title: 2015 m. birželio 25 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Skatteministeriet prieš DSV Road A/S.#Østre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendrijos muitų kodeksas – Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92 – 203 ir 204 straipsniai – Reglamentas (EEB) Nr. 2454/93 – 859 straipsnis – Išorinio tranzito procedūra – Skolos muitinei atsiradimas – Paėmimas arba nepaėmimas iš muitinės priežiūros – Prievolės neįvykdymas – Pavėluotas prekių pateikimas paskirties įstaigai – Prekės, kurios, gavėjui atsisakius jas priimti, grąžintos nepateikus jų muitinės įstaigai – Prekės, dėl kurių įforminta nauja išorinio tranzito procedūra pagal naują deklaraciją – Direktyva 2006/112/EB – 168 straipsnio e punktas – Vežėjo atliekamas importo PVM atskaitymas.#Byla C-187/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. birželio 25 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Bendrijos muitų kodeksas — Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92 — 203 ir 204 straipsniai — Reglamentas (EEB) Nr. 2454/93 — 859 straipsnis — Išorinio tranzito procedūra — Skolos muitinei atsiradimas — Paėmimas arba nepaėmimas iš muitinės priežiūros — Prievolės neįvykdymas — Pavėluotas prekių pateikimas paskirties įstaigai — Prekės, kurios, gavėjui atsisakius jas priimti, grąžintos nepateikus jų muitinės įstaigai — Prekės, dėl kurių įforminta nauja išorinio tranzito procedūra pagal naują deklaraciją — Direktyva 2006/112/EB — 168 straipsnio e punktas — Vežėjo atliekamas importo PVM atskaitymas“
      Byloje C‑187/14
      dėl Østre Landsret (Danija) 2014 m. balandžio 4 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. balandžio 16 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Skatteministeriet

      prieš

         DSV Road A/S,

      dalyvaujant

         Danske Speditører,

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz (pranešėjas), teisėjai C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász ir D. Šváby,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  DSV Road A/S, atstovaujamos advokato A. Hedetoft,

               —

                  Danske Speditører, atstovaujamos advokato R. Køie,

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos C. Thorning, padedamo advokato D. Auken,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos G. Skiani ir M. Germani,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir L. Grønfeldt,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1791/2006 (OL L 363, p. 1, toliau – Muitinės kodeksas), 203 straipsnio 1 dalies ir 204 straipsnio 1 dalies a punkto, 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2007 m. vasario 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 214/2007 (OL L 62, p. 6, toliau – Įgyvendinimo reglamentas), 859 straipsnio ir 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1, toliau – PVM direktyva) 168 straipsnio e punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Skatteministeriet (Mokesčių ir akcizų ministerija) ir DSV Road A/S (toliau – DSV) ginčą dėl muito mokesčių ir pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) mokėjimo už prekes, kurios buvo gabenamos pagal kelias išorinio Bendrijos tranzito procedūras.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Muitinės kodekso 37 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės nuo jų įvežimo momento yra muitinės prižiūrimos. Jos gali būti muitinės tikrinamos vadovaujantis galiojančiomis nuostatomis.
               2.   Jos lieka taip prižiūrimos tiek laiko, kiek atitinkamais atvejais reikia jų muitiniam statusui nustatyti, o ne Bendrijos prekių atveju, nepažeidžiant 82 straipsnio 1 dalies, – tol, kol pakeičiamas prekių muitinis statusas, jos įvežamos į laisvąją zoną, padedamos į laisvąjį sandėlį, reeksportuojamos ar sunaikinamos vadovaujantis 182 straipsniu.“

               4

               Šio kodekso 91 straipsnio 1 dalies antra pastraipa suformuluota taip:
               „1.   Taikant išorinio tranzito procedūrą iš vienos Bendrijos muitų teritorijos vietos į kitą gali būti gabenamos:

                        a)

                        ne Bendrijos prekės, kurios neapmokestinamos importo muitais bei kitais privalomaisiais mokėjimais ir kurioms netaikomos prekybos politikos priemonės;

                  <…>“

               5

               Minėto kodekso 92 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Išorinio tranzito procedūra baigiama ir jos vykdytojo įsipareigojimai įvykdomi, kai prekės, kurioms [dėl kurių] buvo įforminta procedūra, ir atitinkami dokumentai pateikiami paskirties muitinės įstaigai, vadovaujantis atitinkamos procedūros nuostatomis.
               2.   Muitinė užbaigia procedūrą, kai, palyginusi išvykimo įstaigos turimus duomenis su paskirties muitinės įstaigos turimais duomenimis, gali patvirtinti, kad procedūra buvo atlikta tinkamai.“

               6

               Pagal to paties kodekso 96 straipsnio 1 dalį:
               „1.   Už prievolių, susijusių su išorinio Bendrijos tranzito procedūra, įvykdymą atsako jos vykdytojas. Jis atsako:

                        a)

                        už nesugadintų prekių pristatymą per nustatytą terminą į paskirties muitinės įstaigą, deramai prižiūrint, kad nebūtų pažeistos muitinės panaudotos prekių identifikavimo priemonės;

                        b)

                        už nuostatų, susijusių su Bendrijos tranzito procedūra, laikymąsi.“

               7

               Muitinės kodekso 203 straipsnyje skelbiama:
               „1.   Importo skola muitinei atsiranda, kai:

                        —

                        neteisėtai paimant [paimamos] iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes.

                  2.   Skola muitinei atsiranda prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu.
               3.   Skolininkais laikomi:

                        —

                        asmuo, paėmęs prekes iš muitinės priežiūros,

                  <…>“

               8

               Pagal šio kodekso 204 straipsnio 1 dalį:
               „1.   Importo skola muitinei atsiranda, kai:

                        a)

                        neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms [dėl jų] įformintos muitinės procedūros taikymu, arba

                  <…>
               203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.“

               9

               Įgyvendinimo reglamento 356 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Išvykimo muitinės įstaiga, atsižvelgdama į prekių gabenimo maršrutą, galiojančius transporto arba kitų sričių teisės aktus ir, atitinkamais atvejais, į vykdytojo pateiktą informaciją, nustato laikotarpį, per kurį prekės turi būti pateiktos paskirties muitinės įstaigai.
               <…>
               3.   Jeigu prekės paskirties įstaigai pateikiamos pasibaigus išvykimo įstaigos nustatytam laikotarpiui ir jeigu šis laiko apribojimas [terminas] pažeistas dėl aplinkybių, paaiškintų paskirties įstaigai priimtinu būdu ir nepriklausiusių nuo vežėjo arba vykdytojo valios, laikoma, kad pastarieji nustatyto prekių pristatymo į paskirties vietą laiko apribojimo [termino] nepažeidė.“

               10

               Šio reglamento 859 straipsnyje nustatyta:
               „Toliau nurodyti pažeidimai laikomi neturinčiais esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui, kaip apibrėžta [Muitinės] kodekso 204 straipsnio 1 dalyje, jei:

                        —

                        jie nelaikytini kėsinimusi paimti prekes, kurioms [dėl kurių] įforminta bendroji tranzito procedūra;

                        —

                        jie padaryti ne dėl akivaizdaus suinteresuotojo asmens aplaidumo;

                        —

                        vėliau atliekami visi formalumai, būtini su atitinkamomis prekėmis susijusiai situacijai sureguliuoti;
                        <…>

                                 2)

                                 kai prekėms taikoma tranzitinė procedūra, vieno iš įsipareigojimų, prisiimamų norint naudotis tokia procedūra, nevykdymas, kai vykdomos toliau išvardytos sąlygos:

                                          a)

                                          procedūrai įforminti pateiktos prekės paskirties įstaigoje buvo pateiktos nesugadintos;

                                          b)

                                          paskirties įstaiga galėjo užtikrinti, kad baigus tranzito operaciją prekėms buvo taikomi muitinės sankcionuoti veiksmai arba jos buvo atiduotos laikinam saugojimui;

                                          c)

                                          jei nebuvo laikomasi 356 straipsnyje nustatyto termino ir netaikoma šio straipsnio 3 dalis, prekės vis tiek buvo pateiktos paskirties įstaigai per pagrįstą laikotarpį;

                                    <…>“

               11

               Pagal PVM direktyvos 168 straipsnį:
               „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:
               <…>

                        e)

                        mokėtiną arba sumokėtą PVM už prekių importą į tą valstybę narę.“

               12

               Pagal šios direktyvos 201 straipsnį:
               „Importo atveju PVM moka asmuo arba asmenys, kuriuos importo valstybė narė laiko ar pripažįsta turinčiais prievolę sumokėti PVM.“

         Danijos teisė

               13

               Muitinės įstatymo (Toldloven), kodifikuoto 2005 m. rugsėjo 13 d. nutarimu Nr. 867 (lovbekendtgørelse nr 867), 39 punkto 1 dalis suformuluota taip:
               „Muitus ir mokesčius už prekes turi mokėti:

                        1)

                        asmuo, kuris importuoja arba sudaro sąlygas importuoti į Danijos muitų teritoriją prekes, kurių nėra laisvoje apyvartoje Europos Sąjungos muitų teritorijoje;

                  <…>

                        4)

                        transporto priemonės, kuria gabenamos prekės, už kurias nemokamas muitas, bet kurios apmokestinamos muitais ir mokesčiais tam tikromis sąlygomis, vairuotojas arba savininkas. Tas pats taikoma asmeniui, kuris valdo tokią transporto priemonę.“

               14

               PVM įstatymo (Momsloven) 37 straipsnyje nustatyta:
               „Įmonės, įregistruotos pagal 47, 49, 51 ar 51a straipsnius, apskaičiuodamos mokėtiną pirkimo mokestį pagal 56 straipsnio 3 dalį, gali atskaityti šiame įstatyme numatytą mokestį už įmonės prekių pirkimą ir kitus sandorius, susijusius su prekėmis ir paslaugomis, naudojamomis tik įmonės tiekimui, kuris nėra neapmokestintas <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               15

               2007 m. rugpjūčio 23 d. ir 2008 m. balandžio 10 d. DSV, Danijos transporto ir logistikos įmonė, kaip pagrindinė prievolės vykdytoja, pradėjo dvi išorinio Bendrijos tranzito procedūras (toliau – tranzito procedūros) dėl atitinkamai 148 ir 703 elektronikos prekių pakuočių gabenimo iš išvykimo muitinės įstaigos, esančios Kopenhagos (Danija) laisvajame uoste, į paskirties muitinės įstaigą Jonšiopinge (Švedija). Danijos išvykimo muitinė, neatlikusi fizinio prekių patikrinimo, nurodė jas areštuoti ir nustatė jų pateikimo paskirties muitinės įstaigai terminą atitinkamai iki 2007 m. rugpjūčio 31 d. ir iki 2008 m. balandžio 13 d.

               16

               Abiem atvejais DSV gabeno prekes į Jonšiopingą, kur jų gavėjas vis dėlto atsisakė jas priimti. Dėl to nepristačiusi jų į Jonšiopingo arba Kopenhagos laisvojo uosto muitinės įstaigas ir nepanaikinusi tranzito dokumentų DSV atitinkamai 2007 m. rugsėjo 4 d. ir 2008 m. balandžio 14 d. grąžino šias prekes į Kopenhagos laisvąjį uostą.

