title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 30 d.#Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi ir Veli-Matti Paananen prieš Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola ir Jarno Ruokoranta.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Korkein oikeus - Suomija.#Privalomasis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas - Direktyvos 84/5/EEB ir 90/232/EEB - Civilinės atsakomybės režimas - Keleivio prisidėjimas prie žalos padarymo - Teisės į žalos atlyginimą atėmimas ar apribojimas.#Byla C-537/03.

text:
      Byla C‑537/03
      Katja Candolin ir kt.
      prieš
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola ir Jarno Ruokoranta
      (Korkein oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Privalomasis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyvos 84/5/EEB ir 90/232/EEB – Civilinės atsakomybės režimas – Keleivio prisidėjimas prie žalos padarymo – Teisės į žalos atlyginimą atėmimas arba apribojimas“
      Generalinio advokato L. A. Geelhoed išvada, pateikta 2005 m. kovo 10 d. I‑0000
      2005 m. birželio 30 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas — Motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas — Direktyvos 72/166, 84/5
            ir 90/232 — Transporto priemonių eismo įvykiams taikomo civilinės atsakomybės režimo nustatymas — Teisės į žalos atlyginimą
            iš privalomojo draudimo lėšų apribojimo, pagrįsto eismo įvykyje nukentėjusio keleivio prisidėjimu prie žalos padarymo, sąlygos
            — Valstybių narių kompetencija — Ribos — Suinteresuotojo keleivio buvimo „automobilio savininku“ pasekmės — Nebuvimas
      (Tarybos direktyvos 72/166 3 straipsnio 1 dalis; Tarybos direktyvos 84/5 2 straipsnio 1 dalis ir Tarybos direktyvos 90/232
            1 straipsnis)
      Iš Direktyvų 72/166, 84/5 ir 90/232 dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų
         civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo tikslo ir iš jų teksto išplaukia, kad jomis nesiekiama suderinti valstybių narių
         civilinės atsakomybės režimų ir kad dabar galiojančioje Bendrijos teisėje valstybėms narėms palikta laisvė nustatyti transporto
         priemonių eismo įvykiams taikomą civilinės atsakomybės režimą ir, be kita ko, teisės į privalomojo draudimo išmokamą žalos
         atlyginimą apribojimo dėl eismo įvykyje nukentėjusio keleivio prisidėjimo prie žalos padarymo sąlygas.

      Savo kompetenciją valstybės narės turi įgyvendinti atsižvelgdamos į Bendrijos teisę ir ypač į Direktyvos 72/166 3 straipsnio
         1 dalį, Direktyvos 84/5 2 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 90/232 1 straipsnį, kurių tikslas yra garantuoti, kad dėl privalomojo
         motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo visi transporto priemonės sukeltame įvykyje nukentėję
         keleiviai gautų jų patirtos žalos atlyginimą. Taigi nacionalinės teisės aktų nuostatos, reglamentuojančios transporto priemonių
         eismo įvykiuose patirtos žalos atlyginimą, negali panaikinti savo naudingumo.

      Taip atsitiktų, jeigu nacionalinės teisės aktas, kuriame nurodomi bendri ir abstraktūs kriterijai, vien tik dėl keleivio prisidėjimo
         prie žalos atsiradimo atimtų iš jo teisę į žalos atlyginimą iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
         atsakomybės draudimo arba tokią teisę neproporcingai apribotų. Šiuo atžvilgiu aplinkybė, kad šis keleivis yra transporto priemonės,
         kurios vairuotojas sukėlė eismo įvykį, savininkas, nėra svarbi.

      (žr. 24, 27–29, 31, 35 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 30 d.(*)

      „Privalomasis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyvos 84/5/EEB ir 90/232/EEB – Civilinės atsakomybės režimas – Keleivio prisidėjimas prie žalos padarymo – Teisės į žalos atlyginimą atėmimas arba apribojimas“
      Byloje C‑537/03
      dėl Korkein oikeus (Suomija) 2003 m. gruodžio 19 d. Sprendimu pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m.
         gruodžio 22 d., priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Katja Candolin,
      Jari-Antero Viljaniemi,
      Veli-Matti Paananen
      prieš
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola,
      Jarno Ruokoranta,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), E. Juhász ir M. Ilešič,
      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. sausio 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       V.‑M. Paananen, atstovaujamo asianajaja M. Hunnakko,

      –       Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola, atstovaujamos M. Mäkelä,
      –       Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä,
      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma,
      –       Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –       Švedijos vyriausybės, atstovaujamos K. Norman,
      –       Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos I. Djupvik, padedamos advokatės T. Nordby,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Traversa ir M. Huttunen,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymu dėl prejudicinio sprendimo prašoma išaiškinti 1983 m. gruodžio 30 d. Antrąją Tarybos direktyvą 84/5/EEB dėl valstybių
         narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 8,
         1984, p. 17, toliau – Antroji direktyva) ir 1990 m. gegužės 14 d. Trečiąją Tarybos direktyvą 90/232/EEB dėl valstybių narių
         įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 129, p. 33,
         toliau – Trečioji direktyva).

