirtinimą.

      31      Nors sektoriuje, kuris nebuvo visiškai suderintas Bendrijos lygiu, valstybės narės iš esmės išlaiko kompetenciją nustatyti
         veiklos vykdymo šiame sektoriuje sąlygas, įgyvendindamos savo kompetenciją jos privalo laikytis Sutartimi garantuojamų pagrindinių
         laisvių (žr. 2006 m. sausio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑514/03, Rink. p. I‑963, 23 punktą ir 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑257/05, Rink. p. I‑0000, 18 punktą).

      32      Šiuo atveju kyla klausimas, ar ÖLG 4 straipsnio 1 dalies 4 punkte privačioms įstaigoms, kurios jau yra gavusios patvirtinimą
         ir turi padalinį kitoje valstybėje narėje, nustatyta sąlyga turėti padalinį Vokietijos teritorijoje yra suderinama su EB 49 straipsniu.

      33      Iš tikrųjų iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad laisvės teikti paslaugas apribojimais turi būti laikomos visos
         priemonės, kurios šios laisvės įgyvendinimą draudžia, riboja arba daro mažiau patrauklų (žr. 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo
         Fidium Finanz, C‑452/04, Rink. p. I‑9521, 46 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      34      Todėl ginčijamoje nuostatoje numatytas reikalavimas įsisteigti tiesiogiai prieštarauja laisvei teikti paslaugas tiek, kiek
         dėl jo privačioms įstaigoms, įsisteigusios tik kitose valstybėse narėse, tampa neįmanoma teikti aptariamas paslaugas Vokietijoje
         (pagal analogiją žr. 2000 m. kovo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑355/98, Rink. p. I‑1221, 27 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      35      Taigi reikia patikrinti, ar ginčijama nuostata gali būti pateisinama Sutartyje numatytomis išimtimis arba privalomaisiais
         bendrojo intereso pagrindais.

      36      Vokietijos Federacinė Respublika pirmiausia tvirtina, kad privačių įstaigų veikla yra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas
         vykdant viešosios valdžios funkcijas EB 55 straipsnio, skaitomo kartu su EB 45 straipsnio pirmąja pastraipa, prasme, ir papildomai
         nurodo, kad ginčijama nuostata pateisinama vartotojų apsaugos tikslu.

      37      Kalbant apie pirmą argumentą reikia priminti, jog kaip pagrindinės laisvės teikti paslaugas taisyklės išimtį, EB 55 straipsnį,
         skaitomą kartu su EB 45 straipsnio pirmąja pastraipa, reikia aiškinti ribojant jo taikymo sritį tik tuo, kas yra tikrai būtina
         siekiant išsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 30 d.
         Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 45 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      38      Taigi pagal nusistovėjusią teismo praktiką šiuose straipsniuose numatyta išimtis turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime
         reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (žr. minėto sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti 46 punktą ir nurodytą teismo praktiką), todėl tik papildomos ar parengiamosios funkcijos, palyginti su tomis, kurias atlieka
         subjektas, realiai vykdantis viešosios valdžios funkcijas ir turintis galutinio sprendimo teisę, negali būti laikomos dalyvavimu
         vykdant viešosios valdžios funkcijas minėtos išimties prasme (minėto sprendimo Thijssen 22 punktas).

      39      Iš Reglamento Nr. 2092/91 išplaukia, kad privačių įstaigų veikla ir išsamios jos vykdymo taisyklės gali būti aprašytos taip.

      40      Pirmiausia pagal Reglamento Nr. 2092/91 9 straipsnio 3 dalį privačios įstaigos imasi atsargumo ir kontrolės priemonių, išvardytų
         šio reglamento III priede.

      41      Antra, pagal šio reglamento 9 straipsnio 9 dalies a ir b punktus šios įstaigos padaro išvadas remdamosi savo atliktais tikrinimais,
         leisdamos arba ne ant jų kontroliuojamų ūkio subjektų parduodamų produktų naudoti ekologinės gamybos būdo nuorodas, ir jeigu
         randa akivaizdžių pažeidimų arba pažeidimų, kurie sukelia ilgalaikes pasekmes, uždraudžia atitinkamam ūkio subjektui parduoti
         savo produktus su ekologiškų produktų ženklu laikotarpiu, kurį iš anksto nustato kontrolės įstaiga kartu su kompetentinga
         viešosios valdžios institucija.

      42      Trečia, pagal Reglamento Nr. 2092/91 9 straipsnio 6 dalies c punktą ir 8 dalies a ir b punktus minėtos įstaigos atitinkamai
         turi atsiskaityti institucijai, atsakingai už jų patvirtinimą ir priežiūrą, pranešdamos apie nustatytus neatitikimus ir pažeidimus
         bei paskirtas nuobaudas, jai pateikdamos visą reikalaujamą informaciją ir kiekvienais metais perduodamos institucijai patikrintų
         ūkio subjektų sąrašą bei veiklos ataskaitą. Be to, šiame 9 straipsnio 8 dalies a punkte numatyta, kad privačios įstaigos sudaro
         jas prižiūrinčiai kompetentingai institucijai sąlygas patikrinimo tikslais nekliudomai lankytis savo administracinėse ir gamybinėse
         patalpose ir suteikia bet kokią informaciją bei pagalbą, kurių reikia kompetentingai institucijai tam, kad ji įvykdytų įsipareigojimus.

      43      Nors iš šių elementų matyti, kad privačių įstaigų veiklą sudaro ne tik paprastos ekologinio žemės ūkio produktų atitikties
         kontrolės organizavimas, bet ir įgaliojimų padaryti su patikrinimu susijusias išvadas vykdymas, vis dėlto reikia pabrėžti,
         kad Reglamentas Nr. 2092/91 numato, jog už šias įstaigas atsakinga kompetentinga viešosios valdžios institucija. Šio reglamento
         9 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad ši institucija prižiūri minėtas įstaigas. Be kitų nuostatų, to paties straipsnio 6 dalyje
         pateikiamos išsamios šios priežiūros vykdymo taisyklės, ypač numatant, kad ši institucija, be įgaliojimų suteikti patvirtinimą
         ir jį atšaukti, užtikrina privačių įstaigų vykdomos kontrolės objektyvumą ir tikrina jos veiksmingumą. Be to, šio reglamento
         9 straipsnio 8 dalies a punkte šioms įstaigoms nustatytas reikalavimas sudaryti kompetentingai institucijai sąlygas patikrinimo
         tikslais nekliudomai lankytis savo administracinėse ir gamybinėse patalpose.

      44      Taigi matyti, kad privačios įstaigos, vykdydamos savo veiklą, yra aktyviai prižiūrimos kompetentingos viešosios valdžios institucijos,
         kuri atsakinga už šių įstaigų atliekamą kontrolę ir priimtus sprendimus, kaip tai parodo šio sprendimo ankstesniame punkte
         primintos tokios institucijos pareigos. Šią išvadą taip pat patvirtina ÖLG 3 straipsnio 1 dalis, nes šioje nuostatoje nurodoma,
         kad Reglamente Nr. 2092/91 numatytos kontrolės užduotys, įgyvendinamos privačių įstaigų, negali būti susijusios su administracinės
         procedūros vykdymu. Iš to išplaukia, kad šiuo reglamentu privačioms įstaigoms patikėtos papildomos ir parengiamosios funkcijos,
         palyginti su tomis, kurias vykdo priežiūros institucija, negali būti laikomos tiesioginiu ir konkrečiu dalyvavimu vykdant
         viešosios valdžios funkcijas EB 55 straipsnio, skaitomo kartu su EB 45 straipsnio pirmąja pastraipa, prasme.