               17

               DSV tvirtina, kad tie patys 148 ir 703 elektronikos prekių paketai buvo dar kartą išsiųsti į Jonšiopingą atitinkamai 2007 m. rugsėjo 13 d. ir 2008 m. balandžio 17 d. su kitais elektronikos produktais. Dėl kiekvieno iš šių tiekimų DSV pradėjo naują tranzito procedūrą ir parengė naują tranzito dokumentą, taigi atitinkamai iš viso dėl 573 ir 939 elektronikos prekių pakuočių. Šios antrosios procedūros buvo tinkamai užbaigtos atitinkamai 2007 m. rugsėjo 13 d. ir 2008 m. balandžio 23 d. Tačiau Skatteministeriet ginčija tai, kad 148 ir 703 elektronikos prekių pakuotės, dėl kurių atliktos pirmosios tranzito procedūros, buvo taip pat įtrauktos į antrąsias tranzito procedūras.

               18

               Dėl kiekvienos pirmosios neužbaigtos tranzito procedūros danske told- og skatteforvaltning (Danijos centrinė įmokų ir muitų administracija) reikalavo iš DSV sumokėti muitus pagal Muitinės kodekso 203 straipsnį ir subsidiariai pagal šio kodekso 204 straipsnį. Be to, danske told- og skatteforvaltning reikalavo sumokėti importo PVM už prekes, dėl kurių atliktos šios procedūros, pagal Muitinės įstatymo, kodifikuoto 2005 m. rugsėjo 13 d. nutarimu Nr. 867, 39 straipsnio 1 dalies 4 punktą. Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad DSV sumokėjo importo PVM, bet jai nebuvo suteikta teisė šį PVM atskaityti. Kadangi DSV užginčijo šiuos sprendimus, bylą šiuo metu nagrinėja Østre Landsret (Rytų regiono apeliacinis teismas).

               19

               Šiomis aplinkybėmis Østre Landsret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [Muitinės kodekso] 203 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad paėmimas iš muitinės priežiūros yra atliktas esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, darant prielaidą, kad: a) kiekvienas iš dviejų atitinkamai 2007 ir 2008 m. atliktų gabenimų buvo susijęs su tomis pačiomis prekėmis arba b) negalima pagrįsti dokumentais, kad tai buvo tos pačios prekės?

                        2.

                        Ar Muitinės kodekso 204 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad skola muitinei atsiranda esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, darant prielaidą, kad: a) kiekvienas iš dviejų atitinkamai 2007 ir 2008 m. atliktų gabenimų buvo susijęs su tomis pačiomis prekėmis arba b) negalima pagrįsti dokumentais, kad tai buvo tos pačios prekės?

                        3.

                        Ar [Įgyvendinimo reglamento] 859 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis yra pareigų pažeidimas, kuris neturi didelės įtakos tinkamam muitinės procedūros taikymui, darant prielaidą, kad: a) kiekvienas iš dviejų atitinkamai 2007 ir 2008 m. atliktų gabenimų tranzitu buvo susijęs su tomis pačiomis prekėmis arba b) negalima pagrįsti dokumentais, kad tai buvo tos pačios prekės?

                        4.

                        Ar valstybė narė, į kurią importuotos prekės, gali atsisakyti valstybės narės nustatytam PVM apmokestinamajam asmeniui atskaityti importo PVM pagal PVM direktyvos 168 straipsnio e punktą, kai importo PVM apmokestinamas nagrinėjamų prekių vežėjas, kuris nėra prekių importuotojas ir savininkas, o tik gabeno prekes ir buvo atsakingas už krovinio išsiuntimą iš muitinės ir tai buvo dalis jo vykdomos krovinių gabenimo veiklos, kuri yra apmokestinama PVM?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               20

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad skola muitinei pagal šią nuostatą atsiranda vien dėl to, kad prekės, dėl kurių įforminta tranzito procedūra, po nesėkmingo tiekimo bandymo nepristatytos nei į paskirties vietos, nei į laisvojo uosto muitinės įstaigas, grąžinamos į išvykimo laisvąjį uostą.

               21

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia šį klausimą atsižvelgdamas į skirtingas faktines prielaidas: pirma, kad nustatyta, jog tos pačios prekės paskui vėl gabenamos į paskirties vietą pagal antrąją tranzito procedūrą, kuri tinkamai užbaigta, ir, antra, kad negalėjo būti nustatytas prekių, gabenamų per pirmąją ir antrąją tranzito procedūras, tapatumas.

               22

               Pirmiausia, reikia priminti, kad Muitinės kodekso 203 ir 204 straipsniai turi skirtingas taikymo sritis. Pirmoji nuostata susijusi su veiksmais, dėl kurių prekės paimamos iš muitinės priežiūros, o antroji nuostata – su prievolių pažeidimais ir skirtingų muitinės procedūrų sąlygų nesilaikymu, neturinčiais reikšmės muitinės priežiūros taikymui (Sprendimo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 31 punktas).

               23

               Iš Muitinės kodekso 204 straipsnio formuluotės matyti, kad ši nuostata taikoma tik tais atvejais, kurie nepatenka į šio kodekso 203 straipsnio taikymo sritį (Sprendimo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 32 punktas).

               24

               Iš to matyti, kad siekiant nustatyti, pagal kurį iš šių dviejų straipsnių atsirado importo skola muitinei, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar nagrinėjamos faktinės aplinkybės reiškia prekių paėmimą iš muitinės priežiūros, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalį. Tik tuo atveju, jei atsakymas į šį klausimą yra neigiamas, gali būti taikomos Muitinės kodekso 204 straipsnio nuostatos (Sprendimo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 33 punktas).

               25

               Dėl sąvokos „paėmimas iš muitinės priežiūros“, vartojamos Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalyje, primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką šią sąvoką reikia suprasti kaip apimančią bet kurį veiksmą ar neveikimą, kuris net trumpam sutrukdo kompetentingai muitinės institucijai prieiti prie prekės, esančios muitinės priežiūroje, ir atlikti Muitinės kodekso 37 straipsnio 1 dalyje numatytą tikrinimą (Sprendimo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 34 punktas).

               26

               Šioje byloje dėl, pirma, prielaidos, kad nebuvo galima nustatyti prekių, kurios buvo gabenamos per pirmąją ir antrąją tranzito procedūras, tapatumo, reikia konstatuoti, kad įvykdytos skolos muitinei atsiradimo pagal Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalį sąlygos. Darant šią prielaidą nenustatyta, kad prekės buvo pristatytos į paskirties muitinės įstaigą, kaip to reikalaujama pagal Muitinės kodekso 96 straipsnio 1 dalies a punktą. Tokioje situacijoje kompetentinga muitinė pagal Muitinės kodekso 92 straipsnio 2 dalį negali nustatyti, kad tranzito procedūra užbaigta tinkamai.

               27

               Antra, darant prielaidą, kad prekių, kurios buvo gabenamos per pirmąją ir antrąją tranzito procedūras, tapatumas nustatytas, šios prekės buvo veiksmingai pristatytos į paskirties vietos muitinės įstaigą nugabenus antrąjį kartą. Kiek tai susiję su šia prielaida, reikia konstatuoti, kad minėtų prekių nepristatymas į Jonšiopingo muitinės įstaigą nugabenus pirmąjį kartą, nepristatymas Kopenhagos laisvojo uosto muitinės įstaigai po sugrąžinimo ir vėlavimas jas pristatyti į paskirties vietos muitinės įstaigą nėra aplinkybės, kurių savaime pakanka, norint atlikti paėmimą iš muitinės priežiūros.

               28

               Neužbaigus nagrinėjamų prekių pirmosios tranzito procedūros, nepakeitus muitinės paskirties ir muitinės procedūros, dėl jų buvo visuomet įforminama pirmoji tranzito procedūra iki jų grąžinimo ir atidavimo saugoti Kopenhagos laisvajame uoste. Europos Komisija pažymėjo, kad per pirmąją tranzito procedūrą muitinės priežiūra buvo vykdoma nuotoliniu būdu. Ji susijusi su prekėmis, kurios yra ne apibrėžtoje vietoje, o gabenamos iš vienos vietos į kitą, kai muitinė negali patikrinti jų tikslios padėties bet kuriuo gabenimo momentu.

               29

               Atlikti šią priežiūrą nuotoliniu būdu netrukdė vien tai, kad nagrinėjamos prekės nebuvo pristatytos į paskirties vietos arba laisvojo uosto muitinės įstaigas, jeigu įvykdytos visos kitos tranzito procedūros sąlygos. Susiklosčius tokiai situacijai, nepaisant šio neveikimo, nagrinėjamos prekės visuomet buvo gabenamos pagal patvirtintą tranzito procedūrą ir su atitinkamais tranzito dokumentais, todėl muitinė visuomet gali prieiti prie šių prekių ir jas patikrinti.

               30

               Nagrinėjamų prekių antrosios tranzito procedūros, per kurią (o ne per pirmąją procedūrą) šios prekės galiausiai buvo pristatytos į paskirties vietos muitinės įstaigą, įforminimas negali būti laikomas paėmimu iš muitinės priežiūros. Atlikus šį įforminimą minėtos prekės visuomet buvo prižiūrimos muitinės, ir vienintelis skirtumas buvo tik toks, kad ši priežiūra buvo vykdoma ne pagal pirmąją, o pagal antrąją tranzito procedūrą.

               31

               Tai, kad DSV galiausiai pristatė prekes į paskirties vietos muitinės įstaigą pasibaigus per pirmąją tranzito procedūrą nustatytam pristatymo terminui, nebegali būti laikoma paėmimu iš muitinės priežiūros. Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad vien pristatymo termino, nustatyto pagal Įgyvendinimo reglamento 356 straipsnio 1 dalį, praleidimas nelemia skolos muitinei, atsirandančios dėl paėmimo iš muitinės priežiūros, kaip tai suprantama pagal šį straipsnį (šiuo klausimu žr. Sprendimo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 45 punktą).

               32

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 203 straipsnis turi būti aiškinamas taip: skola muitinei pagal šį straipsnį neatsiranda vien dėl to, kad prekės, dėl kurių įforminta tranzito procedūra, po nesėkmingo tiekimo bandymo nepristatomos nei į paskirties vietos, nei į laisvojo uosto muitinės įstaigas, grąžinamos į išvykimo laisvąjį uostą, jeigu nustatyta, jog tos pačios prekės paskui vėl gabenamos į paskirties vietą pagal antrąją tranzito procedūrą, kuri tinkamai užbaigiama. Tačiau darant prielaidą, kad negalėjo būti nustatytas prekių, kurios buvo gabenamos per pirmąją ir antrąją tranzito procedūras, tapatumas, skola muitinei atsiranda pagal šį straipsnį.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               33

               Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti reikia tik tuo atveju, jei nustatytas per pirmąją ir antrąją tranzito procedūras gabentų prekių tapatumas.

               34

               Jeigu iš tiesų, darant šią prielaidą, DSV pristatė šias prekes į paskirties vietos muitinės įstaigą per antrąją tranzito procedūrą, tai vis dėlto reiškia, kad šis pristatymas atliktas praleidus pirmoje tranzito procedūroje nustatytą pristatymo terminą. Taigi šiai prielaidai būdinga tai, kad prekės, dėl kurių įforminta pirmoji tranzito procedūra, buvo pristatytos į paskirties vietos muitinės įstaigą tik pavėluotai ir tik pagal antrąją tranzito procedūrą.

               35

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Muitinės kodekso 204 straipsnį, siejamą su Įgyvendinimo reglamento 859 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad prekių, dėl kurių įforminta pirmoji tranzito procedūra, pristatymas į paskirties vietos muitinės įstaigą pavėluotai ir per antrąją tranzito procedūrą, yra prievolės, dėl kurios atsiranda skola muitinei, neįvykdymas.

