title: 2008 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH prieš Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija.#Įsisteigimo laisvė - Mokesčių teisės aktai - Pelno mokestis - Nekotiruojamų kapitalo bendrovių dalių įvertinimas.#Byla C-360/06.

text:
      Byla C-360/06
      Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH
      prieš
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg
      (Finanzgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis – Nekotiruojamų kapitalo bendrovių dalių įvertinimas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai – Turto mokestis
      (EEB sutarties 52 straipsnis (vėliau – EB sutarties 52 straipsnis, po pakeitimo – EB 43 straipsnis) ir 58 straipsnis (vėliau
            − EB sutarties 58 straipsnis, dar vėliau − EB 48 straipsnis)
      Nesant tinkamo pateisinimo, EEB sutarties 52 straipsnis (vėliau – EB sutarties 52 straipsnis, po pakeitimo – EB 43 straipsnis)
         ir EEB sutarties 58 straipsnis (vėliau − EB sutarties 58 straipsnis, dar vėliau − EB 48 straipsnis) draudžia taikyti valstybės
         narės mokesčių teisės aktus tiek, kiek vertinant nekotiruojamas kapitalo bendrovės dalis siekiant apskaičiuoti turto mokestį,
         kurį turi mokėti minėtos kapitalo bendrovės pagrindinė bendrovė, jie lemia didesnės vertės suteikimą šios bendrovės dalyvavimui
         kitoje valstybėje narėje įsteigtoje ūkinėje bendrijoje nei jos dalyvavimui atitinkamoje valstybėje narėje įsteigtoje ūkinėje
         bendrijoje, jei toks dalyvavimas jai leidžia daryti aiškią įtaką kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės bendrijos sprendimams
         bei lemti jos veiklą.

      Kadangi toks nevienodas vertinimas sudaro pagrindinei bendrovei, kuri valdo visą minėtą kapitalo bendrovę, mažiau palankias
         sąlygas mokesčių atžvilgiu, pastaroji atgrasoma turėti kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės bendrijos kapitalo dalį.

      Būtinybė užtikrinti mokesčių sistemos darnumą negali pateisinti iš tokio teisės akto išplaukiančio apribojimo, nes siekiant,
         kad tokiu pateisinimu grindžiamam argumentui būtų pritarta, turi būti nustatytas tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčių
         lengvatos ir jos kompensavimo konkrečia mokesčių rinkliava.

      Be to, toks teisės aktas negali būti pateisinamas argumentu, susijusiu su mokesčių kontrolės veiksmingumu, nes mokesčių institucijos
         gali pačių suinteresuotų apmokestinamųjų asmenų paprašyti pateikti, jų manymu, reikalingus įrodymus, kad būtų atliktas apmokestinamųjų
         asmenų dalyvavimo kitose valstybėse narėse įsteigtose bendrovėse vertės apskaičiavimas.

      (žr. 31–33, 37 ir 39–42 punktus bei rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. spalio 2 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis – Nekotiruojamų kapitalo bendrovių dalių įvertinimas“
      Byloje C‑360/06
      dėl Finanzgericht Hamburg (Vokietija) 2006 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. rugsėjo 5 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH
      prieš
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg,

      dalyvaujant
      Heinrich Bauer Verlag KG,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai L. Bay Larsen (pranešėjas), J. Makarczyk, J.‑C. Bonichot ir
         C. Toader,

      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. lapkričio 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH, atstovaujamos Steuerberater R. Scheidmann, padedamo Rechtsanwälte K. Eicker ir R. Obser,

      –        Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg, atstovaujamos M. Fromm,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma, padedamo C. Blaschke,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      susipažinęs su 2008 m. sausio 10 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EEB sutarties 52 straipsnio (vėliau – EB sutarties 52 straipsnis, po
         pakeitimo – EB 43 straipsnis) ir EEB sutarties 58 straipsnio (vėliau − EB 58 straipsnis, dar vėliau − EB 48 straipsnis) išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH (toliau − HBV) ir Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg (toliau − Finanzamt), dėl HBV dviejose užsienyje įsteigtose bendrovėse turimų dalių vertės nustatymo, siekiant apskaičiuoti Heinrich Bauer Verlag KG (toliau − HB), HBV pagrindinė bendrovė, mokėtino turto mokesčio sumą už 1988 mokestinius metus.

       Teisinis pagrindas
      3        Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad pagal Vokietijos teisę vertinant nekotiruojamas kapitalo bendrovių
         dalis turto mokesčio apskaičiavimo tikslu, jų turimos dalys užsienio ūkinėje bendrijoje įvertinamos rinkos kaina, nors dalių
         nacionalinėje ūkinėje bendrijoje įvertinimas grindžiamas tik tikrąja turtine verte. Jei rinkos kaina negali būti nustatoma
         atsižvelgiant į pardavimą per pastaruosius dvylika mėnesių prieš atliekant vertinimą, ji yra nustatoma atsižvelgiant į tikrąją
         turtinę vertę ir į atitinkamos bendrovės kapitalo grąžos perspektyvą.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      4        HBV yra Vokietijoje buveinę turinti kapitalo bendrovė, kurios akcijomis biržoje neprekiaujama. Visas jos kapitalo dalis turi
         pagrindinė bendrovė HB.

      5        HBV turi dalis užsienio ūkinėse bendrijose: 1986 m. įsteigtoje Ispanijos bendrijoje Bauer Ediciones Sociedad en Comandita Madrid (toliau − HBE) ir Austrijos bendrijoje Basar Zeitungs- und Verlagsgesellschaft mbH und Co. KG Wien (toliau − WBC), kurių visas dalis ji įgijo 1988 metais.

      6        HBV dalių vertė turėjo būti nustatyta siekiant apskaičiuoti HB už 1988 m. mokėtiną turto mokesčio sumą.

      7        Finanzamt, atlikdamas šį vertinimą, atsižvelgė ne tik į jų vertę, t. y. į tikrąją bendrijų HBE ir WBC vertę, bet ir į kapitalo grąžos perspektyvą.

      8        HBV pareiškė Finanzgericht Hamburg ieškinį dėl Finanzamt sprendimo tvirtindama, kad reikėjo atsižvelgti tik į tikrąją bendrijų vertę. Be to, sistemos logikai prieštarauja tai, kad
         ūkinių bendrijų vertinimas yra grindžiamas tik tikrąja verte, nors užsienio ūkinės bendrijos atveju atsižvelgiama ne tik į
         tikrąją vertę, bet ir į pelno gavimo perspektyvas (šie abu elementai kartu apibūdina rinkos kainą).

      9        Kalbant apie HBV turimas HBE dalis, Finanzgericht Hamburg pažymi, kad skirtingi dalių bendrovėje vertinimo metodai, atsižvelgiant į tai, ar ji yra nacionalinė, ar užsienio bendrovė,
         lemia skirtingą verčių nustatymą, o tai daro tiesioginę įtaką mokėtino turto mokesčio sumai. Todėl panašu, kad tai, jog užsienyje
         turimos dalies vertė didesnė už nacionalinėje bendrovėje turimą dalį, gali apriboti įsisteigimo laisvę.

      10      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, toks apribojimas būtų galimas, tik jei siekiama teisėto,
         EEB sutartį atitinkančio, tikslo. Tačiau šis teismas negali nustatyti tokio tikslo, galinčio pateisinti nurodytą nevienodą
         vertinimą.

      11      Kalbant apie HBV turimas WBC dalis, negali būti teigiama, kad Sutarties 52 straipsnio 1 dalyje numatytas įsisteigimo laisvės principas buvo pažeistas 1988 m.,
         nes Austrijos Respublika tapo Europos Sąjungos nare tik 1995 m. sausio 1 dieną. Tai taikytina ir Europos ekonominės erdvės
         susitarimui (OL L 1, 1994, p. 3, toliau − EEE susitarimas), kurio šalis ši valstybė yra ir kuris buvo pasirašytas 1992 m.
         gegužės 2 d., bet įsigaliojo tik 1994 m. sausio 1 dieną.

      12      Be to, nebuvo ir laisvo kapitalo judėjimo principo pažeidimo, nes ginčijamu laikotarpiu galiojusios šios srities nuostatos
         nedraudė skirtingo dalyvavimo nacionalinė ūkinėje bendrijoje ir kitoje valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje įsteigtoje
         ūkinėje bendrijoje vertinimo.

      13      Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Hamburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar <...> sutarties 52 straipsniui kartu su 58 straipsniu prieštarauja tai, kad, vertinant nekotiruojamas kapitalo bendrovių
         dalis, dalys toje pačioje valstybėje įsteigtoje ūkinėje bendrijoje įvertinamos mažiau nei dalys kitoje valstybėje narėje įsteigtoje
         ūkinėje bendrijoje?“

       Pirminė pastaba
      14      Finanzamt pastabose nurodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klysta dėl Vokietijos biržoje nekotiruojamų
         kapitalo bendrovių dalių vertinimo sistemos reikšmės pagrindinių Sutarties laisvių laikymuisi. Realiai nėra jokios nei tiesioginės,
         nei netiesioginės diskriminacijos, nes mokesčių požiūriu buvo atsižvelgta tiek į turimų nacionalinių, tiek ir į užsienio dalių
         kapitalo grąžą.

      15      Šiuo klausimu reikia priminti, kad aiškinti nacionalinės teisės nuostatas nėra Teisingumo Teismo užduotis; vis dėlto, laikydamasis
         kompetencijos tarp Bendrijos ir nacionalinių teismų pasiskirstymo, jis privalo atsižvelgti į faktinių aplinkybių bei teisinį
         kontekstą, kuriame iškilo toks prejudicinis klausimas, koks jis yra suformuluotas sprendime kreiptis su prašymu priimti prejudicinį
         sprendimą (žr. 2001 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 10 punktą ir 2003 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Neri, C‑153/02, Rink. p. I‑13555, 34 ir 35 punktus).

      16      Todėl prejudicinį klausimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į Finanzgericht Hamburg sprendime kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą nurodytas faktines ir teisines aplinkybes.

       Dėl prejudicinio klausimo
      17      Pirmiausia reikia priminti, kad nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, pastarosios turi ją įgyvendinti
         laikydamosi Bendrijos teisės ir vengti bet kokio diskriminavimo dėl pilietybės (žr., be kita ko, 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo
         Baars, C‑251/98, Rink. p. I‑2787, 17 punktą ir 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo Lammers & Van Cleef, C‑105/07, dar nepaskelbto Rinkinyje, 12 punktą).

