1988 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Christopher Stanton ir SA belge d'assurances "L'Étoile 1905" prieš Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Byla 143/87.


title: 2009 m. balanžio 2 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Bendrijų Komisija. # Procedūra - Prašymas peržiūrėti - Prašymas dėl pagal Procedūros reglamento 119 straipsnį priimtos nutarties - Sąlygos - Apeliacinis skundas - Naujas faktas - Nepriimtinumas. # Byla C-255/06 P-REV.

text:
      2009 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret prieš Tarybą ir Komisiją
      (Byla C‑255/06 P‑REV)
      „Procedūra – Prašymas peržiūrėti – Prašymas dėl pagal Procedūros reglamento 119 straipsnį priimtos nutarties – Sąlygos – Apeliacinis skundas – Naujas faktas – Nepriimtinumas“
      1.                     Procedūra – Sprendimo peržiūrėjimas – Prašymas dėl nutarties, kuria atmestas apeliacinis skundas kaip akivaizdžiai nepriimtinas
            ir nepagrįstas – Priimtinumas (Teisingumo Teismo statuto 44 straipsnis; Teisingumo Teismo procedūros reglamento 119 straipsnis)
            (žr. 15 punktą)
      2.                     Procedūra – Sprendimo peržiūrėjimas – Prašymo priimtinumo sąlygos – Naujas faktas – Sąvoka (Teisingumo Teismo statuto 44 straipsnis;
            Teisingumo Teismo procedūros reglamento 119 straipsnis) (žr. 16 ir 19–20 punktus)
      3.                     Procedūra – Sprendimo peržiūrėjimas – Prašymo priimtinumo sąlygos (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 98 straipsnis ir
            99 straipsnio 1 dalis) (žr. 22–24 ir 26 punktus)
      Dalykas

               Prašymas peržiūrėti 2007 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) nutartį byloje C‑255/06 P – Apeliacinio skundo
                  dėl 2006 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimo atmetimas kaip iš dalies akivaizdžiai nepriimtino
                  ir iš dalies akivaizdžiai nepagrįsto.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ pateiktą prašymą peržiūrėti.

                  2.

                  	Priteisti iš Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ bylinėjimosi išlaidas.


title: 2016 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#ZS „Ezernieki“ prieš Lauku atbalsta dienests.#Augstākā tiesa Administratīvo lietu departaments prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Žemės ūkis – Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondas – Reglamentai (EB) Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 – Parama kaimo plėtrai – Nepagrįstai išmokėtų sumų susigrąžinimas – Deklaruoto žemės ploto padidinimas daugiau nei numatyta riba per penkerių metų laikotarpį, dėl kurio prisiimti įsipareigojimai – Pradinio įsipareigojimo pakeitimas nauju – Naudos gavėjo pareigos pateikti paramos kasmetinės mokėjimo paraišką nesilaikymas – Nacionalinės teisės aktas, pagal kurį reikalaujama grąžinti visas per kelerius metus išmokėtas valstybės pagalbos išmokas – Proporcingumo principas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 ir 52 straipsniai.#Byla C-273/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. gegužės 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Žemės ūkis — Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondas — Reglamentai (EB) Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 — Parama kaimo plėtrai — Nepagrįstai išmokėtų sumų susigrąžinimas — Deklaruoto žemės ploto padidinimas daugiau nei numatyta riba per penkerių metų laikotarpį, dėl kurio prisiimti įsipareigojimai — Pradinio įsipareigojimo pakeitimas nauju — Naudos gavėjo pareigos pateikti paramos kasmetinio mokėjimo paraišką nesilaikymas — Nacionalinės teisės aktas, pagal kurį reikalaujama grąžinti visas per kelerius metus išmokėtas valstybės pagalbos išmokas — Proporcingumo principas — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 ir 52 straipsniai“
      Byloje C‑273/15
      dėl 2015 m. birželio 3 d.Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Aukščiausiojo Teismo Administracinių bylų skyrius) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. birželio 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         ZS „Ezernieki“

      prieš

         Lauku atbalsta dienests

      TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas D. Šváby, teisėjai J. Malenovský ir M. Vilaras (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
      posėdžio sekretorius kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               ZS „Ezernieki“, atstovaujamos A. Martuzāns,

               —

               Latvijos vyriausybės, atstovaujamos I. Kalniņš ir G. Bambāne,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Sauka ir J. Aquilina,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai ir iš dalies pakeičiančio bei panaikinančio tam tikrus reglamentus (OL L 160, 1999, p. 80; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 391), iš dalies pakeisto 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1783/2003 (OL L 270, 2003, p. 70; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 338, toliau – Reglamentas Nr. 1257/1999), 2004 m. balandžio 29 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 817/2004, nustatančio išsamias Tarybos reglamento Nr. 1257/1999 taikymo taisykles (OL L 153, 2004, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 46 t., p. 87), taip pat 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 796/2004, nustatančio išsamias kompleksinio paramos susiejimo, moduliavimo ir integruotos administravimo ir kontrolės sistemos, numatytų 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1782/2003, nustatančiame bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrąją žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančiame tam tikras paramos schemas ūkininkams, įgyvendinimo taisykles (OL L 141, 2004, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 243), ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 ir 52 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant žemės ūkio įmonės ZS „Ezernieki“ (toliau – Ezernieki) ir Lauku atbalsta dienests (Kaimo paramos tarnyba, Latvija) ginčą dėl visų agrarinės aplinkosaugos paramos išmokų, kurias Latvijos valdžios institucijos šiai įmonei teikė penkerius metus, dėl kurių buvo prisiimti įsipareigojimai; ginčas kilo dėl to, kad nebuvo laikomasi visų minėtos paramos skyrimo sąlygų.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Reglamentas Nr. 1257/1999

               3

               Reglamentu Nr. 1257/1999, kaip nustatyta jo 1 straipsnyje, sukuriami Bendrijos paramos tvariai kaimo plėtrai pagrindai. Reglamento Nr. 1257/1999 II antraštinės dalies VI skyriuje „Agrarinė aplinkosauga ir gyvūnų gerovė“ esančiame 22 straipsnyje numatyta:
               „Parama žemės ūkio gamybos metodams, skirtiems aplinkai apsaugoti, kaimo vietovėms išsaugoti (agrarinė aplinkosauga) arba pagerinti gyvūnų gerovės sąlygas, padeda siekti Bendrijos žemės ūkio, aplinkos ir ūkio gyvūnų gerovės politikos tikslų.
               <...>“

               4

               Reglamento Nr. 1257/1999 23 straipsnyje numatyta:
               „1.   Parama skiriama ūkininkams, kurie ne mažiau kaip penkeriems metams prisiima agrarinės aplinkosaugos arba gyvūnų gerovės įsipareigojimus. Prireikus tam tikriems įsipareigojimams, atsižvelgiant į jų poveikį aplinkai ir gyvūnų gerovei, nustatomas ilgesnis laikotarpis.
               2.   Agrarinės aplinkosaugos ir gyvūnų gerovės įsipareigojimai numato daugiau nei įprastos gero ūkininkavimo praktikos, įskaitant gerą gyvulininkystės praktiką, taikymą.
               Jie numato paslaugas, kurios nėra numatytos kitomis paramos priemonėmis, tokiomis kaip rinkos rėmimas arba kompensacinės išmokos.“

               5

               Šio reglamento 24 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Parama prisiimantiems agrarinės aplinkosaugos ir gyvūnų gerovės įsipareigojimus skiriama kasmet ir apskaičiuojama remiantis:

                        a)

                        prarastomis pajamomis;

                        b)

                        papildomomis sąnaudomis, kurios atsiranda dėl prisiimto įsipareigojimo; ir

                        c)

                        būtinybe suteikti [finansinę] paskatą.

                  Apskaičiuojant metinės paramos dydį į sąnaudas, susijusias su investicijomis, neatsižvelgiama. Apskaičiuojant metinės paramos dydį gali būti atsižvelgiama į nerentabilių investicijų, kurios būtinos įsipareigojimams vykdyti, sąnaudas.
               2.   Maksimalūs metinės Bendrijos paramos dydžiai yra nustatyti šio reglamento priede. Jeigu parama apskaičiuojama pagal valdos plotą, šios sumos grindžiamos tuo valdos plotu, kuriam taikomi agrarinės aplinkosaugos įsipareigojimai.“

               6

               Reglamento Nr. 1257/1999 37 straipsnio 4 dalyje numatyta:
               „Valstybės narės gali nustatyti papildomas ar griežtesnes sąlygas skirti Bendrijos paramą kaimo plėtrai, jeigu tokios sąlygos atitinka šiame reglamente nustatytus tikslus ir reikalavimus.“

               7

               Remiantis 2005 m. rugsėjo 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai (OL L 277, 2005, p. 1) 93 straipsnio 1 dalimi, Reglamentas Nr. 1257/1999 buvo panaikintas nuo 2007 m. sausio 1 d., tačiau jis toliau taikomas veiksmams, kuriuos remdamasi minėtu reglamentu Europos Komisija patvirtino iki šios datos.

         Reglamentas Nr. 817/2004

               8

               Reglamento Nr. 817/2004 I skyriaus „Kaimo plėtros priemonės“ 11 skirsnio 37 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Kai naudos gavėjas laikotarpiu, kuriuo galioja įsipareigojimas, duotas kaip sąlyga paramai suteikti, padidina valdos teritoriją, valstybės narės pagal šio straipsnio 2 dalį gali numatyti galimybę išplėsti įsipareigojimą likusiam įsipareigojimo laikotarpiui aprėpiant papildomą teritoriją arba pagal šio straipsnio 3 dalį – pradinį įsipareigojimą pakeisti nauju.
               Taip pat gali būti numatyta tokio pakeitimo galimybė tais atvejais, kai išplečiama įsipareigojimo aprėpiama valdos teritorija.
               2.   Šio straipsnio 1 dalyje minimas išplėtimas gali būti suteikiamas tik tokiomis sąlygomis:

                        a)

                        tai neabejotinai naudinga atitinkamai priemonei;

                        b)

                        tai pateisinama pagal įsipareigojimo pobūdį, likusio laikotarpio trukmę ir papildomos teritorijos dydį;

                        c)

                        tai nesumažina atitikties paramos suteikimo reikalavimams tikrinimų veiksmingumo.