      45      Tačiau Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Vokietijoje privačioms įstaigoms suteiktos daug didesnės galios, palyginti
         su tomis, kurios nustatytos reglamente. Jos gali priimti administracinius aktus, kurių privalomoji galia prilygtų viešosios
         valdžios institucijos priimtų sprendimų galiai.

      46      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kaip jau buvo priminta šio sprendimo 37 punkte, kad, pirma, EB 55 straipsnyje, skaitomame
         kartu su EB 45 straipsnio pirmąja pastraipa, numatytą išimtį reikia aiškinti ribojant jos taikymo sritį tik tuo, kas yra tikrai
         būtina siekiant išsaugoti interesus, kuriuos ji leidžia saugoti valstybėms narėms.

      47      Antra, nors Reglamentas Nr. 2092/91 nedraudžia valstybėms narėms suteikti privačioms įstaigoms viešosios valdžios galių tam,
         kad jos galėtų vykdyti kontrolės veiklą, ar joms patikėti vykdyti kitą veiklą, kuri pati savaime reiškia tiesioginį ir konkretų
         dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas, vis dėlto iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad EB 45 ir 55 straipsniais
         leidžiamos išimties išplėtimui ją taikant visai profesijai negali būti pritarta, jei veikla, kuria užsiimant, tikėtina, dalyvaujama
         vykdant viešosios valdžios funkcijas, yra nuo visos aptariamos profesinės veiklos atskiriamas elementas (dėl EB 45 straipsnio
         žr. minėto sprendimo Reyners 47 punktą).

      48      Todėl reikia priminti, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 44 punkte, kad privačių įstaigų veikla, kokia yra nustatyta Reglamentu
         Nr. 2092/91, pati savaime nėra tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas, nes bet kokia kita
         papildoma veikla, esanti sudėtine tokio dalyvavimo dalimi, iš tiesų yra nuo jo atskiriama.

      49      Kalbant apie Vokietijos Federacinės Respublikos papildomai išdėstytą antrą argumentą dėl ÖLG 4 straipsnio 1 dalies 4 punkto
         pateisinimo vartotojų apsauga, pažymėtina, jog ši valstybė narė būtent teigia, kad reikalavimas turėti padalinį arba nuolatinę
         infrastruktūrą Vokietijos teritorijoje yra būtinas, jog kompetentingos Vokietijos institucijos, pirma, būtų užtikrintos, kad
         įstaigos, čia teikiančios kontrolės paslaugas, tikrai turi tam reikalingą infrastruktūrą ir personalą, ir, antra, galėtų atlikti
         Reglamente Nr. 2092/91 numatytus tikrinimus vietoje.

      50      Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vartotojų apsauga gali pateisinti laisvės teikti
         paslaugas kliūtis (šiuo klausimu žr. 1997 m. liepos 9 d. Sprendimo De Agostini ir TV-Shop, C‑34/95‑C‑36/95, Rink. p. I‑3843, 53 punktą; 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Gambelli ir kt., C‑243/01, Rink. p. I‑13031, 67 punktą bei 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Placanica ir kt., C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, Rink. p. I‑0000, 46 punktą).

      51      Vis dėlto reikia įsitikinti, kad priemonės, kurių imtasi šiuo tikslu, neviršytų to, kas yra objektyviai būtina (šiuo klausimu
         žr. 2004 m. kovo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑496/01, Rink. p. I‑2351, 68 punktą).

      52      Tačiau kitoje valstybėje narėje patvirtintoms privačioms įstaigoms nustatyta sąlyga turėti padalinį Vokietijos teritorijoje
         tam, kad galėtų čia vykdyti savo veiklą, viršija tai, kas objektyviai yra būtina vartotojų apsaugos tikslui pasiekti.

      53      Iš tiesų reikia priminti, kad Reglamentas Nr. 2092/91 nustato šių įstaigų priežiūros būtiniausius kriterijus. Šie kriterijai
         taikomi visose valstybėse narėse, dėl to yra garantuojama, kad tokia valstybėje narėje patvirtinta įstaiga, teikianti kontrolės
         paslaugas Vokietijoje, atitinka įvairius šiuo reglamentu nustatytus kriterijus, todėl vartotojų apsauga yra užtikrinta.

      54      Taigi kitoje valstybėje narėje patvirtintoms privačioms įstaigoms nustatydamas reikalavimą turėti Vokietijoje padalinį tam,
         kad Vokietijos valdžios institucijos galėtų vykdyti jų priežiūrą, ÖLG 4 straipsnio 1 dalies 4 punktas atmeta galimybę atsižvelgti
         į pareigas ir priežiūros priemones, kurios jau taikomos šioms įstaigoms patvirtinimą suteikusioje valstybėje narėje.

      55      Tačiau Vokietijos valdžios institucijos garantijas, reikalaujamas remiantis Reglamentu Nr. 2092/91 ir vartotojų apsauga, galėtų
         gauti mažiau ribojančiomis priemonėmis.

      56      Taigi, pirma, šios institucijos iš kitoje valstybėje narėje patvirtintos privačios įstaigos, prieš šiai pradedant teikti paslaugas,
         galėtų reikalauti įrodymo, kad ji iš tikrųjų įsisteigimo valstybėje narėje yra patvirtinta bei turi infrastruktūrą ir personalą,
         reikalaujamus norint teikti paslaugas, kurias ji pageidauja teikti Vokietijos teritorijoje. Šias aplinkybes galėtų patvirtinti
         įsisteigimo valstybės narės kompetentingos institucijos, atsakingos už atitinkamos įstaigos veiklos priežiūrą.

      57      Antra, jei būtų nustatyti neatitikimai, susiję su šios įstaigos atliekamais tikrinimais Vokietijoje, Reglamento Nr. 2092/91
         10 a straipsnyje numatyta keitimosi informacija tarp valstybių narių sistema, kuri leistų Vokietijos valdžios institucijoms
         pranešti apie šiuos neatitikimus šią įstaigą prižiūrinčioms institucijoms, kad šios imtųsi reikalingų priemonių, pavyzdžiui,
         patikrintų tokios įstaigos patalpas ir prireikus atšauktų jai suteiktą patvirtinimą.

      58      Taigi reikia konstatuoti, kad ÖLG 4 straipsnio 1 dalies 4 punktas nėra proporcingas Vokietijos Federacinės Respublikos nurodytam
         vartotojų apsaugos tikslui.