      2       Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant K. Candolin, J.-A. Viljaniemi ir V.‑M. Paananen ginčą su draudimo kompanija Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola (toliau – Pohjola) ir J. Ruokoranta dėl eismo įvykio metu jiems padarytos žalos atlyginimo.

       Teisės aktai
       Bendrijos teisės aktai
      3       1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių
         valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo (OL L 103, p. 1,
         toliau – pirmoji direktyva) 3 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Kiekviena valstybė narė <…> imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta
         yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta. Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos
         ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis.“

      4       Antrosios direktyvos septintoje ir devintoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
      „kadangi nukentėjusiųjų asmenų interesų labui tam tikras išimtis numatantys straipsniai turėtų būti taikomi tiktai draudiko
         ir už įvykį atsakingo asmens santykiams; <…>

      <…>
      kadangi draudėjo, vairuotojo ar kito kurio atsakingo asmens šeimos nariams turi būti suteikta apsauga, lygiavertė tretiesiems
         asmenims suteikiamai apsaugai, jų asmeniui padarytos žalos atveju.“

      5       Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis numato:
      „Kiekviena valstybė narė imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad visos teisės aktų nuostatos ar bet kokios sutarties
         sąlygos, įtrauktos į draudimo polisą, išduotą pagal Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 1 dalies reikalavimus, pagal kurias
         draudiminė apsauga nesuteikiama transporto priemonėms, kuriomis naudojasi arba jas vairuoja:

      –       asmenys, kurie nėra tiesiogiai ar netiesiogiai tam įgalioti, arba
      –       asmenys, neturintys vairuotojo pažymėjimo, suteikiančio teisę vairuoti atitinkamą transporto priemonę, arba
      –       asmenys, kurie nesilaiko teisės aktuose numatytų techninių reikalavimų dėl atitinkamos transporto priemonės būklės ar saugos
         reikalavimų,

      taikant Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio 1 dalį, yra laikomos niekinėmis įvykio metu nukentėjusių trečiųjų šalių reikalavimų
         atlyginti žalą atžvilgiu.

      Tačiau pirmojoje pastraipoje nurodytos nuostatos ar sąlygos gali būti taikomos tokių asmenų atžvilgiu, kurie savo noru naudojosi
         žalą arba nuostolį padariusia transporto priemone, jeigu draudikas gali įrodyti juos žinojus, jog ta transporto priemonė buvo
         pavogta.

      <…>“
      6       Trečiosios direktyvos 1 straipsnis nustato:
      „Nepažeidžiant Direktyvos 84/5/EEB 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos nuostatų, Direktyvos 72/166/EEB 3 straipsnio
         1 dalyje minimas draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją, padarytos žalos dėl transporto priemonės
         naudojimo.

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      7       Pagrindinėje byloje nagrinėjamų aplinkybių atsiradimo metu 1959 m. birželio 26 d. Automobilių draudimo įstatymo (Liikennevakuutuslaki (279/1959)) su pakeitimais, padarytais Įstatymu 656/1994, 7 straipsnio 1 ir 3 dalys nustatė:

      „1.      Jeigu nukentėjusysis eismo įvykio metu pats prie jo prisidėjo, jam gali būti atsisakyta atlyginti bet kokią žalą, išskyrus
         jo patirtą žalą asmeniui, arba žalos atlyginimas gali būti sumažintas, atsižvelgiant į jo kaltę, transporto priemonės vairavimo
         būdą ir kitas aplinkybes, turėjusias įtakos žalai atsirasti. Jeigu asmuo sąmoningai arba dėl didelio neatsargumo pats padarė
         žalą savo asmeniui, ši žala bus atlyginta tik tiek, kiek jos atsiradimą lėmė kitos aplinkybės.

      <…>
      3.      Jeigu asmuo pats padarė žalą savo asmeniui vairuodamas transporto priemonę, ir vairuojant ar vėliau alkoholio kiekis jo kraujyje
         buvo ne mažesnis nei 1,2 promilės arba jo iškvėptame ore – ne mažesnis nei 0,6 miligramo, arba jis sukėlė žalą vairuodamas
         transporto priemonę veikiamas alkoholio arba (ir) kitų svaiginančių medžiagų, dėl kurių jo gebėjimas veikti be klaidų buvo
         labai susilpnėjęs, draudikas neatlygina žalos, išskyrus atvejus, kai yra specialus pagrindas atlyginti žalą. Šios nuostatos,
         susijusios su vairuotojo teise į atlyginimą, taip pat taikomos keleiviui, kuris žalos atsiradimo metu buvo automobilyje ir
         kuris žinojo ar turėjo žinoti apie vairuotojo būklę.“

      8       Po to, kai Europos Bendrijų Komisija 2002 m. kovo 20 d. Suomijos Respublikai išsiuntė pagrįstą nuomonę, Įstatymu 548/2002
         buvo pakeistas to paties 7 straipsnio 3 dalies antras sakinys. Naujoji nuostata numato, kad:

      „Žalos atlyginimas keleiviui, žalos atsiradimo metu buvusiam automobilyje, kurio vairuotojas atitiko šioje dalyje nurodytus
         požymius, gali būti protingai sumažintas, jei jis pats prisidėjo prie žalos atsiradimo.“