                  B punkte minimas papildomos teritorijos dydis turi būti žymiai mažesnis už pradinę teritoriją arba ne daugiau kaip du hektarai.
               3.   Šio straipsnio 1 dalyje minimas naujas įsipareigojimas turi aprėpti visą susijusią teritoriją pagal ne mažiau griežtus nei pradinio įsipareigojimo reikalavimus.“

               9

               Reglamento Nr. 817/2004 II skyriaus 6 skirsnyje „Paraiškos, tikrinimai ir nuobaudos“ esančiame 66 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Kaimo plėtros paramos vietovėms ar gyvūnams paraiškose, teikiamose atskirai nuo paramos paraiškų pagal [2001 m. gruodžio 11 d. Komisijos] reglamento (EB) Nr. 2419/2001[, nustatančio išsamias integruotos administravimo ir kontrolės sistemos taikymo tam tikroms Tarybos reglamente (EEB) Nr. 3508/92 nustatytoms Bendrijos pagalbos schemoms taisykles (OL L 327, 2001, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 34 t., p. 308),] 6 straipsnį, turi būti nurodytos visos valdos sritys ir gyvūnai, susiję su paraiškų tikrinimu pagal atitinkamą priemonę, įskaitant tuos, kuriems parama neprašoma.
               2.   Kai kaimo plėtros paramos priemonės yra susijusios su vietovėmis, sklypai turi būti nurodyti atskirai. Įsipareigojimo galiojimo laikotarpiu paramą gaunantys sklypai negali būti keičiami, išskyrus atvejus, specialiai numatytus planavimo dokumente.
               3.   Kai išmokos paraiška įtraukta į teritorinės išmokos paraišką pagal integruotą administravimo ir kontrolės sistemą, valstybė narė užtikrina, kad kaimo plėtros paramos paraiškose nurodyti sklypai būtų deklaruojami atskirai.
               4.   Gyvūnai ir žemės sklypai nurodomi pagal Reglamento (EB) Nr. 1782/2003 18 ir 20 straipsnius.
               5.   Kai parama yra daugiametė, išmokos, skirtos vėlesniems už paraiškos pateikimo metus, mokamos pagal kasmetines mokėjimo paraiškas, išskyrus tuomet, kai valstybė narė įdiegė veiksmingą metinio tikrinimo procedūrą, nurodytą 67 straipsnio 1 dalyje.“

               10

               Reglamento Nr. 817/2004 67 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Pradinės prisijungimo prie schemos paraiškos ir vėlesnės mokėjimo paraiškos tikrinamos taip, kad būtų veiksmingai patikrinta atitiktis paramos suteikimo reikalavimams.
               Valstybės narės apibrėžia tinkamą metodiką ir priemones kiekvienai paramos priemonei tikrinti, taip pat tikrinamus asmenis.
               Tam tiktais atvejais valstybės narės naudojasi Reglamentu (EB) Nr. 1782/2003 įdiegta integruota administravimo ir kontrolės sistema.
               2.   Patikrinimą sudaro administraciniai ir vietiniai tikrinimai.“

               11

               Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalyje nurodyta:
               „Jei buvo sumokėta per didelė išmoka, naudos gavėjas pagal kaimo plėtros priemonę įpareigojamas grąžinti atitinkamą sumą pagal Reglamento (EB) Nr. 2419/2001 49 straipsnį.“

               12

               Remiantis 2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1974/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai taikymo taisykles (OL L 368, p. 15), 64 straipsniu, Reglamentas Nr. 817/2004 buvo panaikintas nuo 2007 m. sausio 1 d., tačiau jis taikomas iki šios datos pagal Reglamentą Nr. 1257/1999 patvirtintoms priemonėms.

         Reglamentas Nr. 796/2004

               13

               Reglamentu Nr. 796/2004 panaikintas Reglamentas Nr. 2419/2001. Reglamente Nr. 796/2004 nurodyta, kad jis taikomas pagalbos paraiškoms, susijusioms su prekybos metais arba priemokų skyrimo laikotarpiais, kurie prasideda 2005 m. sausio 1 d., ir kad nuorodos į Reglamentą Nr. 2419/2001 laikomos nuorodomis į šį reglamentą.

               14

               Kadangi pagal koreliacijos lentelę, pateiktą Reglamento Nr. 796/2004 III priede, Reglamento Nr. 2419/2001 49 straipsnis atitinka Reglamento Nr. 796/2004 73 straipsnį, Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda nuo šiol yra susijusi su Reglamento Nr. 796/2004 73 straipsniu.

               15

               Reglamento Nr. 796/2004 73 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Jei ūkininkas nepagrįstai gauna išmoką, jis ją grąžina ir sumoka pagal šio straipsnio 3 dalį apskaičiuotas palūkanas.
               <...>
               3.   Palūkanos skaičiuojamos už laikotarpį, praėjusį nuo pranešimo apie įpareigojimą grąžinti išmoką pateikimo ūkininkui iki jos grąžinimo arba išskaitymo.
               Taikytina palūkanų norma skaičiuojama, laikantis nacionalinių teisės aktų, tačiau ji negali būti mažesnė už palūkanų normą, taikomą sumoms susigrąžinti pagal nacionalines nuostatas.
               4.   Straipsnio 1 dalyje nurodytas grąžinimo įpareigojimas netaikomas, jeigu išmoka buvo netinkamai skirta dėl kompetentingos arba kitos institucijos padarytos klaidos ir jeigu tokios klaidos ūkininkas pagrįstai galėjo neaptikti.
               Tačiau jeigu klaida yra susijusi su faktiniais elementais, kurie yra svarbūs atitinkamai išmokai skaičiuoti, pirmoji pastraipa taikoma tiktai tuomet, jei apie sprendimą dėl susigrąžinimo nebuvo pranešta per 12 mėnesių nuo išmokėjimo datos.
               5.   Straipsnio 1 dalyje nurodytas grąžinimo įpareigojimas netaikomas, jeigu nuo pagalbos išmokėjimo dienos iki pirmojo kompetentingos institucijos pranešimo pateikimo pagalbos gavėjui apie netinkamą pagalbos išmokėjimą praėjo daugiau kaip dešimt metų.
               Tačiau pirmoje pastraipoje nurodytas laikotarpis apribojamas iki ketverių metų, jeigu pagalbos gavėjas elgėsi sąžiningai.“
               <...>“

         Latvijos teisė

               16

               2006 m. kovo 21 d.Ministru kabineta noteikumi Nr. 221 „Kārtība, kādā tiek piešķirts valsts un Eiropas Savienibas atbalsts lauksaimniecībai un lauku attīstibai“ (Vyriausybės nutarimas Nr. 221 dėl valstybės ir Europos Sąjungos paramos žemės ūkiui ir kaimo plėtrai skyrimo tvarkos), galiojusio iki 2007 m. balandžio 28 d. (toliau – Nutarimas Nr. 221), 53 straipsnyje nustatyta, kad kai ūkininkas prašo šiame nutarime agrarinei aplinkosaugai numatytų mokėjimų, įsipareigojimų atsiranda nuo dienos, kai jis pateikia paraišką Kaimo plėtros tarnybos skyriui. Nutarimo Nr. 221 24 straipsnyje nustatyta, kad ūkininkas pateikia paraišką dėl paramos agrarinei aplinkosaugai kartu su Kaimo plėtros tarnybos išduota žemės ūkio valdos ariamos žemės kortele, kurioje nurodytas dirbamas žemės ūkio valdos plotas, iki einamųjų metų birželio 9 d.

               17

               Nutarimo Nr. 221 55 straipsnyje numatyta, kad jeigu teikiant paramos agrarinei aplinkosaugai paraišką įsipareigojimai išplečiami, nauji įsipareigojimai nustatomi penkeriems metams. Jeigu per visą įsipareigojimų laikotarpį įsipareigojimai padidėja iki 20 %, tačiau neviršija 2 hektarų pradinio įsipareigojimo, išplečiami galiojantys įsipareigojimai.

               18

               Pagal Nutarimo Nr. 221 58 straipsnį, teikdamas paramos agrarinei aplinkosaugai paraišką, ūkininkas įsipareigoja per visą penkerių metų laikotarpį, dėl kurio prisiimti įsipareigojimai, kiekvienais metais kompetentingam regiono Kaimo plėtros tarnybos skyriui pateikti paramos paraišką dėl deklaruotos veiklos, taip pat nesumažinti deklaruoto žemės ploto ir nekeisti jo buvimo vietos.

               19

               2010 m. kovo 31 d. įsigaliojo 2010 m. kovo 23 d.Noteikumi Nr. 295 par valsts un Eiropas Savienības lauku attīstības atbalsta piešķiršanu, administrēšanu un uzraudzību vides un lauku ainavas uzlabošanai (Vyriausybės nutarimas Nr. 295 dėl valstybės ir Europos Sąjungos paramos žemės ūkiui ir kaimo plėtrai, susijusios su aplinkos ir kaimo vietovių gerinimu, skyrimo, administravimo ir kontrolės); jis galiojo iki 2015 m. balandžio 20 d. (toliau – Nutarimas Nr. 295). Šis nutarimas, kaip ir Nutarimas Nr. 221, taikomas „agrarinės aplinkosaugos paramos“ priemonei, kuri buvo įgyvendinta pagal Reglamentą Nr. 1257/1999. Pagal Nutarimo Nr. 295 74 straipsnį, „vykdant 3 straipsnyje numatytą veiklą, su plotu ar gyvuliais susiję įsipareigojimai galioja iki įsipareigojimų laikotarpio pabaigos, kaip tai numatyta 2004 m. lapkričio 30 d. Vyriausybės nutarime Nr. 1002, kuriuo nustatyta programavimo dokumento „Latvijos kaimo plėtros planas, siekiant įgyvendinti 2004–2006 m. kaimo plėtros programą“ taikymo tvarka“.

               20

               Nutarimo Nr. 295 76 straipsnyje nurodyta, kad prašydamas paramos agrarinei aplinkosaugai pareiškėjas per visą penkerių metų laikotarpį, dėl kurio prisiimti įsipareigojimai, kiekvienais metais teikia regiono Kaimo plėtros tarnybos skyriui paramos paraišką. Jis negali keisti žemės ploto, su kuriuo siejami įsipareigojimai, vietos, sumažinti jo dydžio ar gyvulių skaičiaus.

               21

               Nutarimo Nr. 295 84 straipsnyje numatyta, kad pasibaigus įsipareigojimams (nepateikus kasmetinės paraiškos, pakeitus ploto, su kuriuo siejami įsipareigojimai, vietą, sumažinus tokį plotą ar tokio ploto nedeklaravus, kad būtų skirta parama) paramos gavėjas grąžina paramą, gautą už konkretų plotą. Jeigu sumažintas plotas, su kuriuo siejami įsipareigojimai, dėl minėto nutarimo numatytų veiklos porūšių, sumažintam plotui taikomas vidutinis atitinkamų metų paramos mokėjimo dydis, kuris apskaičiuojamas gautos pagalbos dydį už atitinkamą veiklos porūšį padalijus iš ploto, su kuriuo siejami įsipareigojimai.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               22

               2005 m. Ezernieki deklaravo 10,20 hektaro žemės ūkio paskirties žemės, kad gautų paramą ekologinio žemės ūkio plėtrai, susijusiai su Reglamente Nr. 1257/1999 numatyta „agrarinės aplinkosaugos“ veikla. 2006 m. ji, siekdama gauti tą pačią paramą, pranešė apie 2,30 hektaro padidėjusį žemės plotą, t. y. iš viso 12,50 hektaro. Dėl šio padidėjimo prasidėjo naujas penkerių metų įsipareigojimų laikotarpis. 2010 m. ji pateikė išmokų už žemės plotus mokėjimo paraišką. Tačiau ji nepateikė paramos agrarinei aplinkosaugai paraiškos, nes manė, kad penkerių metų įsipareigojimų laikotarpis pasibaigė.

