title: 2007 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo - Priimtinumas - EB 49 straipsnis - Laisvas paslaugų teikimas - Darbuotojų komandiravimas - Apribojimai - Įmokos į nacionalinę mokamų atostogų kasą - Dokumentų vertimas - Pranešimas apie komandiruotų darbuotojų darbo vietą. # Byla C-490/04.

text:
      Byla C‑490/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      „Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Priimtinumas – EB 49 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Darbuotojų komandiravimas – Apribojimai – Įmokos į nacionalinę mokamų atostogų kasą – Dokumentų vertimas – Pranešimas apie komandiruotų darbuotojų darbo vietą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ikiteisminė procedūra – Dalykas
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos teisė pareikšti ieškinį – Terminas pasinaudoti šia teise
      (EB 226 straipsnis)
      3.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Valstybės įsipareigojimų neįvykdymo įrodymas – Komisijai tenkanti įrodinėjimo pareiga
      (EB 226 straipsnis)
      4.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Darbuotojų komandiravimas
      (EB 49 straipsnis)
      5.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Darbuotojų komandiravimas
      (EB 49 straipsnis)
      1.        EB 226 straipsnyje numatytos ikiteisminės procedūros paskirtis – suteikti atitinkamai valstybei narei galimybę įvykdyti iš
         Bendrijos teisės kylančius įsipareigojimus arba tinkamai apsiginti nuo Komisijos pareikštų kaltinimų.

      (žr. 25 punktą)
      2.        EB 226 straipsnyje įtvirtintas normas reikia aiškinti taip, jog Komisija neprivalo laikytis nustatyto termino, nebent pernelyg
         ilga šioje nuostatoje numatytos ikiteisminės procedūros trukmė atitinkamai valstybei narei apsunkintų galimybę atmesti Komisijos
         pareikštus kaltinimus ir taip pažeistų jos teisę į gynybą. Tokį poveikį turi įrodyti atitinkama valstybė narė.

      (žr. 26 punktą)
      3.        Byloje dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį pareiga įrodyti tariamą valstybės įsipareigojimų neįvykdymą
         tenka Komisijai. Ji turi Teisingumo Teismui pateikti įrodymų, reikalingų šiam valstybės įsipareigojimų neįvykdymo faktui patikrinti,
         ir negali remtis kokia nors prezumpcija.

      Be to, nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų apimtį reikia vertinti atsižvelgiant į nacionalinių teismų aiškinimą.
      (žr. 48–49 punktus)
      4.        Valstybė narė, įpareigodama užsienio darbdavius, įdarbinančius darbuotojus nacionalinėje teritorijoje, išversti į šios valstybės
         narės kalbą tam tikrus dokumentus, kurie turi būti saugomi darbo vietoje per visą komandiruotų darbuotojų faktinį darbo laikotarpį,
         nepažeidžia įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

      Aišku, tokia nustatyta pareiga riboja laisvę teikti paslaugas, jeigu kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms sukelia papildomų
         administracinių ir finansinių išlaidų, ir dėl to konkurencijos požiūriu jų padėtis neprilygsta priimančioje valstybėje narėje
         įsisteigusio darbdavio padėčiai, taigi jos gali būti atgrasomos nuo paslaugų teikimo šioje valstybėje narėje.

      Vis dėlto tokią pareigą galima pateisinti bendrąjį interesą užtikrinančiu tikslu, susijusiu su socialine darbuotojų apsauga,
         jeigu ji priimančiosios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijoms leidžia atlikti kontrolę, reikalingą užtikrinti,
         kad šioje srityje būtų laikomasi nacionalinių nuostatų. Kadangi ji įpareigoja išversti tik kelis dokumentus ir darbdaviai
         neapsunkinami sunkia administracine ar finansine našta, ji neviršija to, kas būtina pasiekti socialinės apsaugos tikslą.

      (žr. 66, 68–72, 76 punktus)
      5.        Valstybė narė, įpareigodama užsienio laikinojo įdarbinimo įmones raštu pranešti ne tik apie darbuotojo komandiravimo į jį
         priimančią įmonę atitinkamoje valstybėje narėje pradžią ir pabaigą, bet ir apie šio darbuotojo darbo vietą ir bet kokį su
         tuo susijusį pakeitimą, nors tokioms pačioms šioje valstybėje įsteigtoms įmonėms tokia papildoma pareiga nenustatyta, neįvykdo
         įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

      (žr. 85, 89 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 18 d.(*)

      „Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Priimtinumas – EB 49 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Darbuotojų komandiravimas – Apribojimai – Įmokos į nacionalinę mokamų atostogų kasą – Dokumentų vertimas – Pranešimas apie komandiruotų darbuotojų darbo vietą“
      Byloje C‑490/04,
      dėl 2004 m. lapkričio 29 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama E. Traversa, G. Braun ir H. Kreppel, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą W.‑D. Plessing, M. Lumma ir C. Schulze‑Bahr, padedamų advokato T. Lübbig,

      atsakovę,
      palaikomą
      Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. de Bergues ir O. Christmann,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai R. Schintgen, A. Tizzano (pranešėjas), M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. lapkričio 8 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2006 m. gruodžio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad priėmusi teisės aktus, pagal kuriuos:

      –        užsienio įmonės privalo mokėti įmokas į Vokietijos atostogų kasą netgi tuomet, kai darbuotojams pagal jų darbdavio įsisteigimo
         valstybės teisės aktus suteikiama iš esmės panaši apsauga (1996 m. vasario 26 d. Darbuotojų komandiravimo įstatymas (Arbeitnehmer-Entsendegesetz,
         toliau – AEntG) (1996 m. BGBl. I, p. 227),

      –        užsienio įmonės privalo išversti į vokiečių kalbą darbo sutartį ar dokumentus, kurių reikalaujama pagal darbuotojo kilmės
         valstybės teisę remiantis 1991 m. Tarybos direktyva 91/533/EEB dėl darbdavio pareigos informuoti darbuotojus apie galiojančias
         sutarties arba darbo santykių sąlygas (OL L 288, p. 32), darbo užmokesčio lapelius, pažymas apie darbo laiką, pažymas apie
         išmokėtą darbo užmokestį ir visus kitus dokumentus, kurių reikalauja Vokietijos valdžios institucijos (AEntG 2 straipsnis),

      –        užsienio laikinojo įdarbinimo įmonės privalo pranešti ne tik apie kiekvieną darbuotojo komandiruotę į darbuotoją priimančią
         įmonę Vokietijoje, bet ir apie kiekvieną jo darbą šios įmonės prašymu statybų aikštelėje (AEntG 3 straipsnio 2 dalis),

      Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.
       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      EB sutartis
      2        EB 49 straipsnis nurodo:

      „Pagal toliau išdėstytas nuostatas Bendrijoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams
         subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektu yra asmuo, kuriam tos paslaugos
         teikiamos.

      <...>“.
       Direktyva 96/71/EB
      3        Pagal 1996 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18,
         p. 1) 1 straipsnį ji „taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą
         komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją <...>“.

      4        Pagal šios direktyvos 3 straipsnį „Darbo sąlygos“:

      „1. Valstybės narės užtikrina, kad neatsižvelgiant į tai, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams, 1 straipsnio 1 dalyje
         paminėtos įmonės garantuoja į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams darbo sąlygas dėl toliau nurodytų dalykų, kuriuos
         toje valstybėje narėje, kur darbas yra atliekamas, reglamentuoja:

      –        įstatymai ir kiti teisės aktai
      ir (arba)
      –        kolektyvinės sutartys ar arbitražo sprendimai, kurie buvo paskelbti visuotinai taikytinais, kaip numatyta šio straipsnio 8 dalyje,
         jeigu jie susiję su priede išvardyta veikla:

      <...>
      b)      dėl minimalių mokamų metinių atostogų trukmės;
      <...>
      d)      dėl darbuotojų, ypač laikinojo įdarbinimo įmonių siūlomų, samdos sąlygų;
      <...>
      <...>.“
      5        Šios direktyvos 4 straipsnis „Bendradarbiavimas teikiant informaciją“ nustato:

      „1.      Kad ši direktyva būtų įgyvendinta, valstybės narės, laikydamosi nacionalinės teisės aktų ir (arba) praktikos, paskiria vieną
         ar kelias ryšio palaikymo tarnybas arba vieną ar kelias kompetentingas nacionalines institucijas.

      2.      Valstybės narės sudaro sąlygas, kad valstybinės valdžios institucijos, kurios, laikydamosi nacionalinės teisės aktų, yra atsakingos
         už 3 straipsnyje nurodytų darbo sąlygų monitoringą, bendradarbiautų. Šis bendradarbiavimas pirmiausia apima atsakymus į pagrįstus
         tų valdžios institucijų prašymus suteikti informacijos apie tarpvalstybinę darbuotojų samdą, įskaitant akivaizdžius pažeidimus
         arba galimus neteisėtos tarpvalstybinės veiklos atvejus.

      <...>“.
       Nacionalinė teisė
      6        Vokietijos Federacinės Respublikos gautoje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje darbuotojų komandiravimą šioje
         valstybėje narėje reglamentavo AEntG.

      7        Pagal AEntG 1 straipsnio 1 dalį visuotinai privalomos kolektyvinės statybų sektoriaus sutartys, reglamentuojančios poilsio
         trukmę, mokamas atostogas ir papildomas atostogų išmokas, taikomos užsienyje įsisteigusiems darbdaviams, komandiruojantiems
         darbuotojus į Vokietiją.

      8        AEntG 1 straipsnio 3 dalis nurodo:

      „Jeigu visuotinai privalomoje kolektyvinėje sutartyje numatyta, kad bendra socialinių partnerių institucija renka įmokas ir
         teikia išmokas 1 dalyje nurodytų teisių į atostogas suteikimo pagrindu, šios sutarties normos privalomos ir užsienio darbdaviams
         ir jų darbuotojams, patenkantiems į šios sutarties taikymo sritį teritorijos atžvilgiu, jeigu ši sutartis ar bet kuri kita
         nuostata užtikrina, kad:

      1)      užsienio darbdavys tuo pačiu metu neprivalo mokėti įmokų pagal šį įstatymą ir analogiškai savo buveinės įstaigai; ir
      2)      bendros socialinių partnerių institucijos procedūra numato, jog atsižvelgiama į užsienio darbdavio jau sumokėtas įmokas, siekiant,
         kad jo darbuotojai įgytų teises į įstatymuose, kolektyvinėse sutartyse ar sutartyse numatytas atostogas.

      <...>“.
      9        AEntG 2 straipsnio 3 dalis numato:

      „Per visą faktinį darbuotojo, kuriam taikomas šis įstatymas, darbo laikotarpį ar bent per visą statybų trukmę, neviršijančią
         dvejų metų, kiekvienas užsienyje įsisteigęs darbdavys Vokietijoje privalo saugoti dokumentus vokiečių kalba, reikalingus patikrinti,
         ar laikomasi iš 1 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio, 1 straipsnio 2a dalies antrojo sakinio ir 1 straipsnio 3a dalies penktojo
         sakinio išplaukiančių teisinių pareigų, kad kontrolę atliekančių valdžios institucijų prašymu jis galėtų pateikti dokumentus
         statybos aikštelėje.“

      10      AEntG 3 straipsnio 2 dalis išdėstyta taip:

      „Užsienyje įsteigta laikinojo įdarbinimo įmonė, komandiruojanti vieną ar kelis darbuotojus juos priimančioms įmonėms, kurioms
         taikomas šis įstatymas, prieš statybų darbų pradžią privalo <...> kompetentingoms muitinės įstaigoms pateikti pranešimą vokiečių
         kalba, kuriame pateikiama ši informacija:

      1)      komandiruojamų darbuotojų, kuriems taikomas šis įstatymas, vardas, pavardė ir gimimo data;
      2)      komandiruotės pradžia ir pabaiga;
      3)      darbo vieta (statybų aikštelė);
      <...>“
       Ikiteisminė procedūra
      11      Išnagrinėjusi keletą skundų, 1998 m. lapkričio 12 d. oficialiu pranešimu bei 1999 m. rugpjūčio 17 d. papildomu oficialiu pranešimu
         Komisija atkreipė Vokietijos valdžios institucijų dėmesį į tai, kad keletas AEntG nuostatų yra nesuderinamos su EB sutarties
         59 straipsniu (po pakeitimo – EB 49 straipsnis).

      12      Kadangi 1999 m. kovo 8 d., gegužės 4 d. ir spalio 25 d. laiškuose išdėstyti Vokietijos Federacinės Respublikos paaiškinimai
         Komisijos netenkino, 2001 m. liepos 25 d. ji šiai valstybei narei išsiuntė pagrįstą nuomonę ir paragino per du mėnesius nuo
         gavimo imtis būtinų priemonių ją įvykdyti.

