title: 2002 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Koninklijke Philips Electronics NV prieš Remington Consumer Products Ltd.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Jungtinė Karalystė.#Teisės aktų derinimas - Direktyva 89/104/EEB.#Byla C-299/99.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2002 m. birželio 18 d.*
      „Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – 3 straipsnio 1 ir 3 dalys, 5 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalies b punktas – Žymenys, galintys sudaryti prekių ženklus – Tik iš prekės formos sudaryti žymenys“
      Byloje C‑299/99
      dėl Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo
         nagrinėjamoje byloje

      Koninklijke Philips Electronics NV
      prieš
      Remington Consumer Products Ltd
      dėl 1998 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
         suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) 3 straipsnio 1 ir 3 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai P. Jann, F. Macken (pranešėja), N. Colneric, S. von Bahr,
         teisėjai C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues ir C. W. A. Timmermans,

      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė D. Louterman‑Hubeau, skyriaus vadovė,
      * Proceso kalba: anglų.
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas: Koninklijke Philips Electronics NV, atstovaujamos QC H. Carr ir QC D. Anderson bei profesoriaus W. A. Hoyng, įgaliotų iš pradžių Eversheds Solicitors, vėliau – solicitors Allen & Overy,

      –        Remington Consumer Products Ltd, atstovaujamos solicitors Lochners Technology Solicitors,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Magrill, padedamos barrister S. Moore,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos K. Rispal‑Bellanger ir A. Maitrepierre,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos K. Banks,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs 2000 m. lapkričio 29 d. posėdyje Koninklijke Philips Electronics NV, atstovaujamos H. Carr ir W. A. Hoyng, Remington Consumer Products Ltd, atstovaujamos S. Thorley ir QC R. Wyand, Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Magrill, padedamos barrister D. Alexander, ir Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos K. Banks, pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 2001 m. sausio 23 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        1999 m. gegužės 5 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1999 m. rugpjūčio 9 d., Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) pagal EB 234 straipsnį pateikė Teisingumo Teismui septynis prejudicinius klausimus dėl 1998 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos
         direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1, toliau –
         direktyva) 3 straipsnio 1 ir 3 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimo.

      2        Šie klausimai buvo pateikti nagrinėjant ginčą tarp bendrovės Koninklijke Philips Electronics NV (toliau – Philips) ir bendrovės Remington Consumer Products Ltd (toliau – Remington) dėl teisių į Philips pagal Trade Marks Act 1938 (1938 m. Prekių ženklų įstatymas) dėl naudojimo įregistruotą prekių ženklą pažeidimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal direktyvos pirmą konstatuojamąją dalį direktyvos tikslas – suderinti valstybių narių įstatymus, kad būtų panaikinti
         egzistuojantys skirtumai, galintys sudaryti kliūtis laisvam prekių judėjimui, laisvei teikti paslaugas ir iškraipyti konkurenciją
         bendrojoje rinkoje.

      4        Tačiau iš direktyvos trečios konstatuojamosios dalies matyti, kad ja nesiekiama visiškai suderinti valstybių narių teisės
         aktų dėl prekių ženklų.

      5        Direktyvos 2 straipsnyje „Žymenys, sudarantys prekių ženklą“ nustatyta:

      „Prekių ženklas gali būti sudarytas iš bet kokio žymens, kurį galima pavaizduoti grafiškai, būtent iš žodžių, įskaitant asmenvardžius,
         dizaino, raidžių, skaitmenų, išorinio prekių ar jų įpakavimo vaizdo su sąlyga, kad tokie žymenys leidžia atskirti vienai įmonei
         priklausančias prekes arba paslaugas nuo kitai įmonei priklausančių prekių arba paslaugų.“

      6        Direktyvos 3 straipsnyje, kuriame išvardyti atsisakymo registruoti ir registracijos negaliojimo pagrindai, numatyta:

      „1.      Toliau išvardyti žymenys nebus registruojami arba, jeigu įregistruoti, galės būti pripažinti negaliojančiais:
      a)      žymenys, negalintys sudaryti prekių ženklų;
      b)      prekių ženklai, neturintys jokių skiriamųjų požymių;
      c)      prekių ženklai, susidedantys tik iš žymenų arba požymių, kurie prekyboje gali būti naudojami pažymėti rūšį, kokybę, kiekį,
         paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laiką, arba kitas prekių ar paslaugų ypatybes;

      d)      prekių ženklai, susidedantys tik iš tokių žymenų arba požymių, kurie dabartinėje kalboje, sąžiningoje ir nusistovėjusioje
         prekybos praktikoje tapo įprastais;

      e)      žymenys, susidedantys tik iš:
      –        formos, kurią nulemia pačių prekių rūšis, arba
      –        prekių formos, būtinos techniniam rezultatui gauti, arba
      –        prekėms esminę vertę suteikiančios formos;
      <...>
      3.      Nebus atsisakoma registruoti prekių ženklą ir jo registracija 1 dalies b, c arba d punktuose nurodyta tvarka nebus pripažįstama
         negaliojančia, jeigu iki paraiškos registruoti padavimo datos ir vėliau naudojamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį.
         Bet kuri valstybė narė gali papildomai numatyti, jog ši nuostata taikoma ir tada, kai skiriamasis požymis buvo įgytas po paraiškos
         registruoti padavimo arba registravimo datos.

      <...>“
      7        Direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su prekių ženklo suteikiamomis teisėmis, nurodyta:

      „Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims
         be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:

      a)      bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms
         prekių ženklas yra įregistruotas;

      b)      bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų
         tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu.“

      8        Direktyvos 6 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas“ numatyta:

      „1.      Prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai prekybos veikloje vartoti:
      a)      savo vardą arba adresą;
      b)      požymius, susijusius su prekių ir teikiamų paslaugų rūšimi, kokybe, kiekiu, paskirtimi, verte, geografine kilme, prekių pagaminimo
         ar paslaugų suteikimo laiku arba kitomis prekių ir paslaugų charakteristikomis;

      c)      prekių ženklą, kai būtina nurodyti prekių ar paslaugų, pavyzdžiui, priedų ar atsarginių dalių paskirtį;
      su sąlyga, kad toks vartojimas neprieštarauja sąžiningai praktikai pramoninėje ir komercinėje veikloje.
      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      9        Prekių ženklų registravimą Jungtinėje Karalystėje reglamentavo Trade Marks Act 1938. Šis įstatymas buvo panaikintas ir jo vietoje priimtas direktyvą įgyvendinantis Trade Marks Act 1994 (1994 m. Prekių ženklų įstatymas), kuris papildytas tam tikromis naujomis nuostatomis dėl jau įregistruotų prekių ženklų.

      10      Remiantis Trade Marks Act 1994 3 priedu, pagal Trade Marks Act 1938 įregistruoti ženklai gali būti pripažįstami turinčiais identišką poveikį kaip tie prekių ženklai, kurie įregistruoti pagal
         1994 m. Įstatymą.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      1966 m. Philips sukūrė naujo tipo trijų judančių galvučių elektrinį skustuvą. 1985 m. ji pateikė paraišką įregistruoti prekių ženklą, kurį
         sudarė tokio skustuvo viršutinės dalies formos ir konfigūracijos, sudarytos iš trijų apvalių lygiakraščiame trikampyje išdėstytų
         galvučių su judančiais ašmenimis, grafinis vaizdas. Šis prekių ženklas naudojimo pagrindu buvo įregistruotas pagal Trade Marks Act 1938.

      12      1995 m. konkuruojanti bendrovė Remingtom pradėjo gaminti ir pardavinėti Jungtinėje Karalystėje skustuvą DT 55, turintį tris judančias galvutes, sudarančias lygiakraštį
         trikampį, bei panašios į Philips naudotą konfigūracijos.

      13      Todėl Philips pareiškė Remington ieškinį dėl jos teisių į prekių ženklą pažeidimo. Remington pareiškė priešieškinį dėl Philips įregistruoto prekių ženklo panaikinimo.

      14      High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Jungtinė Karalystė) patenkino priešieškinį ir nurodė panaikinti Philips prekių ženklo registraciją motyvuodamas tuo, kad Philips naudotas žymuo neleido atskirti atitinkamų prekių nuo kitų įmonių tų pačių prekių ir neturėjo skiriamojo požymio. Minėto
         teismo teigimu, ginčytiną prekių ženklą sudarė tik žymuo, kuris prekyboje padeda nurodyti prekės paskirtį, bei forma, būtina
         techniniam rezultatui gauti ir suteikianti prekei esminę vertę. Jis pridūrė, kad net jei šis prekių ženklas būtų galiojęs,
         teisės į jį nebūtų pažeistos.

      15      Philips šį High Court sprendimą apskundė Court of Appeal.

      16      Šalims pateikus su direktyvos galiojimu susijusius klausimus, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar egzistuoja kategorija prekių ženklų, kuriuos nedraudžiama registruoti pagal Tarybos direktyvos 89/104/EEB 3 straipsnio
         1 dalies b–d punktus bei 3 dalį, bet kuriuos draudžiama registruoti pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą (nes šie
         prekių ženklai neleidžia prekių ženklo savininkui priklausančių prekių atskirti nuo kitoms įmonėms priklausančių prekių)?

      2.      Ar prekės (t. y. aptariama prekė, kuriai įregistruotas žymuo) forma (arba formos dalis) leidžia šią prekę atskirti 2 straipsnio
         prasme, tik jei ji papildyta ypatingais priedais (pagražinimas be funkcinės paskirties)?

      3.      Kai rinkoje veikia vienintelis konkrečias prekes tiekiantis ūkio subjektas, ar dažno iš šių prekių formos (ar jos dalies)
         sudaryto žymens, neturinčio jokių ypatingų priedų, naudojimo pakanka, kad šis žymuo įgytų skiriamąjį požymį direktyvos 3 straipsnio
         3 dalies prasme, kai dėl šio naudojimo pagrindinė prekybininkų ir atitinkamos visuomenės dalis:

      a) šią formą sieja su šiuo ūkio subjektu, o ne su jokia kita įmone;
      b) mano, jei nenurodyta kitaip, kad šios formos prekės yra būtent šio ūkio subjekto?
      4.      a) Ar galima netaikyti 3 straipsnio 1 dalies e punkto antros įtraukos žodžių junginyje „sudaryti vien iš prekių formos, būtinos
         techniniam rezultatui gauti“ esančio apribojimo įrodžius, kad egzistuoja kitos formos, leidžiančios gauti tą patį techninį
         rezultatą, arba:

      b) ar forma neregistruojama pagal šią nuostatą, jei įrodoma, kad pagrindinės šios formos savybės priskiriamos tik techniniam
         rezultatui; arba

      c) ar egzistuoja kitas kriterijus – jei taip, koks – kuris leistų nustatyti, ar apribojimas taikomas?
      5.      Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punktas taikomas „prekių ženklams, susidedantiems tik iš žymenų arba požymių, kurie prekyboje gali būti naudojami pažymėti rūšį, kokybę, kiekį, paskirtį <...> prekių ar paslaugų“.
         Direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punktas taikomas tretiesiems asmenims naudojant „požymius, susijusius su rūšimi, kokybe,
         kiekiu, paskirtimi <...> prekių ar paslaugų“. Taigi žodis „tik“ vartojamas 3 straipsnio 1 dalies c punkte ir yra praleidžiamas
         direktyvos 6 straipsnio 1 dalies b punkte. Ar tinkamai aiškinant direktyvą šis praleidimas reiškia, kad net jei iš prekių
         formos sudarytas prekių ženklas yra pagrįstai įregistruotas, pagal 6 straipsnio 1 dalies b punktą teisės į jį nėra pažeidžiamos,
         kai:

      a) ginčijamas prekių formos naudojimas yra ir laikytinas nuoroda į prekių rūšį, ar paskirtį; ir
      b) jei nenurodyta kitaip, didžioji prekybininkų bei atitinkamos visuomenės dalis mano, kad šios formos prekės priklauso prekių
         ženklo savininkui?