               36

               Dėl klausimo, visų pirma, ar, susiklosčius tokiai situacijai, įvykdyta sąlyga, dėl kurios atsiranda skola muitinei pagal Muitinės 204 straipsnio 1 dalies 1 punktą (t. y. vienos tranzito procedūros prievolių neįvykdymas), Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad prekių pateikimo termino, nustatyto pagal Įgyvendinimo reglamento 356 straipsnio 1 dalį, praleidimas lemia skolą muitinei, atsirandančią pagal Muitinės kodekso 204 straipsnį (šiuo klausimu žr. Sprendimo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, 45 punktą). Ši sąlyga iš principo įvykdyta pagrindinėje byloje.

               37

               Ši sąlyga nebuvo nagrinėta Sprendime DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), kuriuo šiuo klausimu rėmėsi DSV. Šiame sprendime Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad Muitinės kodekso 204 straipsnis netaikomas situacijai, kai įgaliotasis siuntėjas per klaidą pradeda dvi išorinio tranzito procedūras dėl vienos ir tos pačios prekės. Šio sprendimo motyvai negali būti taikomi pagrindinei bylai, nes abiejų bylų faktinės aplinkybės labai skiriasi.

               38

               Pirma, skirtingai nuo byloje, kurioje priimtas Sprendimas DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), nagrinėtų faktinių aplinkybių, iš sprendimo, kuriuo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų gabenimų DSV nevykdė kaip įgaliotoji siuntėja. Antra, byloje, kurioje priimtas Sprendimas DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), nagrinėtos prekės niekada nebuvo gabenamos pagal pirmąją tranzito procedūrą, o pagrindinėje byloje nagrinėjamos prekės ne tik nugabentos į paskirties vietą ir grąžintos į išvykimo vietą, bet ir atiduotos saugoti laisvajame uoste pagal pirmąją tranzito procedūrą.

               39

               Tačiau Įgyvendinimo reglamento 356 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad, kai prekės paskirties įstaigai pateikiamos pasibaigus išvykimo įstaigos nustatytam laikotarpiui ir kai šio termino nesilaikyta dėl aplinkybių, paaiškintų paskirties įstaigai priimtinu būdu ir nepriklausiusių nuo vežėjo arba vykdytojo valios, laikoma, kad pastarieji nustatyto termino laikėsi. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar šioje byloje šios sąlygos yra įvykdytos.

               40

               Antra, dėl klausimo, ar įvykdyta Muitinės kodekso 204 straipsnyje numatyta eliminuojanti sąlyga, kad neatsirastų skola muitinei pagal šį straipsnį, kai „pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui“, reikia priminti, kad Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnyje išsamiai išvardytos situacijos, kuriomis gali būti įvykdyta ši sąlyga (šiuo klausimu žr. Sprendimo Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, 43 punktą).

               41

               Šioje byloje iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir pagrindinės bylos šalių rašytinių pastabų matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos pirmiausia Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio antroje ir trečioje įtraukose ir šio straipsnio 2 punkto a ir c papunkčiuose numatytos sąlygos.

               42

               Pirma, šio reglamento 859 straipsnio trečioje įtraukoje ir 2 punkto a papunktyje reikalaujama, kad vėliau būtų atliekami visi formalumai, būtini su atitinkamomis prekėmis susijusiai situacijai sureguliuoti, ir kad procedūrai įforminti pateiktos prekės paskirties įstaigoje būtų pateiktos nesugadintos.

               43

               Danijos vyriausybė iš esmės tvirtina, kad pagrindinėje byloje šios sąlygos neįvykdytos, nes nagrinėjamos prekės nepristatytos pirmiausia ir sumaišytos su kitomis prekėmis, kol buvo pradėta nauja tranzito procedūra.

               44

               Taigi reikia konstatuoti, jog darant prielaidą, kad nustatytas prekių, kurios buvo gabenamos per pirmąją ir antrąją tranzito procedūras, tapatumas ir kad antroji tranzito procedūra buvo tinkamai užbaigta, šios sąlygos įvykdytos. Viena vertus, vien aplinkybė, kad pirmoji tranzito procedūra nebuvo tinkamai užbaigta, neturi įtakos atsakymui į klausimą, ar formalumai, būtini su prekėmis susijusiai situacijai sureguliuoti, atlikti vėliau. Antra vertus, darant šią prielaidą, nagrinėjamos prekės iš tikrųjų pristatytos į paskirties įstaigą nesugadintos.

               45

               Antra, Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio 2 punkto c papunktyje reikalaujama, kad jeigu nebuvo laikomasi pagal 356 straipsnį nustatyto termino ir netaikoma šio straipsnio 3 dalis, prekės vis tiek turi būti pristatytos į paskirties įstaigą per pagrįstą laikotarpį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar šios sąlygos įvykdytos pagrindinėje byloje.

               46

               Trečia, dėl Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio trečios įtraukos, kurioje nustatyta sąlyga, kad nagrinėjami pažeidimai negali būti padaryti dėl akivaizdaus suinteresuotojo asmens aplaidumo, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad sąvoka „akivaizdus aplaidumas“ turi būti vertinama visų prima atsižvelgiant į nuostatų, dėl kurių nevykdymo atsiranda skola muitinei, sudėtingumą ir į ūkio subjekto profesinę patirtį bei rūpestingumą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, 50 ir 56 punktus). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis šiais kriterijais ir pagrindinės bylos aplinkybėmis, turi įvertinti, ar DSV veikė akivaizdžiai aplaidžiai ar ne.

               47

               Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į antrąjį ir trečiąjį prejudicinius klausimus reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 204 straipsnis, siejamas su Įgyvendinimo reglamento 859 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad prekių, dėl kurių įforminta tranzito procedūra, pavėluotas pristatymas į paskirties vietos muitinės įstaigą per antrąją tranzito procedūrą yra prievolės neįvykdymas, dėl kurio atsiranda skola muitinei, jeigu neįvykdytos bent šio reglamento 356 straipsnio 3 dalyje arba 859 straipsnio antroje įtraukoje ir 2 punkto c papunktyje numatytos sąlygos, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               48

               Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar PVM direktyvos 168 straipsnio e punktą reikia aiškinti taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias neleidžiama atskaityti importo PVM, kuriuo apmokestinamas vežėjas, kuris nėra nei nagrinėjamų prekių importuotojas, nei savininkas, o tik gabena prekes ir tvarko muitinės formalumus, ir tai yra dalis jo vykdomos krovinių gabenimo veiklos, kuri yra apmokestinama PVM.

               49

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad pagal PVM direktyvos 168 straipsnio e punkto formuluotę teisė atskaityti egzistuoja tik tuomet, kai importuojamas prekes apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką dėl teisės atskaityti PVM už prekių ir paslaugų įsigijimą ši sąlyga įvykdoma, kai įsigyjant paslaugas patirtos išlaidos yra atitinkamai įtraukiamos į konkrečių pardavimo sandorių kainą ar apmokestinamojo asmens vykdant ekonominę veiklą tiekiamų prekių ar teikiamų paslaugų kainą (žr. Sprendimo SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, 60 punktą ir Sprendimo Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 48 punktą).

               50

               Kadangi gabenamų prekių vertė neįtraukta į vežėjo, kurio veikla apsiriboja šių prekių gabenimu už atlygį, sąskaitose faktūrose nurodytas kainas sudarančias išlaidas, PVM direktyvos 168 straipsnio e punkto taikymo sąlygos šioje byloje neįvykdytos.

               51

               Iš visų išdėstytų argumentų matyti, kad į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, jog PVM direktyvos 168 straipsnio e punktas turi būti aiškinamas kaip nedraudžiantis nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias neleidžiama atskaityti importo PVM, kuriuo apmokestinamas vežėjas, kuris nėra nei nagrinėjamų prekių importuotojas, nei savininkas, o tik gabena prekes ir tvarko muitinės formalumus, ir tai yra dalis jo vykdomos krovinių gabenimo veiklos, kuri yra apmokestinama PVM.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               52

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1791/2006, 203 straipsnį reikia aiškinti taip, kad skola muitinei pagal šį straipsnį neatsiranda vien dėl to, kad prekės, dėl kurių įforminta išorinio Bendrijos tranzito procedūra, po nesėkmingo tiekimo bandymo nepristatytos nei į paskirties vietos, nei į laisvojo uosto muitinės įstaigas, grąžinamos į išvykimo laisvąjį uostą, jeigu nustatyta, jog tos pačios prekės paskui vėl gabenamos į paskirties vietą pagal antrąją išorinio Bendrijos tranzito procedūrą, kuri tinkamai užbaigiama. Tačiau darant prielaidą, kad negalėjo būti nustatytas prekių, gabenamų per pirmąją ir antrąją išorinio Bendrijos tranzito procedūras, tapatumas, skola muitinei atsiranda pagal šį straipsnį.

                           2.

                           Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1791/2006, 204 straipsnį, siejamą su 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas, iš dalies pakeisto 2007 m. vasario 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 214/2007, 859 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad prekių, dėl kurių įforminta išorinio Bendrijos tranzito procedūra, pavėluotas pristatymas į paskirties vietos muitinės įstaigą per antrąją išorinio Bendrijos tranzito procedūrą yra prievolės neįvykdymas, dėl kurio atsiranda skola muitinei, jeigu neįvykdomos bent šio reglamento 356 straipsnio 3 dalyje arba 859 straipsnio antroje įtraukoje ir 2 punkto c papunktyje numatytos sąlygos, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                           3.

                           2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 168 straipsnio e punktą reikia aiškinti kaip nedraudžiantį nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias neleidžiama atskaityti importo pridėtinės vertės mokesčio, kuriuo apmokestinamas vežėjas, kuris nėra nei nagrinėjamų prekių importuotojas, nei savininkas, o tik gabena prekes ir tvarko muitinės formalumus, ir tai yra dalis jo vykdomos krovinių gabenimo veiklos, kuri yra apmokestinama pridėtinės vertės mokesčiu.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: danų.


2000 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-358/98.


title: 2010 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Monsanto Technology LLC prieš Cefetra BV ir kt..#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank 's-Gravenhage - Nyderlandai.#Pramoninė ir komercinė nuosavybė - Teisinė biotechnologinių išradimų apsauga - Direktyva 98/44/EB - 9 straipsnis - Patentas, saugantis produktą, kuriame yra genetinės informacijos ar kurį sudaro genetinė informacija - Medžiaga, kurios sudėtyje yra tas produktas - Apsauga - Sąlygos.#Byla C-428/08.

text:
      Byla C‑428/08
      Monsanto Technology LLC
      prieš
      Cefetra BV ir kt.
      (Rechtbank 's‑Gravenhage prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Pramoninė ir komercinė nuosavybė – Teisinė biotechnologinių išradimų apsauga – Direktyva 98/44/EB – 9 straipsnis – Patentas, saugantis produktą, kuriame yra genetinės informacijos ar kurį sudaro genetinė informacija – Medžiaga, kurios sudėtyje yra tas produktas – Apsauga – Sąlygos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Teisinė biotechnologinių išradimų apsauga – Direktyva 98/44
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44 9 straipsnis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Teisinė biotechnologinių išradimų apsauga – Direktyva 98/44
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44 9 straipsnis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Teisinė biotechnologinių išradimų apsauga – Direktyva 98/44
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44 9 straipsnis)
      4.        Tarptautiniai susitarimai – Sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS)
      (TRIPS sutarties 27 ir 30 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44 9 straipsnis)
      1.        Direktyvos 98/44/EB dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos 9 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nesuteikiama
         patentu suteikiamų teisių apsauga, kai patentuotas produktas yra sojų miltuose, kur neatlieka funkcijos, dėl kurios buvo patentuotas,
         tačiau ją atliko anksčiau sojų augale, kurį perdirbus gauti šie miltai, arba galbūt vėl galės ją atlikti po to, kai bus atskirtas
         nuo miltų ir įterptas į gyvo organizmo ląstelę. Iš tiesų pagal direktyvos 9 straipsnį, norint remtis jame numatyta apsauga,
         reikia, kad medžiagoje, kurios sudėtyje ji yra, patentuota DNR seka atliktų savo funkciją.