      18      Kalbėdamos apie HBV turimas WBC dalis, Vokietijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija tvirtina, kad 1988 m. mokestinių metų atžvilgiu negalima remtis
         pagrindinėmis laisvėmis, nes Austrijos Respublika dar nebuvo Europos Bendrijos narė, ir kad EEE susitarimas dar nebuvo pasirašytas.

      19      Dėl HBV turimų HBE dalių Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad šiuo atveju į įsisteigimo laisvę nėra reikalo atsižvelgti tiek, kiek HBV įsipareigojimai Ispanijoje nepriskirtini šios laisvės įgyvendinimui, o yra paprasta kapitalo investicija laisvai judant kapitalui.

      20      Šios vyriausybės teigimu, HBV dalyvavimas HBE komanditoriaus teisėmis neleidžia pirmajai bendrovei daryti aiškią įtaką Ispanijos bendrovės veiklai. Atvirkščiai, HBV nedalyvauja priimant sprendimus ir neatstovauja HBE santykiuose su trečiaisiais asmenimis. Įsisteigimo laisve gali būti remiamasi tik tuo atveju, kai atitinkamos valstybės narės
         nacionalinis subjektas turi kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės kapitalo dalį, leidžiančią jam daryti aiškią įtaką
         šios bendrovės sprendimams bei lemti jos veiklą.

      21      Dėl HBV dalyvavimo WBC reikia išnagrinėti, ar su įsisteigimo laisve susijusios Sutarties nuostatos, būtent Sutarties 52 ir 58 straipsniai, yra taikytini
         tokiai situacijai.

      22      Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip nurodė Vokietijos vyriausybė, Komisija ir generalinė advokatė išvados 49 punkte,
         pirma, Austrijos Respublika tapo Bendrijos nare tik 1995 m. sausio 1 d. ir, antra, EEE susitarimas įsigaliojo tik 1994 m.
         sausio 1 dieną.

      23      Iš to išplaukia, kad nei įsisteigimo laisvė pagal Sutarties 52 ir 58 straipsnius, nei atitinkamos EEE susitarimo 31 straipsnio
         nuostatos nebuvo taikytinos vertinant HBV dalyvavimą WBC.

      24      Kalbant apie HBV dalyvavimą HBE, reikia taip pat išnagrinėti, ar Sutarties 52 ir 58 straipsniai taikytini tokiai situacijai.

      25      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką įsisteigimo laisvė, kurią Sutarties 52 straipsnis pripažįsta valstybių narių nacionaliniams
         subjektams ir kuri apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis tomis pačiomis sąlygomis, kurios
         rezidavimo valstybės narės teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, pagal Sutarties 58 straipsnį apima bendrovių,
         įsteigtų vadovaujantis valstybės narės teisės aktais ir Bendrijoje turinčių savo pagrindines buveines, centrinę administraciją
         ar pagrindinę verslo vietą, teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per filialą ar atstovybę. Dėl bendrovių
         reikia pažymėti, kad jos priskiriamos konkrečios valstybės teisinei sistemai pagal jų buveinę Sutarties 58 straipsnio prasme,
         kaip ir fiziniai asmenys – pagal pilietybę (žr., be kita ko, 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo AMID, C‑141/99, Rink. p. I‑11619, 20 punktą).

      26      Taip pat reikia patikslinti, kad nors, pagal jų formuluotę, nuostatomis, susijusiomis su įsisteigimo laisve, siekiama, be
         kita ko, užtikrinti, kad priimančiojoje valstybėje narėje būtų taikomas nacionalinės teisės vertinimas, jos taip pat draudžia
         kilmės valstybei riboti nacionalinių subjektų ar bendrovių, įsteigtų pagal jos teisės aktus, atitinkančius Sutarties 58 straipsnį,
         įsisteigimą kitoje valstybėje narėje (žr. minėto sprendimo AMID 21 punktą).

      27      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką į Sutarties nuostatų, susijusių su įsisteigimo laisve, materialinio taikymo sritį patenka
         nacionalinės nuostatos, kurios turi būti taikomos tuomet, kai atitinkamos valstybės narės pilietis arba bendrovė dalyvauja
         kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės kapitale ir toks dalyvavimas jam leidžia daryti aiškią įtaką šios bendrovės sprendimams
         bei lemti jos veiklą (žr. 2007 m. kovo 29 d. Sprendimo Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Rink. p. I‑2647, 22 ir 70 punktus ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C‑231/05, Rink. p. I‑6373, 20 punktą).

      28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar būtent taip yra pagrindinėje byloje.

      29      Naudinga priminti, kad taip yra būtent, kai bendrovė rezidentė turi 100 % kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės kapitalo
         arba kai bendrovės, kurios buveinė yra kitoje valstybėje narėje, dalys tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso tos pačios šeimos
         nariams, gyvenantiems kitoje valstybėje narėje, kurie siekia tų pačių tikslų, bendru susitarimu atstovaujant tam pačiam atstovui
         šios bendrovės visuotiniame narių susirinkime priima su ja susijusius sprendimus ir nustato veiklą (žr. minėto sprendimo Rewe Zentralfinanz 23 punktą ir 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Columbus Container Services, C‑298/05, Rink. p. I‑10451, 13, 14 ir 31 punktus).

      30      Kadangi dėl HBV dalyvavimo HBE pirmoji bendrovė patenka į Sutarties nuostatų, susijusių su įsisteigimo teise, taikymo sritį, reikia patikrinti, ar Sutarties
         52 ir 58 straipsniai draudžia taikyti valstybės narės mokesčių teisės aktus dėl to, kad, vertinant biržoje nekotiruojamas
         kapitalo bendrovės dalis, nustatoma didesnė pastarosios dalyvavimo kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės bendrijos kapitale
         vertė nei jos dalyvavimo nagrinėjamoje valstybėje narėje įsteigtoje ūkinėje bendrijoje vertė.

      31      Šiuo atveju Vokietijoje esančios kapitalo bendrovės, kuri, kaip ir HBV, turi kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės bendrijos, kaip antai HBE, dalį, situacija turto mokesčio, kurį turi mokėti minėtos kapitalo bendrovės pagrindinė bendrovė, atžvilgiu yra, kaip teigia
         ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, mažiau palanki nei situacija, kurioje ji būtų, jei ši ūkinė bendrija
         būtų įsteigta Vokietijoje.

      32      Todėl toks nevienodas vertinimas sudaro bendrovei, kaip antai HB, HBV pagrindinei bendrovei, mažiau palankias sąlygas mokesčių atžvilgiu.

      33      Turint omenyje šį nevienodą vertinimą ir tai, kad visa HBV priklauso minėtai pagrindinei bendrovei, ji atgrasoma turėti kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės bendrijos kapitalo
         dalį (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Rewe Zentralfinanz 31 punktą).

      34      Šiuo požiūriu reikia pažymėti, kad įsisteigimo laisvės apribojimas gali būti pateisinamas, tik jeigu juo siekiama teisėto,
         Sutartį atitinkančio, tikslo ir pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tačiau net tokiu atveju jis turi
         būti tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (žr., be kita ko,
         2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo X ir Y, C‑436/00, Rink. p. I‑10829, 49 punktą).

      35      Finanzamt tvirtina, kad atsižvelgti į kapitalo grąžos perspektyvą nustatant HBE bendrijos tikrąją vertę yra būtina dėl mokesčių sistemos darnumo, siekiant užtikrinti panašių faktinių situacijų apmokestinimo
         vienodumą. Jei vertinant HBV dalis nebūtų atsižvelgiama į kapitalo grąžą, dalyvavimas užsienio bendrovėse būtų palankiau vertinamas.

      36      Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad bet kuriuo atveju ginčijami teisės aktai yra pateisinami praktiniais administracinės tvarkos
         sunkumais apskaičiuojant dalyvavimo kitose valstybėse narėse įsteigtose bendrovėse vertę.

      37      Dėl Finanzamt nurodyto pateisinimo reikia priminti, kad būtinybė išlaikyti mokesčių sistemos darnumą gali pateisinti Sutartimi garantuojamų
         pagrindinių laisvių naudojimosi apribojimą. Tačiau siekiant, kad taip pateisinamam argumentui būtų pritarta, turi būti nustatytas
         tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčių lengvatos ir jos kompensavimo konkrečia mokesčių rinkliava (žr., be kita ko, minėto
         sprendimo Rewe Zentralfinanz 62 punktą ir 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo Hollmann, C−443/06, Rink. p. I‑8491, 56 punktą).

      38      Tačiau, kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą turto mokestį, nebuvo įrodyta, kad buvo tiesioginis ryšys tarp mokesčių
         lengvatos, kuri susijusi su dalyvavimu kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės bendrijos kapitale, ir konkrečios mokesčių
         rinkliavos.

      39      Todėl reikia manyti, kad apribojimas, atsirandantis iš pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčių teisės akto, negali būti pateisinamas
         būtinybe užtikrinti mokesčių sistemos darnumą.

      40      Dėl Vokietijos vyriausybės pateikto argumento reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog mokesčių
         kontrolės veiksmingumas yra privalomas viešojo intereso pagrindas, galintis pateisinti Sutartimi garantuojamų pagrindinių
         laisvių naudojimosi apribojimą (žr. 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑8203, 47 punktą).

      41      Net darant prielaidą, kad 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų
         tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje (OL L 336, p. 15) netaikytina pagrindinėje byloje, ši aplinkybė negali
         pateisinti dalyvavimo kitose valstybėse narėse įsteigtose bendrovėse vertės apskaičiavimo būdo, kuris yra mažiau palankus
         nei dalyvavimo nagrinėjamoje valstybėje narėje įsteigtose bendrovėse vertės apskaičiavimo būdas. Iš tikrųjų mokesčių institucijos
         gali pačių suinteresuotų apmokestinamųjų asmenų paprašyti pateikti, jų manymu, reikalingus įrodymus, kad būtų atliktas apmokestinamųjų
         asmenų dalyvavimo kitose valstybėse narėse įsteigtose bendrovėse vertės apskaičiavimas (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 25 d.
         Sprendimo Geurts ir Votgen, C‑464/05, Rink. p. I‑9325, 28 punktą).

      42      Todėl, atsižvelgiant į prieš tai išdėstytas aplinkybes, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad nesant tinkamo pateisinimo
         Sutarties 52 ir 58 straipsniai draudžia taikyti valstybės narės mokesčių teisės aktus tiek, kiek vertinant nekotiruojamas
         kapitalo bendrovės dalis, kaip pagrindinėje byloje, jie lemia didesnės vertės suteikimą šios bendrovės dalyvavimui kitoje
         valstybėje narėje įsteigtoje ūkinėje bendrijoje nei jos dalyvavimui atitinkamoje valstybėje narėje įsteigtoje ūkinėje bendrijoje,
         jei toks dalyvavimas jai leidžia daryti aiškią įtaką kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės bendrijos sprendimams bei lemti
         jos veiklą.

