title: 2009 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#M prieš Europos vaistų agentūrą.#Byla C-197/09 RX-II.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. gruodžio 17 d.
      Byla C‑197/09 RX‑II
      M
      prieš
      Europos vaistų agentūrą (EMEA)
      „Sprendimo T‑12/08 P peržiūrėjimas – Bylos stadija, kai galima priimti sprendimą – Teisingas bylos nagrinėjimas – Rungimosi principas – Poveikis Bendrijos teisės vienovei ir darnumui“
      Dalykas: 2009 m. gegužės 6 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimo M prieš EMEA (T‑12/08 P), kuriuo šis teismas, pirma, panaikino 2007 m. spalio 19 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (pirmoji kolegija)
         nutartį M prieš EMEA (F‑23/07, Rink. VT, p. I‑A‑0000) bei 2006 m. spalio 25 d. Europos vaistų agentūros (EMEA) sprendimą tiek, kiek juo atmetamas
         2006 m. rugpjūčio 8 d. M prašymas dėl jo atvejo kreiptis į Invalidumo komitetą, ir, antra, priteisė iš Europos vaistų agentūros
         sumokėti ieškovui 3 000 eurų sumą žalai atlyginti, peržiūrėjimas.

      Sprendimas: 2009 m. gegužės 6 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas M prieš EMEA (T‑12/08 P) paveikė Bendrijos teisės vienovę ar darnumą dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas, kaip apeliacinis teismas,
         aiškino sąvoką „jei toje bylos stadijoje tai galima daryti“, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį
         ir šio statuto priedo 13 straipsnio 1 dalį, taip, kad jis pats gali išnagrinėti bylą ir priimti sprendimą dėl prašymo atlyginti
         nurodytą neturtinę žalą bei priteisti iš Europos vaistų agentūros sumokėti 3 000 eurų žalai atlyginti, neatsižvelgęs į tai,
         kad jam pateiktas apeliacinis skundas buvo susijęs su pirmojoje instancijoje nagrinėtu prieštaravimu dėl priimtinumo ir kad
         dėl bylos aspekto, kurį jis nagrinėjo iš esmės, nevyko jokių teisminių ginčų nei jame, nei Europos Sąjungos tarnautojų teisme,
         kaip pirmosios instancijos teisme. Panaikinti 2009 m. gegužės 6 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (apeliacinių
         skundų kolegija) sprendimo M prieš EMEA (T‑12/08 P) rezoliucinės dalies 3 ir 5 punktus. Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui. M, Europos vaistų agentūra,
         Italijos Respublika, Lenkijos Respublika, Europos Parlamentas, Europos Sąjungos Taryba ir Europos Komisija (paskutinės penkios
         šalys raštu pateikė pareiškimus ar pastabas dėl su peržiūrėjimu susijusių klausimų) padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias
         su peržiūrėjimo procedūra.

      Santrauka
      1.        Apeliacinis skundas – Pagrįstu laikomas apeliacinis skundas – Apeliacinės instancijos teismo atliekamas ginčo nagrinėjimas
            iš esmės – Sąlyga – Galėjimas priimti sprendimą toje bylos stadijoje – Sąvoka
      (Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirma pastraipa ir I priedo 13 straipsnio 1 dalis)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Teisė į gynybą – Rungimosi principas – Apimtis
      3.        Procesas – Prieštaravimas dėl priimtinumo – Dalykas – Prieštaravimą pateikiančios šalies pareiga savo pastabose pateikti argumentus
            dėl ginčo esmės – Nebuvimas
      (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 91 straipsnis; Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsnis)
      4.        Pareigūnai – Ieškinys – Neribota jurisdikcija – Apimtis
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalis)
      5.        Peržiūrėjimas – Poveikio Bendrijos teisės vienovei ar darnumui konstatavimas – Vertinimo kriterijai – Išvados, kurias iš to
            reikia padaryti
      (Teisingumo Teismo statuto 62b straipsnio pirma pastraipa)
      1.        Iš principo apeliacinės instancijos teismas toje bylos stadijoje sprendimo negali priimti, kaip tai suprantama pagal Teisingumo
         Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą ir šio statuto I priedo 13 straipsnio 1 dalį, jei pirmasis teismas atmetė ieškinį
         kaip nepriimtiną patenkinęs prieštaravimą dėl priimtinumo ir nutaręs priimtinumo klausimo nespręsti nagrinėjant bylą iš esmės.
         Vis dėlto tam tikromis sąlygomis vykstant apeliaciniam procesui galima priimti sprendimą dėl tokio ieškinio esmės. Taip gali
         būti, kai, pirma, skundžiamo teismo sprendimo arba nutarties panaikinimas neišvengiamai reiškia, jog nagrinėjamas ieškinys
         turi būti išspręstas iš esmės, arba, antra, ieškinio dėl panaikinimo nagrinėjimą iš esmės pagrindžia šalių apeliaciniame procese
         išsakyti argumentai, pirmosios instancijos teismui jau pateikus savo argumentus.

      Žinoma, Teisingumo Teismo statuto I priedo 13 straipsnio 1 dalies, kuria reglamentuojamas Bendrojo Teismo sprendimo priėmimas
         pagrįsto apeliacinio skundo atveju, formuluotė nėra visiškai identiška minėto statuto 61 straipsnio pirmos pastraipos – Teisingumo
         Teismui reikšmingos nuostatos – formuluotei. Tačiau tuo atveju, kai paaiškėja, kad pirmosios instancijos teismas klaidingai
         atmetė ieškinį kaip nepriimtiną patenkindamas prieštaravimą dėl priimtinumo ir nutaręs šio klausimo nespręsti nagrinėjant
         bylą iš esmės, taikant šias nuostatas sąvoka „galėjimas priimti sprendimą toje bylos stadijoje“ turi būti aiškinama vienodai,
         nesvarbu, kad, kitaip nei minėto 13 straipsnio 1 dalyje, šiame 61 straipsnyje Teisingumo Teismui pripažįstama diskrecija,
         kai toje bylos stadijoje galima priimti sprendimą, ir leidžiama bylą grąžinti pirmosios instancijos teismui. Esant šioms ypatingoms
         aplinkybėms reikia konstatuoti, kad toje bylos stadijoje sprendimo negalima priimti, ir grąžinti bylą pirmosios instancijos
         teismui, nesinaudojant jokia diskrecija šiuo klausimu.

      2.        Teisė į gynybą apima rungimosi principą, kuris taikomas bet kuriai procedūrai, per kurią Bendrijos institucija gali priimti
         sprendimą, kuris labai paveiktų asmens interesus. Šis principas reiškia proceso šalių galimybę pareikšti savo poziciją dėl
         faktinių aplinkybių ir dokumentų, kuriais bus grindžiamas teismo sprendimas, ir aptarti visus teismui pateiktus įrodymus bei
         pastabas ir teismo iniciatyva iškeltus teisinius pagrindus, kuriais šis ketina pagrįsti savo sprendimą. Siekiant, kad būtų
         įvykdyti reikalavimai, susiję su teise į teisingą bylos nagrinėjimą, svarbu, jog šalys galėtų pagal rungimosi principą ginčyti
         tiek faktines, tiek teisines aplinkybes, nuo kurių priklauso proceso baigtis. Bendrijos teismai prižiūri, kad juose būtų laikomasi
         rungimosi principo, ir patys jo laikosi. Šis principas turi būti prieinamas kiekvienai Bendrijos teismo nagrinėjamos bylos
         šaliai, nesvarbu, koks jos teisinis statusas. Todėl Bendrijos institucijos taip pat gali juo remtis, kai jos yra tokios bylos
         šalys.

      3.        Negalima kaltinti atsakovės, kad ši savo nuožiūra atsisakė pirmojoje instancijoje nurodyti argumentus dėl ginčo esmės ir sąmoningai
         apribojo savo gynybą pateikdama prieštaravimą dėl priimtinumo. Prieštaravimas dėl priimtinumo, numatytas tiek Teisingumo Teismo
         procedūros reglamento 91 straipsnyje, tiek Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsnyje, kaip atskirasis procesinis
         klausimas leidžia dėl proceso ekonomijos priežasčių pirma apriboti teisminius ginčus ir nagrinėjimą vien ieškinio priimtinumo
         klausimu. Taip šis atskirasis procesinis klausimas leidžia išvengti to, kad šalių pareiškimuose ir teismo nagrinėjime būtų
         aptariama ginčo esmė, nors ieškinys yra nepriimtinas. Tačiau jeigu ieškinys pripažįstamas priimtinu atmetus prieštaravimą
         dėl priimtinumo arba nutariama dėl šio prieštaravimo spręsti bylą nagrinėjant iš esmės, po to turi įvykti teisminiai ginčai
         dėl esmės.

      Todėl, atsižvelgiant į prieštaravimą dėl priimtinumo reglamentuojančias taisykles, būtų nesuderinama reikalauti, kad tokį
         prieštaravimą pareiškusi atsakovė iš atsargumo tuo pačiu metu – arba, jau laimėjus bylą pirmojoje instancijoje, atsiliepime
         į apeliacinį skundą – pateiktų ir argumentus dėl bylos esmės.

      4.        Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsniu Bendrijos teismui suteikta neribota jurisdikcija įpareigoja nagrinėti ginčus ir
         priimti išsamų sprendimą. Ja leidžiama šiam teismui, net nesant tinkamai pateiktų reikalavimų šiuo klausimu, ne tik panaikinti
         priemonę, bet ir prireikus ex officio priteisti iš atsakovės atlyginti neturtinę žalą, padarytą dėl jos neteisėtų veiksmų. Vis dėlto Bendrijos teismas iš principo
         negali sprendimo grįsti savo iniciatyva iškeltu teisiniu pagrindu, net jeigu jis paremtas viešosios tvarkos išlyga, prieš
         tai nepakvietęs šalių pateikti pastabas dėl šio pagrindo.

      Todėl Bendrijos teismams suteikta neribota jurisdikcija finansinio pobūdžio ginčuose tarp Bendrijų institucijų ir jų tarnautojų
         negali būti vertinama kaip suteikianti šiems teismams teisę, nagrinėjant šiuos ginčus, nesilaikyti su rungimosi principu susijusių
         procesinių normų.

      5.        Sprendimas, kuriuo Bendrasis Teismas nukrypo nuo nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos dėl dviejų procesinių normų,
         kurios taikytinos neatsižvelgiant į nagrinėjamą sritį ir kurios užima svarbią vietą Bendrijos teisės sistemoje, yra sprendimas,
         kuris turi įtakos Bendrijos teisės vienovei ar darnumui, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo statuto 62b straipsnio
         pirmą pastraipą, jei šiame sprendime pirmą kartą nagrinėjamas tam tikras klausimas, todėl jis gali būti precedentas būsimoms
         byloms.