      9       2003 m. vasario 1 d. įsigaliojus Įstatymui 1144/2002, Automobilių draudimo įstatymo 7 straipsnio 1 dalis nustato:
      „Jei asmuo tyčia prisidėjo prie savo paties patirtos žalos asmeniui padarymo, ši žala bus atlyginta tik tiek, kiek jos atsiradimą
         lėmė kitos aplinkybės. Jeigu asmuo dėl didelio neatsargumo prisidėjo prie savo paties patirtos žalos asmeniui padarymo, jam
         gali būti atsisakyta atlyginti žalą arba žalos atlyginimas gali būti sumažintas, jeigu tai yra teisinga atsižvelgiant į aplinkybes.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      10     1997 m. balandžio 21 d. K. Candolin motina T. Candolin, J.‑A. Viljaniemi ir V.‑M. Paananen važiavo pastarojo automobiliu,
         kurį vairavo J. Ruokoranta. Kelionės metu įvyko eismo įvykis, kurio metu T. Candolin žuvo, o kiti keleiviai buvo sunkiai sužeisti.

      11     Prašyme dėl prejudicinio sprendimo nurodyta, kad vairuotojas ir visi keleiviai buvo neblaivūs.
      12     Porin käräjäoikeus (Pori pirmosios instancijos teismas) skyrė J. Ruokoranta laisvės atėmimo bausmę ir priteisė žalos atlyginimą K. Candolin,
         J.‑A. Viljaniemi ir V.‑M. Paananen. Dėl draudimo įmonės Pohjola pareigos išmokėti žalos atlyginimą šis teismas, įvertinęs tai, kad keleiviai privalėjo pastebėti, jog vairuotojas yra neblaivus,
         nusprendė, jog iš principo nė vienas iš jų pagal Automobilių draudimo įstatymo su pakeitimais, padarytais Įstatymu 656/1994,
         7 straipsnio 3 dalį neturėjo teisės į žalos atlyginimą iš minėtos draudimo įmonės. Tačiau jeigu šios nuostatos prasme būtų
         „specialus pagrindas“ sumokėti žalos atlyginimą, tai Pohjola galėtų būti priversta jį sumokėti. Įvertinęs tai, kad V.‑M. Paananen patyrė sunkius sužeidimus ir tai, kad J. Ruokoranta,
         atsižvelgiant į jo finansinę padėtį, galbūt nesugebės sumokėti žalos atlyginimo, Porin käräjäoikeus nusprendė, kad Pohjola turi atlyginti šią žalą. Be to, jis nusprendė, kad K. Candolin ir J.‑A. Viljaniemi atveju negali būti remiamasi jokiu „specialiu
         pagrindu“.

      13     Buvo pateiktas apeliacinis skundas, ir Turun hovioikeus (Turku apeliacinis teismas) priėmė sprendimą, kad Pohjola neprivalo mokėti V.‑M. Paananen žalos atlyginimo, kurį turėtų sumokėti J. Ruokoranta.

      14     Tuomet K. Candolin, J.‑A. Viljaniemi ir V.‑M. Paananen apskundė Turun hovioikeus sprendimą Korkein oikeus (Aukščiausiasis teismas). Jie pateikė reikalavimą, kad žalos atlyginimą, vadovaujantis automobilių draudimu, jiems sumokėtų
         draudimo įmonė. Pohjola ginčija savo pareigą sumokėti žalos atlyginimą motyvuodama tuo, kad kai keleivis įlipa į transporto priemonę žinodamas, jog
         jis susiduria su didesne rizika patirti žalą nei įprastai, jis privalo atsakyti už savo veiksmų pasekmes.

      15     Įvertindamas tai, kad nagrinėjamų aplinkybių atsiradimo metu galiojusių teisės aktų nuostatos turi būti aiškinamos pagal Bendrijos
         teisę, Korkein oikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Trečiosios direktyvos 1 straipsnis <…>, pagal kurį draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją,
         naudojant transporto priemonę padarytos žalos asmeniui, arba kitas teisės aktas ar Bendrijos teisės principas apriboja galimybę
         nacionalinėje teisėje atsižvelgti į keleivio prisidėjimą prie žalos jam padarymo, nagrinėjant jo teisę reikalauti žalos atlyginimo
         iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo įmonės?

      2.      Ar teisės į eismo įvykio metu patirtos žalos atlyginimą iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
         atsakomybės draudimo įmonės atėmimas ar apribojimas, grindžiamas transporto priemonės keleivio elgesiu, išskyrus Antrosios
         direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytąjį atvejį <...>, nepažeidžia Bendrijos teisės? Ar taip būtų,
         jei, pavyzdžiui, asmuo įlipo į transporto priemonę, nors galėjo pastebėti, kad eismo įvykio ir žalos rizika buvo didesnė nei
         įprastai?

      3.      Ar Bendrijos teisė draudžia atsižvelgti į vairuotojo neblaivumą kaip į jo gebėjimui visiškai saugiai vairuoti automobilį turintį
         įtakos veiksnį?