      43      Atsižvelgiant į bylos medžiagą, reikia pažymėti, kad bet kuriuo atveju EEB sutarties 67 straipsnio 1 dalis (vėliau − EB sutarties
         67 straipsnio 1 dalis. Straipsnis panaikintas Amsterdamo sutartimi) pereinamajam laikotarpiui pasibaigus nepanaikino kapitalo
         judėjimo apribojimų. Tai buvo padaryta 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo
         (OL L 178, p. 5), priimta remiantis EEB sutarties 69 straipsniu ir 70 straipsnio 1 dalimi (vėliau − atitinkamai EB sutarties
         69 ir 70 straipsniai, panaikinti Amsterdamo sutartimi) (žr. 1995 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Svensson ir Gustavsson, C‑484/93, Rink. p. I‑3955, 5 ir 6 punktus). Ši direktyva, remiantis jos 6 straipsnio 1 dalimi, į nacionalinę teisę turėjo
         būti perkelta vėliausiai iki 1990 m. liepos 1 d., t. y. po pagrindinėje byloje nagrinėjamo laikotarpio.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      Nesant tinkamo pateisinimo, EEB sutarties 52 straipsnis (vėliau – EB sutarties 52 straipsnis, po pakeitimo – EB 43 straipsnis)
            ir EEB sutarties 58 straipsnis (vėliau − EB 58 straipsnis, dar vėliau − EB 48 straipsnis) draudžia taikyti valstybės narės
            mokesčių teisės aktus tiek, kiek vertinant nekotiruojamas kapitalo bendrovės dalis, kaip pagrindinėje byloje, jie lemia didesnės
            vertės suteikimą šios bendrovės dalyvavimui kitoje valstybėje narėje įsteigtoje ūkinėje bendrijoje nei jos dalyvavimui atitinkamoje
            valstybėje narėje įsteigtoje ūkinėje bendrijoje, jei toks dalyvavimas jai leidžia daryti aiškią įtaką kitoje valstybėje narėje
            įsteigtos ūkinės bendrijos sprendimams bei lemti jos veiklą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1990 m. kovo 27 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Jose Manuel Pinto Teixeira prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-62/89.


title: 2006 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 92/100/EEB - Autoriaus teisės - Nuomos ir panaudos teisė - Neperkėlimas per nustatytą terminą.#Byla C-53/05.

text:
      Byla C‑53/05
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Portugalijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 92/100/EEB – Autorių teisės – Nuomos ir panaudos teisės – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Saugomų kūrinių nuomos ir panaudos teisės – Direktyva 92/100
      (Tarybos direktyvos 92/100 1 ir 5 straipsniai)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Su sprendimu ar direktyva susijusių pareigų nevykdymas – Gynybos priemonės
      (EB 226 straipsnis)
      1.        Atleidusi visų kategorijų viešosios panaudos įstaigas nuo pareigos atlyginti autoriams už viešą jų kūrinių panaudą, valstybė
         narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 92/100 dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių
         teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 1 ir 5 straipsnius.

      Iš tiesų minėtos direktyvos 5 straipsnio 3 dalis, pagal kurią valstybės narės gali atleisti tam tikrų kategorijų įstaigas
         nuo to paties straipsnio 1 dalyje nurodyto atlyginimo autoriams už viešą jų kūrinių panaudą mokėjimo, negali būti aiškinama
         taip, kad ji visiškai leidžia nukrypti nuo minėtos pareigos mokėti atlyginimą, nes dėl tokio aiškinimo minėto straipsnio 1 dalis
         netektų savo esmės, o pati nuostata – viso praktinio poveikio. Iš tikrųjų direktyva siekiama užtikrinti tinkamas pajamas autoriams
         ir atlikėjams bei kompensuoti labai dideles ir rizikingas investicijas, kurios yra reikalingos fonogramų ir filmų gamybai.
         Visų kategorijų įstaigas, užsiimančias viešąja panauda, atleidus nuo direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatytos pareigos,
         autoriai netektų atlyginimo, kuris galėtų kompensuoti jų investicijas, o tai taip pat turėtų įtakos naujų kūrinių kūrimui.

      (žr. 23–25, 42 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Valstybė narė negali tinkamai remtis direktyvos ar sprendimo, kuris jai skirtas, neteisėtumu kaip gynybos priemone atsikirsdama
         į ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagrįsto šio sprendimo nevykdymu arba šios direktyvos nesilaikymu.

      (žr. 30 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 6 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 92/100/EEB – Autorių teisės – Nuomos ir panaudos teisės – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Byloje C‑53/05
      dėl 2005 m. vasario 9 d. pagal EB sutarties 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama P. Andrade ir W. Wils, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Fernandes ir N. Gonçalves,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), J.‑P. Puissochet, A. Borg Barthet ir A. Ó Caoimh,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2006 m. balandžio 4 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad, atleidusi visų kategorijų viešosios panaudos
         įstaigas nuo pareigos atlyginti autoriams už viešą jų kūrinių panaudą, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal
         1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvos 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių
         teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61, toliau – direktyva) 1 ir 5 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        Direktyvos septinta konstatuojamoji dalis suformuluota taip:

      „Kadangi kūrybinė bei meninė autorių ir atlikėjų veikla reikalauja atitinkamų pajamų, kaip pagrindo tolimesnei kūrybinei ir
         meninei veiklai, o investicijos, kurios visų pirma reikalingos fonogramų ir filmų kūrimui, yra itin didelės ir susijusios
         su rizika; kadangi tokių pajamų užtikrinimo ir investicijų atsipirkimo galimybė gali būti efektyviai garantuota tik užtikrinant
         pakankamą atitinkamų teisių turėtojų teisinę apsaugą“.

      3        Direktyvos 1 straipsnyje nurodoma:

      „1.      Vykdydamos šio skyriaus nuostatas, valstybės narės suteikia 5 straipsnyje numatytą teisę leisti arba uždrausti nuomoti ir
         teikti panaudai autorių kūrinių originalus ir kopijas bei kitus objektus, kurie nurodyti 2 straipsnio 1 dalyje.

      2.      Šioje direktyvoje „nuoma“ reiškia perdavimą naudoti tam tikram laikui, siekiant tiesioginės ar netiesioginės ekonominės ar
         komercinės naudos.

      3.      Šioje direktyvoje „panauda“ reiškia perdavimą tam tikram laikui neatlygintinai naudotis viešai prieinamose įstaigose, nesiekiant
         tiesioginės ar netiesioginės ekonominės ar komercinės naudos.

      4.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos teisės neprarandamos pardavus ar kitu būdu išplatinus autorių kūrinių originalus ir kopijas
         bei kitus 2 straipsnio 1 dalyje numatytus objektus“.

      4        Direktyvos 5 straipsnio 1–3 dalyse numatoma:

      „1.      Valstybės narės gali nukrypti nuo 1 straipsnyje numatytos išimtinės viešos panaudos teisės, jeigu atlyginimas už panaudą mokamas
         bent jau autoriams. Atsižvelgdamos į savus kultūros rėmimo tikslus, valstybės narės turi teisę pačios nustatyti tokio atlyginimo
         dydį.

      2.      Jeigu valstybės narės netaiko 1 straipsnyje nurodytos išimtinės panaudos teisės fonogramoms, filmams ir kompiuterių programoms,
         jos turi numatyti atlyginimą bent jau autoriams.

      3.      Valstybės narės gali atleisti tam tikrų kategorijų įstaigas nuo 1 ir 2 dalyse nurodyto atlyginimo mokėjimo.“
       Nacionalinės teisės aktai
      5        Direktyva buvo perkelta į Portugalijos teisės sistemą 1997 m. lapkričio 27 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 332/97 (1997 m. lapkričio
         27 d. Diário da República  I, Nr. 275, A serija, p. 6393, toliau – įstatyminis dekretas). Įstatyminio dekreto preambulėje nurodyta:

      „Šiuo įstatyminiu dekretu suteikiama teisė į viešą autorių teisėmis saugomų kūrinių panaudą, tačiau jis Portugalijos teisės
         sistemoje įsigalioja laikantis Bendrijos teisės aktais nustatytų ribų, atsižvelgiant į kultūrinį ypatingumą, šalies išsivystymo
         lygį bei iš to kylančias priemones ir tendencijas kultūros politikos srityje“.

      6        Pagal įstatyminio dekreto 6 straipsnį:

      „1.      Autorius turi teisę į atlyginimą už jo kūrinių originalų ar kopijų viešą panaudą.
      2.      Įstaigos, kuri kūrinių originalus ar kopijas pateikia viešam naudojimui, savininkas turi mokėti atlyginimą <…>
      3.      Šio straipsnio nuostatos netaikomos viešosioms bibliotekoms, mokyklų, universitetų bibliotekoms, muziejams, viešiesiems archyvams,
         visuomeniniams fondams ir privačioms pelno nesiekiančioms organizacijoms“.

       Ikiteisminė procedūra
      7        Komisija 2003 m. gruodžio 19 d., remdamasi EB 226 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta procedūra, išsiuntė Portugalijos
         Respublikai oficialų pranešimą, prašydama jos įgyvendinti direktyvos nuostatas.

      8        Susipažinusi su Portugalijos Respublikos atsakymu į šį laišką, Komisija 2004 m. liepos 9 d. priėmė pagrįstą nuomonę, nurodydama
         šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      9        Minėtoje pagrįstoje nuomonėje, remdamasi įstatyminiu dekretu, Komisija padarė išvadą, kad Portugalijos Respublika nesiėmė
         priemonių, būtinų užtikrinti direktyvos 1 ir 5 straipsnių perkėlimą.

      10      Kadangi Portugalijos Respublika į šią pagrįstą nuomonę neatsakė, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      11      Komisijos teigimu, įstatyminio dekreto 6 straipsnio 3 dalis atleidžia nuo pareigos mokėti už viešos panaudos teisę visas valstybės
         centrinės administracijos tarnybas, visas netiesioginei valstybės administracijai priklausančias organizacijas, pavyzdžiui,
         viešąsias įstaigas ir viešąsias asociacijas, taip pat visas vietos administracijos tarnybas ir įstaigas. Prie šio sąrašo reikia
         pridėti privatinės teisės reglamentuojamus juridinius asmenis, kurie atlieka viešąsias funkcijas, pavyzdžiui, viešuosius administracinius
         juridinius asmenis, o taip pat privačius universitetus ir mokyklas bei visas privačias pelno nesiekiančias organizacijas.
         Taigi visos viešosios panaudos įstaigos atleidžiamos nuo pareigos mokėti atlyginimą.