      59      Todėl iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, kad kitoje valstybėje narėje patvirtintoms privačioms įstaigoms nustatydama
         reikalavimą turėti padalinį Vokietijos teritorijoje tam, kad galėtų čia teikti kontrolės paslaugas, Vokietijos Federacinė
         Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      60      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Vokietijos Federacinė Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Kitoje valstybėje narėje patvirtintoms privačioms ekologinio žemės ūkio produktų kontrolės įstaigoms nustatydama reikalavimą
            turėti padalinį Vokietijos teritorijoje tam, kad galėtų čia teikti kontrolės paslaugas, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė
            įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV ir Vodafone Libertel NV prieš Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nyderlandai.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą - EB 81 straipsnio 1 dalis - Suderintų veiksmų sąvoka - Priežastinis ryšys tarp įmonių veiksmų suderinimo ir elgesio rinkoje - Vertinimas pagal nacionalinės teisės taisykles - Vieno susitikimo pakankamumas arba ilgalaikio ir reguliaraus derinimo būtinybė.#Byla C-8/08.

text:
      Byla C‑8/08
      T-Mobile Netherlands BV ir kt.
      prieš
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – EB 81 straipsnio 1 dalis – Suderintų veiksmų sąvoka – Priežastinis ryšys tarp įmonių veiksmų suderinimo ir elgesio rinkoje – Vertinimas pagal nacionalinės teisės taisykles – Vieno susitikimo pakankamumas arba ilgalaikio ir reguliaraus derinimo būtinybė“
      Sprendimo santrauka
      1.        Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka – Antikonkurencinis tikslas arba poveikis – Vertinimo kriterijai –
            Tų pačių kriterijų taikymas susitarimui, sprendimui arba suderintiems veiksmams
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      2.        Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Žala konkurencijai – Vertinimo kriterijai – Antikonkurencinis tikslas – Pakankamas
            konstatavimas
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      3.        Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka – Antikonkurencinis tikslas – Vertinimo kriterijai
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      4.        Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Imperatyvus pobūdis – Nacionalinių teismų taikymas „ ex officio“
      (EB 81 straipsnis)
      5.        Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka – Priežastinio ryšio tarp įmonių veiksmų suderinimo ir elgesio rinkoje
            būtinumas – Šio priežastinio ryšio egzistavimo prezumpcija – Nacionalinių teismų pareiga taikyti šią prezumpciją
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      6.        Konkurencija – Karteliai – Suderinti veiksmai – Sąvoka – Priežastinio ryšio tarp įmonių veiksmų suderinimo ir elgesio rinkoje
            būtinumas – Šio priežastinio ryšio egzistavimo prezumpcija
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      1.        Sąvokos „susitarimas“, „įmonių asociacijų sprendimai“ ir „suderinti veiksmai“ subjektyviu požiūriu suvokiamos kaip tokio paties
         pobūdžio susitarimai, kurie skiriasi tik savo intensyvumu ir formomis Todėl kriterijai, pagal kuriuos galima įvertinti, ar
         elgesys turi tikslą arba poveikį trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją, taikomi neatsižvelgiant į tai, ar kalbama
         apie susitarimą, sprendimą arba suderintus veiksmus.

      (žr. 23–24 punktus)
      2.        Norint įvertinti, ar suderintus veiksmus draudžia EB 81 straipsnio 1 dalis, nereikia nagrinėti konkretaus tokių veiksmų poveikio,
         jeigu jų tikslas – konkurencijos bendrojoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas. Pažeidimas dėl susitarimo tikslo
         ir pažeidimas dėl susitarimo poveikio skiriasi tuo, jog tam tikros susitarimo tarp įmonių formos dėl paties savo pobūdžio
         gali būti laikomos žalingomis normaliai konkurencijai veikti. Todėl nereikia nagrinėti suderintų veiksmų poveikio, jei nustatytas
         jų antikonkurencinis tikslas.

      (žr. 29–30 punktus)
      3.        Suderintais veiksmais siekiama antikonkurencinio tikslo EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, jei dėl savo turinio ir tikslo bei
         atsižvelgiant į jų teisinį ir ekonominį kontekstą jais trukdoma, ribojama arba iškraipoma konkurencija bendrojoje rinkoje.
         Nėra būtina, kad konkurencija būtų realiai trukdoma, ribojama ar iškraipoma ar kad būtų tiesioginis ryšys tarp šių suderintų
         veiksmų ir vartojimo kainų. Konkurentų pasikeitimu informacija siekiama antikonkurencinio tikslo, jei šis pasikeitimas gali
         pašalinti netikrumą dėl planuojamo suinteresuotųjų įmonių elgesio, be kita ko, dėl atitinkamų įmonių prisitaikymo datos, apimties
         ir būdų, net ir tuomet, kai šis prisitaikymas susijęs su platintojų atlyginimo, o ne su vartojimo kainų sumažinimu.

      (žr. 27–28, 30–31, 35–36, 39, 41, 43 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      4.        EB 81 straipsnis turi tiesioginį poveikį privačių asmenų santykiams ir suteikia teisės subjektams teises, kurias turi saugoti
         nacionaliniai teismai. Tai yra imperatyvi nuostata, reikalinga atliekant Europos bendrijai pavestas užduotis, kurią nacionaliniai
         teismai turi taikyti ex officio.

      Taikant EB 81 straipsnį, jo išaiškinimas, kurį pateikė Teisingumo Teismas, yra privalomas visiems valstybių narių nacionaliniams
         teismams.

      (žr. 49–50 punktus)
      5.        Nagrinėdamas priežastinį ryšį tarp rinkoje veikiančių įmonių veiksmų suderinimo ir jų elgesio rinkoje, kuris būtinas suderintiems
         veiksmams EB 81 straipsnio 1 dalies prasme konstatuoti, nacionalinis teismas, išskyrus suinteresuotųjų ūkio subjektų pateiktinus
         priešingus įrodymus, turi taikyti priežastinio ryšio prezumpciją, pagal kurią įmonės, jeigu jos toliau veikia rinkoje, atsižvelgia
         į informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais. Ši prezumpcija yra sudėtinė taikytinos Bendrijos teisės dalis.

      (žr. 51–53 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      6.        Jeigu veiksmus suderinusi įmonė toliau veikia atitinkamoje rinkoje, taikant EB 81 straipsnio 1 dalį priežastinio ryšio tarp
         veiksmų suderinimo ir šios įmonės elgesio rinkoje prezumpcija taikoma net tuomet, kai veiksmams suderinti buvo skirtas tik
         vienas suinteresuotųjų įmonių susitikimas.

      Iš tiesų svarbus ne suinteresuotųjų įmonių susitikimų skaičius, o faktas, ar įvykęs kontaktas arba kontaktai suteikė joms
         galimybę atsižvelgti į su konkurentais pasikeistą informaciją nustatant savo elgesį atitinkamoje rinkoje ir sąmoningai pakeisti
         su konkurencija susijusią riziką praktiniu bendradarbiavimu. Jeigu galima nustatyti, jog šios įmonės suderino veiksmus ir
         toliau veikė šioje rinkoje, pateisinama reikalauti, kad jos pateiktų įrodymų, jog šis veiksmų suderinimas neturėjo įtakos
         jų elgesiui minėtoje rinkoje.

      (žr. 61–62 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 4 d.(*)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – EB 81 straipsnio 1 dalis – Suderintų veiksmų sąvoka – Priežastinis ryšys tarp įmonių veiksmų suderinimo ir elgesio rinkoje – Vertinimas pagal nacionalinės teisės taisykles – Vieno susitikimo pakankamumas arba ilgalaikio ir reguliaraus derinimo būtinybė“
      Byloje C‑8/08
      dėl College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nyderlandai) 2007 m. gruodžio 31 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. sausio 9 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      T-Mobile Netherlands BV,
      KPN Mobile NV,
      Orange Nederland NV,
      Vodafone Libertel BV
      prieš
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (pranešėjas) ir U. Lõhmus,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. sausio 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        T-Mobile Netherlands BV, atstovaujamos advokatų I. VerLoren van Themaat ir V. H. Affourtit,

      –        KPN Mobile NV, atstovaujamos advokatų B. J. H. Braeken ir P. Glazener,

      –        Vodafone Libertel BV, atstovaujamos advokato G. van der Klis,

      –        Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit, atstovaujamos A. Prompers,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels bei Y. de Vries ir M. de Grave,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Bouquet ir S. Noë,
      susipažinęs su 2009 m. vasario 19 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 81 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp T‑Mobile Netherlands BV (toliau – T‑Mobile), KPN Mobile NV (toliau – KPN), Orange Nederland NV (toliau – Orange) bei Vodafone Libertel NV (toliau – Vodafone) ir Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit (Nyderlandų konkurencijos tarnyba, toliau – Konkurencijos tarnyba) dėl pastarosios šioms įmonėms skirtų baudų už EB 81 straipsnio
         ir Konkurencijos įstatymo (Mededingingswet), kuris buvo iš dalies pakeistas 2004 m. gruodžio 9 d. Įstatymu dėl Konkurencijos
         įstatymo pakeitimo (Wet houdende wijziging van de Mededingingswet) (toliau – Konkurencijos įstatymas), 6 straipsnio 1 dalies
         pažeidimus.