      6.      Ar 5 straipsnio 1 dalimi užtikrinama išimtinė teisė leidžia savininkui uždrausti tretiesiems asmenims naudoti identiškus ar
         panašius žymenis, kai šis naudojimas nenurodo prekės kilmės, ar ji tik leidžia uždrausti naudojimą, visiškai ar iš dalies
         parodantį prekės kilmę?

      7.      Ar prekės formos, kuri yra ir būtų laikoma nuoroda į prekės rūšį ar paskirtį, tariamai neteisėtas panaudojimas vis dėlto laikytinas
         nurodančiu prekės kilmę, jeigu didžioji prekybininkų ir atitinkamos visuomenės dalis mano, kad jei nenurodyta kitaip, ginčijamos
         formos prekės priklauso prekių ženklo savininkui?“

      17      2001 m. balandžio 25 d. Philips Teisingumo Teismo kanceliarijai pateikė prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį, kuri buvo baigta 2001 m. sausio 23 d. paskelbus
         generalinio advokato išvadą, ir (arba) sujungti šią bylą su bylomis Linde AG (C‑53/01), Winward Industries (C‑54/01) ir Rado (C‑55/01), kuriose Bundesgerichtshof (Vokietija) pateikti prašymai priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarijoje buvo įregistruoti 2001 m. vasario
         8 dieną.

      18      Grįsdama savo prašymą Philips teigia, kad prieš atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus šioje byloje būtų protinga
         atsižvelgti į Bundesgerichtshof pateiktą nuomonę pirmiau nurodytame punkte paminėtose bylose, kuriose keliami panašūs klausimai, ir suteikti suinteresuotosioms
         šalims galimybę dėl to pateikti pastabas.

      19      2001 m. gegužės 8 ir 16 d. laiškais Remington dėl šio prašymo dėl atnaujinimo ir (arba) sujungimo pareiškė prieštaravimą.

      20      Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas gali savo nuožiūra ar generalinio advokato pasiūlymu arba šalių prašymu priimti nutartį
         dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo pagal savo Procedūros reglamento 61 straipsnį, jei jis mano, kad nepakanka informacijos
         ar kad byla turi būti nagrinėjama remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepareiškė savo nuomonės (žr. 2000 m. vasario 10 d.
         Sprendimo Deutsche Post, C‑270/97 ir C‑271/97, Rink. p. I‑929, 30 punktą).

      21      Teisingumo Teismas mano, kad nėra pagrindo sujungti šią bylą su šio sprendimo 17 punkte nurodytomis bylomis ir kad jis turi
         visą būtiną informaciją, jog atsakytų į pagrindinėje byloje pateiktus klausimus.

      22      Todėl Philips prašymas yra atmestinas.

       Dėl pirmojo klausimo
      23      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar egzistuoja kategorija prekių ženklų,
         kuriuos nedraudžiama registruoti pagal Tarybos direktyvos 89/104/EEB 3 straipsnio 1 dalies b, c ir d punktus bei 3 dalį, bet
         kuriuos draudžiama registruoti pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą, nes šie prekių ženklai neleidžia prekių ženklo
         savininko prekių atskirti nuo kitų įmonių prekių.

      24      Philips nuomone, šiuo klausimu nacionalinis teismas klausia, ar egzistuoja tam tikri specialūs prekių ženklai, kurie, net faktiškai
         turėdami skiriamąjį požymį, teisiniu požiūriu neleidžia atskirti prekių. Philips teigia, kad taip negali būti, atsižvelgdama į Teisingumo Teismo argumentus 1999 m. gegužės 4 d. Sprendime Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779). Išskyrus direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkte įtvirtintą išimtį, jei forma
         įgijo skiriamąjį požymį pagal šio straipsnio 3 dalį, negali būti taikomi šio straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodyti atsisakymo
         registruoti ar negaliojimo pagrindai ir ši forma nelaikytina neturinčia teisinio skiriamojo požymio.

      25      Remington tvirtina, kad egzistuoja didelis skirtumas tarp, pirma, žymenų, neatitinkančių direktyvos 2 straipsnyje numatytų sąlygų dėl
         to, kad jie neleidžia atskirti vienai įmonei priklausančių prekių nuo kitai įmonei priklausančių prekių, t. y. direktyvos
         3 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytų žymenų, ir, antra, prekių ženklų, kurie neatitinka direktyvos 3 straipsnio 1 dalies
         b–d punktuose nurodytų kriterijų. Pirmieji iš viso negali būti registruojami, net jei įrodytas „platus naudojimas“, o antrieji
         gali būti registruojami pagal šios nuostatos 3 dalį, jei galima įrodyti, kad naudojami jie įgijo skiriamąjį požymį.

      26      Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad jei yra įrodyta, jog žymuo, prima facie neturintis skiriamojo požymio, vis dėlto tokį požymį įgijo, šis žymuo turi leisti atskirti vienai įmonei priklausančias prekes
         nuo kitai įmonei priklausančių prekių pagal direktyvos 2 straipsnį. Minėtame sprendime Windsurfing Chiemsee Teisingumo Teismas pastebėjo, kad direktyva leidžia įregistruoti visiškai apibūdinamojo pobūdžio žodžius, kurie iš pirmo
         žvilgsnio neleidžia atskirti vienos įmonės prekių ar paslaugų nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų pagal minėtą 2 straipsnį,
         kai direktyvos 3 straipsnio 3 dalies prasme šie žodžiai dėl naudojimo įgijo skiriamąjį požymį ir kartu antrąją reikšmę kaip
         prekių ženklas.

      27      Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad direktyva pati savaime nedraudžia specialios prekių ženklų kategorijos registravimo.
         Direktyvos 3 straipsnis atskirais atvejais gali drausti žymenų, kaip prekių ženklų, apsaugą, bet jis neturi būti aiškinamas
         kaip draudžiantis tokią apsaugą per se tam tikros žymenų kategorijos atžvilgiu.

      28      Komisija tvirtina, kad prekių ženklas, kuris įgijo skiriamąjį požymį direktyvos 3 straipsnio 3 dalies prasme, negali būti
         neregistruojamas pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą dėl to, kad neleidžia atskirti prekių ženklo savininkui
         priklausančių prekių nuo kitoms įmonėms priklausančių prekių.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      29      Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kaip patikslinama ir direktyvos dešimtoje konstatuojamojoje dalyje, kad prekių ženklo
         suteikiamos apsaugos tikslas yra užtikrinti jo, kaip kilmės nuorodos, funkciją.

      30      Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad pagrindinė prekių ženklo funkcija yra užtikrinti vartotojui arba galutiniam
         naudotojui prekių ženklu pažymėtos prekės ar paslaugos identišką kilmę, jam leidžiant neklystant atskirti šią prekę ar paslaugą
         nuo kitos kilmės prekių ar paslaugų, ir tam, kad prekių ženklas galėtų atlikti Sutartimi siekiamos įgyvendinti neiškraipytos
         konkurencijos sistemos pagrindinio elemento vaidmenį, juo turi būti užtikrinama, kad visos pažymėtos prekės ar paslaugos buvo
         pagamintos ar suteiktos kontroliuojant vienintelei įmonei, kuriai galima priskirti atsakomybę dėl kokybės (šiuo klausimu žr.
         1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Loendersloot, C‑349/95, Rink. p. I‑6227, 22 ir 24 punktus ir 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Canon, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 28 punktą).

      31      Ši pagrindinė prekių ženklo funkcija išplaukia iš įvairių direktyvos nuostatų, susijusių su atsisakymo registruoti pagrindais,
         teksto ir struktūros.

      32      Visų pirma direktyvos 2 straipsnyje numatyta, kad prekių ženklas gali būti sudarytas iš bet kokio žymens su sąlyga, kad, pirma,
         jį galima pavaizduoti grafiškai ir, antra, jis leidžia atskirti vienai įmonei priklausančias prekes arba paslaugas nuo kitai
         įmonei priklausančių prekių ar paslaugų.

      33      Be to, pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b–d punktuose numatytą taisyklę atsisakoma registruoti arba pripažįstami negaliojančiais,
         jei įregistruoti, skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai, apibūdinamojo pobūdžio prekių ženklai ir ženklai, susidedantys
         tik iš tokių požymių, kurie dabartinėje kalboje, sąžiningoje ir nusistovėjusioje prekybos praktikoje tapo įprastais (minėto
         sprendimo Windsurfing Chiemsee 45 punktas).

      34      Galiausiai direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje stipriai sušvelninama šio straipsnio 1 dalies b–d punktuose numatyta taisyklė,
         nes naudojamas žymuo gali įgyti skiriamąjį požymį, kurio iš pradžių neturėjo, ir todėl – būti įregistruotas kaip prekių ženklas.
         Tokiomis aplinkybėmis ženklas įgyja skiriamąjį požymį, kuris yra jo įregistravimo sąlyga (žr. minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 44 punktą).

      35      Kaip Teisingumo Teismas pastebėjo minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 46 punkte, naudojant prekių ženklą įgytas skiriamasis požymis, kaip ir skiriamasis požymis, kuris pagal 3 straipsnio 1 dalies
         b punktą yra viena iš bendrųjų prekių ženklo įregistravimo sąlygų, reiškia, kad prekių ženklas leidžia identifikuoti prašomą
         įregistruoti prekę, kaip priklausančią konkrečiai įmonei, ir kartu atskirti šią prekę nuo kitoms įmonėms priklausančių prekių.

      36      Iš tikrųjų direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad taip pat atsisakoma registruoti tokius žymenis, arba jie
         pripažįstami negaliojančiais, jei buvo įregistruoti, kurie negali sudaryti prekių ženklų.

      37      Vis dėlto iš 3 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotės ir direktyvos struktūros aiškiai matyti, kad ši nuostata iš esmės
         draudžia registruoti žymenis, kurie apskritai negali sudaryti prekių ženklo ir todėl negali būti pavaizduoti grafiškai, ir
         (arba) jie neleidžia atskirti vienai įmonei priklausančių prekių ir paslaugų nuo kitai įmonei priklausančių prekių ir paslaugų.

      38      Todėl direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktas, kaip ir šio straipsnio 1 dalies b–d punktuose numatyta taisyklė, draudžia
         registruoti žymenis ar nuorodas, kurie netenkina vienos iš dviejų direktyvos 2 straipsnyje nustatytų sąlygų, t. y. sąlygos,
         kuri reikalauja, kad tokie žymenys leistų atskirti vienai įmonei priklausančias prekes ir paslaugas nuo kitai įmonei priklausančių
         prekių ir paslaugų.

      39      Iš to matyti, kad neegzistuoja jokia prekių ženklų, turinčių skiriamąjį požymį dėl jų prigimties ar įgijusių jį dėl naudojimo,
         kategorija, kuri neleistų atskirti prekių ar paslaugų direktyvos 2 straipsnio prasme.

      40      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, atsakymas į pirmąjį klausimą toks: neegzistuoja jokia kategorija prekių ženklų, kurių nedraudžiama
         registruoti pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b–d punktus bei 3 dalį, bet kuriuos draudžiama registruoti pagal direktyvos
         3 straipsnio 1 dalies a punktą dėl to, kad šie prekių ženklai neleidžia atskirti prekių ženklo savininkui priklausančių prekių
         nuo kitoms įmonėms priklausančių prekių.

       Dėl antrojo klausimo
      41      Antruoju klausimu nacionalinis teismas klausia, ar prekės (t. y. aptariama prekė, kuriai įregistruotas žymuo) forma leidžia
         atskirti šią prekę direktyvos 2 straipsnio prasme, tik jei ši forma turi ypatingų priedų, pavyzdžiui, pagražinimų be funkcinės
         paskirties.