               23

               2011 m. rugpjūčio 9 d. Kaimo paramos tarnyba priėmė sprendimą, kuriuo įpareigojo Ezernieki grąžinti visas paramos agrarinei aplinkosaugai išmokas, iš viso 3390,04 Latvijos lato (LVL) (maždaug 4800 eurų). Šis sprendimas buvo grindžiamas tuo, kad, 2006 m. pranešus apie padidintą žemės plotą agrarinės aplinkosaugos tikslais, laikytina, kad pradinis įsipareigojimų laikotarpis pakeistas nauju įsipareigojimų laikotarpiu (2006 m.–2010 m.). Kadangi 2010 m. bendrovė nebeprašė paramos, ji nutraukė įsipareigojimų laikotarpį, todėl turi grąžinti anksčiau gautą paramą.

               24

                  Ezernieki pateikė administratīvā rajona tiesa (Apylinkės administracinis teismas, Latvija) skundą dėl minėto sprendimo panaikinimo ir šis teismas jį patenkino.

               25

               Kaimo paramos tarnybai pateikus apeliacinį skundą, Administratīvā apgabaltiesa (Apygardos administracinis teismas, Latvija) pareiškėjos pagrindinėje byloje skundą atmetė. Šis teismas teigė, pirma, kad dėl žemės ploto, dėl kurio buvo pateikta paramos paraiška, padidėjimo 2,3 hektaro 2006 m. Ezernieki kilo naujų su žemės plotu susijusių įsipareigojimų penkeriems metams, kaip nustatyta Nutarimo Nr. 221 55 straipsnyje. Antra, teismas nusprendė, kad nepateikus kasmetinės paramos mokėjimo paraiškos 2010 m. nutrūko įsipareigojimai, todėl kilo pareiga grąžinti dėl atitinkamo žemės ploto gautas paramos išmokas.

               26

                  Ezernieki prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė kasacinį skundą dėl Administratīvā apgabaltiesa (Apylinkės administracinis teismas) sprendimo.

               27

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl pareigos grąžinti gautas paramos išmokas, nustatytos pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, atitikties Sąjungos teisei. Jis iš esmės mano, kad naudos gavėjui tenkanti pareiga grąžinti visas gautas išmokas gali būti neproporcinga, nes jis laikėsi prisiimtų įsipareigojimų, kiek tai susiję su didžiąja žemės ploto dalimi, ir ją pažeidė tik dėl neatidumo nedeklaravęs pakeisto žemės ploto dydžio. Jis pažymi, kad jo nagrinėjamoje byloje susiklostė šios aplinkybės: plotas padidintas nuo antrų pradinių įsipareigojimų laikotarpio metų; padidinimas tik 0,3 hektaro viršija leistiną 2 hektarų didinimo ribą; kiek tai susiję su iš pradžių deklaruotu 10,20 hektarų plotu, per penkerių metų laikotarpį buvo laikomasi įsipareigojimų.

               28

               Manydamas, kad pagrindinės bylos sprendimui būtinas reglamentų Nr. 1257/1999, Nr. 817/2004 ir Nr. 796/2004 išaiškinimas, Augstākās Tiesas Senāts (Aukščiausiojo Teismo Administracinių bylų skyrius, Latvija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar su reglamentų Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 tikslais ir proporcingumo principu suderinamas Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalyje numatytų teisinių pasekmių taikymas, kiek tai susiję su agrarinės aplinkosaugos parama už deklaruotą pradinį žemės plotą, dėl kurio paramos skyrimo sąlygos buvo vykdomos penkerius metus?

                        2.

                        Ar Chartijos 17 straipsnį, siejamą su jos 52 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad su jais suderinamas Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalyje numatytų teisinių pasekmių taikymas, kiek tai susiję su agrarinės aplinkosaugos parama už deklaruotą pradinį plotą, dėl kurio paramos skyrimo sąlygos buvo tenkinamos penkerius metus?

                        3.

                        Ar Chartijos 52 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo leidžiama nukrypti nuo teisinių pasekmių, kurios pagal reglamentą ir valstybės narės remiantis tuo reglamentu priimtas nuostatas yra privalomos, taikymo, jeigu konkrečiu atveju yra tam tikrų ypatingų aplinkybių, iš kurių matyti, kad atitinkamas apribojimas gali būti neproporcingas?

                        4.

                        Ar, atsižvelgiant į reglamentų Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 tikslus ir juose nustatytas valstybių narių diskrecijos ribas, bylą iš esmės nagrinėjantis teismas gali netaikyti Vyriausybės nutarimo Nr. 295 84 straipsnio visa apimtimi t. y. paramos grąžinimą reglamentuojančios nuostatos, jeigu konkrečiomis aplinkybėmis jį taikant gali būti pažeistas proporcingumo principas, kaip jis aiškinamas valstybės narės teisės sistemoje?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               29

               Savo keturiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į reglamentų Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 tikslą, proporcingumo principą ir į Chartijos 17 ir 52 straipsnius, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias naudos, suteiktos už agrarinės aplinkosaugos įsipareigojimų prisiėmimą keleriems metams, gavėjas turi grąžinti visas jam jau išmokėtas paramos išmokas, nes jis nepateikė kasmetinės paramos mokėjimo paraiškos dėl paskutinių savo penkerių metų įsipareigojimų laikotarpio metų, kai, pirma, šis penkerių metų laikotarpis pakeitė ankstesnį laikotarpį, nes buvo padidintas jo valdos plotas, ir, antra, šis naudos gavėjas nenustojo vykdęs savo įsipareigojimų, susijusių su tokio ploto, kuris buvo deklaruotas prieš šį padidinimą, valda.

               30

               Visų pirma primintina, kad Reglamento Nr. 1257/1999 22–24 straipsniuose apibrėžtos paramos žemės ūkio gamybos metodams, visų pirma skirtiems kaimo vietovėms išsaugoti, bendrosios sąlygos. Iš šių straipsnių aišku, jog agrarinei aplinkosaugai skiriamai paramai būdinga tai, kad atitinkami ūkininkai prisiima įsipareigojimus penkerius metus taikyti aplinkai saugią ūkininkavimo praktiką. Paramą ūkininkams, prisiėmusiems ne mažiau kaip penkerių metų trukmės agrarinės aplinkosaugos įsipareigojimus, valstybės skiria kasmet, atsižvelgdamos į prarastas pajamas ar papildomas sąnaudas, atsirandančias dėl šių įsipareigojimų (žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, 36 punktą; 2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, 30 punktą ir 2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 30 punktą).

               31

               Reglamento Nr. 817/2004 66 straipsnio 5 dalyje, be kita ko, numatyta, kad kai parama yra daugiametė, išmokos, skirtos metams, vėlesniems už paraiškos pateikimo metus, mokamos pagal kasmetines mokėjimo paraiškas, išskyrus tuomet, kai valstybė narė įdiegė veiksmingą metinio tikrinimo procedūrą, nurodytą šio reglamento 67 straipsnio 1 dalyje. Iš šio 66 straipsnio 5 dalies aišku, kad jei nėra tokios nacionalinės procedūros, ūkininkams neskiriamos jokios išmokos, jeigu jie nepateikia kasmetinės mokėjimo paraiškos. Taigi tokios kasmetinės paraiškos pateikimas yra paramos agrarinei aplinkosaugai, pagrįstos minėtais 22–24 straipsniais, gavimo sąlyga (2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 32 punktas).

               32

               Kasmetinės paramos agrarinei aplinkosaugai mokėjimo paraiškos pateikimo svarba pabrėžiama ir Reglamento Nr. 817/2004 67 straipsnio 1 dalyje, kur nustatyta, kad, kiek tai susiję su daugiametės paramos aplinkai saugiems ūkininkavimo metodams kontrolės sistema, pradinės prisijungimo prie schemos paraiškos ir vėlesnės mokėjimo paraiškos tikrinamos taip, kad būtų veiksmingai patikrinta atitiktis paramos skyrimo reikalavimams. Kai tokia paraiška teikiama kasmet, galima patikrinti, ar laikomasi prisiimtų agrarinės aplinkosaugos įsipareigojimų. Remdamasi šia kasmetine paraiška, mokanti institucija gali kasmet veiksmingai patikrinti, ar šie kelerių metų įsipareigojimai nuolat vykdomi, ir atitinkamu atveju suteikti paramą (2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 33 punktas).

               33

               Be to, Reglamento Nr. 817/2004 37 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta, kad kai naudos gavėjas laikotarpiu, kuriuo galioja įsipareigojimas, duotas kaip sąlyga paramai suteikti, išplečia savo valdos teritoriją daugiau kaip dviem hektarais, šio naudos gavėjo pradinis įsipareigojimas pakeičiamas nauju penkerių metų trukmės įsipareigojimu. Minėto reglamento 37 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šis naujas įsipareigojimas turi aprėpti visą susijusią teritoriją pagal ne mažiau griežtus nei pradinio įsipareigojimo reikalavimus.

               34

               Darytina išvada, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos tiek, kiek jose, viena vertus, reikalaujama, atsižvelgiant į vieną iš šių agrarinės aplinkosaugos paramos gavimo reikalavimų atitikties sąlygų, kad kandidatui, siekiančiam gauti šias paramos išmokas visą penkerių metų įsipareigojimų laikotarpį, būtų taikoma pareiga pateikti kasmetinę paramos mokėjimo paraišką, ir, kita vertus, numatyta, jog iš esmės išplėtus valdos plotą taip, kad jis dviem hektarais viršija pradinį įsipareigojimą, prasideda naujas penkerių metų įsipareigojimų laikotarpis, atitinka minėtas Sąjungos teisės nuostatas.

               35

               Pagrindinėje byloje neginčijama, kad naudos gavėjas nepateikė paramos paraiškos už paskutinius penkerių metų laikotarpio, prasidėjusio išplėtus plotą daugiau kaip dviem hektarais, įsipareigojimų metus. Aišku, kad jis atitiko visas paramos teikimo sąlygas, kiek tai susiję su iš pradžių deklaruotu 10,20 hektaro plotu.

               36

               Vis dėlto reikia priminti, kad, kiek tai susiję su parama agrarinei aplinkosaugai, kuriai būdingas daugiametis įsipareigojimas, paramos skyrimo sąlygos turi būti tenkinamos visą įsipareigojimo laikotarpį, kuriam ši parama skiriama (2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, 34 punktas ir 2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 35 punktas).