      (žr. 46, 50 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 98/44 dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos 9 straipsniu išsamiai derinama juo suteikta apsauga ir todėl
         juo draudžiama nacionalinės teisės aktu suteikti patentuotam produktui absoliučią apsaugą neatsižvelgiant į tai, ar medžiagoje,
         kurios sudėtyje jis yra, jis atlieka savo funkciją.

      (žr. 63 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Direktyvos 98/44 dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos 9 straipsniu draudžiama patento, kuris suteiktas iki šios
         direktyvos priėmimo, savininkui remtis absoliučia patentuoto produkto apsauga, kuri jam suteikta tuo metu taikytais nacionalinės
         teisės aktais. Nauja taisyklė paprastai taikoma nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei taisyklei,
         pasekmėms, ir Direktyvoje 98/44 nenumatyta jokių šio principo išimčių.

      (žr. 66–67, 69 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
      4.        Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, kuri sudaro Sprendimu 94/800/EB patvirtintos Pasaulio
         prekybos organizacijos steigimo sutarties 1 C priedą, 27 ir 30 straipsniai neturi įtakos Direktyvos 98/44 dėl teisinės biotechnologinių
         išradimų apsaugos 9 straipsnio aiškinimui, pagal kurį šiame straipsnyje suteikta apsauga taikoma tik tais atvejais, kai patentuotas
         produktas atlieka savo funkciją.

      (žr. 76–77 punktus, rezoliucinės dalies 4 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. liepos 6 d.(*)

      „Pramoninė ir komercinė nuosavybė – Teisinė biotechnologinių išradimų apsauga – Direktyva 98/44/EB – 9 straipsnis – Patentas, saugantis produktą, kuriame yra genetinės informacijos ar kurį sudaro genetinė informacija – Medžiaga, kurios sudėtyje yra tas produktas – Apsauga – Sąlygos“
      Byloje C‑428/08
      dėl Rechtbank ’s‑Gravenhage (Nyderlandai) 2008 m. rugsėjo 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. rugsėjo 29 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Monsanto Technology LLC
      prieš
      Cefetra BV,

      Cefetra Feed Service BV,

      Cefetra Futures BV,

      Alfred C. Toepfer International GmbH,

      dalyvaujant
      Argentinos valstybei,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, E. Levits, teisėjai A. Borg Barthet,
         J. Malenovský, U. Lõhmus ir L. Bay Larsen (pranešėjas),

      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gruodžio 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Monsanto Technology LLC, atstovaujamos advokatų W. A. Hoyng ir F. W. E. Eijsvogels,

      –        Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV ir Alfred C. Toepfer International GmbH, atstovaujamų advokatų J. J. Allen ir H. H. Speyart van Woerden,

      –        Argentinos valstybės, atstovaujamos advokatų B. Remiche, M. Roosen ir V. Cassiers,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato D. Del Gaizo,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. de Grave,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos H. Krämer ir W. Wils,
      susipažinęs su 2010 m. kovo 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44/EB
         dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos (OL L 213, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t.,
         p. 395, toliau – direktyva) 9 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant dvi bylas Monsanto Technology LLC (toliau – Monsanto) prieš, pirma, Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV (toliau kartu – Cefetra), palaikomas įstojusios į bylą šalies Argentinos valstybės, ir prieš, antra, Vopak Agencies Rotterdam BV (toliau – Vopak) ir Alfred C. Toepfer International GmbH (toliau – Toepfer) dėl Argentinos kilmės sojų miltų importo į Europos Bendriją 2005 m. ir 2006 m.

       Teisinis pagrindas
       Tarptautinė teisė
      3        Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, kuri sudaro 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašytos
         ir 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų
         patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80) patvirtintos Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1 C priedą
         (toliau – TRIPS sutartis), 27 straipsnio „Patentuotinas objektas“ 1 dalyje iš esmės nurodyta, kad:

      –        patentuojami visokie visų technologijos sričių išradimai, produktai ar procesai, tik jeigu jie yra nauji, išradimo lygio ir
         gali būti pritaikomi pramonei,

      –        galima naudotis patento teisėmis nediskriminuojant dėl išradimo vietos, technologijos srities ir dėl to, kad produktai importuojami
         ar gaminami šalyje.

      4        Šios sutarties 30 straipsnyje „Suteiktų teisių išimtys“ nurodyta, kad valstybės narės gali numatyti ribotas patentu suteiktų
         išimtinių teisių išimtis, su sąlyga, kad tokiomis išimtimis nepagrįstai neprieštaraujama normaliam patento naudojimui ir nepagrįstai
         nepažeidžiami teisėti patento savininko interesai, atsižvelgiant į teisėtus trečiųjų šalių interesus.

       Sąjungos teisė
      5        Direktyvos 1 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės nacionaline patentų teise saugo biotechnologinius išradimus ir kad,
         jeigu reikia, jos ją pataiso atsižvelgdamos į šios direktyvos nuostatas. Be to, jame nurodyta, kad direktyva nepažeidžiami
         valstybių narių įsipareigojimai, visų pirma pagal TRIPS sutartį.

      6        Direktyvos 2 straipsnyje „biologinė medžiaga“ – tai medžiaga, turinti genetinės informacijos ir gebanti daugintis arba būti
         dauginama biologinėje sistemoje.

      7        3 straipsnyje numatyta, jog patentabiliais laikomi nauji, išradimo lygio ir turintys pramoninį pritaikomumą išradimai, net
         jeigu jie visų pirma susiję su produktu, kurį sudaro ar kurio sudėtyje yra biologinė medžiaga. Jame nurodyta, kad biologinė
         medžiaga, kuri išskiriama iš natūralios aplinkos arba gaminama taikant techninius procesus, gali būti išradimo objektas, net
         jeigu ji iki šiol egzistavo gamtoje.

      8        Direktyvos 22 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, jog diskusija dėl genų sekų ar jų dalių patentavimo yra prieštaringa. Joje
         įtvirtinta, kad patentai išradimams, susijusiems su tomis sekomis ar jų dalimis, turi būti suteikiami pagal tuos pačius kriterijus
         kaip ir kitose technikos srityse, t. y. naujumas, išradimo lygis ir pramoninis pritaikomumas. Joje taip pat numatyta, jog
         sekos ar jos dalies pramoninį pritaikomumą reikia konkrečiai atskleisti patentinėje paraiškoje.

      9        Pagal direktyvos 23 konstatuojamąją dalį vien DNR seka, jei nenurodoma jos funkcija, neturi savyje jokios techninės informacijos
         ir todėl nėra patentuotinas išradimas.

      10      24 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta, jog tam, kad būtų laikomasi pramoninio pritaikomumo kriterijaus, tais atvejais, kai
         geno seka ar jos dalis panaudojama baltymo ar jo dalies gamybai, būtina patikslinti, koks baltymas, ar kokia jo dalis yra
         gaminama ar kokią funkciją jis atlieka.

      11      Direktyvos I skyriuje „Patentabilumas“ esančio 5 straipsnio 3 dalyje reikalaujama, kad geno sekos ar jos dalies pramoninis
         pritaikomumas būtų konkrečiai atskleistas patentinėje paraiškoje.

      12      II skyriuje „Apsaugos ribos“ esančiame 9 straipsnyje nustatyta:

      „Produktui, kuriame yra genetinės informacijos ar kurį sudaro genetinė informacija, patentu teikiama apsauga apima ir visą
         medžiagą <...>, kurios sudėtyje yra tas produktas bei savo funkcijas atliekanti genetinė informacija.“

       Nacionalinė teisė
      13      1995 m. Įstatymo dėl išradimo patentų (Rijksoctrooiwet 1995, toliau – 1995 m. įstatymas) 53 straipsnyje numatyta:

      „Patentas suteikia jo savininkui <…> išimtinę teisę:
      a)      patentuotą produktą savo įmonėje arba savo įmonei gaminti, naudoti, parduoti arba perparduoti, nuomoti, perduoti arba kitaip
         perleisti kitiems asmenims, arba dovanoti, importuoti arba laikyti siekiant vieno iš šių tikslų;

      b)      patentuotą procesą savo įmonėje arba savo įmonei taikyti arba naudoti, parduoti arba perparduoti, nuomoti, perduoti tiesiogiai
         taikant šį procesą gautą produktą arba dėl šio produkto atlikti bet kokį kitą sandorį, arba dovanoti, importuoti, arba laikyti
         siekiant vieno iš šių tikslų.“

      14      Šio įstatymo 53a straipsnyje įtvirtinta:

      „1.      Patentu, skirtu išrastai biologinei medžiagai, pasižyminčiai specifiniais požymiais, suteikiama išimtinė teisė apima ir iš
         jos veisimo ar dauginimo būdu gautą bet kurią biologinę medžiagą, kuri yra tokios pačios ar panašios formos bei su tais pačiais
         požymiais.

      2.      Patentu, skirtu išrastam procesui, kuriuo galima gauti specifinius požymius turinčią biologinę medžiagą, suteikiama išimtinė
         teisė apima ir tiesiogiai taikant tą procesą gautai medžiagai bei iš pastarosios tiesiogiai veisimo ar dauginimo būdu gautai
         bet kuriai kitai medžiagai, kuri yra tokios pačios ar panašios formos bei su tais pačiais požymiais.

      3. <...> patentu, skirtu produktui, kuriame yra genetinės informacijos ar kurį sudaro genetinė informacija, suteikiama išimtinė
         teisė apima ir visą medžiagą, kurios sudėtyje yra tas produktas bei savo funkcijas atliekanti genetinė informacija.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      Monsanto yra Europos patento EP 0 546 090, 1996 m. birželio 19 d. išduoto glifosatui atspariomis 5‑enolpiruvilšikimat‑3‑fosfato sintezėms
         (toliau – Europos patentas), savininkė. Šis Europos patentas galioja, be kita ko, Nyderlanduose.

      16      Glifosatas – tai neselektyvus herbicidas. Augale jis blokuoja I klasės fermentų 5‑enolpiruvilšikimat-3-fosfato sintezės (vadinamųjų
         EPSPS), kurie yra svarbūs augalo augimui, aktyvųjį centrą. Dėl tokio glifosato poveikio augalas sunyksta.

      17      Europos patente aprašoma viena II klasės EPSPS fermentų, kurių neveikia glifosatas, klasė. Augalai, turintys tokių fermentų,
         yra atsparūs glifosato naudojimui, o piktžolės – sunaikinamos. Genai, kuriuose užkoduoti II klasės fermentai, yra gaunami
         iš trijų bakterijų. Monsanto šiuos genus įterpė į sojų augalo, kurį pavadino RR soja (Roundup Ready), DNR. Dėl tokio įterpimo RR sojų augalas sintetina glifosatui atsparų II klasės fermentą EPSPS, vadinamąjį CP4-EPSPS. Taip
         jis tampa atsparus herbicidui Roundup.