      42      Šiuo klausimu Philips tvirtina, kad jei, priešingai nei teigė pirmojo klausimo atžvilgiu, egzistuoja kategorija prekių ženklų, dėl kurių gali būti
         įrodyta, kad jie įgijo skiriamąjį požymį, tačiau vis tiek neleidžia atskirti prekių, negalima naudoti ypatingo priedo kriterijaus,
         kurį suformulavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas sužinoti, kokie prekių ženklai priklauso
         šiai kategorijai. Jeigu reikėtų nustatyti specialią kategoriją prekių ženklų, kurie, faktiškai turėdami skiriamąjį požymį,
         neleidžia atskirti minėtų prekių,  Philips siūlo taikyti alternatyvų kriterijų keliant klausimą, ar nagrinėjamas prekių ženklas yra vienintelis praktinis būdas apibūdinti
         atitinkamas prekes.

      43      Atvirkščiai, Remington mano, kad jeigu prekės forma neturi jokio ypatingo priedo, ji bus tik funkcinė forma, kuri neleis atskirti šiuo prekių ženklu
         pažymėtų prekių nuo kitai įmonei priklausančių tokių pačių prekių. Tokiu atveju tik ypatingas priedas galėti atlikti kilmės
         nuorodos funkciją. Be to, Remington tvirtina, kad apibūdinamojo pobūdžio laipsnis yra svarbus faktorius, nes juo labiau žymuo yra apibūdinantis, juo mažesnis
         jo skiriamasis požymis. Todėl visiškai apibūdinantis žymuo neleistų atskirti prekių ir prireiktų ypatingo priedo, kad žymuo
         įgytų skiriamąjį požymį.

      44      Šiuo klausimu Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad nenaudinga nagrinėti, ar iš prekės formos sudarytas ženklas turi
         ypatingų priedų ar pagražinimų, kad būtų nustatyta, ar jis leidžia atskirti prekes direktyvos 2 straipsnio prasme.

      45      Prancūzijos vyriausybės manymu, iš direktyvos 2 ir 3 straipsnio nuostatų visiškai nematyti, kad prekės forma gali leisti atskirti
         šią prekę nuo kitoms įmonėms priklausančių prekių tik su sąlyga, kad ji turės ypatingą priedą, sudarytą iš pagražinimo be
         funkcinės paskirties.

      46      Atsižvelgdama į savo su pirmuoju klausimu susijusias pastabas, Komisija siūlo neatsakyti į antrąjį klausimą. Bet kuriuo atveju
         ji pastebi, kad direktyvos 2 straipsnis ir 3 straipsnio 1 dalies a punktas nėra nepriklausomas atsisakymo registruoti ženklą
         dėl skiriamojo požymio nebuvimo pagrindas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      47      Pirma, reikia priminti, kad iš direktyvos 2 straipsnio matyti, jog prekių ženklas turi skiriamąjį požymį, jei jis leidžia
         pagal jų kilmę atskirti prekes ar paslaugas, dėl kurių buvo paduota paraiška įregistruoti prekių ženklą. Šiuo atveju pakanka,
         kaip matyti ir iš šio sprendimo 30 punkto, kad prekių ženklas leidžia atitinkamai visuomenei atskirti juo pažymėtas prekes
         ar paslaugas nuo tų, kurios turi kitą komercinę kilmę, ir padaryti išvadą, kad visos juo žymimos prekės ir paslaugos buvo
         pagamintos, parduotos ar tiekiamos prižiūrint šio prekių ženklo savininkui, kuriam galima priskirti atsakomybę dėl jų kokybės.

      48      Antra, direktyvos 2 straipsnyje nedaromas joks skirtumas tarp įvairių prekių ženklų kategorijų. Todėl erdvinių prekių ženklų,
         įskaitant nagrinėjamą pagrindinėje byloje, skiriamojo požymio vertinimo kriterijai nesiskiria nuo tų, kurie taikomi kitoms
         prekių ženklų kategorijoms.

      49      Iš esmės direktyva visiškai nereikalaujama, kad prekės, kuriai įregistruotas žymuo, forma turėtų kokį nors ypatingą priedą.
         Pagal direktyvos 2 straipsnį konkreti forma paprasčiausia turi leisti atskirti prekių ženklo savininko prekes nuo kitoms įmonėms
         priklausančių prekių ir taip atlikti savo pagrindinę prekės kilmės nuorodos užtikrinimo funkciją.

      50      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, atsakymas į antrąjį klausimą toks: tam, jog leistų atskirti prekę direktyvos 2 straipsnio
         prasme, prekės, kuriai įregistruotas žymuo, formai nebūtinas joks ypatingas priedas, pavyzdžiui, pagražinimas be funkcinės
         paskirties.

       Dėl trečiojo klausimo
      51      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar kai rinkoje veikia vienintelis
         konkrečias prekes tiekiantis ūkio subjektas, dažno iš šių prekių formos sudaryto žymens naudojimo pakanka, kad šis žymuo įgytų
         skiriamąjį požymį direktyvos 3 straipsnio 3 dalies prasme, kai dėl šio naudojimo pagrindinė atitinkamos visuomenės dalis šią
         formą sieja su šiuo ūkio subjektu, o ne su kitomis įmonėmis arba mano, jei nenurodyta kitaip, kad šios formos prekės priklauso
         pastarajam ūkio subjektui.

      52      Philips manymu, direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas kriterijus yra tenkinamas, kai dėl konkrečios formos plataus naudojimo
         prekybininkai ir atitinkama visuomenės dalis yra įsitikinę, kad šios formos prekės priklauso konkrečiai įmonei. Be to, Philips teigia, jog daugelį metų trunkantis de facto monopolis ginčijamos formos prekėms yra svarbus įrodymas, patvirtinantis, kad ji įgijo skiriamąjį požymį. Jei ūkio subjektas
         pageidauja savo paraišką įregistruoti prekių ženklą grįsti naudojant įgytu skiriamuoju požymiu, de facto monopolis praktiškai būtų išankstinė tokio registravimo sąlyga.

      53      Remington mano, kad dėl formos, kurią sudaro tik funkcinės savybės, būtina pateikti rimtų įrodymų, jog pati forma buvo naudojama ir
         kaip kilmės nuoroda ir todėl įgijo registravimą pateisinančią antrąją reikšmę. Jei egzistavo prekių tiekimo monopolis, ypač
         reikėtų įsitikinti, kad aplinkybių analizė pagrįsta svarbiais duomenimis.

      54      Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad bet kuri forma, kurią buvo atsisakyta įregistruoti pagal direktyvos 3 straipsnio
         1 dalies e punktą, negali būti saugoma pagal šio straipsnio 3 dalį, nes pastaroji taikoma tik žymenims, kurie pripažinti negaliojančiais
         pagal to paties straipsnio 1 dalies b–d punktus, o ne tiems, kurie patenka į minėto 3 straipsnio 1 dalies e punkto taikymo
         sritį. Vis dėlto darydama prielaidą, kad taikant pastarąją nuostatą formos registravimas nebūtų atmestas, Jungtinės Karalystės
         vyriausybė tvirtina, jog minėto straipsnio 3 dalyje numatytos sąlygos nėra tenkinamos, jeigu visuomenė atpažįsta prekes ne
         dėl prekių ženklo, bet dėl prekių tiekimo monopolio.

      55      Prancūzijos vyriausybė siūlo į trečiąjį klausimą atsakyti teigiamai. Direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nustatytas skiriamasis
         požymis gali puikiai atsirasti kaip naudojimo rezultatas dėl to, kad didžioji prekybininkų ir atitinkamos visuomenės dalis
         prekės formą sieja su konkrečiu ūkio subjektu, o ne su kita įmone ir mano, kad šios formos prekės priklauso šiam ūkio subjektui.

      56      Komisijos manymu, nepaisant to, ar skiriamasis požymis buvo įgytas dėl monopolio, ar kitu būdu, direktyvos 3 straipsnio 3 dalies
         reikalavimai yra tenkinami, jeigu didžioji atitinkamos visuomenės dalis mano, kad prekių ženklu pažymėtos prekės priklauso
         konkrečiai įmonei.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      57      Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad jei buvo atsisakyta registruoti formą pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalies
         e punktą, kuris aiškinamas nagrinėjant ketvirtąjį klausimą, bet kuriuo atveju ji negali būti registruojama pagal šio straipsnio
         3 dalį.

      58      Tačiau direktyvos 3 straipsnio 3 dalis numato, kad prekių ženklas, kurį buvo atsisakyta registruoti pagal to paties straipsnio
         1 dalies b, c ir d punktus, gali naudojamas įgyti skiriamąjį požymį, kurio iš pradžių neturėjo, ir todėl gali būti įregistruotas
         kaip prekių ženklas. Taigi tik dėl naudojimo prekių ženklas įgyja skiriamąjį požymį, kuris yra jo įregistravimo sąlyga.

      59      Prekių ženklo skiriamasis požymis, įskaitant tą, kuris įgyjamas naudojant, turi būti vertinamas atsižvelgiant į prekes ar
         paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą.

      60      Kaip matyti iš minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 51 punkto, vertinant prekių ženklo, kurį prašoma įregistruoti, skiriamąjį požymį, galima atsižvelgti, visų pirma, į rinkos
         dalį, kurioje prekių ženklas naudojamas, šio prekių ženklo naudojimo dažnumą, geografines ribas ir trukmę, įmonės investicijų
         į šio prekių ženklo reklamą, dydį, suinteresuotųjų asmenų, kurie dėl prekių ženklo atskiria prekes kaip kylančias iš konkrečios
         įmonės, skaičių, taip pat į prekybos ir pramonės rūmų ar kitų profesinių asociacijų pareiškimus.

      61      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad jei šių elementų pagrindu kompetentinga valdžios institucija nustato, jog suinteresuotieji
         asmenys ar didelė jų dalis dėl prekių ženklo atpažįsta prekę kaip priklausančią konkrečiai įmonei, ji turi bet kuriuo atveju
         padaryti išvadą, kad direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta sąlyga prekių ženklui įregistruoti yra įvykdyta (minėto sprendimo
         Windsurfing Chiemsee 52 punktas).

      62      Vis dėlto dėl aplinkybių, kuriomis direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta sąlyga gali būti laikoma įvykdyta, reikia visų
         pirma pastebėti, jog Teisingumo Teismas patikslino, kad tokios aplinkybės negali būti įrodomos tik remiantis bendrais ir abstrakčiais
         duomenimis, kaip antai konkretus procentinis dydis (minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 52 punktas).

      63      Be to, iš prekės formos sudaryto žymens skiriamąjį požymį, net įgytą dėl jo naudojimo, reikia vertinti atsižvelgiant į nagrinėjamų
         prekių ar paslaugų paprasto vartotojo, kuris yra pakankamai informuotas, protingai pastabus bei nuovokus, galimą suvokimą
         (šiuo klausimu žr. 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Gut Springenheide ir Tusky, C‑210/96, Rink. p. I‑4657, 31 punktą).

      64      Galiausiai suinteresuotieji asmenys prekes, kaip priklausančias konkrečiai įmonei, turi atpažinti dėl prekių ženklo per se naudojimo, taigi dėl jo pobūdžio ir poveikio, dėl kurio jis leidžia atskirti atitinkamas prekes nuo kitoms įmonėms priklausančių
         prekių.