               37

               Taigi, jei viena iš šių paramos agrarinei aplinkosaugai skyrimo sąlygų, pavyzdžiui, kasmetinės paramos mokėjimo paraiškos pateikimas, kurio reikalaujama pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės normas, nebūtų tenkinama visą agrarinės aplinkosaugos projekto laikotarpį, dėl kurio šios paramos gavėjas yra įsipareigojęs, net jei ši sąlyga neįvykdyta tik vienintelį kartą, tokios paramos negalima skirti (2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 35 punktas).

               38

               Taigi, kaip matyti iš Reglamento Nr. 817/2004 37 straipsnio 3 dalies, naujo penkerių metų įsipareigojimų laikotarpio pradžioje iš esmės išplėtus nagrinėjamos valdos plotą, naudos gavėjas privalo penkerius metus laikytis visų savo dėl to atsirandančių pareigų per visą laikotarpį ir dėl viso išplėsto žemės ploto.

               39

               Be to, pažymėtina, kad už agrarinės aplinkosaugos paramos skyrimo sąlygų laikymąsi atsako tik paramos prašytojas. Priešingai, nei teigia pareiškėjas pagrindinėje byloje, pagal reglamentus Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 kompetentingos valdžios institucijos neturi pareigos informuoti apie naudos gavėjo pareigą pateikti paramos paraišką dėl paskutinių jo įsipareigojimų metų.

               40

               Šiomis aplinkybėmis tai, kad naudos gavėjas tik iš dalies laikosi nagrinėjamos paramos, skirtos mainais už jo prisiimtus įsipareigojimus, skyrimo sąlygų, negali pateisinti to, kad būtų paliktos išmokėtos išmokos.

               41

               Taigi, kaip išplaukia iš Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalies, kurioje daroma nuoroda į Reglamento Nr. 2419/2001 49 straipsnį, pakeistą Reglamento Nr. 796/2004 73 straipsniu, atsisakius teikti paramą agrarinei aplinkosaugai dėl to, kad neįvykdyta šios paramos skyrimo sąlyga, minėtos paramos gavėjas turi grąžinti visas jau išmokėtas paramos, kurią teikti atsisakyta, sumas (2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, 36 punktas ir 2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 37 punktas).

               42

               Reglamentų Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 tikslas, proporcingumo principas ir Chartijos 17 ir 52 straipsniai negali paneigti tokio Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalies aiškinimo.

               43

               Iš tiesų pirmiausia iš šio sprendimo 30–33 punktų matyti, kad reglamentų Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 tikslas yra aplinkos apsauga. Šiuose reglamentuose nustatytos sistemos bendra struktūra grindžiama įsipareigojimų, prisiimtų siekiant gauti paramą agrarinei aplinkosaugai, laikymosi veiksmingu tikrinimu ir tvariu agrarinės aplinkosaugos priemonių įgyvendinimu visame deklaruotame plote ir per visą penkerių metų įsipareigojimų laikotarpį.

               44

               Naudos gavėjui, kaip antai pareiškėjai pagrindinėje byloje, kuris nesilaiko minėtos paramos skyrimo sąlygų, tenkanti pareiga grąžinti išmokėtas paramos išmokas padeda įgyvendinti šį tikslą.

               45

               Taip pat reikia pažymėti, kad metiniai paramos mokėjimai negali būti laikomi galutiniais, nes naudos gavėjas privalo grąžinti išmokas, jei nesilaiko visų mokėjimo sąlygų per visą penkerių metų laikotarpį ir dėl viso deklaruoto žemės ploto (šiuo klausimu žr. 2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, 34 punktą ir 2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 36 ir 37 punktus).

               46

               Taigi negali būti prieštaraujama, kad pareiga grąžinti visas išmokėtas paramos išmokas, kai nesilaikoma visų nagrinėjamos pagalbos skyrimo sąlygų, yra neproporcinga, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, nes naudos gavėjas laikėsi įsipareigojimų, prisiimtų dėl iš pradžių deklaruoto žemės ploto. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 41 punkto, dėl šių sąlygų nesilaikymo visos paramos skyrimas ir ja suteiktos naudos palikimas tampa nepateisinamas ir teisiškai nepagrįstas.

               47

               Galiausiai pažymėtina, kad pareiga grąžinti nepagrįstai skirtą paramą, nes nebuvo laikomasi jos atitikties paramos skyrimo reikalavimams sąlygos, negali būti prilyginta teisės į nuosavybę, įtvirtintos Chartijos 17 ir 52 straipsniuose, pažeidimui.

               48

               Iš tiesų iš Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalies, kuria remiantis ginčijamos išmokos buvo išmokėtos pareiškėjai pagrindinėje byloje, formuluotės matyti, kad pastaroji privalo jas grąžinti, jei nesilaiko šiam mokėjimui taikomų sąlygų (šiuo klausimu žr. 2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, 34 punktą ir 2013 m. vasario 7 d. Sprendimo Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, 36 ir 37 punktus).

               49

               Šiomis aplinkybėmis naudos gavėjas, kuris privalo grąžinti nepagrįstai išmokėtas paramos išmokas, nes jis paprasčiausiai nesilaikė jų nagrinėjamų mokėjimo sąlygų, negali remtis Chartijos 17 straipsnio teikiama apsauga.

               50

               Kadangi šiuo atveju nesiekiama apriboti naudojimosi Chartijoje nustatyta teise į nuosavybę, nereikia analizuoti pareigos grąžinti minėtas paramos išmokas pagal Chartijos 52 straipsnį.

               51

               Šiomis aplinkybėmis Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į reglamentų Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 tikslus, proporcingumo principą ir Chartijoje įtvirtintą teisę į nuosavybę, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiamos nagrinėjamos Latvijos teisės nuostatos, kuriomis naudos gavėjas įpareigojamas grąžinti visas jam išmokėtas paramos agrarinei aplinkosaugai sumas.

               52

               Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketvirtuoju klausimu teiraujasi, ar galima netaikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų, kurie buvo priimti pagal Sąjungos teisę, jei jų taikymas prieštarauja proporcingumo principui, kaip jis aiškinamas pagal jos pačios nacionalinę teisės sistemą.

               53

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis Sąjungos teisės viršenybės principu, negali būti, kad nacionalinės teisės normos, net konstitucinio pobūdžio, pažeistų Sąjungos teisės vienodą taikymą ir veiksmingumą (1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, 3 punktas; 1979 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Hauer, 44/79, EU:C:1979:290, 14 punktas ir 2013 m. sausio 15 d. Sprendimo Križan ir kt., C‑416/10, EU:C:2013:8, 70 punktas).

               54

               Atsižvelgiant į šio sprendimo 46 punkte pateiktą pareiškėjai pagrindinėje byloje tenkančios pareigos grąžinti visas išmokėtas paramos agrarinei aplinkosaugai išmokas atitikties Sąjungos teisei ir, konkrečiau kalbant, proporcingumo principui išaiškinimą, nacionalinis teismas negali netaikyti teisinių pasekmių, kaip tai numatyta pagal Sąjungos teisę priimtuose ir pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose.

               55

               Taip pat negalima remtis leidžiančia nukrypti nuostata ir netaikyti Sąjungos teisę atitinkančių normų, vadovaujantis „teisingumo išlygos“ sąvoka, kuria taip pat remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               56

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nepažeidžiant aiškiai Sąjungos teisės aktų leidėjo numatytų atvejų, Sąjungos teisėje nėra tokio bendro teisės principo, pagal kurį nacionalinė valdžios institucija negali taikyti galiojančios Sąjungos teisės taisyklės, jei ši taisyklė suinteresuotajam asmeniui yra per griežta, ko Sąjungos teisės aktų leidėjas būtent akivaizdžiai būtų siekęs išvengti, jei būtų numatęs šį atvejį priimdamas šią taisyklę (2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, 63 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Vadinasi, teisingumo išlyga neleidžia nukrypti nuo Sąjungos teisės nuostatų taikymo, nebent tai numatyta pačiuose teisės aktuose arba tais atvejais, kai teisės aktai pripažįstami negaliojančiais (2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, 64 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               57

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į klausimus reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 817/2004 71 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į reglamentų Nr. 1257/1999 ir Nr. 817/2004 tikslą, proporcingumo principą ir į Chartijos 17 ir 52 straipsnius, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias naudos, suteiktos už agrarinės aplinkosaugos įsipareigojimų prisiėmimą keleriems metams, gavėjas turi grąžinti visas jam jau išmokėtas paramos išmokas, nes nepateikė kasmetinės paramos mokėjimo paraiškos dėl paskutinių savo penkerių metų įsipareigojimų laikotarpio metų, kai, pirma, šis penkerių metų laikotarpis pakeitė ankstesnį laikotarpį, nes buvo padidintas jo valdos plotas, ir, antra, šis naudos gavėjas nenustojo vykdęs savo įsipareigojimų, susijusių su tokio ploto, kuris buvo deklaruotas prieš šį išplėtimą, valda.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               58

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

                     2004 m. balandžio 29 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 817/2004, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai taikymo taisykles, 71 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai ir iš dalies pakeičiančio bei panaikinančio tam tikrus reglamentus, iš dalies pakeisto 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamentu Nr. 1783/2003 ir 2004 m. balandžio 29 d. Reglamentu Nr. 817/2004, tikslą, proporcingumo principą ir į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 17 ir 52 straipsnius, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias naudos, suteiktos už agrarinės aplinkosaugos įsipareigojimų prisiėmimą keleriems metams, gavėjas turi grąžinti visas jam jau išmokėtas paramos išmokas, nes nepateikė kasmetinės paramos mokėjimo paraiškos dėl paskutinių savo penkerių metų įsipareigojimų laikotarpio metų, kai, pirma, šis penkerių metų laikotarpis pakeitė ankstesnį laikotarpį, nes buvo padidintas jo valdos plotas, ir, antra, šis naudos gavėjas nenustojo vykdęs savo įsipareigojimų, susijusių su tokio ploto, kuris buvo deklaruotas prieš šį išplėtimą, valda.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: latvių.