      I –  Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose,
         įgyvendinimo (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2. t., p. 205), penktoje konstatuojamojoje dalyje
         nustatyta:

      „Siekiant užtikrinti veiksmingą Bendrijos konkurencijos taisyklių laikymosi kontrolę ir tai, kad bus paisoma esminių teisių
         į gynybą, šiuo reglamentu turėtų būti reglamentuota Sutarties 81 ir 82 straipsniuose numatyta įrodinėjimo pareiga. <...> Šis
         reglamentas nepaliečia nei nacionalinių taisyklių, reguliuojančių įrodinėjimą, nei valstybių narių konkurencijos institucijų
         ir teismų pareigos nustatyti su byla susijusius faktus, jeigu tokios taisyklės ir įpareigojimai atitinka bendruosius Bendrijos
         teisės principus.“

      4        Šio reglamento 2 straipsnyje „Įrodinėjimo pareiga“ nustatyta:

      „Visuose nacionaliniuose ar Bendrijos procesuose dėl Sutarties 81 ir 82 straipsnių taikymo pareiga įrodyti Sutarties 81 straipsnio
         1 dalies ar 82 straipsnio pažeidimą tenka šaliai ar institucijai, pareiškusiai, kad būta tokio pažeidimo. <…>“

      5        Reglamento 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:

      „1.      Valstybių narių konkurencijos institucijos ar nacionaliniai teismai, taikydami nacionalinius konkurencijos įstatymus susitarimams,
         įmonių asociacijų sprendimams ar suderintiems veiksmams tokia prasme, kaip apibrėžta Sutarties 81 straipsnio 1 dalyje, jei
         jie gali paveikti prekybą tarp valstybių narių tokia prasme, kaip apibrėžta minėtoje straipsnio dalyje, tokiems susitarimams,
         sprendimams ar suderintiems veiksmams taiko ir Sutarties 81 straipsnio nuostatas. <...>

      2.      Nacionaliniais konkurencijos įstatymais negali būti draudžiami susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ar suderinti veiksmai,
         kurie gali paveikti prekybą tarp valstybių narių, tačiau neribojantys konkurencijos, kaip apibrėžta Sutarties 81 straipsnio
         1 dalyje <...>.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Remiantis Konkurencijos įstatymo 1 straipsnio h punktu, „suderinti veiksmai“ – tai bet kokie suderinti veiksmai EB 81 straipsnio
         1 dalies prasme.

      7        Konkurencijos įstatymo 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad draudžiami visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai
         ir suderinti įmonių veiksmai, kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas Nyderlandų
         rinkoje arba jos dalyje.

      8        Pagal Konkurencijos įstatymo 88 straipsnį Konkurencijos tarnyba gali taikyti EB 81 straipsnį.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
       Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės
      9        Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2001 m. birželio 13 d. susitiko judriojo telefono ryšio
         paslaugas Nyderlandų rinkoje teikiančių operatorių atstovai.

      10      Tuo metu judriojo telefono ryšio tinklus Nyderlanduose turėjo penki operatoriai: Ben Nederland BV (toliau – Ben, dabar – T‑Mobile), KPN, Dutchtone NV (toliau – Dutchtone, dabar – Orange), Libertel‑Vodafone NV (toliau – Libertel‑Vodafone, dabar – Vodafone) ir Telfort Mobiel BV (tapusi O2 (Netherlands) BV, toliau – 02 (Netherlands), o dabar – Telfort). 2001 m. šių penkių operatorių rinkos dalys atitinkamai sudarė 10,6 %, 42,1 %, 9,7 %, 26,1 % ir 11,4 %. Sukurti šeštą judriojo
         telefono ryšio tinklą buvo neįmanoma, nes nebebuvo išduodamos naujos licencijos. Taigi patekti į judriojo telefono ryšio paslaugų
         rinką buvo galima tik sudarius susitarimą su vienu ar keliais iš šių penkių operatorių.

      11      Judriojo telefono ryšio paslaugų pasiūlymai skirstomi į išankstinio apmokėjimo paketus ir abonementus. Išankstinio mokėjimo
         paketams būdinga tai, kad klientas pokalbių kainą sumoka iš anksto. Pirkdamas išankstinio mokėjimo kortelę arba papildymą,
         jis gauna pokalbių laiko kreditą ir gali skambinti jo neviršydamas. Abonementams savo ruožtu būdinga tai, kad klientui, kuris
         moka ir fiksuotą abonentinį mokestį, galintį apimti pokalbio minučių kreditą, sąskaita už prakalbėtas pokalbio minutes išrašoma
         po tam tikro laiko.

      12      2001 m. birželio 13 d. įvyko judriojo telefono ryšio paslaugas Nyderlandų rinkoje teikiančių operatorių atstovų susitikimas.
         Per šį susitikimą, be kita ko, buvo kalbėta apie standartinio abonementų platintojų atlyginimo sumažinimą nuo ar maždaug nuo
         2001 m. rugsėjo 1 dienos. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad per šį susitikimą jo dalyviai
         taip pat aptarė tam tikrą konfidencialią informaciją.

      13      2002 m. gruodžio 30 d. Sprendime Konkurencijos tarnyba konstatavo, kad Ben, Dutchtone, KPN, O2 (Netherlands) ir Libertel‑Vodafone sudarė susitarimą arba suderino savo veiksmus. Manydama, kad tai labai riboja konkurenciją ir todėl draudžiama Konkurencijos
         įstatymo 6 straipsnio 1 dalimi, Konkurencijos tarnyba skyrė šioms įmonėms baudas.

      14      Įmonės apskundė šį Konkurencijos tarnybos sprendimą.

      15       2004 m. rugsėjo 27 d. Sprendimu Konkurencijos tarnyba pripažino T‑Mobile, KPN, Orange, Libertel‑Vodafone ir O2 (Netherlands) pateiktus skundus iš dalies pagrįstais ir konstatavo, kad 2002 m. gruodžio 30 d. Sprendime aprašyti veiksmai pažeidžia ne
         tik Konkurencijos įstatymo 6 straipsnio 1 dalį bet ir EB 81 straipsnio 1 dalį. Todėl Konkurencijos tarnyba paliko galioti
         visas minėtoms bendrovėms skirtas baudas, sumažindama jų dydį.

      16      T‑Mobile, Orange, Vodafone ir Telfort pareiškė skundą Rechtbank te Rotterdam dėl 2004 n. rugsėjo 27 d. Sprendimo. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimu šis teismas panaikino minėtą sprendimą ir grąžino bylą
         Konkurencijos tarnybai nagrinėti iš naujo.

