1983 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Hilde de Bruyn prieš Europos Parlamentą. # Atleidimas iš darbo. # Byla 223/82.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 29 d. # Nyderlandų Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla C-159/01.


1985 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Société anonyme Royale belge. # Pareigūnas. # Byla 118/84.


title: 2008 m. kovo 12 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Compagnie générale de diététique SAS prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo GARUM paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Atitinkama visuomenė - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-341/06.

text:
      2008 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas Compagnie générale de diététique prieš VRDT (GARUM)
      (Byla T‑341/06)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo GARUM paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Atitinkama visuomenė – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių neturintys prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 37–38, 44–45 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2006 m. rugsėjo 7 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1401/2005‑1) dėl paraiškos įregistruoti
                  žodinį prekių ženklą GARUM kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Compagnie générale de diététique SAS.

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas GARUM 29 klasės prekėms – paraiškos Nr. 3501939.

               Eksperto sprendimas:

               atsisakyti įregistruoti.

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją.

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2006 m. rugsėjo 7 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1401/2005‑1).

                  2.

                  	VRDT padengia savo ir Compagnie générale de diététique SAS bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # J D Wetherspoon plc prieš The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: VAT and Duties Tribunal, London - Jungtinė Karalystė. # Pirmoji ir Šeštoji PVM direktyvos - Mokesčių neutralumo ir proporcingumo principai - PVM sumų apvalinimo taisyklės - Apvalinimo metodai ir lygiai. # Byla C-302/07.

text:
      Byla C‑302/07
      J D Wetherspoon plc
      prieš
      The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs
      (VAT and Duties Tribunal, London prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Pirmoji ir Šeštoji PVM direktyvos – Mokesčių neutralumo ir proporcingumo principai – PVM sumų apvalinimo taisyklės – Apvalinimo metodai ir lygiai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva
            – Nuostatos, susijusios su mokesčio sumos apvalinimu
      (Tarybos direktyvų 67/227 2 straipsnis ir 77/388 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas, 12 straipsnio 3 dalies a punktas
            ir 22 straipsnio 3 dalies b punktas)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva
            – Nuostatos, susijusios su mokesčio sumos apvalinimu
      (Tarybos direktyvų 67/227 2 straipsnis ir 77/388 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas, 12 straipsnio 3 dalies a punktas
            ir 22 straipsnio 3 dalies b punktas)
      3.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva
            – Mokesčio sumos apvalinimas
      (Tarybos direktyva 77/388)
      1.        Galiojanti Bendrijos teisė nenumato specialaus reikalavimo dėl pridėtinės vertės mokesčio sumų apvalinimo metodo. Nesant specialių
         Bendrijos teisės aktų, nustatyti pridėtinės vertės mokesčio sumų apvalinimo taisykles ir metodus turi valstybės narės; juos
         nustatydamos šios valstybės privalo laikytis principų, kuriais grindžiama bendroji šio mokesčio sistema, ypač mokesčių neutralumo
         ir proporcingumo principų. Konkrečiai kalbant, Bendrijos teisė, viena vertus, nedraudžia taikyti nacionalinės taisyklės, reikalaujančios
         apvalinti iki didesnio skaičiaus pridėtinės vertės mokesčio sumas, kai aptariamo mažiausio piniginio vieneto dalis lygi 0,5 arba
         didesnė, ir, kita vertus, nereikalauja, kad apmokestinamiesiems asmenims būtų leista apvalinti iki mažesnio skaičiaus bet
         kurią pridėtinės vertės mokesčio sumą, apimančią mažiausio nacionalinio piniginio vieneto dalį.

      (žr. 38 punktą ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Kai parduodama už kainą su pridėtinės vertės mokesčiu, nesant specialių Bendrijos teisės aktų, kiekviena valstybė narė, atsižvelgdama
         į Bendrijos teisės ribas, ypač laikydamasi mokesčių neutralumo ir proporcingumo principų, turi nustatyti lygį, kuriuo mažiausio
         nacionalinio piniginio vieneto dalį apimanti pridėtinės vertės mokesčio suma gali arba turi būti suapvalinta.

      (žr. 51 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Atsižvelgiant į tai, kad kainas su pridėtinės vertės mokesčiu už parduodamas prekes ir teikiamas paslaugas skaičiuojančių
         prekybininkų ir atliekančių tas pačias operacijas už kainą be pridėtinės vertės mokesčio prekybininkų padėtis skiriasi, pirmiau
         nurodyti prekybininkai negali remtis mokesčių neutralumo principu reikalaudami, kad jiems būtų leista taip pat apvalinti mokėtinas
         pridėtinės vertės mokesčio sumas iki mažesnio skaičiaus pagal prekių grupę ir sandorį. Tuo atveju, kai kaina nurodoma be pridėtinės
         vertės mokesčio, jis suapvalinamas prieš klientui susimokant už paslaugą ir, nepaisant taikomo apvalinimo metodo, mokesčio
         suma, kurią apmokestinamasis asmuo gauna iš kliento, sutampa su vėliau valstybei jo sumokama suma. Tačiau tuo atveju, kai
         pridėtinės vertės mokestis įskaičiuotas į prekės ar paslaugos kainą, dėl reguliaraus apvalinimo iki mažesnio skaičiaus anksčiau,
         nei pateikiama periodinė pridėtinės vertės mokesčio deklaracija, apmokestinamasis asmuo gautų iš kliento iš tikrųjų mokėtiną
         pridėtinės vertės mokesčio sumą, tačiau valstybei reguliariai mokėtų mažesnę sumą, o skirtumą pasiliktų sau, o tai prieštarautų
         principui, pagal kurį pridėtinės vertės mokestį kiekviename gamybos ar paskirstymo etape apmokestinamieji asmenys surenka
         mokesčių administratoriaus, kuriam jie turi jį sumokėti, vardu.

      (žr. 60–61, 64 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. kovo 5 d.(*)

      „Pirmoji ir Šeštoji PVM direktyvos – Mokesčių neutralumo ir proporcingumo principai – PVM sumų apvalinimo taisyklės – Apvalinimo metodai ir lygiai“
      Byloje C‑302/07
      dėl 2007 m. birželio 26 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. birželio 29 d., VAT and Duties Tribunal, London (Jungtinė Karalystė) pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      J D Wetherspoon plc
      prieš
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai T. von Danwitz (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir G. Arestis,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. spalio 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        J D Wetherspoon plc, atstovaujamos baristerio M. Angiolini ir solisitorės A. Khan,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos V. Jackson, padedamos baristerio R. Hill,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Alexandridou, V. Karra, K. Georgiadis ir M. Apesos,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. de Grave,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Afonso ir R. Lyal,
      susipažinęs su 2008 m. lapkričio 20 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1967 m. balandžio 11 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 67/227/EEB dėl valstybių
         narių teisės aktų, reglamentuojančių apyvartos mokesčius, suderinimo (OL 71, 1967, p. 1301, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 9 sk., 1 t., p. 3), iš dalies pakeistos 1977 m. gegužės 17 d. Šeštąja Tarybos direktyva 77/388/EEB (OL L 145, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Pirmoji direktyva) 2 straipsnio ir 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios
         Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio
         sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 2003 m. spalio 7 d. Tarybos direktyva 2003/92/EB (OL L 260, p. 8;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 390, toliau – Šeštoji direktyva), 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies
         a punkto, 12 straipsnio 3 dalies a punkto ir 22 straipsnio 3 dalies b punkto aiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp J D Wetherspoon plc bendrovės (toliau – Wetherspoon) ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (toliau – Commissioners) dėl Commissioners atmesto prašymo suteikti Wetherspoon teisę apvalinti mokėtiną pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) sumą iki mažesnio skaičiaus pagal prekių grupę ir sandorį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pirmosios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:

      „Pagal bendrosios pridėtinės vertės mokesčio sistemos principą prekės ir paslaugos apmokestinamos bendru vartojimo mokesčiu,
         kuris yra tiksliai proporcingas prekių bei paslaugų kainai, nepriklausomai nuo operacijų skaičiaus gamybos ir paskirstymo
         procese iki to etapo, kuriame skaičiuojamas mokestis.