      18      RR sojų auginimas yra plačiai paplitęs Argentinoje, kur Monsanto išradimas nėra apsaugotas patentu.

      19      Cefetra ir Toepfer prekiauja sojų miltais. Trys sojų miltų kroviniai į Amsterdamo uostą iš Argentinos buvo atgabenti atitinkamai 2005 m. birželio
         16 d., 2006 m. kovo 11 d. ir gegužės 21 dieną. Vopak deklaravo muitinei vieną iš krovinių.

      20      Muitinė šiuos tris krovinius sulaikė remdamasi 2003 m. liepos 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1383/2003 dėl muitinės veiksmų,
         atliekamų su prekėmis, kurios, kaip įtariama, pagamintos pažeidžiant tam tikras intelektinės nuosavybės teises, ir priemonių,
         kurių turi būti imamasi prekių atžvilgiu nustačius, kad jos pagamintos pažeidžiant tokias teises (OL L 196, p. 7; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 13 t., p. 469). Po to, kai Monsanto buvo perduoti pavyzdžiai, kroviniais leista naudotis. Ši ištyrė prekę, siekdama nustatyti, ar ji pagaminta iš RR sojų.

      21      Atlikus šiuos tyrimus, kurie parodė, jog miltuose yra fermento CP4‑EPSPS bei DNR seka, kurioje jis užkoduotas, Monsanto Rechtbank ’s-Gravenhage prieš Cefetra, Vopak ir Toepfler pateikė Reglamento Nr. 1383/2003 16 straipsniu pagrįstus prašymus taikyti draudimą bei prašymus uždrausti pažeidinėti jos
         Europos patentą visose valstybėse, kuriose jis galioja. Argentinos valstybė įstojo į bylą palaikyti Cefetra reikalavimus.

      22      Rechtbank ’s-Gravenhage nuomone, Monsanto įrodė, kad viename iš ginčijamų krovinių yra jos Europos patentu saugoma DNR seka. Tačiau jis abejoja, ar vien to pakanka
         daryti išvadą, kad parduodant miltus Bendrijoje pažeidžiamas Monsanto Europos patentas.

      23      Argentinos valstybės palaikoma Cefetra ir Toepfer teigia, jog 1995 m. įstatymo 53a straipsnis yra išsamaus pobūdžio. Jis turi būti laikomas lex specialis, nukrypstantis nuo bendros tvarkos, taikomos apsaugai, kuri patentuotam produktui numatyta to paties įstatymo 53 straipsnyje.
         Kadangi sojų miltuose esanti DNR nebegali atlikti savo funkcijos, Monsanto negali prieštarauti prekybai šiais miltais remdamasi tik tuo, kad juose yra DNR. Egzistuoja ryšys tarp riboto patentabilumo,
         kuris pabrėžiamas direktyvos 23 ir 24 konstatuojamosiose dalyse, ir patentu suteiktos apsaugos apimties.

      24      Pasak Monsanto, direktyva nesiekiama apriboti valstybėse narėse biotechnologiniams išradimams taikomos apsaugos. Direktyva nedaromas poveikis
         1995 m. įstatymo 53 straipsnyje suteiktai absoliučiai apsaugai. Apsaugos ribojimas yra nesuderinamas su TRIPS sutarties 27 straipsniu.

      25      Rechtbank ’s-Gravenhage pastebi, kad 1995 m. įstatymo 53a straipsnio 3 dalimi, kaip ir direktyvos 9 straipsniu, visai medžiagai, kurios sudėtyje yra
         DNR, taikoma patento savininko išimtinė teisė, jeigu šioje medžiagoje yra genetinės informacijos, atliekančios savo funkciją.

      26      Jis konstatuoja, jog sojų miltuose, kurie yra negyva medžiaga, DNR negali atlikti savo funkcijos.

      27      Jo nuomone, jam pateiktas Monsanto argumentas, kad pakanka to, jog tam tikru momentu DNR savo funkciją atliko augale arba vėl galėtų ją atlikti, jeigu būtų
         atskirta nuo sojos miltų ir įterpta į gyvą medžiagą, neatitinka 1995 m. įstatymo 53a straipsnio 3 dalies ir direktyvos 9 straipsnio
         formuluotės.

      28      Tačiau, anot Rechtbank ’s‑Gravenhage, genas, net jeigu jis yra organizmo dalis, nebūtinai turi nuolat atlikti savo funkciją. Iš tiesų yra tokių genų, kurie tampa
         aktyvūs tik konkrečiose situacijose, pavyzdžiui karščio, sausros arba ligos atveju.

      29      Galiausiai nereikėtų nepaisyti to, jog auginant sojų augalus, iš kurių gaunami miltai, buvo neatsilyginus pasinaudota išradimu.

      30      Tuo atveju, jeigu prekybos sojų miltais nebūtų galima uždrausti pagal 1995 m. įstatymo 53a straipsnį, kuriuo direktyvos 9 straipsnis
         perkeliamas į nacionalinę teisę, kyla klausimas, ar galima remtis klasikine absoliučia produkto apsauga, kokia numatyta 1995 m.
         įstatymo 53 straipsnyje.

      31      Šiuo klausimu, panašu, kad direktyva siekiama ne absoliučios produktų apsaugos, kaip antai pagal 1995 m. įstatymo 53 straipsnį,
         bet veikiau – minimalios apsaugos. Vis dėlto argumentai, kuriais grindžiamas toks aiškinimas, yra nepakankamai aiškūs.

      32      Tokiomis aplinkybėmis Rechtbank ’s‑Gravenhage nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar [direktyvos] 9 straipsnis turi būti suprantamas taip, kad šiame straipsnyje numatytą apsaugą galima taikyti ir tokioje
         situacijoje, kokia susiklostė šioje byloje, kai atitinkamas produktas (DNR seka) yra į Europos Sąjungą importuotos medžiagos
         (sojų miltų) dalis ir nurodyto pažeidimo momentu neatlieka savo funkcijos, tačiau šią funkciją atliko (sojų augale) arba galbūt
         vėl galės ją atlikti po to, kai bus atskirtas nuo nagrinėjamos medžiagos ir įterptas į organizmo ląstelę?

      2.      Remiantis tuo, kad patento EP 0 546 090 paraiškos 6 punkte aprašyta DNR seka yra sojų miltuose, kuriuos į Bendriją importavo
         Cefetra ir [Toepfer], ir tuo, kad sojų miltuose randama DNR [direktyvos] 9 straipsnio prasme, kuri nebeatlieka savo funkcijos:

      ar dėl direktyvoje, visų pirma 9 straipsnyje numatytos apsaugos, kurią patentas suteikia biologinei medžiagai, draudžiama,
         kad nacionalinėje patentų teisėje atitinkamam produktui (DNR) (papildomai) būtų suteikta absoliuti apsauga, neatsižvelgiant
         į tai, ar DNR atlieka savo funkciją, ir ar 9 straipsnyje nurodyta apsauga jame numatytu atveju, kai produktą sudaro genetinė
         informacija ar kai jame yra genetinės informacijos, arba kai produktas yra medžiagoje, kurioje yra genetinės informacijos,
         turi būti laikoma išsamiai suderinta?

      3.      Ar atsakant į ankstesnį klausimą svarbu tai, kad patento Nr. EP 0 546 090 paraiška buvo pateikta ir patentas išduotas (1996 m.
         birželio 19 d.) iki [direktyvos] priėmimo ir kad tokia absoliuti apsauga produktui pagal nacionalinę patentų teisę buvo suteikta
         iki šios direktyvos priėmimo?

      4.      Ar atsakydamas į ankstesnius klausimus Teisingumo Teismas gali remtis taip pat [TRIPS sutartimi], ypač jos 27 ir 30 straipsniais?“
       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      33      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar direktyvos
         9 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo suteikiama apsauga patentu suteikiamoms teisėms tokiomis aplinkybėmis, kokios
         susiklostė pagrindinėje byloje, kai patentuotas produktas yra sojų miltuose, kur jis neatlieka funkcijos, dėl kurios buvo
         patentuotas, tačiau ją atliko anksčiau sojų augale, kurį perdirbus gauti šie miltai, arba galbūt vėl galės ją atlikti po to,
         kai bus atskirtas nuo miltų ir įterptas į gyvo organizmo ląstelę.

      34      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, jog pagal direktyvos 9 straipsnį, norint remtis jame numatyta apsauga, reikia, kad patentuotame
         produkte esanti arba šį produktą sudaranti genetinė informacija „medžiagoje, kurios sudėtyje“ ši informacija yra, „atliktų“
         savo funkciją.

      35      Bendrijos teisės aktų leidėjo panaudotas esamasis laikas ir žodžių junginys „medžiagoje, kurios sudėtyje“ bendrai reiškia,
         kad funkcija turi būti atliekama šiuo metu ir toje medžiagoje, kurioje yra genetinę informaciją apimanti DNR seka.

      36      Tokios genetinės informacijos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atveju išradimo funkcija vykdoma, kai genetinė informacija
         saugo biologinę medžiagą, kurioje ji yra, nuo produkto, galinčio lemti šios medžiagos sunykimą, sukeliamo veiksmingo arba
         numatomo galimo poveikio.

      37      Tačiau herbicido naudojimas sojų miltuose nėra numatomas ir įprastomis aplinkybėmis net nesuvokiamas. Be to, darant prielaidą,
         kad jis naudojamas, patentuoto produkto funkcija, kuria siekiama apsaugoti biologinę medžiagą, kurios sudėtyje jis yra, nuo
         sunykimo, negali būti atliekama, nes genetinė informacija yra tik liekana sojų miltuose, kurie yra negyva medžiaga, gauta
         po kelių sojų apdorojimo operacijų.

      38      Atsižvelgiant į pateiktus vertinimus matyti, kad direktyvos 9 straipsnyje numatyta apsauga netaikoma, jei genetinė informacija
         nebevykdo funkcijos, kurią atliko pradinėje medžiagoje, iš kurios gauta ginčijama medžiaga.

      39      Iš to taip pat matyti, kad šia apsauga negali būti remiamasi ginčijamos medžiagos atžvilgiu vien dėl to, kad DNR seka, kurios
         sudėtyje yra genetinės informacijos, gali būti iš šios medžiagos išskirta ir atlikti savo funkciją gyvo organizmo ląstelėje
         ją ten įterpus. Iš tiesų tokiu atveju funkcija būtų atliekama kitoje biologinėje medžiagoje. Todėl dėl šios funkcijos gali
         atsirasti teisė tik į šios medžiagos apsaugą.

      40      Pripažinus apsaugą pagal direktyvos 9 straipsnį motyvuojant tuo, kad genetinė informacija anksčiau atliko savo funkciją medžiagoje,
         kurios sudėtyje ji yra, arba galbūt vėl galės ją atlikti kitoje medžiagoje, būtų pašalintas aiškinamos nuostatos veiksmingumas,
         nes iš principo visada būtų galima remtis viena ar kita situacija.