      Be to, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo statuto 62b straipsnio pirmą pastraipą, šis teismas negali vien konstatuoti, jog
         paveikta Bendrijos teisės vienovė ar darnumas, nedarydamas jokių išvadų dėl nagrinėjamo ginčo. Todėl tokį sprendimą reikia
         panaikinti, o byla turi būti grąžinta pirmosios instancijos teismui.


title: 2011 m. gruodžio 8 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Deutsche Post AG prieš Europos Komisiją.#Valstybės pagalba - Vokietijos institucijų priemonės, skirtos Deutsche Post AG - Sprendimas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą - Ankstesnio galutinio sprendimo nebuvimas - Nepriimtinumas.#Byla T-421/07.

text:
      Byla T‑421/07
      Deutsche Post AG
      prieš
      Europos Komisiją
      „Valstybės pagalba – Vokietijos institucijų priemonės, skirtos Deutsche Post AG – Sprendimas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą – Ankstesnio galutinio sprendimo nebuvimas – Nepriimtinumas“
      Sprendimo santrauka
      Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį – Aktai, sukeliantys teisinių pasekmių – Komisijos sprendimas
            pradėti oficialią valstybės vykdomos priemonės, laikinai kvalifikuotos kaip nauja pagalba, tyrimo procedūrą – Aktas, dėl kurio
            galima pareikšti ieškinį – Komisijos sprendimas pradėti oficialią tyrimo procedūrą dėl tų pačių priemonių kaip tos, kurios
            buvo ankstesnio sprendimo pradėti tokią procedūrą dalykas – Nepriimtinumas neužbaigus pirmosios procedūros
      (EB 87 straipsnio 1 dalis, EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys, EB 230 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnis)
      Tik priemonės, sukeliančios privalomų teisinių pasekmių, kurios gali paveikti ieškovo interesus ir aiškiai pakeisti jo teisinę
         padėtį, yra aktai arba sprendimai, dėl kurių gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį. Taip yra
         sprendimo pradėti oficialią valstybės pagalbos tyrimo procedūrą atveju, kai Komisija vykdomą priemonę kvalifikuoja kaip naują
         pagalbą, net jei atitinkamos valstybės narės institucijos mano, jog tai yra esama pagalba, arba nemano, kad ji patenka į EB 87 straipsnio
         1 dalies taikymo sritį.

      Sprendimas pradėti įgyvendinamos priemonės, Komisijos pripažintos nauja pagalba, oficialią tyrimo procedūrą neišvengiamai
         pakeičia šios priemonės teisinę reikšmę bei įmonių, kurioms ji taikoma, teisinę padėtį, ypač kiek tai susiję su tolesniu šios
         priemonės įgyvendinimu. Tokiu sprendimu taip pat galima būtų remtis nacionaliniame teisme, kuris turi atsižvelgti į visas
         EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio nuostatos pažeidimo pasekmes. Galiausiai jis gali priversti priemone besinaudojančias
         įmones bet kada atsisakyti naujų išmokų ar lengvatų arba kaupti tam tikras sumas, būtinas išmokėti galimas vėlesnes pinigines
         kompensacijas. Verslo partneriai, bendradarbiaudami su priemone besinaudojančiomis įmonėmis, taip pat gali atsižvelgti į pastarųjų
         teisinės ir finansinės padėties nestabilumą.

      Tačiau toks sprendimas negali sukelti savarankiškų teisinių pasekmių ir dėl to negali būti sprendimas, dėl kurio galima pareikšti
         ieškinį dėl panaikinimo, nes jame kalbama apie tas pačias priemones kaip tos, kurios buvo ankstesnio sprendimo pradėti procedūrą
         dalykas, jeigu oficiali šių priemonių tyrimo procedūra nebaigta ir Komisija jau buvo nurodžiusi, kad ginčijamos priemonės
         gali patekti į EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyto draudimo taikymo sritį.

      Tokiu atveju, priėmus pirmąjį sprendimą pradėti procedūrą, jau kilo su oficialia tyrimo procedūra susijusios savarankiškos
         teisinės pasekmės.

      (žr. 49–51, 61, 63 punktus)
BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gruodžio 8 d.(*)

      „Valstybės pagalba – Vokietijos institucijų priemonės, skirtos Deutsche Post AG – Sprendimas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą – Ankstesnio galutinio sprendimo nebuvimas – Nepriimtinumas“
      Byloje T‑421/07
      Deutsche Post AG, įsteigta Bonoje (Vokietija), atstovaujama advokatų J. Sedemund ir T. Lübbig,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Komisiją, iš pradžių atstovaujamą N. Khan ir B. Martenczuk, vėliau – B. Martenczuk ir D. Grespan,

      atsakovę,
      palaikomą
      UPS Europe NV/SA, įsteigtos Briuselyje (Belgija),

      ir
      UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, įsteigtos Noise (Vokietija),

      atstovaujamos advokatų T. Ottervanger ir E. Henny,
      įstojusių į bylą šalių,
      dėl prašymo panaikinti 2007 m. rugsėjo 12 d. Komisijos sprendimą pradėti [EB] 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, kiek
         ji susijusi su valstybės pagalba, kurią Vokietijos Federacinė Respublika suteikė Deutsche Post AG (pagalba C 36/07 (ex NN 25/07)),

      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas L. Truchot, teisėjai M. E. Martins Ribeiro ir H. Kanninen (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė T. Weiler, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. birželio 9 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        1989 m. birželio 8 d. Vokietijos Federacinė Respublika priėmė Pašto organizavimo įstatymą (Postverfassungsgesetz, BGBl. 1989 I, p. 1026, toliau – PostVerfG). Pagal šio įstatymo 1 straipsnio 2 dalį Vokietijos pašto įstaiga, Deutsche Bundespost, buvo suskaidyta į tris atskirus teisės subjektus, būtent į Deutsche Bundespost Postdienst, Deutsche Bundespost Telekom ir Deutsche Bundespost Postbank (toliau atitinkamai – DB‑Postdienst, DB‑Telekom ir DB‑Postbank). Pagal PostVerfG 65 straipsnio 2 dalį šie subjektai buvo įpareigoti užtikrinti Deutsche Bundespost paslaugų teikimą. Taigi DB‑Telekom užėmė Deutsche Bundespost vietą telekomunikacijų srityje, o DB‑Postdienst perėmė Deutsche Bundespost veiklą pašto sektoriuje, įskaitant universaliųjų pašto paslaugų teikimo įsipareigojimus.

      2        1994 m. rugsėjo 14 d. Vokietijos Federacinė Respublika priėmė Pašto reorganizavimo įstatymą (Postumwandlungsgesetz, BGBl. 1994 I, p. 2339, toliau – PostUmwG). Remiantis šio įstatymo 1 ir 2 straipsniais, minėti trys teisės subjektai nuo 1995 m. sausio 1 d. buvo reorganizuoti į akcines
         bendroves. DB‑Postdienst veiklą perėmė atsakove esanti Deutsche Post AG. DB‑Telekom ir DB‑Postbank veiklą perėmė atitinkamai Deutsche Telekom AG ir Deutsche Postbank AG.

      3        1994 m. liepos 7 d. siuntinių pristatymo įmonė UPS Europe NV/SA (toliau – UPS Europe) pateikė Europos Bendrijų Komisijai skundą dėl DB‑Postdienst, pagrįstą EB sutarties 86 straipsniu (dabar – EB 82 straipsnis) ir EB sutarties 92 straipsniu (dabar – EB 87 straipsnis).
         Vėliau, 1997 m., kitą skundą pateikė pasiuntinių ir greitųjų siuntų paslaugų privačių teikėjų asociacija Bundesverband Internationaler Express- und Kurierdienste eV (toliau – BIEK).

      4        Iš esmės UPS Europe ir BIEK kaltino DB‑Postdienst, kad ši piktnaudžiauja savo dominuojančia padėtimi konkurencijai atvertame siuntinių „nuo durų iki durų“ sektoriuje, nes
         vykdo nuostolingo pardavimo politiką, finansuojamą iš lėšų, gautų iš pašto pervežimo (arba laiškų pašto) sektoriaus, kuriame
         ji turi teisėtą monopoliją (toliau – rezervuotas sektorius), arba iš EB 87 straipsniui prieštaraujančios pagalbos.

      5        1999 m. rugpjūčio 17 d. raštu, 1999 m. spalio 23 d. paskelbtu Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (OL C 306, p. 25), Komisija pranešė Vokietijos Federacinei Respublikai apie savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje
         numatytą oficialią tyrimo procedūrą dėl įvairių priemonių, pagal kurias ieškovė gavo viešųjų lėšų (toliau – 1999 m. sprendimas
         pradėti procedūrą), ir paprašė jos pateikti tam tikrą skaičių dokumentų bei informacijos.

      6        2001 m. kovo 20 d. Komisija priėmė Sprendimą 2001/354/EB dėl procedūros pagal EB 82 straipsnį (byla COMP/35.141 – Deutsche Post AG) (OL L 125, p. 27). Ji nusprendė, kad ieškovė piktnaudžiavo savo dominuojančia padėtimi nuotolinės prekybos segmente, nes
         laikotarpiu nuo 1974 iki 2000 metų teikė savo klientams nuolaidų už lojalumą su sąlyga, kad jie įsipareigos patikėti jai visus
         ar daugumą savo siuntinių, ir laikotarpiu nuo 1990 iki 1995 metų vykdė nuostolingo pardavimo politiką.

      7        2002 m. birželio 19 d. Komisija priėmė Sprendimą 2002/753/EB dėl ieškovei skirtų Vokietijos Federacinės Respublikos priemonių
         (OL L 247, p. 27, toliau – 2002 m. sprendimas).

      8        2002 m. sprendimo motyvavimą sudarė iš esmės keturi etapai.

      9        Pirmame etape Komisija pirmiausia nurodė, kad 1999 m. sprendime pradėti procedūrą ji iškėlė hipotezę, jog pervedimai, kuriuos
         gavo DB‑Postdienst, o vėliau – ieškovė, kaip kompensaciją už bendros ekonominės svarbos paslaugų (toliau – BESP) teikimą, buvo didesni nei papildomos
         grynosios sąnaudos, patirtos dėl šių paslaugų teikimo, ir taip pranešė, kad nagrinės penkias tariamos pagalbos priemones.
         Tarp šių priemonių buvo, pirmiausia, valstybės garantijos, pagal kurias Vokietijos Federacinė Respublika garantavo už Deutsche Bundespost skolas prieš jos transformavimą į tris akcines bendroves (toliau – valstybės garantijos), antra, valstybės vykdomo DB-Postdienst ir ieškovės darbuotojų pensijų finansavimo buvimas ir, trečia, galima finansinė valstybės pagalba ieškovei (2002 m. sprendimo
         2, 4, 5 ir 7 konstatuojamosios dalys).

      10      Toliau Komisija pateikė Vokietijos Federacinės Respublikos pastabas dėl 1999 m. sprendime pradėti procedūrą dėl nurodytų penkių
         tariamos pagalbos priemonių (2002 m. sprendimo 12–20 konstatuojamosios dalys). Kalbėdama apie finansinę valstybės pagalbą
         ji nurodė, kad Vokietijos Federacinė Respublika pripažino, jog DB-Postdienst ir ieškovė gavo du viešuosius mokėjimus, kuriuos sudarė, pirma, mokėjimai, kuriuos laikotarpiu nuo 1990 iki 1994 metų atliko
         DB‑Telekom pagal PostVerfG 37 straipsnio 3 dalį, ir, antra, 1995 m. sausio 1 d. DB‑Telekom remiantis PostUmwG 7 straipsniu atliktas reikalavimo ieškovės atžvilgiu atsisakymas (toliau – DB‑Telekom mokėjimai). Komisija nurodė, kad Vokietijos vyriausybė neneigia, jog už šiuo mokėjimus atsako valstybė, bet vis dėlto teigia,
         kad jie buvo būtini tam, kad ieškovė galėtų vykdyti įpareigojimus teikti BESP (2002 m. sprendimo 16–20 konstatuojamosios dalys).