      17      Dėl šio teismo sprendimo T‑Mobile, KPN, Orange ir Vodafone (toliau visi kartu – suinteresuotieji operatoriai) ir Konkurencijos tarnyba pateikė apeliacinį skundą College van Beroep voor het bedrijfsleven, kuris turi įvertinti, ar suderintų veiksmų sąvoka buvo teisingai išaiškinta, atsižvelgiant į nusistovėjusią Teisingumo Teismo
         praktiką šioje srityje.

       Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pozicija
      18      College van Beroep voor het bedrijfsleven mano, kad reikia nuspręsti, pirma, ar informacijos apie abonementus pateikimo tikslas per 2001 m. birželio 13 d. susitikimą
         buvo konkurencijos ribojimas ir ar Konkurencijos tarnyba teisingai nenagrinėjo suderintų veiksmų poveikio, bei, antra, ar
         egzistuoja priežastinis ryšys tarp šio suinteresuotųjų operatorių veiksmų suderinimo ir jų elgesio rinkoje.

      19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia patikslina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami suderinti
         veiksmai nesusiję nei su suinteresuotųjų operatorių taikomomis galutinio vartojimo kainomis, nei su abonementų tarifais, pagal
         kuriuos judriojo telefono ryšio operatoriai išrašo sąskaitas galutiniams naudotojams. Jie susiję tik su atlyginimu, kurį judriojo
         telefono ryšio operatoriai ketina mokėti už paslaugas, kurias jiems teikia platintojai. Todėl minėtas teismas pabrėžia, kad
         negalima teigti, jog tiesioginis suderintų veiksmų tikslas – nustatyti abonementų kainas mažmeninėje rinkoje.

      20      Be to, College van Beroep voor het bedrijfsleven nurodo, kad kyla abejonių dėl to, ar suinteresuotųjų operatorių suderinti veiksmai, susiję su atlyginimu abonentų platintojams,
         gali būti laikomi turinčiais tikslą trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Jis tvirtina,
         jog Teisingumo Teismo praktiką konkurencijos srityje būtų galima aiškinti taip, kad susitarimo arba suderintų veiksmų tikslas
         yra riboti konkurenciją, jei patirtis rodo, kad neatsižvelgiant į ekonomines sąlygas šis susitarimas arba šie suderinti veiksmai
         visuomet arba beveik visuomet trukdo, riboja arba iškraipo konkurenciją. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusios
         teismo, taip yra tuo atveju, kai realios neigiamos pasekmės neginčijamos ir atsiranda neatsižvelgiant į atitinkamos rinkos
         požymius. Jo nuomone, todėl, siekiant išvengti, kad elgesys nebūtų laikomas ribojančiu konkurenciją, nors jis akivaizdžiai
         neturėjo ribojančio poveikio, visuomet reikia išnagrinėti suderintų veiksmų poveikį.

      21      Galiausiai, kiek tai susiję su priežastiniu ryšiu tarp operatorių veiksmų suderinimo ir jų elgesio rinkoje, prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, kad galima vadovautis 1999 m. liepos 8 d. Sprendimuose Komisija prieš Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125) ir Hüls prieš Komisiją (C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287) įtvirtinta prezumpcija, pagal kurią, išskyrus atvejus, kai esama suinteresuotųjų subjektų pateiktinų
         priešingų įrodymų, derinant veiksmus dalyvavusios ir toliau rinkoje veikiančios įmonės, nustatydamos savo elgesį rinkoje,
         atsižvelgia į informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais. Taip visų pirma yra tuomet, kai veiksmai buvo reguliariai
         derinami ilgą laiką. Šis nacionalinis teismas klausia, ar pagal Bendrijos teisę jis turi taikyti šią prezumpciją, nepaisant
         to, kad egzistuoja kitokios įrodinėjimą reglamentuojančios nacionalinės nuostatos, ir ar tokia prezumpcija taikoma situacijoms,
         kai veiksmams suderinti skirtas tik vienas susitikimas.

      22      Šiomis aplinkybėmis College van Beroep voor het bedrijfsleven nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Kokius kriterijus reikia taikyti pagal EB 81 straipsnio 1 dalį nustatant, ar suderintais veiksmais siekiama trukdyti, riboti
         arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje?

      2.      Ar EB 81 straipsnį reikia aiškinti taip, kad nacionaliniam teismui taikant šią nuostatą priežastinio ryšio tarp veiksmų suderinimo
         ir elgesio rinkoje įrodymas turi būti pateiktas ir įvertintas pagal nacionalinę teisę, jeigu šios nuostatos nėra nepalankesnės
         už tas, kurios taikomos tokiems patiems nacionaliniams reikalavimams, ir dėl jų netampa praktiškai neįmanoma arba labai sunku
         pasinaudoti Bendrijos teisės suteikiamomis teisėmis?

      3.      Ar taikant suderintų veiksmų sąvoką pagal EB 81 straipsnį priežastinio ryšio tarp veiksmų suderinimo ir elgesio rinkoje prezumpcija
         visada galioja ir tuomet, kai veiksmai buvo suderinti vieną kartą ir derinant veiksmus dalyvavusi įmonė išlieka rinkoje, ar
         tik tais atvejais, kai veiksmai buvo derinami ilgą laiką ir reguliariai?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      23      Pirmiausia reikia priminti, kad sąvokos: „susitarimas“, „įmonių asociacijų sprendimai“ ir „suderinti veiksmai“ subjektyviu
         požiūriu suvokiamos kaip tokio paties pobūdžio susitarimai, kurie skiriasi tik savo intensyvumu ir formomis (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 131 punktą).

      24      Todėl, kaip iš esmės pabrėžė generalinė advokatė savo išvados 38 punkte, kriterijai, kurie buvo nustatyti Teisingumo Teismo
         praktikoje siekiant įvertinti, ar elgesys turi tikslą ar poveikį trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją, taikomi neatsižvelgiant
         į tai, ar kalbama apie susitarimą, sprendimą arba suderintus veiksmus.

      25      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau yra nustatęs tam tikrus kriterijus, leidžiančius įvertinti, ar
         susitarimas, sprendimas ar suderinti veiksmai yra antikonkurencinio pobūdžio.

      26      Dėl suderintų veiksmų sąvokos Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tokie veiksmai yra įmonių tarpusavio koordinavimo forma,
         kuri, nors ir neišsivystė iki sutarties sudarymo tiesiogine prasme, tačiau sąmoningai leidžia pakeisti su rizika susijusią
         konkurenciją praktiniu bendradarbiavimu (žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją, 40/73‑48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir114/73, Rink. p. 1663, 26 punktą ir 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85‑C-129/85, Rink. p. I‑1307, 63 punktą).

      27      Kalbant apie antikonkurencinio suderintų veiksmų pobūdžio vertinimą, be kita ko, reikia vadovautis jais siekiamais objektyviais
         tikslais ir jų ekonominėmis bei teisinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimo IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 25 punktą ir 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers, C‑209/07, Rink. p. I‑0000, 16 ir 21 punktus). Be to, net jie šalių ketinimas nėra būtinas elementas ribojančiam suderintų
         veiksmų poveikiui konstatuoti, niekas nedraudžia Europos Bendrijų Komisijai arba Bendrijos teismams į tai atsižvelgti (šiuo
         klausimu žr. minėto sprendimo IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją 23–25 punktus).