      41      Tačiau Monsanto tvirtina, kad pirmiausia ji reikalauja savo patentuotos DNR sekos apsaugos. Ji aiškina, kad pagrindinėje byloje nurodyta DNR
         seka saugoma pagal taikomą nacionalinę patentų teisę, vadovaujantis direktyvos 1 straipsnio 1 dalimi. Direktyvos 9 straipsnis
         susijęs tik su tokios apsaugos taikymu ir kitoms medžiagoms, kurių sudėtyje yra patentuotas produktas. Taigi ši įmonė nesiekia,
         kad sojų miltams, kurių sudėtyje yra patentuota DNR seka, pagrindinėje byloje būtų taikoma direktyvos 9 straipsnyje numatyta
         apsauga. Ši byla yra dėl DNR sekos apsaugos, kuri nesusijusi su specialios funkcijos atlikimu. Iš tiesų pagal taikomą nacionalinę
         teisę, į kurią nukreipiama direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, ši apsauga yra absoliuti.

      42      Tokiai analizei negali būti pritarta.

      43      Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad direktyvos 23 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta, jog „vien DNR seka, jei nenurodoma jos
         funkcija, neturi savyje jokios techninės informacijos ir todėl nėra patentuotinas išradimas“.

      44      Be to, pagal direktyvos 22 ir 24 konstatuojamąsias dalis bei 5 straipsnio 3 dalį DNR sekai netaikoma jokia apsauga pagal patentų
         teisę, jeigu nenurodyta šios sekos atliekama funkcija.

      45      Kadangi pagal direktyvą norint patentuoti DNR seką reikia nurodyti jos atliekamą funkciją, turi būti laikoma, kad ja nesuteikiama
         jokia patentuotos DNR sekos, negalinčios atlikti specialios funkcijos dėl kurios buvo patentuota, apsauga.

      46      Šį aiškinimą patvirtina direktyvos 9 straipsnio formuluotė, pagal kurią, norint remtis jame numatyta apsauga, reikia, kad
         medžiagoje, kurios sudėtyje ji yra, patentuota DNR seka atliktų savo funkciją.

      47      Aiškinant, kad pagal direktyvą patentuotai DNR sekai galima taikyti absoliučią apsaugą, nepaisant to, ar seka atlieka savo
         funkciją, ši nuostata prarastų veiksmingumą. Iš tiesų formaliai DNR sekai suteikta apsauga faktiškai neišvengiamai apimtų
         medžiagą, kurios sudėtyje ji yra, tiek, kiek tęstųsi tokia situacija.

      48      Kaip matyti iš šio sprendimo 37 punkto, tokia DNR seka, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, negali atlikti savo funkcijos,
         kai ji yra negyvos medžiagos, kaip antai sojų miltai, sudėtyje.

      49      Taigi tokiai sekai netaikoma patentu suteiktų teisių apsauga, nes nei direktyvos 9 straipsniu, nei jokia kita jos nuostata
         nesuteikiama apsauga patentuotai DNR sekai, kuri negali atlikti savo funkcijos.

      50      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: direktyvos 9 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nesuteikiama patentu
         suteikiamų teisių apsauga tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, kai patentuotas produktas yra sojų
         miltuose, kur neatlieka funkcijos, dėl kurios buvo patentuotas, tačiau ją atliko anksčiau sojų augale, kurį perdirbus gauti
         šie miltai, arba galbūt vėl galės ją atlikti po to, kai bus atskirtas nuo miltų ir įterptas į gyvo organizmo ląstelę.

       Dėl antrojo klausimo
      51      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar direktyvos 9 straipsniu
         išsamiai derinama juo suteikta apsauga ir todėl juo draudžiama nacionalinės teisės aktu suteikti patentuotam produktui absoliučią
         apsaugą, nepaisant to, ar medžiagoje, kurios sudėtyje jis yra, jis atlieka savo funkciją.

      52      Šis klausimas grindžiamas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta prielaida, kad tokia nacionalinės teisės
         nuostata, kaip antai 1995 m. įstatymo 53 straipsnis, patentuotam produktui iš tikrųjų suteikiama absoliuti apsauga.

      53      Norint atsakyti į antrąjį klausimą, reikia nurodyti, kad direktyvos 3 ir 5–7 konstatuojamosiose dalyse Bendrijos teisės aktų
         leidėjas konstatavo, jog:

      –        veiksminga ir suderinta apsauga visose valstybėse narėse yra būtina, kad investicijos biotechnologijos srityje būtų palaikomos
         ir skatinamos,

      –        įvairių valstybių narių įstatymais numatyta ir praktikoje taikoma teisinė biotechnologinių išradimų apsauga yra skirtinga,
      –        tokie skirtumai galėtų tapti prekybos kliūtimis ir dėl to trukdyti vidaus rinkai deramai funkcionuoti,
      –        valstybėms narėms priimant naujus skirtingus įstatymus ir taikant skirtingą administracinę praktiką, tokie skirtumai galėtų
         dar padidėti, o nacionalinės teismų praktikos, aiškinančios šiuos įstatymus, raida yra skirtinga,

      –        nederinama nacionalinių įstatymų, reglamentuojančių teisinę biotechnologinių išradimų apsaugą Bendrijoje, raida galėtų toliau
         stabdyti prekybą, darydama žalą pramoniniam tokių išradimų plėtojimui ir sklandžiai vidaus rinkos veiklai.

      54      Be to, 8 ir 13 konstatuojamosiose dalyse jis nurodė, kad:

      –        teisinė biotechnologinių išradimų apsauga nereikalauja, kad vietoje nacionalinių patentų įstatymų taisyklių būtų sukurtas
         naujas įstatymų paketas,

      –        nacionalinių patentų įstatymų taisyklės ir toliau lieka esminis teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos pagrindas su sąlyga,
         kad tam tikrais konkrečiais atvejais jas reikės pritaikyti ar papildyti, kad būtų deramai atsižvelgiama į technologijų, į
         kurias įeina biologinės medžiagos, raidą, taip pat atitinkančią patentabilumo reikalavimus,

      –        Bendrijos teisinė biotechnologinių išradimų apsauga gali apsiriboti tam tikrų principų, taikytinų patentuojant iš esmės biologines
         medžiagas, nustatymu, kad šie principai ypač būtų taikomi nustatant skirtumą tarp išradimų ir atradimų, patentuojant tam tikrus
         žmogiškosios kilmės elementus, nustatant biotechnologinių išradimų patentais teikiamos apsaugos ribas.

      55      Atsižvelgiant į šias nuorodas matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė tokio suderinimo, kurio materialinė taikymo
         sritis ribota, bet kurio pakaktų pašalinti egzistuojančius skirtumus ir užkirsti kelią būsimiems skirtumams valstybėse narėse
         biotechnologinių išradimų apsaugos srityje.

      56      Taip tokiu derinimu siekiama vengti prekybos kliūčių.

      57      Be to, jis atitinka patentų savininkų interesų ir gero vidaus rinkos veikimo poreikio pusiausvyrą.

      58      Visų pirma, kalbant apie direktyvos II skyriuje „Apsaugos ribos“ esantį 9 straipsnį, Bendrijos teisės aktų leidėjo pasirinkimas
         rodo jo ketinimą užtikrinti tokią pačią patentų apsaugą visose valstybėse narėse.

      59      Iš tiesų vienoda apsauga yra priemonė panaikinti arba užkirsti kelią jos skirtumams ir užtikrinti pageidaujamą patentų savininkų
         ir kitų ūkio subjektų interesų pusiausvyrą, o pasirinkus minimalų derinimą patentų savininkų naudai, atvirkščiai, pirma, būtų
         pažeista atitinkamų interesų pusiausvyra, kurios siekiama, ir, antra, skirtumai tarp valstybių narių ir todėl prekybos kliūtys
         būtų tik patvirtinti ar sąlygoti.

      60      Iš to išplaukia, kad direktyvos 9 straipsniu atliktas derinimas turi būti laikomas išsamiu.

      61      Tokios išvados nepaneigia direktyvos 1 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, kuriuo, kalbant apie biotechnologinių išradimų
         apsaugą, nukreipiama į nacionalinę patentų teisę. Iš tiesų šios dalies antrame sakinyje įtvirtinta, kad valstybės narės, jei
         reikia, pataiso savo nacionalinę patentų teisę, kad būtų laikomasi šios direktyvos nuostatų, t. y. pirmiausia tų, kuriomis
         atliekamas išsamus derinimas.

      62      Todėl, kadangi direktyva nesuteikiama patentuotos DNR sekos, negalinčios atlikti specialios funkcijos, apsauga, aiškinama
         nuostata draudžiama nacionalinės teisės aktų leidėjui suteikti patentuotai DNR sekai absoliučią apsaugą, nepaisant to, ar
         medžiagoje, kurios sudėtyje ji yra, ji atlieka savo funkciją.

      63      Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 9 straipsniu išsamiai derinama juo suteikta apsauga ir todėl juo
         draudžiama nacionalinės teisės aktu suteikti patentuotam produktui absoliučią apsaugą neatsižvelgiant į tai, ar medžiagoje,
         kurios sudėtyje jis yra, jis atlieka savo funkciją.

       Dėl trečiojo klausimo
      64      Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar direktyvos 9 straipsniu
         draudžiama patento, kuris suteiktas iki šios direktyvos priėmimo, savininkui remtis absoliučia patentuoto produkto apsauga,
         kuri jam suteikta tuo metu taikytais nacionalinės teisės aktais.

      65      Kaip ir antrasis klausimas, šis klausimas grindžiamas prielaida, kad tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip antai 1995 m.
         įstatymo 53 straipsnis, patentuotam produktui išduodant patentą iki šios direktyvos priėmimo iš tiesų suteikta absoliuti apsauga.

      66      Norint atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką nauja taisyklė paprastai taikoma
         nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei taisyklei, pasekmėms (visų pirma žr. 2008 m. gruodžio 11 d.
         Sprendimo Komisija prieš Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, Rink. p. I‑9465, 43 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      67      Direktyvoje nenumatyta jokių šio principo išimčių.

      68      Be to, jei direktyva būtų netaikoma anksčiau išduotiems patentams, tarp valstybių narių atsirastų apsaugos skirtumai, dėl
         kurių būtų kliudoma atlikti norimą derinimą.

      69      Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: direktyvos 9 straipsniu draudžiama patento, kuris suteiktas iki šios direktyvos
         priėmimo, savininkui remtis absoliučia patentuoto produkto apsauga, kuri jam suteikta tuo metu taikytais nacionalinės teisės
         aktais.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      70      Savo ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar TRIPS sutarties 27 ir
         30 straipsniai daro įtaką pateiktam direktyvos 9 straipsnio aiškinimui.

      71      Šiuo klausimu reikia priminti, kad TRIPS sutarties nuostatomis privatiems asmenims nesuteikiamos teisės, kuriomis jie tiesiogiai
         galėtų remtis teisme pagal Sąjungos teisę (2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Dior ir kt., C‑300/98 ir C‑392/98, Rink. p. I‑11307, 44 punktas).

      72      Jeigu nustatyta, kad atitinkamoje srityje Sąjungos teisės aktai egzistuoja, Sąjungos teisė yra taikoma, o tai apima ir pareigą
         pateikti TRIPS sutartį kuo labiau atitinkantį aiškinimą, nors nagrinėjamos šios sutarties nuostatos tiesioginis veikimas negali
         būti pripažįstamas (2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, Rink. p. I‑7001, 35 punktas).

      73      Kadangi direktyva yra Sąjungos teisės aktas patentų srityje, jos aiškinimas turi kuo labiau atitikti TRIPS sutartį.

      74      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad šiame sprendime pateiktu direktyvos 9 straipsnio aiškinimu ši pareiga nepažeidžiama.