      12      Direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje nustatoma, kad valstybės narės gali atleisti ne visų, kaip nustatyta įstatyminiame dekrete,
         o tik tam tikrų kategorijų įstaigas nuo atlyginimo mokėjimo. Taigi Portugalijos Respublika veikė nesilaikydama direktyvoje
         nurodytų ribų, o šis įstatyminis dekretas paprasčiausiai tik trukdo pasiekti direktyvos tikslą, t. y. užtikrinti, kad kūrybinė
         ir meninė veikla suteiktų pakankamų pajamų.

      13      Be to, Komisija nurodo glaudų ryšį, esantį tarp viešųjų tarnybų ir įstaigų kūrinių panaudos bei verslininkų kūrinių nuomos.
         Abiem atvejais kalbama apie saugomų kūrinių naudojimą. Teisinės apsaugos, kuria naudojasi saugomi kūriniai, skirtumas valstybėse
         narėse turi įtakos vidaus rinkos veikimui ir gali sukelti konkurencijos iškraipymų. Kūrinių, knygų, fonogramų ir videogramų
         panauda sudaro svarbią veiklos dalį. Taigi asmenys, besinaudojantys šiais kūriniais ir objektais, neperka jų, ir iš to išplaukia,
         kad autoriai ir kūrėjai negauna atlyginimo.

      14      Komisija priduria, kad tam, jog kultūros kūriniai būtų nemokamai prieinami valstybių narių piliečiams, jos turi atlyginti
         visiems, kas prisideda prie bibliotekų veikimo, t. y. ne tik darbuotojams, bet ir ypač kūrinių autoriams. Atlyginimas pastariesiems
         atitinka bendrą Bendrijos interesą.

      15      Gindamasi Portugalijos Respublika tvirtina, kad direktyvos 5 straipsnis ir ypač jo 3 dalis yra netikslus, sunkiai paaiškinamas
         „kompromisinis tekstas“, kuris gali būti ginčijamas dėl jo reikšmės ir taikymo srities. Minėtos nuostatos redakcija taip pat
         yra neapibrėžta ir lanksti, kad būtų atsižvelgta į skirtingų valstybių narių specifinius kultūros išsivystymo lygius. Be to,
         direktyva nepateikia jokios nuorodos dėl minėto straipsnio reikšmės.

      16      Be to, Portugalijos Respublika mano, kad direktyvos perkėlimas tiesiogiai iškelia „įstaigų kategorijų“ pasirinkimo problemą
         ir netiesiogiai – klausimą, ar asmenys, kuriems direktyva yra netiesiogiai skirta, gali ar ne ir kiek vienodai ar beveik vienodai
         naudotis šios direktyvos nuostatomis, kurios suteikia teisę valstybėms narėms numatyti atleidimą nuo direktyvos 5 straipsnio
         1 dalyje nustatyto atlyginimo mokėjimo viešosios panaudos srityje. Šis klausimas susijęs su to paties straipsnio 3 dalies
         ir vienodo vertinimo, nešališkumo, solidarumo bei socialinės sanglaudos principų neatitikimu. Jeigu tam tikros „įstaigų kategorijos“
         būtų atleistos nuo mokėjimo už viešosios panaudos teisę, tai Portugalijos piliečiai neturėtų prieigos ir nesinaudotų intelektiniais
         kūriniais tomis pačiomis sąlygomis. Be to, teisių turėtojai iš esmės turėtų gauti atitinkamas pajamas, pasinaudoję savo atgaminimo
         ir platinimo teisėmis.

      17      Kita vertus, Portugalijos Respublika teigia, kad viešosios panaudos veiksmai yra pavieniai, nes atitinkama rinka yra tik nacionalinėje
         teritorijoje ir jos reikšmė ekonomikos srityje yra nedidelė, vadinasi, ši situacija negalėtų paveikti vidaus rinkos. Taigi
         galima būtų daryti išvadą, jog kultūrinio vystymosi tikslai yra svarbesni nei vidaus rinkos kliūtys. Todėl šių kliūčių pašalinimas
         prieštarautų proporcingumo principui.

      18      Galiausiai minėta valstybė narė tvirtina, kad, atsižvelgiant į valstybių narių kultūrinius ypatumus ir skirtingą išsivystymo
         lygį, naujos tvarkos priėmimas viešosios panaudos srityje ir jos inkorporavimas į nacionalinės teisės sistemas pagal subsidiarumo
         principą turi likti minėtų valstybių narių kompetencijoje.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      19      Pirmiausia ginčo tarp Komisijos ir Portugalijos Respublikos vienintelis dalykas yra taikymo sritis, kurią reikia suteikti
         direktyvos 5 straipsnio 3 dalies nuostatoms, pagal kurias valstybės narės gali atleisti „tam tikrų kategorijų įstaigas“ nuo
         to paties straipsnio 1 dalyje nurodyto atlyginimo mokėjimo.

      20      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, aiškinant Bendrijos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet
         ir į jos kontekstą bei teisės akto, kuriai ji priklauso, tikslus (šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 18 d. Sprendimo KVS International, C‑301/98, Rink. p. I‑3583, 21 punktą ir 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 50 punktą).

      21      Kalbant apie direktyvos 5 straipsnio 3 dalies formuluotę, reikia konstatuoti, kad joje nurodomos „tam tikrų kategorijų įstaigos“.
         Taigi iš to aiškiai matyti, kad teisės aktų leidėjas neketino leisti valstybėms narėms atleisti visų kategorijų įstaigas nuo
         minėto straipsnio 1 dalyje nurodyto atlyginimo mokėjimo.

      22      Be to, pagal direktyvos 5 straipsnio 3 dalį ji leidžia valstybėms narėms viešosios panaudos pagrindu nukrypti nuo bendros
         pareigos mokėti autoriams šio straipsnio 1 dalyje nustatytą atlyginimą. Taigi pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką
         direktyvos nuostatos, nukrypstančios nuo toje pačioje direktyvoje nustatyto bendrojo principo, turi būti aiškinamos griežtai
         (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Kapper, C‑476/01, Rink. p. I‑5205, 72 punktą).

      23      Be to, 5 straipsnio 3 dalis negali būti aiškinama taip, kad ji visiškai leidžia nukrypti nuo minėtos pareigos mokėti atlyginimą,
         nes toks aiškinimas reikštų, jog minėto straipsnio 1 dalis netenka savo esmės, o pati nuostata – viso praktinio poveikio.

      24      Galiausiai atsižvelgiant į pagrindinį direktyvos tikslą, kuris konkrečiau išdėstytas septintoje konstatuojamojoje dalyje,
         ja siekiama užtikrinti atitinkamas pajamas autoriams ir atlikėjams bei kompensuoti labai dideles ir rizikingas investicijas,
         kurios yra reikalingos fonogramų ir filmų gamybai (žr. 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo Metronome Musik, C‑200/96, Rink. p. I‑1953, 22 punktą).

      25      Iš to išplaukia, kad visų kategorijų įstaigas, užsiimančias viešąja panauda, atleidus nuo direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje
         nustatytos pareigos, autoriai netektų atlyginimo, kuris galėtų kompensuoti jų investicijas ir kuris turėtų įtakos naujų kūrinių
         kūrimui (žr. minėto sprendimo Metronome Musik, 24 punktą). Šiomis aplinkybėmis direktyvos perkėlimas, kurio pasekmė būtų ta, kad visų kategorijų įstaigos būtų atleistos
         nuo pareigos mokėti, tiesiogiai prieštarautų šios direktyvos tikslui.

      26      Portugalijos Respublika iš esmės neginčija, kad taip įstatyminiu dekretu perkėlus direktyvą visų kategorijų įstaigos, išvardytos
         šio sprendimo 11 punkte, atleidžiamos nuo pareigos mokėti.

      27      Šiomis aplinkybėmis galima būtų pripažinti, jog Portugalijos teisės aktų pasekmė yra ta, kad visų kategorijų viešosios panaudos
         įstaigos atleidžiamos nuo pareigos mokėti direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatytą atlyginimą.

      28      Kad pateisintų tokią priemonę, minėta valstybė narė remiasi įvairiais argumentais, tačiau nė vienas iš jų negali būti laikomas
         tinkamu.

      29      Pirmiausia Portugalijos Respublika tvirtina, kad viešosios panaudos rinka iš esmės yra nacionalinė ir ekonominiu požiūriu
         nereikšminga. Iš to išplaukia, kad įprastas vidaus rinkos veikimas negali būti paveiktas šios situacijos ir pagal subsidiarumo
         principą viešosios panaudos veikla turi likti valstybių narių kompetencijoje.

      30      Tačiau darant prielaidą, jog ši valstybė narė ketino ginčyti direktyvos galiojimą, reikia priminti, kad, pasibaigus EB 230 straipsnyje
         numatytam terminui, nebeįmanoma ginčyti Bendrijos teisės aktų leidėjo priimto akto, šios valstybės atžvilgiu tapusio galutiniu,
         teisėtumo. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, iš tikrųjų valstybė narė negali tinkamai remtis direktyvos ar
         sprendimo, kuris jai skirtas, neteisėtumu kaip gynybos priemone atsikirsdama į ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagrįsto
         šio sprendimo nevykdymu arba šios direktyvos nesilaikymu (šiuo klausimu žr. 1992 m. spalio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑74/91, Rink. p. I‑5437, 10 punktą; 2002 m. balandžio 25 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑154/00, Rink. p. I‑3879, 28 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑194/01, Rink. p. I‑4579, 41 punktą).

      31      Bet kokiu atveju Teisingumo Teismas yra jau nusprendęs, kad, kaip ir kitos pramoninės ir komercinės nuosavybės teisės, išskirtinės
         literatūros ir meninės nuosavybės teisės gali paveikti prekybą prekėmis ir paslaugomis bei konkurencinius santykius Bendrijoje.
         Dėl šios priežasties šioms teisėms, nors reglamentuojamoms nacionalinės teisės aktų, taikomi EB Sutarties reikalavimai ir
         todėl jos susijusios su pastarosios taikymo sritimi (žr. 1993 m. spalio 20 d. Sprendimo Phil Collins ir kiti, C‑92/92 bei C‑326/92, Rink. p. I‑5145, 22 punktas).

      32      Taigi, priešingai nei teigia Portugalijos Respublika, teisinės apsaugos, kuria naudojasi saugomi kultūros kūriniai, skirtumai
         valstybėse narėse viešosios panaudos srityje gali turėti įtakos įprastam Bendrijos vidaus rinkos veikimui ir sukelti konkurencijos
         iškraipymų.