1988 m. balanžio 20 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Cornelis G. Bakker prieš Rijksdienst voor Werknemerspensionen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgija. # Socialinė apsauga. # Byla 151/87.


title: 2011 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Valstybės pagalba - Pagalba, suteikta akvakultūros produktų gamintojams ir žvejams - Sprendimas, kuriuo ši pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka - Pareiga nedelsiant susigrąžinti neteisėta ir nesuderinama pripažintą pagalbą ir apie tai informuoti Komisiją - Neįvykdymas - Absoliutus negalėjimas vykdyti. # Byla C-549/09.

text:
      2011 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Prancūziją
      (Byla C‑549/09)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Valstybės pagalba – Pagalba, suteikta akvakultūros produktų gamintojams ir žvejams – Sprendimas, kuriuo ši pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka – Pareiga nedelsiant susigrąžinti neteisėta ir nesuderinama pripažintą pagalbą ir apie tai informuoti Komisiją – Neįvykdymas – Absoliutus negalėjimas vykdyti“
      1.                     Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Pareiga – Pareiga nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos
            sprendimą (SESV 108 straipsnio 2 dalis ir SESV 288 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalis) (žr.
            26–29, 31 punktus)
      2.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Pareigos susigrąžinti neteisėtą pagalbą nesilaikymas – Gynybos priemonės – Absoliutus
            negalėjimas vykdyti – Vertinimo kriterijai – Įvykdymo sunkumai – Valstybės narės pareiga imtis realių veiksmų nagrinėjamų
            įmonių atžvilgiu ir pasiūlyti Komisijai alternatyvius įveikti šiuos sunkumus leidžiančius sprendimus – Su pagalbos gavėjų
            nustatymu susijusi problema, kuria negalima pateisinti Komisijos sprendimo neįvykdymo (SESV 108 straipsnio 2 dalis; Tarybos
            reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalis) (žr. 33, 34 ir 39 punktus)
      3.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos sprendimo dėl valstybės pagalbos nesilaikymas – Gynybos priemonės – Sprendimo
            teisėtumo užginčijimas – Nepriimtinumas (žr. 43 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Priemonių, būtinų 2004 m. liepos 14 d. Komisijos sprendimui 2005/239/EB dėl tam tikrų
                  pagalbos priemonių, kurias Prancūzija įgyvendino akvakultūros produktų gamintojams ir žvejams (OL L 74, 2005, p. 49), įgyvendinti,
                  nepriėmimas – Pareiga nedelsiant susigrąžinti neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka pripažintą pagalbą ir apie tai informuoti
                  Komisiją.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą neįvykdžiusi 2004 m. liepos 14 d. Komisijos sprendimo 2005/239/EB dėl tam tikrų pagalbos priemonių,
                     kurias Prancūzija įgyvendino akvakultūros produktų gamintojams ir žvejams, ir nesusigrąžinusi iš gavėjų pagalbos, kuri minėto
                     sprendimo 2 ir 3 straipsniais pripažinta neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
                     pagal SESV 288 straipsnio ketvirtą pastraipą ir minėto sprendimo 4 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Grundstücksgemeinschaft Busley ir Cibrian Fernandez prieš Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vokietija.#Laisvas kapitalo judėjimas - Nekilnojamasis turtas - Pajamų mokestis - Nuostolių iš nuomos atskaitymas iš mokesčio mokėtojo apmokestinamųjų pajamų - Mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodo taikymas įsigijimo ar statybos išlaidoms - Nekilnojamo turto, esančio nacionalinėje teritorijoje, palankesnis vertinimas mokesčių atžvilgiu.#Byla C-35/08.

text:
      Byla C‑35/08
      Grundstücksgemeinschaft Busley ir Cibrian Fernandez
      prieš
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      (Finanzgericht Baden-Württemberg prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – Nekilnojamasis turtas – Pajamų mokestis – Nuomos nuostolių išskaitymas iš mokesčio mokėtojo apmokestinamųjų pajamų – Mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodo taikymas įsigijimo ar statybos išlaidoms – Nekilnojamojo turto, esančio nacionalinėje teritorijoje, palankesnis vertinimas mokesčių atžvilgiu“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas kapitalo judėjimas – Sutarties nuostatos – Taikymo sritis
      (EB 39, 43 ir 56 straipsniai)
      2.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai – Pajamų mokestis
      (EB 56 straipsnis)
      1.        Situacija, kai vienoje valstybėje narėje neribotai apmokestinamas šios valstybės narės rezidentas fizinis asmuo paveldi namą,
         esantį kitoje valstybėje narėje, patenka į EB 56 straipsnio taikymo sritį. Todėl nebūtina nagrinėti EB 39 ir 43 straipsnių
         taikytinumo.

      (žr. 19 punktą)
      2.        EB 56 straipsniu draudžiami valstybės narės teisės aktai, susiję su pajamų mokesčiu, pagal kuriuos neribotai apmokestinami
         rezidentai fiziniai asmenys turi teisę tiek iš apmokestinamosios vertės išskaityti nekilnojamojo turto nuomos nuostolius tais
         metais, kuriais jie patirti, tiek taikyti mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodą nustatydami pajamas iš tokio turto, tik jei
         turtas yra šios valstybės narės teritorijoje.

      Iš tiesų valstybės narės rezidento ir joje neribotai apmokestinamo fizinio asmens, kuris disponuoja nekilnojamuoju turtu kitoje
         valstybėje narėje, situacija yra ne tokia palanki nei situacija, kurioje jis būtų, jei toks turtas būtų pirmoje valstybėje
         narėje, nes toks asmuo bet kuriuo atveju neturi finansinio pranašumo. Šis mokestinis nepanašumas gali atgrasyti tokį asmenį
         investuoti į nekilnojamąjį turtą kitoje valstybėje narėje ir toliau išlaikyti turtą, kurio savininkas jis yra, taigi, aptariamos
         teisės nuostatos yra iš esmės pagal EB 56 straipsnį draudžiami laisvo kapitalo judėjimo apribojimai.

      Net manant, kad tikslas skatinti gyvenamojo būsto nuomai statybą, kad būtų patenkinti valstybės gyventojų gyvenamojo būsto
         poreikiai, gali pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, neatrodo, kad tokia nacionalinė priemonė, pagal kurią aiškiai
         atskiriama, ar nuomojamas būstas yra nacionalinėje teritorijoje, ar ne, yra tinkama tokio tikslo įgyvendinimui užtikrinti.
         Iš tiesų, užuot tiksliai nustačius tokio trūkstamo būsto vietą, aptariamose nacionalinėse nuostatose neatsižvelgiama į skirtingų
         atitinkamų valstybės narės regionų poreikius. Be to, visoms nuomojamo gyvenamojo būsto rūšims, nuo paprasčiausio iki prabangiausio,
         gali būti taikomas mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodas. Šiomis aplinkybėmis negalima preziumuoti, kad privatūs investuotojai,
         kuriuos motyvuoja finansinės priežastys, gali atitikti šios nuostatos tariamai sociopolitinį tikslą.

      (žr. 25–27, 31–33 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 15 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – Nekilnojamasis turtas – Pajamų mokestis – Nuomos nuostolių išskaitymas iš mokesčio mokėtojo apmokestinamųjų pajamų – Mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodo taikymas įsigijimo ar statybos išlaidoms – Nekilnojamo turto, esančio nacionalinėje teritorijoje, palankesnis vertinimas mokesčių atžvilgiu“
      Byloje C‑35/08
      dėl Finanzgericht Baden-Württemberg (Vokietija) 2008 m. sausio 22 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. sausio 31 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Grundstücksgemeinschaft Busley ir Cibrian Fernandez
      prieš
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einantis antrosios kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai
         P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus (pranešėjas) ir A. Ó Caoimh,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 26 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Grundstücksgemeinschaft Busley ir Cibrian Fernandez, atstovaujamos Rechtsanwalt R. Busley,

      –        Finanzamt Stuttgart-Körperschaften, atstovaujamos H. Henzler,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      –        ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos P. Bjørgan bei L. Armati,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 18 ir 56 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp Busley ir Cibrian Fernandez ir Finanzamt Stuttgart-Körperschaften (Štutgarto mokesčių inspekcija įmonių klausimais, toliau – Finanzamt) dėl pastarosios sprendimo apmokestinti nuo 1997 m. iki 2003 metų gautas pajamas iš Ispanijoje esančio namo, kurį jie paveldėjo
         iš tėvų.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo (straipsnis panaikintas Amsterdamo
         sutartimi) (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10) 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Nepažeisdamos toliau pateikiamų nuostatų, valstybės narės panaikina kapitalo judėjimų tarp asmenų, gyvenančių valstybėse
         narėse, apribojimus. Šios direktyvos taikymui palengvinti kapitalo judėjimai skirstomi pagal I priede pateiktą nomenklatūrą.“

      4        Direktyvos 88/361 I priedo XI skyriuje „Asmeninio kapitalo judėjimai“ tarp išvardytų kapitalo judėjimų yra asmeninio kapitalo
         judėjimai, tarp jų – paveldėjimai ir palikimai.

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Nuo 1997 m. iki 2003 m. galiojusiosios redakcijos Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz, toliau - EStG) 2a straipsnio
         1 dalyje numatyta, kad kai kurios negatyviosios užsienio kilmės pajamos gali būti užskaitomos tik su to paties pobūdžio pozityviosiomis
         pajamos, gautomis toje pačioje valstybėje. Jeigu negatyviosios pajamos negali būti taip užskaitomos, jos išskaitomos atitinkamai
         iš to paties pobūdžio pozityviųjų pajamų, kurias mokesčių mokėtojas gauna paskesniais mokestiniais laikotarpiais toje pačioje
         valstybėje. Išskaitymas leidžiamas tik tiek, kiek negatyviosios pajamos negalėjo būti įskaičiuotos ankstesniais mokestiniais
         laikotarpiais. Tarp šių pajamų šios dalies pirmo sakinio 6 punkto a papunktyje numatytos negatyviosios pajamos iš nekilnojamojo
         turto arba turtinių kompleksų, esančių kitoje valstybėje nuomos.

      6        EStG 7 straipsnio 4 dalies pirmajame sakinyje, nukrypstant nuo 1 dalies, numatyta, kad iki visiško nusidėvėjimo kaip išskaitymai
         dėl turto nusidėvėjimo gali būti išskaitoma pastatų, kurie yra įmonės turtas ir kurie nenaudojami gyvenamosioms reikmėms,
         dėl kurių prašymas išduoti statybos leidimą buvo pateiktas po 1985 m. kovo 31 d., atveju 3 % įsigijimo arba statybos išlaidų.
         Šio sakinio 2 punkte numatyta, kad 1 punkto sąlygų neatitinkančių pastatų, kurie buvo pastatyti po 1924 m. gruodžio 31 d.,
         atveju išskaitoma 2 %įsigijimo arba statybos išlaidų.