      11      Galiausiai Komisija nurodė, kad, „remiantis UPS [Europe] ir BIEK skundais, [2002 m. sprendimas] susijęs su sąnaudų konkurencijai atvertame siuntinių pristatymo „nuo durų iki durų“
         paslaugų sektoriuje padengimu“, todėl Komisijos tyrimas turi būti atliekamas visų pirma dėl ieškovės sąnaudų, susijusių su
         dviem pagrindinėmis, konkurencijai atvertomis siuntinių pristatymo „nuo durų iki durų“ paslaugomis, būtent verslo klientų
         siuntinių pristatymu ir prekybos paštu įmonių siuntinių pristatymu „nuo durų iki durų“, padengimo (2002 m. sprendimo 21 konstatuojamoji
         dalis).

      12      Antrame etape Komisija nurodė, kad Vokietijos Federacinė Respublika ją buvo informavusi, jog laikotarpiu nuo 1990 iki 1998 metų
         ieškovė gavo pelno rezervuotame sektoriuje ir patyrė nuostolių atviruose konkurencijai sektoriuose, dėl to bendrai paėmus
         visus sektorius rezultatas buvo neigiamas. Iš to Komisija padarė išvadą, kad galimas neigiamas rezultatas siuntinių sektoriuje
         negali būti kompensuotas nei iš pelno rezervuotame sektoriuje, nei iš atviruose konkurencijai sektoriuose gautų pajamų (2002 m.
         sprendimo 66–69 konstatuojamosios dalys ir p. 107 apačioje esanti pastaba).

      13      Trečiame etape Komisija konstatavo, kad ieškovės nuostoliai siuntinių sektoriuje laikotarpiu nuo 1990 iki 1998 metų būtinai
         turėjo būti padengti iš viešųjų lėšų, ir nusprendė išnagrinėti, ar jie buvo susiję su BESP teikimu, pažymėjusi, kad jeigu
         taip nebūtų, ieškovė gautų naudos, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį (2002 m. sprendimo 72 konstatuojamoji
         dalis).

      14      Šiuo atžvilgiu Komisija konstatavo, kad nuo 1994 m. vasario 1 d. ieškovė, remdamasi Nutarimo dėl privalomų pašto paslaugų
         (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung) (BGBl. 1994 I, p. 86) 2 straipsnio 2 dalies 3 punktu, galėjo, nors ir neprivalėjo, savo klientams siuntinių sektoriuje teikti nuolaidas,
         dėl kurių būtų taikomi mažesni tarifai nei Postdienst-Pflichtleistungsverordnung 1 straipsnio 1 dalyje nustatytas vienas tarifas. Ji nurodė, kad, atsižvelgiant į taikytas nuolaidas, laikotarpiu nuo 1994
         iki 1999 metų pajamų nepakako eksploatacinėms išlaidoms padengti, ir tai lėmė 1 118,7 mln. Vokietijos markių (DEM) deficitą,
         neturintį jokio priežastinio ryšio su BESP teikimu (2002 m. sprendimo 75–79, 82, 86 ir 88 konstatuojamosios dalys).

      15      Toliau Komisija pažymėjo, pirma, kad viešai pensijoms finansuoti naudotus resursus kontroliuoja Vokietijos Federacinė Respublika,
         antra, kalbant apie valstybės garantijas, kad Vokietijos Federacinė Respublika tiesiogiai kontroliuoja ieškovės skolos vertybinius
         popierius, ir, trečia, kalbant apie Vokietijos Federacinės Respublikos finansinę pagalbą ieškovei, kad DB‑Telekom atlikti mokėjimai priskirtini šiai valstybei narei (2002 m. sprendimo 92–94 konstatuojamosios dalys).

      16      Komisija pažymėjo, jog jeigu nebūtų DB‑Telekom mokėjimų, Vokietijos Federacinė Respublika būtų privalėjusi panaudoti bendrojo biudžeto resursus, kad paremtų DB‑Postdienst ir ieškovę (2002 m. sprendimo 95 konstatuojamoji dalis).

      17      Toliau Komisija padarė išvadą, kad buvo iškreipta konkurencija ir padaryta įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai. Ji taip
         pat padarė išvadą, kad gauta pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, nes nepateisinama EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalimis,
         ir kad negali būti laikoma, jog 1 118,7 mln. DEM dydžio papildomas grynąsias sąnaudas siuntinių sektoriuje lėmė ieškovės įpareigojimai
         teikti BESP, kaip tai suprantama pagal EB 86 straipsnio 2 dalį (2002 m. sprendimo 96–106 konstatuojamosios dalys).

      18      Ketvirtame etape Komisija padarė išvadą, kad tiek, kiek Vokietijos Federacinės Respublikos kompensacija, suteikta dėl papildomų
         sąnaudų, kurias lėmė nuostolingo pardavimo politika, sumažino sąnaudas, paprastai susijusias su paslaugų teikimu siuntinių
         „nuo durų iki durų“ sektoriuje, ši priemonė yra nauda, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, ir su bendrąja rinka
         nesuderinama pagalba, kurią sudaro 572 mln. EUR (2002 m. sprendimo 107 konstatuojamoji dalis).

      19      2002 m. sprendimo rezoliucinė dalis suformuluota taip:

      „1 straipsnis
      572 mln. EUR (1 118,7 mln. DEM) dydžio viešoji pagalba, kurią (Vokietijos Federacinė Respublika) suteikė (ieškovei), yra nesuderinama
         su bendrąja rinka.

      2 straipsnis
      1.      (Vokietijos Federacinė Respublika) imasi visų reikiamų priemonių, kad susigrąžintų iš (ieškovės) 1 straipsnyje nurodytą neteisėtai
         suteiktą pagalbą.

      <…>“
      20      2008 m. liepos 1 d. Sprendimu Deutsche Post prieš Komisiją (T‑266/02, Rink. p. II‑1233), Pirmosios instancijos teismas panaikino 2002 m. sprendimą. Dėl to sprendimo Komisijos pateiktas
         apeliacinis skundas buvo atmestas 2010 m. rugsėjo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimu Komisija prieš Deutsche Post (C‑399/08 P, Rink. p. I‑0000).

      21      2004 m. balandžio 22 d. UPS Europe, remdamasi EB 82 straipsniu, pateikė Komisijai skundą, kuriame teigė, kad ieškovės tarifai rezervuotame sektoriuje yra nesąžiningi.
         Šiuo atžvilgiu Komisija pradėjo tyrimą, per kurį gavo kai kurių dokumentų, susijusių su Vokietijos institucijų sprendimais
         dėl šių tarifų.

      22      2004 m. gegužės 11 d. UPS Europe pateikė Komisijai dar vieną skundą, kuriame teigė, kad ši 2002 m. sprendime neišnagrinėjo visų 1994 m. skunde paminėtų viešųjų
         priemonių ir kad ieškovės gauta nauda gerokai viršija sumą, kurią Komisija nurodė susigrąžinti. 2004 m. liepos 16 d. TNT Post AG & Co KG irgi pateikė skundą, kuriame teigė, kad paslaugų, ieškovės teikiamų dukterinei įmonei DB-PostBank, tarifai yra labai maži ir kad šios paslaugos finansuojamos iš pajamų, gautų iš rezervuoto sektoriaus. Atsižvelgdama į šiuos
         skundus, Komisija pateikė Vokietijos Federacinei Respublikai prašymus pateikti informacijos, į kuriuos ši pateikė atsakymus.

      23      2006 m. balandžio 4 d. raštu Komisija informavo UPS Europe apie tai, kad nėra pakankamo Bendrijos intereso nagrinėti šios įmonės skundą, pateiktą remiantis EB 82 straipsniu.

      24      2007 m. balandžio 27 d. UPS Europe oficialiai paprašė Komisijos imtis priemonių dėl jos 2004 m. gegužės 11 d. skundo.

      25      2007 m. birželio 13 d. rašte Vokietijos Federacinė Respublika sutiko, kad informacija, pateikta Komisijai atliekant pagal
         2004 m. balandžio 22 d. UPS Europe skundą pradėtą tyrimą, būtų naudojama valstybės pagalbos procedūroje.

      26      2007 m. rugsėjo 3 d. UPS Europe ir UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (toliau kartu vadinamos UPS), remdamosi EB 232 straipsniu, pareiškė ieškinį Pirmosios instancijos teisme, kuriuo prašė pripažinti
         Komisijos neveikimą tiek, kiek ši atsisakė priimti sprendimą dėl 2004 m. gegužės 11 d. pateikto skundo (byla T‑329/07, UPS Europe ir UPS Deutschland prieš Komisiją).

      27      2004 m. rugsėjo 12 d. raštu Komisija informavo Vokietijos Federacinę Respubliką apie savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio
         2 dalyje numatytą procedūrą, kiek tai susiję su valstybės pagalba, kurią Vokietijos institucijos suteikė Deutsche Post AG (pagalba C 36/07 (ex NN 25/07)) (toliau – ginčijamas aktas). Ginčijamas aktas paskelbtas 2007 m. spalio 19 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 245, p. 21) ta kalba, kuria jis buvo priimtas (vokiečių), ir pateiktos santraukos kitomis oficialiosiomis kalbomis.

      28      2007 m. lapkričio 8 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu raštu UPS atsisakė 26 punkte minėto ieškinio byloje
         T‑329/07. 2007 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi UPS Europe ir UPS Deutschland prieš Komisiją (T‑329/07, neskelbiama Rinkinyje) byla buvo išbraukta iš registro.

      29      Ginčijamame akte yra keli punktai.

      30      Ginčijamo akto 1 punkte Komisija priminė procedūras, kurių, remiantis EB 82 ir 87 straipsniais, buvo imtasi prieš ieškovę
         nuo to laiko, kai gautas 1994 m. skundas. Ji rėmėsi būtinybe atlikti bendrą tyrimą dėl visų konkurencijos iškraipymų, kuriuos
         lėmė ieškovei ir jos pirmtakei skirtos viešosios lėšos, ir nurodė, kad 1999 m sprendimu pradėta procedūra bus papildyta, siekiant
         įtraukti neseniai gautą informaciją ir priimti galutinę poziciją dėl šių lėšų atitikties EB sutarčiai (ginčijamo akto 1–15 konstatuojamosios
         dalys).