      Kiekvienos operacijos metu iš apskaičiuojamo atsižvelgiant į prekių ar paslaugų kainą tokioms prekėms ar paslaugoms nustatytu
         tarifu pridėtinės vertės mokesčio gali būti atimama pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri tiesiogiai priskirtina įvairioms
         sąnaudų sudedamosioms dalims.

      Bendroji pridėtinės vertės mokesčio sistema taikoma iki mažmeninės prekybos etapo imtinai.“
      4        Pagal Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalį paprastai apmokestinimo momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas,
         kai pristatomos prekės ar suteikiamos paslaugos.

      5        Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte numatyta:

      „Apmokestinamąją vertę sudaro:
      a)      tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų, išskyrus nurodytas b, c ir d punktuose, atveju − viskas, kas sudaro atlygį, kuris yra
         ar turi būti tiekėjo gautas iš pirkėjo, kliento ar trečiosios šalies už tokias prekes ar paslaugas, įskaitant subsidijas,
         tiesiogiai susijusias su šių prekių ar paslaugų kaina“.

      6        Pagal Šeštosios direktyvos 12 straipsnio 3 dalies a punktą standartinį PVM tarifą kiekviena valstybė narė nustato kaip tam
         tikrą apmokestinamosios vertės procentą; jis turi būti toks pats ir tiekiamoms prekėms, ir teikiamoms paslaugoms. Šis procentas
         negali būti mažesnis už 15 %, išskyrus kai taikomas vienas ar du sumažinti tarifai.

      7        Šeštosios direktyvos 28 h straipsniu pakeistame šios direktyvos 22 straipsnyje (toliau – Šeštosios direktyvos 22 straipsnis)
         numatytos asmenų, privalančių mokėti mokestį, prievolės vidaus sistemoje. Šio 22 straipsnio 3 dalies a punkto pirmojoje pastraipoje,
         b punkto pirmosios pastraipos dešimtoje įtraukoje ir ketvirtojoje pastraipoje nustatyta:

      „a)      Kiekvienas apmokestinamasis asmuo užtikrina, kad jis pats arba jo klientas ar trečioji šalis jo vardu arba pavedimu išrašytų
         sąskaitą faktūrą dėl kitam apmokestinamajam asmeniui arba neapmokestinamajam juridiniam asmeniui tiekiamų prekių ir teikiamų
         paslaugų. <...>

      <...>
      b)      Nukrypstant nuo konkrečių priemonių, nustatytų šia direktyva, tik toliau išvardyti duomenys turi būti nurodyti PVM tikslais,
         išrašant sąskaitas faktūras pagal a punkto pirmą, antrą ir trečią pastraipas:

      <...>
      –        mokėtina PVM suma, išskyrus atvejus, kai taikoma speciali procedūra, kuriai esant ši direktyva nereikalauja to nurodyti,
      <...>
      Sąskaitoje faktūroje nurodytos sumos gali būti išreikštos bet kuria valiuta, su sąlyga, kad mokesčio, kurį reikia sumokėti,
         suma butų išreikšta nacionaline valstybės narės, kurioje tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos, valiuta <...>

      <...>“
      8        Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 4 dalies a bei b punktuose ir 5 dalyje nustatyta:

      „4.      a)     Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi pateikti mokesčio deklaraciją per tokį laikotarpį, kokį nustato kiekviena valstybė
         narė <...>

      b)      Mokesčio deklaracijoje turi būti pateikta visa informacija, reikalinga apskaičiuotinam mokesčiui ir atskaitytinoms sumoms
         nustatyti, ir, kai tai tikslinga bei reikalinga apskaičiavimo pagrindui nustatyti, bendra sandorių, susijusių su apskaičiuotu
         mokesčiu ir atskaita, vertė ir bendra patiektų prekių ir suteiktų paslaugų, atleistų nuo mokesčio, vertė.

      <...>
      5.      Pateikę deklaraciją visi apmokestinamieji asmenys turi sumokėti mokėtiną pridėtinės vertės mokestį. Tačiau valstybės narės
         gali nustatyti kitokią minėtos sumos mokėjimo datą arba gali reikalauti tarpinio mokėjimo.“

      9        Per 2004–2006 m. Šeštoji direktyva buvo keletą kartų iš dalies keista. Iš minėtų nuostatų iš dalies pakeistas tik 12 straipsnio
         3 dalies tekstas. Tačiau šis pakeitimas nedaro įtakos atsakymams į prejudicinius klausimus.

       Nacionalinės teisės aktai
      10      1995 m. Pridėtinės vertės mokesčio taisyklių (Value Added Tax Regulations 1995) 13 straipsnyje numatyta pareiga išrašyti PVM
         sąskaitą faktūrą, jeigu apmokestinamos prekės tiekiamos ar apmokestinamos paslaugos teikiamos kitam apmokestinamajam asmeniui.

      11      Pagal šių taisyklių 16 straipsnio 1 dalį „mažmenininkas“ neprivalo išrašyti PVM sąskaitos faktūros, nebent to reikalauja klientas.
         Tuo atveju, kai atlygis neviršija 100 GBP, gali būti išrašoma „supaprastinta PVM sąskaita faktūra“, kurioje nurodoma, be kita
         ko, pagal kiekvieną taikomą mokesčio tarifą mokėtina suma kartu su PVM ir taikomu PVM tarifu.

      12      Commissioners apmokestinamiesiems asmenims išleido PVM gaires (Notice 700 – The VAT Guide ‑ April 2002, toliau – Pranešimas dėl PVM 700).

      13      Šio pranešimo 17.5, 17.5.1 ir 17.6 punktai skirti PVM sumų apvalinimui. Juose nustatyta:

      „17.5  PVM apskaičiavimas sąskaitose faktūrose – sumų apvalinimas
      Pastaba: šiame punkte įtvirtintas leidimas apvalinti PVM sumas iki mažesnio skaičiaus skirtas sąskaitas faktūras išrašantiems
         prekybininkams ir taikomas tik kai iš klientų gautas ir Muitų ir akcizų tarnybai (Customs and Excise) sumokėtas PVM visiškai sutampa. Pagal bendrą taisyklę leidimas apvalinti iki mažesnio skaičiaus netaikomas mažmenininkams,
         kurie turi vadovautis 17.6 punktu.

      Leidžiama apvalinti PVM sąskaitoje faktūroje nurodytą nuo visų prekių ir paslaugų mokėtiną bendrą PVM sumą iki mažesnės viso
         penso sumos. Į penso dalis leidžiama nekreipti dėmesio.

      17.5.1 Prekių ar paslaugų grupėmis pagrįstas skaičiavimas
      Norint atskirai apskaičiuoti prekių ar paslaugų, įtrauktų į sąskaitą faktūrą su kitomis prekėmis ar paslaugomis, grupės PVM,
         reikia skaičiuoti atskiras PVM sumas apvalinant:

      – iki artimiausios mažesnės dešimtosios penso dalies, pavyzdžiui, 86,76 penso reikėtų apvalinti iki 86,7 penso; arba
      – iki artimiausio viso penso ar 0,5 penso, pavyzdžiui, 86,76 penso reikėtų apvalinti iki 87 pensų.
      Pasirinkus bet kurį variantą, reikia nuosekliai jo laikytis.
      Galutinę bendrą mokėtiną PVM sumą leidžiama suapvalinti iki artimiausios mažesnės viso penso sumos.
      <...>
      17.6  Mažmenininkų PVM apskaičiavimas
      Dauguma mažmenininkų apskaičiuoja PVM pagal jiems patvirtintą sistemą. Jei Jūs apskaičiuojate PVM šiuo būdu, ši dalis Jums
         netaikoma.