      13      2001 m. spalio 1 d., 2001 m. gruodžio 10 d. ir 2003 m. vasario 3 d. laiškais Vokietijos Federacinė Respublika pateikė Komisijai
         savo paaiškinimus dėl pagrįstos nuomonės. 2004 m. sausio 23 d. laišku ši valstybė narė Komisijai pateikė AEntG redakciją,
         pakeistą 2003 m. gruodžio 20 d. priėmus trečiąjį įstatymą, reglamentuojantį modernių paslaugų teikimą darbo rinkoje (Drittes
         Gesetz für moderne Dienstleistungen am Arbeitsmarkt, 2003 m. BGBl I, p. 2848).

      14      Komisija, konstatavusi, kad pakeitus AEntG buvo pašalinta tik dalis jos iš pradžių nurodytų pažeidimų, nusprendė pareikšti
         šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
      15      Vokietijos vyriausybė pareiškė keturis prieštaravimus dėl priimtinumo, susijusius su EB 49 straipsnio, kaip svarbios nuostatos
         vertinant AEntG atitiktį Bendrijos teisei, pasirinkimu, pernelyg ilga ikiteisminės procedūros trukme, ieškinio netikslumu
         ir pirmojo Komisijos pareikšto kaltinimo dalyko pakeitimu.

       Dėl EB 49 straipsnio, kaip svarbios nuostatos vertinant AEntG atitiktį Bendrijos teisei, pasirinkimo
      16      Vokietijos valdžios institucijos mano, kad nagrinėjamos AEntG nuostatos pirmiausia turėjo būti vertinamos atsižvelgiant į
         Direktyvą 96/71, kuri yra konkrečiai susijusi su darbuotojų komandiravimu paslaugų teikimo sistemoje. Būtent Komisija turėjo
         įrodyti, jog Vokietijos Federacinė Respublika neteisingai perkėlė šią direktyvą arba kad nagrinėjamos nuostatos buvo taikomos
         su direktyva nesuderinamu būdu.

      17      Šiuo klausimu reikia priminti, jog Direktyva 96/71 siekiama derinti valstybių narių teisės aktus įtvirtinant nacionalinių
         taisyklių, kurias valstybė narė privalo taikyti kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms, komandiruojančioms darbuotojus
         į jos teritoriją teikiant tarpvalstybines paslaugas, sąrašą.

      18      Taigi šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirma įtrauka nurodo, kad valstybės narės užtikrina, jog, neatsižvelgiant į tai,
         kokia teisė taikoma darbo santykiams, šios įmonės garantuoja komandiruotiems darbuotojams darbo sąlygas dėl šiame straipsnyje
         nurodytų dalykų, kuriuos nustato valstybė narė, kur atliekamas darbas.

      19      Vis dėlto Direktyva 96/71 nesuderino šių nacionalinių taisyklių materialinio turinio (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 25 d.
         Komisijos pranešimą Tarybai, Europos Parlamentui, Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui dėl Direktyvos
         96/71 įgyvendinimo valstybėse narėse KOM(2003) 458, galutinis, p. 7). Todėl jų turinį valstybės narės gali nustatyti laisvai
         laikydamosi sutarties ir bendrųjų Bendrijos teisės principų, taigi šiuo atveju įskaitant ir EB 49 straipsnį.

      20      Savo ieškinyje Komisija ginčija AEntG 1 straipsnio 3 dalies, 2 straipsnio ir 3 straipsnio 2 dalies atitiktį sutarčiai, nes
         šiais straipsniais neleistinai apribojama laisvė teikti paslaugas Bendrijoje.

      21      Neginčijama, kad EB 49 straipsnis draudžia šios pagrindinės laisvės apribojimus. Todėl Komisija teisingai rėmėsi šiuo straipsniu,
         kai užginčijo nagrinėjamų nuostatų atitiktį Bendrijos teisei.

      22      Iš to išplaukia, kad pirmąjį Vokietijos Federacinės Respublikos prieštaravimą dėl priimtinumo reikia atmesti.

      Dėl pernelyg ilgos ikiteisminės procedūros trukmės
      23      Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad ieškinys nepriimtinas dėl Komisijos kaltės atsiradusio delsimo, padariusio poveikį
         šiai procedūrai dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Nors Komisija oficialų pranešimą jai išsiuntė 1998 m. lapkričio 12 d., ieškinį
         ji pareiškė tik 2004 m. lapkričio 29 d., t. y. praėjus daugiau kaip šešeriems metams nuo šio laiško išsiuntimo. Dėl su tokiu
         delsimu susijusiu aplaidumu Komisija pažeidė pareigą laikytis protingo termino ir teisinio saugumo reikalavimo, kuriuo gali
         remtis valstybė narė ir pagal AEntG saugomi darbuotojai.

      24      Vokietijos valdžios institucijų nuomone, Komisija privalėjo pagreitinti procedūrą, nes ji turėjo tam reikiamus įgaliojimus.
         Iš tikrųjų pradėjus procedūrą Teisingumo Teismas jau buvo priėmęs keletą sprendimų, skirtų darbuotojams komandiruoti bendrąja
         prasme, ir sprendimą, susijusį būtent su AEntG (žr. 2001 m. spalio 25 d. Sprendimą sujungtose bylose Finalarte ir kt, C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98–C‑54/98 ir C‑68/98–C‑71/98, Rink. p. I‑7831). Šie sprendimai turėjo padėti greičiau išspręsti šią bylą.

      25      Vis dėlto, viena vertus, šiuo klausimu reikia priminti, kad EB 226 straipsnyje numatytos ikiteisminės procedūros paskirtis
         – suteikti atitinkamai valstybei narei galimybę įvykdyti iš Bendrijos teisės kylančius įsipareigojimus arba tinkamai apsiginti
         nuo Komisijos pareikštų kaltinimų (2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑475/98, Rink. p. I‑9797, 35 punktas).

      26      Kita vertus, reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką EB 226 straipsnyje įtvirtintas normas reikia aiškinti taip,
         jog Komisija neprivalo laikytis nustatyto termino, nebent pernelyg ilga šioje nuostatoje numatytos ikiteisminės procedūros
         trukmė atitinkamai valstybei narei apsunkintų galimybę atmesti Komisijos pareikštus kaltinimus ir taip pažeistų jos teisę
         į gynybą. Tokį poveikį turi įrodyti atitinkama valstybė narė (žr. 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 15 ir 16 punktus; 1999 m. sausio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑207/97, Rink. p. I‑275, 25 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Austriją 36 punktą).

      27      Kadangi atsižvelgus į Teisingumo Teismo darbuotojų komandiravimo srityje priimtus sprendimus, nėra reikalo nagrinėti, ar šiuo
         atveju laikotarpį, jį pradėjus skaičiuoti nuo oficialaus pranešimo Vokietijos Federacinei Respublikai dienos iki šio ieškinio
         pareiškimo dienos, galima laikyti pernelyg ilgu, reikia pripažinti, kad ši valstybė narė nesirėmė nei dėl ikiteisminės procedūros
         atsiradusių teisių į gynybą pažeidimu, nei kitomis aplinkybėmis, kurias būtų galima pripažinti tokiu pažeidimu.

      28      Todėl antrąjį Vokietijos Federacinės Respublikos prieštaravimą dėl priimtinumo reikia atmesti.

      Dėl ieškinio netikslumo
      29      Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad ieškinys nepriimtinas, nes jame nėra aiškiai išvardyti kaltinimai, dėl kurių Teisingumo
         Teismo prašoma priimti sprendimą. Konkrečiai kalbant, Komisija nenurodo, ar ji siekia užginčyti tik AEntG nuostatas, ar taip
         pat Vokietijos administracinių institucijų ir teismų atliekamą šių nuostatų taikymą konkrečiais atvejais.

      30      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pagal Procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti nurodytas ginčo
         dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Todėl kiekviename pagal EB 226 straipsnyje pareikštame ieškinyje Komisija
         turi pakankamai aiškiai ir nuosekliai išdėstyti kaltinimus, kad valstybė narė galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas
         – patikrinti tariamo įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimą (šiuo klausimu žr. 1990 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑347/88, Rink. p. I‑4747, 28 punktą ir 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑98/04, Rink. p. I‑4003, 18 punktą).

      31      Tačiau šiuo atveju iš Komisijos ieškinio pagrindimo ir reikalavimų pakankamai aiškiai ir tiksliai matyti, kad jis susijęs
         su AEntG 1 straipsnio 3 dalies, 2 straipsnio ir 3 straipsnio 2 dalies atitiktimi EB 49 straipsniui. Todėl šis ieškinys nėra
         dviprasmiškas.

      32      Todėl trečiąjį Vokietijos Federacinės Respublikos prieštaravimą dėl priimtinumo reikia atmesti.

       Dėl pirmojo kaltinimo dalyko pakeitimo
      33      Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad pirmasis kaltinimas nepriimtinas, nes šio kaltinimo dalykas pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje
         nebuvo suformuluotas vienodai.

      34      Pagrįstoje nuomonėje Komisija nurodė, kad įpareigojusi užsienio įmones mokėti įmokas Vokietijos mokamų atostogų kasai statybų
         sektoriuje, nors „jos ir toliau privalėjo tiesiogiai apmokėti savo darbuotojų atostogas įsisteigimo valstybėje narėje“, Vokietijos
         Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį. Tačiau ieškinyje ji tvirtina, kad sutartis pažeista dėl
         užsienio įmonių pareigos mokėti įmokas šiai kasai, „net jeigu darbuotojams“, dirbantiems šiose įmonėse, „pagal įsisteigimo
         valstybės narės teisės aktus suteikiama iš esmės panaši apsauga <...>“. Taigi Komisija pakeitė ir išplėtė ginčo dalyką.

      35      Komisija atsikerta, kad skirtingas pagrįstos nuomonės rezoliucinės dalies ir ieškinio reikalavimų formulavimas visiškai nepakeitė
         ginčo dalyko.

      36      Akivaizdu, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dalykas apibrėžiamas šioje
         nuostatoje numatytos ikiteisminės procedūros metu, todėl pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti grindžiami tais pačiais kaltinimais
         (žr. 1992 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑105/91, Rink. p. I‑5871, 12 punktą ir 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑11/95, Rink. p. I‑4115, 73 punktą).

      37      Vis dėlto šis reikalavimas nereiškia, kad bet kuriuo atveju turi visiškai sutapti pagrįstos nuomonės rezoliucinė dalis ir
         ieškinio reikalavimai, jeigu ginčo dalykas nebuvo išplėstas ar pakeistas (1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑191/95, Rink. p. I‑5449, 56 punktas ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑358/01, Rink. p. I‑13145, 28 punktas).

      38      Šiuo atveju iš pagrįstos nuomonės matyti, kad Komisijos ikiteisminėje stadijoje pareikšta kritika buvo susijusi su AEntG 1 straipsnio
         3 dalyje užsienio įmonėms nustatyta pareiga mokėti įmokas Vokietijos mokamų atostogų kasai, dėl ko būtų du kartus mokamos
         mokamų atostogų išmokos ir įsisteigimo valstybėje narėje, ir komandiravimo valstybėje, ir su tuo, kad šios įmonės nuo dvigubo
         mokėjimo būtų atleistos tik tuo atveju, jeigu įsisteigimo valstybėje narėje egzistuotų kasa, panaši į Vokietijos kasą. Ieškinyje
         Komisija taip pat ginčija dvigubą naštą, tenkančią darbdaviui, komandiruojančiam darbuotojus į Vokietiją, ir pernelyg griežtą
         atleidimo nuo AEntG 1 straipsnio 3 dalyje numatytos pareigos formuluotę.

      39      Todėl reikia pripažinti, jog Komisija ieškinio dalyko neišplėtė ir jo nepakeitė, dėl to nepažeidė ir EB 226 straipsnio.

      40      Todėl reikia atmesti ir ketvirtąjį Vokietijos Federacinės Respublikos prieštaravimą dėl priimtinumo ir pripažinti Komisijos
         pareikštą ieškinį priimtinu.

       Dėl esmės
       Dėl pareigos mokėti įmokas Vokietijos mokamų atostogų kasai (AEntG 1 straipsnio 3 dalis)
       Šalių argumentai
      41      Komisija teigia, kad atleidimas nuo pareigos mokėti įmokas, numatytas AEntG 1 straipsnio 3 dalyje, yra pernelyg griežtai suformuluotas,
         dėl to darbdaviui, komandiruojančiam savo darbuotojus į Vokietiją, tenka su EB 49 straipsniu nesuderinama dviguba ekonominė
         našta. Komisijos manymu, pagal AEntG kitoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės, komandiruojančios darbuotojus, turėtų būti
         atleidžiamos nuo pareigos mokėti įmokas ne tik tuo atveju, kai užtikrinama, kad jos jau moka įmokas į panašią sistemą įsisteigimo
         valstybėje narėje, bet ir tuomet, jeigu šioje valstybėje yra teisės aktai, kurie, nors ir nėra grindžiami darbdavio mokamomis
         įmokomis, tačiau suteikia darbuotojui teisių į mokamas atostogas apsaugą, prilygstančią numatytajai Vokietijos teisės aktuose.