      31      Komisija pabrėžė, kad šis „papildomas tyrimas“, kurį ji ketina atlikti, „jokiu būdu nepakeis 2002 m. sprendimo“, kuriame konstatuota,
         jog „572 mln. EUR dydžio valstybės pagalba buvo panaudota kryžmiškai subsidijuoti komercinę veiklą, tačiau nepareikšta nuomonė
         bendrai dėl klausimo, ar [ieškovė ir jos pirmtakė] gavo per didelę kompensaciją iš viešųjų lėšų [už BESP teikimą]“. Komisija
         nurodė ketinanti savo tyrime nustatyti, ar, be minėtų 572 mln. EUR, buvo per didelė kompensacija, ir paskelbė išnagrinėsianti
         visas viešąsias priemones, priimtas šių įmonių naudai laikotarpiu nuo 1989 m. liepos 1 d., kai buvo įsteigta DB‑Postdienst, iki 2007 m. gruodžio 31 d., t. y. datos, kurią, kaip manoma, baigėsi ieškovės įpareigojimas teikti BESP (ginčijamo akto
         15 konstatuojamoji dalis).

      32      Ginčijamo akto 3 punkte „Viešųjų priemonių, skirtų DB-Postdienst ir [ieškovei], aprašymas“, viena vertus, Komisija iš esmės nurodė, kad DB-Postdienst ir ieškovė gavo DB‑Telekom mokėjimų ir valstybės garantijų (ginčijamo akto 25–32, 38 ir 39 konstatuojamosios dalys).

      33      Kita vertus, Komisija išnagrinėjo, ar pensijos nefinansuojamos viešosiomis lėšomis. Dėl laikotarpio nuo 1989 iki 1994 metų
         ji nurodė neturinti jokios informacijos, pagal kurią DB‑Postdienst prisidėjo prie savo darbuotojų pensijų finansavimo, kuris, manytina, teko tik Vokietijos valstybei. Kalbant apie laikotarpį
         nuo 1995 iki 1999 metų, pažymėtina, kad ieškovė pervedė tam tikrą sumą pašto tarnautojų pensijų fondui, įsteigtam 1995 m.
         sausio 1 d. pagal 1994 m. rugsėjo 14 d. Buvusios įmonės Deutsche Bundespost darbuotojų teisių įstatymo (Gesetz zum Personalrecht der Beschäftigen der Früheren Deutschen Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz), BGBl. 1994 I, p. 2325) 16 straipsnio 1 dalį. Taigi Vokietijos valstybė padengė šio fondo deficitą. Galiausiai ieškovės į šį fondą
         mokama įmokų suma 2000 m. buvo sumažinta iki 33 % dirbančių darbuotojų bruto atlyginimo, o dėl vėlesnių metų Komisija neturi
         tikslios informacijos (ginčijamo akto 40–48 konstatuojamosios dalys).

      34      Ginčijamo akto 6 punkte „Vertinimas, ar yra valstybės pagalba“, pirma, Komisija konstatavo, kad bet kokia DB-Postdienst ir ieškovei suteikta selektyvi nauda iškraipo konkurenciją ir daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai. Antra, Komisija
         pažymėjo, kad DB‑Telekom mokėjimai ir valstybės garantijos yra valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį (ginčijamo akto
         72–75 konstatuojamosios dalys). Trečia, Komisija pabrėžė, kad viešasis pensijų finansavimas pasireiškė viešųjų išteklių pervedimu.
         Ji nurodė, kad laikotarpiu nuo 1989 iki 1994 metų „DB-Postdienst akivaizdžiai neprisidėjo prie [savo] darbuotojų pensijų finansavimo“ ir kad, kiek tai susiję su laikotarpiu nuo 1995 iki 1999 metų,
         jai „kilo klausimas, ar [ieškovė] pasinaudojo ekonomine nauda, susijusia su sąlygomis, kuriomis buvo skirtos išankstinės pensijos“.
         Konkrečiai kalbant, Komisija nurodė norinti išanalizuoti, kiek viešasis pensijų finansavimas „buvo naudingesnis [ieškovei],
         palyginti su kitais operatoriais“, prieš tai pažymėjusi, kad Vokietijos Federacinė Respublika tvirtino, jog ieškovė nuo 1995 m.
         „patyrė didesnių su pensijomis susijusių išlaidų nei jos konkurentų mokamos sumos“ (ginčijamo akto 76–78 konstatuojamosios
         dalys).

      35      Ginčijamo akto 7 punkte „Valstybės pagalbos atitikties bendrajai rinkai vertinimas“ Komisija nurodė nagrinėsianti, kiek ieškovei
         ir jos pirmtakei skirta kompensacija buvo reikalinga užtikrinti BESP, kurias jos privalėjo teikti laikotarpiu nuo 1989 m.
         iki 2007 m. gruodžio 31 d., teikimą (ginčijamo akto 80 ir 81 konstatuojamosios dalys). Komisija nurodė skaičiavimo metodą,
         kurį ketino taikyti šiuo atžvilgiu, ir pajamas, į kurias ketino atsižvelgti (ginčijamo akto 84–104 konstatuojamosios dalys).

      36      Ginčijamo akto 8 punkte „Sprendimas“ Komisija paprašė Vokietijos Federacinės Respublikos „per vieną mėnesį nuo [ginčijamo
         akto] gavimo pareikšti savo poziciją“ ir „pateikti visą informaciją, kuri padėtų teisiškai įvertinti minėtas priemones atsižvelgiant
         į valstybės pagalbą reglamentuojančias nuostatas“.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      37      Ieškovė pareiškė nagrinėjamą ieškinį dokumentu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas; toliau tekste
         vadinamas Bendruoju Teismu) kanceliarijoje 2007 m. lapkričio 22 d.

      38      2008 m. vasario 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu raštu UPS paprašė leisti įstoti į bylą paremti Komisijos reikalavimus.

      39      2008 m. liepos 9 d. nutartimi Bendrojo Teismo pirmosios kolegijos pirmininkas patenkino UPS prašymą leisti įstoti į bylą.

      40      Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į aštuntąją kolegiją, todėl ši byla paskirta
         šiai kolegijai.

      41      Atsižvelgęs į teisėjo pranešėjo pranešimą, Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) nutarė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas
         Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, pateikti šalims klausimų. Šalys
         į juos atsakė per nustatytą terminą.

      42      Per 2011 m. birželio 9 d. posėdį išklausytos žodinės šalių pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.

      43      Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą aktą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      44      Komisija, remiama UPS, Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio reikalavimo, kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      45      Oficialiai nepareiškusi prieštaravimo dėl nepriimtinumo pagal Procedūros reglamento 114 straipsnį, Komisija, remiama UPS,
         ginčija ieškinio priimtinumą.

      46      Grįsdama savo poziciją, Komisija nurodo du pagrindinius argumentus. Pirmiausia atsiliepime į ieškinį ji teigia, kad sprendimas
         pradėti oficialią tyrimo procedūrą yra galimas ginčyti aktas tik tuo atveju, jeigu jis susijęs su klausimu, ar valstybės pagalba
         laikytina nauja, ar esama. Tačiau šis sprendimas nebūtų aktas, kurį galima ginčyti, jeigu juo siekiama priemonę kvalifikuoti
         kaip valstybės pagalbą. Nei ieškovė, nei Vokietijos Federacinė Respublika laiku nenurodė, kad ginčijamame akte nagrinėjamos
         priemonės yra esama pagalba.

      47      Antra, rašytiniame atsakyme į vieną Bendrojo Teismo pateiktą klausimą ir per posėdį Komisija nurodė, kad neigiamas pasekmes,
         kurias ieškovei gali sukelti ginčijamas aktas, sukėlė dar 1999 m. sprendimas pradėti procedūrą. Komisijos teigimu, to sprendimo
         dalykas buvo visos priemonės, ginčijamame akte laikinai kvalifikuotos kaip nauja pagalba. Jeigu aktas būtų panaikintas, šios
         priemonės ir toliau liktų nuo 1999 m. vykstančios oficialios tyrimo procedūros dalykas. Todėl nagrinėjamu atveju ieškovė neturi
         suinteresuotumo pareikšti ieškinį.

      48      Ieškovė teigia, kad ieškinys yra priimtinas. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad ginčijamame akte nurodytos priemonės turi būti
         laikomos esama pagalba, nes jos jau buvo procedūros, visais atžvilgiais užbaigtos 2002 m. sprendimu, dalykas. Todėl jeigu
         jos ginčijamame akte būtų laikomos nauja pagalba, ieškinys būtų priimtinas. Priešingu atveju ieškovė tvirtina, kad sprendimą
         pradėti procedūrą galima ginčyti nuo tada, kai ginčijamas priemonės kvalifikavimas kaip pagalbos.

      49      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tik priemonės, sukeliančios privalomų teisinių pasekmių, kurios gali paveikti ieškovo
         interesus aiškiai pakeisdamos jo teisinę padėtį, yra aktai arba sprendimai, dėl kurių gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo
         pagal EB 230 straipsnį. Visų pirma, kai kalbama apie aktus ar sprendimus, kurių rengimas apima kelias stadijas, ypač turint
         omenyje vidaus procedūrą, tik priemonės, išreiškiančios galutinę institucijos poziciją šios procedūros pabaigoje, išskyrus
         tarpines priemones, kurių tikslas yra parengti galutinį sprendimą, iš esmės yra aktai, kuriuos galima ginčyti (1981 m. lapkričio
         11 d. Teisingumo Teismo sprendimo IBM prieš Komisiją, 60/81, Rink. p. 2639, 9 ir 10 punktai; 1990 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Automec prieš Komisiją, T‑64/89, Rink. p. II‑367, 42 punktas ir 2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo Sprendimo Alcoa Trasformazioni prieš Komisiją, T‑332/06, neskelbiamo Rinkinyje, 34 punktas).

      50      Tačiau, kalbant apie sprendimą pradėti oficialią valstybės pagalbos tyrimo procedūrą, iš teismų praktikos matyti, kad kai
         Komisija vykdomą priemonę kvalifikuoja kaip naują pagalbą, toks sprendimas sukelia savarankiškų teisinių pasekmių, visų pirma
         kiek tai susiję su vertinamos priemonės sustabdymu (2001 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑400/99, Rink. p. I‑7303, 62 punktas; 2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją, T‑346/99–T‑348/99, Rink. p. II‑4259, 33 punktas ir 49 punkte minėto Sprendimo Alcoa Trasformazioni prieš Komisiją 34 punktas). Ši išvada darytina ne tik tuomet, kai atitinkamos valstybės narės institucijos laiko įgyvendinamą priemonę esama
         pagalba, bet ir tuomet, kai šios institucijos mano, kad sprendime pradėti procedūrą nurodyta priemonė nepatenka į EB 87 straipsnio
         1 dalies taikymo sritį (žr. 49 punkte minėto Sprendimo Alcoa Trasformazioni prieš Komisiją 35 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      51      Sprendimas pradėti įgyvendinamos priemonės, Komisijos pripažintos nauja pagalba, oficialią tyrimo procedūrą neišvengiamai
         pakeičia šios priemonės teisinę reikšmę bei įmonių, kurioms ji taikoma, teisinę padėtį, ypač kiek tai susiję su tolesniu šios
         priemonės įgyvendinimu. Iki tokio sprendimo priėmimo valstybė narė, priemone besinaudojančios įmonės ir kiti ūkio subjektai
         gali manyti, kad priemonė yra įgyvendinama teisėtai kaip bendro pobūdžio priemonė, nepatenkanti į EB 87 straipsnio 1 dalies
         taikymo sritį, arba kaip esama pagalba. Kita vertus, priėmus tokį sprendimą mažų mažiausiai kyla rimtų abejonių dėl šios priemonės
         teisėtumo, kurios, nepažeidžiant teisės kreiptis į teismą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, turi priversti valstybę
         narę sustabdyti priemonės įgyvendinimą, nes pradėjus oficialią tyrimo procedūrą neįmanoma nedelsiant priimti sprendimo dėl
         priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, kuris leistų toliau teisėtai tęsti jos įgyvendinimą. Tokiu sprendimu taip pat galima
         būtų remtis nacionaliniame teisme, kuris turi atsižvelgti į visas EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio nuostatos pažeidimo
         pasekmes. Galiausiai jis gali priversti priemone besinaudojančias įmones bet kada atsisakyti naujų išmokų ar lengvatų arba
         kaupti tam tikras sumas, būtinas išmokėti galimas vėlesnes pinigines kompensacijas. Verslo partneriai, bendradarbiaudami su
         priemone besinaudojančiomis įmonėmis, taip pat gali atsižvelgti į pastarųjų teisinės ir finansinės padėties nestabilumą (50 punkte
         minėto Sprendimo Diputación Foral de Álava prieš Komisiją 34 punktas ir 49 punkte minėto Sprendimo Alcoa Trasformazioni prieš Komisiją 36 punktas).