      Mažmenininkai vis dažniau naudoja sudėtingas kasos technologijas tam, kad nustatytų kiekvienam sandoriui taikomą PVM ir išrašytų
         sąskaitą faktūrą. Jei Jūs nenaudojate mažmenininkams patvirtintos sistemos, o apskaičiuojate PVM pagal grupę ar sąskaitą faktūrą,
         Jūs neturite apvalinti PVM sumos iki mažesnio skaičiaus. Tačiau Jūs galite apvalinti (iki didesnio ar mažesnio skaičiaus)
         kiekvieną kartą apskaičiuodami PVM.“

      14      Pranešime dėl PVM 700 neapibrėžta „sąskaitas faktūras išrašančių prekybininkų“ sąvoka.

      15      Papildomi nurodymai dėl apvalinimo pateikiami Commissioners vadove V1‑24A:Trader’s records – mokesčių institucijų personalui skirtose viešai prieinamose gairėse.

      16      Šio vadovo 12.1 punkte nurodoma, jog aiškinant Pranešimo dėl PVM 700 17.5 punktą „svarbu pažymėti, kad, taikant sąskaitas
         faktūras išrašantiems prekybininkams skirtas taisykles, apvalinimas yra neutralus mokesčių atžvilgiu. Taip yra todėl, kad
         paprastai jis turės įtakos tiek tiekėjo pardavimo mokesčiui, tiek kliento pirkimo mokesčiui. Tai reiškia, kad kai sąskaitas
         faktūras išrašantis prekybininkas skaičiuoja PVM nuo grynosios vertės, nurodomą ir kliento mokėtiną sumą galima apvalinti
         iki mažesnio skaičiaus“.

      17      Vadovo V1‑24A:Trader’s records 12.2 punkte nustatyta:

      „Sudėtingos apskaitos programos leidžia mažmenininkams nustatyti PVM prekių grupės lygiu ir (arba) išrašyti PVM sąskaitas
         faktūras. <...>

      Pagal bendrą taisyklę leidimas apvalinti iki mažesnio skaičiaus netinka mažmenininkams, nes apvalinant iš galutinių vartotojų
         renkamą PVM iki mažesnio skaičiaus sumažinamas ne mokėtinas PVM (kuris apskaičiuojamas PVM tarifą dauginant iš atlygio sumos),
         bet tik Commissioners deklaruotas PVM.

      Dauguma mažmenininkų toliau apskaičiuoja PVM pagal jiems patvirtintą sistemą. Apvalinimo problema kyla tik mažmenininkams,
         kurių apskaitos sistemos leidžia nustatyti mokestį prekių grupės lygiu ir išrašyti sąskaitas faktūras. <...>

      <...>
      Jei mažmenininkas iš tikrųjų nurodo kainas be PVM, dėl ko iš kliento renkamas ir Commissioners deklaruotas PVM sutampa, leidimas apvalinti gali tikti. Numatant tokią sistemą reikia ištirti, kaip iš tikrųjų nustatomos
         kainos. Jei mažmenininkas nustato pardavimo kainą su PVM, remdamasis sveiku pensų skaičiumi išreikšta grynąja verte, esamas
         leidimas gali tikti. <...>“

      18      Vadovo V1‑24A: Trader’s records 12.3 punkte išaiškintas aritmetinis apvalinimo metodas ir jo trečiojoje pastraipoje nustatyta, kad „prekybininkui pasiūlius
         alternatyvų apvalinimo metodą, jis turi būti apsvarstytas ir leistas, jei duoda priimtiną ir protingą rezultatą“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      19      Wetherspoon Jungtinėje Karalystėje eksploatuoja daugiau kaip 670 barų tinklą. Daugiausia pajamų ji gauna iš mažmeninio maisto ir gėrimų
         pardavimo galutiniams vartotojams.

      20      Wetherspoon klientams nurodo mažmeninę pardavimo kainą su PVM. Ji jiems neišrašo standartinių sąskaitų faktūrų, bet paprastai už užsakytą
         maistą ar karštus gėrimus pateikia jiems kasos kvitus, kuriuose nurodomas jos PVM registracijos numeris. Už kitus gėrimus,
         įskaitant alkoholinius, ji pateikia kasos kvitą tik vartotojo prašymu.

      21      Iki 2004 m. Wetherspoon apskaičiuodavo mokėtiną PVM nuo kiekvieno standartiniu 17,5 % PVM tarifu apmokestinamo sandorio su konkrečiu klientu, padaugindama
         bendrą pardavimo sumą iš 7/47. Gautas rezultatas buvo aritmetiškai apvalinamas iki artimiausios didesnės ar mažesnės viso
         penso sumos.

      22      Nuo tada, kai 2004 m. rugpjūčio mėn. patobulino elektroninius prekybos vietų terminalus, Wetherspoon gali apskaičiuoti PVM „prekių grupės“ lygiu, t. y. už kiekvieną atskirai nurodytą prekių grupę, kai sandoris apima kelias
         prekių grupes. Tam ieškovė pagrindinėje byloje apskaičiuoja ir suapvalina PVM iki mažesnio trečio skaičiaus po kablelio, t. y.
         iki artimiausios mažesnės penso sumos dalies pagal prekių grupę. Vėliau ji susumuoja šias PVM sumas ir bendrą gautą sumą suapvalina
         iki artimiausio mažesnės viso penso sumos pagal sandorį.

      23      Laikotarpiu nuo 2004 m. rugsėjo mėn. iki 2005 m. sausio mėn. Wetherspoon derėjosi su Commissioners, siekdama susitarti dėl mažmenininkams patvirtintos sistemos, bet Wetherspoon pasiūlytos schemos niekada nepatvirtino Commissioners, o Wetherspoon niekada jos neįgyvendino.

      24      2006 m. kovo 23 d. laišku Commissioners atsisakė leisti Wetherspoon apvalinti iki mažesnio skaičiaus nuo kiekvieno sandorio mokėtiną PVM. Todėl 2006 m. balandžio 7 d. Wetherspoon dėl šio atsisakymo pateikė ieškinį. 2006 m. rugsėjo 7 d. ji tais pačiais pagrindais pateikė du kitus ieškinius dėl 2006 m.
         rugpjūčio 8 ir 17 d. išsiųstų pranešimų apie mokėtiną mokestį.

      25      Wetherspoon tvirtina turinti teisę taikyti pranešimo dėl PVM 700 17.5.1 punkte numatytą apvalinimo iki mažesnio skaičiaus metodą. Commissioners teigia, kad, atvirkščiai, ji privalo apvalinti aritmetiniu būdu pagal prekių grupę arba pagal sandorį.

      26      Minėtus ieškinius nagrinėjantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nei Bendrijos teisėje,
         nei 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatyme (U. K. Value Added Tax Act 1994), nei 1995 m. Pridėtinės vertės mokesčio taisyklėse
         nėra aiškių nuostatų dėl apvalinimo metodo, kuris turi būti naudojamas, kai pritaikius standartinį PVM tarifą gaunama suma
         apima mažiausio piniginio vieneto, šiuo atveju – penso, dalį. Minėto teismo nuomone, galimi du apvalinimo metodai. Būtų galima
         reguliariai apvalinti iki mažesnio sveiko skaičiaus arba aritmetiškai, t. y. mažesnes nei 0,5 penso dalis apvalinti iki mažesnio
         sveiko skaičiaus, o 0,5 arba didesnę nei 0,5 dalį – iki didesnio sveiko skaičiaus.