      28      Dėl suderintų veiksmų, turinčių antikonkurencinį tikslą, atribojimo nuo turinčių antikonkurencinį poveikį reikia priminti,
         kad vertinant, ar tam tikriems veiksmams taikomas EB 81 straipsnio 1 dalyje nustatytas draudimas, antikonkurencinis tikslas
         ir poveikis yra ne kumuliatyvios, o alternatyvios sąlygos. Pagal nuo 1966 m. birželio 30 d. Sprendimo LTM (56/65, Rink. p. 337 ir 359) nusistovėjusią teismo praktiką alternatyvus šios sąlygos pobūdis, kurį parodo jungtukas „ar“,
         reiškia, jog pirmiausia reikia įvertinti patį suderintų veiksmų tikslą, atsižvelgiant į ekonominį kontekstą, kuriam esant
         jų turi būti imtasi. Vis dėlto, jei šių suderintų veiksmų analizė neleidžia nustatyti pakankamo žalos lygio konkurencijai,
         reikia nagrinėti jų poveikį ir, kad juos apimtų draudimas, įrodyti, jog konkurencija iš tikrųjų buvo smarkiai trukdoma, ribojama
         arba iškraipoma (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers 15 punktą).

      29      Be to, reikia pabrėžti, kad norint įvertinti, ar suderintus veiksmus draudžia EB 81 straipsnio 1 dalis, nereikia nagrinėti
         konkretaus tokių veiksmų poveikio, jeigu jų tikslas – konkurencijos bendrojoje rinkoje trukdymas, ribojimas arba iškraipymas
         (šiuo klausimu žr. 1966 m. liepos 13 d. Sprendimą Consten ir Grundig prieš Komisiją, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496; 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied prieš Komisiją, C‑105/04 P, Rink. p. I‑8725, 125 punktą ir minėto sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers 16 punktą). „Pažeidimas dėl susitarimo tikslo“ ir „pažeidimas dėl susitarimo poveikio“ skiriasi tuo, jog tam tikros susitarimo
         tarp įmonių formos dėl paties savo pobūdžio gali būti laikomos žalingomis normaliai konkurencijai veikti (šiuo klausimu žr.
         minėto sprendimo Beef Industry Development Society ir Barry Brothers 17 punktą).

      30      Šiomis sąlygomis, priešingai nei teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nereikia nagrinėti suderintų
         veiksmų poveikio, nes nustatytas jų antikonkurencinis tikslas.

      31      Kalbant apie tokių suderintų veiksmų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, antikonkurencinio tikslo vertinimą, pirmiausia
         svarbu priminti, jog, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 46 punkte, antikonkurenciniam tikslui pakanka, kad suderinti
         veiksmai galėtų sukelti neigiamas pasekmes konkurencijai. Kitaip tariant, atsižvelgiant į jų ekonomines ir teisines aplinkybes,
         jie turi paprasčiausiai trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje. Klausimas, ar ir kiek tokio poveikio
         realiai būta, gali būti svarbus tik apskaičiuojant baudų dydį ir nustatant teisę į žalos atlyginimą.

      32      Antra, tiek, kiek tai susiję su informacijos pasikeitimu tarp konkurentų, reikia nurodyti, kad suderintus veiksmus sudarantys
         koordinavimo ir bendradarbiavimo kriterijai turi būti suvokiami atsižvelgiant į EB sutarties konkurencijos nuostatų koncepciją,
         pagal kurią kiekvienas ūkio subjektas turi savarankiškai nustatyti politiką, kurios jis ketina laikytis bendrojoje rinkoje
         (žr. minėto sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją, 173 punktą; 1981 m. liepos 14 d. Sprendimo Züchner, 172/80, Rink. p. 2021, 13 punktą; minėto sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją, 63 punktą ir 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimo Deere prieš Komisiją, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 86 punktą).

      33      Šis autonomijos reikalavimas neatima iš ūkio subjektų teisės protingai prisiderinti prie konstatuoto ar numanomo savo konkurentų
         elgesio, tačiau jis griežtai prieštarauja bet kokiam tiesioginiam ar netiesioginiam kontaktui tarp tokių ūkio subjektų, kuris
         gali turėti įtakos esamam ar potencialiam konkurento elgesiui rinkoje arba atskleisti tokiam konkurentui elgesį, kurio nuspręsta
         ar numatoma imtis šioje rinkoje, jei šių kontaktų tikslas ir poveikis – sukurti konkurencines sąlygas, kurios, atsižvelgiant
         į tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų pobūdį, įmonių dydį bei skaičių ir šios rinkos apimtį, neatitinka normalių sąlygų nagrinėjamoje
         rinkoje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją 174 punktą; Züchner 14 punktą ir Deere prieš Komisiją 87 punktą).

      34      Todėl sprendimo Deere prieš Komisiją 88 ir paskesniuose punktuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad labai koncentruotoje oligopolinėje rinkoje, kokia yra atitinkama
         rinka pagrindinėje byloje, pasikeitimas informacija gali suteikti įmonėms galimybę susipažinti su pozicijomis rinkoje bei
         konkurentų komercine strategija ir labai pakeisti esančią ūkio subjektų konkurenciją.

      35      Iš to matyti, kad konkurentų pasikeitimas informacija gali prieštarauti konkurencijos taisyklėms, jeigu jis sumažina ar panaikina
         netikrumą dėl atitinkamos rinkos veikimo ir todėl riboja įmonių konkurenciją (minėto sprendimo Deere prieš Komisiją 90 punktas ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Thyssen Stahl prieš Komisiją, C‑194/99 P, Rink. p. I‑10821, 81 punktas).

      36      Trečia, kiek tai susiję su galimybe laikyti suderintus veiksmus turinčiais antikonkurencinį tikslą, net jei jie neturi tiesioginio
         ryšio su vartojimo kainomis, pasakytina, kad EB 81 straipsnio 1 dalies tekstas neleidžia manyti, jog draudžiami tik tokie
         suderinti veiksmai, kurie daro tiesioginį poveikį galutinių vartotojų mokėtinai kainai.

      37      Atvirkščiai, iš EB 81 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad suderinti veiksmai gali turėti antikonkurencinį tikslą, jeigu
         jais „tiesiogiai ar netiesiogiai nustatomos pirkimo ar pardavimo kainos arba kokios nors kitos prekybos sąlygos“. Pagrindinėje
         byloje, kaip tvirtina Nyderlandų vyriausybė savo rašytinėse pastabose, abonementų atveju platintojų atlyginimai yra lemiami
         kriterijai nustatant galutinio vartotojo mokėtiną kainą.

      38      Bet kuriuo atveju, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 58 punkte, EB 81 straipsniu, kaip ir kitomis Sutartyje išdėstytomis
         konkurencijos taisyklėmis, siekiama apsaugoti ne tik tiesioginius konkurentų arba vartotojų interesus, bet ir rinkos struktūrą
         ir kartu pačią konkurenciją.

      39      Todėl, priešingai nei mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismas, antikonkurencinio suderintų veiksmų tikslo
         konstatavimas negali būti tiesiogiai siejamas su vartojimo kainomis.

      40      Ketvirta, dėl Vodafone argumento, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų suderintų veiksmų tikslas negalėtų būti apriboti konkurenciją, nes standartinius
         platintojų atlyginimus bet kuriuo atveju būtų reikėję sumažinti atsižvelgiant į rinkos sąlygas, pasakytina, kad teisinga,
         jog iš šio sprendimo 33 punkto matyti, jog ūkio subjektams taikomas autonomijos reikalavimas neatima iš jų teisės protingai
         prisiderinti prie konkurentų esamo ar numanomo elgesio.