      52      Iš ginčijamo akto matyti, kad jis buvo priimtas siekiant pradėti oficialią tyrimo procedūrą dėl trijų priemonių, būtent DB‑Telekom mokėjimų, valstybės garantijų ir viešojo pensijų finansavimo (toliau – ginčijamos priemonės).

      53      Kaip nurodyta 34 punkte, ginčijamame akte Komisija nauja pagalba pripažino DB‑Telekom mokėjimus ir valstybės garantijas (ginčijamo akto 72–75 konstatuojamosios dalys). Dėl viešojo pensijų finansavimo Komisija
         išreiškė savo abejones dėl to, kiek šis finansavimas suteikė ieškovei ekonominės naudos (ginčijamo akto 76–78 konstatuojamosios
         dalys).

      54      Remiantis 49–51 punktuose minėta teismų praktika, reikia išnagrinėti, ar ginčijamas aktas sukėlė savarankiškų teisinių pasekmių,
         dėl kurių jis tapo tokiu, kad dėl jo galima pareikšti ieškinį.

      55      Šiuo tikslu primintina, kad prieš ginčijamą aktą buvo priimtas sprendimas pradėti oficialią tyrimo procedūrą, būtent 1999 m.
         sprendimas. Todėl reikia išnagrinėti, ar teisinių pasekmių, kurias tariamai sukėlė ginčijamas aktas, bet kuriuo atveju nebuvo
         sukėlęs 1999 m. sprendimas pradėti procedūrą, kaip tvirtina Komisija savo argumentuose dėl ieškinio nepriimtinumo (žr. 47 punktą).

      56      Šalys sutaria, kad 1999 m. sprendimu pradėta oficiali procedūra jau buvo susijusi su ginčijamomis priemonėmis, kurios, be
         to, nagrinėjamos 2002 m. sprendime.

      57      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Komisija 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą 37 konstatuojamojoje dalyje nurodė, jog, UPS Europe ir BIEK manymu, ieškovės skolos pagal PostVerfG 40 straipsnį buvo užtikrintos valstybės garantija, kuri nuo 1995 m. sausio 2 d. taikoma tik tą dieną buvusioms skoloms. 1999 m.
         sprendimo pradėti procedūrą 62 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog preliminarus šios priemonės nagrinėjimas neleidžia
         daryti išvados, kad ji nėra valstybės pagalba.

      58      Be to, 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą 40 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad, BIEK teigimu, Vokietijos Federacinė
         Respublika perėmė pašto darbuotojų pensijų fondo deficitą, o tai buvo valstybės parama ieškovei. 1999 m. sprendimo pradėti
         procedūrą 65 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad išlaidas, susijusias su buvusių ieškovės ir jos pirmtakės darbuotojų
         pensijomis, dengia šis fondas, ir pažymėjo, jog Vokietijos Federacinė Respublika padengė jo turėtą nemažą deficitą. Komisija
         taip pat pabrėžė, jog preliminarus šios priemonės nagrinėjimas neleidžia daryti išvados, kad ji nėra valstybės pagalba.

      59      Galiausiai 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą 63 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad valstybės atliekamas nekilnojamojo
         turto arba kitos aktyvų dalies perdavimas ieškovei iš esmės turėtų būti laikomas valstybės pagalba, taigi ir būti pateisintas.
         Šio sprendimo 80 konstatuojamojoje dalyje Komisija paprašė Vokietijos institucijų pateikti išsamią informaciją apie ieškovės
         veiklai suteiktą finansinę valstybės paramą, tarp kitų priemonių paminėjusi ieškovei naudingas galimas subsidijas, jeigu jos
         yra didelės, kaip tai suprantama pagal EB sutarties nuostatas dėl valstybės pagalbos.

      60      Atsakydamos į Komisijos prašymą, Vokietijos institucijos ją detaliai informavo apie DB‑Telekom mokėjimų buvimą (žr. 2002 m. sprendimo 16–20 konstatuojamąsias dalis). Atsakydama į vieną Bendrojo Teismo klausimą, Komisija
         nurodė, kad ši informacija jai buvo pateikta 1999 m. rugsėjo 16 d. Vokietijos Federacinė Respublika taip pat pateikė Komisijai
         pastabas dėl to, ar šie mokėjimai yra valstybės pagalba.

      61      Taigi, kadangi ginčijamame akte kalbama apie tas pačias priemones kaip tos, kurios buvo 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą
         dalykas, ir tame sprendime bei vėliau vykdytoje procedūroje Komisija jau buvo nurodžiusi, kad ginčijamos priemonės gali patekti
         į EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyto draudimo taikymo sritį, ir vėliau, priėmus minėtą sprendimą pradėti procedūrą, jau kilo
         su oficialia tyrimo procedūra susijusios savarankiškos teisinės pasekmės, ginčijamas aktas negali sukelti tokių pasekmių ir
         dėl to negali būti sprendimas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo. Iš tiesų dar nuo tada, kai 1999 m. buvo
         pradėta procedūra, kilo nemažai abejonių dėl ginčijamų priemonių teisėtumo, nes tai, kad buvo pradėta procedūra, atmetė galimybę,
         jog iškart bus priimtas sprendimas, kuriame daroma išvada apie atitiktį bendrajai rinkai ir kuriuo būtų buvę leista teisėtai
         įgyvendinti minėtas priemones ir jomis naudotis.

      62      Tačiau ieškovė tvirtina, kad oficiali tyrimo procedūra, kuri ginčijamų priemonių atžvilgiu buvo pradėta 1999 m. sprendimu,
         visais atžvilgiais buvo užbaigta 2002 m. sprendimu. O Komisija teigia, kad tuo sprendimu minėta procedūra buvo užbaigta tik
         iš dalies.

      63      Todėl reikia išnagrinėti, ar ta procedūra, kiek ji susijusi su ginčijamomis priemonėmis, buvo užbaigta prieš priimant ginčijamą
         aktą.

      64      Remiantis 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [EB 88] straipsnio taikymo taisykles
         (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), pagal šio reglamento 13 straipsnio 1 dalį
         taikytino su neteisėta pagalba susijusiai procedūrai, 7 straipsnio 1 dalimi, oficiali tyrimo procedūra užbaigiama priimant
         sprendimą šio straipsnio 2–5 dalyse nustatyta tvarka (išskyrus atvejus, kai atitinkama valstybė narė atsiima pranešimą).

      65      Iš Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 2–5 dalių matyti, kad sprendimas užbaigti oficialią tyrimo procedūrą gali būti keturių
         rūšių, būtent – kad pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba (2 dalis), kad ši priemonė yra su bendrąja rinka suderinama pagalba
         (teigiamas sprendimas, 3 dalis), kad ji yra su bendrąja rinka suderinama pagalba, jeigu bus laikytasi tam tikrų sąlygų ir
         įsipareigojimų (sąlyginis sprendimas, 4 dalis), arba galiausiai – kad minėta priemonė yra su bendrąja rinka nesuderinama pagalba
         (neigiamas sprendimas, 5 dalis).

      66      Iš šių nuostatų matyti, kad oficiali tyrimo procedūra turi būti užbaigta sprendimu, kuriuo nagrinėjama priemonė aiškiai kvalifikuojama
         atsižvelgiant į Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 2–5 dalis.

      67      Iš 2002 m. sprendimo, visų pirma iš 9–16 punktuose nurodytų jo konstatuojamųjų dalių, matyti, kad Komisija jame šių nuostatų
         atžvilgiu aiškiai nekvalifikavo ginčijamų priemonių, kiek jos viršija nagrinėjamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodytus
         572 mln. EUR. Ji tik konstatavo, pirma, kad šios priemonės pasireiškė viešųjų išteklių pervedimu ieškovei, ir, antra, kad
         šie resursai būtinai turėjo būti panaudoti panaikinti deficitą, kurį lėmė ieškovės vykdyta nuostolingo pardavimo siuntinių
         sektoriuje politika ir kurio dydis buvo 1 118,7 mln. DEM, t. y. 572 mln. EUR, nes ieškovė negalėjo finansuoti šio deficito
         iš savo lėšų.

      68      Per posėdį Komisija pripažino, kad 2002 m. sprendime nėra paaiškinimų, rodančių, jog tai yra dalinis galutinis sprendimas
         dėl ginčijamų priemonių, ir oficiali tyrimo procedūra iš dalies liko neužbaigta. Tačiau, Komisijos teigimu, šis sprendimas
         turi būti aiškinamas kaip visuma, o jo rezoliucinė dalis turi būti skaitoma atsižvelgiant į konstatuojamąsias dalis.

      69      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, kaip nurodyta 11 punkte, 2002 m. sprendimo 21 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo,
         jog tas sprendimas susijęs su sąnaudų konkurencijai atvertame siuntinių pristatymo „nuo durų iki durų“ paslaugų sektoriuje
         padengimu.

      70      Toje konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad analizė, kurią ji atliko 2002 m. sprendime, siekdama įvertinti ginčijamų
         priemonių suderinamumą su bendrąja rinka, susijusi tik su siuntinių sektoriumi. 2002 m. sprendimo II F punkte „Siuntinių pristatymo
         „nuo durų iki durų“ paslaugai priskirtinų infrastruktūros sąnaudų suma“ Komisija išanalizavo tik galimas papildomas sąnaudas,
         kurias lėmė BESP teikimas šiame sektoriuje. 2002 m. sprendimo II G punkte „[Ieškovei] patikėto viešųjų paslaugų teikimo siuntinių
         sektoriuje svarba“ ji nurodė, kad nenagrinėjo kitų įpareigojimų ieškovei teikti BESP. 2002 m. sprendimo II H punkte „[Ieškovės]
         kaip buvusios valstybės įmonės iš praeities paveldėta našta“ Komisija analizavo tik Vokietijos Federacinės Respublikos ir
         ieškovės nurodytų sąnaudų poveikį siuntinių sektoriuje. 2002 m. sprendimo III punktas „Suinteresuotų trečiųjų asmenų pastabos“
         iš esmės susijęs su trečiųjų asmenų komentarais dėl DB‑Postdienst ir ieškovės finansinės padėties, komercinių veiksmų ir sąnaudų bei papildomų sąnaudų, susijusių su įpareigojimu teikti BESP,
         tik siuntinių sektoriuje.