      27      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad nei direktyvose, nei Jungtinės Karalystės teisės aktuose
         nenurodyta, kokioje stadijoje ar kokiu lygiu reikia apvalinti. Todėl tuo atveju, kai klientas vienu metu perka kelias prekes,
         apskaičiuotą PVM galima būtų apvalinti atskirai pagal kiekvieną prekę, pagal prekių grupę, kai nuperkami keli tos pačios prekės
         vienetai, pagal bendrą sandorį su klientu arba pateikiant PVM deklaraciją baigiantis atitinkamam apskaitos laikotarpiui, arba
         kitokiu lygiu, pavyzdžiui, pagal prekybos taško dienos bendras pajamas ar visų mažmenininko prekybos taškų dienos bendras
         pajamas.

      28      Manydamas, kad nėra aišku, ar Bendrijos teisė reikalauja taikyti konkretų apvalinimo metodą, ir, jei taip, kaip šiuo atžvilgiu
         taikomas mokesčių neutralumo principas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos
         nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos keturis prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar PVM sumų apvalinimą reglamentuoja tik nacionalinė teisė, ar Bendrijos teisė? Konkrečiai kalbant, ar Pirmosios direktyvos
         2 straipsnio pirmoji ir antroji pastraipos bei Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas ir (arba)
         12 straipsnio 3 dalies a punktas ir (arba) 22 straipsnio 3 dalies b punktas (2004 m. sausio 1 d. redakcija) patvirtina, kad
         apvalinimą reglamentuoja Bendrijos teisė?

      2)      Konkrečiai kalbant:
      a)      ar Bendrijos teisė draudžia taikyti nacionalinę taisyklę ar nacionalinės mokesčių institucijos praktiką, reikalaujančią apvalinti
         iki didesnio skaičiaus bet kokią PVM sumą, kai aptariamo mažiausio piniginio vieneto dalis lygi 0,5 arba didesnė (pavyzdžiui,
         ar 0,5 penso reikalaujama apvalinti iki artimiausios didesnės viso penso sumos)?

      b)      Ar pagal Bendrijos teisę reikalaujama leisti apmokestinamiesiems asmenims apvalinti iki mažesnio skaičiaus bet kurią PVM sumą,
         apimančią mažiausio piniginio vieneto dalį?

      3)      Pardavimo (nurodant kainą) su PVM atveju, kokiu lygiu Bendrijos teisė reikalauja taikyti apvalinimą apskaičiuojant mokėtiną
         PVM: pagal kiekvieną atskirą vienetą, pagal kiekvieną prekių grupę, pagal kiekvieną tiekimą (jei į tą patį krepšelį įtraukti
         keli tiekimai), pagal kiekvieną sandorį ar visą krepšelį arba pagal atitinkamą PVM apskaitos laikotarpį ar kitokiu lygiu?

      4)      Ar atsakymui į bet kurį iš pateiktų klausimų turi įtakos Bendrijos teisėje įtvirtinti vienodo požiūrio ir mokesčių neutralumo
         principai, ypač atsižvelgiant į mokesčių institucijų suteikto leidimo buvimą Jungtinėje Karalystėje, pagal kurį tik kai kurie
         prekybininkai gali apvalinti deklaruotinas PVM sumas iki mažesnio skaičiaus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      29      Pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, ar PVM sumų apvalinimą reglamentuoja nacionalinė, ar Bendrijos teisė, konkrečiau, ar Bendrijos teisėje numatytos
         apvalinimo metodo taisyklės, pagal kurias draudžiama apvalinti aritmetiškai arba reikalaujama, kad valstybės narės apmokestinamiesiems
         asmenims leistų reguliariai apvalinti iki mažesnio skaičiaus, kai pritaikius standartinį PVM tarifą gaunama PVM suma apima
         mažiausią nacionalinį piniginį vienetą.

      30      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, jog Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad Pirmosios ir Šeštosios direktyvų nuostatose nenumatyta
         jokia aiški taisyklė dėl PVM sumų apvalinimo. Šeštojoje direktyvoje, be kita ko, šiuo klausimu nėra jokios nuostatos (2008 m.
         liepos 10 d. Sprendimo Koninklijke Ahold, C‑484/06, Rink. p. I‑0000, 24 punktas).

      31      Be to, nei Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkto ir 22 straipsnio 3 dalies b punkto bei 4 ir 5 dalių
         tikslas, nei struktūra neleidžia daryti išvados, kad Bendrijos teisėje buvo numatytas specialus apvalinimo metodas (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Koninklijke Ahold 27–30 punktus).

      32      Todėl, nesant specialių Bendrijos teisės aktų, valstybių narių teisinėje sistemoje, atsižvelgiant į Bendrijos teisės ribas,
         turi būti įtvirtintas metodas ir taisyklės, reglamentuojančios deklaruotos PVM sumos apvalinimą (žr. minėto sprendimo Koninklijke Ahold 31 punktą).

      33      Tad valstybės narės, įtvirtindamos ar leisdamos apibrėžtą apvalinimo metodą, privalo laikytis tokių bendrosios PVM sistemos
         principų, kokie yra mokesčių neutralumas ir proporcingumas. Tačiau šių Bendrijos teisinėje sistemoje pripažįstamų principų
         laikymasis nelemia, kad taikytino atitinkamo apvalinimo metodo klausimas pats savaime būtų priskirtas Bendrijos teisei (minėto
         sprendimo Koninklijke Ahold 32 punktas).

      34      Mokesčių neutralumo principo pasekmė, be kita ko, yra ta, kad tokias pačias ar panašias ekonomines operacijas atliekantys
         apmokestinamieji asmenys neturi būti traktuojami skirtingai dėl apskaičiuojant PVM taikomo apvalinimo metodo (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Koninklijke Ahold 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Pagal tą patį principą suma, kurią kaip PVM turi gauti mokesčių administratorius,
         neturi viršyti galutinio vartotojo apmokestinamajam asmeniui sumokėtos PVM sumos (žr. 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Elida Gibbs, C‑317/94, Rink. p. I‑5339, 24 punktą ir šiuo klausimu minėto sprendimo Koninklijke Ahold 36 punktą).

      35      Todėl šis principas neapima reikalavimo taikyti atskirą apvalinimo metodą, jei atitinkamos valstybės narės taikomas metodas
         užtikrina, kad suma, kurią kaip PVM turi gauti mokesčių administratorius, tiksliai atitinka galutinio vartotojo apmokestinamajam
         asmeniui sumokėtą PVM sumą (žr. minėto Koninklijke Ahold sprendimo 37 punktą).

      36      Dėl proporcingumo principo Teisingumo Teismas nusprendė, jog nors tam, kad būtų laikomasi šio principo, reikalaujama, kad
         kiekviena suapvalinta suma kuo labiau atitiktų sumą, gaunamą taikant galiojantį tarifą, ne mažiau svarbu, kad šis reikalavimas
         būtų suderinamas su praktiniais efektyvaus bendrosios PVM sistemos taikymo poreikiais, o dėl to, kad apvalinimo klausimas
         yra techninio pobūdžio, šie reikalavimai gali būti įvykdyti numatant daugiau nei vieną apvalinimo metodą (šiuo klausimu žr.
         minėto sprendimo Koninklijke Ahold 39–41 punktus).

      37      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrijos teisė, būtent Pirmosios ir Šeštosios direktyvų nuostatos ir mokesčių neutralumo
         bei proporcingumo principai, nekelia valstybėms narėms jokio specialaus reikalavimo dėl PVM sumų apvalinimo metodo (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Koninklijke Ahold 42 punktą).