      42      Vokietijos vyriausybė atsikerta, jog Komisija nepateikė konkrečių įrodymų, kad AEntG 1 straipsnio 1 dalis prieštarauja sutarčiai.
         Papildomai ji nurodo, kad šią nuostatą administracinės institucijos ir nacionaliniai teismai taiko suderintai su iš Bendrijos
         teisės išplaukiančiomis pareigomis.

      43      Siekdama išvengti to, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms tektų dviguba ekonominė našta, Vokietijos Federacinė
         Respublika pradėjo pragmatinį tarpvalstybinį bendradarbiavimą su kitomis valstybėmis narėmis, sudarydama su kai kuriomis iš
         jų dvišalius susitarimus dėl abipusio nacionalinių mokamų atostogų sistemų pripažinimo.

      44      Be to, Vokietijos teismai, būtent Bundesarbeitsgericht, visada laikėsi Teisingumo Teismo principų, nustatytų darbuotojų komandiravimo srityje. Be patikrinimo, ar egzistuoja dvišalis
         susitarimas, jie taip pat užtikrindavo, jog komandiruotam darbuotojui Vokietijos teisės aktai, reglamentuojantys teises į
         mokamas atostogas, būtų taikomi tik tuo atveju, jeigu jie iš tikrųjų jam būtų naudingi, palyginti su situacija, jeigu būtų
         taikomos jo kilmės valstybėje galiojančios nuostatos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      45      Pirmiausia reikia pažymėti, kad AEntG 1 straipsnio 3 dalies trečiasis sakinys įpareigoja užsienio darbdavius mokėti įmokas
         Vokietijos mokamų atostogų kasai, jei dėl to jie neturi tuo pačiu metu mokėti įmokų šiai kasai ir panašiai įstaigai savo įsisteigimo
         valstybėje (1 dalis), ir kad šių darbdavių sumokėtos įmokos siekiant, jog darbuotojai įgytų teisę į įstatymuose, kolektyvinėse
         sutartyse ar sutartyse numatytas atostogas, yra įskaitomos (2 punktas).

      46      Taip pat pažymėtina, jog Teisingumo Teismas jau yra priėmęs minėtą Finalarte ir kt. sprendimą dėl šios AEntG nuostatos atitikties sutarčiai. Būtent šio sprendimo 45, 49 ir 53 punktuose Teisingumo Teismas pabrėžė,
         jog AEntG 1 straipsnio 3 dalies atitiktis Bendrijos teisei priklauso nuo dviejų sąlygų, kurių įvykdymą turi patikrinti nacionalinis
         teismas. Šis teismas turi išnagrinėti, ar Vokietijos teisės aktai mokamų atostogų srityje suteikia realią papildomą apsaugą
         už Vokietijos teritorijos ribų įsisteigusių paslaugų teikėjų komandiruotiems darbuotojams ir ar šių teisės aktų taikymas buvo
         proporcingas siekiant socialinės šių darbuotojų apsaugos.

      47      Aišku, kad šioje procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo būtent Komisija turėjo įvertinti, ar šios sąlygos buvo įvykdytos,
         ir pateikti Teisingumo Teismui visus įrodymus, reikalingus patikrinti šios nuostatos atitiktį EB 49 straipsniui.

      48      Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką byloje dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pareiga įrodyti
         tariamą valstybės įsipareigojimų neįvykdymą tenka Komisijai. Ji turi Teisingumo Teismui pateikti įrodymų, reikalingų šiam
         valstybės įsipareigojimų neįvykdymo faktui patikrinti, ir negali remtis kokia nors prezumpcija (žr. būtent 1990 m. kovo 20 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑62/89, Rink. p. I‑925, 37 punktą ir 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑341/02, Rink. p. I‑2733, 35 punktą).

      49      Be to, reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų apimtį
         reikia vertinti atsižvelgiant į nacionalinių teismų aiškinimą (žr. būtent 1994 m. birželio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑382/92, Rink. p. I‑2435, 36 punktą ir 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑300/95, Rink. p. I‑2649, 37 punktą).

      50      Reikia pripažinti, jog šiuo atveju Komisija nepateikė įrodymų, reikalingų patikrinti AEntG 3 straipsnio 1 dalies atitiktį
         EB 49 straipsniui. Iš tikrųjų ji tik pažodžiui išaiškino šios AEntG nuostatos 1 punktą ir nepateikė savo nuomonės dėl dviejų
         minėtame sprendime Finalarte ir kt. įtvirtintų sąlygų, išdėstytų šio sprendimo 46 punkte. Be to, grįsdama savo ieškinį, Komisija nepateikė jokių argumentų ir
         nenurodė jokių nacionalinių teismų sprendimų ar kokių nors kitų duomenų, kurie galėtų įrodyti, jog, priešingai nei teigia
         Vokietijos valdžios institucijos, praktikoje AEntG 1 straipsnio 3 dalis taikoma ar aiškinama Bendrijos teisę neatitinkančiu
         būdu.

      51      Komisijos teigimu, vis dėlto jos pažodinį AEntG 1 straipsnio 3 dalies aiškinimą patvirtina pavyzdys, susijęs su Danijos teisės
         aktais. Danijoje į Vokietijos mokamų atostogų kasą panaši institucija neapmoka darbuotojo teisių į atostogas. Jeigu šiam tikslui
         pats darbdavys nemoka įmokų, darbuotojas bet kada gali gauti apmokėjimą iš darbdavių susivienijimo. Nepaisant tokios garantijos,
         Danijoje įsisteigęs darbdavys, komandiravęs savo darbuotojus į Vokietiją, vis dėlto privalo mokėti įmokas šiai kasai. Komisijos
         teigimu, šios pareigos mokėti įmokas buvo galima išvengti tik sudarius tarpžinybinį susitarimą dėl abipusio nacionalinių mokamų
         atostogų sistemų pripažinimo. Tokį susitarimą sudarė Danijos Karalystės ir Vokietijos Federacinė Respublika. Tačiau teisinio
         saugumo principas draudžia, kad iš sutarties išplaukiančios teisės priklausytų nuo tarpžinybinio susitarimo sudarymo.

      52      Vis dėlto tokiems argumentams negalima pritarti. Iš bylos medžiagos matyti, kad Danijoje yra mokamų atostogų fondas (Arbejdsmarkedets Feriefond), panašus į Vokietijos mokamų atostogų kasą, ir kad AEntG 1 straipsnio 3 dalies pirmasis sakinys, kaip jis taikomas pagal
         minėtą tarpžinybinį susitarimą, Danijos įmones, mokančias įmokas šiam fondui, atleidžia nuo pareigos mokėti įmokas Vokietijos
         kasai.

      53      Be to, nors tiesa, kad teisinio saugumo reikalavimas neleidžia, jog asmenų naudojimasis teisėmis, išplaukiančiomis iš Bendrijos
         teisės, priklausytų nuo nacionalinėse administracinėse taisyklėse nustatytų sąlygų ir apribojimų (šiuo klausimu žr. 1993 m.
         balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑306/91, Rink. p. I‑2133, 14 punktą ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisiją prieš Prancūziją, C‑354/98, Rink. p. I‑4927, 11 punktą), vis dėlto reikia pripažinti, jog tarpvalstybinio darbuotojų komandiravimo atveju
         dėl nacionalinių mokamų atostogų sistemų palyginimo galintys iškilti sunkumai negali būti išspręsti, nesant suderinimo šioje
         srityje, jeigu valstybių narių institucijos veiksmingai tarpusavyje nebendradarbiauja (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 25 d.
         Komisijos pranešimą Tarybai, Europos Parlamentui, Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui). Toks bendradarbiavimas,
         bendriau – valstybių narių pareiga lojaliai bendradarbiauti Bendrijos teisės reglamentuojamose srityse pasireiškia sudarant
         tarpžinybinius susitarimus, siekiant užtikrinti abipusį minėtų sistemų pripažinimą.

      54      Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Komisija neįrodė, jog užsienio įmonės privalo mokėti įmokas Vokietijos mokamų
         atostogų kasai, net jeigu jų įdarbintiems darbuotojams pagal šių įmonių steigimosi valstybės teisės aktus suteikiama iš esmės
         panaši apsauga.

      55      Todėl pirmąjį Komisijos kaltinimą reikia atmesti.

       Dėl pareigos saugoti tam tikrus dokumentus vokiečių kalba statybų aikštelėje (AEntG 2 straipsnio 3 dalis)
       Šalių argumentai
      56      Komisijos manymu, užsienio įmonių pareiga išversti į vokiečių kalbą visus dokumentus, kurių reikalaujama pagal AEntG 2 straipsnio
         3 dalį, t. y. darbo sutartį (arba jai prilygstantį dokumentą Direktyvos 91/533 prasme), darbo užmokesčio lapelius, pažymas
         apie darbo laiką, pažymas apie išmokėtą darbo užmokestį ir visus kitus dokumentus, kurių reikalauja Vokietijos valdžios institucijos,
         yra nepateisinamas ir neproporcingas EB 49 straipsniu garantuojamo laisvės teikti paslaugas apribojimas.

      57      Kalbėdama apie šios AEntG nuostatos nepagrįstumą, Komisija nurodo, kad 1999 m. lapkričio 23 d. Sprendime Arbalde ir kt. (C‑369/96 ir C‑376/96, Rink. p. I‑8453) Teisingumo Teismas nusprendė, jog užsienio įmonių pareigos saugoti priimančiosios
         valstybės narės teritorijoje dokumentus negalima motyvuoti siekiu bendrai palengvinti šios valstybės valdžios institucijoms
         vykdyti kontrolę. Tačiau, Komisijos nuomone, jeigu šios pareigos negalima pateisinti šiuo tikslu, pareiga išversti visus nagrinėjamus
         dokumentus, kuri yra bent tiek pat ribojanti, irgi yra nepagrįsta.

      58      Kiek tai susiję su nagrinėjamos nuostatos proporcingumu, Komisija, pateikusi nuorodą į minėtą sprendimą Arblade ir kt., tvirtino, jog bendroji pareiga išversti šiuos dokumentus tapo nereikalinga dėl Direktyvos 96/71 4 straipsnyje numatytos
         valstybių narių bendradarbiavimo sistemos.

      59      Vokietijos Federacinė Respublika, kurios reikalavimus palaiko Prancūzijos Respublika, mano, jog AEntG 2 straipsnio 3 dalyje
         numatyta pareiga išversti dokumentus yra suderinama su EB 49 straipsniu.

      60      Vokietijos valdžios institucijų manymu, ši pareiga grindžiama reikalingumu leisti vykdyti veiksmingą iš AEntG išplaukiančių
         teisinių pareigų kontrolę ir taip užtikrinti veiksmingą darbuotojų apsaugą. Kontrolės institucijos privalo galėti nagrinėjamus
         dokumentus perskaityti ir juos suprasti, o tam reikia, kad jie būtų išversti. Iš tikrųjų veiksminga kontrolė neturėtų priklausyti
         nuo nagrinėjamų statybų aikštelių kontrolę vykdančių institucijų kalbos žinių.

      61      Vokietijos ir Prancūzijos vyriausybės papildomai nurodo, jog minėtas sprendimas Arblade ir kt. neleidžia daryti tiesioginių išvadų dėl AEntG 2 straipsnio 3 dalies pagrįstumo ir proporcingumo.

      62      Galiausiai šios vyriausybės mano, jog Direktyvos 96/71 4 straipsnyje numatytu nacionalinių valdžios institucijų bendradarbiavimu
         negalima pakeisti užsienio darbdavių pareigos išversti dokumentus.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      63      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 49 straipsnis reikalauja ne tik panaikinti bet kokią kitoje valstybėje
         narėje įsteigto paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokius apribojimus – net vienodai taikomus ir nacionaliniams,
         ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams – jeigu jie gali užkirsti kelią, trukdyti ar padaryti mažiau patrauklią kitoje
         valstybėje narėje įsteigto paslaugų teikėjo veiklą, kur jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas (žr. 1991 m. liepos 25 d.
         Sprendimo Säger, C‑76/90, Rink. p. I‑4221, 12 punktą; 1996 m. kovo 28 d. Sprendimo Guiot C‑272/94, Rink. p. I‑1905, 10 punktą ir 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑244/04, Rink. p. I‑885, 30 punktą).