      71      Be to, 2002 m. sprendime Komisija nagrinėjo naudos ieškovei ir DB‑Postdienst buvimą, kiek tai susiję tik su jų nuostolių siuntinių sektoriuje padengimu (2002 m. sprendimo 66–91 konstatuojamosios dalys).
         Todėl buvo analizuoti tik konkurencijos iškraipymų, įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir šios naudos suderinamumo
         su bendrąja rinka buvimo klausimai (2002 m. galutinio sprendimo 96–106 konstatuojamosios dalys).

      72      Galiausiai, kai Komisija 2002 m. sprendime padarė išvadą, kad 1999 m. pradėtoje oficialioje tyrimo procedūroje nagrinėjama
         priemonė nėra valstybės pagalba, ji tai padarė aiškiai.

      73      Iš tiesų 1999 m. sprendimo pradėti procedūrą 64 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad vienas iš skundus pateikusių
         asmenų tvirtino, jog ieškovė 1998 m. iš Vokietijos Federacinės Respublikos įsigijo dalį Deutsche Postbank, iš pirkimo kainos atėmusi neegzistuojantį reikalavimą Vokietijos valstybės atžvilgiu. Komisija manė, kad pirminė sąlygų,
         kuriomis įvyko šis įgijimas, analizė neleido daryti išvados, jog tokiu veiksmu Vokietijos Federacinė Respublika nesuteikė
         ieškovei valstybės pagalbos. 2002 m. sprendimo 65 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad ieškovei įsigyjant DB‑Postbank valstybės pagalba nebuvo suteikta.

      74      Todėl reikia konstatuoti, kad 2002 m. sprendime Komisija ginčijamas priemones nagrinėjo tik tiek, kiek jos susijusios su tam
         tikros ieškovės veiklos, susijusios su siuntinių sektoriumi, finansavimu. Todėl manytina, kad Komisija 2002 m. sprendime nei
         atmetė galimybę, nei patvirtino, kad šios priemonės, kiek jos viršija to sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodytus 572 mln.
         EUR, yra su EB sutartimi nesuderinama valstybės pagalba.

      75      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad tuo metu, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, 1999 m. pradėta oficiali tyrimo procedūra
         ginčijamų priemonių atžvilgiu 2002 m. sprendimu nebuvo užbaigta, kiek tos priemonės viršijo to sprendimo rezoliucinėje dalyje
         nurodytus 572 mln. EUR.

      76      Žinoma, 2002 m. sprendime Komisija galėjo aiškiau nurodyti, kiek ji užbaigė 1999 m. sprendimu pradėtą formalų tyrimą. Tačiau
         ši išvada neturi įtakos nagrinėjant ieškinio priimtinumą.

      77      75 punkte pateiktos išvados nepaneigia 20 punkte minėtas Sprendimas Deutsche Post prieš Komisiją, kuriuo Pirmosios instancijos teismas panaikino 2002 m. sprendimą po to, kai buvo pareikštas ieškinys šioje byloje. Iš tiesų
         tame sprendime Pirmosios instancijos teismas nepriėmė sprendimo dėl to, ar 1999 m. pradėta oficiali tyrimo procedūra ginčijamų
         priemonių atžvilgiu buvo užbaigta.

      78      Todėl reikia manyti, kad tuo metu, kai buvo priimtas, ginčijamas aktas nepakeitė nei ginčijamų priemonių teisinės reikšmės,
         nei ieškovės teisinės padėties.

      79      Reikia pridurti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, 20 punkte minėtas Sprendimas Deutsche Post prieš Komisiją veikė ex tunc ir dėl to atgaline data iš teisės sistemos pašalino 2002 m. sprendimą (žr. 2001 m. spalio 10 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Corus UK prieš Komisiją, T‑171/99, Rink. p. II‑2967, 50 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Todėl tas sprendimas negali daryti jokios įtakos
         išvadai, kad 2002 m. sprendimas neturėjo įtakos ginčijamo akto sukeltų galimų savarankiškų teisinių pasekmių buvimui.

      80      Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad ginčijamas aktas nėra aktas, kurį galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal EB 230 straipsnį.
         Taigi ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      81      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, bylinėjimosi išlaidos turi būti priteistos iš jos, kaip to reikalavo Komisija.

      82      Remiantis Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečia pastraipa, UPS padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
      2.      Deutsche Post AG padengia savo ir Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      UPS Europe NV/SA ir UPS Deutschland Inc. & Co. OHG padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Truchot

               Martins Ribeiro

               Kanninen

         Paskelbta 2011 m. gruodžio 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1960 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Eva von Lachmüller, Bernard Peuvrier, Roger Ehrhardt prieš Europos ekonominės bendrijos Komisiją. # Sujungtos bylos 43/59, 45/59 ir 48/59.


title: 2006 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Siegfried Aulinger prieš Bundesrepublik Deutschland.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht Köln - Vokietija.#Užsienio ir saugumo politika - Bendra prekybos politika - Embargas Serbijos ir Juodkalnijos Respublikoms - Reglamentas (EEB) Nr. 1432/92 - Asmenų vežimas.#Byla C-371/03.

text:
      Byla C‑371/03
      Siegfried Aulinger
      prieš
      Bundesrepublik Deutschland
      (Oberlandesgericht Köln  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Užsienio ir saugumo politika – Bendra prekybos politika – Embargas Serbijos ir Juodkalnijos Respublikoms – Reglamentas (EEB) Nr. 1432/92 – Asmenų vežimas“
      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 2005 m. lapkričio 17 d. I‑0000
      2006 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Bendra prekybos politika – Prekyba su trečiosiomis šalimis – Embargo priemonės Jugoslavijos Federacinei Respublikai (Serbijai
            ir Juodkalnijai) – Reglamentas Nr. 1432/92
      (Tarybos reglamento Nr. 1432/92 1 straipsnio d punktas)
      Tarybos reglamento Nr. 1432/92, draudžiančio prekybą tarp Europos ekonominės bendrijos ir Serbijos bei Juodkalnijos Respublikų,
         1 straipsnio d punktas turi būti aiškinamas taip, jog komercinis asmenų vežimas su persėdimais į Serbijos ir Juodkalnijos
         Respublikas ir iš jų buvo draudžiamas.

      „Vežimas su persėdimais“ reiškia asmenų vežimą į embargo zoną arba iš jos valstybėje narėje įsteigtai įmonei bendradarbiaujant
         su įmone, kurios buveinė yra embargo zonoje, kai pirmoji įsipareigoja vežti iki embargo zonos sienos prieigų ar nuo jų, o
         kita – vežti nuo šio taško į embargo zoną ar iš jos (keleiviams pakeičiant transporto priemonę).

      (žr. 36 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. kovo 9 d.(*)

      „Užsienio ir saugumo politika – Bendra prekybos politika – Embargas Serbijos ir Juodkalnijos Respublikoms – Reglamentas (EEB) Nr. 1432/92 – Asmenų vežimas“
      Byloje C‑371/03,
      dėl Oberlandesgericht Köln (Vokietija) 2003 m. rugpjūčio 21 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. rugsėjo 1 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Siegfried Aulinger
      prieš
      Bundesrepublik Deutschland
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (pranešėjas), S. von Bahr ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. spalio 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       S. Aulinger, atstovaujamo Rechtsanwalt  R. Karpenstein,

      –       Bundesrepublik Deutschland, atsakovės pagrindinėje byloje, atstovaujamos Rechtsanwalt  A. Frieser,

      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W. D. Plessing, vėliau A. Tiemann ir C. Schulze-Bahr, padedamų Rechtsanwalt A. Frieser,

      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. zur Hausen, vėliau F. Hoffmeister,
      susipažinęs su 2005 m. lapkričio 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. birželio 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1432/92, draudžiančio
         prekybą tarp Europos ekonominės bendrijos ir Serbijos bei Juodkalnijos Respublikų (OL L 151, p. 4), aiškinimu.

      2       Šis prašymas pateiktas byloje S. Aulinger prieš Bundesrepublik Deutchland; pastaroji, remdamasi Reglamento Nr. 1432/92 aiškinimu, kurį S. Aulinger teigia esant klaidingu, privertė nutraukti jo, kaip
         asmenų, vykstančių į Serbiją ir Juodkalniją, vežėjo autobusu veiklą.

       Teisinis pagrindas
      3       Kelių buvusios Jugoslavijos Federacinės Respublikos valstybių nepriklausomybės paskelbimą lydėjusių konfliktų, ypač 1992 m.
         Bosnijoje ir Hercegovinoje kilusio konflikto kontekste, Jungtinių Tautų Saugumo Taryba, vadovaudamasi Jungtinių Tautų Chartijos
         VII skyriumi, 1992 m. gegužės 30 d. priėmė Rezoliuciją 757 (1992), nustatančią ekonominį embargą Jugoslavijos Federacinės
         Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) atžvilgiu. Šis embargas visų pirma buvo taikomas prekybai pagrindiniais produktais
         ir prekėmis.

      4       Rezoliucijos 757 (1992) 5 ir 7 straipsniai nustatė:
      „5. <...> nė viena valstybė nesuteikia Jugoslavijos Federacinės Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) valdžios institucijoms
         ar bet kokiai prekybos, pramonės ar viešųjų paslaugų įmonei, esančiai Jugoslavijos Federacinėje Respublikoje (Serbijoje ir
         Juodkalnijoje), galimybės naudotis lėšomis ar bet kokiais kitais finansiniais ar ekonominiais ištekliais ir neleidžia savo
         piliečiams ir bet kuriems kitiems jų teritorijoje esantiems asmenims pervesti arba bet kokiu būdu suteikti Jugoslavijos Federacinės
         Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) valdžios institucijoms arba minėtoms įmonėms galimybę naudotis tokiomis lėšomis ar
         ištekliais bei pervesti bet kokias kitas lėšas fiziniams ar juridiniams asmenims, esantiems Jugoslavijos Federacinėje Respublikoje
         (Serbijoje ir Juodkalnijoje), išskyrus mokėjimus, skirtus išimtinai medicinos ar humanitariniams tikslams ir maisto produktams;

      <...>
      7. <...> visos valstybės:
               a) atsisako išduoti leidimą pakilti jų teritorijoje, leistis ar ją perskristi bet kuriam orlaiviui, jei šis orlaivis skrenda,
         kad nusileistų Jugoslavijos Federacinės Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) teritorijoje, arba jeigu jis joje pakilo, išskyrus
         atvejus, kai šio orlaivio skrydį dėl humanitarinių ar kitokių priežasčių, numatytų atitinkamose tarybos rezoliucijose, patvirtino
         Rezoliucija 724 (1991) sukurtas Saugumo tarybos komitetas.