      65      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, atsakymas į trečiąjį klausimą toks: kai rinkoje veikia vienintelis konkrečias prekes tiekiantis
         ūkio subjektas, dažno iš šių prekių formos sudaryto žymens naudojimo pakanka, kad šis žymuo įgytų skiriamąjį požymį direktyvos
         3 straipsnio 3 dalies prasme, jeigu dėl šio naudojimo pagrindinė atitinkamos visuomenės dalis šią formą sieja su šiuo ūkio
         subjektu, o ne su kitomis įmonėmis arba mano, jei nenurodyta kitaip, kad šios formos prekės priklauso pastarajam ūkio subjektui.
         Vis dėlto kalbant apie aplinkybes, kuriomis įvykdoma minėtoje nuostatoje nustatyta sąlyga, nacionalinis teismas privalo patikrinti,
         kad jos, įrodytos remiantis konkrečiais ir patikimais duomenimis, kad buvo atsižvelgta į paprasto nagrinėjamų prekių ar paslaugų
         vartotojo, kuris yra pakankamai informuotas, protingai pastabus bei nuovokus, galimą suvokimą ir kad atitinkama visuomenės dalis
         atpažįsta prekę kaip priklausančią konkrečiai įmonei dėl prekių ženklo per se naudojimo.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      66      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 3 straipsnio 1 dalies
         e punkto antroji įtrauka turi būti aiškinama taip, kad tik iš prekės formos sudarytas žymuo pagal šią nuostatą neregistruojamas,
         jei įrodyta, kad pagrindinės šios formos funkcinės savybės yra priskiriamos tik techniniam rezultatui. Jis taip pat klausia,
         ar galima netaikyti šioje nuostatoje įtvirtinto atsisakymo registruoti ar registracijos negaliojimo pagrindo įrodžius, jog
         egzistuoja kitos formos, leidžiančios gauti tą patį techninį rezultatą.

      67      Šiuo klausimu Philips tvirtina, kad šios direktyvos nuostatos tikslas yra užkirsti kelią monopoliui konkretaus techninio rezultato atžvilgiu dėl
         prekių ženklui suteikiamos apsaugos. Vis dėlto iš formos, kuri išreiškia techninį rezultatą, sudaryto prekių ženklo registravimas
         nepagrįstai neapribotų nei pramonės, nei pažangos, jeigu šis techninis rezultatas būtų pasiekiamas kitomis formomis, kurios
         lengvai prieinamos konkuruojantiems ūkio subjektams. Philips nuomone, egzistuoja daug sprendimų, kaip pakeisti ginčijamą prekės ženklą sudarančią formą, dėl ko skutimosi atžvilgiu būtų
         gautas tas pats techninis rezultatas, neviršijant jos pačios prekių gamybos sąnaudų.

      68      Remington manymu, direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkto aiški prasmė yra ta, kad turi būti atsisakoma registruoti formą, būtiną
         techniniam rezultatui gauti, jei ji atlieka funkciją, dėl kurios šis rezultatas gaunamas, tačiau ji nebūtinai yra vienintelė
         forma, galinti atlikti šią funkciją. Philips siūlomas aiškinimas padarytų šią išimtį tokia siaurą, kad ji taptų nenaudinga, ir prireiktų įvairių modelių techninės vertės
         analizės, o tai reikštų, kad direktyva negalėtų užtikrinti viešo intereso apsaugos.

      69      Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad turi būti atsisakyta registruoti prekių ženklą, jei pagrindinės žymenį sudarančios
         formos savybės priskirtinos tik techniniam rezultatui.

      70      Prancūzijos vyriausybės teigimu, minėto 3 straipsnio 1 dalies e punkto antroje įtraukoje numatyta išimtis skirta neleisti
         apeiti laiko atžvilgiu ribotą techninių kūrinių apsaugą taikant taisykles, reglamentuojančias prekių ženklus, kurių poveikis
         yra potencialiai ilgesnis.

      71      Prancūzijos vyriausybė ir Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkto antrojoje
         įtraukoje numatytas atsisakymo registruoti pagrindas negali būti netaikomas įrodžius, kad yra kitų formų, leidžiančių pasiekti
         tą patį techninį rezultatą.

      72      Atsižvelgdama į direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkto priėmimo aplinkybes bei būtinybę išimtis aiškinti siauriai, Komisija
         mano, kad svarbus kriterijus yra kitų formų, leidžiančių pasiekti tą patį siekiamą rezultatą, egzistavimas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      73      Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, jog pagal direktyvos 2 straipsnį prekių ženklas iš esmės gali būti sudarytas iš
         prekės formą parodančio žymens su sąlyga, kad tokį žymenį galima pavaizduoti grafiškai ir jis leidžia atskirti vienai įmonei
         priklausančias prekes ar paslaugas nuo kitai įmonei priklausančių prekių ar paslaugų.

      74      Be to, taip pat svarbu priminti, kad atsisakymo registruoti iš prekės formos sudarytus žymenis pagrindai yra aiškiai nurodyti
         direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkte. Pagal šią nuostatą atsisakoma registruoti arba pripažįstami negaliojančiais, jei
         įregistruoti, ženklai, sudaryti tik iš formos, kurią nulemia pačių prekių rūšis, prekės formos, būtinos techniniam rezultatui
         gauti ir formos, kuri suteikia prekei esminę vertę. Pagal direktyvos septintą konstatuojamąją dalį šių atsisakymo pagrindų
         sąrašas yra baigtinis.

      75      Galiausiai reikia pastebėti, kad prekių ženklai, kuriuos gali būti atsisakyta įregistruoti dėl direktyvos 3 straipsnio 1 dalies
         b–d punktuose įtvirtintų pagrindų, pagal to paties straipsnio 1 dalį gali įgyti skiriamąjį požymį tik naudojami. Tačiau žymuo,
         kurį buvo atsisakyta įregistruoti remiantis direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punktu, niekada negalės įgyti skiriamojo požymio
         naudojamas 3 straipsnio 3 dalies prasme.

      76      Taigi minėto 3 straipsnio 1 dalies e punkte nurodomi tam tikri žymenys, kurie negali sudaryti prekių ženklų ir yra išankstinė
         kliūtis, galinti sutrukdyti įregistruoti tik iš prekės formos sudarytą prekių ženklą. Jei bent vienas iš šioje nuostatoje
         įtvirtintų kriterijų yra tenkinamas, vien iš prekės formos ar jos grafinio atvaizdo sudarytas žymuo negali būti įregistruotas
         kaip prekių ženklas.

      77      Skirtingus direktyvos 3 straipsnyje nustatytus atsisakymo registruoti pagrindus reikia aiškinti atsižvelgiant į bendrąjį interesą,
         kuriuo jie paremti (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 25–27 punktus).

      78      Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkte nurodytų atsisakymo registruoti pagrindų tikslas yra išvengti, kad prekių ženklo
         apsauga suteiktų jo savininkui monopolį techniniams sprendimams ar prekės naudingoms savybėms, kurių vartotojas gali ieškoti
         konkurentų prekėse. 3 straipsnio 1 dalies e punktu taip pat siekiama neleisti išplėsti prekių ženklu suteikiamos apsaugos
         už žymenų, kurie leidžia atskirti prekes ar paslaugas nuo konkurentų siūlomų prekių ar paslaugų, ribų, taip sutrukdant konkurentams
         laisvai siūlyti parduoti prekes, apimančias šiuos techninius sprendimus ar funkcines savybes, konkuruojančias su prekių ženklo
         savininko prekėmis.

      79      Dėl vien iš prekių formos, būtinos techniniam rezultatui gauti, sudarytų prekių ženklų, numatytų direktyvos 3 straipsnio 1 dalies
         e punkto antroje įtraukoje, reikia konstatuoti, kad šia nuostata siekiama atsisakyti registruoti formas, kurių pagrindinės
         savybės atlieka techninę funkciją, nes prekių ženklo suteikiamoms teisėms būdingas išskirtinumas sutrukdytų konkurentams siūlyti
         tokią funkciją apimančias prekes arba laisvai pasirinkti techninį sprendimą, kurį jie pageidauja pritaikyti, kad įtrauktų
         tokią funkciją į jų prekę.

      80      Kadangi direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punktu siekiama bendro intereso tikslo, kuris reikalauja, kad formą, kurios pagrindinės
         savybės atlieka techninę funkciją ir buvo parinktos jai atlikti, galėtų laisvai naudoti visi, ši nuostata neleidžia, kad tokie
         žymenys dėl jų įregistravimo kaip prekių ženklų priklausytų tik vienai įmonei (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 25 punktą).

      81      Dėl klausimo, ar kitų formų, leidžiančių gauti tą patį techninį rezultatą, egzistavimo įrodymas leistų išvengti minėto 3 straipsnio
         1 dalies e punkte įtvirtinto atsisakymo registruoti ar pripažinimo negaliojančiu pagrindo taikymo, reikia pastebėti, kad šios
         nuostatos formuluotė neleidžia padaryti tokios išvados.

      82      Atsisakant registruoti minėtus žymenis, direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkto antrąja įtrauka teisėtai siekiama neleisti
         asmenimis pasinaudoti prekių ženklo įregistravimu tam, kad būtų įgytos ar įtvirtintos išskirtinės teisės į techninius sprendimus.

      83      Kadangi prekės formos pagrindinės funkcinės savybės yra priskiriamos vien techniniam rezultatui, minėto 3 straipsnio 1 dalies
         e punkto antrąja įtrauka atsisakoma registruoti iš tokios formos sudarytą žymenį, net jei ginčijamas techninis rezultatas
         galėtų būti pasiekiamas kitomis formomis.

      84      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, atsakymas į ketvirtąjį klausimą toks: direktyvos 3 straipsnio 1 dalies e punkto antra įtrauka
         turėtų būti aiškinama taip, kad tik iš prekės formos sudarytas žymuo pagal šią nuostatą neregistruojamas, jei įrodyta, jog
         pagrindinės funkcinės šios formos savybės priskirtinos tik techniniam rezultatui. Be to, net jei įrodoma, jog egzistuoja kitos
         formos, leidžiančios pasiekti tą patį techninį rezultatą, šioje nuostatoje įtvirtintas atsisakymo registruoti ar pripažinimo
         negaliojančiu pagrindas vis tiek taikomas.

      85      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad nebūtina nagrinėti su pažeidimu susijusių klausimų,
         jei Teisingumo Teismas patvirtintų jo siūlomą direktyvos 3 straipsnio aiškinimą. Kadangi atsakymu į ketvirtąjį klausimą šis
         aiškinimas buvo patvirtintas, į penktąjį, šeštąjį ir septintąjį klausimus atsakyti nebūtina.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      86      Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
         Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į 1999 m. gegužės 5 d. Nutartimi Cour of Appeal (England & Wales)      (Civil Division) pateiktus klausimus, nusprendžia:

      1.      Neegzistuoja jokia kategorija prekių ženklų, kurių nedraudžiama registruoti pagal 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos
            89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 3 straipsnio 1 dalies b, c ir d punktus bei
            3 dalį, bet kuriuos draudžiama registruoti pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą dėl to, kad šie prekių ženklai
            neleidžia atskirti ženklo savininkui priklausančių prekių nuo kitoms įmonėms priklausančių prekių.
      2.      Tam, jog leistų atskirti prekę direktyvos 2 straipsnio prasme, prekės, kuriai įregistruotas žymuo, formai nebūtinas joks ypatingas
            priedas, pavyzdžiui, pagražinimas be funkcinės paskirties.
      3.      Kai rinkoje veikia vienintelis konkrečias prekes tiekiantis ūkio subjektas, dažno iš šių prekių formos sudaryto žymens naudojimo
            pakanka, kad šis žymuo įgytų skiriamąjį požymį Direktyvos 89/104 3 straipsnio 3 dalies prasme, jeigu dėl šio naudojimo pagrindinė
            atitinkamos visuomenės dalis šią formą sieja su šiuo ūkio subjektu, o ne su kitomis įmonėmis arba mano, jei nenurodyta kitaip,
            kad šios formos prekės priklauso pastarajam ūkio subjektui. Vis dėlto kalbant apie aplinkybes, kuriomis įvykdoma minėtoje
            nuostatoje nustatyta sąlyga, nacionalinis teismas privalo patikrinti, kad jos, įrodytos remiantis konkrečiais ir patikimais
            duomenimis, kad buvo atsižvelgta į paprasto nagrinėjamų prekių ar paslaugų vartotojo, kuris yra pakankamai informuotas, protingai
            pastabus bei nuovokus, galimą suvokimą ir kad atitinkama visuomenės dalis atpažįsta prekę kaip priklausančią konkrečiai įmonei
            dėl prekių ženklo per se naudojimo.
      4.      Direktyvos 89/104 3 straipsnio 1 dalies e punkto antra įtrauka turi būti aiškinama taip, kad tik iš prekės formos sudarytas
            žymuo pagal šią nuostatą neregistruojamas, jei įrodyta, kad pagrindinės funkcinės šios formos savybės priskirtinos tik techniniam
            rezultatui. Be to, net jei įrodoma, jog egzistuoja kitos formos, leidžiančios pasiekti tą patį techninį rezultatą, šioje nuostatoje
            įtvirtintas atsisakymo registruoti ar pripažinimo negaliojančiu pagrindas vis tiek yra taikomas.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Cuhna Rodrigues