      64      Net jeigu sritis nėra suderinta, laisvė teikti paslaugas, vienas iš pagrindinių Sutarties principų, gali būti ribojama tik
         tokiais teisės aktais, grindžiamais privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, kurie taikomi visiems priimančioje valstybėje
         narėje veiklą vykdantiems asmenims ar įmonėms, jeigu šio intereso neapsaugo paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje
         taikomos taisyklės (žr. būtent minėto sprendimo Arblade ir kt. 34 ir 35 punktus; 2002 m. sausio 24 d. Sprendimo Portugaia Construções, C‑164/99, Rink. p. I‑787, 19 punktą ir 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑445/03, Rink. p. I‑10191, 21 punktą).

      65      Galiausiai valstybės narės nacionalinės teisės aktų taikymas kitose valstybės narėse įsteigtiems paslaugų teikėjams turi būti
         tinkamas užtikrinti jais siekiamą tikslą, neviršijant to, kas būtina jį pasiekti (žr. būtent minėto sprendimo Säger, 15 punktą; 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Kraus, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą ir 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktą).

      66      Šiuo atveju iš AEntG 2 straipsnio 3 dalies matyti, kad kai už Vokietijos teritorijos ribų įsisteigęs darbdavys įdarbina darbuotojus
         Vokietijoje, jis privalo saugoti tam tikrus dokumentus vokiečių kalba per visą komandiruotų darbuotojų faktinį darbo laikotarpį
         arba bent iki statybų pabaigos, neviršijant dvejų metų, jog šie dokumentai kontrolės institucijų prašymu būtų pateikiami statybų
         aikštelėje. Kaip Vokietijos vyriausybė patikslino teismo posėdyje, ir Komisija to neužginčijo, šie dokumentai yra: darbo sutartis,
         darbo užmokesčio lapeliai, pažymos apie darbo laiką ir apie išmokėtą darbo užmokestį.

      67      Atsižvelgus į tai, kad šioje srityje nėra Bendrijos suderinimo priemonių, siekiant įvertinti antrojo Komisijos kaltinimo pagrįstumą,
         reikia išnagrinėti, ar šioje AEntG nuostatoje įtvirtinti reikalavimai riboja laisvę teikti paslaugas ir ar nagrinėjamoje veiklos
         srityje tokie laisvės teikti paslaugas apribojamai pateisinami privalomais bendrojo intereso pagrindais. Jeigu atsakymas būtų
         teigiamas, galiausiai reikėtų patikrinti, ar tokio paties rezultato nebūtų galima gauti pasitelkus mažiau ribojančias taisykles.

      68      Pirma, reikia pripažinti, kad, nustačiusi nagrinėjamų dokumentų vertimo į vokiečių kalbą reikalavimą, ši nuostata apriboja
         laisvę teikti paslaugas.

      69      Iš tikrųjų tokia nustatyta pareiga kitoje valstybėje narėje įsteigtoms įmonėms sukelia papildomų administracinių ir finansinių
         išlaidų, taigi konkurencijos požiūriu jų padėtis neprilygsta priimančioje valstybėje narėje įsisteigusio darbdavio padėčiai,
         todėl jos gali būti atgrasomos nuo paslaugų teikimo šioje valstybėje narėje.

      70      Antra, vis dėlto svarbu pažymėti, jog AEntG 2 straipsnio 3 dalimi siekiama bendrąjį interesą užtikrinančio tikslo, t. y. socialinės
         darbuotojų apsaugos statybų sektoriuje ir jos užtikrinimo kontrolės. Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad šis tikslas
         yra vienas iš privalomųjų tokius laisvės teikti paslaugas apribojimus pateisinančių pagrindų (žr. 1982 m. vasario 3 d. Sprendimo
         Seco ir Desquenne & Giral, 62/81 ir 63/81, Rink. p. 223, 14 punktą; 1990 m. kovo 27 d. Sprendimo Rush Portuguesa, C‑113/89, Rink. p. I‑1417, 18 punktą; minėtų sprendimų Guiot 16 punktą ir Arblade ir kt. 51 punktą).

      71      Iš tikrųjų AEntG 2 straipsnio 3 dalimi, nustačiusia, kad statybų aikštelėje turi būti saugomi nagrinėjami dokumentai priimančiosios
         valstybės narės kalba, siekiama, kad šios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos darbo vietoje vykdytų kontrolę,
         reikalingą užtikrinti, jog buvo laikomasi nacionalinių nuostatų darbuotojų apsaugos srityje, būtent nuostatų, susijusių su
         darbo užmokesčiu ir darbo laiku. Tokios kontrolės vietoje praktiškai būtų ypač sudėtingos, ar netgi neįmanomos, jeigu šiuos
         dokumentus būtų galima pateikti darbdavio įsisteigimo valstybės narės kalba, nes šią kalbą nebūtinai supranta priimančiosios
         valstybės narės valstybės tarnautojai.

      72      Iš to išplaukia, kad AEntG 2 straipsnio 3 dalyje numatyta pareiga yra pateisinama.

      73      Minėtas sprendimas Arblade ir kt. nepaneigia šios išvados teisingumo.

      74      Aišku, kad Teisingumo Teismas šio sprendimo 76 punkte nusprendė, jog laisvės teikti paslaugas apribojimo, įpareigojant užsienio
         darbdavį saugoti tam tikrus dokumentus priimančioje valstybėje narėje gyvenančio asmens namuose, pateisinti nepakanka, jog
         tokių dokumentų buvimas šioje valstybėje bendrai palengvintų šios valstybės valdžios institucijoms kontrolės vykdymą; vis
         dėlto šio sprendimo punktas susijęs su tuo, kad darbdaviui nustatyta pareiga pateikti kompetentingoms valdžios institucijoms
         tam tikrus dokumentus, net kai jis priimančioje valstybėje narėje darbuotojų nebeįdarbina.

      75      Tačiau taip nėra šiuo atveju, nes AEntG 2 straipsnio 3 dalis įpareigoja saugoti dokumentus vokiečių kalba per visą faktinio
         komandiruotų darbuotojų darbo laikotarpį Vokietijoje ar per visą statybų trukmę. Be to, kaip išplaukia iš šio sprendimo 74 punkto,
         šia nuostata siekiama ne bendrai palengvinti kompetentingų Vokietijos valdžios institucijų vykdomą kontrolę, o praktiškai
         sudaryti šioms institucijoms galimybę atlikti patikrinimus statybų aikštelėse.

      76      Trečia, svarbu pripažinti, jog ši nuostata įpareigoja išversti tik keturis dokumentus (darbo sutartį, darbo užmokesčio lapelį,
         pažymą apie darbo laiką ir pažymą apie išmokėtą darbo užmokestį), kurie nėra pernelyg ilgi ir kurie paprastai suformuluoti
         standartinėmis frazėmis. Todėl atsižvelgus į tai, jog darbdaviai, komandiruojantys darbuotojus į Vokietiją, neapsunkinami
         sunkia administracine ar finansine našta, AEntG 2 straipsnio 3 dalis neviršija to, kas būtina pasiekti socialinės apsaugos
         tikslą.

      77      Galiausiai reikia pažymėti, kad pagal šiuo metu galiojančią teisę nėra mažiau ribojančių priemonių, galinčių užtikrinti šį
         tikslą.

      78      Iš tikrųjų už Vokietijos teritorijos ribų įsteigtiems darbdaviams nustatyta pareiga netampa nereikalinga vien dėl Direktyvos
         96/71 4 straipsnyje numatyto nacionalinių institucijų bendradarbiavimo ir pasikeitimo informacija sistemos. Iš tiesų iš bylos
         medžiagos išplaukia, jog iš darbdavių pagal AEntG reikalaujamų dokumentų šios institucijos nesaugo, todėl jų – tinkamai išverstų
         – negalima perduoti kitų valstybių narių kompetentingoms institucijoms per nustatytus protingus terminus.

      79      Be to, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 86 punkte, šiuo metu nėra nė vienos Bendrijos priemonės, įpareigojančios
         naudotis dokumentais keliomis kalbomis tarpvalstybinio darbuotojų komandiravimo atveju.

      80      Iš viso, kas išdėstyta, išplaukia, kad antrąjį Komisijos kaltinimą reikia atmesti.

       Užsienio laikinųjų įdarbinimo įmonių pareiga pranešti apie komandiruotų darbuotojų darbo vietą (AEntG 3 straipsnio 2 dalis)
       Šalių argumentai
      81      Komisija tvirtina, jog užsienio laikinojo įdarbinimo įmonėms nustatyta pareiga pranešti kompetentingoms valdžios institucijoms
         ne tik apie kiekvieną darbuotojo komandiravimą į jį priimančią įmonę Vokietijoje, bet ir apie šio darbuotojo darbo vietos
         pasikeitimą pakeitus statybų aikštelę, kai tokia papildoma pareiga nenustatyta Vokietijoje įsteigtoms laikinojo įdarbinimo
         įmonėms, yra priemonė, labiau apsunkinanti tarpvalstybinį paslaugų teikimą nei paslaugų teikimą valstybės viduje. Komisijos
         manymu, tokio skirtingo vertinimo nepateisina joks motyvas.

      82      Vokietijos Federacinė Respublika atsikerta, kad AEntG 3 straipsnio 2 dalyje numatyta pareiga pranešti yra suderinama su EB 49 straipsniu.
         Iš tikrųjų šią pareigą pateisina reikalingumas atlikti veiksmingą kontrolę siekiant geresnės darbuotojų apsaugos. Be to, ji
         pernelyg neapsunkina atitinkamos laikinojo įdarbinimo įmonės.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      83      Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog laisvė teikti paslaugas reikalauja panaikinti bet kokią diskriminaciją
         paslaugų teikėjo atžvilgiu dėl jo pilietybės arba dėl to, kad jis įsisteigęs kitoje nei paslaugų teikimo valstybėje narėje
         (žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Collectieve Antennevoorziening Gouda, C‑288/89, Rink. p. I‑4007, 10 punktą; tos pačios dienos sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑353/89, Rink. p. I‑4069, 14 punktą ir 1993 m. gegužės 4 d. Sprendimo Distribuidores Cinematográficos, C‑17/92, Rink. p. I‑2239, 13 punktą).

      84      Šiuo požiūriu reikia pripažinti, jog AEntG 2 straipsnio 3 dalis lemia už Vokietijos teritorijos ribų įsisteigusių paslaugų
         teikėjų diskriminaciją.

      85      Iš tikrųjų ši nuostata kitose valstybėse narėse įsteigtas laikinojo įdarbinimo įmones įpareigoja raštu pranešti kompetentingoms
         Vokietijos valdžios institucijoms ne tik apie darbuotojo komandiravimo į jį priimančią įmonę Vokietijoje pradžią ir pabaigą,
         bet ir apie šio darbuotojo darbo vietą ir bet kokį su tuo susijusį pakeitimą, nors tokioms pačioms Vokietijoje įsteigtoms
         įmonėms tokia papildoma pareiga nenustatyta ir ji visuomet tenka darbuotoją priimančiai įmonei.

      86      Tačiau Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog nacionalinės teisės aktai, kurie nevienodai taikomi paslaugų teikėjams,
         neatsižvelgiant į jų kilmę, yra nesuderinami su Bendrijos teise, nebent jie patenka į aiškiai nukrypti leidžiančių nuostatų
         taikymo sritį, kaip antai EB 46 straipsnis, į kurį nukreipia EB 55 straipsnis (žr. 1991 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo ERT, C‑260/89, Rink. p. I‑2925, 24 punktą; minėto sprendimo Collectieve Antennevoorziening Gouda 11 punktą ir 2002 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Cura Anlagen, C‑451/99, Rink. p. I‑3193, 31 punktą). Iš EB 46 straipsnio, kurį reikia aiškinti griežtai, išplaukia, kad diskriminacinės nuostatos
         gali būti pateisintos viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais.

      87      Šiuo atžvilgiu pakanka paminėti, kad Vokietijos vyriausybė nenurodė nė vieno šioms priežastims priskirtino pagrindo.

      88      Iš to išplaukia, kad trečiasis Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.

      89      Todėl reikia pripažinti, jog priėmusi tokią nuostatą, kaip antai AEntG 3 straipsnio 2 dalis, pagal kurią užsienio laikinojo
         įdarbinimo įmonės privalo pranešti ne tik apie darbuotojo komandiravimą į jį priimančią įmonę Vokietijoje, bet ir apie bet
         kokį jo darbo vietos pakeitimą, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      90      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų
         patenkinama, o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi
         išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.

      91      Šioje byloje Komisija, kurios du kaltinimai iš trijų buvo atmesti, padengia du trečdalius, o Vokietijos Federacinė Respublika
         – trečdalį bylinėjimosi išlaidų.