      33      Antra, minėta valstybė narė tvirtina, kad autorių teisių turėtojai iš esmės jau gavo atlyginimą jų kūrinių atgaminimo ir platinimo
         teisių pagrindu.

      34      Tačiau saugomų kūrinių panaudojimo formos, pavyzdžiui, viešoji panauda, skiriasi nuo pardavimo ar visų kitų teisėtų platinimo
         formų. Galiausiai panaudos teisė yra viena iš autoriaus prerogatyvų, nepaisant materialios laikmenos, kurioje yra kūrinys,
         pardavimo. Be to, panaudos teisė nesibaigia pardavus ar atlikus kitus platinimo veiksmus, o platinimo teisė baigiasi konkrečiai
         tuo atveju, kai teisės turėtojo arba su jo sutikimu pirmąjį kartą parduodama Bendrijoje (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Metronome Musik, 18 ir 19 punktus).

      35      Trečia, Portugalijos Respublika tvirtina, jog direktyvos 5 straipsnio 3 dalis yra pakankamai neapibrėžta ir lanksti, kad būtų
         atsižvelgta į kiekvienos valstybės narės kultūrinį išsivystymą ir kad frazė „tam tikrų kategorijų įstaigos“ reikalauja „kintamos
         konfigūracijos“ išaiškinimo.

      36      Tačiau direktyvos 5 straipsnio 3 dalis, kaip nurodyta šio sprendimo 22 punkte, negali būti aiškinama taip, kad ji visiškai
         leidžia nukrypti nuo pareigos mokėti šio straipsnio 1 dalyje nurodytą atlyginimą.

      37      Ketvirta, Portugalijos Respublika teigia, kad yra direktyvos 5 straipsnio 3 dalies ir vienodo požiūrio, nešališkumo, solidarumo
         bei socialinės sanglaudos principų neatitikimas. Iš tikrųjų tik tam tikrų „kategorijų įstaigų“ atleidimas nuo minėtos pareigos
         mokėti atlyginimą reikštų, kad Portugalijos piliečiai neturėtų prieigos ir negalėtų naudotis intelektiniais kūriniais tokiomis
         pačiomis sąlygomis.

      38      Šiuo požiūriu direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje numatytas tam tikrų viešosios panaudos įstaigų atleidimas nuo pareigos mokėti
         šio straipsnio 1 dalyje minėtą atlyginimą leidžia valstybėms narėms, paliekant joms teisę rinktis, nustatyti, kokioms įstaigoms
         taikyti minėtą atleidimą, išsaugoti diskreciją tarp atitinkamų viešųjų tarnybų nustatant tas įstaigas, kurioms šis atleidimas
         bus palankus sudaryti palankias sąlygas prieigai prie intelektinių kūrinių, kartu nepažeidžiant pagrindinių teisių, ypač teisės
         nebūti diskriminuojamam.

      39      Be to, nesant pakankamai tikslių Bendrijos kriterijų direktyvoje iš jos išplaukiančioms pareigoms nustatyti, savo teritorijoje
         valstybės narės turi apibrėžti tinkamiausius kriterijus, skirtus užtikrinti, kad direktyvos bus laikomasi Bendrijos teisėje
         ir ypač atitinkamoje direktyvoje nustatytose ribose (šiuo klausimu žr. 2003 m. vasario 6 d. Sprendimo SENA, C‑245/00, Rink. p. I‑1251, 34 punktą ir 2003 m. spalio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑433/02, Rink. p. I‑12191, 19 punktą).

      40      Šiuo atžvilgiu jau buvo nuspręsta, kad direktyvos 5 straipsnio 3 dalis leidžia valstybėms narėms, bet jų neįpareigoja atleisti
         tam tikrų kategorijų įstaigas. Todėl jei nagrinėjamoje valstybėje narėje dominuojančios aplinkybės neleidžia nustatyti kriterijų,
         kurie leistų tinkamai atskirti įstaigų kategorijas, pareigą mokėti minėto straipsnio 1 dalyje nurodytą atlyginimą reikia nustatyti
         visoms atitinkamoms įstaigoms (minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją 20 punktas).

      41      Tokiomis aplinkybėmis pripažintina, kad Komisijos pareikštas ieškinys yra pagrįstas.

      42      Todėl reikia konstatuoti, kad, atleidusi visų kategorijų viešosios panaudos įstaigas nuo pareigos atlyginti autoriams už viešą
         jų kūrinių panaudą, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos 1 ir 5 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Portugalijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atleidusi visų kategorijų viešosios panaudos įstaigas nuo pareigos atlyginti autoriams už viešą jų kūrinių panaudą, Portugalijos
            Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvos 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos teisių
            bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 1 ir 5 straipsnius.
      2.      Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


1998 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Aher-Waggon GmbH prieš Bundesrepublik Deutschland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija. # Lygiaverčio poveikio priemonės. # Byla C-389/96.


title: 2011 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Vandoorne NV prieš Belgische Staat.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van Beroep te Gent - Belgija.#Šeštoji PVM direktyva - 11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys - Apmokestinamoji vertė - Supaprastinimo priemonės - Apdorotas tabakas - Fiskalinės banderolės - PVM rinkimas vienintelį kartą prie šaltinio - Tarpinis tiekėjas - Visos ar dalies kainos nesumokėjimas - Atsisakymas grąžinti PVM.#Byla C-489/09.

text:
      Byla C‑489/09
      Vandoorne NV
      prieš
      Belgische Staat
      (hof van beroep te Gent prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys – Apmokestinamoji vertė – Supaprastinimo priemonės – Apdorotas tabakas – Fiskalinės banderolės – PVM rinkimas vienintelį kartą prie šaltinio – Tarpinis tiekėjas – Visos ar dalies kainos nesumokėjimas – Atsisakymas grąžinti PVM“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamoji
            vertė – Nukrypstančios nacionalinės priemonės
      (Tarybos direktyvos 77/388 11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2004/7,
         11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys turi būti aiškinamos taip, kad pagal jas nedraudžiamos nacionalinės
         nuostatos, pagal kurias, siekiant supaprastinti pridėtinės vertės mokesčio surinkimą ir kovoti su sukčiavimu ir mokesčių vengimu,
         kiek tai susiję su apdorotu tabaku, numačius, jog šis mokestis renkamas vienintelį kartą prie šaltinio iš apdoroto tabako
         gamintojo ar importuotojo naudojant fiskalines banderoles, tolesnio tiekimo grandinėje vėliau veikiantiems tarpiniams tiekėjams
         nesuteikiama teisė susigrąžinti pridėtinės vertės mokestį, kai įgijėjas nesumoka šių prekių pardavimo kainos.

      Iš tiesų pagal Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalį draudžiamos tik priemonės, galinčios daryti didelę įtaką galutinio
         vartojimo etape mokėtino mokesčio sumai. Net jeigu esant tam tikroms aplinkybėms, pavyzdžiui, praradus prekes, nuostolingai
         jas pardavus ar neteisėtai pardavus už kitą kainą nei ant fiskalinių banderolių nurodyta mažmeninė kaina, gamintojas ar importuotojas
         galėtų turėti pareigą sumokėti didesnę pridėtinės vertės mokesčio sumą nei ta, kuri būtų gauta taikant įprastą suderintą pridėtinės
         vertės mokesčio surinkimo sistemą, tik galimybės, kad susidarys tokios aplinkybės, nepakanka padaryti išvadą, jog ši tvarka
         gali daryti didelę įtaką galutinio vartojimo etape mokėtino mokesčio sumai. Iš tikrųjų supaprastinimo priemonė pagal savo
         pobūdį apima platesnį požiūrį nei taisyklė, kurią ji pakeičia, ir nebūtinai atitinka tikslią kiekvieno apmokestinamojo asmens
         situaciją.

      Be to, kadangi tarpiniai tiekėjai neprivalo mokėti pridėtinės vertės mokesčio už apdoroto tabako tiekimą, jie negali prašyti
         jo grąžinti pagal Šeštosios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 dalį, įgijėjui nesumokėjus jų pardavimo kainos. Šiuo atžvilgiu
         nesvarbu, kad gamintojo ar importuotojo naudojant fiskalines banderoles prie šaltinio sumokėta pridėtinės vertės mokesčio
         suma ekonominiu požiūriu įtraukta į šiems tiekėjams tiekiamų prekių kainą. Iš tikrųjų tokia aplinkybė niekaip nepaneigia fakto,
         kad minėti tiekėjai pagal pridėtinės vertės mokesčio taisykles neturi jokios mokestinės skolos.

      Be to, pagal supaprastinto pridėtinės vertės mokesčio rinkimo tvarką gamintojo ar importuotojo naudojant fiskalines banderoles
         sumokėta pridėtinės vertės mokesčio suma susijusi ne su atlygiu, kurį realiai gauna kiekvienas tiekėjas, o su prekių kaina
         jų galutinio vartojimo etape, todėl tarpinio tiekėjo, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, savo reikalavimo netekimas
         jo kontrahento atžvilgiu nelemia jokio apmokestinamosios vertės sumažėjimo.

      Galiausiai pagal tokią pridėtinės vertės mokesčio supaprastinimo tvarką tarpiniam tiekėjui leidus susigrąžinti dalį pridėtinės
         vertės mokesčio sumos ar netgi ją visą, kai įgijėjas, remdamasis, pavyzdžiui, savo nemokumu, nesumoka už tiekimus pardavimo
         kainos, kiltų rizika, kad bus labai apsunkinamas pridėtinės vertės mokesčio surinkimas ir skatinamas piktnaudžiavimas ir sukčiavimas,
         o pridėtinės vertės mokesčio surinkimo supaprastinimas ir tokio piktnaudžiavimo ar sukčiavimo prevencija būtent yra šia tvarka
         siekiami tikslai, kaip tai numatyta Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalyje. Remiantis tuo darytina išvada, kad teisės
         susigrąžinti pridėtinės vertės mokesčio nesuteikimas tarpiniam tiekėjui, įgijėjui nesumokėjus jam patiekto apdoroto tabako
         pardavimo kainos, yra pasekmė, neatsiejama nuo tvarkos, kurios tikslas ir poveikis, vadovaujantis Šeštosios direktyvos 27 straipsnio
         1 dalyje apibrėžtais kriterijais, yra supaprastinti pridėtinės vertės mokesčio surinkimą ir kovoti su sukčiavimu ir mokesčių
         vengimu, kiek tai susiję su šiomis prekėmis.