      7        Nukrypstant nuo 7 straipsnio 4 dalies, pagal EStG 7 straipsnio 5 dalies pirmąjį sakinį galima taikyti mažėjančio balanso nusidėvėjimo
         metodą nacionalinėje teritorijoje esančių pastatų, kuriuos mokesčių mokėtojas pastatė arba kuriuos įsigijo iki tų metų, kuriais
         jie buvo pastatyti, pabaigos, atveju. Pagal šio sakinio 3 punkto a papunktį tokie išskaitymai galimi pastatų EStG 7 straipsnio
         4 dalies pirmojo sakinio 2 punkto prasme, kuriuos mokesčių mokėtojas pastatė remdamasis po 1989 m. vasario 28 d. ir iki 1996 m.
         sausio 1 d. pateiktu prašymu išduoti statybos leidimą arba įsigijo pagal po 1989 m. vasario 28 d. ir iki 1996 m. sausio 1 d.
         teisėtai sudarytą privalomą sutartį, atveju, jei pastatus naudoja gyvenamosioms reikmėms, tokiomis statybos ar įsigijimo išlaidų
         procentinėmis dalimis:

      –        statybos užbaigimo ir trejus paskesnius metus – po 7 %,
      –        po to einančius šešerius metus – po 5 %,
      –        po to einančius šešerius metus – po 2 %,
      –         po to einančius 24 metus – po 1,25 %,
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        Ieškovai pagrindinėje byloje (brolis ir sesuo) yra Ispanijos piliečiai, kurie nuo gimimo gyvena Vokietijoje. Nuo 1997 m. iki
         2003 m. jie gavo pajamų iš darbo pagal darbo sutartį ir visos jų pajamos buvo apmokestinamos Vokietijoje.

      9        Ieškovų tėvai, taip pat Ispanijos piliečiai, 1990 m. pradėjo statytis namą Ispanijoje, kuris buvo užbaigtas 1993 metais. Ieškovų
         motina ir tėvas mirė atitinkamai 1995 m. ir 1996 metais. Abu ieškovai, 1996 m. lapkričio mėn. bendrai paveldėję šį namą, tapo
         jo savininkais („Erbengemeinschaft“), bet jame niekada negyveno. Nuo 2001 m. sausio 1 d. namas buvo išnuomotas, o 2006 m.
         parduotas.

      10      Už 1997–2003 m. Finanzamt pateiktose deklaracijose aptariamo namo atžvilgiu jie, pirma, prašė pritaikyti EStG 7 straipsnio 5 dalyje numatytą mažėjančio
         balanso nusidėvėjimo metodą ir, antra, netaikyti riboto nuostolių išskaitymo, numatyto EStG 2a straipsnio 1 dalies pirmojo
         sakinio 6 punkto a papunktyje. Finanzamt atmetė šiuo prašymus ir pritaikė pastarąją nuostatą bei EStG 7 straipsnio 4 dalyje numatytą linijinį nusidėvėjimo metodą,
         nes šis namas buvo ne nacionalinėje teritorijoje.

      11      Finanzamt dėl laiku pateiktų prieštaravimų nepriėmė sprendimų, todėl ieškovai pagrindinėje byloje pareiškė ieškinį prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, teigdami, kad mokestinis vertinimas, susijęs su pajamomis iš jų namo, esančio Ispanijoje,
         pažeidžia EB 39 ir 43 straipsnius.

      12      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, ieškovų pagrindinėje byloje pareikštas ieškinys neturėtų
         būti patenkintas pagal nacionalinę teisę, nes aptariamas namas yra ne Vokietijoje. Todėl teismas turi abejonių dėl EStG 2a straipsnio
         1 dalies pirmojo sakinio 6 punkto a papunkčio ir 7 straipsnio 5 dalies suderinamumo su EB 56 straipsniu ir pabrėžia, kad jei
         Teisingumo Teismas nuspręstų, jog EB sutartis draudžia tokias nuostatas kaip pastarosios, ieškinį reikėtų patenkinti.

      13      Tokiomis aplinkybėmis Finanzgericht Baden-Württemberg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      a)     Ar EB 56 straipsniui prieštarauja tai, kad Vokietijoje (neribotai apmokestinamas) fizinis asmuo tais metais, kuriais atsirado
         nuostolių, negali išskaityti nuostolių iš kitoje (Europos Sąjungos) valstybėje narėje esančio nekilnojamojo turto nuomos iš
         pajamų mokesčio Vokietijoje apmokestinamosios vertės, tačiau gali tai padaryti, jei nuostolis patiriamas iš nacionalinėje
         teritorijoje esančio nekilnojamojo turto?

               b)     Ar tam turi įtakos aplinkybė, kad fizinis asmuo pats atliko investiciją į nekilnojamąjį turtą, ar pažeidimą reikia pripažinti
         ir tuomet, kai fizinis asmuo kitoje valstybėje narėje esančio nekilnojamojo turto savininku tapo paveldėjimo būdu?

      2.      Ar EB 56 straipsniui prieštarauja tai, kad, nustatant iš kitoje (Europos Sąjungos) valstybėje narėje esančio nekilnojamojo
         turto nuomos gautas pajamas, Vokietijoje (neribotai apmokestinamas) fizinis asmuo gali taikyti tik normalų nusidėvėjimą, o
         nacionalinėje teritorijoje esančio nekilnojamojo turto atveju galėtų taikyti padidinto mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodą?

      3.      Jei į pirmą ir antrą klausimus būtų atsakyta neigiamai, ar nacionalinės nuostatos, dėl kurių kilo ginčas, pažeidžia EB 18 straipsnyje
         įtvirtintą judėjimo laisvę?“

      14      Per posėdį ieškovai pagrindinėje byloje Teisingumo Teismui nurodė, kad Finanzamt pateikė jiems pranešimą, pagal kurį ji patenkino jų prašymą įskaičiuoti jų namo Ispanijoje nuomos nuostolius, kuris buvo
         pirmojo prejudicinio klausimo objektas. Tačiau kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neatsiėmė šio
         klausimo, į jį atsakyti reikia.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      15      Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia išnagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         iš esmės klausia, ar EB 56 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktą, susijusį su pajamų mokesčiu, pagal kurį rezidentas
         ir neribotai apmokestinamas fizinis asmuo turi teisę tiek iš apmokestinamosios vertės išskaityti nekilnojamojo turto nuomos
         nuostolius tais metais, kai nuostoliai patirti, tiek, nustatydamas pajamas iš tokio turto, taikyti mažėjančio balanso nusidėvėjimo
         metodą, tik jei šis turtas yra šios valstybės narės teritorijoje.

      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nori žinoti, ar EB 56 straipsnis taikomas ir tokiais atvejais
         kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai suinteresuotieji asmenys tampa atitinkamo turto savininkais paveldėjimo būdu.

      17      Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog kadangi EB sutartyje „kapitalo judėjimo“ sąvoka EB 56 straipsnio
         1 dalies prasme nėra apibrėžta, Direktyvos 88/361 I priede esanti nomenklatūra pripažinta pagalbinėmis gairėmis, net jei ši
         direktyva buvo priimta remiantis EEB sutarties 69 straipsniu ir 70 straipsnio 1 dalimi (EB sutarties 69 straipsnis ir 70 straipsnio
         1 dalis, panaikinti Amsterdamo sutartimi), turint omenyje, kad, remiantis šio priedo įžanginės dalies trečiąja pastraipa,
         jame pateikiamoje nomenklatūroje išsamiai neišvardijami visi kapitalo judėjimo atvejai, patenkantys į šią sąvoką (žr., be
         kita ko, 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑8203, 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką, taip pat 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Block, C‑67/08, Rink. p. I‑0000, 19 punktą).

      18      Šiuo klausimu, be kita ko, pažymėjęs, kad palikimas, kuris yra mirusio asmens turto perdavimas vienam arba keliems asmenims,
         patenka į Direktyvos 88/361 I priedo XI skyrių „Asmeninio kapitalo judėjimai“, Teisingumo Teismas konstatavo, jog palikimas,
         neatsižvelgiant į tai, ar paliekamos piniginės lėšos, nekilnojamasis turtas ar kilnojamasis turtas, yra kapitalo judėjimas
         EB 56 straipsnio prasme, išskyrus tuos atvejus, kai jo sudėtinės dalys yra vienoje valstybėje narėje (žr., be kita ko, 2006 m.
         vasario 23 d. Sprendimo van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Rink. p. I‑1957, 40–42 punktus; 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Arens-Sikken, C‑43/07, Rink. p. I‑6887, 30 punktą ir 2009 m. sausio 27 d. Sprendimo Persche, C‑318/07, Rink. p. I‑0000, 30 ir 31 punktus).

      19      Taigi situacija, kai Vokietijos rezidentas ir šioje valstybėje narėje neribotai apmokestinamas fizinis asmuo paveldi namą,
         esantį Ispanijoje, patenka į EB 56 straipsnio taikymo sritį. Todėl nebūtina nagrinėti EB 39 ir 43 straipsnio taikytinumo,
         kurį nurodo ieškovai pagrindinėje byloje.

      20      Reikia priminti, kad tarp EB 56 straipsnio 1 dalimi draudžiamų priemonių, kaip antai laisvo kapitalo judėjimo apribojimas,
         yra tos, kurios gali atgrasyti ne rezidentus investuoti valstybėje narėje arba atgrasyti minėtos valstybės narės piliečius
         investuoti kitose valstybėse narėse (žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Festersen, C‑370/05, Rink. p. I‑1129, 24 punktą; 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo A, C‑101/05, Rink. p. I‑11531, 40 punktą bei 2009 m. sausio 22 d. Sprendimo STEKO Industriemontage, C‑377/07, Rink. p. I‑0000, 23 punktą).

      21      Tokiais apribojimais galima laikyti ne tik nacionalines priemones, kurios gali sukliudyti arba apriboti kitose valstybėse
         esančio nekilnojamojo turto įsigijimą, bet ir priemones, kurios gali atgrasyti toliau valdyti tokį turtą (pagal analogiją
         žr. minėto sprendimo STEKO Industriemontage 24 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      22      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad, pirma, siekiant nustatyti mokesčių mokėtojo
         Vokietijoje pajamų mokesčio apmokestinamąją vertę visi nuostoliai, be kita ko, patirti iš Vokietijoje esančio nekilnojamojo
         turto nuomos, gali būti įskaičiuoti tais metais, kuriais jie patirti. Tačiau pagal EStG 2a straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos
         pirmojo sakinio 6 punkto a papunktį nekilnojamojo turto, kuris nėra nacionalinėje teritorijoje, nuomos nuostoliai gali būti
         iškaityti, tik jei anksčiau buvo gauta pozityviųjų pajamų iš šio turto nuomos.

      23      Antra, mokesčių mokėtojas Vokietijoje gali pagal EStG 7 straipsnio 5 dalį taikyti mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodą su
         šioje nuostatoje numatytomis sąlygomis nekilnojamojo turto, esančio nacionalinėje teritorijoje, atžvilgiu. Dėl šio nusidėvėjimo
         metodo pirmaisiais metais gali susidaryti didesnė nuomos nuostolių suma, todėl mokesčių mokėtojas patirtų mažesnę neto mokesčių
         naštą, nei taikant linijinį nusidėvėjimą, numatytą EStG 7 straipsnio 4 dalies pirmojo sakinio 2 punkte, kuris yra vienintelis
         nusidėvėjimo metodas, taikytinas šioje nuostatoje numatytam nekilnojamajam turtui, esančiam ne Vokietijos teritorijoje.