      92      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Priėmusi tokią nuostatą, kaip antai 1996 m. vasario 26 d. Darbuotojų komandiravimo įstatymo (Arbeitnehmer-Entsendegesetz)
            3 straipsnio 2 dalis, pagal kurią užsienio laikinojo įdarbinimo įmonės privalo pranešti ne tik apie darbuotojo komandiravimą
            į jį priimančią įmonę Vokietijoje, bet ir apie bet kokį jo darbo vietos pakeitimą, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė
            įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Europos Bendrijų Komisija padengia du trečdalius bylinėjimosi išlaidų. Vokietijos Federacinė Respublika padengia trečdalį
            bylinėjimosi išlaidų.
      4.      Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2011 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Apeliacinis skundas - Bendrijos prekių ženklas - Tik iš skaitmenų sudarytas žymuo - Paraiška įregistruoti žymenį "1 000" kaip prekių ženklą brošiūroms, periodiniams leidiniams ir laikraščiams - Tariamai apibūdinamasis minėto žymens pobūdis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo kriterijai - VRDT pareiga atsižvelgti į savo ankstesnę praktiką.#Byla C-51/10 P.

text:
      Byla C‑51/10 P
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Tik iš skaitmenų sudarytas žymuo – Paraiška įregistruoti žymenį „1 000“ kaip prekių ženklą brošiūroms, periodiniams leidiniams ir laikraščiams – Tariamai apibūdinamasis minėto žymens pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo kriterijai – VRDT pareiga atsižvelgti į savo ankstesnę praktiką“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Aiškinimas atsižvelgiant
            į su atmetimo pagrindu susijusį viešąjį interesą – Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas – Tikslas – Prieinamumo
            reikalavimas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      2.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Pagrindų, numatytų
            Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, taikymo sričių sutapimas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai)
      3.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti
            tik iš žymenų ir nuorodų, galinčių būti naudojamų prekės ar paslaugos savybėms žymėti – Sąvoka – Tik iš skaitmenų sudaryti
            žymenys
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      4.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo veikimas – Apribojimai – Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnio b punktas –
            Dalykas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas ir 12 straipsnio b punktas)
      5.        Bendrijos prekių ženklas – Tarnybos sprendimai – Vienodo požiūrio principas – Gero administravimo principas – Ankstesnė Tarnybos
            praktika
      1.        Kiekvienas Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalyje išvardytas atmetimo pagrindas turi būti
         aiškinamas atsižvelgiant į visuomenės interesą, kuriuo šis pagrindas yra grindžiamas. Visuomenės interesu, kuriuo grindžiamas
         minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punktas, siekiama užtikrinti, kad žymenis, kuriais apibūdinamos viena arba kelios
         prekių ar paslaugų, kurioms juos prašoma įregistruoti kaip prekių ženklus, savybės, galėtų laisvai naudoti visi tokias prekes
         ar paslaugas siūlantys ūkio subjektai.

      Siekiant užtikrinti visišką šio tikslo laisvai naudoti įgyvendinimą, tam, kad Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams
         ir pramoniniam dizainui) atsisakytų registruoti remdamasi Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu, nebūtina, kad,
         pateikiant registracijos paraišką, nagrinėjamas žymuo būtų iš tikrųjų naudojamas apibūdinti. Pakanka, kad minėtą žymenį būtų
         galima naudoti tokiais tikslais. Be to, šis atmetimo pagrindas taikomas neatsižvelgiant į tai, ar egzistuoja konkretus, aktualus
         arba griežtas galėjimo laisvai naudoti reikalavimas, todėl nesvarbus konkurentų, kurie yra arba galėtų būti suinteresuoti
         naudoti nagrinėjamą žymenį, skaičius. Be to, nesvarbu, ar yra kitų žymenų, kurie labiau įprasti nei nagrinėjamasis toms pačioms
         prekių ar paslaugų, nurodytų paraiškoje įregistruoti, savybėms žymėti. Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog minėto reglamento
         7 straipsnio 1 dalies c punktui taikyti nebūtina, kad nagrinėjamas žymuo atitiktų įprastus žymėjimo būdus.

      (žr. 36–40 punktus)
      2.        Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti apibūdinamieji žymenys neturi ir
         skiriamojo požymio, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Tačiau žymuo gali neturėti skiriamojo
         požymio pagal minėtą 7 straipsnio 1 dalies b punktą ne tik dėl jo galimo apibūdinamojo pobūdžio. Taigi, nors 7 straipsnio
         1 dalies b punkto ir šio 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo sritys tam tikra prasme sutampa, pirmoji iš šių nuostatų vis
         dėlto skiriasi nuo antrosios, nes apima visas aplinkybes, kuriomis žymuo neleidžia atskirti vienos įmonės prekių ar paslaugų
         nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų.

      Tokiomis aplinkybėmis, norint teisingai taikyti Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalį, svarbu užtikrinti, kad šiame 7 straipsnio
         1 dalies c punkte nurodytas atmetimo pagrindas būtų tinkamai taikomas tik tais atvejais, kuriems jis konkrečiai skirtas.

      (žr. 46–48 punktus)
      3.        Atvejai, kuriems konkrečiai skirtas Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytas
         atmetimo pagrindas, yra tokie, kuriais žymuo, kurį prašoma įregistruoti kaip prekių ženklą, gali žymėti prekių ar paslaugų,
         kurių atžvilgiu pateikta paraiška, „savybę“. Iš tikrųjų minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punkte pavartodamas žodžius
         „rūšiai, kokybei, kiekiui, paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar
         kitoms prekių ar paslaugų savybėms“ teisės aktų leidėjas nurodė, pirma, kad rūšis, kokybė, kiekis, paskirtis, vertė, geografinė
         kilmė arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikas turi būti laikomi prekių ar paslaugų savybėmis, ir, antra, patikslino,
         kad šis sąrašas nėra baigtinis, nes gali būti atsižvelgiama ir į kitas prekių ar paslaugų savybes.

      Teisės aktų leidėjo pasirinkimu vartoti žodį „savybė“ pabrėžiama tai, kad minėtoje nuostatoje nurodyti žymenys yra ne tik
         skirti žymėti prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos, savybę, kurią lengvai atpažįsta suinteresuotieji asmenys.
         Taigi atsisakyti registruoti žymenį pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą turi būti galima, tik jei būtų
         pagrįsta manyti, kad suinteresuotieji asmenys jį iš tikrųjų atpažins kaip vienos iš minėtų savybių apibūdinimą.

      Šie paaiškinimai ypač svarbūs, kalbant apie tik iš skaitmenų sudarytus žymenis. Iš tikrųjų, kadangi tokie žymenys paprastai
         yra tapatinami su skaičiais, jie gali būti naudojami prekyboje kiekiui žymėti. Tačiau tam, kad tik iš skaitmenų sudarytą žymenį
         būtų galima atsisakyti registruoti pagal 7 straipsnio 1 dalies c punktą dėl to, kad jis žymi kiekį, turi būti pagrįsta manyti,
         kad, suinteresuotųjų asmenų požiūriu, šiais skaičiais nurodytas kiekis apibūdina prekes ar paslaugas, kurioms prašoma registracijos.

      (žr. 48–52 punktus)
      4.        Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 12 straipsnio b punkte įtvirtinta taisyklė nedaro lemiamos įtakos šio reglamento
         7 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtintos taisyklės aiškinimui. Iš tikrųjų minėto reglamento 12 straipsnis yra susijęs su
         Bendrijos prekių ženklo veikimo apribojimu, o šio reglamento 7 straipsnis susijęs su atsisakymo registruoti žymenis kaip prekių
         ženklus pagrindais.

      Aplinkybė, kad minėtas 12 straipsnio b punktas užtikrina galimybę visiems ūkio subjektams laisvai naudoti nuorodas, susijusias
         su prekių ir paslaugų savybėmis, visiškai nesusiaurina minėto 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo srities. Priešingai,
         minėta aplinkybė aiškiai parodo suinteresuotumą tuo, kad 7 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtintas, be kita ko, absoliutus
         atmetimo pagrindas būtų veiksmingai taikomas visiems žymenims, galintiems žymėti prekių ar paslaugų, kurioms jį prašoma įregistruoti
         kaip prekių ženklą, savybę.

      (žr. 59–61 punktus)
      5.        Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) savo įgaliojimus turi vykdyti laikydamasi bendrųjų
         Sąjungos teisės principų, kaip antai vienodo vertinimo ir gero administravimo principų.

      Atsižvelgdama į šiuos du principus Tarnyba, nagrinėdama paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, turi atsižvelgti į
         sprendimus, kurie jau buvo priimti dėl panašių paraiškų, ir ypatingą dėmesį skirti klausimui, ar reikia priimti tokį patį
         sprendimą.

      (žr. 73–74 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. kovo 10 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Tik iš skaitmenų sudarytas žymuo – Paraiška įregistruoti žymenį „1 000“ kaip prekių ženklą brošiūroms, periodiniams leidiniams ir laikraščiams – Tariamai apibūdinamasis minėto žymens pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo kriterijai – VRDT pareiga atsižvelgti į savo ankstesnę praktiką“
      Byloje C‑51/10 P
      dėl 2010 m. vasario 1 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., įsteigta Čenstakavoje (Lenkija), atstovaujama Rechtsanwalt A. von Mühlendahl,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamai A. Folliard-Monguiral,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel, M. Ilešič (pranešėjas), M. Safjan ir M. Berger,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. lapkričio 10 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (toliau – Technopol) prašo panaikinti 2009 m. lapkričio 19 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Agencja Wydawnicza Technopol prieš VRDT (1 000) (T‑298/06, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2006 m. rugpjūčio 7 d. Vidaus rinkos
         derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo byloje R 447/2006-4
         (toliau – ginčijamas sprendimas), susijusio su paraiška įregistruoti žymenį „1000“ kaip Bendrijos prekių ženklą, panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
      2        1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) 4 straipsnyje „Žymenys, galintys sudaryti Bendrijos prekių ženklą“ nurodyta:

      „Bendrijos prekių ženklą gali sudaryti bet kokie žymenys, kuriuos galima pavaizduoti grafiškai, būtent: žodžiai, tarp jų asmenų
         pavardės, dizainas, raidės, skaitmenys, išorinis prekių arba jų įpakavimo vaizdas, jeigu jie leidžia atskirti vienos įmonės
         prekes ar paslaugas nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų.“

      3        Minėto reglamento 7 straipsnyje „Absoliutūs atmetimo pagrindai“ įtvirtinta:

      „1.      Neregistruojami šie žymenys:
      <...>
      b)      neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai;
      c)      prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšiai, kokybei, kiekiui,
         paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų savybėms;

      <...>
      3.      Šio straipsnio 1 dalies b, c ir d punktų nuostatos netaikomos, jeigu dėl prekių ženklo naudojimo jis yra tapęs atskiriamu
         nuo tų prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos.“

      4        Pagal Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnį „Bendrijos prekių ženklo veikimo apribojimas“:

      „Bendrijos prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiosioms šalims komercinėje veikloje naudoti:
      <...>
      b)      prekių ar teikiamų paslaugų rūšies, kokybės, kiekio, paskirties, vertės, geografinės kilmės, pagaminimo laiko nuorodas arba
         kitas jų charakteristikas;

      <...>
      jeigu toks naudojimas neprieštarauja sąžiningai pramoninės ir komercinės veiklos praktikai.“
      5        Minėto reglamento 74 straipsnyje „Faktų nagrinėjimas Tarnybos iniciatyva“ numatyta:

      „1.      Procedūrų metu Tarnyba faktus nagrinėja savo iniciatyva; tačiau procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių
         pagrindų atveju Tarnyba nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus bei siekiamą reikalavimų patenkinimo
         būdą.

      2.      Tarnyba gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku.“
      6        Reglamentas Nr. 40/94 buvo panaikintas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo
         (OL L 78, p. 1), kuris įsigaliojo 2009 m. balandžio 13 dieną. Tačiau, atsižvelgiant į faktinių aplinkybių datą, šiam ginčui
         taikomas Reglamentas Nr. 40/94.

       Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
      7        2005 m. balandžio 4 d. Technopol pateikė VRDT paraišką įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą tokį žymenį:

      „1 000“
      8        Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio
         15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 16 klasės ir atitinka tokį aprašymą:
         „brošiūros; periodiniai leidiniai, įskaitant periodinius kryžiažodžių ir žaidimų leidinius; kasdieninė spauda“.

      9        2006 m. sausio 31 d. ekspertas atmetė šią paraišką pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktus ir nurodė,
         kad žymuo „1 000“ neturi skiriamojo požymio ir yra atitinkamų prekių turinį arba kitas savybes apibūdinanti nuoroda.

      10      2006 m. kovo 31 d. Technopol pateikė apeliaciją dėl eksperto sprendimo. 2006 m. rugpjūčio 7 d. sprendimu VRDT ketvirtoji apeliacinė taryba patvirtino eksperto
         atliktą analizę.