      38      Todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad galiojanti Bendrijos teisė nenumato specialaus reikalavimo dėl PVM
         sumų apvalinimo metodo. Nesant specialių Bendrijos teisės aktų, nustatyti PVM sumų apvalinimo taisykles ir metodus turi valstybės
         narės; juos nustatydamos šios valstybės privalo laikytis principų, kuriais grindžiama bendroji šio mokesčio sistema, ypač
         mokesčių neutralumo ir proporcingumo principų. Konkrečiai kalbant, Bendrijos teisė, viena vertus, nedraudžia taikyti nacionalinės
         taisyklės, reikalaujančios apvalinti iki didesnio skaičiaus PVM sumas, kai aptariamo mažiausio piniginio vieneto dalis lygi
         0,5 arba didesnė, ir, kita vertus, nereikalauja, kad apmokestinamiesiems asmenims būtų leista apvalinti iki mažesnio skaičiaus
         bet kurią PVM sumą, apimančią mažiausio nacionalinio piniginio vieneto dalį.

       Dėl trečiojo klausimo
      39      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pardavimo nurodant kainą su PVM atveju pagal
         Bendrijos teisę yra reikalaujama, kad apskaičiuojant mokėtiną PVM būtų apvalinama tam tikru lygiu, pavyzdžiui, kokiu nors
         iš lygių, nurodytų šio sprendimo 27 punkte.

      40      Jungtinės Karalystės nuomone, pagal Bendrijos teisę apvalinti PVM reikalaujama tik stadijoje, kurioje reikalaujama apskaityti
         PVM kaip pinigų sumą. Todėl žemiausias lygis atitiktų pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalį išrašytą sąskaitą faktūrą
         arba periodinę PVM deklaraciją. Tačiau valstybės narės išlaikytų tam tikrą diskreciją dėl leidimo apvalinti ankstesnėje stadijoje,
         jeigu mano, kad to reikia.

      41      Europos Bendrijų Komisija taip pat mano, kad gali būti laikoma, jog, išrašant sąskaitą faktūrą pagal Šeštosios direktyvos
         22 straipsnio 3 dalį, mokėtiną PVM reikia nurodyti suapvalintą. Tačiau mažmeninio pardavimo nurodant kainą su PVM atveju būtinybė
         nurodyti suapvalintą mokėtiną sumą atsiranda tik periodinės PVM deklaracijos pateikimo stadijoje.

      42      Atvirkščiai, Wetherspoon mano, kad jeigu būtų apvalinama tik baigiantis atitinkamam PVM apskaitos laikotarpiui, tai prieštarautų Pirmojoje ir Šeštojoje
         direktyvose nustatytoms taisyklėms ir mokesčių neutralumo bei teisinio saugumo principams. Kadangi už atliktus tiekimus pareiga
         deklaruoti PVM mokesčių institucijoms kyla dėl kiekvienos operacijos, reikia nustatyti tikslią PVM sumą, kurią turi mokėti
         klientas ir kurią tiekėjas turi deklaruoti vėliausiai vykdydamas sandorį.

      43      Visų pirma reikia konstatuoti, kad Pirmosios ir Šeštosios direktyvų nuostatose, ypač tose, kurias nurodo prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas, neįtvirtinta jokia aiški taisyklė, nustatanti lygį, kuriuo gali ar turi būti suapvalintos PVM
         sumos, apimančios mažiausio nacionalinio piniginio vieneto dalį.

      44      Būtent Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktu tik nustatoma apmokestinamoji vertė, kuri grindžiama
         tik patiektų prekių ir suteiktų paslaugų kaina kaip atlyginimu už jas (minėto sprendimo Koninklijke Ahold 26 punktas).

      45      Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta, kad išrašant sąskaitą faktūrą joje turi būti nurodyta mokėtino
         mokesčio suma, išreikšta atitinkamos valstybės narės nacionaline valiuta. Tačiau iš šių reikalavimų neišplaukia, kad šia nuostata
         minėtos informacijos tikslais reikalaujama naudoti suapvalintus nacionalinės valiutos vienetus.

      46      Ši išvada neprieštarauja dviejuose ankstesniuose punktuose minėtų nuostatų tikslui ar struktūrai. Šiomis nuostatomis valstybėse
         narėse siekiama užtikrinti vienodą apmokestinamąją vertę ir gerą vidaus rinkos veikimą (žr. minėto sprendimo Koninklijke Ahold 28 ir 29 punktus).

      47      Iš to matyti, kad nei minėtų nuostatų formuluotė, nei jų tikslas neleidžia daryti išvados, kad Bendrijos teisės nuostatose
         numatyta, jog turi būti apvalinama konkrečiu lygiu.

      48      Todėl, nesant specialių Bendrijos teisės aktų, valstybių narių teisinėje sistemoje, atsižvelgiant į Bendrijos teisės nustatytas
         ribas, turi būti nurodyta stadija, kurioje gali arba turi būti suapvalinta PVM suma.

      49      Kaip matyti iš šio sprendimo 33 punkto, nustatydamos šią stadiją valstybės narės privalo laikytis bendrojoje PVM sistemoje
         taikomų mokesčių neutralumo ir proporcingumo principų (šiuo atžvilgiu žr. šio sprendimo 34–36 punktus). Tačiau dėl to, kad
         apvalinimo klausimas yra techninio pobūdžio, šie principai nenumato reikalavimų, leidžiančių daryti išvadą, kad tik vienas
         apvalinimo lygis, būtent apvalinimas vieneto ar prekių grupės lygiu, atitiktų šiuos principus.

      50      Be to, Bendrijos teisėje galinčius pasitaikyti reikalavimus dėl apvalinimo reikia skirti nuo praktinių poreikių apvalinti
         PVM sumą, apimančią mažiausio nacionalinio piniginio vieneto dalį. Kalbant apie operacijas, atliktas nurodant kainą su PVM,
         kaip išvados 42 punkte nurodė generalinė advokatė, operacijos atlikimo stadijoje nėra imperatyvaus būtinumo suapvalinti PVM
         sumą iki minėto piniginio vieneto sveiko skaičiaus. Iš tikrųjų tokiu atveju tik periodinės PVM deklaracijos pateikimo stadijoje
         neabejotinai būtina nustatyti sumą, kuri faktiškai gali būti sumokėta ir kuri dėl šios priežasties neturi apimti mažiausio
         piniginio vieneto dalies.

      51      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad kai parduodama už kainą su PVM, nesant specialių
         Bendrijos teisės aktų, kiekviena valstybė narė, atsižvelgdama į Bendrijos teisės ribas, ypač laikydamasi mokesčių neutralumo
         ir proporcingumo principų, turi nustatyti lygį, kuriuo mažiausio nacionalinio piniginio vieneto dalį apimanti PVM suma gali
         arba turi būti suapvalinta.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      52      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, remdamasis vienodo požiūrio ir
         mokesčių neutralumo principais, „mažmenininkas“ gali reikalauti, kad būtų leista taikyti tokį patį mokėtinų PVM sumų apvalinimo
         metodą, koks pagal nacionalinę teisę suteiktas tam tikriems apmokestinamiesiems asmenims, būtent vadinamiesiems „sąskaitas
         faktūras išrašantiems prekybininkams“, t. y. apvalinti mokėtiną PVM sumą iki mažesnio skaičiaus pagal prekių grupę ir sandorį.

      53      Wetherspoon mano, kad mažmenininkams taikomas draudimas naudotis sąskaitas faktūras išrašantiems prekybininkams suteiktu leidimu prieštarauja
         mokesčių neutralumo principui. Dėl šio draudimo panašių, tarpusavyje konkuruojančių prekių tiekimas ar paslaugų teikimas PVM
         požiūriu būtų traktuojamas skirtingai. Be to, kadangi minėtuose nacionalinės teisės aktuose nepateikta „sąskaitas faktūras
         išrašančių prekybininkų“ sąvoka, toks atskyrimas būtų savavališkas.

      54      Jungtinės Karalystės vyriausybė šiuo klausimu mano, kad sąskaitas faktūras išrašantys prekybininkai neatlieka tokių pačių
         tiekimų, kokius atlieka mažmenininkai, ir su jais nekonkuruoja, nes mažmenininkai veikia kitame tiekimo grandinės etape. Todėl
         mokesčių neutralumo ir konkurencijos iškraipymo panaikinimo principai nereikalauja, kad PVM požiūriu šios dvi asmenų grupės
         būtų traktuojamos vienodai.