                     Timmermans

         Paskelbta 2002 m. birželio 18 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     G.C. Rodríguez Iglesias


2002 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Falck SpA ir Acciaierie di Bolzano SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Sujungtos bylos C-74/00 P ir C-75/00 P.


title: 2009 m. liepos 1 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Operator ARP sp. z o.o. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Restruktūrizavimui skirtos pagalbos schema, kurią Lenkijos Respublika nustatė plieno gamintojui - Sprendimas, kuriuo pagalba pripažinta iš dalies nesuderinama su bendrąja rinka ir kuriuo nurodyta ją susigrąžinti - Protokolas Nr. 8 dėl Lenkijos plieno pramonės restruktūrizavimo - Ieškinys dėl panaikinimo - Suinteresuotumas pareikšti ieškinį - Priimtinumas - Pagalbos gavėjo sąvoka - Reglamento (EB) Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalis. # Byla T-291/06.

text:
         PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 1 d. (
            *1
         )
      „Valstybės pagalba — Restruktūrizavimui skirtos pagalbos schema, kurią Lenkijos Respublika nustatė plieno gamintojui — Sprendimas, kuriuo pagalba pripažinta iš dalies nesuderinama su bendrąja rinka ir nurodyta ją susigrąžinti — Protokolas Nr. 8 dėl Lenkijos plieno pramonės restruktūrizavimo — Ieškinys dėl panaikinimo — Suinteresuotumas pareikšti ieškinį — Priimtinumas — Pagalbos gavėjo sąvoka — Reglamento (EB) Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalis“
      Byloje T-291/06

         Operator ARP sp. z o.o., įsteigta Varšuvoje (Lenkija), iš pradžių atstovaujama advokatės J. Szymanowska, vėliau advokačių Szymanowska bei P. Rosiak ir galiausiai P. Rosiak,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą C. Giolito ir A. Stobiecka-Kuik,
      atsakovę,
      dėl prašymo iš dalies panaikinti 2005 m. liepos 5 d. Komisijos sprendimą 2006/937/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) bendrovei Huta Częstochowa S.A. (OL L 366, 2006, p. 1) tiek, kiek tam tikra pagalba juo pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka ir Lenkijos Respublikai nurodyta ją susigrąžinti,
      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė E. Martins Ribeiro, teisėjai S. Papasavvas ir A. Dittrich (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. rugsėjo 4 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Teisinis pagrindas

               1

               Pagal 1991 m. gruodžio 16 d Europos sutarties, steigiančios Europos Bendrijų bei jų valstybių narių ir Lenkijos Respublikos asociaciją, Protokolo Nr. 2 dėl EAPB prekių (OL L 348, 1993, p. 2, toliau – Protokolas Nr. 2) 8 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Su šio Susitarimo sklandžiu veikimu yra nesuderinami, jei gali daryti poveikį Bendrijos ir Lenkijos tarpusavio prekybai:
               <…>

                        iii)

                        bet kokia valstybės pagalba, išskyrus atvejus, kai taikomos EAPB sutartyje įtvirtintos leidžiančios nukrypti nuostatos.

                  <…>
               4.   Šalys pripažįsta, kad per pirmuosius penkerius metus nuo Sutarties įsigaliojimo ir nukrypstant nuo 1 dalies iii punkto (Lenkijos Respublikai) suteikiami išimtiniai įgaliojimai, kiek tai susiję su „EAPB plieno“ prekėmis, suteikti valstybės pagalbą restruktūrizavimui, su sąlyga, kad:

                        —

                        restruktūrizavimo programa bus susijusi su visuotinu Lenkijos pajėgumo racionalizavimu ir mažinimu,

                        —

                        restruktūrizavimo laikotarpio pabaigoje tokia pagalba ją gavusioms įmonėms padės tapti gyvybingoms įprastinėmis rinkos sąlygomis,

                        —

                        tokios pagalbos dydis ir intensyvumas bus griežtai apriboti iki būtino tokiam gyvybingumui atkurti lygio ir laipsniškai bus mažinami.

                  Asociacijos taryba, atsižvelgusi į ekonominę (Lenkijos Respublikos) situaciją, sprendžia dėl galimybės pratęsti numatytą penkerių metų laikotarpį.“

               2

               2002 m. spalio 23 d. ES–Lenkijos asociacijos tarybos sprendimu Nr. 3/2002, pratęsiančiu Protokolo Nr. 2 8 straipsnio 4 dalyje numatytą laikotarpį (OL L 186, 2003, p. 38), aštuoneriais papildomais metais, skaičiuojant nuo 1997 m. sausio 1 d. arba iki Lenkijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą, buvo pratęstas laikotarpis, per kurį Lenkijos Respublika turėjo išimtinius įgaliojimus, kiek tai susiję su „plieno“ prekėmis, suteikti valstybės pagalbą restruktūrizavimui pagal Protokolo Nr. 2 8 straipsnio 4 dalyje numatytas sąlygas. Minėto sprendimo 2 straipsnyje numatyta:
               „(Lenkijos Respublika) pateikia Komisijai <…> restruktūrizavimo programą ir verslo planus, kurie atitinka Protokolo (Nr.) 2 8 straipsnio 4 dalyje išvardytus reikalavimus ir kuriuos nacionalinė institucija, atsakinga už valstybės pagalbos priežiūrą (Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnyba), įvertino ir priėmė.“

               3

               Prie Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų pridėtu Protokolu Nr. 8 dėl Lenkijos plieno pramonės restruktūrizavimo (OL L 236, 2003, p. 948, toliau – Protokolas Nr. 8), nukrypstant nuo bendrųjų su valstybės pagalba susijusių taisyklių, Lenkijos Respublikai buvo leista teikti restruktūrizavimo pagalbą plieno sektoriui pagal restruktūrizavimo plane ir šiame protokole nustatytas sąlygas. Jame numatyta:

                        „1.

                        Nepaisant EB 87 ir 88 straipsnių, valstybės pagalba, kurią (Lenkijos Respublika) suteikė atskirų Lenkijos plieno pramonės dalių restruktūrizavimui, laikoma suderinama su bendrąja rinka, jeigu:

                                 —

                                 Protokolo (Nr. 2) <…> 8 straipsnio 4 dalyje numatytas laikotarpis buvo pratęstas iki įstojimo dienos,

                                 —

                                 restruktūrizavimo plane, kuriuo remiantis pirmiau minėto Protokolo galiojimas buvo pratęstas, išdėstytų sąlygų yra laikomasi 2002–2006 m. laikotarpiu,

                                 —

                                 yra įvykdytos šiame Protokole išdėstytos sąlygos, ir

                                 —

                                 restruktūrizavimui skirta valstybės pagalba nebeteikiama Lenkijos plieno pramonei po įstojimo dienos.

                        2.

                        <…>

                        3.

                        Tik bendrovės, kurios išvardytos 1 priede (toliau – bendrovės gavėjos), turi teisę gauti valstybės pagalbą pagal Lenkijos plieno pramonės restruktūrizavimo programą.

                        4.

                        Bendrovė gavėja negali:

                                 a)

                                 susijungimo su bendrove, kuri neįtraukta į 1 priedą, atveju – perduoti pagalbos, suteiktos bendrovei gavėjai, teikiamą naudą;

                                 b)

                                 perimti bet kokios bendrovės, kuri neįtraukta į 1 priedą ir kuriai paskelbtas bankrotas iki 2006 m. gruodžio 31 d., turtą.

                        5.

                        <…>

                        6.

                        Restruktūrizavimo pagalbos, kuri bus suteikiama bendrovėms gavėjoms, dydis nustatomas remiantis pagrindimu, išdėstytu patvirtintame Lenkijos plieno pramonės restruktūrizavimo plane ir Tarybos patvirtintuose individualiuose verslo planuose. Tačiau bet kuriuo atveju 1997–2003 m. laikotarpiu suteikta pagalba neturi viršyti bendros 3387070000 PLN sumos.
                        <…>
                        (Lenkijos Respublika) neteikia jokios kitos restruktūrizavimui skirtos valstybės pagalbos Lenkijos plieno pramonei.

                  <…>

                        10.

                        Bet kokiems vėlesniems bendro restruktūrizavimo plano ir individualių planų pakeitimams turi pritarti Komisija ir tam tikrais atvejais Taryba.

                  <…>

                        18.

                        Jei monitoringas atskleidžia, kad:
                        <…>

                                 c)

                                 (Lenkijos Respublika) restruktūrizavimo laikotarpiu teikė papildomą įsipareigojimus pažeidžiančią valstybės pagalbą plieno pramonei ir konkrečiai bendrovėms gavėjoms,

                           šiame Protokole išdėstytos pereinamojo laikotarpio priemonės negalioja.
                        Komisija imasi reikiamų priemonių, įpareigojančių atitinkamą bendrovę grąžinti bet kokią pagalbą, suteiktą pažeidžiant šiame Protokole išdėstytas sąlygas.“

               4

               2003 m. liepos 21 d. Tarybos sprendimo 2003/588/EB dėl Sprendimo Nr. 3/2002 3 straipsnyje nustatytų sąlygų laikymosi (OL L 199, p. 17) vieninteliame straipsnyje numatyta:
               „Restruktūrizavimo programa ir verslo planai, kuriuos 2003 m. balandžio 4 d. Komisijai pateikė (Lenkijos Respublika) pagal Sprendimo Nr. 3/2002 <…> 2 straipsnį, atitinka Protokolo (Nr. 2) 8 straipsnio 4 dalies reikalavimus.“

               5

               1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties (88) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Sprendime pradėti formalaus tyrimo procesą [oficialaus tyrimo procedūrą] apibendrinami reikšmingi ginčytini faktai ir teisės klausimai, pateikiamas pirminis Komisijos atliktas pasiūlytos pagalbos pobūdžio priemonės įvertinimas ir išdėstomos abejonės dėl pagalbos atitikties bendrajai rinkai. Sprendime reikalaujama, kad suinteresuotoji valstybė narė ir kitos suinteresuotosios šalys pateiktų pastabas per nustatytą laikotarpį, kuris paprastai yra ne ilgesnis kaip vienas mėnuo. Deramai pateisintais atvejais Komisija gali pratęsti nustatytą laikotarpį.“

               6

               Šio reglamento 7 straipsnio 5 dalyje numatyta:
               „Jeigu Komisija nustato, kad pranešime nurodyta pagalba prieštarauja bendrajai rinkai, ji nusprendžia, kad minėtoji pagalba negali būti įgyvendinta (toliau – neigiamas sprendimas).“

               7

               Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota [susigrąžinta] iš gavėjo (toliau – sprendimas išieškoti [susigrąžinti] pagalbą). Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
               2.   Pagalbą, kurią reikia išieškoti [susigrąžinti] pagal sprendimą išieškoti [susigrąžinti] pagalbą, sudaro palūkanos, atitinkančios tam tikrą Komisijos nustatytą normą. Palūkanos mokamos nuo neteisėtos pagalbos išmokėjimo gavėjui dienos iki jos išieškojimo [susigrąžinimo] dienos.
               3.   <…>“

               8

               Pagal šio reglamento 20 straipsnio 1 dalį:
               „Po to, kai Komisija priima sprendimą pradėti formalaus tyrimo procesą, kiekviena suinteresuotoji šalis gali pateikti pastabas pagal 6 straipsnį. Kiekvienai minėtas pastabas pateikusiai suinteresuotajai šaliai ir kiekvienam individualiam pagalbos gavėjui išsiunčiama pagal 7 straipsnį priimto Komisijos sprendimo kopija.“