      11      Minėta taryba manė, kad žymuo „1 000“ gali apibūdinti Technopol leidinių turinį ir kad bet kuriuo atveju jis nėra skiriamasis, nes vartotojas jį laikytų minėtų leidinių gyrimu, o ne kilmės
         nuoroda.

      12      Ypač ginčijamo sprendimo 18 ir 19 punktuose minėta taryba konstatavo, kad:

      18      <...> dažnai periodiniuose leidiniuose skelbiami įvairios informacijos įvertinimai <...> Tokiais atvejais pasirenkami apvalūs
         skaičiai dėl jų išraiškingumo <...>

      19      Be to, prie paraiškoje nurodytų (prekių) priskiriami <...> įvairias kompiliacijas apimantys leidiniai. Paprastai tokios rūšies
         leidiniuose pateikiamos informacijos skaičius yra apvalus <...> Be to, (žymuo „1 000“) neginčytinai gali būti naudojamas apibūdinti,
         ypač „periodiniuose kryžiažodžių ir žaidimų leidiniuose“, kurių atžvilgiu prašoma apsaugos. Atitinkama visuomenė aptariamame
         leidinyje esantį (žymenį „1 000“) suvoktų kaip nuorodą, kad jame yra tiksliai 1 000 mįslių ar žaidimų. Kaip matyti iš paieškų
         internete, rinkoje jau yra daugybė tokios rūšies prekių <...>.“

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      13      2006 m. spalio 18 d. Technopol Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.

      14      Savo ieškinį apeliantė grindė dviem pagrindais, iš kurių pirmasis susijęs su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto
         pažeidimu, o antrasis – su to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

      15      Dėl pirmojo pagrindo Technopol tvirtina, kad, nesant papildomų žodžių, žymuo „1 000“ nėra apibūdinamasis. Vartotojo požiūriu, negalima nustatyti tiesioginio
         ir konkretaus ryšio tarp minėto žymens ir atitinkamų prekių savybių.

      16      Pirmosios instancijos teismas atmetė šiuos argumentus ir dėl to – pirmąjį pagrindą. Tokį sprendimą iš esmės lėmė šie motyvai:

      „21      <...> Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti žymenys ir nuorodos yra tokie, kurie, įprastai naudojami,
         suinteresuotosios visuomenės požiūriu gali žymėti prekę ar paslaugą, kurioms prašoma registracijos, tiesiogiai ar nurodydami
         kurią nors iš pagrindinių jų savybių <...>.

      22      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką žymuo laikomas apibūdinamuoju, jeigu yra pakankamai tiesioginė ir konkreti jo ir nagrinėjamų
         prekių ar paslaugų sąsaja, leidžianti suinteresuotajai visuomenei iš karto ir be papildomų svarstymų suvokti nagrinėjamų prekių
         ar paslaugų arba vienos iš jų pagrindinių savybių apibūdinimą <...>.

      23      Taigi žymens apibūdinamasis pobūdis gali būti vertinamas tik atsižvelgiant į suinteresuotosios visuomenės suvokimą ir į nagrinėjamas
         prekes bei paslaugas <...>.

      24      Šiuo atveju atitinkamos prekės yra brošiūros, periodiniai leidiniai, įskaitant periodinius kryžiažodžių ir žaidimų leidinius,
         bei kasdienė spauda, skirta plačiajai visuomenei, ir šalys šios aplinkybės neginčijo <...>.

      25      Reikia nustatyti, ar paprastas vartotojas, kuris yra pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus, neturėdamas
         jokios papildomos informacijos (žymenį „1 000“) suvoktų kaip apibūdinantį vieną iš paraiškoje įregistruoti nurodytų prekių
         savybių.

      26      Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad, kaip matyti iš (ginčijamo) sprendimo 18 ir 19 punktų, suinteresuotosios visuomenės požiūriu
         egzistuoja tiesioginė ir konkreti žymens „1 000“ ir tam tikrų nurodytų prekių savybių sąsaja. Iš tikrųjų žymuo „1 000“ nurodo
         kiekį, todėl suinteresuotoji visuomenė iš karto ir be papildomų svarstymų jį suvoktų kaip nagrinėjamų prekių savybių, būtent
         puslapių bei pateikiamų kūrinių, informacijos ir žaidimų kiekio apibūdinimą arba pateikiamų nuorodų hierarchinį įvertinimą.
         Aplinkybė, kad prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaro tik skaitmenys, nepaneigia šios išvados, nes <...> trūkstamą elementą
         suinteresuotoji visuomenė lengvai nustatytų, kadangi skaičius ir minėtos nagrinėjamų prekių savybės susiejamos iš karto.

      27      Kaip (ginčijamo) sprendimo 18 ir 19 punkte konstatavo Apeliacinė taryba, ypač dažnai brošiūrose ir periodiniuose leidiniuose
         pateikiami įvertinimai ir kompiliacijos, kurios, kalbant apie turinio nurodymą, pateikiamos apvaliais skaičiais; šiuo atžvilgiu
         Apeliacinė tarybos nurodomas pavyzdys yra „1 000 klausimų ir atsakymų“. Šios aplinkybės sustiprina apibūdinamąją sąsają, kuri
         paprasto vartotojo požiūriu egzistuoja tarp nagrinėjamų prekių ir (žymens „1 000“).

      <...>
      30      Kadangi (žymens „1 000“) apibūdinamasis pobūdis registracijos paraiškoje nurodytų prekių atžvilgiu įrodytas, reikia išnagrinėti,
         ar prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaro tik apibūdinamieji žymenys ir ar jame nėra kitų elementų, galinčių paneigti,
         kad jis yra apibūdinamasis. <...> Šiuo atveju žymuo „1 000“ pavaizduotas be jokių elementų, dėl kurių skirtųsi nuo įprasto
         būdo nurodyti kiekį ir dėl kurių jis nebūtų apibūdinamasis.

      31      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad žymuo „1 000“ apibūdina atitinkamų prekių savybes, būtent puslapių bei pateikiamų kūrinių,
         informacijos ir žaidimų kiekį arba jų hierarchinį įvertinimą, į kurias tikslinė visuomenė gali atsižvelgti pasirinkimo momentu
         ir kurios dėl to yra pagrindinės jų savybės. <...>

      32      Šios išvados nepaneigia kiti ieškovės argumentai <...>. Pirmiausia, kalbant apie argumentą, susijusį su tuo, kad įregistravus
         žymenį „1 000“ tretieji asmenys neprarastų teisės naudoti minėtą skaičių kiekiams nurodyti, jeigu taip naudojant nepažeidžiama
         teisė į prekių ženklą, pažymėtina, kad reikia jį atmesti kaip neveiksmingą. Šiuo argumentu ieškovė nurodo Reglamento Nr. 40/94
         12 straipsnio b punkto turinį, <...> kiek tai susiję su išimtinės teisės, išplaukiančios iš prekių ženklo registracijos, ribomis.
         Pagal Pirmosios instancijos teismo praktiką Reglamento Nr. 40/94 12 straipsniu neturėtų būti remiamasi per registracijos procedūrą
         <...>. Šiam straipsniui taikyti reikia, kad egzistuotų žymuo, kuris buvo įregistruotas kaip prekių ženklas dėl to, kad skiriamąjį
         požymį jis įgijo dėl naudojimo pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį, arba dėl to, kad yra ir apibūdinamųjų, ir neapibūdinamųjų
         elementų, tačiau taip nėra šiuo atveju <...>. Todėl Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnis negali būti laikomas kaip leidžiantis
         sušvelninti santykinių atsisakymo registruoti pagrindų vertinimo kriterijus.

      33      Antra, kalbant apie ieškovės argumentą, susijusį su tuo, kad nėra būtinybės, jog (žymenį „1 000“) ir toliau turėtų būti galima
         laisvai naudoti tretiesiems asmenims, nes, kalbant apie keturių skaitmenų skaičių, egzistuoja 10 000 galimų kombinacijų, reikia
         pažymėti, kad <...> atsisakymas registruoti nagrinėjamą prekių ženklą grindžiamas žymens apibūdinamuoju pobūdžiu. Šis apibūdinamasis
         pobūdis trukdo žymeniui „1 000“ nurodyti prekių, minimų registracijos paraiškoje, komercinę kilmę. Todėl registruojant kitų
         galimų skaitmenų kombinacijų egzistavimas yra nesvarbus. Be to, aplinkybė, kad VRDT registravo kaip prekių ženklus žymenis
         IX ir XD, dėl kurių konkurentams lieka mažiau galimų naudoti skaitmenų ir raidžių kombinacijų, yra nesvarbi. Apeliacinės tarybos
         sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas tik remiantis Reglamentu Nr. 40/94, o ne VRDT praktika <...>.“

      17      Patvirtinęs, kad šiuo atveju yra svarbus Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytas atmetimo pagrindas,
         Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b punkto pažeidimu.

       Šalių reikalavimai
      18      Technopol Teisingumo Teismo prašo:

      – panaikinti skundžiamą sprendimą,
      – grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir
      – priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      19      VRDT Teisingumo Teismo prašo:

      – atmesti apeliacinį skundą ir
      – priteisti iš Technopol bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl apeliacinio skundo
      20      Technopol nurodo du pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu dėl to, kad
         Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į visus šiai nuostatai taikyti svarbius kriterijus. Antrajame pagrinde apeliantė
         kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad neatsižvelgė į ankstesnę VRDT praktiką.

       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu
       Šalių argumentai
      21      Savo pirmąjį pagrindą apeliantė grindžia tuo, kad iš Teisingumo Teismo praktikos, ypač iš 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
         Procter & Gamble prieš VRDT (C‑383/99 P, Rink. p. I‑6251, 37 punktas), išplaukia, jog Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyto atmetimo
         pagrindo taikymas priklauso ne tik nuo skundžiamo sprendimo 21 punkte Pirmosios instancijos teismo nurodyto kriterijaus, susijusio
         su „įprastu naudojimu“, bet ir nuo sąlygos, kad nagrinėjamas žymuo yra tapatus atitinkamų prekių ar paslaugų arba jų savybių
         įprastiems žymėjimo būdams. Neatsižvelgęs į šią sąlygą Pirmosios instancijos teismas klaidingai išplėtė minėto atmetimo pagrindo
         taikymo sritį.

      22      Be kita ko, skundžiamame sprendime nėra tvirtinimų, kuriais siekiama parodyti, jog žymens „1 000“ naudojimas yra „įprastas
         naudojimas“ žymint prekes, kurioms prašoma registracijos. Pavyzdžiai, kuriais Pirmosios instancijos teismas rėmėsi skundžiamo
         sprendimo 26 ir 27 punktuose, yra susiję su skaitmenų, derinamų su kitais žodžiais, naudojimu. Taigi skundžiamas sprendimas
         grindžiamas klaidinga prielaida, leidžiančia manyti, kad visi iš skaitmenų sudaryti žymenys būtinai naudojami kartu su apibūdinamosiomis
         arba bendrinėmis nuorodomis. Todėl Pirmosios instancijos teismas savo vertinimą grindė prielaidomis.

      23      Be kita ko, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto ir šio reglamento
         12 straipsnio b punkto sąsają. Skundžiamo sprendimo 32 punkte jis klaidingai nurodė, kad į šio straipsnio taikymo sritį patenka
         tik tie atvejai, kai žymuo „įregistruotas kaip prekių ženklas dėl to, kad skiriamąjį požymį jis įgijo dėl naudojimo pagal
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį, arba dėl to, kad yra ir apibūdinamųjų ir neapibūdinamųjų elementų“.

      24      Be to, Pirmosios instancijos teismas teisiniu požiūriu nepakankamai išanalizavo argumentą, pagal kurį Apeliacinė taryba neatsižvelgė
         į tai, kad nėra poreikio, jog žymenį „1 000“ būtų galima laisvai naudoti. Iš tikrųjų atsakydamas į minėtą argumentą skundžiamo
         sprendimo 33 punkte Pirmosios instancijos teismas neišnagrinėjo klausimo, susijusio su visuomenės interesu, kuriuo grindžiamas
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas.

      25      VRDT pirmiausia nurodo, kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas taikomas nebūtinai tik tada, kai nagrinėjamas
         žymuo yra „įprastas būdas“ atitinkamų prekių ar paslaugų savybėms žymėti. Pakanka, kad minėtas žymuo galėtų būti naudojamas
         savybei žymėti.

      26      VRDT nuomone, žymuo „1 000“ iš karto siejasi su atitinkamo leidinio turiniu ir juo nurodomas puslapių skaičius arba informacijos
         kiekis. Be to, Teisingumo Teismas neturėtų persvarstyti Pirmosios instancijos teismo atlikto faktinio vertinimo, pagal kurį
         visuomenė tikisi, jog žymuo „1 000“ žymi minėto leidinio turinio apimtį.