      4.      Ar, kai transporto priemonės savininkas leidžia ją vairuoti neblaiviam asmeniui, Bendrijos teisė draudžia jo teisę į žalos
         asmeniui atlyginimą iš privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės vertinti griežčiau, nei kitų keleivių teisę į žalos
         atlyginimą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      16     Šiais klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nacionalinės teisės norma,
         leidžianti atsisakyti išmokėti ar sumažinti privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės mokėtiną žalos atlyginimą, tai
         grindžiant keleivio prisidėjimu prie jo patirtos žalos atsiradimo, nepažeidžia Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies
         antrosios pastraipos ir Trečiosios direktyvos 1 dalies ir ar atsakymas į šį klausimą skiriasi, jei keleivis yra transporto
         priemonės savininkas.

      17     Pirmiausia reikėtų priminti, kad Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis siekiama, pirma, užtikrinti laisvą ir transporto
         priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra Bendrijos teritorijoje, ir jose esančių asmenų judėjimą, antra, garantuoti, kad
         nukentėjusieji šių transporto priemonių sukeltuose eismo įvykiuose būtų vertinami vienodai, neatsižvelgiant į konkrečią Bendrijos
         teritorijos vietą, kurioje įvyko eismo įvykis (1996 m. kovo 28 d. Sprendimo Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Rink. p. I‑1829, 13 punktas).

      18     Vadovaudamasis nukentėjusiųjų apsaugos tikslu, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis
         draudžia draudikui pasinaudoti teisės nuostatomis arba sutarties sąlygomis tam, kad galėtų atsisakyti atlyginti eismo įvykio,
         kurį sukėlė apdrausta transporto priemonė, žalą nukentėjusiems tretiesiems asmenims (minėto sprendimo Ruiz Bernáldez 20 punktas).

      19     Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje tik pakartojama,
         jog ši pareiga taikoma ir draudimo poliso nuostatoms ar sąlygoms, nustatančioms, kad draudimas negalioja tam tikrais transporto
         priemonių naudojimo ar vairavimo atvejais (kai transporto priemonę vairuoja neįgaliotas asmuo, vairuotojo žymėjimo neturintis
         asmuo arba asmuo, kuris nesilaiko teisės aktuose numatytų techninių reikalavimų dėl atitinkamos transporto priemonės būklės
         ar saugos reikalavimų) (minėto sprendimo Ruiz Bernáldez 21 punktas).

      20     Nukrypstant nuo šios pareigos, minėto 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje nustatoma, kad draudikas gali nemokėti žalos
         atlyginimo tam tikriems nukentėjusiesiems, atsižvelgiant į tai, kad jie patys sukūrė tokią situaciją (asmenys, įsėdę į transporto
         priemonę žinodami, kad ji buvo pavogta) (minėto sprendimo Ruiz Bernáldez 21 punktas).

      21     Visais atvejais nuostata, nukrypstanti nuo Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytos bendrosios
         taisyklės, turi būti aiškinama siaurai.

      22     Kaip teisingai pabrėžė generalinis advokatas savo išvados 42 punkte, bet koks kitas aiškinimas suteiktų galimybę valstybėms
         narėms apriboti žalos atlyginimą eismo įvykyje nukentėjusiems tretiesiems asmenims, o būtent tokios situacijos minėtomis direktyvomis
         ir buvo siekiama išvengti.

      23     Iš to išplaukia, kad Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, jog teisės nuostata
         ar draudimo polise esančia sutarties sąlyga, numatančia, kad draudimas negalioja tam tikrais transporto priemonių naudojimo
         ar vairavimo atvejais, galima remtis prieš eismo įvykyje nukentėjusius trečiuosius asmenis, tik jei draudikas gali įrodyti,
         jog asmenys savanoriškai įsėdo į padariusį žalą automobilį, žinodami, kad jis pavogtas.

      24     Dėl teisės į žalos atlyginimą, mokėtiną privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės, atėmimo arba apribojimo motyvuojant
         tuo, kad eismo įvykyje nukentėjęs keleivis prisidėjo prie žalos atsiradimo, iš Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų
         tikslo ir iš jų teksto išplaukia, kad jomis nesiekiama suderinti civilinės atsakomybės režimų valstybėse narėse ir kad dabar
         galiojančioje Bendrijos teisėje valstybėms narėms palikta laisvė nustatyti transporto priemonių eismo įvykiams taikomą civilinės
         atsakomybės režimą (2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimas Mendes Ferreira ir Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Rink. p. I‑6711, 23 ir 29 punktai).

      25     Šiuo klausimu Pohjola ir Suomijos, Vokietijos, Austrijos bei Norvegijos vyriausybės tvirtina, kad Bendrijos teisė nenustato jokių ribų pagal nacionalinę
         civilinės atsakomybės teisę vertinant, kiek keleivis pats prisidėjo prie jo patirtos žalos atsiradimo.

      26     Šis argumentas nėra priimtinas.
      27     Savo kompetenciją valstybės narės turi įgyvendinti atsižvelgdamos į Bendrijos teisę, ypač į Pirmosios direktyvos 3 straipsnio
         1 dalį, Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį ir Trečiosios direktyvos 1 straipsnį, kurių tikslas yra garantuoti, kad dėl
         privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo visi transporto priemonės sukeltame įvykyje
         nukentėję keleiviai gautų savo patirtos žalos atlyginimą.