      55      Komisijos nuomone, mokesčių neutralumo principas neleidžia, kad mokesčių institucijos leidimas, pagal kurį kai kuriems prekybininkams,
         kurie paprastai nurodo kainas be PVM ir nevykdo pardavimų galutiniams vartotojams, leidžiama deklaruotiną PVM sumą suapvalinti
         iki mažesnio skaičiaus, būtų taikomas mažmenininkams.

      56      Graikijos vyriausybė mano, kad apvalinimas iki mažesnio skaičiaus nedaro įtakos valstybės gaunamai galutinei sumai tik kai
         jis taikomas tiekiant prekes ar teikiant paslaugas kitiems apmokestinamiesiems asmenims.

      57      Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 34 punkto, vienodo požiūrio principą PVM srityje atspindintis
         mokesčių neutralumo principas draudžia, be kita ko, kad, atlikdami tokias pačias ar panašias ekonomines operacijas, apmokestinamieji
         asmenys būtų traktuojami skirtingai dėl apskaičiuojant PVM taikomo apvalinimo metodo (šiuo klausimu žr. 2008 m. gegužės 22 d.
         Sprendimo Ampliscientifica ir Amplifin, C‑162/07, Rink. p. I‑0000, 25 punktą ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑132/06, Rink. p. I‑0000, 39 punktą).

      58      Todėl reikia išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje aptariamuose teisės aktuose nurodyti „sąskaitas faktūras išrašantys prekybininkai“
         ir „mažmenininkai“ atlieka tokias pačias ar panašias ekonomines operacijas.

      59      Nagrinėjamu atveju iš Pranešimo dėl PVM 700 17.5 punkto ir vadovo V1‑24A: Trader’s records 12.1 ir 12.2 punktų matyti, kad „sąskaitas faktūras išrašančių prekybininkų“ sąvoka apima tik apmokestinamuosius asmenis,
         kurie teikia paslaugas ar tiekia prekes nurodydami kainą be PVM, o PVM pridedamas išrašant sąskaitą faktūrą.

      60      Tuo atveju, kai kaina nurodoma be PVM, jis suapvalinamas prieš klientui susimokant už paslaugą. Nepaisant taikomo apvalinimo
         metodo, mokesčio suma, kurią apmokestinamasis asmuo gauna iš kliento, sutampa su vėliau valstybei jo sumokama suma.

      61      Tačiau tuo atveju, kai PVM įskaičiuotas į prekės ar paslaugos kainą, dėl reguliaraus apvalinimo iki mažesnio skaičiaus anksčiau,
         nei pateikiama periodinė PVM deklaracija, apmokestinamasis asmuo gautų iš kliento iš tikrųjų mokėtiną PVM sumą, tačiau valstybei
         jis reguliariai mokėtų mažesnę sumą, o skirtumą pasiliktų sau. Šis rezultatas prieštarautų principui, pagal kurį apmokestinamieji
         asmenys surenka PVM kiekviename gamybos ar paskirstymo etape mokesčių administratoriaus, kuriam jie turi jį sumokėti, vardu
         (žr. 2005 m. spalio 6 d. Sprendimo MyTravel, C‑291/03, Rink. p. I‑8477, 30 punktą).

      62      Be to, minėtos dvi situacijos iš esmės skiriasi praktinių efektyvaus bendrosios PVM sistemos taikymo poreikių požiūriu. Kalbant
         apie kainą be PVM, paprastai išreiškiamą apvaliu skaičiumi, suapvalinti PVM būtina tam, kad būtų gauta bendra suma, susidaranti
         iš kainos be PVM ir mokėtino PVM, kuris gali būti faktiškai sumokėtas. Atvirkščiai, kai PVM įskaičiuotas į prekės arba paslaugos
         kainą, norint sumokėti bendrą kainą apvalinti nebūtina.

      63      Todėl parduodančių prekes ar teikiančių paslaugas už kainą be PVM prekybininkų ir skaičiuojančių minėtų operacijų kainą su
         PVM prekybininkų padėtis skiriasi. Taigi, remdamiesi mokesčių neutralumo principu, pastarieji prekybininkai negali reikalauti,
         kad, kalbant apie PVM sumos apvalinimą, jie būtų traktuojami taip pat kaip prekybininkai, nurodantys kainą be PVM.

      64      Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, jog, atsižvelgiant į tai, kad kainą su PVM už parduodamas prekes ir teikiamas
         paslaugas skaičiuojančių prekybininkų ir atliekančių tas pačias operacijas už kainą be PVM prekybininkų padėtis skiriasi,
         pirmiau nurodyti prekybininkai negali remtis mokesčių neutralumo principu reikalaudami, kad jiems būtų leista taip pat apvalinti
         mokėtinas PVM sumas iki mažesnio skaičiaus pagal prekių grupę ir sandorį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      65      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Galiojanti Bendrijos teisė nenumato specialaus reikalavimo dėl pridėtinės vertės mokesčio sumų apvalinimo metodo. Nesant specialių
            Bendrijos teisės aktų, nustatyti PVM sumų apvalinimo taisykles ir metodus turi valstybės narės; juos nustatydamos šios valstybės
            privalo laikytis principų, kuriais grindžiama bendroji šio mokesčio sistema, ypač mokesčių neutralumo ir proporcingumo principų.
            Konkrečiai kalbant, Bendrijos teisė, viena vertus, nedraudžia taikyti nacionalinės taisyklės, reikalaujančios apvalinti iki
            didesnio skaičiaus pridėtinės vertės mokesčio sumas, kai aptariamo mažiausio piniginio vieneto dalis lygi 0,5 arba didesnė,
            ir, kita vertus, nereikalauja, kad apmokestinamiesiems asmenims būtų leista apvalinti iki mažesnio skaičiaus bet kurią pridėtinės
            vertės mokesčio sumą, apimančią mažiausio nacionalinio piniginio vieneto dalį.
      2.      Kai parduodama už kainą su pridėtinės vertės mokesčiu, nesant specialių Bendrijos teisės aktų, kiekviena valstybė narė, atsižvelgdama
            į Bendrijos teisės ribas, ypač laikydamasi mokesčių neutralumo ir proporcingumo principų, turi nustatyti lygį, kuriuo mažiausio
            nacionalinio piniginio vieneto dalį apimanti pridėtinės vertės mokesčio suma gali arba turi būti suapvalinta.
      3.      Atsižvelgiant į tai, kad kainą su pridėtinės vertės mokesčiu už parduodamas prekes ir teikiamas paslaugas skaičiuojančių prekybininkų
            ir atliekančių tas pačias operacijas už kainą be pridėtinės vertės mokesčio prekybininkų padėtis skiriasi, pirmiau nurodyti
            prekybininkai negali remtis mokesčių neutralumo principu reikalaudami, kad jiems būtų leista taip pat apvalinti mokėtinas
            pridėtinės vertės mokesčio sumas iki mažesnio skaičiaus pagal prekių grupę ir sandorį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1965 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # EEB komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 45-64.


title: 2015 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Pez Hejduk prieš EnergieAgentur.NRW GmbH.#Handelsgericht Wien prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001–5 straipsnio 3 punktas – Specialioji jurisdikcija bylose dėl deliktų ar kvazideliktų – Autorių teisės – Nematerialaus pobūdžio turinys – Patalpinimas internete – Žalą sukėlusio įvykio vietos nustatymas – Kriterijai.#Byla C-441/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. sausio 22 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 — 5 straipsnio 3 punktas — Specialioji jurisdikcija bylose dėl deliktų ar kvazideliktų — Autorių teisės — Nematerialaus pobūdžio turinys — Patalpinimas internete — Žalą sukėlusio įvykio vietos nustatymas — Kriterijai“
      Byloje C‑441/13
      dėl Handelsgericht Wien (Austrija) 2013 m. liepos 3 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. rugpjūčio 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Pez Hejduk

      prieš

         EnergieAgentur.NRW GmbH

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (pranešėjas) ir A. Prechal,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               P. Hejduk, atstovaujamo Rechtsanwalt M. Pilz,