      27      Dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto ir šio reglamento 12 straipsnio b punkto sąsajos VRDT primena, kad
         pastarasis straipsnis susijęs su registruoto prekių ženklo veikimo apribojimu, o ne galėjimu žymenis registruoti kaip Bendrijos
         prekių ženklus. Todėl apeliantės nurodytos šių dviejų straipsnių sąveikos paprasčiausia nėra.

      28      Galiausiai VRDT tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas tinkamai atsižvelgė į visuomenės interesą. Jis teisingai nusprendė,
         kad nesvarbu, jog lieka daug kitų iš skaitmenų sudarytų žymenų, kuriuos konkurentai gali naudoti savo prekėms žymėti. Šiuo
         atžvilgiu VRDT primena, kad nagrinėjant absoliutų atmetimo pagrindą turi būti atsižvelgiama tik į nagrinėjamą žymenį ir jo
         reikšmę atitinkamų prekių ar paslaugų atžvilgiu.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      29      Pirmiausia reikia nurodyti, kad aplinkybė, jog žymenį sudaro tik skaitmenys, netrukdo jo registruoti kaip prekių ženklo.

      30      Kalbant apie Bendrijos prekių ženklą, tai išplaukia iš Reglamento Nr. 40/94 4 straipsnio, kuriame aiškiai numatyta, jog skaitmenys
         yra tarp žymenų, galinčių sudaryti prekių ženklą.

      31      Be to, aplinkybė, kad žymuo, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, sudarytas iš grafiškai nepakeistų skaitmenų, taigi registracijos
         paraišką pateikusio asmens kūrybiškai ar meniškai nestilizuotas, netrukdo jį registruoti kaip prekių ženklo (kalbant apie
         iš raidės sudarytus žymenis, pagal analogiją žr. 2010 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo VRDT prieš BORCO-Marken-Import Matthiesen, C‑265/09 P, Rink. p. I‑0000, 38 punktą).

      32      Tačiau, kaip vėlgi matyti iš Reglamento Nr. 40/94 4 straipsnio, žymuo registruojamas kaip prekių ženklas tik su sąlyga, kad
         jis gali atskirti vienos įmonės prekes ar paslaugas nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų.

      33      Taigi žymuo, kuris, kalbant apie prekes ar paslaugas, kurioms jį prašoma įregistruoti kaip prekių ženklą, yra apibūdinamasis,
         kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą, atsižvelgiant į šio straipsnio 3 dalį, neturi
         skiriamojo požymio šių prekių ar paslaugų atžvilgiu (kalbant apie 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB
         valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 17 sk., 1 t., p. 92) 3 straipsnio nuostatas, pagal analogiją žr. 2004 m. vasario 12 d. Sprendimo Campina Melkunie, C‑265/00, Rink. p. I‑1699, 19 punktą; kalbant apie Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnį, žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo
         VRDT prieš Wrigley, C‑191/01 P, Rink. p. I‑12447, 30 punktą ir 2004 m. vasario 5 d. Nutarties Streamserve prieš VRDT, C‑150/02 P, Rink. p. I‑1461, 24 punktą).

      34      Kadangi Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog žymuo „1 000“ yra apibūdinamojo pobūdžio Technopol pateiktoje paraiškoje nurodytų prekių atžvilgiu, reikia patikrinti, ar, kaip tvirtina apeliantė, toks vertinimas išplaukia
         iš pernelyg plataus ir todėl klaidingo minėto 7 straipsnio 1 dalies c punkto aiškinimo.

      35      Šiuo atžvilgiu reikia išnagrinėti, pirma, apeliantės argumentą, kad, remiantis šia nuostata, galima atsisakyti registruoti
         tik žymenis, atitinkančius „įprastus būdus“ prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos, savybėms žymėti.

      36      Nagrinėjant šį argumentą reikia tinkamai atsižvelgti į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu siekiamą tikslą.
         Iš tikrųjų kiekvienas minėto 7 straipsnio 1 dalyje išvardytas atmetimo pagrindas turi būti aiškinamas atsižvelgiant į visuomenės
         interesą, kuriuo šis straipsnis yra grindžiamas (žr., be kita ko, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Henkel prieš VRDT, C‑456/01 P ir C‑457/01 P, Rink. p. I‑5089, 45 punktą ir 2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Lego Juris prieš VRDT, C‑48/09 P, Rink. p. I‑0000, 43 punktą).

      37      Visuomenės interesu, kuriuo grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas, siekiama užtikrinti, kad žymenis,
         kuriais apibūdinamos viena arba kelios prekių ar paslaugų, kurioms juos prašoma įregistruoti kaip prekių ženklus, savybės,
         galėtų laisvai naudoti visi tokias prekes ar paslaugas siūlantys ūkio subjektai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo VRDT prieš Wrigley 31 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      38      Kad užtikrintų visišką šio tikslo laisvai naudoti įgyvendinimą, Teisingumo Teismas patikslino, jog tam, kad VRDT atsisakytų
         registruoti remdamasi Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu, nebūtina, kad, pateikiant registracijos paraišką,
         nagrinėjamas žymuo būtų iš tikrųjų naudojamas apibūdinti. Pakanka, kad minėtą žymenį būtų galima naudoti tokiais tikslais
         (minėtų sprendimų VRDT prieš Wrigley 32 punktas ir Campina Melkunie 38 punktas bei 2010 m. vasario 5 d. Nutarties Mergel ir kt. prieš VRDT, C‑80/09 P, 37 punktas).

      39      Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad šis atmetimo pagrindas taikomas neatsižvelgiant į tai, ar egzistuoja konkretus, aktualus
         arba griežtas galėjimo laisvai naudoti reikalavimas, todėl nesvarbus konkurentų, kurie yra arba galėtų būti suinteresuoti
         naudoti nagrinėjamą žymenį, skaičius (1999 m. gegužės 4 d. Sprendimo Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779, 35 punktas ir 2004 m. vasario 12 d. Sprendimo Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Rink. p. I‑1619, 58 punktas). Be to, nesvarbu, ar yra kitų žymenų, kurie labiau įprasti nei nagrinėjamasis toms
         pačioms prekių ar paslaugų, nurodytų paraiškoje įregistruoti, savybėms žymėti (minėto Sprendimo Koninklijke KPN Nederland 57 punktas).

      40      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas taikomas su sąlyga, kad nagrinėjamas
         žymuo atitinka „įprastus žymėjimo būdus“. Minėto Sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT 37 punktas, kurį nurodė apeliantė ir kuriame vartojamas žodžių junginys „tapatus atitinkamų prekių ar paslaugų arba jų savybių
         įprastiems žymėjimo būdams“, neturi būti suprantamas taip, kad juo apibrėžiama atsisakymo registruoti žymenį kaip Bendrijos
         prekių ženklą sąlyga.

      41      Antra, reikia išnagrinėti apeliantės argumentą, pagal kurį skundžiamo sprendimo 26 ir 27 punkte Pirmosios instancijos teismo
         pateikti pavyzdžiai yra hipotetiniai ir nesvarbūs Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo sąlygų atžvilgiu.

      42      Apeliantė nurodo būtent Pirmosios instancijos teismo konstatavimus skundžiamo sprendimo 26 ir 27 punktuose, susijusius su
         žymens „1 000“ kaip puslapių skaičiaus arba informacijos kiekio apibūdinimo suvokimu bei su įvertinimų ir kompiliacijų, kurių
         turinys nurodomas apvaliais skaičiais, dažnu pateikimu brošiūrose ir periodiniuose leidiniuose.

      43      Šiuo atžvilgiu ji nurodo, kad net darant prielaidą, jog minėti faktiniai konstatavimai yra tikslūs, Pirmosios instancijos
         teismo vertinimas, pagal kurį tokios aplinkybės yra svarbios, kad būtų galima daryti išvadą, jog žymuo apibūdinamasis, kaip
         tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą, liudija klaidingą šios nuostatos aiškinimą.

      44      Nors šiuo argumentu apeliantė aiškiai nenurodo, jog buvo iškraipyti įrodymai, ji kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad
         padarė teisės klaidą dėl to, kad skundžiamame sprendime pateikti argumentai yra nenuoseklūs ir grindžiami klaidingu taikomos
         nuostatos suvokimu. Todėl, priešingai nei tvirtina VRDT, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą Teisingumo Teismas gali išnagrinėti
         minėtą argumentą.

      45      Dėl klausimo, ar skundžiamam sprendimui būdingas nenuoseklumas arba neteisingas suvokimas dėl to, kad minėtuose 26 ir 27 punktuose
         nėra tinkamų paaiškinimų dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktų taikymo, reikia patikslinti šios nuostatos
         apimtį, atsižvelgiant, be kita ko, į šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto apimtį.

      46      Taigi, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 33 punkte, Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti apibūdinamieji
         žymenys neturi ir skiriamojo požymio, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Tačiau žymuo
         gali neturėti skiriamojo požymio pagal minėtą 7 straipsnio 1 dalies b punktą ne tik dėl jo galimo apibūdinamojo pobūdžio (kalbant
         apie Direktyvos 89/104 3 straipsnyje esančią tapačią nuostatą, žr. minėtų sprendimų Koninklijke KPN Nederland 86 punktą ir Campina Melkunie 19 punktą).

      47      Taigi, nors Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto ir šio 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo sritys tam tikra
         prasme sutampa (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Koninklijke KPN Nederland 67 punktą), pirmoji iš šių nuostatų bet kuriuo atveju skiriasi nuo antrosios, nes apima visas aplinkybes, kuriomis žymuo
         negali atskirti vienos įmonės prekių ar paslaugų nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų.

      48      Tokiomis aplinkybėmis taikant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalį svarbu užtikrinti, kad šiame 7 straipsnio 1 dalies
         c punkte nurodytas atmetimo pagrindas būtų tinkamai taikomas tik tais atvejais, kuriems jis konkrečiai skirtas.

      49      Šie atvejai yra tokie, kuriais prašomas įregistruoti kaip prekių ženklas žymuo gali žymėti prekių ar paslaugų, kurių atžvilgiu
         pateikta paraiška, savybę. Iš tikrųjų Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte pavartodamas žodžius „rūšiai, kokybei,
         kiekiui, paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų
         savybėms“ teisės aktų leidėjas nurodė, pirma, kad rūšis, kokybė, kiekis, paskirtis, vertė, geografinė kilmė arba prekių pagaminimo
         ar paslaugų suteikimo laikas turi būti laikomi prekių ar paslaugų savybėmis, ir, antra, patikslino, kad šis sąrašas nėra baigtinis,
         nes gali būti atsižvelgiama ir į kitas prekių ar paslaugų savybes.

      50      Teisės aktų leidėjo pasirinkimas vartoti žodį „savybė“ leidžia manyti, kad minėtoje nuostatoje nurodyti žymenys yra ne tik
         skirtieji žymėti prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos, savybę, kurią lengvai atpažįsta suinteresuotieji asmenys.
         Taigi, kaip jau pažymėjo Teisingumo Teismas, atsisakyti registruoti žymenį pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         c punktą turi būti galima tik jei būtų pagrįsta manyti, jog suinteresuotieji asmenys jį iš tikrųjų atpažins kaip vienos iš
         minėtų savybių apibūdinimą (kalbant apie Direktyvos 89/104 3 straipsnyje esančią tapačią nuostatą, pagal analogiją žr. minėtų
         sprendimų Windsurfing Chiemsee 31 punktą ir Koninklijke KPN Nederland 56 punktą).

      51      Šie paaiškinimai ypač svarbūs, kalbant apie tik iš skaitmenų sudarytus žymenis.

      52      Iš tikrųjų, kadangi tokie žymenys yra tapatinami su skaičiais, jie gali būti naudojami prekyboje kiekiui žymėti. Tačiau tam,
         kad tik iš skaitmenų sudarytą žymenį būtų galima atsisakyti registruoti pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą
         dėl to, kad jis žymi kiekį, turi būti pagrįsta manyti, kad, suinteresuotųjų asmenų požiūriu, šiais skaičiais nurodytas kiekis
         apibūdina prekes ar paslaugas, kurioms prašoma registracijos.

      53      Taigi, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 26 ir paskesnių punktų, Pirmosios instancijos teismas savo sprendimą grindė aplinkybe,
         kad žymuo „1 000“ gali nurodyti registracijos paraiškoje išvardytų prekių puslapių skaičių, ir aplinkybe, kad dažnai šiose
         prekėse pateikiami įvertinimai ir informacijos bei žaidimų kompiliacijos, kurių turinys paprastai nurodomas žodžių junginiu,
         prie kurio prijungiami apvalūs skaičiai.