         Faktinės bylos aplinkybės

               9

               Ši byla susijusi su Lenkijos plieno gamintojo Huta Częstochowa S.A. (toliau – HCz) restruktūrizavimu. HCz restruktūrizavimas buvo vykdomas 2002–2005 m. laikotarpiu. Šiuo tikslu HCz turtas buvo perduotas naujoms bendrovėms:

                        —

                        2002 m. buvo įkurta Huta Stali Częstochowa sp. z o.o. (toliau – HSCz) tam, kad tęstų HCz vykdytą plieno gamybą. HSCz iš administratoriaus išsinuomojo HCz gamybos įrangą ir perėmė didžiąją dalį darbuotojų. HSCz patronuojanti bendrovė buvo Towarzystwo Finansowe SILESIA sp. z o.o. (toliau – TFS), kuri visiškai priklausė Lenkijos iždui,

                        —

                        2004 m. buvo įkurtos bendrovės Majątek Hutniczy sp. z o.o. (toliau – MH) ir Majątek Hutniczy Plus (toliau – MH Plus). Visas jų akcinis kapitalas priklausė HCz. MH buvo perduotas su plieno pramone susijęs HCz turtas, o MH Plus buvo perduotas tam tikras kitas gamybai būtinas turtas,

                        —

                        su gamyba nesusijęs turtas (vadinamas su plieno pramone nesusijusiu turtu) ir elektros įmonė Elsen buvo perduoti bendrovei Operator ARP sp. z o.o. (toliau – operatorius arba ieškovė), kuri priklauso nuo Agencja Rozwoju Przemysłu S.A. (Lenkijos iždui priklausanti pramoninės plėtros agentūra, toliau – ARP) tam, kad būtų grąžinti viešojo sektoriaus įsiskolinimai, susiję su restruktūrizavimu (mokesčiai ir socialinio draudimo įmokos).

               10

               2004 m. gegužės 19 d. laišku Komisija informavo Lenkijos Respubliką apie tai, kad nusprendė pradėti oficialią tyrimo procedūrą dėl plieno gamintojui HCz suteiktos restruktūrizavimo pagalbos. Šis sprendimas 2004 m. rugpjūčio 12 d. paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 204, p. 6, toliau – sprendimas pradėti procedūrą) ta kalba, kuria jis buvo priimtas (lenkų), pateikiant santraukas kitomis oficialiosiomis kalbomis. Komisija visas suinteresuotąsias šalis paragino pateikti pastabas dėl sprendime pradėti procedūrą nurodytų faktinių aplinkybių ir teisinės analizės. Pastabas jai pateikė Lenkijos Respublika ir keturios suinteresuotosios šalys.

               11

               Pasibaigus procedūrai Komisija padarė išvadą, kad, priešingai pirminėms abejonėms priemonės, kuriomis siekiama restruktūrizuoti HCz pagal Ustawa o pomocy publicznej dla przedsiębiorców o szczególnym znaczeniu dla rynku pracy (2002 m. spalio 30 d. Įstatymas dėl valstybės pagalbos įmonėms, ypač svarbioms darbo rinkai, Dz. U. Nr. 213, poz. 1800, su pakeitimais, toliau – 2002 m. Įstatymas) nuostatas, nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Tačiau Komisija manė, kad HCz pasinaudojo įvairia pagalba 1997–2002 m. laikotarpiu. Komisija padarė išvadą, kad ši pagalba buvo iš dalies suderinama su bendrąja rinka, bet pareikalavo susigrąžinti tą jos dalį, kurią laikė nesuderinama su bendrąja rinka, t. y. 19699452 Lenkijos zlotų (PLN) sumą (toliau – ginčijama pagalba).

               12

               2005 m. liepos 5 d. Komisija priėmė Sprendimą 2006/937/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) bendrovei HCz (OL L 366, 2006, p. 1, toliau – Sprendimas). Sprendimo 3 straipsnyje numatyta:
               „1.   19699452 PLN valstybės pagalba, kurią (Lenkijos Respublika) skyrė bendrovei (HCz) nuo 1997 m. iki 2002 m. gegužės mėn., kaip pagalbą veiklai ir pagalbą užimtumui restruktūrizuoti, neatitinka bendrosios rinkos principų.
               2.   (Lenkijos Respublika) pasinaudos visomis galimybėmis, kad bendrovė (HCz), Regioninis ūkio fondas, (MH) ir (operatorius) grąžintų neteisėtai bendrovei (HCz) skirtą pagalbą, apie kurią kalbama pirmojoje pastraipoje. Visos šios bendrovės bendrai atsako už šios pagalbos grąžinimą.
               Pagalbos grąžinimas turi būti pradėtas nedelsiant pagal šalies teisės procedūras su sąlyga, kad jos leidžia nedelsiant ir sėkmingai vykdyti šį sprendimą. Grąžintinai sumai taip pat priklauso palūkanos už laikotarpį nuo pagalbos skyrimo bendrovei (HCz) iki jos grąžinimo. Palūkanos bus priskaičiuotos pagal <…> Reglamento Nr. 794/2004 V skyrių.
               3.   <…>“

               13

               Pagal 2005 m. rugsėjo 30 d. Sutartį, įsigaliojusią 2005 m. spalio 7 d., ISD Polska sp. z o.o. (tuomet žinoma pavadinimu ZPD Steel sp. z o.o., toliau – ISD), kuri visiškai priklauso patronuojančiai bendrovei Industrial Union of Donbass Corp. (toliau – IUD), iš HCz nupirko visas MH ir MH Plus akcijas bei dešimt likusių HCz dukterinių bendrovių. Kita 2005 m. rugsėjo 30 d. Sutartimi, įsigaliojusia 2005 m. spalio 7 d., ISD iš TFS nusipirko visas HSCz akcijas. Taigi ISD tapo HSCz, MH, MH Plus ir dešimties kitų HCz dukterinių bendrovių savininke.

               14

               Po pardavimo HCz pavadinimas buvo pakeistas į Regionalny Fundusz Gospodarczy S.A. (toliau – RFG). RFG vis dar veikia ir visiškai priklauso Lenkijos iždui, tačiau turi tik tam tikrą nekilnojamąjį turtą, nesusijusį su plieno pramone.

               15

               2006 m. vasario 17 d. laišku Komisija Lenkijos institucijų paprašė jai nurodyti palūkanų normą, taikomą ginčytinai pagalbai, kurią turi grąžinti sprendimo 3 straipsnio 2 dalyje nurodyti solidariai atsakingi skolininkai. 2006 m. kovo 13 d. atsakyme Lenkijos institucijos pasiūlė sugrąžintinai sumai taikytiną palūkanų normą ir palūkanų skaičiavimo metodą. Jos visų pirma pasiūlė dėl 1997–1999 m. laikotarpio remtis PLN nominuotoms Lenkijos iždo obligacijoms taikoma penkerių metų fiksuota palūkanų norma, o dėl laikotarpio nuo 2000 m. iki Lenkijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą – šiems įsipareigojimams taikoma dešimties metų fiksuota palūkanų norma. Be to, atsižvelgdamos į tuometinę Lenkijos kapitalo rinkų situaciją, kuriai būdingos labai didelės, tačiau greitai mažėjančios palūkanų normos, jos paprašė, kad šios palūkanų normos kasmet būtų atnaujinamos ir kad palūkanos nebūtų skaičiuojamos sudėtiniu būdu.

               16

               2006 m. birželio 7 d. Lenkijos institucijoms skirtame laiške Komisija konstatavo, kad grąžintinai ginčijamai pagalbai visu susijusiu laikotarpiu reikia taikyti PLN nominuotoms Lenkijos iždo obligacijoms taikomą penkerių metų fiksuotą palūkanų normą ir kad, remiantis Reglamento Nr. 794/2004 11 straipsnio 2 dalimi, ši palūkanų norma turi būti taikoma pagrindinei sumai ir susikaupusioms palūkanoms.

         Procesas ir šalių reikalavimai

               17

               Ieškovė pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2006 m. spalio 18 dieną.

               18

               Iš dalies atnaujinus Pirmosios instancijos teismo sudėtį, byla buvo paskirta naujam teisėjui pranešėjui. Paskui šis teisėjas buvo priskirtas aštuntajai kolegijai, kuriai atitinkamai paskirta ši byla.

               19

               Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį, pateikti Komisijai tam tikrus raštiškus klausimus ir paprašė ją pateikti tam tikrus dokumentus. Komisija per nustatytą terminą prašymą įvykdė.

               20

               Per 2008 m. rugsėjo 4 d. posėdį išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.

               21

               Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        panaikinti sprendimo 3 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, kiek ji susijusi su ieškove,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               22

               Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Dėl priimtinumo

      — Šalių argumentai

               23

               Per teismo posėdį Komisija paaiškino, kad Lenkijos Respublika ginčijamą pagalbą susigrąžino iš RFG ir ISD ir kad šios nepareiškė ieškinio ieškovei. Be to, sutartyje dėl privatizavimo IUD laidavo, kad MH grąžins ginčijamą pagalbą. Todėl ieškovė jau neturi jokio suinteresuotumo pareikšti ieškinį.

               24

               Ieškovė atsikerta, kad pagal Lenkijos teisę ūkio subjektai, kurie iš tikrųjų grąžino neteisėtą pagalbą, gali į ją kreiptis reikalaudami atlyginti sumokėtas sumas ir tai gali padaryti per laikotarpį, kuris gali tęstis iki dešimties metų nuo sumokėjimo dienos. Ieškovė pabrėžia, kad ji nežino, ar IUD prisiėmė įsipareigojimus ginčijamos pagalbos grąžinimo atžvilgiu ir kad jos nuomonė negali būti viršesnė už Lenkijos vyriausybės ir IUD sutartyje dėl privatizavimo numatytas sąlygas.

         — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               25

               Pagal nusistovėjusią teismų praktiką fizinio ar juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas tik tuomet, jei šis asmuo turi atsiradusį ir aktualų suinteresuotumą, kad ginčijamas aktas būtų panaikintas (2005 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją, T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00–T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00–T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, T-274/00–T-276/00, T-281/00, T-287/00 ir T-296/00, Rink. p. II-787, 23 punktas).

               26

               Komisija nepriimtinumo pagrindą, susijusį su suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimu, akivaizdžiai iškėlė tik per teismo posėdį. Tačiau reikia priminti, kad ieškinio priimtinumo sąlygos, ypač suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimas, yra viešosios tvarkos išlyga, kuria grindžiami nepriimtinumo pagrindai (šio sprendimo 25 punkte minėtos nutarties Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją, 22 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1987 m. spalio 7 d. Teisingumo Teismo nutarties d.M prieš Tarybą ir CES, 108/86, Rink. p. 3933, 10 punktą). Taigi Pirmosios instancijos teismas remdamasis Procedūros reglamento 113 straipsniu bet kuriuo metu savo iniciatyva gali išnagrinėti, ar ieškovė turi suinteresuotumą, kad ginčijamas sprendimas būtų panaikintas (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sniace prieš Komisiją, T-141/03, Rink. p. II-1197, 22 punktą).

               27

               Šioje byloje ieškovės suinteresuotumo pareikšti ieškinį negalima paneigti remiantis vien tuo, kad ginčijamą pagalbą grąžino vienas iš ūkio subjektų, kurie sprendime pripažinti solidariai atsakingais už pagalbos grąžinimą. Ieškovė paaiškino, Komisijai šiuo klausimu neprieštaraujant, kad pagal Lenkijos teisę ūkio subjektai, kurie iš tikrųjų grąžino neteisėtą pagalbą, gali pareikšti jai ieškinį per dešimties metų laikotarpį. Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, jog ieškovė turi suinteresuotumą, kad sprendimas būtų panaikintas, nes patenkinus jos ieškinį nebūtų galima jai pareikšti kito ieškinio.