      (žr. 30, 31, 38–40, 43, 45 ir 46 punktus bei rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. sausio 27 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys – Apmokestinamoji vertė – Supaprastinimo priemonės – Apdorotas tabakas – Fiskalinės banderolės – PVM rinkimas vienintelį kartą prie šaltinio – Tarpinis tiekėjas – Visos ar dalies kainos nesumokėjimas – Atsisakymas grąžinti PVM“
      Byloje C‑489/09
      dėl hof van beroep te Gent (Belgija) 2009 m. lapkričio 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. lapkričio 30 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Vandoorne NV
      prieš
      Belgische Staat,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir P. Lindh,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris A. Calot Escobar,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vandoorne NV, atstovaujamos advokato D. Blommaert,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.‑C. Halleux,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos W. Roels ir M. Afonso,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 2004 m. sausio 20 d. Tarybos direktyva 2004/7/EB
         (OL L 27, p. 44, toliau – Šeštoji PVM direktyva), 11 straipsnio C skirsnio 1 dalies ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Vandoorne NV (toliau – Vandoorne) ir Belgische Staat (Belgijos valstybė) dėl Belgijos valstybės atsisakymo Vandoorne grąžinti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), susijusį su apdoroto tabako, už kurį šios bendrovės kontrahentas nesumokėjo,
         tiekimu.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:

      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1)      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      2)      prekių importas.“
      4        Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „1. „Prekių tiekimas“ – tai teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu, perdavimas.“
      5        Minėtos direktyvos VII antraštinėje dalyje „Apmokestinimo momentas ir mokesčio apskaičiavimas“ esančiame 10 straipsnyje nurodyta:

      „1. a) „Apmokestinimo momentas“ – tai įvykis, dėl kurio susidaro apmokestinimui būtinos teisinės sąlygos.
      b)      Mokestis tampa „apskaičiuotinas“, kai mokesčio administratorius pagal tuo metu galiojantį įstatymą įgyja teisę reikalauti
         mokesčio iš asmens, kuris tą mokestį turi sumokėti, nors mokėjimo terminas gali būti ir atidėtas.

      „2.      Apmokestinimo momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas, kai prekės pristatomos ar paslaugos atliekamos. <...>“
      6        Šeštosios direktyvos VIII antraštinėje dalyje „Apmokestinamoji vertė“ esančio 11 straipsnio C skirsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Atsisakymo, grąžinimo, visiško ar dalinio neapmokėjimo atveju arba kai kaina sumažinama tiekimui jau įvykus, apmokestinamoji
         vertė yra atitinkamai sumažinama laikantis valstybių narių nustatytų sąlygų.

      Tačiau visiško ar dalinio neapmokėjimo atveju valstybės narės šios taisyklės gali netaikyti.“
      7        Tos pačios direktyvos XV antraštinėje dalyje „Supaprastintos procedūros“ 27 straipsnyje nurodyta:

      „1. Taryba Komisijos siūlymu vieningai gali leisti bet kuriai valstybei narei imtis specialių priemonių, leidžiančių taikyti
         nuostatas, leidžiančias nukrypti [leidžiančių nukrypti] nuo šios direktyvos, kad būtų supaprastinta mokesčio taikymo tvarka
         arba užkirstas kelias tam tikriems mokesčio vengimo ar išsisukinėjimo ar piktnaudžiavimo [tam tikriems piktnaudžiavimo ar
         mokesčių vengimo] atvejams. Priemonės, skirtos apmokestinimo tvarkai supaprastinti, neturi daryti įtakos, nebent labai nežymiai,
         [valstybės narės] bendroms mokestinėms pajamoms, surenkamoms galutinio vartojimo etape.

      <…>
      5. Tos valstybės narės, kurios 1977 m. sausio 1 d. taiko specialias 1 dalyje nurodytos rūšies priemones, gali ir toliau jas
         išlaikyti su sąlyga, kad apie tokias priemones iki 1978 m. sausio 1 d. jos praneša Komisijai, ir su sąlyga, kad tais atvejais,
         kai tokie nukrypimai skirti apmokestinimo tvarkai supaprastinti, jos atitiktų 1 dalyje nustatytus reikalavimus.“

      8        1992 m. vasario 25 d. Europos Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais,
         ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 179), kuri taikoma
         apdorotam tabakui, 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad akcizas tampa mokėtinas, kai produktai išleidžiami vartoti, t. y. šie
         produktai pagaminami ar importuojami ir jiems nebuvo pritaikytas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas.

      9        1995 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 95/59/EB dėl kitų nei apyvartos mokesčių, kurie turi įtakos apdoroto tabako suvartojimui
         (OL L 291, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 283) 10 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Akcizo surinkimo taisyklės derinamos ne vėliau kaip baigiamajame etape. Pirmesniais etapais akcizas iš esmės surenkamas naudojant
         fiskalinį ženklinimą. Jeigu valstybės narės, surinkdamos akcizą, naudoja fiskalinį ženklinimą, jos tokius ženklus privalo
         pateikti kitų valstybių narių gamintojams ir tiekėjams. Valstybės narės, kurios akcizui surinkti naudoja kitokias priemones,
         užtikrina, kad tokios priemonės nekeltų prekybai administracinių arba techninių kliūčių.

      2.      Akcizo taikymo ir mokėjimo taisyklės apdoroto tabako importuotojams ir vietos gamintojams taikomos atsižvelgiant į šio straipsnio
         1 dalyje nurodytas priemones.“

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Pridėtinės vertės mokesčio kodekso (toliau – PVM kodeksas) 77 straipsnio 1 dalies 7 punkte nurodyta:

      „Nepažeidžiant 2004 m. gruodžio 27 d. Programinio įstatymo 334 straipsnio, atitinkama mokesčio, kuriuo apmokestinamas prekių
         tiekimas, paslaugų teikimas arba prekių įgijimas Bendrijos viduje, suma grąžinama:

      <…>
      7)      netekus viso pardavimo kainos reikalavimo ar jo dalies.“
      11      PVM kodekso 58 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Už importuotą apdorotą tabaką, įsigytą pagal 25ter straipsnį arba pagamintą Belgijoje, mokestis renkamas visais atvejais, kai pagal įstatymus ar kitus teisės aktus dėl tabako
         apmokestinimo tvarkos Belgijoje turi būti mokamas akcizo mokestis. Mokestis apskaičiuojamas remiantis fiskalinėje banderolėje
         nurodyta kaina arba, kai kaina nenurodyta, remiantis nustatyta akcizo mokesčio apmokestinamąja verte.

      <…>
      Taip renkamas mokestis atitinka mokestį, kuriuo apmokestinamas apdoroto tabako importas, įsigijimas Bendrijos viduje ir tiekimas.
      Karalius nustato išsamią mokesčio už apdorotą tabaką rinkimo tvarką ir asmenis, privalančius mokėti tokį mokestį.“
      12      PVM kodekso 58 straipsnio 1 dalis galiojo priimant Šeštąją direktyvą. 1977 m. gruodžio 19 d. Belgijos Karalystė pagal šios
         direktyvos 27 straipsnio 5 dalį pranešė apie šią nuostatą Komisijai. Šio pranešimo tekstas buvo toks:

      „B.      Išankstinis mokesčio sumokėjimas.
      1.      Apdoroto tabako gaminiai.
      Siekiant palengvinti PVM surinkimo kontrolę šiame sektoriuje, mokestis už tabako gaminių importą ir tiekimą renkamas tuo pačiu
         metu kaip ir akcizas. Gamintojas ar importuotojas įsigydamas fiskalines banderoles moka PVM nuo vartotojo mokamos kainos.
         Vėlesniais etapais pridėtinės vertės mokestis nerenkamas, bet jokia atskaita iš tiesų negali būti atliekama. Už kiekvieną
         tabako gaminių pardavimą turi būti pateikiamos sąskaitos faktūros su įskaičiuotu mokesčiu.“

      13      1992 m. gruodžio 29 d. Karaliaus dekrete Nr. 13 dėl apdoroto tabako apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu tvarkos (Belgisch Staatsblad, 1992 m. gruodžio 31 d., p. 28086, toliau – Karaliaus dekretas Nr. 13) nustatyta:

      „1 straipsnis
      „[PVM] už apdorotą tabaką, įskaitant tabako gaminių pakaitalus, kuris importuojamas į Belgiją, Belgijoje įgyjamas pagal [PVM
         kodekso] 25ter straipsnį arba pagaminamas, mokėtinas kartu su akcizo mokesčiu.

      Akcizo mokesčio mokėtojas moka pagal [PVM] kodekso 58 straipsnio 1 dalį apskaičiuoto mokesčio sumą tam asmeniui, kuris turi
         teisę rinkti akcizo mokestį.

      <…>
      2 straipsnis
      Nukrypstant nuo Karaliaus dekreto Nr. 1 dėl nuostatų, susijusių su pridėtinės vertės mokesčio mokėjimu, 5 straipsnio 8 ir
         9 punktų, sąskaitose faktūrose, išrašytose už apdoroto tabako tiekimą, turi būti nurodoma kaina įskaitant mokestį. Be to,
         sąskaitose faktūrose turi būti nurodoma: „Apdorotas tabakas: pridėtinės vertės mokestis surinktas prie šaltinio ir neatskaitytinas“.“

      14      1997 m. birželio 10 d. Įstatymo dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu
         ir kontrole (Belgisch Staatsblad, 1997 m. rugpjūčio 1 d., p. 19836) 6 straipsnyje numatyta, kad akcizas tampa mokėtinas, kai produktai išleidžiami vartojimui,
         t. y. šie produktai pagaminami ar importuojami ir jiems nebuvo pritaikytas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas.

      15      1997 m. balandžio 3 d. Įstatymo dėl apdoroto tabako gaminių apmokestinimo tvarkos (Belgisch Staatsblad, 1997 m. gegužės 16 d., p. 12105) 10bis straipsnyje nustatyta, kad akcizo mokestis, specialus akcizo mokestis ir PVM turi būti sumokami išduodant fiskalinius ženklus.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      16      Vandoorne yra įregistruota kaip PVM mokėtoja vykdyti didmeninės prekybos apdorotu tabaku ekonominę veiklą. Šiuo pagrindu ji veikia kaip
         tarpininkė prekybos šiais gaminiais grandinėje tarp, viena vertus, gamintojų bei (arba) importuotojų ir, antra vertus, perpardavėjų
         ir (arba) mažmenininkų.

      17      Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad ant apdoroto tabako gaminių, tiekiamų Vandoorne, kad ši galėtų vykdyti savo veiklą, jau yra fiskalinės banderolės, pritvirtintos jų tiekėjų kaip šių gaminių gamintojų ar
         importuotojų pagal PVM kodekso 58 straipsnio 1 dalį ir Karaliaus dekreto Nr. 13 nuostatas.