      <...>“
      5       Europos ekonominė bendrija ir jos valstybės narės nusprendė priimti Bendrijos teisės aktą, kad užtikrintų vienodą tam tikrų
         Rezoliucija 757 (1992) nustatytų priemonių įgyvendinimą Bendrijoje. Todėl Europos Bendrijų Taryba priėmė Reglamentą Nr. 1432/92.

      6       Šio reglamento 1 straipsnis nustato:
      „Nuo 1992 m. gegužės 31 d. draudžiama:
      a)      įvežti į Bendrijos teritoriją visus pagrindinius produktus bei produktus, pagamintus Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose
         ar gabenamus iš jų;

      b)      eksportuoti į Serbijos ir Juodkalnijos Respublikas pagrindinius produktus ir produktus, pagamintus Bendrijoje ar gabenamus
         iš jos;

      c)      bet kokia veikla, kuria tiesiogiai ar netiesiogiai siekiama skatinti arba yra skatinama a ir b punktuose minėta veikla;
      d)      teikti nefinansines paslaugas, kuriomis tiesiogiai arba netiesiogiai siekiama skatinti Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų
         ekonomiką arba kurios yra jų ekonomikos skatinimas, būtent nefinansines paslaugas, skirtas:

      i) užsiimti bet kokia ekonomine veikla Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose arba iš šių respublikų;
      arba
      ii) vienam iš šių asmenų:
      –       bet kokiam fiziniam asmeniui, esančiam Serbijos ir Juodkalnijos respublikose,
      –       bet kokiam juridiniam asmeniui, įsteigtam kaip bendrovė ar kitaip įregistruotam pagal Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų
         įstatymais nustatytą tvarką,

      –       bet kokiai organizacijai, užsiimančiai ekonomine veikla (Serbijos ir Juodkalnijos Respublikose arba kitur), kurią kontroliuoja
         asmenys, gyvenantys Serbijos ir Juodkalnijos respublikose, arba organizacijos, įsteigtos kaip bendrovės ar kitaip įregistruotos
         pagal šių respublikų įstatymais nustatytą tvarką.

      Oro transporto paslaugų draudimo sąlygos yra nustatytos (priede).“
      7       To paties reglamento 5 straipsnis numato:
      „Šis reglamentas taikomas visoje Bendrijos teritorijoje, įskaitant jos oro erdvę, ir kiekvienam valstybės narės jurisdikcijai
         priklausančiam orlaiviui ar laivui, taip pat bet kurioje kitoje vietoje bet kurios valstybės narės piliečiui ar ūkio vienetui,
         įsteigtam kaip bendrovė ar kitaip įregistruotam pagal valstybės narės įstatymais nustatytą tvarką.“

       Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      8       S. Aulinger yra Vokietijoje įsisteigęs vežėjas autobusais. Serbijos ir Juodkalnijos Respublikoms nustatyto embargo galiojimo
         metu jis vežė į embargo zonos prieigas ar iš jų migruojančius darbuotojus, būtent serbus ir juodkalniečius, keliaujančius
         į Serbiją ir Juodkalniją ar grįžtančius iš jų. Dažniausiai jis veikdavo kaip Vokietijoje įsteigtos kelionių agentūros, organizuojančios
         visą kelionę nuo išvykimo iki atvykimo vietų, esančių Vokietijos teritorijoje ir respublikų, kurioms taikomas embargas, teritorijose
         arba atvirkščiai, į veiklą įtraukiančios pastarosiose respublikose įsisteigusius vežėjus autobusais, kad jie vežtų maršruto
         dalį savo teritorija, subrangovas. Agentūra keleiviams išduodavo tik vieną bilietą šiems vežimams, vadinamiems „su persėdimais“
         (toliau – „vežimai su persėdimais“).

      9       Po to, kai prieš S. Aulinger buvo pradėtas baudžiamasis persekiojimas dėl Reglamento Nr. 1432/92 pažeidimo, 1993 metais jis
         beveik nutraukė šią savo veiklą.

      10     Prieš S. Aulinger pradėta baudžiamoji byla buvo nutraukta po to, kai 1995 m. balandžio 21 d. Bundesgerichtshof nusprendė, kad Rezoliucija 757 (1992) nedraudė fizinių asmenų vežimo į embargo zoną ir joje, ir manė, jog neverta pasisakyti
         dėl to, ar Reglamentas Nr. 1432/92 numatė tokį draudimą, nes nebuvo laikytasi nacionalinio proceso tvarkos, būtinos tam, kad
         baudžiamąja tvarka būtų nubausta už šio reglamento pažeidimą.

      11     Todėl S. Aulinger pareikalavo jo tariamai patirtos žalos atlyginimo. Viena vertus, jam buvo atlyginta už baudžiamąjį persekiojimą.
         Kitą vertus, jis iš atsakovės pagrindinėje byloje (toliau – Bundesrepublik Deutchland) pareikalavo atlyginti 500 000 DEM nuostolius už pagrindinio pajamų šaltinio praradimą dėl beveik visiškai nutrauktos vežimo
         su persėdimais iš embargo zonos prieigų ir į jas veiklos. Grįsdamas savo reikalavimą, jis nurodė, kad Reglamentas Nr. 1432/92
         nedraudė šios veiklos. Šiuo atžvilgiu jis aiškina, kad pati Europos Bendrijų Komisija nemanė, jog toks vežimas buvo draudžiamas
         ir jog Vokietijos valdžios institucijos turėjo pasikonsultuoti su valstybėmis narėmis prieš priimdamos sprendimą šiuo daugeliui
         vežėjų autobusais svarbiu klausimu. Tuo metu valstybės narės pritarė Komisijos atliktai analizei.

      12     Bundesrepublik Deutchland  teigė, kad vežimu su persėdimais buvo siekiama išvengti tiesioginio asmenų vežimo į embargo zoną draudimo, todėl toks vežimas
         taip pat buvo draudžiamas Reglamentu Nr. 1432/92. Manydama, kad jos reglamento aiškinimas bet kuriuo atveju galėtų būti apgintas,
         Bundesrepublik Deutchland iš to padarė išvadą, jog tam, kad valstybei kiltų atsakomybė, nebuvo Civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch) 839 straipsnyje reikalaujamos kaltės. Ji pridūrė, kad neprivalėjo pasikonsultuoti su kitomis valstybėmis narėmis ir (arba)
         Komisija, nes iš esmės valstybės narės aiškina ir taiko Bendrijos teisę. Be to, valstybės narės tarėsi su Komisija per komitetų
         (arba už jų ribų) posėdžius.

      13     Landgericht, į kurį buvo kreiptasi siekiant išspręsti ginčą, pritarė Bundesrepublik Deutchland. Savo sprendimą jis pagrindė būtent Bundesrepublik Deutchland nurodytais argumentais, kad negalėjo būti nustatyta jokia kaltė, dėl kurios jai galėjo kilti atsakomybė pagal Civilinio kodekso
         839 straipsnį.

      14     Overlandesgericht Köln, kuriam S. Aulinger pateikė apeliacinį skundą, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos
         prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar (Reglamento Nr. 1432/92) 1 straipsnio d punktas turi būti aiškinamas taip, kad komercinis asmenų vežimas į embargo zoną
         arba iš jos, kai vežama su persėdimais, buvo leidžiamas ar draudžiamas?“

      Vežimas su persėdimais reiškia asmenų vežimą į embargo zoną arba iš jos Bendrijos valstybėje narėje įsteigtai įmonei bendradarbiaujant
         su įmone, kurios būstinė yra embargo zonoje, kai pirmoji įsipareigoja nuvežti iki embargo zonos sienos prieigų, o kita – vežti
         nuo šio taško į embargo zoną (keleiviams pakeičiant transporto priemonę).

      2)      Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas pripažintų vežimą su persėdimais teisėtu, ar valstybė narė privalėjo pagal EB 10 straipsnį,
         ar pagal EB 297 straipsnį, ar pagal kitas Bendrijos teisės nuostatas konsultuotis su kitomis valstybėmis narėmis arba Komisija,
         prieš priimdama nacionalines priemones, pagrįstas tariamu vežimo su persėdimais neteisėtumu?

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      15     S. Aulinger mano, kad būtina atskirti klausimus, ar vežimas su persėdimais į embargo zoną arba iš jos buvo uždraustas; ir
         ar tokia paslauga, kokią jis pats suteikė, apimanti dalį šio vežimo, taip pat buvo uždrausta. Jis pažymi, kad neorganizavo
         vežimo su persėdimais, o tik suteikė paslaugą kelionių agentūrai teritorijose, kurioms netaikomas embargas.

      16     Šiuo atžvilgiu S. Aulinger pateikia pavyzdžių, parodančių, kad, jo nuomone, Reglamentas Nr. 1432/92 negalėjo drausti tokios
         paslaugos, nes toks draudimas privestų prie absurdiškos išvados, jog bet kokie veiksmai, prisidedantys prie vežimo su persėdimais
         veiklos įgyvendinimo būtų draudžiami. Pavyzdžiui, žmogus, pardavęs keleiviams tik po vieną bilietą, patys keleiviai, prisidėję
         sumokėdami kainą už kelionę, arba degalinės darbuotojas, užpildęs autobuso degalų baką taip pat būtų pažeidę embargą. Jis
         priduria, kad embargas yra ekonominio pobūdžio ir juo nesiekiama uždrausti keliones bei asmenų vežimą.

      17     S. Aulinger nuomone, ta pati išvada darytina ir dėl vežimo su persėdimais apskritai. Tai, ar jis buvo draudžiamas pagal Reglamento
         Nr. 1432/92 1 straipsnio dalį, turėtų būti vertinama remiantis Rezoliucija 757 (1992). Tačiau jos 5 straipsnis apsiriboja
         uždrausdamas valdžios institucijoms arba bet kuriai įmonei, įsteigtai Jugoslavijos Federacinėje Respublikoje, suteikti galimybę
         naudotis lėšomis ar kitais „ekonominiais ištekliais“. „Ekonominių išteklių“ sąvoka, aišku, apima paslaugų teikimą minėtiems
         subjektams, tačiau keleivių nuvežimas iki vietos, nuo kurios jais pasirūpina Serbijos ar Juodkalnijos transporto įmonės, neturėtų
         būti laikomas nei paslaugų šioms įmonėms teikimu, nei jiems suteikiama galimybe naudotis ekonominiais ištekliais. Vieninteliai
         asmenys, kuriems skirtos nagrinėjamos paslaugos, buvo keleiviai.

      18     S. Aulinger nuomone, Reglamentu Nr. 1432/92 nebuvo siekiama nustatyti jokių papildomų sankcijų, palyginti su Rezoliucija 757 (1992)
         nustatytomis sankcijomis. Juo tik siekiama užtikrinti vieningą sankcijų, dėl kurių nusprendė Jungtinių Tautų Saugumo Taryba,
         įgyvendinimą visoje Bendrijoje. S. Aulinger savo argumentus grindžia šio reglamento dešimta konstatuojamąja dalimi bei 1997 m.
         sausio 14 d. Sprendimu Centro-Com (C‑124/95, Rink. p. I‑81). Todėl, jo nuomone, reglamentas negalėjo savaime uždrausti vežti asmenų iki vietos, nuo kurios jais
         pagal vežimo su persėdimais sistemą pasirūpina Serbijos ir Juodkalnijos vežėjai autobusais.