               28

               Dėl per teismo posėdį Komisijos nurodyto laidavimo pakanka konstatuoti, kad bylos medžiagoje nėra dokumento, leidžiančio nustatyti tokio įsipareigojimo egzistavimą.

               29

               Todėl reikia atmesti Komisijos iškeltą nepriimtinumo pagrindą.

         Dėl esmės

               30

               Ieškovė nurodo keturis ieškinio pagrindus, susijusius su teisės į gynybą pažeidimu, sprendimo motyvavimo nebuvimu, klaidingu EB 87 ir EB 88 straipsnių bei Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio aiškinimu bei teisinio saugumo ir proporcingumo principų pažeidimu.

         Dėl pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu
      — Šalių argumentai

               31

               Ieškovė teigia, kad nors pranešimo paskelbimas Oficialiajame leidinyje iš esmės yra tinkama priemonė informuoti visas suinteresuotąsias šalis apie valstybės pagalbos kontrolės procedūros pradžią, vis dėlto tam, kad suinteresuotųjų šalių teisė pateikti pastabas neprarastų prasmės, būtina, jog Komisija pakankamai apibrėžtų tyrimo ribas.

               32

               Vis dėlto ieškovė tvirtina, kad Komisijos pranešimas apie procedūros pradžią buvo suformuluotas taip, kad ji neturėjo jokio pagrindo laikyti savęs suinteresuotąja šalimi. Sprendimas pradėti procedūrą visų pirma buvo skirtas plieno gamintojams, o už viešųjų įsiskolinimų administravimą atsakingas operatorius buvo laikomas plieno negaminančia bendrove. Be to, tik 2005 m. liepos 8 d., t. y. priėmus sprendimą, ieškovė sutiko vykdyti „operatoriaus“ funkcijas ir todėl neturėjo galimybės pateikti pastabų dėl Komisijos išvadų.

               33

               Galiausiai ieškovė pabrėžia, kad sprendime pradėti procedūrą pateiktas ginčijamos pagalbos aprašymas susijęs tik su po 2003 m. vykdomu restruktūrizavimu, kurio Komisija sprendime nepripažino valstybės pagalba. Be to, Lenkijos Respublika neperdavė ieškovei sprendimo pradėti procedūrą, taip pat jos neinformavo, kad ši vykdoma.

               34

               Komisija ginčija šiuos argumentus. Ji pažymi, kad sprendimas pradėti procedūrą buvo pakankamai motyvuotas, jog ieškovė, kuri Lenkijoje buvo vienintelis ūkio subjektas, įgaliotas vykdyti „operatoriaus“ funkcijas, galėtų suprasti, kad perėmusi HCz turtą ji galėjo įgyti pareigą grąžinti ginčijamą pagalbą.

         — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               35

               Iš pradžių reikia pažymėti, kad tik pranešimą pateikusi valstybė, kuriai skirtas ginčijamas sprendimas, iš tikrųjų gali remtis teise į gynybą. Kitos suinteresuotosios šalys, pavyzdžiui, ieškovė, yra susijusios su administracine procedūra, tačiau negali remtis tomis pačiomis teisėmis. Vis dėlto jos turi procedūrines teises, kurios suinteresuotosioms šalims suteikiamos EB 88 straipsnio 2 dalimi (šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, T-176/01, Rink. p. II-3931, 82 punktą ir 2008 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo TV 2/Danmark ir kt. prieš Komisiją, T-309/04, T-317/04, T-329/04 ir T-336/04, Rink. p. II-2935, 137 punktą).

               36

               Iš teismų praktikos matyti, kad EB 88 straipsnio 2 dalyje numatyto tyrimo etapo paskirtis yra suteikti Komisijai galimybę gauti išsamią informaciją apie visus bylos duomenis (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C-367/95 P, Rink. p. I-1719, 38 punktas).

               37

               Pagal Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalį sprendime pradėti procedūrą apibendrinamos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, pateikiamas Komisijos atliktas pasiūlytos priemonės „pirminis įvertinimas“ ir išdėstomos abejonės dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka. Be to, susijusi valstybė narė ir kitos suinteresuotosios šalys šiuo sprendimu raginamos pateikti pastabas.

               38

               Kaip matyti iš minėtos nuostatos formuluotės, Komisijos analizė yra tik pirminė. Todėl Komisija negali turėti pareigos pranešime apie šios procedūros pradėjimą pateikti išsamią nagrinėjamos pagalbos analizę. Vis dėlto tam, kad suinteresuotųjų šalių teisė pateikti pastabas neprarastų prasmės, Komisija privalo pakankamai apibrėžti tyrimo ribas (2006 m. gegužės 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kuwait Petroleum (Nederland) prieš Komisiją, T-354/99, Rink. p. II-1475, 85 punktas).

               39

               Šiuo atveju sprendimo pradėti procedūrą, kurio tekstas lenkų kalba buvo paskelbtas Oficialiajame leidinyje, 6, 32 ir 51 punktai aiškiai parodo, kad Komisija kėlė klausimą dėl kelių pagalbos, nuo 1997 m. išmokėtos HCz ir HSCz, atvejų buvimo. 6 punkte ji konstatuoja, kad „remiantis turima informacija, atrodytų, kad nuo 1997 m. restruktūrizavimo pradžios HCz keletą kartų gavo įvairią valstybės pagalbą“. 32 punkte ji patikslina, kad „per šią procedūrą turi būti atsižvelgiama į visą HCz nuo 1997 m. sausio 1 d. suteiktą pagalbą“. Taigi ji prašo, kad Lenkijos institucijos pateiktų „išsamią informaciją apie bet kokios valstybės pagalbos, kurią (Lenkijos Respublika) suteikė HCz nuo 1997 m., sumas ir paskyrimus“ (51 punktas).

               40

               Todėl iš šio sprendimo teksto aiškiai matyti, kad Komisija pradėjo išsamią procedūrą, apimančią visą pagalbą, kuri HCz buvo suteikta nuo 1997 metų.

               41

               Konkrečiai kalbant apie ieškovę, sprendimo pradėti procedūrą 18 punkte konstatuota, kad pagal 2002 m. Įstatymą ARP dukterinė bendrovė, vadinama „operatoriumi“, yra atsakinga už viešuosius įsiskolinimus. Tuomet šio sprendimo 19 punkte patikslinama, kad tai reiškia, jog operatorius už viešųjų kreditorių visų įkeitimo teisių, atsiradusių dėl viešųjų įsiskolinimų plieno gamybos sektoriuje, perleidimą gaus dalį HCz turto, nesusijusio su plieno gamyba. Operatoriaus vaidmuo yra labiau paaiškintas pastaboje, kuri pateikta sprendimo pradėti procedūrą 48 puslapio apačioje. Galiausiai sprendimo pradėti procedūrą 51 punkte Komisija klausia, kodėl operatoriui perleisto turto ir regioniniuose fonduose likusio turto vertė siekia atitinkamai 203 ir 159 milijonus PLN.

               42

               Todėl reikia manyti, kad 2004 m. gegužės 19 d. priimto sprendimo pradėti procedūrą motyvavimas leido ieškovei, kuri buvo įsteigta 2004 m. balandžio 5 d., suprasti, kad perėmusi HCz turtą ji galėjo įgyti pareigą grąžinti ginčijamą pagalbą.

               43

               Be to, atsižvelgiant į tai, kad ieškovė Lenkijoje buvo vienintelis ūkio subjektas, įgaliotas vykdyti „operatoriaus“ funkcijas pagal 2002 m. Įstatymą, siekdama įrodyti, jog buvo pažeistos jos procedūrinės teisės ji negali remtis tuo, kad sutiko vykdyti šias funkcijas tik 2005 m. liepos 8 dieną. Taip yra juo labiau dėl to, kad ARP prezidentas, kuriam visiškai priklauso ieškovė, dalyvavo oficialioje tyrimo procedūroje ir žinojo apie visas HCz restruktūrizavimo aplinkybes.

               44

               Todėl reikia atmesti pagrindą, susijusį su teisės į gynybą pažeidimu.

         Dėl pagrindo, susijusio su motyvavimo nebuvimu
      — Šalių argumentai

               45

               Ieškovė pažymi, kad, kalbant apie motyvus, dėl kurių Komisija pripažino, kad ji yra ginčijamos pagalbos gavėja ir todėl solidariai atsakinga už pagalbos grąžinimą, sprendimas yra lakoniškas ir neleidžia jai, kaip suinteresuotajai šaliai, suprasti motyvavimo.

               46

               Taip yra juo labiau dėl to, kad sprendime Komisija nurodė, jog perimtų įsipareigojimų, nustatytų pagal viešąją teisę, vertė viršijo perimto turto vertę. Todėl Komisijos argumentas, kad ieškovė yra ginčijamos pagalbos gavėja ir dėl to privalo ją grąžinti, yra nepagrįstas.

               47

               Komisija teigia, kad šie kaltinimai yra susiję su sprendimo pagrįstumu, o ne motyvavimu.

         — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               48

               Pagal nusistovėjusią teismų praktiką reikia skirti kaltinimą, susijusį su motyvavimo nebuvimu ar stoka, nuo kaltinimo, susijusio su sprendimo motyvų netikslumu (dėl klaidos dėl faktinių aplinkybių ar teisinio vertinimo). Pastarasis aspektas priklauso ginčijamo sprendimo esminio teisėtumo, o ne esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimo nagrinėjimui ir todėl jo negali būti konstatuotas EB 253 straipsnio pažeidimas (šio sprendimo 36 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, 67 punktas ir 1997 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cipeke prieš Komisiją, T-84/96, Rink. p. II-2081, 47 punktas). Todėl Pirmosios instancijos teismas, vykdydamas motyvavimo pareigos laikymosi kontrolę, negali nagrinėti motyvų, kuriais Komisija grindžia savo sprendimą, teisėtumo su esme susijusiais pagrindais. Tad prie ieškinio pagrindo, susijusio su motyvavimo nebuvimu ar stoka, pateikti kaltinimai ir argumentai, kuriais ginčijamas skundžiamo sprendimo pagrįstumas, yra nesvarbūs (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Corsica Ferries France prieš Komisiją, T-349/03, Rink. p. II-2197, 58 ir 59 punktai).

               49

               Šioje byloje sprendimo 146 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad HCz turtas ir įsipareigojimai buvo padalyti trims jos teises ir pareigas perėmusioms bendrovėms – RFG, MH ir Operator ir todėl ginčijamą pagalbą gavęs juridinis asmuo yra ne tik HCz, bet ir šie kiti ūkio subjektai. Taigi Komisija nurodė priežastį, dėl kurios ji ieškovę laikė solidariai atsakinga už ginčijamos pagalbos grąžinimą, nors ieškovės nepripažino kaip šios pagalbos gavėjos.

               50

               Šiomis aplinkybėmis negalima daryti išvados, kad sprendimas yra nemotyvuotas. Tiek, kiek ieškovė ginčija motyvų teisingumą ir priimtų nuostatų teisėtumą, jos argumentai bus nagrinėjami kartu su tolesniu pagrindu.

               51

               Darytina išvada, kad reikia atmesti pagrindą, susijusį su motyvavimo nebuvimu.

         Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio ir EB 88 straipsnio bei Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio klaidingu aiškinimu
      — Šalių argumentai

               52

               Ieškovė teigia, kad Komisija peržengė diskrecijos ribas pripažindama, jog ji yra ginčijamos pagalbos gavėja.

               53

               Vien aplinkybė, kad ieškovė, kuri nevykdo veiklos plieno sektoriuje, įgijo tam tikrą ginčijamą pagalbą gavusi įmonės turtą, nėra pakankamas pagrindas pripažinti, kad kartu su minėtu turtu ieškovė įgijo mokesčių lengvatas, kurias savo turtą perleidusi įmonė anksčiau yra gavusi dėl valstybės pagalbos, kuria pasinaudojo. Kadangi ieškovės perimtų įsipareigojimų, nustatytų pagal viešąją teisę, vertė yra didesnė už perduoto turto rinkos vertę, nėra pagrindo teigti, kad ji gavo kokią nors finansinę naudą, įskaitant valstybės pagalbos teikiamą naudą. Kai neteisėtą valstybės pagalbą gavusi įmonė nuperkama rinkos kaina, šios įmonės pirkėjas neturi būti laikomas šios pagalbos gavėju (2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas Vokietija prieš Komisiją, C-277/00, Rink. p. I-3925, toliau – sprendimas SMI).