      24      Aišku, negatyviosios mokesčių mokėtojo, gyvenančio Vokietijoje, pajamos iš nekilnojamojo turto nuomos kitoje valstybėje narėje
         galiausiai turi būti įskaitytos Vokietijoje, jei anksčiau iš šio turto buvo gauta pozityviųjų pajamų. Be to, kaip teigia Finanzamt, mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodo taikymo poveikis yra atidėtas apmokestinimas dėl nusidėvėjimo taikymo.

      25      Nepaisant to, kad net manant, jog šis mokesčių mokėtojas disponuoja šiuo turtu pakankamai ilgai, kad galėtų užskaityti visus
         nuostolius ankstesnių pozityviųjų pajamų atžvilgiu ir visiškai nurašyti šio turto statybos ar įsigijimo išlaidas, jam, priešingai
         nei Vokietijoje gyvenančiam mokesčių mokėtojui, investavusiam į nekilnojamąjį turtą šioje valstybėje narėje, neleidžiama nei
         nedelsiant įskaičiuoti tų nuostolių, nei taikyti didesnės pradinės nusidėvėjimo normos, taip pat jam nesuteikiama lengvata
         apyvartinių lėšų atžvilgiu, kaip teigia Europos Bendrijų Komisija (pagal analogiją žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rink. p. I‑11753, 84 ir 153 punktus, taip pat 2007 m. kovo 29 d. Sprendimo Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Rink. p. I‑2647, 29 punktą).

      26      Iš to matyti, kad Vokietijos rezidento ir joje neribotai apmokestinamo fizinio asmens, kuris, kaip ieškovai pagrindinėje byloje,
         disponuoja nekilnojamuoju turtu kitoje valstybėje narėje, situacija yra ne tokia palanki nei situacija, kai toks turtas yra
         Vokietijoje.

      27      Šis mokestinis nepanašumas gali atgrasyti tokį asmenį investuoti į nekilnojamąjį turtą kitoje valstybėje narėje ir toliau
         valdyti turtą, kurio savininkas jis yra. Iš to matyti, kad nacionalinės priemonės, kaip aptariamos pagrindinėje byloje, yra
         iš esmės pagal EB 56 straipsnį draudžiami laisvo kapitalo judėjimo apribojimai.

      28      Tačiau reikia išnagrinėti, ar šie apribojimai yra pateisinami, kaip teigia Finanzamt ir Vokietijos vyriausybė, t. y. tinkami jais siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti
         (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo ELISA, C‑451/05, Rink. p. I‑8251, 79 punktą; 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑152/05, Rink. p. I‑39, 26 punktą bei 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑110/05, Rink. p. I‑0000, 59 punktą).

      29      Dėl EStG 2a straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio 6 punkto a papunkčio Finanzamt teigė, kad ši nuostata atitinka teritorialumo principą, kurį Teisingumo Teismas pripažįsta 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimo
         Futura Participations ir Singer (C‑250/95, Rink. p. I‑2471) 22 punkte.

      30      Tačiau šis principas, kuriuo siekiama taikant Bendrijos teisę nustatyti prievolę atsižvelgti į valstybių narių fiskalinės
         kompetencijos ribas, nedraudžia, kad valstybėje narėje neribotai apmokestinamas asmuo įskaičiuotų negatyviąsias pajamas iš
         nekilnojamojo turto, esančio kitoje valstybėje (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Rewe Zentralfinanz 69 punktą). Todėl ši nuostata, pagal kurią ieškovai pagrindinėje byloje neribotai Vokietijoje apmokestinami asmenys negali
         įskaičiuoti nuostolių iš savo namo Ispanijoje, neturėtų būti laikoma teritorialumo principo įgyvendinimu.

      31      Dėl EStG 7 straipsnio 5 dalies Finanzamt bei Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad šios dalies pirmojo sakinio 3 punkto a papunkčio tikslas skatinti gyvenamojo būsto,
         skirto nuomoti, statybą, kad būtų patenkinti Vokietijos gyventojų gyvenamojo būsto poreikiai. Jų teigimu, šio tikslo pobūdis
         yra sociopolitinis ir tai yra bendrojo intereso privalomoji priežastis. Be to, ši vyriausybė, atsakydama į Teisingumo Teismo
         klausimus, pateiktus per posėdį, dar pabrėžė, kad tik nuomai skirtam gyvenamajam būstui gali būti taikomas šioje nuostatoje
         numatytas mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodas, kuris buvo nustatytas dėl bendro tokios rūšies būsto trūkumo Vokietijoje.

      32      Šiuo klausimu net manant, kad šis tikslas gali pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, neatrodo, kad tokia nacionalinė
         priemonė, pagal kurią aiškiai atskiriama, ar nuomojamas būstas yra nacionalinėje teritorijoje, ar ne, yra tinkama tokio tikslo
         įgyvendinimui užtikrinti. Iš tiesų, užuot tiksliai nustačius tokio trūkstamo būsto vietą, EStG 7 straipsnio 5 dalies pirmojo
         sakinio 3 punkto a papunktyje neatsižvelgiama, kaip teigė ieškovai pagrindinėje byloje ir Komisija per posėdį, į skirtingų
         Vokietijos regionų poreikius. Be to, visoms gyvenamojo būsto rūšims, nuo paprasčiausio iki prabangiausio, gali būti taikomas
         mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodas. Šiomis aplinkybėmis negalima preziumuoti, kad privatūs investuotojai, kuriuos motyvuoja
         finansinės priežastys, gali atitikti šios nuostatos sociopolitinį tikslą.

      33      Todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: EB 56 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktus, susijusius su
         pajamų mokesčiu, pagal kuriuos neribotai apmokestinami rezidentai fiziniai asmenys turi teisę tiek iš apmokestinamosios vertės
         išskaityti nekilnojamojo turto nuomos nuostolius tais metais, kuriais jie patirti, tiek taikyti mažėjančio balanso nusidėvėjimo
         metodą nustatydami pajamas iš tokio turto, tik jei turtas yra šios valstybės narės teritorijoje.

       Dėl trečiojo klausimo
      34      Atsižvelgiant į pirmųjų dviejų klausimų atsakymus, į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      35      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktus, susijusius su pajamų mokesčiu, pagal kuriuos neribotai apmokestinami
            rezidentai fiziniai asmenys turi teisę tiek iš apmokestinamosios vertės išskaityti nekilnojamojo turto nuomos nuostolius tais
            metais, kuriais jie patirti, tiek taikyti mažėjančio balanso nusidėvėjimo metodą nustatydami pajamas iš tokio turto, tik jei
            turtas yra šios valstybės narės teritorijoje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2001 m. gegužės 8 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Georges Caravelis prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Byla T-182/99.


1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Hercules Chemicals NV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Bauda. # Byla C-51/92 P.


title: 2014 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Gülay Bollacke prieš K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG.#Landesarbeitsgericht Hamm prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2003/88/EB – Darbo laiko organizavimas – Mokamos kasmetinės atostogos – Kompensacija mirties atveju.#Byla C-118/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. birželio 12 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Direktyva 2003/88/EB — Darbo laiko organizavimas — Mokamos kasmetinės atostogos — Kompensacija mirties atveju“
      Byloje C‑118/13
      dėl Landesarbeitsgericht Hamm (Vokietija) 2013 m. vasario 14 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. kovo 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Gülay Bollacke

      prieš

         K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai E. Levits (pranešėjas), M. Berger, S. Rodin ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG, atstovaujamos Rechtsanwalt M. Scheier,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos M. Wolff ir V. Pasternak Jørgensen,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fehér, K. Szíjjártó ir K. Molnár,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Christie, padedamo baristerės E. Dixon,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir F. Schatz,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) 7 straipsnio išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant G. Bollacke ir jos sutuoktinio buvusios darbdavės K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG (toliau – „K + K“) ginčą dėl suinteresuotojo asmens teisės į kompensaciją už mokamas kasmetines atostogas, kuriomis iki savo mirties dienos nepasinaudojo J. Bollacke.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2003/88 7 straipsnis „Kasmetinės atostogos“ suformuluotas taip:
               „1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.
               2.   Minimalus kasmetinių mokamų atostogų laikas negali būti pakeistas kompensacija, išskyrus tuos atvejus, kai yra nutraukiami darbo santykiai.“

               4

               Šios direktyvos 15 straipsnyje „Palankesnės nuostatos“ nustatyta:
               „Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, arba palengvinti ar leisti kolektyvinių sutarčių arba susitarimų, sudarytų tarp darbdavių ir darbuotojų, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, taikymą.“

               5

               Šios direktyvos 17 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės gali nukrypti nuo tam tikrų šios direktyvos nuostatų, tačiau neleidžiama nukrypti nuo šios direktyvos 7 straipsnio.

         Vokietijos teisė

               6

               2002 m. gegužės 7 d. redakcijos (BGBl. 2002 I, p. 1529) 1963 m. sausio 8 d. Federalinio atostogų įstatymo (Bundesurlaubsgesetz, BGBl. 1963, p. 2) 7 straipsnio 4 dalyje numatyta:
               „Jeigu dėl nutrūkusių darbo santykių visų ar dalies atostogų nebegalima suteikti, už jas turi būti sumokama kompensacija.“

               7

               Remiantis Civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 1922 straipsnio 1 dalimi asmeniui mirus (paveldėjimas) visas jo turtas (paveldimas turtas) pereina vienam ar keliems asmenims (paveldėtojams).

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

               G. Bollacke buvo 2010 m. lapkričio 19 d. mirusiojo J. Bollacke, kuris dirbo K + K nuo 1998 m. rugpjūčio 1 d. iki mirties 2010 m. lapkričio 19 d., sutuoktinė ir vienintelė teisių paveldėtoja.

               9

               Nuo 2009 m. J. Bollacke sunkiai sirgo. 2009 m. jis buvo nedarbingas daugiau nei aštuonis mėnesius. Nuo 2010 m. spalio 11 d. iki mirties jis buvo nuolat nedarbingas.

               10

               Neginčytina, kad J. Bollacke savo mirties dieną turėjo teisę į mažiausiai 140,5 kasmetinių atostogų dienos ir jomis nepasinaudojo.

               11

               2011 m. sausio 31 d. raštu G. Bollacke reikalavo iš K + K kompensacijos už 146 nepanaudotas atostogų dienas. K + K atmetė šį prašymą, nes abejojo, kad ši teisė paveldima.

               12

               Pirmosios instancijos teismas, gavęs šį G. Bollacke prašymą, jį taip pat atmetė, nes pagal Bundesarbeitsgericht praktiką teisė pakeisti nutrūkus darbo santykiams nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas kompensacija neatsiranda, kai šie santykiai nutrūksta darbuotojui mirus. Šį sprendimą apskundus apeliacine tvarka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto, ar ši nacionalinio teismo praktika pagrįsta atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su Direktyvos 2003/88 7 straipsniu.