               —

                  EnergieAgentur.NRW GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt M. Wukoschitz,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir E. Pedrosa,

               —

               Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jametti,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir M. Wilderspin,

         susipažinęs su 2014 m. rugsėjo 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 5 straipsnio 3 punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant P. Hejduk, gyvenančios Vienoje (Austrija), ir EnergieAgentur.NRW GmbH (toliau – EnergieAgentur), kurios buveinė yra Diuseldorfe (Vokietija), ginčą dėl prašymo konstatuoti autorių teisių pažeidimą dėl P. Hejduk padarytų nuotraukų paskelbimo EnergieAgentur interneto svetainėje be jos sutikimo.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas Nr. 44/2001

               3

               Iš Reglamento Nr. 44/2001 2 konstatuojamosios dalies matyti, jog juo siekiama tam, kad gerai veiktų vidaus rinka, priimti „nuostatas dėl jurisdikcijos kolizinių normų civilinėse ir komercinėse bylose suvienodinimo ir formalumų supaprastinimo, siekiant užtikrinti greitą ir paprastą teismo priimtų sprendimų valstybėse narėse, kurios privalo laikytis šio reglamento, pripažinimą ir vykdymą“.

               4

               Šio reglamento 11, 12 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(11)

                        Jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų, kuriuose bylinėjimosi objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė. Turi būti atskirai apibrėžta juridinio [asmens] buveinė, siekiant didesnio bendrų taisyklių aiškumo ir išvengti jurisdikcijos prieštaravimų.

                        (12)

                        Jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo gyvenamąją vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.

                  <...>

                        (15)

                        Siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai. <...>“

               5

               Minėto reglamento II skyriuje nustatytos jurisdikcijos taisyklės.

               6

               Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“ esančio 2 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.“

               7

               Šio reglamento minėtame 1 skirsnyje esančio 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus 2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.“

               8

               Minėto reglamento II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“ esančio 5 straipsnio 3 punkte numatyta:
               „Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
               <...>

                        3)

                        civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto gali būti iškelta vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti, [teismuose].“

         Direktyva 2001/29/EB

               9

               Pagal 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 1 straipsnio 1 dalį:
               „Ši direktyva reglamentuoja teisinę autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugą vidaus rinkos sistemoje, ypač atsižvelgiant į informacinę visuomenę.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               10

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad P. Hejduk yra profesionali architektūros fotografė, be kita ko, fotografijos kūrinių, kuriuose vaizduojami austrų architekto Georg W. Reinberg darbai, autorė. Pastarasis 2004 m. rugsėjo 16 d.EnergieAgentur surengtoje konferencijoje panaudojo P. Hejduk padarytas nuotraukas siekdamas pateikti savo statinių pavyzdžių, o tam P. Hejduk jam davė leidimą.

               11

               Paskui EnergieAgentur be P. Hejduk leidimo ir be nuorodos į autorių teises suteikė galimybę savo interneto svetainėje žiūrėti ir iš jos atsisiųsti minėtas nuotraukas.

               12

               Manydama, kad EnergieAgentur pažeidė jos autorių teises, P. Hejduk kreipėsi į Handelsgericht Wien siekdama, kad būtų atlyginti 4050 eurų dydžio nuostoliai ir leista paskelbti sprendimą šios bendrovės sąskaita.

               13

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad siekdama pateisinti šio teismo pasirinkimą P. Hejduk remiasi Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktu. EnergieAgentur pareiškė prieštaravimą, grindžiamą Handelsgericht Wien tarptautinės ir teritorinės jurisdikcijos nebuvimu, ir tvirtino, kad jos interneto svetainė nėra skirta Austrijai, o vien galimybės iš šios valstybės narės žiūrėti šią interneto svetainę nepakanka, kad minėtam teismui būtų priskirta jurisdikcija.

               14

               Tokiomis aplinkybėmis Handelsgericht Wien nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Reglamento Nr. 44/2001] 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad byloje dėl autorių teisėms gretutinių teisių pažeidimo, kaip teigiama, padaryto suteikiant galimybę rasti nuotrauką interneto svetainėje, kuri eksploatuojama naudojant valstybės narės, kitos nei ta, kurioje teisių turėtojas turi gyvenamąją vietą, pirmo lygio domeną, jurisdikcija suteikiama:

                        —

                        tik tos valstybės narės teismams, kurioje tariamas pažeidėjas turi savo buveinę, ir

                        —

                        tik tos (‑ų) valstybės (‑ių) narės (‑ių) teismams, kuriai (‑ioms) skirtas interneto svetainės turinys?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               15

               Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad autorių teisėms gretutinių teisių, garantuojamų valstybės narės, į kurios teismą kreiptasi, tariamo pažeidimo atveju šis teismas turi jurisdikciją nagrinėti ieškinį dėl atsakomybės už šių teisių pažeidimą jo veiklos teritorijoje prieinamoje interneto svetainėje patalpinus saugomas nuotraukas.

               16

               Pirmiausia, viena vertus, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas savarankiškai ir siaurai (šiuo klausimu žr. Sprendimo Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, 43–45 punktus).

               17

               Tik remiantis nuostata, leidžiančia nukrypti nuo Reglamento Nr. 44/2001 2 straipsnio 1 dalyje nustatyto pagrindinio principo, pagal kurį jurisdikcija priskiriama valstybės narės, kurios teritorijoje atsakovas turi gyvenamąją vietą, teismui, šio reglamento II skyriaus 2 skirsnyje numatyti tam tikri specialiosios jurisdikcijos priskyrimo atvejai, tarp kurių yra ir nustatytasis minėto reglamento 5 straipsnio 3 punkte (Sprendimo Coty Germany, EU:C:2014:1318, 44 punktas).

               18

               Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti“ reiškia ir vietą, kurioje žala atsirado, ir vietą, kurioje atsirado žalą lėmusi aplinkybė, todėl ieškinys atsakovui ieškovo nuožiūra gali būti pareikštas vienos iš šių dviejų vietų teisme (Sprendimo Coty Germany, EU:C:2014:1318, 46 punktas).

               19

               Šiuo klausimu nusistovėjusioje teismo praktikoje nustatyta, kad jurisdikcijos taisyklė, numatyta minėto reglamento 5 straipsnio 3 punkte, pagrįsta ypač glaudžia sąsaja tarp ginčo ir vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis arba jis gali įvykti, teismų, o tai pateisina jurisdikcijos priskyrimą pastariesiems dėl gero teisingumo administravimo ir veiksmingo proceso organizavimo priežasčių (Sprendimo Coty Germany, EU:C:2014:1318, 47 punktas).

               20

               Kadangi nustačius vieną iš sąsajos veiksnių, pripažintų šio sprendimo 18 punkte nurodytoje teismo praktikoje, galima pagrįsti teismo, kuris objektyviai gali geriausiai įvertinti, ar įvykdytos asmens, kuriam iškelta byla, atsakomybę pagrindžiančios sąlygos, jurisdikciją, tai reiškia, kad tinkama kreiptis tik į teismą, kurio veiklos teritorijoje yra reikšmingas sąsajos veiksnys (Sprendimo Coty Germany, EU:C:2014:1318, 48 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               21

               Kita vertus, reikia pažymėti, jog nors pagrindinėje byloje P. Hejduk teigia, kad pažeistos jos autorių teisės interneto svetainėje patalpinus nuotraukas be jos sutikimo, šis teiginys, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, konkrečiai susijęs su autorių teisėms gretutinėmis teisėmis.