               54

               Ieškovė teigia, kad bet koks ginčijamos pagalbos susigrąžinimas „sukrėstų“ įsipareigojimų, nustatytų pagal viešąją teisę, kuriuos Komisija kruopščiai apskaičiavo, išanalizavo ir kuriems pritarė, pertvarkymo pamatus ir atitinkamai sumažintų finansines priemones, skirtas finansuoti šiuos pagal viešąją teisę nustatytus įsipareigojimus.

               55

               Be to, ieškovė pabrėžia, kad neįgijo su plieno pramone nesusijusio turto pagal 2002 m. Įstatymą. Pagal šį įstatymą buvo galima perimti tik įmonės skolas. Teismo posėdyje ieškovė patikslino, kad tik 2005 m. liepos 8 d. ji sutiko vykdyti „operatoriaus“ funkcijas 2002 m. Įstatymo prasme. Todėl ieškovės atsakomybės pripažinimas sprendimo 3 straipsnyje buvo per ankstyvas, nes priimant sprendimą šis sutikimas dar nebuvo duotas.

               56

               Be to, kiti kreditoriai, turintys teisę į susigrąžinimą, taip pat galėjo reikalauti, kad ieškovė, kaip solidariai atsakinga skolininkė, grąžintų visą ginčijamą pagalbą kartu su palūkanomis. Vis dėlto tarp ieškovės ir MH ar IUD nebuvo tiesioginio sutartinio ryšio, kuris leistų ieškovei reikalauti, kad jos sugrąžintų ginčijamą pagalbą.

               57

               Iš pradžių Komisija primena, kad nors padarė išvadą, jog HCz restruktūrizavimas pagal 2002 m. Įstatymą buvo įvykdytas be papildomos valstybės pagalbos, nes tenkino „privataus kreditoriaus testo“ reikalavimus, ji taip pat konstatavo, kad per 1997–2002 m. laikotarpį HCz gavo valstybės pagalbą, kuri yra iš dalies nesuderinama su bendrąja rinka.

               58

               Komisija negali sutikti su požiūriu, kad ieškovė įgijo tam tikrą HCz turtą rinkos sąlygomis. Negalima nustatyti aukščiausios kainos, kurią rinkoje veikiantis privatus investuotojas buvo pasirengęs mokėti už šį turtą. Bet koks nuosavybės pasikeitimas, įgyvendintas restruktūrizuojant HCz ir dėl to įvykdytas jos turto padalijimas buvo 2002 m. Įstatymo nuostatomis pagrįsti sandoriai.

               59

               Dėl HCz, RFG, MH ir ieškovės solidarios atsakomybės, Komisijos manymu, valstybė narė turi tinkamai įgyvendinti nutartį susigrąžinti ginčijamą pagalbą. Komisija nori pažymėti, kad ieškovės perimto turto pirminė rinkos vertė, kaip nurodyta sprendime, skiriasi nuo A5 priede pateiktos buhalterinės vertės. Komisija neturėjo galimybės nustatyti tikslios turto vertės. Bet kuriuo atveju valstybė narė, kuri neturi galimybės įgyvendinti sprendimo, gali prašyti Komisiją pagalbos sprendžiant šias problemas.

         — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               60

               Iš esmės ieškovė teigia, jog Komisija suklydo, sprendime pripažindama, kad ji yra solidariai atsakinga už ginčijamos pagalbos grąžinimą.

               61

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalimi, jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų susigrąžinta iš „gavėjo“.

               62

               Šiuo atveju Komisija pabrėžė, kad ieškovė nėra ginčijamos pagalbos gavėja. Vis dėlto ji pripažino, kad ieškovė yra solidariai atsakinga už pagalbos grąžinimą.

               63

               Tiesa, Komisija, priėmusi 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą 1999/720/EB, EAPB dėl valstybės pagalbos, kurią Vokietija suteikė Gröditzer Stahlwerke GmbH ir jos dukterinei bendrovei Walzwerk Burg GmbH (OL L 292, p. 27), kur ji pirmą kartą nurodė susigrąžinti pagalbą iš turtą įgijusių įmonių, siekdama savo nutarimo dėl išieškojimo nuostatas padaryti neveiksmingas, tam tikrais atvejais pripažino, kad sąvoka „gavėjas“ pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį reiškė ne tik pirminį pagalbos gavėją, bet prireikus visas įmones, kurioms buvo perleistas turtas.

               64

               Iš tikrųjų, pirma, norint praplėsti privalančių sugrąžinti pagalbą ūkio subjektų grupę reikia, kad turtas būtų perleistas. Sprendimo priėmimo dieną, t. y. 2005 m. liepos 5 d., toks perleidimas dar nebuvo įgyvendintas, nes ieškovė sutiko vykdyti „operatoriaus“ funkcijas per HCz restruktūrizavimo procedūrą tik po kelių dienų. Vis dėlto pagal nusistovėjusią teismų praktiką nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo ginčijamo akto teisėtumas turi būti įvertintas atsižvelgiant į akto priėmimo dieną egzistavusias faktines ir teisines aplinkybes (žr. 1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktą ir šio sprendimo 53 punkte minėto sprendimo SMI 39 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).

               65

               Žinoma, Komisija teismo posėdyje teigė, jog visa HCz restruktūrizavimo procedūra buvo pagrįsta principu, kad turtas bus perduotas ieškovei ir kad jos sutikimo klausimas buvo tik formalus. Tačiau ieškovė teisingai pabrėžė, kad nors 2002 m. Įstatyme buvo numatytas „operatoriaus“ vaidmuo, jame nepatikslinama, kas yra „operatorius“ ir kiek „operatorių“ gali būti įsteigta. Todėl šiuo atveju „operatorius“ galėjo būti kitas ūkio subjektas nei ieškovė. Taigi besąlyginis ieškovės įtraukimas į solidariai atsakingų už ginčijamos pagalbos grąžinimą ūkio subjektų grupę sprendimo priėmimo dieną buvo per ankstyvas.

               66

               Antra, privalančių sugrąžinti pagalbą ūkio subjektų grupės praplėtimas pateisinamas tik tuo atveju, jei dėl turto perleidimo kiltų nurodymo susigrąžinti pagalbą pasekmių apėjimo pavojus ir ypač jei perleidus turtą pirminis pagalbos gavėjas taptų „tuščiu kiautu“, iš kurio neįmanoma susigrąžinti neteisėtos pagalbos (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo CDA Datenträger Albrechts prieš Komisiją, T-324/00, Rink. p. II-4309, 98 ir paskesnius punktus). Taip pat šį praplėtimą gali pateisinti tai, kad turtą įgijęs ūkio subjektas išsaugoja faktinį konkurencinį pranašumą, susijusį su pagalbos gavimu (šio sprendimo 53 punkte minėto sprendimo SMI 86 punktas).

               67

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad kai neteisėtą valstybės pagalbą gavusi įmonė nuperkama rinkos kaina, pirkėjo negalima laikyti įgijusiu pranašumą kitų rinkos dalyvių atžvilgiu. Todėl negalima reikalauti, kad pirkėjas sugrąžintų tokią pagalbą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 53 punkte minėto sprendimo SMI 80 ir 81 punktus). Konkrečiai kalbant, turto perleidimo atveju Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 66 punkte minėtame sprendime CDA Datenträger Albrechts prieš Komisiją pripažino, kad nors už turto perleidimą pirkėjas sumokėjo rinkos kainą, jis neišsaugoja faktinio konkurencinio pranašumo, susijusio su pardavėjui suteikta pagalba. Tokiu atveju negalima nei teigti, kad pirminis pagalbos gavėjas tampa „tuščiu kiautu“, iš kurio neįmanoma susigrąžinti neteisėtos pagalbos (šiuo klausimu žr. sprendimo 99 ir 100 punktus), nei kad pirkėjas išsaugojo faktinį konkurencinį pranašumą, susijusį su pagalbos gavimu.

               68

               Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad tikrindamos finansines perleidimo sąlygas nacionalinės institucijos gali atsižvelgti visų pirma į ekspertų ataskaitą, galimą parengti perleidimo metu (2008 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-214/07, Rink. p. I-8357, 59 ir 60 punktai).

               69

               Šioje byloje ieškovė teigia, kad jos perimtų įsipareigojimų, nustatytų pagal viešąją teisę, vertė buvo daug didesnė už jai perleisto turto vertę. Iš sprendimo 53 konstatuojamosios dalies matyti, kad nepriklausomų ekspertų ataskaitoje ieškovės įgytas turtas, t. y. žemės sklypas, įmonės Elsen akcijos ir gautini įsiskolinimai, rinkoje buvo įvertinti 156 mln. PLN (A5 priede nurodytas skaičius šiuo atžvilgiu skiriasi tik šiek tiek). Tačiau ieškovės teisėtai perimtų įsipareigojimų, nustatytų pagal viešąją teisę, bendra vertė buvo daugiau kaip 280 mln. PLN. Šiomis aplinkybėmis Komisija, nepateikdama kitų paaiškinimų, negalėjo teigti, nei kad galėjo kilti vengimo pavojus, nei kad ieškovė turėjo faktinį konkurencinį pranašumą, susijusį su ginčijamos pagalbos gavimu. Ji turėjo bent paaiškinti priežastį, kodėl manė, kad neturi reikšmės tai, jog turtas buvo perleistas už „kainą“, kuri, atrodo, užkirto kelią pasinaudoti tokiu konkurenciniu pranašumu. Kadangi ieškovė nėra pardavėjo grupei priklausanti ar netgi plieno gamybos rinkoje veikianti bendrovė, bet perima sunkumų patiriančių įmonių skolas ir turtą tam, kad padengtų jų įsiskolinimus kreditoriams, Komisija konkrečiai turėjo įrodyti, kad kyla vengimo pavojus ir kad ieškovė turi faktinį konkurencinį pranašumą, susijusį su ginčijamos pagalbos gavimu.

               70

               Todėl ieškovė buvo klaidingai įtraukta į ūkio subjektų, solidariai atsakingų už ginčijamos pagalbos grąžinimą, grupę.

               71

               Taigi reikia priimti ieškinio pagrindą, susijusį su EB 87 ir EB 88 straipsnių bei Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio klaidingu aiškinimu.

               72

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek jis susijęs su ieškove, nesant reikalo nagrinėti paskutinio ieškinio pagrindo, susijusio su teisinio saugumo ir proporcingumo principų pažeidimu.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               73

               Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2005 m. liepos 5 d. Komisijos sprendimo 2006/937/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C 20/04 (ex NN 25/04) bendrovei Huta Częstochowa S.A. 3 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, kiek ji susijusi su Operator ARP sp. z o.o.

                           2.

                           Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Dittrich
                     Paskelbta 2009 m. liepos 1 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            Turinys

                  Teisinis pagrindas

                  Faktinės bylos aplinkybės

                  Procesas ir šalių reikalavimai

                  Dėl teisės

                  Dėl priimtinumo

                  — Šalių argumentai

                  — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

                  Dėl esmės

                  Dėl pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu

                  — Šalių argumentai

                  — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

                  Dėl pagrindo, susijusio su motyvavimo nebuvimu

                  — Šalių argumentai

                  — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

                  Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio ir EB 88 straipsnio bei Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio klaidingu aiškinimu

                  — Šalių argumentai

                  — Pirmosios instancijos teismo vertinimas

                  Dėl bylinėjimosi išlaidų

            (
            *1
         )	Proceso kalba: lenkų.


1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Frits Loendersloot (F. Loendersloot Internationale Expeditie) prieš George Ballantine & Son Ltd ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Byla C-349/95.