      28     Taigi nacionalinės teisės aktų nuostatos, reglamentuojančios transporto priemonių eismo įvykiuose patirtos žalos atlyginimą,
         negali panaikinti savo naudingumo.

      29     Taip atsitiktų, jeigu nacionalinės teisės aktas, kuriame nurodomi bendri ir abstraktūs kriterijai, vien tik dėl keleivio prisidėjimo
         prie žalos atsiradimo atimtų iš jo teisę į žalos atlyginimą iš privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
         atsakomybės draudimo arba tokią teisę neproporcingai apribotų.

      30     Nukentėjusiajam mokamas jo patirtos žalos dydis gali būti sumažinamas tik esant išimtinėms aplinkybėms ir vertinant kiekvieną
         konkretų atvejį atskirai.

      31     Vertinant šių aplinkybių egzistavimą ir proporcingą žalos atlyginimo sumažinimą, kurį pagal savo kompetenciją atlieka nacionalinis
         teismas, ta aplinkybė, kad keleivis yra transporto priemonės, kurios vairuotojas sukėlė eismo įvykį, savininkas, neturi reikšmės.

      32     Iš tiesų Trečiosios direktyvos 1 straipsnis, kuriame nustatoma, kad transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu
         draudžiama atsakomybė už visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją, padarytą žalą asmeniui, atskiria tik vairuotojo ir kitų
         keleivių padėtį.

      33     Kita vertus, iš šio sprendimo 18–20 punktuose minėto apsaugos tikslo išplaukia, kad teisinė transporto priemonės savininko,
         kuris eismo įvykio metu jos nevairavo, o važiavo kaip keleivis, padėtis yra tokia pati kaip ir kitų eismo įvykyje nukentėjusių
         keleivių.

      34     Tokį aiškinimą patvirtina Bendrijos teisės vystymasis. Antrosios direktyvos septinta konstatuojamoji dalis skelbia, kad nukentėjusiųjų
         asmenų interesų labui tam tikras išimtis numatantys straipsniai turėtų būti taikomi tiktai draudiko ir už įvykį atsakingo
         asmens santykiams. Kaip nurodoma tos pačios direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje, siekiant nustatyti tokią pačią
         apsaugą kaip ir kitų nukentėjusiųjų atžvilgiu, šios direktyvos 3 straipsnyje žalos asmeniui draudimo taikymo sritis išplečiama,
         kad apimtų žalą, padarytą draudėjo, vairuotojo ar bet kurio kito atsakingo asmens šeimos nariams. Trečiosios direktyvos 1
         straipsnis dar labiau išplėtė teisę į žalos atlyginimą turinčių asmenų grupę, numatydamas, kad žala asmeniui atlyginama visiems
         keleiviams, išskyrus vairuotoją. Todėl transporto priemonės savininkas, važiuodamas ja kaip keleivis, nepraranda teisės gauti
         žalos atlyginimą.

      35     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje
         byloje Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis ir Trečiosios direktyvos 1 straipsnis draudžia nacionalinės teisės normas,
         leidžiančias atsisakyti išmokėti ar neproporcingai sumažinti privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės mokėtiną žalos
         atlyginimą, tai grindžiant keleivio prisidėjimu prie jo patirtos žalos atsiradimo. Aplinkybė, kad šis keleivis yra transporto
         priemonės, kurios vairuotojas sukėlė eismo įvykį, savininkas, nėra svarbi.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      36     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      Tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių
            narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 2 straipsnio
            1 dalis ir 1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių
            transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 1 straipsnis draudžia nacionalinės teisės normas,
            leidžiančias atsisakyti išmokėti ar neproporcingai sumažinti privalomojo civilinės atsakomybės draudimo įmonės mokėtiną žalos
            atlyginimą, tai grindžiant keleivio prisidėjimu prie jo patirtos žalos atsiradimo. Aplinkybė, kad šis keleivis yra transporto
            priemonės, kurios vairuotojas sukėlė eismo įvykį, savininkas, nėra svarbi.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


title: 2008 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Malina Klöppel prieš Tiroler Gebietskrankenkasse.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht Innsbruck - Austrija.#Teisė į Austrijos vaiko priežiūros pašalpą - Neįskaitytas šeimos pašalpos gavimo kitoje valstybėje narėje laikotarpis - Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71.#Byla C-507/06.

text:
      Byla C‑507/06
      Malina Klöppel
      prieš
      Tiroler Gebietskrankenkasse
      (Oberlandesgericht Innsbruck prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisė į Austrijos vaiko priežiūros pašalpą – Neįskaitytas šeimos pašalpos gavimo kitoje valstybėje narėje laikotarpis – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71“
      Sprendimo santrauka
      Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Vienodas požiūris – Vaiko priežiūros pašalpa
      (Tarybos reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalis)
      Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalis draudžia, kad šeimos išmokos, kaip antai vaiko priežiūros pašalpa, suteikimo tikslais
         valstybė narė atsisakytų atsižvelgti į panašios išmokos gavimo kitoje valstybėje narėje laikotarpį taip, tarsi tuo laikotarpiu
         išmokos būtų buvusios mokamos jos pačios teritorijoje.