      18      Neginčijama, kad, vadovaujantis šio Karaliaus dekreto 2 straipsniu, sąskaitose faktūrose, susijusiose su Vandoorne patiektomis prekėmis, yra nuoroda „Apdorotas tabakas: pridėtinės vertės mokestis surinktas prie šaltinio ir neatskaitytinas“
         ir todėl atskirai nenurodyta PVM suma. Vandoorne kontrahentams patiektų tų pačių prekių sąskaitose faktūrose yra ta pati nuoroda ir todėl taip pat nėra atskirai nurodyta
         jokia PVM suma.

      19      Už 2006 m. pirmąjį ketvirtį pateiktoje PVM deklaracijoje Vandoorne prašė mokesčių administratoriaus grąžinti PVM už bendrovei Capitol BVBA (toliau – Capitol) patiektą apdorotą tabaką dėl to, kad 2005 m. kovo 14 d. bankrutavus Capitol galutinai neteko reikalavimo teisės už šį tiekimą.

      20      Šį prašymą mokesčių administratorius atmetė motyvuodamas tuo, kad už šį tiekimą nebuvo sumokėtas joks PVM, nes PVM už aptariamas
         prekes sumokėjo gamintojas kartu su akcizu renkant mokestį vieną kartą pagal PVM kodekso 58 straipsnio 1 dalį.

      21      2008 m. spalio 8 d. sprendimu rechtbank van eerste aanleg te Brugge taip pat atmetė Vandoorne prašymą kaip nepagrįstą.

      22      Nagrinėdamas apeliacinį skundą hof van beroep te Gent, kaip ir Belgische Staat, konstatavo, kad šiuo atveju taikant PVM kodekso 58 straipsnio 1 dalį ir Karaliaus dekreto Nr. 13 nuostatas per nagrinėjamą
         tarp Vandoorne ir Capitol įvykusį pardavimo etapą nebuvo surinktas joks PVM, nes visas PVM buvo surinktas prie šaltinio iš gamintojo arba importuotojo
         tuo pačiu metu kaip ir akcizai ir kad už pirmajai iš šių bendrovių patiektas prekes buvo išrašyta sąskaita faktūra, kurioje
         nebuvo nurodytas PVM kaip atskira kainos sudėtinė dalis, vadinasi, ji neatskaitė PVM. Be to, tai, jog sąskaitoje faktūroje,
         kurią Vandoorne išrašė Capitol, atskirai nenurodytas PVM, rodo, kad šis mokestis buvo sumokėtas prie šaltinio ir neatskaitytinas. PVM kodekso 77 straipsnio
         1 dalyje numatyta tik galimybė „grąžinti“ PVM, „kuriuo apmokestinamas prekių tiekimas“.

      23      Vis dėlto šiam teismui kyla klausimas, ar Šeštosios direktyvos 27 straipsnyje numatytos supaprastinimo priemonės taikymo pasekmė
         gali būti tai, kad toks tarpinis tiekėjas netenka teisės į PVM grąžinimą, kai šis PVM įtrauktas į jo mokamą kainą. Iš tiesų,
         net jeigu sistema lemia tai, jog PVM, kai gamintojas arba importuotojas pritvirtina fiskalines banderoles, praranda savo,
         kaip mokesčio, pobūdį, negalima paneigti to, kad visa šio mokesčio suma yra sumokama kiekviename tolesniame prekybos etape
         be galimybės apmokestinamajam asmeniui jį atskaityti. Tačiau kai tarpinis tiekėjas netenka reikalavimo teisės, kurią turi
         savo kontrahento atžvilgiu, jis negali surinkti atitinkamos PVM sumos, nors tą pačią PVM sumą sumokėjo savo tiekėjui.

      24      Šiomis aplinkybėmis hof van beroep te Gent nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar Belgijos teisės normos, visų pirma PVM kodekso 58 straipsnio 1 dalis, skaitoma kartu su 77 straipsnio 1 dalies 7 punktu,
         atitinka Šeštosios <...> direktyvos <...> 27 straipsnį, pagal kurį valstybės narės gali priimti supaprastinimo priemones,
         ir (arba) šios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 dalį, kuri, visiškai ar iš dalies nesumokėjus, suteikia teisę į PVM grąžinimą,
         jeigu pagal šias nacionalinės teisės normas <...> apdoroto tabako tiekimo atveju numatomas PVM surinkimo supaprastinimas apmokestinant
         šiuo mokesčiu vienintelį kartą prie šaltinio, ir <...> apmokestinamiesiems asmenims, kurie už šį apdorotą tabaką sumokėjo
         PVM tarpiniuose etapuose, nesuteikia teisės reikalauti grąžinti PVM netekus viso pardavimo kainos reikalavimo ar jo dalies?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      25      Pirmiausia reikia priminti, kad procese pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismui nepriklauso spręsti dėl nacionalinių nuostatų
         suderinamumo su Sąjungos teise. Tačiau Teisingumo Teismas gali pateikti nacionaliniam teismui visapusį Sąjungos teisės išaiškinimą,
         kuris leistų įvertinti šį suderinamumą sprendžiant jo nagrinėjamą bylą (žr., be kita ko, 2007 m. liepos 5 d. Sprendimo Fendt Italiana, C‑145/06 ir C‑146/06, Rink. p. I‑5869, 30 punktą bei 2010 m. kovo 9 d. Sprendimo ERG ir kt., C‑379/08 ir C‑380/08, dar nepaskelbto Rinkinyje, 25 punktą).

      26      Tokiomis aplinkybėmis užduotą klausimą reikia suprasti taip, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
         esmės Teisingumo Teismo klausia, ar Šeštosios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys draudžia
         nacionalines nuostatas, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias, numačius, jog PVM renkamas vienintelį kartą
         prie šaltinio iš apdoroto tabako gamintojo ar importuotojo naudojant fiskalines banderoles, tolesnio tiekimo grandinėje vėliau
         veikiantiems tarpiniams tiekėjams nesuteikiama teisė susigrąžinti PVM, kai įgijėjas nesumoka šių prekių pardavimo kainos.

      27      Šiuo klausimu reikia primini, kad Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 ir 5 dalyse nurodytos nukrypstančios nacionalinės priemonės,
         leidžiamos, „kad būtų supaprastinta mokesčio taikymo tvarka arba užkirstas kelias tam tikriems piktnaudžiavimo ar mokesčių
         vengimo atvejams“, aiškinamos griežtai ir jomis galima nukrypti nuo Šeštosios direktyvos 11 straipsnyje nurodytos apmokestinamosios
         vertės tik neviršijant šiam tikslui pasiekti griežtai būtinų ribų (žr. 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 324/82, Rink. p. 1861, 29 punktą ir 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimo Skripalle, C‑63/96, Rink. p. I‑2847, 24 punktą). Be to, jos turi būti būtinos ir tinkamos įgyvendinant specialų tikslą, kurio jomis
         siekiama, ir daryti kuo mažesnę įtaką Šeštosios direktyvos tikslams ir principams (2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Ampafrance ir Sanofi, C‑177/99 ir C‑181/99, Rink. p. I‑7013, 60 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Sudholz, C‑17/01, Rink. p. I‑4243, 46 punktas).

      28      Šioje byloje matyti, kad, kaip ir Nyderlandų tvarka, nagrinėta byloje, kurioje priimtas 2006 m. birželio 15 d. Sprendimas
         Heintz van Landewijck (C‑494/04, Rink. p. I‑5381, 24, 44, 54 ir 62 punktai), pagrindinėje byloje nagrinėjamose nacionalinėse nuostatose įtvirtintos
         nukrypstančiosios tvarkos, pagal kurią leidžiama rinkti PVM naudojant fiskalines banderoles, tikslas ir poveikis yra užkirsti
         kelią sukčiavimui bei piktnaudžiavimui ir supaprastinti mokesčio rinkimą, kuris pagal šią nukrypstančią tvarką būna vieninteliame
         prekybos prekėmis grandinės etape, numatant, kad PVM renkamas tuo pačiu metu kaip ir akcizo mokesčiai, anksčiau nei įvyksta
         apmokestinimo momentas pagal Šeštosios direktyvos 10 straipsnį. Taigi ši tvarka susijusi su prievolės sumokėti PVM atsiradimo
         momentu taip, kad šis sutampa su akcizo mokesčių surinkimo momentu (žr. 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo British American Tobacco ir Newman Shipping, C‑435/03, Rink. p. I‑7077, 45 ir 46 punktus).

      29      Be to, neginčijama, kad, kaip ir aptariama Nyderlandų tvarka, nagrinėta byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Heintz van Landewijck (55 punktas), pagal šią tvarką, kaip matyti tiek iš PVM kodekso 58 straipsnio 1 dalies, tiek iš pagal Šeštosios direktyvos
         27 straipsnio 5 dalį Belgijos Karalystės pateikto ir šios sprendimo 12 punkte cituoto pranešimo turinio, mokėtino PVM suma
         siejama su prekių kaina jų galutinio vartojimo etape, nes ši suma nustatoma pagal vartotojo mokėtiną mažmeninės prekybos kainą.

      30      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalį draudžiamos tik priemonės, galinčios daryti
         didelę įtaką galutinio vartojimo etape mokėtino mokesčio sumai (žr. 1988 m. liepos 12 d. Sprendimo Direct Cosmetics ir Laughtons Photographs, 138/86 ir 139/86, Rink. p. 3937, 52 punktą ir minėto Sprendimo Heintz van Landewijck 57 punktą).

      31      Net jeigu esant tam tikroms aplinkybėms, pavyzdžiui, praradus prekes, nuostolingai jas pardavus ar neteisėtai pardavus už
         kitą kainą nei ant fiskalinių banderolių nurodyta mažmeninė kaina, gamintojas ar importuotojas galėtų turėti pareigą sumokėti
         didesnę PVM sumą nei ta, kuri būtų gauta taikant įprastą suderintą PVM surinkimo sistemą, tik galimybės, kad susidarys tokios
         aplinkybės, nepakanka padaryti išvadą, jog ši tvarka gali daryti didelę įtaką galutinio vartojimo etape mokėtino mokesčio
         sumai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Heintz van Landewijck 56–58 punktus). Iš tikrųjų supaprastinimo priemonė pagal savo pobūdį apima platesnį požiūrį nei taisyklė, kurią ji pakeičia,
         ir nebūtinai atitinka tikslią apmokestinamojo asmens situaciją (minėto Sprendimo Sudholz 62 punktas).

      32      Iš to darytina išvada, kad tokia tvarka, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, nepažeidžia Šeštosios direktyvos 27 straipsnio
         1 dalyje apibrėžtų kriterijų ir dėl tų pačių priežasčių neviršija to, kas yra būtina siekiant supaprastinti PVM surinkimą
         ir kovoti su sukčiavimu ar mokesčių vengimu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo arrêt Heintz van Landewijck 58 ir 59 punktus).