      75      Iš tiesų direktyvos 9 straipsniu reglamentuojama patentu jo savininkui suteiktos apsaugos apimtis, o TRIPS 27 ir 30 straipsniai
         susiję atitinkamai su patentabilumu ir su patento suteiktų teisių išimtimis.

      76      Darant prielaidą, kad žodžių junginį „suteiktų teisių išimtys“ galima suprasti kaip apimantį ne tik teisių išimtis, bet taip
         pat jų apribojimus, reikia konstatuoti, jog direktyvos 9 straipsnio aiškinimu, pagal kurį apsauga taikoma tik tais atvejais,
         kai patentuotas produktas atlieka savo funkciją, neatrodo, kad gali būti nepagrįstai prieštaraujama normaliam patento naudojimui
         ir nepagrįstai pažeidžiami „teisėti patento savininko interesai, atsižvelgiant į teisėtus trečiųjų šalių interesus“, kaip
         numatyta TRIPS 30 straipsnyje.

      77      Taigi į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad TRIPS sutarties 27 ir 30 straipsniai neturi įtakos pateiktam direktyvos
         9 straipsnio aiškinimui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      78      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44/EB dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos 9 straipsnis
            turi būti aiškinamas taip, kad juo nesuteikiama patentu suteikiamų teisių apsauga tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė
            pagrindinėje byloje, kai patentuotas produktas yra sojų miltuose, kur neatlieka funkcijos, dėl kurios buvo patentuotas, tačiau
            ją atliko anksčiau sojų augale, kurį perdirbus gauti šie miltai, arba galbūt vėl galės ją atlikti po to, kai bus atskirtas
            nuo miltų ir įterptas į gyvo organizmo ląstelę.
      2.      Direktyvos 98/44 9 straipsniu išsamiai derinama juo suteikta apsauga ir todėl juo draudžiama nacionalinės teisės aktu suteikti
            patentuotam produktui absoliučią apsaugą neatsižvelgiant į tai, ar medžiagoje, kurios sudėtyje jis yra, jis atlieka savo funkciją.
      3.      Direktyvos 98/44 9 straipsniu draudžiama patento, kuris suteiktas iki šios direktyvos priėmimo, savininkui remtis absoliučia
            patentuoto produkto apsauga, kuri jam suteikta tuo metu taikytais nacionalinės teisės aktais.
      4.      Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, kuri sudaro 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašytos
            ir 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų
            patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu patvirtintos Pasaulio prekybos organizacijos
            (PPO) steigimo sutarties 1 C priedą, 27 ir 30 straipsniai neturi įtakos pateiktam Direktyvos 98/44 9 straipsnio aiškinimui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1992 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # The Queen prieš Immigration Appeal Tribunal ir Surinder Singh, ex parte Secretary of State for Home Department. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Laisvas asmenų judėjimas. # Byla C-370/90.


1992 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Compagnie Commerciale de l'Ouest ir kiti prieš Receveur principal des douanes de La Pallice Port. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Poitiers - Prancūzija. # Sujungtos bylos C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 ir C-83/90.


1996 m. kovo 7 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # El Corte Inglés SA prieš Cristina Blázquez Rivero. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Juzgado de Primera Instancia n. 10 de Sevilla - Ispanija. # Byla C-192/94.


2016 m. balandžio 28 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#L'Oréal prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo VICHY LABORATOIRES V IDÉALIA paraiška – Ankstesnis Europos Sąjungos žodinis prekių ženklas IDEALINA – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-144/15.


1970 m. vasario 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 38-69.


1994 m. gruodžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Fernanda Coen-Porisini prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-502/93.


1987 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Jūrų žvejyba - EŽŪOGF finansavimas. # Byla 346/85.


2002 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Förde-Reederei GmbH prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Bendrijų Komisiją. # Byla T-170/00.


title: Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2005 m. balanžio 21 d. # PepsiCo, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Paraiška žodiniam Bendrijos prekių ženklui RUFFLES - Ankstesnis nacionalinis prekių ženklas RIFFELS - Dar ankstesnis nacionalinis prekių ženklas RUFFLES - Nacionalinių prekių ženklų ir Bendrijos prekių ženklų koegzistavimas ir lygiavertiškumas. # Byla T-269/02.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
               2005 m. balandžio 21 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo RUFFLES paraiška – Ankstesnis nacionalinis prekių ženklas RIFFELS – Dar ankstesnis nacionalinis prekių ženklas RUFFLES – Nacionalinių prekių ženklų ir Bendrijos prekių ženklų koegzistavimas ir lygiavertiškumas“
      Byloje T‑269/02
      PepsiCo, Inc., įsteigta Purchase, Niujorke (JAV), atstovaujama advokato E. Armijo Chávarri,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), iš pradžių atstovaujamą  J. Novais Gonçalves ir J. Crespo Carrillo, o vėliau – A. von Mühlendahl ir Novais Gonçalves,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai VRDT apeliacinėje taryboje vykusios procedūros šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme, –
         Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG, kurios ankstesnis pavadinimas Convent Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG, įsteigtai Kiolne (Vokietija), atstovaujamai advokato M. Schaeffer,

      dėl 2002 m. birželio 10 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 114/2000-1), susijusio su protesto procedūra
         tarp PepsiCo, Inc. ir Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai F. Dehousse ir D. Šváby,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 16 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       1996 m. balandžio 1 d. PepsiCo, Inc. remdamasi pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1)
         pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo žodinis žymuo RUFFLES.
      3       Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
         sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 29 ir 30 klasėms ir pagal kiekvieną klasę
         apibūdinamos taip:

      –       29 klasė: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės;
         drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“,

      –       30 klasė: „Kava, arbata, kakava, cukrus, ryžiai, tapijoka, sago kruopos, kavos pakaitalai; miltai ir grūdų produktai; duona,
         pyragas ir konditerijos gaminiai, ledai; medus, melasos sirupas; mielės, kepimo milteliai; druska, garstyčios; actas, padažai;
         prieskoniai; ledas“.

      4       1997 m. gruodžio 22 d. prekių ženklo paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje.

      5       1998 m. kovo 23 d., remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 1 dalimi, Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG (ankstesnis pavadinimas – Convent Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG), įstojusi į bylą šalis, pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo.

      6       Protestas grindžiamas tuo, kad egzistuoja prašomo įregistruoti prekių ženklo, skirto „džiovintiems daržovėms“ (29 klasė) ir
         „grūdų produktams, pyragui ir konditerijos gaminiams“ (30 klasė), ir įstojusios į bylą šalies Vokietijoje įregistruoto ankstesnio
         nacionalinio prekių ženklo RIFFELS „bulvių traškučiams“ supainiojimo galimybė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto
         prasme.

      7       1999 m. lapkričio 23 d. Sprendimu Protestų skyrius patenkino protestą „džiovintų daržovių“ ir „pyrago ir konditerijos gaminių“
         atžvilgiu, remdamasis tuo, kad atsižvelgiant į dalinį prekių, kurioms skirti žymenys, dėl kurių kilo ginčas, tapatumą, panašumą
         ir į minėtų žymenų panašumą, egzistuoja galimybė supainioti šiuos du prekių ženklus. Tačiau jis atmetė protestą „grūdų produktų“
         atžvilgiu.

      8       2000 m. sausio 24 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 59 straipsniu, pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus
         sprendimo. 2000 m. birželio 23 d. ji pateikė paaiškinimą, kuriame išdėstomi apeliacijos motyvai.

      9       2001 m. gegužės 2 d. įstojusi į bylą šalis pateikė atsiliepimus į ieškovės apeliaciją, apie kuriuos pastaroji buvo informuota
         2001 m. gegužės 4 d. VRDT laišku.

      10     2001 m. birželio 13 d. laišku ieškovė paprašė Apeliacinę tarybą pasiūlyti jai pateikti naujus atsiliepimus pagal Reglamento
         Nr. 40/94 61 straipsnio 2 dalį.

      11     2001 m. birželio 27 d. laišku Apeliacinė taryba šį prašymą atmetė.
      12     2002 m. birželio 10 d. Sprendimu, apie kurį ieškovei buvo pranešta 2002 m. birželio 24 d. (toliau – ginčijamas sprendimas),
         VRDT pirmoji apeliacinė taryba apeliaciją atmetė. Konstatavusi, kad apeliacija grindžiama tik pretenzija, jog Vokietijoje
         ieškovė yra teisės, ankstesnės už įstojusios į bylą šalies teisę, savininkė, Apeliacinė taryba patvirtino, jog šios pretenzijos
         pagrindu negali būti ginčijamas  Protestų skyriaus sprendimas. Iš tikrųjų, ši ankstesnė nacionalinė registracija nereikšminga
         protesto procedūros rezultatui ir, bet kuriuo atveju, ieškovė neįrodė jos egzistavimo (ginčijamo sprendimo 17–21 punktai).

       Procesas ir šalių reikalavimai
      13     Ši byla buvo pradėta ieškovės ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. rugsėjo 2 dieną.
      14     Atitinkamai 2003 m. sausio 23 d. ir 31 d. įstojusi į bylą šalis ir VRDT pateikė atsakymus į ieškinį. 2003 m. sausio 27 d.
         įstojusi į bylą šalis, papildydama atsakymą į ieškinį, pateikė tam tikrus dokumentus.

      15     2003 m. kovo 5 d. laišku ieškovė pateikė Pirmosios instancijos teismui prašymą leisti pateikti dubliką pagal Pirmosios instancijos
         procedūros reglamento 135 straipsnio 2 dalį ir paprašė jį pasisakyti dėl tariamai jos anksčiau pateikto prašymo, susijusio
         su Vokietijos teisinių paslaugų biuro Lovells pateikta nuomone dėl jos ginamo vokiško prekių ženklo.

      16     2004 m. balandžio 22 d. laišku Pirmosios instancijos teismas šiuos du prašymus atmetė ir antrojo prašymo atžvilgiu priminė,
         kad ieškovė, laikydamasi Procedūros reglamente nustatytų reikalavimų ir terminų, pati turi pateikti įrodymus, kuriais ji ketina
         remtis.

      17     2004 m. balandžio 30 d. laišku ieškovė pateikė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai tos pačios dienos Lovells biuro nuomonę, kuri buvo pridėta prie bylos dokumentų.

      18     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      19     VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      20     Įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo atmesti ieškinį.
       Dėl teisės
      21     Ieškovė nurodo tris panaikinimo pagrindus. Pirmuoju pagrindu, kuris grindžiamas teisės į gynybą pažeidimu, ieškovė priekaištauja
         Apeliacinei tarybai dėl to, kad jai nebuvo suteikta galimybė įrodyti jos ankstesnio vokiško prekių ženklo RUFFLES egzistavimo.
         Antruoju pagrindu, kuris grindžiamas dispozityvumo principo pažeidimu, ieškovė priekaištauja Apeliacinei tarybai dėl to, kad
         ji neatsižvelgė į šį prekių ženklą, kurio egzistavimas, atsižvelgiant į pateikus įrodymus ir įstojusios į bylą šalies neprieštaravimą,
         buvo neginčijama aplinkybė per procedūrą VRDT. Trečiuoju pagrindu, kuris grindžiamas Bendrijos prekių ženklų ir nacionalinių
         prekių ženklų koegzistavimo ir lygiavertiškumo pažeidimu, ieškovė iš esmės nurodo, kad vien tik dėl jos ankstesnio vokiško
         prekių ženklo RUFFLES egzistavimo protestas turėjo būti atmestas.