      Nediskriminavimo principas, įtvirtintas EB 39 straipsnio 2 dalyje ir darbuotojų migrantų socialinės apsaugos srities atžvilgiu
         sukonkretinamas minėto 3 straipsnio 1 dalyje, draudžia ne tik akivaizdžią socialinės apsaugos sistemos paslaugų gavėjų pilietybe
         pagrįstą diskriminaciją, bet ir visas paslėptas diskriminacijos formas, kuriomis, taikant kitus atskyrimo kriterijus, iš tiesų
         pasiekiamas toks pats rezultatas. Pavyzdžiui, nacionalinės teisės sąlygos, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę,
         bet iš esmės arba daugiausia daro įtaką darbuotojams migrantams, bei vienodai taikomos sąlygos, kurias vietiniai darbuotojai
         gali tenkinti lengviau nei darbuotojai migrantai ir kurios gali veikti visų pirma pastarųjų nenaudai, turi būti laikomos netiesiogiai
         diskriminuojančiomis.

      (žr. 17–18, 22 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. vasario 21 d.(*)

      „Teisė į Austrijos vaiko priežiūros pašalpą – Neįskaitytas šeimos pašalpos gavimo kitoje valstybėje narėje laikotarpis – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71“
      Byloje C‑507/06
      dėl Oberlandesgericht Innsbruck (Austrija) 2006 m. lapkričio 30 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2006 m. gruodžio 13 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Malina Klöppel
      prieš
      Tiroler Gebietskrankenkasse,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai L. Bay Larsen, K. Schiemann (pranešėjas), P. Kūris ir C. Toader,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        M. Klöppel, atstovaujamos D. Rief,
      –        Tiroler Gebietskrankenkasse, atstovaujamos A. Bramböck,

      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato W. Ferrante,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymu priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28,
         1997, p. 1) iš dalies pakeistos ir atnaujintos redakcijos 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl
         socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos
         nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001
         (OL L 187, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 3 bei 72 straipsnius ir Reglamentu Nr. 118/97 iš dalies pakeistos ir atnaujintos
         redakcijos 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką,
         iš dalies pakeisto 2002 m. vasario 27 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 410/2002 (OL L 62, p. 17, toliau – Reglamentas Nr. 574/72),
         10a straipsnį.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp M. Klöppel ir Tiroler Gebietskrankenkasse (Tirolio teritorinė ligonių kasa) dėl laikotarpio, per kurį suinteresuotasis asmuo turi teisę gauti Austrijoje vaiko priežiūros
         pašalpą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnį „Vienodų sąlygų taikymas“:

      „1.      Laikantis šio reglamento specialių nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
         šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
         teisėmis į išmokas kaip ir tos valstybės piliečiai.

      <...>“
      4        Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje „Reguliavimo sritys“ numatyta:

      „1. Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
      <...>
      h      išmokas šeimai.
      <...>“
      5        Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnyje „Draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpių sumavimas“
         numatyta:

      „Jeigu pagal valstybės narės teisės aktus teisės į išmokas įgijimas priklauso nuo įgytų draudimo, darbo pagal darbo sutartį
         arba savarankiško darbo laikotarpių, tos valstybės kompetentinga įstaiga sumuoja reikiamo dydžio draudimo, darbo pagal darbo
         sutartį arba savarankiško darbo laikotarpius, įgytus bet kurioje kitoje valstybėje narėje, tartum šie laikotarpiai būtų įgyti
         pagal jos administruojamus teisės aktus.“

      6        Remiantis Reglamento Nr. 574/72 10a straipsniu „Taisyklės, taikomos pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui arba savarankiškai
         dirbančiam asmeniui, kuriam tokiu pačiu laikotarpiu ar per laikotarpio dalį paeiliui buvo taikomi kelių valstybių narių teisės
         aktai“:

      „Kai pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui arba savarankiškai dirbančiam asmeniui laikotarpiu, kuris skyrė dvi išmokų šeimai,
         nustatytų vienos ar abiejų atitinkamų valstybių narių teisės aktais, mokėjimo datas, paeiliui buvo taikomi dviejų valstybių
         narių teisės aktai, galioja šios taisyklės:

      a)      išmokos šeimai, kurių atitinkamas asmuo gali reikalauti remdamasis kiekvienos iš tų valstybių teisės aktais, turi atitikti
         dienos išmokų, mokamų pagal atitinkamus teisės aktus, dienų skaičių. Jeigu šiais teisės aktais išmokos, skaičiuojamos už kiekvieną
         dieną, nenustatytos, išmokos šeimai turi būti skiriamos proporcingai laikotarpio, kuriuo atitinkamam asmeniui buvo taikomi
         kiekvienos valstybės narės teisės aktai, ir atitinkamu teisės aktu nustatyto laikotarpio santykiui;

      b)      jeigu įstaiga išmokas šeimai mokėjo už tą patį laikotarpį, už kurį jas turėjo mokėti kita įstaiga, minėtos įstaigos turi atlikti
         tarpusavio atsiskaitymus;