               22

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors autorių teisės turi būti automatiškai saugomos, visų pirma pagal Direktyvą 2001/29, visose valstybėse narėse, joms taikomas teritorialumo principas. Taigi šios teisės gali būti pažeistos atitinkamai kiekvienoje iš valstybių narių, atsižvelgiant į taikytiną materialinę teisę (žr. Sprendimo Pinckney, C‑170/12, EU:C:2013:635, 39 punktą).

               23

               Pirma, reikia konstatuoti, kad žalą sukėlęs įvykis, apibrėžiamas kaip aplinkybė, dėl kurios atsirado tariama žala (žr. Sprendimo Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, 28 punktą), neturi reikšmės nustatant teismo, nagrinėjančio tokią bylą kaip pagrindinė byla, jurisdikciją.

               24

               Esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamajai pagrindinėje byloje, kai tariamą deliktą sudaro autorių teisių ir autorių teisėms gretutinių teisių pažeidimas tam tikroje interneto svetainėje patalpinus nuotraukas be jų autoriaus sutikimo, žalą sukėlusiu įvykiu reikia laikyti techninio nuotraukų paskelbimo minėtoje interneto svetainėje proceso pradėjimą. Taigi aplinkybė, sukelianti galimą autorių teisių pažeidimą, susijusi su šios svetainės savininko veiksmais (pagal analogiją žr. Sprendimo Wintersteiger, C‑523/10, EU:C:2012:220, 34 ir 35 punktus).

               25

               Tokioje byloje kaip pagrindinė veiksmai ar neveikimas, kurie gali sudaryti tokį pažeidimą, gali būti priskirti tik vietai, kurioje yra EnergieAgentur buveinė, nes joje ši bendrovė priėmė ir įvykdė sprendimą patalpinti nuotraukas konkrečioje interneto svetainėje. Neginčijama, kad ši buveinė nėra valstybėje narėje, kurios teismas pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

               26

               Darytina išvada, kad tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje žalą lėmęs įvykis nutiko šios bendrovės buveinėje, taigi atsižvelgiant į ją negalima nustatyti teismo, į kurį kreiptasi, jurisdikcijos.

               27

               Todėl, antra, reikia išnagrinėti, ar toks teismas gali turėti jurisdikciją pagal vietą, kurioje atsirado tariama žala.

               28

               Taigi reikia nustatyti sąlygas, kuriomis, vadovaujantis Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktu, žala dėl tariamo autorių teisių pažeidimo atsiranda arba gali atsirasti ne valstybėje narėje, kurioje atsakovas priėmė ir įvykdė sprendimą patalpinti nuotraukas konkrečioje interneto svetainėje.

               29

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs ne tik tai, kad vieta, kurioje atsiranda žala, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, gali skirtis, atsižvelgiant į tai, kokia teisė buvo tariamai pažeista, bet taip pat tai, jog rizika, kad žala atsiras tam tikroje valstybėje narėje, siejama su sąlyga, kad teisė, kuri, teigiama, buvusi pažeista, turi būti saugoma šioje valstybėje narėje (žr. Sprendimo Pinckney, EU:C:2013:635, 32 ir 33 punktus).

               30

               Kalbant apie šį antrąjį aspektą, pagrindinėje byloje P. Hejduk teigia, kad pažeistos jos autorių teisės paskelbus jos nuotraukas EnergieAgentur interneto svetainėje. Neginčijama, kaip visų pirma matyti iš šio sprendimo 22 punkto, kad teisės, kuriomis ji remiasi, yra saugomos Austrijoje.

               31

               Dėl rizikos, jog žala atsiras ne valstybėje narėje, kurioje yra EnergieAgentur buveinė, ši bendrovė pažymi, kad jos interneto svetainė su aukščiausio lygio Vokietijos nacionaliniu domenu „de“, kurioje paskelbtos ginčo objektu esančios nuotraukos, nėra skirta Austrijai, todėl pastarojoje valstybėje narėje žala neatsirado.

               32

               Šiuo aspektu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, priešingai nei Reglamento Nr. 44/2001 15 straipsnio 1 dalies c punkte, kuris išaiškintas Sprendime Pammer ir Hotel Alpenhof (C‑585/08 ir C‑144/09, EU:C:2010:740), pagal šio reglamento 5 straipsnio 3 punktą nereikalaujama, kad aptariama svetainė „būtų nukreipta į“ valstybę narę, į kurios teismą kreiptasi (žr. Sprendimo Pinckney, EU:C:2013:635, 42 punktą).

               33

               Taigi aiškinantis dėl žalos atsiradimo vietos siekiant nustatyti jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą, nesvarbi aplinkybė, kad pagrindinėje byloje aptariama interneto svetainė nėra skirta valstybei narei, į kurios teismą kreiptasi.

               34

               Taigi tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje byloje reikia nuspręsti, kad žala atsiranda ir (arba) kyla rizika jai atsirasti dėl su teisėmis, kuriomis remiasi P. Hejduk, susijusių nuotraukų prieinamumo valstybėje narėje, į kurios teismą kreiptasi, naudojantis EnergieAgentur interneto svetaine.

               35

               Reikia pažymėti, kad klausimas dėl P. Hejduk nurodytos žalos dydžio turi būti sprendžiamas nagrinėjant ieškinį iš esmės ir nėra svarbus jurisdikcijos tikrinimo stadijoje.

               36

               Tačiau būtina priminti, kad jeigu teismo, į kurį kreiptasi, valstybės narės suteikta autorių teisių ir autorių teisėms gretutinių teisių apsauga taikytina tik šios valstybės narės teritorijoje, teismas, į kurį kreiptasi, pagal tariamos žalos atsiradimo vietą turi jurisdikciją nagrinėti tik žalą, padarytą šios valstybės narės teritorijoje (šiuo klausimu žr. Sprendimo Pinckney, EU:C:2013:635, 45 punktą).

               37

               Iš tiesų kitų valstybių narių teismai iš esmės tebeturi jurisdikciją, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą ir teritorialumo principą, nagrinėti atitinkamų jų valstybių narių teritorijoje autorių teisėms ir autorių teisėms gretutinėms teisėms padarytą žalą, nes jie gali tinkamiau, pirma, įvertinti, ar iš tikrųjų buvo pažeistos atitinkamos valstybės narės garantuojamos minėtos teisės, ir, antra, nustatyti, kokio pobūdžio žala buvo padaryta (šiuo klausimu žr. Sprendimo Pinckney, EU:C:2013:635, 46 punktą).

               38

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad autorių teisių ir autorių teisėms gretutinių teisių, garantuojamų valstybės narės, į kurios teismą kreiptasi, tariamo pažeidimo atveju šis teismas turi jurisdikciją pagal žalos atsiradimo vietą nagrinėti ieškinį dėl atsakomybės už šių teisių pažeidimą jo veiklos teritorijoje prieinamoje interneto svetainėje patalpinus saugomas nuotraukas. Šis teismas turi jurisdikciją nagrinėti tik žalą, padarytą valstybės narės, kurioje jis yra, teritorijoje.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               39

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad autorių teisių ir autorių teisėms gretutinių teisių, garantuojamų valstybės narės, į kurios teismą kreiptasi, tariamo pažeidimo atveju šis teismas turi jurisdikciją pagal žalos atsiradimo vietą nagrinėti ieškinį dėl atsakomybės už šių teisių pažeidimą jo veiklos teritorijoje prieinamoje interneto svetainėje patalpinus saugomas nuotraukas. Šis teismas turi jurisdikciją nagrinėti tik žalą, padarytą valstybės narės, kurioje jis yra, teritorijoje.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1981 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Jacobus Kindermann prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnas - Paskyrimas į kitas pareigas. # Byla 60/80.


1985 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Asteris AE ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos 194 iki 206/83.