      54      Nesant būtinybės nagrinėti, ar kiekvienas iš šių elementų leidžia daryti išvadą, kad skaičius 1 000 apibūdina registracijos
         paraiškoje nurodytas prekes, reikia konstatuoti, kad bent jau Pirmosios instancijos teismo vertinimas, pagal kurį žymuo „1 000“
         yra apibūdinamasis minėtuose prekėse esančių kompiliuotų žaidimų atžvilgiu, yra nesuderinamas su anksčiau pateiktais paaiškinimais
         dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo apimties.

      55      Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 26 ir 27 punktų bei šiuose punktuose nurodytų ginčijamo sprendimo ištraukų, VRDT ketvirtoji
         apeliacinė taryba ir Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog Technopol prašė žymens „1 000“ registracijos, be kita ko, „periodiniams leidiniams, įskaitant kryžiažodžių periodinius leidinius“.
         Jie taip pat konstatavo, kad rinkoje yra daug tokios rūšies prekių ir kad šiose prekėse paprastai yra apvaliu skaičiumi pažymėtas
         informacijos kiekis. Remiantis ginčijamo sprendimo 19 punkte atliktu minėtos tarybos vertinimu, kuriuo Pirmosios instancijos
         teismas iš esmės rėmėsi skundžiamo sprendimo 26 ir 27 punktuose, žymuo „1 000“, esantis ant tokios rūšies leidinio, būtų suvokiamas
         kaip nuoroda, kad šiame leidinyje yra 1 000 kryžiažodžių.

      56      Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymas tokioms faktinėms aplinkybėms neliudija klaidingo šios nuostatos
         aiškinimo. Iš tikrųjų, jeigu registracijos paraiškoje labiausiai nurodyta prekių, kurių turinys lengvai ir tipiškai žymimas
         jų vienetais, kategorija, pagrįsta manyti, kad iš skaitmenų sudarytą žymenį, kaip antai nagrinėjamas žymuo, suinteresuotieji
         asmenys iš tikrųjų laikytų minėto kiekio, taigi ir šių prekių savybės, apibūdinimu.

      57      Iš to matyti, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarydamas teisės klaidos galėjo konstatuoti, jog, remiantis Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu, turi būti atsisakyta registruoti žymenį „1 000“ Technopol pateiktoje registracijos paraiškoje nurodytoms prekėms.

      58      Taigi, kadangi argumentą, susijusį su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto nenuoseklumu arba neteisingu suvokimu,
         taip pat reikia atmesti, būtina išnagrinėti trečią apeliantės argumentą, susijusį su neatsižvelgimu į šios nuostatos ir minėto
         reglamento 12 straipsnio b punkto sąsają, bei ketvirtą ir paskutinį argumentą, pagal kurį atlikdamas vertinimą Pirmosios instancijos
         teismas tinkamai neatsižvelgė į visuomenės interesą, kuriuo grindžiamas minėtas 7 straipsnio 1 dalies c punktas.

      59      Kalbant apie Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnio b punktą, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, kad šioje nuostatoje
         įtvirtinta taisyklė nedaro lemiamos įtakos šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtintos taisyklės aiškinimui
         (kalbant apie Direktyvos 89/104 6 straipsnyje įtvirtintą tapačią nuostatą, žr. minėto Sprendimo Windsurfing Chiemsee 28 punktą).

      60      Iš tikrųjų, kaip skundžiamo sprendimo 32 punkte teisingai nurodė Pirmosios instancijos teismas, Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnis
         yra susijęs su Bendrijos prekių ženklo veikimo apribojimu, o to paties reglamento 7 straipsnis susijęs su atsisakymo registruoti
         žymenis kaip prekių ženklus pagrindais.

      61      Priešingai nei bando įteigti apeliantė, aplinkybė, kad minėtas 12 straipsnio b punktas užtikrina galimybę visiems ūkio subjektams
         laisvai naudoti nuorodas, susijusias su prekių ir paslaugų savybėmis, visiškai nesusiaurina minėto 7 straipsnio 1 dalies c punkto
         taikymo srities. Priešingai, minėta aplinkybė aiškiai parodo suinteresuotumą tuo, kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         c punkte įtvirtintas, be kita ko, absoliutus atmetimo pagrindas būtų veiksmingai taikomas visiems žymenims, galintiems žymėti
         prekių ar paslaugų, kurioms jį prašoma įregistruoti kaip prekių ženklą, savybes (šiuo klausimu, kalbant apie Direktyvos 89/104
         6 straipsnį, žr. 2003 m. gegužės 6 d. Sprendimo Libertel, C‑104/01, Rink. p. I‑3793, 58 ir 59 punktus ir, kalbant apie Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnį, 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo
         VRDT prieš Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Rink. p. I‑10031, 45 punktą).

      62      Kadangi Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnio b punkte įtvirtinta taisyklė neturi būti siejama su to paties reglamento 7 straipsnio
         1 dalies c punkto taikymu, argumentas, susijęs su šių dviejų nuostatų tarpusavio sąveika, yra nepagrįstas.

      63      Argumentą, kad atlikdamas vertinimą Pirmosios instancijos teismas tinkamai neatsižvelgė į visuomenės interesą, kuriuo grindžiamas
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas, taip pat reikia atmesti.

      64      Nors tiesa, kad Pirmosios instancijos teismas turi atsižvelgti į visuomenės interesą nagrinėdamas VRDT sprendimus, priimtus
         remiantis minėtu 7 straipsnio 1 dalies c punktu, vis dėlto Pirmosios instancijos teismo neturi būti reikalaujama minėtą visuomenės
         interesą priminti ir aiškiai išanalizuoti kiekviename sprendime, susijusiame su atitinkamu VRDT sprendimu.

      65      Be kita ko, kalbant apie skundžiamo sprendimo 33 punktą, kuriame, apeliantės nuomone, Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė
         į minėtą visuomenės interesą, pakanka konstatuoti, kad šiame punkte Pirmosios instancijos teismas iš esmės ir teisingai pakartojo
         šio sprendimo 39 punkte nurodytą taisyklę, pagal kurią tai, kad yra kitų žymenų, nesvarbu nustatant, ar nagrinėjamas žymuo
         yra apibūdinamasis, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą, ir nurodė šioje nuostatoje
         įtvirtintą absoliutų atmetimo pagrindą.

      66      Kadangi nė vienas argumentas, apeliantės pateiktas pirmojo apeliacinio skundo pagrindo atžvilgiu, nėra pagrįstas, šį pagrindą
         reikia atmesti.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su tuo, kad VRDT nesilaikė savo ankstesnės praktikos
       Šalių argumentai
      67      Apeliantė primena, kad VRDT, o vėliau iš naujo Pirmosios instancijos teisme pateikė daug žymenų, kuriuos VRDT registravo kaip
         prekių ženklus ir kurie, remiantis ginčijamame sprendime nurodytais principais, negalėjo būti įregistruoti, pavyzdžių. Tokius
         argumentus, susijusius su aplinkybe, kad VRDT nesilaikė savo ankstesnės praktikos, Pirmosios instancijos teismas teisiniu
         požiūriu klaidingai atmetė skundžiamo sprendimo 33 punkte.

      68      Pripažindama, kad, remdamasis nusistovėjusia teismų praktika, Teisingumo Teismas nuspendė, jog paraiška įregistruoti Bendrijos
         prekių ženklą turi būti vertinama remiantis tik galiojančiais teisės aktais, o ne ankstesniais sprendimais, apeliantė Teisingumo
         Teismo prašo persvarstyti šią praktiką atsižvelgiant į teisinės valstybės principą, kuriuo reikalaujama, kad visos administracinės
         institucijos visais atvejais teisę taikytų vienodai. Būtinybė užtikrinti nuoseklumą ir vienodą vertinimą itin akivaizdi, kalbant
         apie tokią administracinę instituciją, kaip antai VDRT, kuri nagrinėja labai daug bylų.

      69      Tuo remdamasi apeliantė padarė išvadą, kad ankstesniais sprendimais gali būti teisėtai remiamasi ir kad VRDT turi atsižvelgti
         į savo ankstesnę praktiką siekdama nustatyti, ar tapačiais arba panašiais atvejais turėtų būti priimtas toks pats sprendimas.

      70      Šiuo atveju neturėjo būti atsižvelgta nei į aplinkybę, kad, remdamasi nusistovėjusia praktika, VRDT mano, jog žymenys, kuriuos
         sudaro leidinių turinį apibūdinantys žodžiai, nėra apibūdinamieji, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies c punktą, nei į aplinkybę, kad VRDT registruoja iš skaitmenų sudarytus žymenis. Šitaip neatsižvelgdamas į tai, kad
         VRDT turėjo remtis savo ankstesniais sprendimais taikydama minėtą 7 straipsnio 1 dalies c punktą arba nagrinėdama savo iniciatyva
         pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnį, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą.

      71      VRDT nurodo, kad ankstesni sprendimai yra aiškiai nurodyti jos nagrinėjimo gairėse, tačiau jie nėra, kaip pažymėjo Teisingumo
         Teismas, teisiškai privalomi.

      72      Tokio ankstesnių sprendimų neprivalomo pobūdžio pagrįstumas matyti šioje byloje. Iš tikrųjų praktika, kurią apeliantė nurodė
         VRDT ir Pirmosios instancijos teisme, iš esmės skiriasi nuo nagrinėjamos bylos, nes ji susijusi su visiškai skirtingais žymenimis
         ir prekėmis.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      73      Taigi, kaip teisingai nurodo apeliantė, VRDT savo įgaliojimus turi vykdyti vadovaudamasi bendraisiais Sąjungos teisės principais,
         kaip antai vienodo vertinimo ir gero administravimo principai.

      74      Atsižvelgdama į šiuos du principus VRDT, nagrinėdama paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, turi atsižvelgti į sprendimus,
         kurie jau buvo priimti dėl panašių paraiškų, ir ypatingą dėmesį skirti klausimui, ar reikia priimti tokį patį sprendimą (kalbant
         apie Direktyvos 89/104 3 straipsnio 1 dalies b ir c punktus, pagal analogiją žr. 2009 m. vasario 12 d. Nutarties Bild digital ir ZVS, C-39/08 ir C-43/08, 17 punktą).

      75      Taip vienodo vertinimo ir gero administravimo principai turi būti suderinami su teisėtumo užtikrinimu.

      76      Todėl asmuo, prašantis įregistruoti žymenį kaip prekių ženklą, neturėtų savo labui remtis kitų naudai padarytais neteisėtais
         veiksmais siekdamas, kad būtų priimtas tapatus sprendimas (šiuo atžvilgiu žr. minėtos Nutarties Bild digital ir ZVS 18 punktą).

      77      Be kita ko, dėl su teisiniu saugumu ir, konkrečiai kalbant, geru administravimu susijusių priežasčių visos registracijos paraiškos
         turi būti nagrinėjamos griežtai ir išsamiai, siekiant, kad prekių ženklai nebūtų įregistruoti netinkamai (minėtų sprendimų
         VRDT prieš Erpo Möbelwerk 45 punktas ir VRDT prieš BORCO-Marken-Import Matthiesen 45 punktas). Šis nagrinėjimas turi būti atliekamas kiekvienu konkrečiu atveju. Iš tikrųjų žymens registracija kaip prekių
         ženklo priklauso nuo konkrečių kriterijų, kurie taikomi atsižvelgiant į faktines nagrinėjamo atvejo aplinkybes ir kurie skirti
         patikrinti, ar nagrinėjamas žymuo nepatenka į atmetimo pagrindų taikymo sritį (šiuo klausimu, kalbant apie Direktyvos 89/104
         3 straipsnį, žr. 2004 m. vasario 12 d. Srendimo Henkel, C‑218/01, Rink. p. I‑1725, 62 punktą).

      78      Šiuo atveju matyti, kad, priešingai nei galėjo būti tam tikrų ankstesnių paraiškų įregistruoti iš skaitmenų sudarytus žymenis
         kaip prekių ženklus atveju, ši registracijos paraiška, atsižvelgiant į prekes, kurioms prašoma registracijos, ir į suinteresuotųjų
         asmenų suvokimą, yra susijusi su vienu iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje išvardytų atmetimo pagrindų.

      79      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 33 punkte galėjo būti teisus manydamas, kad, atsižvelgiant
         į išvadą, kurią jis pateikė to paties sprendimo ankstesniuose punktuose ir pagal kurią žymens „1 000“ registracija kaip prekių
         ženklo Technopol paraiškoje įregistruoti yra nesuderinama su Reglamentu Nr. 40/94, apeliantė negalėjo naudingai remtis ankstesniais VRDT sprendimais
         tam, kad paneigtų šią išvadą.

      80      Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.

      81      Kadangi visi apeliantės nurodyti pagrindai yra nepagrįsti, apeliacinį skundą reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT reikalavo priteisti bylinėjimosi
         išlaidas iš Technopol ir ši pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.