      <...>“
       Austrijos teisės aktai
      7        2001 m. rugpjūčio 8 d. Įstatymo dėl vaiko priežiūros pašalpos (Kinderbetreuungsgeldgesetz, BGBl. I, 103/2001) 5 straipsnyje
         numatyta:

      „1.      Jeigu toliau nenustatyta kitaip, vaiko priežiūros pašalpa mokama ne ilgiau, kaip iki vaikui sueis 36 mėnesiai.
      2.      Jei vaiko priežiūros pašalpą gauna tik vienas iš tėvų, pašalpa mokama ne ilgiau kaip iki vaikui sueis 30 mėnesių. Jeigu vaiko
         priežiūros pašalpą gauna ir antras iš tėvų, pašalpos mokėjimas vaikui suėjus 30 mėnesių pratęsiamas laikotarpiu, per kurį
         antras iš tėvų gavo vaiko priežiūros pašalpą, bet ne ilgiau, nei iki vaikui sueis 36 mėnesiai.

      3.      Vaiko priežiūros pašalpą tėvai gali gauti pasikeisdami, o vienam vaikui leidžiami du pasikeitimai. <...>“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      8        M. Klöppel, Vokietijos pilietė ir Šiaurės Reino‑Vestfalijos federalinės žemės tarnautoja, gyvena Austrijoje ir dirba mokytoja
         Vokietijoje esančioje mokykloje. Iki 2004 m. rugpjūčio 18 d. ji gyveno Vokietijoje, kur gimė dukra. Ch. Kraler, Austrijos
         pilietis, M. Klöppel partneris ir vaiko tėvas, nuo 2004 m. kovo 1 d. apsigyveno M. Klöppel namuose, kad padėtų jai prieš gimdymą
         ir prižiūrėtų vaiką šiam gimus. Dėl to Ch. Kraler gavo iš savo darbdavio Austrijoje – Insbruko universiteto – neapmokamas
         atostogas. M. Klöppel savo ruožtu nuo 2004 m. liepos 22 d. iki 2007 m. balandžio 10 d. buvo suteiktos neapmokamos atostogos
         visai darbo dienai.

      9        Gimus jų dukrai, tuo metu Vokietijoje gyvenę M. Klöppel ir Ch. Kraler gavo šioje valstybėje narėje mokamą vaiko auginimo pašalpą;
         Ch. Kraler gavo šią pašalpą nuo 2004 m. balandžio 11 d. iki rugpjūčio 11 dienos.

      10      2004 m. rugpjūčio 18 d. M. Klöppel ir Ch. Kraler su savo vaiku įsikūrė Austrijoje, kur Ch. Kraler tęsė profesinę veiklą.

      11      Nuo šios dienos iki 2006 m. spalio 11 d. M. Klöppel gavo Austrijos vaiko priežiūros pašalpą. Jos prašymą pratęsti šios pašalpos
         mokėjimą iki 2007 m. balandžio 10 d. Tiroler Gebietskrankenkasse atmetė 2006 m. gegužės 3 d. Sprendimu. Šis atsisakymas pagrįstas Kinderbetreuungsgeldgesetz 5 straipsnio 2 dalimi, kurioje numatyta, jog tuomet, kai vaiko priežiūros pašalpą gauna tik vienas iš tėvų, ji mokama daugiausia
         30 mėnesių nuo atitinkamo vaiko gimimo, tačiau jeigu šią pašalpą gauna (arba gavo) ir kitas iš tėvų, teisė į šią pašalpą gali
         būti pratęsta iki 36 mėnesių, jei tėvai ją gauna paeiliui. Tačiau į tai, kad Ch. Kraler nuo 2004 m. balandžio 11 d. iki rugpjūčio
         11 d. buvo gavęs vaiko auginimo pašalpą Vokietijoje, nagrinėjant M. Klöppel teisę gauti vaiko priežiūros pašalpą 36 mėnesius
         nebuvo atsižvelgta.

      12      Šį sprendimą M. Klöppel apskundė.

      13      Landesgericht Innsbruck pritarė Tiroler Gebietskrankenkasse argumentams ir atmetė M. Klöppel ieškinį nuspręsdamas, kad ji turi teisę gauti vaiko priežiūros pašalpą tik 30 mėnesių.