      41      Tačiau, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 66–68 punktuose, nors lygiagretus konkuruojančių įmonių elgesys nebūtinai
         paaiškinamas antikonkurenciniais suderintais veiksmais, pasikeitimą informacija, galintį pašalinti suinteresuotųjų asmenų
         netikrumą dėl atitinkamos įmonės prisitaikymo datos, apimties ir būdų, reikia laikyti turinčiu antikonkurencinį tikslą net
         ir tuomet, kai – taip yra pagrindinėje byloje – prisitaikymas susijęs su standartinio komisinio platintojų atlyginimo sumažinimu.

      42      Tai, ar pagrindinėje byloje informacija, kuria buvo pasikeista per 2001 m. birželio 13 d. susitikimą, galėjo pašalinti tokį
         netikrumą, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      43      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad suderintais veiksmais siekiama antikonkurencinio
         tikslo EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, jei dėl savo turinio ir tikslo bei atsižvelgiant į jų teisinį ir ekonominį kontekstą,
         jais trukdoma, ribojama arba iškraipoma konkurencija bendrojoje rinkoje. Nėra būtina, kad konkurencija būtų realiai trukdoma,
         ribojama ar iškraipoma ar kad būtų tiesioginis ryšys tarp šių suderintų veiksmų ir vartojimo kainų. Konkurentų pasikeitimu
         informacija siekiama antikonkurencinio tikslo, jei šis pasikeitimas gali pašalinti netikrumą dėl planuojamo suinteresuotųjų
         įmonių elgesio.

       Dėl antrojo klausimo
      44      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju klausimu iš esmės klausia, ar nagrinėdamas priežastinį ryšį
         tarp rinkoje veikiančių įmonių veiksmų suderinimo ir jų elgesio rinkoje, kuris būtinas suderintiems veiksmams EB 81 straipsnio
         1 dalies prasme konstatuoti, nacionalinis teismas turi taikyti Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintą priežastinio ryšio
         prezumpciją, pagal kurią įmonės, jei jos lieka aktyvios rinkoje, atsižvelgia į informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais,
         ar vis dėlto jis gali taikyti nacionalinės teisės taisykles dėl įrodinėjimo pareigos.

      45      Kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 76 punkte, šiuo klausimu siekiama išsiaiškinti, ar prezumpcija, kurią taiko Bendrijos
         teismai, taip pat privaloma nacionalinėms institucijoms ir nacionaliniams teismams, kai jie taiko EB 81 straipsnio 1 dalį.

      46      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, jei suderintų veiksmų sąvoka pagal EB 81 straipsnio 1 dalį
         apima šią prezumpciją, nacionalinis teismas privalo ją taikyti. Tačiau šis teismas mano, kad jei ši prezumpcija laikytina
         procesine taisykle, nacionaliniam teismui, vadovaujantis valstybių narių proceso autonomijos principu, leidžiama jos netaikyti.

      47      T‑Mobile, KPN ir Vodafone pastebi, kad nei EB 81 straipsnyje, nei Teisingumo Teismo praktikoje nėra požymių, galinčių pagrįsti išvadą, jog priežastinio
         ryšio prezumpcija yra sudėtinė EB 81 straipsnio 1 dalyje esančios suderintų veiksmų sąvokos dalis. Todėl jos mano, kad pagal
         nusistovėjusią teismo praktiką, nesant atitinkamą sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų, paskirti kompetentingus
         teismus ir nustatyti procedūrines ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės asmenims kylančių teisių apsaugą, nagrinėjimo
         taisykles kiekviena valstybė narė turi pagal savo vidaus teisės sistemą su sąlyga, kad, pirma, tokios taisyklės nebus mažiau
         palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (ekvivalentiškumo principas) ir, antra, dėl jų
         naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas).

      48      Nyderlandų vyriausybė ir Komisija savo ruožtu mano, kad priežastinio ryšio prezumpcija buvo įtvirtinta kaip patenkanti į suderintų
         veiksmų sąvoką pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, o ne kaip nuo šios sąvokos nepriklausoma procesinė taisyklė ir todėl ji privaloma
         nacionaliniams teismams.

      49      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad, viena vertus, EB 81 straipsnio 1 dalis turi tiesioginį poveikį privačių asmenų
         santykiams ir suteikia teisės subjektams teises, kurias turi saugoti nacionaliniai teismai, ir, antra vertus, tai yra imperatyvi
         nuostata, reikalinga atliekant Europos bendrijai pavestas užduotis, kurią nacionaliniai teismai turi taikyti ex officio (šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 1 d. Sprendimo Eco Swiss, C‑126/97, Rink. p. I‑3055, 36 ir 39 punktus bei 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo Manfredi ir kt., C‑295/04‑C-298/04, Rink. p. I‑6619, 31 ir 39 punktus).

      50      Todėl taikant EB 81 straipsnį jo išaiškinimas, kurį pateikė Teisingumo Teismas, yra privalomas visiems valstybių narių nacionaliniams
         teismams.

      51      Kalbant apie aiškinant EB 81 straipsnio 1 dalį Teisingumo Teismo suformuluotą priežastinio ryšio prezumpciją, pirmiausia reikia
         priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog – kaip išplaukia ir iš pačios nuostatos – suderintų veiksmų sąvoka greta
         suinteresuotųjų įmonių veiksmų suderinimo apima elgesį rinkoje po šio suderinimo ir priežastinį ryšį tarp šių dviejų elementų.
         Toliau Teisingumo Teismas konstatavo, kad, išskyrus suinteresuotųjų ūkio subjektų pateiktinų priešingų įrodymų atvejus, vis
         dėlto reikia preziumuoti, kad įmonės, kurios dalyvauja derinant veiksmus ir toliau veikia rinkoje, nustatydamos savo elgesį
         joje atsižvelgia į informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais. Tai juo labiau taikoma tuomet, kai veiksmai buvo reguliariai
         derinami ilgą laiką. Galiausiai Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tokie suderinti veiksmai patenka į EB 81 straipsnio
         1 dalies taikymo sritį, net jeigu rinkoje nekyla antikonkurencinių pasekmių (žr. minėto sprendimo Hüls 161–163 punktus).

      52      Šiomis sąlygomis reikia konstatuoti, kad priežastinio ryšio prezumpcija išplaukia iš EB 81 straipsnio 1 dalies, kaip ją išaiškino
         Teisingumo Teismas, todėl ji yra sudėtinė taikytinos Bendrijos teisės dalis.

      53      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad, nagrinėdamas priežastinį ryšį tarp rinkoje veikiančių
         įmonių veiksmų suderinimo ir jų elgesio rinkoje, kuris būtinas suderintiems veiksmams EB 81 straipsnio 1 dalies prasme konstatuoti,
         nacionalinis teismas, išskyrus suinteresuotųjų ūkio subjektų pateiktinus priešingus įrodymus, turi taikyti Teisingumo Teismo
         praktikoje įtvirtintą priežastinio ryšio prezumpciją, pagal kurią įmonės, jei jos toliau veikia rinkoje, atsižvelgia į informaciją,
         kuria buvo pasikeista su konkurentais.

       Dėl trečiojo klausimo
      54      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiuoju klausimu iš esmės klausia, ar taikant suderintų veiksmų sąvoką
         pagal EB 81 straipsnį priežastinio ryšio tarp veiksmų suderinimo ir elgesio rinkoje prezumpcija galioja visais atvejais, net
         ir tuomet, kai veiksmams suderinti buvo skirtas tik vienas susitikimas.