      33      Vis dėlto šioje byloje pateiktose pastabose Vandoorne tvirtina, kad ši tvarka prieštarauja Šeštosios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 daliai ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalims,
         nes ja neleidžiama susigrąžinti PVM nesumokėjus pardavimo kainos. Šeštosios direktyvos 27 straipsniu leidžiant valstybėms
         narėms įtvirtinti PVM surinkimo vienintelį kartą prie šaltinio tvarką, nukrypstančią nuo bendrosios taisyklės, kurioje numatyta,
         kad PVM renkamas kiekviename ekonominės grandinės etape, šiuo straipsniu leidžiamos tik nacionalinės PVM surinkimo supaprastinimo
         priemonės, skirtos užkirti kelią sukčiavimui ar mokesčių vengimui. Tačiau kadangi bet kokia išimtis turi būti aiškinama griežtai,
         tokia išimtis negali daryti jokios įtakos kitoms su PVM susijusioms taisyklėms, kaip antai reglamentuojančiosioms šio mokesčio
         grąžinimą. Be to, tai, kad šiuo atveju Vandoorne neteko reikalavimo teisės, jai sukelia tokią pačią žalą kaip ir ta, kurią patiria įprastas apmokestinamasis asmuo, kuriam
         taikoma išskaidyto PVM tvarka, nes pagal aptariamą nukrypstančią tvarką kiekvienas tarpinis grandinės subjektas sumoka PVM,
         įtrauktą į kainą, mokamą apdoroto tabako tiekėjui.

      34      Tokiems argumentais negalima pritarti.

      35      Iš tikrųjų, kaip matyti iš šio sprendimo 28 punkto, neginčijama, kad pagal tokią tvarką, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje
         byloje, PVM už apdorotą tabaką renkamas, naudojant fiskalines banderoles, vienintelį kartą ir iš anksto prie šaltinio iš šių
         prekių gamintojo ar importuotojo tuo pačiu metu kaip ir akcizo mokesčiai, anksčiau nei įvyksta apmokestinimo momentas pagal
         Šeštosios direktyvos 10 straipsnį.

      36      Remiantis tuo darytina išvada, kad tarpiniai tiekėjai, kaip antai Vandoorne pagrindinėje byloje, kurie tolesnio šių prekių tiekimo grandinėje veikia vėliau nei gamintojas ar importuotojas, viena vertus,
         neprivalo, kai jų interesais jų pačių tiekėjai tiekia prekes, mokėti jokios pirkimo PVM sumos, kuri suteiktų teisę nedelsiant
         atskaityti visą šį mokestį pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį, ir, antra vertus, patys neprivalo mokėti jokios
         PVM pardavimo sumos pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalį, kai šios prekės tiekiamos jų įgijėjui.

      37      Taigi tokiu atveju, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neginčijama, kad, kaip jau pažymėta šio sprendimo 18 punkte,
         šių skirtingų tiekimų sąskaitose faktūrose, vadovaujantis šio sprendimo 13 punkte cituojamu Karaliaus dekreto Nr. 13 2 straipsniu,
         atskirai nenurodyta jokia PVM suma; šiose sąskaitose faktūrose nurodoma kaina, į kurią įtrauktas gamintojo ar importuotojo
         sumokėtas PVM, ir pateikiama nuoroda „Apdorotas tabakas: pridėtinės vertės mokestis sumokėtas prie šaltinio ir neatskaitytinas“.

      38      Tokiomis aplinkybėmis, kadangi tarpiniai tiekėjai neprivalo mokėti PVM už apdoroto tabako tiekimą, jie negali prašyti jo grąžinti
         pagal Šeštosios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 dalį, įgijėjui nesumokėjus jų pardavimo kainos.

      39      Šiuo atžvilgiu nesvarbu, kad gamintojo ar importuotojo, naudojant fiskalines banderoles, prie šaltinio sumokėta PVM suma ekonominiu
         požiūriu įtraukta į šiems tiekėjams tiekiamų prekių kainą. Iš tikrųjų tokia aplinkybė niekaip nepaneigia fakto, kad minėti
         tiekėjai pagal PVM taisykles neturi jokios mokestinės skolos.

      40      Be to, pagal supaprastino PVM rinkimo tvarką, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, gamintojo ar importuotojo naudojant
         fiskalines banderoles sumokėta PVM suma susijusi ne su atlygiu, kurį realiai gauna kiekvienas tiekėjas, o su, kaip jau konstatuota
         šio sprendimo 29 punkte, prekių kaina jų galutinio vartojimo etape, todėl tarpinio tiekėjo, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje
         byloje, savo reikalavimo netekimas jo kontrahento atžvilgiu nelemia jokio apmokestinamosios vertės sumažėjimo.

      41      Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad PVM sumos grąžinimas tokiam tarpiniam tiekėjui, kai tiekiamo apdoroto tabako
         įgijėjas nesumoka pardavimo kainos, darytų didelę įtaką galutinio vartojimo etape mokėtino mokesčio sumai, priešingai nei
         reikalaujama pagal Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalį, ir todėl šiame etape valstybės narės gaunamoms mokestinėms pajamoms.
         Taip būtų juo labiau tuo atveju, jeigu prašymas grąžinti PVM apimtų visą apdoroto tabako gamintojo ar importuotojo sumokėtą
         sumą, nes jų iš anksto sumokėtas visas mokestis įtraukiamas į kainą, kurią sąskaitoje faktūroje nurodo kiekvienas tarpinis
         tiekėjas savo kontrahentui.

      42      Tikėtina, jog, kaip tai nurodė Komisija savo pastabose, šias prekes, atsižvelgiant į jų pobūdį, galutiniams vartotojams dar
         galėtų parduoti, be kita ko, kaip antai pagrindinėje byloje, paskelbto bankrutuojančiu įgijėjo atstovas. Taigi negalima atmesti
         galimybės, jog, priešingai bendrojoje PVM sistemoje numatytam principui, minėtos prekės bus vartojamos į biudžetą nesumokėjus
         dalies ar netgi viso mokėtino mokesčio.

      43      Be to, reikia pabrėžti, kad pagal tokią tvarką tarpiniam tiekėjui leidus susigrąžinti dalį PVM sumos ar netgi ją visą, kai
         įgijėjas, remdamasis, pavyzdžiui, savo nemokumu, nesumoka už tiekimus pardavimo kainos, kiltų rizika, kad bus reikšmingai
         apsunkinamas PVM surinkimas bei, kaip tvirtina Belgijos ir Čekijos vyriausybė savo pastabose, skatinamas piktnaudžiavimas
         ir sukčiavimas, o PVM surinkimo supaprastinimas ir tokio piktnaudžiavimo ar sukčiavimo prevencija būtent yra šia tvarka siekiami
         tikslai, kaip tai numatyta Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalyje (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Heintz van Landewijck 43, 62 ir 65 punktus bei 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo BATIG, C‑374/06, Rink. p. I‑11271, 39 punktą).

      44      Cigarečių rinka, kaip jau pažymėjo Teisingumo Teismas, ypač tinkama vystytis neteisėtai prekybai (žr. 2002 m. gruodžio 10 d.
         Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco, C‑491/01, Rink. p. I‑11453, 87 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo British American Tobacco, C‑222/01, Rink. p. I‑4683, 72 punktą bei minėto Sprendimo BATIG 34 punktą).

      45      Remiantis tuo darytina išvada, kad teisės susigrąžinti PVM nesuteikimas tarpiniam tiekėjui, kaip antai Vandoorne, įgijėjui nesumokėjus jam patiekto apdoroto tabako pardavimo kainos, yra pasekmė, neatsiejama nuo tvarkos, kaip antai nagrinėjama
         pagrindinėje byloje, kurios tikslas ir poveikis, vadovaujantis Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalyje apibrėžtais kriterijais,
         yra supaprastinti PVM surinkimą ir kovoti su sukčiavimu ir mokesčių vengimu šių prekių sektoriuje.

      46      Todėl atsakymas į užduotą klausimą yra toks: Šeštosios direktyvos 11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys
         nedraudžia nacionalinių nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias, siekiant supaprastinti PVM surinkimą
         ir kovoti su sukčiavimu ir mokesčių vengimu apdoroto tabako sektoriuje, numačius, jog šis mokestis renkamas vienintelį kartą
         prie šaltinio iš apdoroto tabako gamintojo ar importuotojo naudojant fiskalines banderoles, tolesnio tiekimo grandinėje vėliau
         veikiantiems tarpiniams tiekėjams nesuteikiama teisė susigrąžinti PVM, kai įgijėjas nesumoka šių prekių pardavimo kainos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      47      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 2004 m. sausio 20 d. Tarybos direktyva 2004/7/EB,
            11 straipsnio C skirsnio 1 dalis ir 27 straipsnio 1 ir 5 dalys nedraudžia nacionalinių nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje
            byloje, pagal kurias, siekiant supaprastinti pridėtinės vertės mokesčio surinkimą ir kovoti su sukčiavimu ir mokesčių vengimu
            apdoroto tabako sektoriuje, numačius, jog šis mokestis renkamas vienintelį kartą prie šaltinio iš apdoroto tabako gamintojo
            ar importuotojo naudojant fiskalines banderoles, tolesnio tiekimo grandinėje vėliau veikiantiems tarpiniams tiekėjams nesuteikiama
            teisė susigrąžinti pridėtinės vertės mokesčio, kai įgijėjas nesumoka šių prekių pardavimo kainos.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2003 m. sausio 23 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Renate Sterbenz (C-421/00) ir Paul Dieter Haug (C-426/00 ir C-16/01). # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten, Unabhängiger Verwaltungssenat Wien ir Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Teisės aktų derinimas - EB 28 ir EB 30 straipsniai - Direktyva 79/112/EEB. # Sujungtos bylos C-421/00, C-426/00 ir C-16/01.


2001 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Konsumentombudsmannen (KO) prieš Gourmet International Products AB (GIP). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Stockholms tingsrätt - Švedija. # Laisvas prekių judėjimas - Laisvė teikti paslaugas. # Byla C-405/98.


2014 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#MasterCard, Inc. ir kt. prieš Europos Komisiją.#Galimybė susipažinti su dokumentais – Reglamentas (EB) Nr. 1049/2001 – Su studija apie prekybininkų patiriamas išlaidas ir gaunamą naudą pasirinkus skirtingus mokėjimo priėmimo būdus susiję dokumentai – Atsisakymas leisti susipažinti – Su sprendimų priėmimo proceso apsauga susijusi išimtis – Su trečiųjų asmenų komercinių interesų apsauga susijusi išimtis.#Byla T-516/11.