      14      M. Klöppel pateikus apeliacinį skundą dėl šio sprendimo, Oberlandesgericht Innsbruck nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar <...> Reglamento <...> Nr. 1408/71 <...> 72 straipsnį kartu su šio reglamento 3 straipsniu ir <...> Reglamento <...> Nr. 574/72
         <...> 10a straipsniu reikia aiškinti taip, kad šeimos pašalpos gavimo vienoje valstybėje narėje (šiuo atveju VFR – federalinė
         vaiko auginimo pašalpa (Bundeserziehungsgeld)) laikotarpis turi būti vienodai vertinamas nustatant teisę gauti panašią pašalpą kitoje valstybėje narėje (šiuo atveju Austrijoje
         – vaiko priežiūros pašalpa (Kinderbetreuungsgeld)), ir todėl nustatant tokią teisę antroje valstybėje narėje šis laikotarpis kvalifikuotinas kaip vietinis pašalpos gavimo
         laikotarpis, jei per šį pašalpos mokėjimo laikotarpį abu tėvai laikytini pagal darbo sutartį dirbančiais asmenimis Reglamento
         Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkto i papunkčio prasme?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad M. Klöppel atveju referenciniai laikotarpiai, į kuriuos
         buvo atsižvelgta nustatant jos teisę į vaiko priežiūros pašalpą, vertinami skirtingai, nelygu, ar jie suėjo jai būnant Austrijoje,
         ar kitoje valstybėje narėje. Jeigu Ch. Kraler būtų prižiūrėjęs savo vaiką Austrijoje ir dėl to gavęs šioje valstybėje narėje
         vaiko priežiūros pašalpą, M. Klöppel turėtų teisę gauti šią pašalpą ilgesnį laiką. Šiomis aplinkybėmis konstatavęs, kad M. Klöppel
         situacija patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia,
         ar šio reglamento nuostatas galima aiškinti taip, jog šeimos išmokų gavimo Vokietijoje laikotarpiai turi būti prilyginami
         panašių išmokų gavimo Austrijoje laikotarpiams.

      16      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad Bendrijos teisė, kaip teigia Austrijos vyriausybė, neriboja valstybių narių
         kompetencijos organizuojant savo socialinio draudimo sistemas ir kad nesant suderinimo priemonių Bendrijos lygmeniu kiekvienos
         valstybės narės teisės aktuose nustatomos socialinio draudimo išmokų gavimo sąlygos bei jų dydis ir mokėjimo trukmė. Vis dėlto
         įgyvendindamos šią kompetenciją valstybės narės turi paisyti Bendrijos teisės ir visų pirma EB sutarties nuostatų dėl laisvo
         darbuotojų judėjimo arba Europos Sąjungos piliečiams pripažįstamos teisės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje
         (2000 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Elsen, C‑135/99, Rink. p. I‑10409, 33 punktas).

      17      Nediskriminavimo principas, įtvirtintas EB 39 straipsnio 2 dalyje ir darbuotojų migrantų socialinės apsaugos srities atžvilgiu
         sukonkretinamas Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalyje, draudžia ne tik akivaizdžią socialinės apsaugos sistemos paslaugų
         gavėjų pilietybe pagrįstą diskriminaciją, bet ir visas paslėptas diskriminacijos formas, kuriomis, taikant kitus atskyrimo
         kriterijus, iš tiesų pasiekiamas toks pats rezultatas (žr. 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo Celozzi, C‑332/05, Rink. p. I‑563, 13 ir 23 punktus).

      18      Pavyzdžiui, nacionalinės teisės sąlygos, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, bet iš esmės arba daugiausia
         daro įtaką darbuotojams migrantams, bei vienodai taikomos sąlygos, kurias vietiniai darbuotojai gali tenkinti lengviau nei
         darbuotojai migrantai ir kurios gali veikti visų pirma pastarųjų nenaudai, turi būti laikomos netiesiogiai diskriminuojančiomis
         (minėto sprendimo Celozzi 24 punktas).

      19      Atsisakymas suteikiant M. Klöppel Austrijos vaiko priežiūros pašalpą atsižvelgti į laikotarpį, per kurį suinteresuotojo asmens
         partneris Ch. Kraler gavo panašią pašalpą Vokietijoje, gali sukelti tokį rezultatą, nes dažniausia būtent darbuotojai, esantys
         kitos valstybės narės piliečiais, prieš persikeldami į Austrija gauna toje kitoje valstybėje narėje mokamas šeimos išmokas.

      20      Reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas neturi informacijos, leidžiančios jam išnagrinėti galimą tokio nevienodo požiūrio
         darbuotojų migrantų nenaudai pateisinimą.

      21      Kadangi vien Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio išaiškinimo pakanka, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
         teismui būtų galima pateikti atsakymą, leidžiantį jam išspręsti nagrinėjamą ginčą, nėra būtina, kad Teisingumo Teismas išaiškintų
         Reglamento Nr. 1408/71 72 straipsnį ir Reglamento Nr. 574/72 10a straipsnį.

      22      Atsižvelgiant į tai, kad pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalis draudžia,
         kad šeimos išmokos, kaip antai Austrijos vaiko priežiūros pašalpa, suteikimo tikslais valstybė narė atsisakytų atsižvelgti
         į panašios išmokos gavimo kitoje valstybėje narėje laikotarpį taip, tarsi tuo laikotarpiu išmokos būtų buvusios mokamos jos
         pačios teritorijoje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      23      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 iš dalies pakeistos ir atnaujintos redakcijos 1971 m. birželio 14 d.
            Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai
            dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento
            ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001, 3 straipsnio 1 dalis draudžia, kad šeimos išmokos, kaip antai Austrijos vaiko priežiūros
            pašalpa, suteikimo tikslais valstybė narė atsisakytų atsižvelgti į panašios išmokos gavimo kitoje valstybėje narėje laikotarpį
            taip, tarsi tuo laikotarpiu išmokos būtų buvusios mokamos jos pačios teritorijoje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. vasario 26 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Benito Latino prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-145/01.