      55      T‑Mobile, KPN ir Vodafone iš esmės mano, jog iš minėtų sprendimų Komisija prieš Anic Partecipazioni ir Hüls prieš Komisiją negalima daryti išvados, kad priežastinio ryšio prezumpcija taikoma visais atvejais. Jų nuomone, šios prezumpcijos taikymą
         reikėtų apriboti atvejais, kurių faktai ir aplinkybės yra identiški nagrinėtiems minėtuose sprendimuose. Jos iš esmės teigia,
         kad tik tuomet, kai įmonės susitinka reguliariai, žinodamos, kad konfidencialia informacija buvo pasikeista per ankstesnius
         susitikimus, galima preziumuoti, kad šios įmonės sureguliavo savo elgesį rinkoje, suderindamos veiksmus. Be to, jos teigia,
         kad neracionalu manyti, jog įmonė gali grįsti savo elgesį rinkoje informacija, kuria buvo pasikeista per vieną susitikimą,
         ir juo labiau jeigu susitikimo tikslas teisėtas, kaip buvo pagrindinėje byloje.

      56      Nyderlandų vyriausybė ir Komisija savo ruožtu teigia, kad iš teismo praktikos, ypač iš minėtų sprendimų Komisija prieš Anic Partecipazioni ir Hüls prieš Komisiją, aiškiai matyti, jog priežastinio ryšio prezumpcija nepriklauso nuo susitikimų, per kuriuos derinti veiksmai, skaičiaus.
         Jos pastebi, kad minėta prezumpcija pateisinama, jei įvykusių kontaktų, atsižvelgiant į jų kontekstą, turinį ir dažnumą, pakanka
         suderinti elgesį rinkoje, kuris gali trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, ir jeigu,
         be to, suinteresuotosios įmonės toliau veikia rinkoje.

      57      Anot Nyderlandų vyriausybės, pagrindinė byla puikiai iliustruoja faktą, kad vieno susitikimo pakanka veiksmams suderinti.
         Viena vertus, 2001 m. birželio 13 d. susitikimas suteikė suinteresuotiesiems operatoriams galimybę suderinti veiksmus dėl
         atlyginimų platintojams sumažinimo. Kita vertus, šis susitikimas taip pat leido pašalinti netikrumą dėl klausimo, kuris operatorius
         sumažins klientų pritraukimo išlaidas, kada ir kuria dalimi jis tai padarys, ir dėl termino, per kurį kiti operatoriai padarys
         tą patį.

      58      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad iš sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni 121 punkto ir sprendimo Hüls prieš Komisiją 162 punkto matyti, jog Teisingumo Teismas šios prezumpcijos taikymą susiejo tik su suderintų veiksmų egzistavimu ir su faktu,
         kad įmonė toliau veikia rinkoje. Papildymas, kad „tai juo labiau taikoma tuomet, kai veiksmai buvo reguliariai derinami ilgą
         laiką“, jokiu būdu nepagrindžia teiginio, jog priežastinio ryšio prezumpcija taikoma tik tuomet, kai įmonės susitinka reguliariai,
         ir neišvengiamai aiškintinas taip, kad ši prezumpcija sustiprėja, jei įmonės derino savo veiksmus reguliariai ilgą laiką.

      59      Bet koks kitas aiškinimas iš esmės reikštų, kad vienintelis konkurentų pasikeitimas informacija niekuomet negali lemti Sutartyje
         įtvirtintoms konkurencijos taisyklėms prieštaraujančių suderintų veiksmų. Tačiau negalima atmesti galimybės, kad, nelygu rinkos
         struktūra, vieno kontakto, kaip pagrindinėje byloje, iš principo gali pakakti tam, kad suinteresuotosios įmonės suderintų
         savo elgesį rinkoje ir pakeistų su rizika susijusią konkurenciją praktiniu bendradarbiavimu.

      60      Kaip teisingai nurodė Nyderlandų vyriausybė ir generalinė advokatė savo išvados 104 ir 105 punktuose, dažnumas, intervalai
         ir būdas, kuriais konkurentai, siekdami suderinti savo elgesį rinkoje, kontaktuoja tarpusavyje, priklauso nuo veiksmų derinimo
         tikslo ir aplinkybių rinkoje. Jeigu suinteresuotosios įmonės sukuria kartelį su kompleksine suderintų veiksmų sistema dėl
         daugybės jų elgesio rinkoje aspektų, joms gali reikėti reguliarių kontaktų ilgą laiką. Tačiau jeigu, kaip yra pagrindinėje
         byloje, veiksmų suderinimas yra vienkartinis, siekiant vieną kartą suderinti elgesį rinkoje pagal vienintelį konkurencijos
         parametrą, įgyvendinti suinteresuotųjų įmonių siekiamą antikonkurencinį tikslą gali pakakti ir vieno konkurentų kontakto.

      61      Šiomis sąlygomis reikia konstatuoti, kad svarbus ne suinteresuotųjų įmonių susitikimų skaičius, o faktas, ar įvykęs kontaktas
         arba kontaktai suteikė joms galimybę atsižvelgti į su konkurentais pasikeistą informaciją nustatant savo elgesį atitinkamoje
         rinkoje ir sąmoningai pakeisti su konkurencija susijusią riziką praktiniu bendradarbiavimu. Jeigu galima nustatyti, jog šios
         įmonės suderino veiksmus ir toliau veikė šioje rinkoje, pateisinama reikalauti, kad jos pateiktų įrodymų, kad šis veiksmų
         suderinimas neturėjo įtakos jų elgesiui minėtoje rinkoje.

      62      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad jeigu veiksmus suderinusi įmonė toliau veikia
         atitinkamoje rinkoje, priežastinio ryšio tarp veiksmų suderinimo ir šios įmonės elgesio rinkoje prezumpcija taikoma net tuomet,
         kai veiksmams suderinti buvo skirtas tik vienas suinteresuotųjų įmonių susitikimas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      63      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Suderintais veiksmais siekiama antikonkurencinio tikslo EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, jei dėl savo turinio ir tikslo bei
            atsižvelgiant į jų teisinį ir ekonominį kontekstą jais trukdoma, ribojama arba iškraipoma konkurencija bendrojoje rinkoje.
            Nėra būtina, kad konkurencija būtų realiai trukdoma, ribojama ar iškraipoma ar kad būtų tiesioginis ryšys tarp šių suderintų
            veiksmų ir vartojimo kainų. Konkurentų pasikeitimu informacija siekiama antikonkurencinio tikslo, jei šis pasikeitimas gali
            pašalinti netikrumą dėl planuojamo suinteresuotųjų įmonių elgesio.
      2.      Nagrinėdamas priežastinį ryšį tarp rinkoje veikiančių įmonių veiksmų suderinimo ir jų elgesio rinkoje, kuris būtinas suderintiems
            veiksmams EB 81 straipsnio 1 dalies prasme konstatuoti, nacionalinis teismas, išskyrus suinteresuotųjų ūkio subjektų pateiktinus
            priešingus įrodymus, turi taikyti Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintą priežastinio ryšio prezumpciją, pagal kurią įmonės,
            jei jos toliau veikia rinkoje, atsižvelgia į informaciją, kuria buvo pasikeista su konkurentais.
      3.      Jeigu veiksmus suderinusi įmonė toliau veikia atitinkamoje rinkoje, priežastinio ryšio tarp veiksmų suderinimo ir šios įmonės
            elgesio rinkoje prezumpcija taikoma net tuomet, kai veiksmams suderinti buvo skirtas tik vienas suinteresuotųjų įmonių susitikimas.

      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2004 m. sausio 13 d. # JCB Service prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - EB 81 straipsnis. # Byla T-67/01.


2013 m. spalio 25 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Biotronik SE & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-416/11.