      22     Yra žinoma, kad, norėdama sutrukdyti protestui, ieškovė per procedūrą VRDT išimtinai rėmėsi jai priklausančio vokiško prekių
         ženklo RUFFLES, kuris buvo ankstesnis už įstojusios į bylą šalies prekių ženklą, egzistavimu. Ieškovės nuomone, vien tik šio
         egzistavimo turėtų pakakti protestui atmesti.

      23     Taigi, ieškovė nė viename procedūros VRDT etape nesirėmė šio tariamo prekių ženklo naudojimu tam, kad įrodytų šio prekių ženklo
         ir įstojusios į bylą šalies prekių ženklo faktišką koegzistavimą, kuris galėjo būti svarbia aplinkybe VRDT atliekant nepriklausomą
         galimybės supainioti prašomą įregistruoti Bendrijos prekių ženklą ir įstojusios į bylą šalies prekių ženklą vertinimą, remiantis
         Reglamentu Nr. 40/94.

      24     Ieškovė taip pat nenurodė, ir juo labiau neįrodė, kad, remiantis jos ankstesniu vokišku prekių ženklu, įstojusios į bylą šalies
         prekių ženklas kompetentingų nacionalinių institucijų buvo pripažintas negaliojančiu arba kad ji pradėjo procedūrą šiuo tikslu.

      25     Šiame kontekste Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad nesvarbu, ar ieškovė VRDT pateikė savo tariamo ankstesnio vokiško
         prekių ženklo egzistavimo įrodymus, bet kuriuo atveju vien šis egzistavimas negalėtų pagrįsti protesto atmetimo. Dar reikėtų,
         kad ieškovė įrodytų, jog kompetentingos nacionalinės institucijos pripažino įstojusios į bylą šalies prekių ženklą negaliojančiu.

      26     Iš tikrųjų nacionalinio prekių ženklo, šiuo atveju įstojusios į bylą šalies prekių ženklo, galiojimas gali būti ginčijamas
         tik per panaikinimo procedūrą valstybėje narėje, o ne per Bendrijos prekių ženklo registravimo procedūrą (2002 m. spalio 23 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Matratzen Concord prieš VRDT - Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Rink. p. II‑4335, 55 punktas). Be to, jeigu VRDT, remdamasi protestą pateikusios šalies pateiktais įrodymais, turi
         patikrinti nacionalinio prekių ženklo, kuriuo grindžiamas protestas, egzistavimą, ji neprivalo spręsti konflikto tarp šio
         prekių ženklo ir kito prekių ženklo nacionaliniu lygiu, nes toks konfliktas priklauso nacionalinių institucijų kompetencijai.

      27     Dėl šios priežasties Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 17 punkte galėjo nurodyti, kad „vienos nacionalinės registracijos
         <...> pirmenybė kitos nacionalinės registracijos atžvilgiu Valstybėje narėje neįtakoja protesto procedūros VRDT tol, kol neįrodoma,
         kad (Bendrijos prekių ženklo) paraišką pateikęs asmuo pateikė prašymą paskelbti protestą pateikusios šalies registraciją negaliojančia“.

      28     Priešingai nei nurodo ieškovė, nėra absurdiška ar nenormalu, kad VRDT patenkina ankstesniu nacionaliniu prekių ženklu grindžiamą
         protestą, net jeigu Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo remiasi dar ankstesniu nacionaliniu prekių ženklu, kadangi
         protestą pateikusios šalies prekių ženklo teisėtumas neginčijamas kompetentingose nacionalinėse institucijose. Priešingai,
         šiuo sprendimu atsižvelgiama į kompetencijos tarp VRDT ir šių nacionalinių institucijų paskirstymą.

      29     Ieškovė pateikia kitus argumentus. Pirma, VRDT pozicija sukuria absurdišką situaciją, kai jos Bendrijos prekių ženklo RUFFLES
         paraiškos atmetimas netrukdo transformuoti šią paraišką į nacionalinio prekių ženklo paraišką tik Vokietijoje, kur ieškovė
         naudojasi registracija, leidžiančia jai pardavinėti šiuo ženklu pažymėtas nagrinėjamas prekes. Antra, yra nenormalu, kad ieškovė
         negaus Bendrijos prekių ženklui suteikiamos apsaugos, jeigu praktikoje ji gali ją gauti nacionalinių registracijų dėka. Šie
         du argumentai remiasi nepatvirtinta prielaida, kad ieškovė iš tiesų turi teisę Vokietijoje pardavinėti prekių ženklu RUFFLES
         pažymėtas prekes. Iš tikrųjų nebuvo įrodyta, kad įstojusi į bylą šalis negali, remdamasi savo prekių ženklu RIFFELS, šios
         teisės užginčyti.

      30     Dėl ieškovės nuorodos į 2000 m. rugsėjo 12 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 415/1999‑1), susijusį su
         protesto procedūra, būtina nurodyti, kad apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis tik Reglamentu
         Nr. 40/94, aiškinamu Bendrijų teismų, o ne apeliacinių tarybų ankstesniais sprendimais (2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos
         teismo  sprendimo Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T-106/00, Rink. p. II-723, 66 punktas ir 2002 m. spalio 9 d. Sprendimo Glaverbel prieš VRDT (Stiklo plokštės paviršius), T‑36/01, Rink. p. II‑3887, 35 punktas). Taigi, ši nuoroda yra netinkama. Bet kokiu atveju, ji susijusi su situacija, kuri
         visiškai skiriasi nuo situacijos šioje byloje. Iš tikrųjų byloje R 415/1999‑1 Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo,
         nesiremdamas vien tik teisės į ankstesnį nacionalinį prekių ženklą egzistavimu, kaip šiuo atveju, įrodė šią teisę bei veiksmingą
         ir taikų jos koegzistavimą su protestą pateikusios šalies teise į prekių ženklą nacionalinėje teritorijoje. Remdamasi būtent
         šiuo pagrindu, Apeliacinė taryba konstatavo, kad supainiojimo galimybės nėra ir protestą atmetė (nurodyto 2000 m. rugsėjo
         12 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo 22 punktas). Tokiame kontekste iš tiesų būtų problemiška protestą patenkinti
         ir nesuteikti Bendrijos apsaugos, kai prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo tokią pačią apsaugą Europos Sąjungos teritorijoje
         galėjo gauti nacionaliniu būdu (žr. šio sprendimo 21 punkto priešpaskutinį sakinį). Šioje byloje situacija yra visiškai kitokia,
         kadangi dėl neįrodyto vokišku prekių ženklu, kuriuo remiasi ieškovė, sukuriamų teisių veiksmingumo negalima nustatyti, kad
         ieškovė nacionalinės registracijos pagalba gali gauti tokią pačią apsaugą, kurią suteikia Bendrijos registracija.

      31     Galiausiai, priešingai, nei nurodo ieškovė, Reglamento Nr. 40/94 106 straipsnis šiuo atveju pagal analogiją netaikytinas.
         Iš tikrųjų ši nuostata susijusi su pagal valstybių narių įstatymus egzistuojančia teise nacionalinėse institucijose ginčyti
         vėlesnio Bendrijos prekių ženklo naudojimą, kuriuo pažeidžiamos ankstesnės teisės. Tačiau šiuo atveju ieškovė Vokietijos kompetentingose
         institucijose ne ginčijo Bendrijos prekių ženklo naudojimą Vokietijoje, kuriuo pažeidžiama ankstesnė teisė, bet per procedūrą
         VRDT ginčijo protestą pateikusiai šaliai priklausančio vokiško prekių ženklo galiojimą. Taigi nėra jokios analogijos tarp
         situacijos šioje byloje ir situacijos, nurodytos Reglamento Nr. 40/94 106 straipsnyje. Be to, kaip jau buvo nurodyta, minėtas
         konfliktas išimtinai priklauso Vokietijos institucijų kompetencijai ir Vokietijos teisei.

      32     Iš to, kas buvo išdėstyta, matyti, kad trečiasis panaikinimo pagrindas, grindžiamas vertinimu, jog Apeliacinė taryba pažeidė
         nacionalinių ir Bendrijos prekių ženklų koegzistavimo ir lygiavertiškumo principus, turi būti atmestas.

      33     Dėl pirmojo ir antrojo panaikinimo pagrindų, kurie grindžiami atitinkamai teisės į gynybą ir dispozityvumo principo pažeidimu,
         būtina nurodyti, kad šiais pagrindais ieškovė prieštaringai tuo pačiu metu priekaištauja VRDT dėl to, kad ji nesuteikė jai
         galimybės įrodyti jos ankstesnio vokiško prekių ženklo egzistavimo ir neatsižvelgė į šį prekių ženklą, kurio egzistavimas
         buvo neginčijama bylos aplinkybė per procedūrą VRDT. Tačiau būtina konstatuoti, kad nė vienas iš šių pagrindų, net jei ir
         būtų pagrįstas, negalėtų pateisinti ginčijamo sprendimo panaikinimo. Iš tikrųjų, kaip jau buvo nurodyta ir kaip Apeliacinė
         taryba iš esmės išdėstė ginčijamo sprendimo 17 punkte, vien tik vokiško prekių ženklo, kuriuo remiasi ieškovė, egzistavimas
         negali pagrįsti protesto atmetimo, nesant papildomų įrodymų, kad protestą pateikusios šalies prekių ženklas buvo pripažintas
         negaliojančiu. Tačiau yra žinoma, kad ieškovė per procedūrą VRDT tik nurodė savo tariamo vokiško prekių ženklo egzistavimą.

      34     Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmasis ir antrasis panaikinimo pagrindai yra neveiksmingi.
      35     Galiausiai, ieškovės ankstesnio vokiško prekių ženklo registracijos pažymėjimas ir Vokietijos teisinių paslaugų biuro Lovells nuomonė dėl šio prekių ženklo  veiksmingumo įstojusios į bylą šalies prekių ženklo atžvilgiu, kuriuos ieškovė pateikė Pirmosios
         instancijos teismui, yra nepriimtini. Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismų praktiką Pirmosios instancijos teismui pateiktu
         ieškiniu siekiama patikrinti Apeliacinės tarybos sprendimo teisėtumą Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio prasme. Faktai, kurie
         buvo pateikti Pirmosios instancijos teismui, prieš tai apie juos nepranešus VRDT institucijoms, tokio sprendimo teisėtumą
         gali įtakoti tik tokiu atveju, jei VRDT ex officio būtų privalėjusi į juos atsižvelgti. Remiantis to paties reglamento 74 straipsnio 1 dalimi, pagal kurią procedūros dėl atsisakymo
         registruoti paraiškas motyvų atveju VRDT nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus bei siekiamą reikalavimų
         patenkinimo būdą, ji neprivalo ex officio atsižvelgti į tuos faktus, kurių šalys nepateikė. Todėl tokie faktai negali įtakoti Apeliacinės tarybos sprendimo teisėtumo
         (2004 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Samar prieš VRDT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 13 punktas).

      36     Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, šis ieškinys turi būti atmestas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37     Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT pateiktus reikalavimus.

      38     Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalį ir nesant įstojusios į bylą šalies reikalavimų priteisti bylinėjimosi išlaidas,
         pastaroji padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Ieškovė padengia savo pačios ir Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Įstojusi į bylą šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Paskelbta 2005 m. balandžio 21 d.  viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Proceso kalba: anglų.


1985 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Pharmon BV prieš Hoechst AG. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Byla 19/84.


1963 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Da Costa en Schaake NV, Jacob Meijer NV, Hoechst-Holland NV prieš Administration fiscale néerlandaise. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tariefcommissie - Nyderlandai. # Sujungtos bylos 28 iki 30-62.