      19     Bundesrepublik Deutchland, Vokietijos vyriausybė ir Komisija visų pirma remiasi Reglamento Nr. 1432/92 1 straipsnio d punkto formuluote. Jos teigia,
         kad komercinis asmenų vežimas yra „paslauga“ šios nuostatos prasme. Tai, kad ši paslauga buvo suteikta tiesioginio ar vežimo
         su persėdimais būdu, nieko nekeičia. Bundesrepublik Deutchland  pažymi, kad nagrinėjamoje nuostatoje pavartoti žodžiai parodo plačią šia nuostata numatyto draudimo taikymo sritį. Konkrečiau
         kalbant, vežimo su persėdimais būdu vykdyti maršrutai bent netiesiogiai paskatino Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų ekonomiką.

      20     Bundesrepublik Deutchland  ir Komisija iš tikrųjų remiasi principu, kad tiesioginis vežimas į embargo zoną ar iš jos buvo embargo pažeidimas, nes šiuo
         vežimu būtų suteikta galimybė Bendrijos transporto priemones naudoti šalių, kurioms nustatytas embargas, ekonomikose ir leistų
         vežamiems asmenims įvežti valiutos. Vokietijos vyriausybės ir Komisijos nuomone, vienintelė galima išimtis yra nekomercinio
         pobūdžio kelionės privačiais automobiliais, priimtinos dėl humanitarinių tikslų ir dar dėl to, kad tokiu atveju nebūtų teikiamos
         „paslaugos“ Reglamento Nr. 1432/92 1 straipsnio d punkto prasme.

      21     Bundesrepublik Deutchland ir Vokietijos vyriausybė pažymi, kad Reglamento Nr. 1432/92 esmė ir tikslas patvirtina pirmiau nurodytą pažodinį aiškinimą.

      22     Vokietijos vyriausybė taip pat nurodo 1993 m. balandžio 26 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 990/93 dėl prekybos tarp Europos
         ekonominės bendrijos ir Jugoslavijos Federacinės Respublikos (Serbijos ir Juodkalnijos) (OL L 102, p. 14), kuris pakeitė Reglamentą
         Nr. 1432/92.

      23     Ji konstatuoja, kad Reglamento Nr. 990/93 1 straipsnio 1 dalies e punktas numato draudimą teikti nefinansines paslaugas, o
         kartu to paties reglamento 2 straipsnyje įtvirtina ir leidžiančias nukrypti nuostatas, kurios būtent susijusios su važiavimu
         tranzitu per Jugoslavijos Federacinės Respublikos teritoriją ir patekimą į jos teritorinę jūrą. Vokietijos vyriausybės nuomone,
         šios leidžiančios nukrypti nuostatos netektų prasmės, jei vežimas į embargo zoną ar iš jos nebūtų uždraustas. Vadinasi, šis
         reglamentas patvirtina jos pateikiamą Reglamento Nr. 1432/92 aiškinimą.

      24     Bundesrepublik Deutchland teigia, kad nebūtina žinoti, ar pati Rezoliucija 757 (1992) draudžia vežimą su persėdimais, nes Bendrijos teisės aktų leidėjas
         galėjo prireikus nuspręsti dėl griežtesnio embargo, atsižvelgiant į geografinį Bendrijos artumą embargo zonai. Todėl Reglamentas
         Nr. 1432/92 turėtų būti aiškinamas atskirai, o tai dėl tų pačių priežasčių iš esmės teigia ir Komisija.

      25     Bundesrepublik Deutchland ir Vokietijos vyriausybė papildomai nurodo, jog pareiga užtikrinti Reglamento Nr. 1432/92 veiksmingumą įpareigoja manyti,
         kad jis draudė vežimą su persėdimais. Bundesrepublik Deutchland mano, kad priešingu atveju šio reglamento nuostatų galėjo būti lengvai nesilaikyta ir kartu skatinant bendradarbiavimą su
         Serbijoje ir Juodkalnijoje įsteigtomis (vežėjų autobusais) įmonėmis. Vokietijos vyriausybė konkrečiai nurodo 1996 m. liepos
         30 d. Sprendimą Bosphorus (C‑84/95, Rink. p. I‑3953, 3 ir 18 punktai).

      26     Galiausiai Bundesrepublik Deutchland, remdamasi tuo pačiu sprendimu, pažymi, kad vežimo su persėdimais draudimas nepažeidė atitinkamų įmonių pagrindinių teisių.

      27     Vis dėlto Komisija mano, kad, jei būtų vežta tik iki embargo zonos sienos, nenumatant tolesnio keleivių vežimo šioje zonoje,
         nebūtų įmanoma įrodyti, jog tokiu sandoriu būtų skatinta Serbijos ir Juodkalnijos ekonomika. Tokiu atveju jos negautų naudos
         iš Bendrijos transporto priemonių ir šis sandoris savaime nereikštų atitinkamų asmenų vežimo Serbijoje ir Juodkalnijoje.

      28     Komisija teigia, kad šių asmenų vežimas iki sienos suteikia jiems galimybę vėliau patiems savo priemonėmis patekti į embargo
         zoną ir kad jų vežama valiuta sustiprina pastarosios ekonomiką, tačiau ji mano, kad šis embargo aiškinimas yra per platus.
         „Bendrijos“ vežėjo paslaugų teikimas būtų paprastas parengiamasis sandoris, o respublikų, kurioms taikomas embargas, ekonomikos
         būtų sustiprintos pačių keleivių, o ne juos iki embargo zonos prieigų vežančių vežėjų.

      29     Komisija priduria, kad tikrojo vežimo su persėdimais atveju, tokio, koks yra aptariamas pagrindinėje byloje, būtent prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo nustatyti, kas teikė draudžiamą paslaugą. Iš tiesų jis turi nustatyti,
         kiek toks subrangovas kaip S. Aulinger, bendradarbiavęs vykdant vežimą su persėdimais, tačiau tiesiogiai nebuvęs atsakingas
         už pačią idėją ir jos įgyvendinimą, pažeidė Reglamento Nr. 1432/92 1 straipsnio d dalį.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      30     Reglamento Nr. 1432/92 dešimta konstatuojamoji dalis nurodo, kad juo siekiama būtent užtikrinti vienodą tam tikrų Rezoliucija
         757 (1992) nustatytų priemonių įgyvendinimą visoje Bendrijoje. Todėl siekiant išaiškinti šį reglamentą, būtina atsižvelgti
         į jos tekstą ir tikslą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Bosphorus 13 ir 14 punktus). Taigi Reglamentas Nr. 1432/92 neturi būti aiškinamas pažeidžiant Rezoliucijos 757 (1992) nuostatas.

      31     Tačiau jokia Reglamento Nr. 1432/92, kaip ir Rezoliucijos 757 (1992), nuostata nedraudžia asmenų judėjimo tarp Bendrijos valstybių
         narių bei Serbijos ir Juodkalnijos respublikų.

      32     Vis dėlto Vokietijos vyriausybė ir Komisija visiškai teisingai teigia, kad Reglamento Nr. 1432/92 1 straipsnio d punktas draudžia
         vežėjams, įsteigtiems vienoje iš šių valstybių narių, vykdyti tiesioginį komercinį asmenų vežimą iš vienos vietos į kitą valstybių
         narių teritorijoje ir Serbijoje ir Juodkalnijoje. Iš tikrųjų toks nefinansinių paslaugų teikimas patenka į šią nuostatą, nes
         iš dalies ji yra „ekonominė veikla Serbijos ir Juodkalnijos respublikose“ ir iš dalies – paslaugų teikimas „bet kokiam fiziniam
         asmeniui, esančiam Serbijos ir Juodkalnijos respublikose“, kaip tai aiškiai nurodoma Reglamento Nr. 1432/92 1 straipsnio d punkte
         draudžiamo nefinansinių paslaugų teikimo pavyzdžiais.

      33     Lygiai taip pat analizuotinas vežimo vykdymas, užtikrinamas tarp tų pačių išvykimo ir atvykimo vietų bei organizuotas valstybėje
         narėje įsteigtai įmonei bendradarbiaujant su įmone, kurios buveinė yra embargo zonoje, kai pirmoji įsipareigoja vežti iki
         embargo zonos sienos prieigų ar nuo jų, o kita – nuo šio taško į embargo zoną ar iš jos (keleiviams pakeičiant transporto
         priemonę). Šiuo aspektu nesvarbu, kad paslauga atliekama skirtingų vežėjų ar subrangovų.

      34     Reglamentą Nr. 1432/92 aiškinant priešingai, jo veiksmingumu galėtų būti lengvai suabejota Bendrijos ir Serbijos ar Juodkalnijos
         įmonėms sudarant bendradarbiavimo susitarimus.

      35     Todėl, jei Reglamento Nr. 1432/92 galiojimo metu vežėjas autobusais dalyvavo, nors ir kaip subrangovas, vežant asmenis su
         persėdimais tarp Bendrijos valstybės narės bei Serbijos ir Juodkalnijos Respublikų teritorijų, jis pažeidė šio reglamento
         nuostatas. Tačiau jis galėjo toliau teikti komercinio asmenų vežimo iki embargo zonos prieigų paslaugą, jeigu ši nebuvo teikiama
         kaip vežimas su persėdimais.

      36     Todėl į pirmą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1432/92 1 straipsnio d punktas turi būti aiškinamas taip, jog komercinis
         asmenų vežimas su persėdimais į Serbijos ir Juodkalnijos Respublikas ir iš jų buvo draudžiamas. „Vežimas su persėdimais“ reiškia
         asmenų vežimą į embargo zoną arba iš jos valstybėje narėje įsteigtai įmonei bendradarbiaujant su įmone, kurios buveinė yra
         embargo zonoje, kai pirmoji įsipareigoja vežti iki embargo zonos sienos vietovių ar iš jų, o kita – vežti nuo šios vietos
         į embargo zoną ar iš jos (keleiviams pakeičiant transporto priemonę).

       Dėl antrojo klausimo
      37     Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nėra būtina atsakyti į antrąjį klausimą.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      38     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1992 m. birželio 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1432/92, draudžiančio prekybą tarp Europos ekonominės bendrijos ir Serbijos
            bei Juodkalnijos Respublikų, 1 straipsnio d punktas turi būti aiškinamas taip, jog komercinis asmenų vežimas su persėdimais
            į Serbijos ir Juodkalnijos Respublikas ir iš jų buvo draudžiamas.
      „Vežimas su persėdimais“ reiškia asmenų vežimą į embargo zoną arba iš jos Bendrijos valstybėje narėje įsteigtai įmonei bendradarbiaujant
            su įmone, kurios buveinė yra embargo zonoje, kai pirmoji įsipareigoja vežti iki embargo zonos sienos prieigų ar nuo jų, o
            kita – vežti nuo šio taško į embargo zoną ar iš jos (keleiviams pakeičiant transporto priemonę).
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.