               13

               Šiomis aplinkybėmis Landesarbeitsgericht Hamm nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1)

                        Ar Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja draudžiamos valstybių narių teisės nuostatos ar praktika, pagal kurias teisė į minimalias mokamas kasmetines atostogas visiškai prarandama darbuotojui mirus, būtent prarandama ne tik jau neįgyvendintina teisė į atleidimą nuo pareigos dirbti, bet ir teisė į užmokestį už atostogas?

                        2)

                        Ar Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad teisė į kompensaciją už minimalias mokamas kasmetines atostogas nutrūkus darbo santykiams taip susijusi su darbuotojo asmeniu, kad ši teisė atsiranda tik jam, kad jis vėliau galėtų pasiekti poilsio ir laisvalaikio tikslą, susijusį su mokamų kasmetinių atostogų suteikimu?

                        3)

                        Ar Direktyvos 2003/88/EB 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad atsižvelgdamas į darbuotojų saugos garantijas ir sveikatos apsaugą darbdavys, organizuodamas darbo laiką, turi pareigą iki kalendorinių metų pabaigos arba vėliausiai iki darbo santykiams taikomo perkėlimo laikotarpio pabaigos suteikti darbuotojui atostogas neatsižvelgdamas į tai, ar darbuotojas pateikė atostogų prašymą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               14

               Trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2003/88 7 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai ar praktika, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas išnyksta be teisės pakeisti dar nepanaudotas atostogas kompensacija, kai darbo santykiai nutrūksta dėl darbuotojo mirties, ir, jei atsakymas būtų teigiamas, ar tokios kompensacijos gavimas priklauso nuo išankstinio suinteresuotojo asmens prašymo.

               15

               Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką kiekvieno darbuotojo teisė į mokamas kasmetines atostogas turi būti laikoma ypatingos svarbos Sąjungos socialinės teisės principu, nuo kurio negalima nukrypti ir kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įgyvendinti laikydamosi tik aiškiai pačioje 1993 m. lapkričio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 197), kodifikuotoje Direktyva 2003/88, nustatytų ribų (žr. Sprendimo Schultz-Hoff ir kt., C‑350/06 ir C‑520/06, EU:C:2009:18, 22 punktą; Sprendimo KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, 23 punktą ir Sprendimo Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, 16 punktą).

               16

               Be to, pažymėtina, pirma, Direktyvos 2003/88 7 straipsnis nėra nuostata, nuo kurios pagal šią direktyvą būtų aiškiai leidžiama nukrypti (žr. Sprendimo Schultz-Hoff ir kt., EU:C:2009:18, 24 punktą), ir, antra, šioje direktyvoje teisė į kasmetines atostogas ir šiuo pagrindu gautas darbo užmokestis pripažįstami sudedamosiomis vienos teisės dalimis.

               17

               Galiausiai, Teisingumo Teismas jau pažymėjo, kad, nutrūkus darbo santykiams ir dėl to faktiškai nebegalint pasinaudoti mokamomis kasmetinėmis atostogomis, Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad darbuotojas turi teisę į kompensaciją siekiant išvengti situacijos, kai jis negali pasinaudoti šia teise bent pinigine forma (šiuo klausimu žr. Sprendimo Schultz-Hoff ir kt., EU:C:2009:18, 56 punktą ir Sprendimo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, 29 punktą).

               18

               Taigi, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės nuostatas ar praktiką, kuriose numatyta, kad nutraukus darbo santykius darbuotojas, kuriam per visą referencinį ir (arba) perkėlimo laikotarpį ar jo dalį buvo suteiktos laikinojo nedarbingumo atostogos, neturi teisės į kompensaciją už nepanaudotas mokamas kasmetines atostogas ir dėl to negalėjo pasinaudoti teise į mokamas kasmetines atostogas (Sprendimo Schultz-Hoff ir kt., EU:C:2009:18, 62 punktas).

               19

               Atsižvelgiant į šią teismo praktiką, reikia išnagrinėti, ar kai įvykis, dėl kurio nutrūksta darbo santykiai, yra darbuotojo mirtis, toks įvykis gali kliudyti teisę į kasmetines mokamas atostogas pakeisti teise į kompensaciją.

               20

               Šiuo klausimu primintina, kad ši teisė į kasmetines atostogas ir šiuo pagrindu gautas darbo užmokestis pripažįstami dviem sudedamosiomis pagrindinio Sąjungos socialinės teisės principo dalimis, o ši teisė taip pat apima teisę gauti mokėjimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Schultz-Hoff ir kt., EU:C:2009:18, 60 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

               21

               Iš tiesų, Sąjungos teisės aktų leidėjo frazė „mokamos kasmetinės atostogos“, vartota visų pirma Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje, reiškia, kad per kasmetines atostogas, kaip jos suprantamos pagal šį straipsnį, išsaugomas darbo užmokestis. Kitaip tariant, už šį poilsio laiką darbuotojas turi gauti įprastą darbo užmokestį (žr. šiuo klausimu Sprendimo Robinson-Steele ir kt., C‑131/04 ir C‑257/04, EU:C:2006:177, 50 punktą, Sprendimo Schultz-Hoff ir kt., EU:C:2009:18, 58 punktą ir Sprendimo Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, 16 punktą).
               Siekdamas užtikrinti šios pagal Sąjungos teisę darbuotojui suteiktos pagrindinės teisės laikymąsi Teisingumo Teismas neturėtų siaurai aiškinti Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalies, kad nebūtų žalos iš jos kylančioms darbuotojo teisėms (žr. šiuo klausimu, be kita ko, Sprendimo Heimann ir Toltschin, C‑229/11 ir C‑230/11, EU:C:2012:69323 punktą ir nurodytą teismų praktiką, taip pat Nutarties Brandes, C‑415/12, EU:C:2013:398, 29 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

               22

               Reikia priminti, kaip nurodo Vengrijos vyriausybė savo pastabose, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje, kurią aiškino Teisingumo Teismas, nenustatyta jokia teisės į kompensaciją atsiradimo sąlyga, išskyrus faktą, kad, pirma, darbo santykiai turi nutrūkti ir, antra, darbuotojas iki šių santykių nutrūkimo dienos nepasinaudojo visomis jam priklausančiomis kasmetinėmis atostogomis.

               23

               Galiausiai konstatuotina, kad piniginės kompensacijos gavimas darbo santykiams nutrūkus dėl darbuotojo mirties yra būtinas siekiant užtikrinti Direktyva 2003/88 darbuotojui suteiktos teisės į mokamas kasmetines atostogas naudingumą.

               24

               Iš tiesų, jei pareiga sumokėti už kasmetines atostogas išnyksta nutrūkus darbo santykiams dėl darbuotojo mirties, šios aplinkybės pasekmė būtų atsitiktinis įvykis, nekontroliuojamas nei darbuotojo, nei darbdavio, dėl kurio atgaline data būtų visiškai prarasta pati teisė į mokamas kasmetines atostogas, pripažinta Direktyvos 2003/88 7 straipsniu.

               25

               Dėl šių visų priežasčių ši Direktyvos 2003/88 nuostata neturėtų būti aiškinama taip, kad ši teisė gali išnykti dėl darbuotojo mirties.

               26

               Be to, kadangi Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 2 dalyje nenustatyta jokia teisės į kompensaciją atsiradimo sąlyga, išskyrus faktą, kad darbo santykiai turi nutrūkti, reikia nuspręsti, kad tokios kompensacijos gavimas neturėtų priklausyti nuo išankstinio prašymo šiuo klausimu egzistavimo.

               27

               Iš tiesų, pirma, šią teisę tiesiogiai suteikia ši direktyva be atitinkamo darbuotojo dalyvavimo ir, antra, ši teisė turi priklausyti tik nuo šioje direktyvoje aiškiai nustatytų sąlygų, t. y. aplinkybė, kad darbuotojas iš anksto neprašė kompensacijos pagal šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalį, visiškai neturi reikšmės.

               28

               Iš to matyti, pirma, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsnis neturėtų būti aiškinamas taip, kad darbuotojo mirtis, dėl kurios nutrūko darbo santykiai, atleidžia darbuotojo darbdavį nuo kompensacijos vietoj nepanaudotų mokamų kasmetinių atostogų, į kurią darbuotojas paprastai būtų turėjęs teisę, mokėjimo ir, antra, tokios kompensacijos gavimas neturėtų priklausyti nuo išankstinio prašymo šiuo klausimu egzistavimo.

               29

               Iš minėtų svarstymų išplaukia, kad į pateiktus prejudicinius klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2003/88 7 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai ar praktika, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas išnyksta be teisės pakeisti nepanaudotas atostogas kompensacija, kai darbo santykiai nutrūksta dėl darbuotojo mirties. Tokios kompensacijos gavimas neturėtų priklausyti nuo išankstinio suinteresuotojo asmens prašymo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               30

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 7 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės teisės aktai ar praktika, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, kad teisė į mokamas kasmetines atostogas išnyksta be teisės pakeisti nepanaudotas atostogas kompensacija, kai darbo santykiai nutrūksta dėl darbuotojo mirties. Tokios kompensacijos gavimas neturėtų priklausyti nuo išankstinio suinteresuotojo asmens prašymo.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: 2008 m. lapkričio 26 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Deepak Rajani prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo ATOZ paraiška -Ankstesnis žodinis tarptautinis prekių ženklas ARTOZ - Pareigos įrodyti naudojimą iš tikrųjų nebuvimas - Penkerių metų termino pradžios momentas - Ankstesnio prekių ženklo registracijos data - Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas - Pareiga motyvuoti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 73 ir 79 straipsniai bei EŽTK 6 straipsnis. # Byla T-100/06.

text:
      2008 m. lapkričio 26 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Rajani prieš VRDT – Artoz-Papier (ATOZ)
      (Byla T‑100/06)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ATOZ paraiška –Ankstesnis žodinis tarptautinis prekių ženklas ARTOZ – Pareigos įrodyti naudojimą iš tikrųjų nebuvimas – Penkerių metų termino pradžios momentas – Ankstesnio prekių ženklo registracijos data – Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Pareiga motyvuoti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 73 ir 79 straipsniai bei EŽTK 6 straipsnis“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų šalių pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymas (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys) (žr. 35, 43–45 ir 49 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 65 ir 66 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2006 m. sausio 11 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1126/2004‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Artoz-Papier AG
               ir Deepak Rajani.
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Deepak Rajani

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas ATOZ 35 ir 41 klasių paslaugoms – paraiška Nr. 1319961

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Artoz-Papier AG

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodinis tarptautinis prekių ženklas ARTOZ 35 ir 41 klasių paslaugoms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Deepak Rajani bylinėjimosi išlaidas.