title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Bezpečnostní softwarová asociace - Svaz softwarové ochrany prieš Ministerstvo kultury.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Nejvyšší správní soud - Čekijos Respublika.#Intelektinė nuosavybė - Direktyva 91/250/EEB - Kompiuterio programų teisinė apsauga - "Kompiuterio programos išraiškos bet kuria forma" sąvoka - Programos grafinės vartotojo sąsajos apėmimas arba neapėmimas - Autorių teisės - Direktyva 2001/29/EB - Autorių teisės ir gretutinės teisės informacinėje visuomenėje - Grafinės vartotojo sąsajos transliavimas per televiziją - Kūrinio paskelbimas viešai.#Byla C-393/09.

text:
      Byla C‑393/09
      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      prieš
      Ministerstvo kultury
      (Nejvyšší správní soud prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Intelektinė nuosavybė – Direktyva 91/250/EEB – Kompiuterių programų teisinė apsauga – „Kompiuterio programos išraiškos bet kuria forma“ sąvoka – Programos grafinės vartotojo sąsajos apėmimas arba neapėmimas – Autorių teisės – Direktyva 2001/29/EB – Autorių teisės ir gretutinės teisės informacinėje visuomenėje – Grafinės vartotojo sąsajos transliavimas per televiziją – Kūrinio paskelbimas viešai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos – Ginčas, kilęs prieš valstybės įstojimą į Europos Sąjungą
      (SESV 267 straipsnis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 91/250 – Kompiuterių programų teisinė apsauga – Taikymo
            sritis
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/29; Tarybos direktyvos 91/250 1 straipsnio 2 dalis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29 – Autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
            visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimas – Saugomo kūrinio paskelbimas viešai
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalis)
      1.        Kadangi prejudiciniai klausimai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas priima sprendimą iš principo neprivalėdamas
         nagrinėti aplinkybių, kurios paskatino nacionalinius teismus pateikti jam klausimus ir į kurias atsižvelgiant ketinama taikyti
         paprašytas išaiškinti Sąjungos teisės nuostatas.

      Kitaip galėtų būti tik tais atvejais, jeigu arba Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti Sąjungos teisės nuostata būtų netaikytina
         pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, susiklosčiusioms prieš naujos valstybės narės įstojimą į Sąjungą, arba būtų akivaizdu,
         kad ši nuostata negali būti taikoma.

      (žr. 25–26 punktus)
      2.        Grafinė vartotojo sąsaja nėra kompiuterio programos išraiškos forma, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 91/250 dėl kompiuterių
         programų teisinės apsaugos 1 straipsnio 2 dalį, ir jai negali būti taikoma šia direktyva suteikiama kompiuterio programos
         autorių teisių apsauga.

      Bet kokia kompiuterio programos išraiškos forma turi būti saugoma nuo to momento, kai ją atgaminus atgaminama pati kompiuterio
         programa, taip leidžiant kompiuteriui atlikti savo funkciją. Reikia nurodyti, kad pagal Direktyvos 91/250 dešimtą ir vienuoliktą
         konstatuojamąsias dalis sąsajos – tai kompiuterio programos dalys, kuriomis užtikrinamas visų programinės ir kompiuterinės
         įrangos elementų sujungimas ir sąveika su kita programine ir kompiuterine įranga ir naudotojais, siekiant, kad šie elementai
         tinkamai veiktų. Konkrečiai kalbant, grafinė vartotojo sąsaja yra tarpusavio sujungimo sąsaja, kuri leidžia palaikyti ryšį
         tarp kompiuterio programos ir naudotojo. Šiomis aplinkybėmis grafine vartotojo sąsaja negalima atkurti šios kompiuterio programos,
         tačiau ji paprasčiausiai yra šios programos elementas, kuris padeda vartotojams naudotis minėtos programos funkcijomis.

      Tačiau jei ši sąsaja yra jos autoriaus intelekto kūrinys, remiantis Direktyva 2001/29 dėl autorių teisių ir gretutinių teisių
         informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo jai gali būti taikoma autorių teisių suteikiama apsauga kaip kūriniui.
         Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje atsižvelgdamas visų pirma į grafinę vartotojo sąsają
         sudarančių sudedamųjų dalių tvarką ir specialią konfigūraciją, kad nustatytų, kurios atitinka originalumo kriterijų. Šiuo
         klausimu šio kriterijaus neatitinka grafinės vartotojo sąsajos sudedamosios dalys, kurioms būdinga tik techninė funkcija.

      (žr. 38–42, 47–48, 51 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Grafinės vartotojo sąsajos transliavimas per televiziją nėra autorinio kūrinio viešas skelbimas pagal Direktyvos 2001/29 dėl
         autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 3 straipsnio 1 dalį.

      Tiesa, iš principo kūrinio transliavimas per televiziją yra viešas skelbimas, kurį jo autorius, remdamasis išimtine teise,
         gali leisti arba uždrausti ir grafinė vartotojo sąsaja gali būti jos autoriaus intelekto kūrinys. Tačiau nors transliuojant
         laidą per televiziją vaizduojama grafinė vartotojo sąsaja, žiūrovams ši grafinė vartotojo sąsaja skelbiama tik pasyviai ir
         jie neturi galimybės ką nors su ja daryti. Jie negali naudotis minėtos sąsajos funkcija – leisti sąveiką tarp kompiuterio
         programos ir vartotojo. Kadangi per televiziją transliuojama grafinė vartotojo sąsaja nepateikiama visuomenei taip, kad jos
         nariai galėtų pasinaudoti esminiu sąsajai būdingu elementu, t. y. sąveika su naudotoju, tai nėra grafinės vartotojo sąsajos
         viešas skelbimas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

      (žr. 55–58 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Intelektinė nuosavybė – Direktyva 91/250/EEB – Kompiuterių programų teisinė apsauga – „Kompiuterio programos išraiškos bet kuria forma“ sąvoka – Programos grafinės vartotojo sąsajos apėmimas arba neapėmimas – Autorių teisės – Direktyva 2001/29/EB – Autorių teisės ir gretutinės teisės informacinėje visuomenėje – Grafinės vartotojo sąsajos transliavimas per televiziją – Kūrinio paskelbimas viešai“
      Byloje C‑393/09
      dėl Nejvyšší správní soud (Čekijos Respublika) 2009 m. rugsėjo 16 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. spalio 5 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      prieš
      Ministerstvo kultury
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (pranešėjas), J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 2 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany, atstovaujamos advokato I. Juřena,

      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir D. Hadroušek,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J. Heliskoski,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos H. Krämer ir P. Ondrůšek,
      susipažinęs su 2010 m. spalio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1991 m. gegužės 14 d. Tarybos direktyvos 91/250/EEB dėl kompiuterių programų
         teisinės apsaugos (OL L 122, p. 42; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 114) 1 straipsnio 2 dalies
         ir 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
         visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230
         ir klaidų ištaisymas OL L 314, 2008 11 25, p. 16) 3 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany (Programinės įrangos apsaugos asociacija, toliau – BSA) ir Ministerstvo kultury (Kultūros ministerija) dėl šios atsisakymo suteikti BSA leidimą kolektyviai administruoti turtines kompiuterio programų autorių
         teises.

       Teisinis pagrindas
       Tarptautinė teisė
      3        Pagal 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašyto susitarimo, įsteigiančio Pasaulio prekybos organizaciją, 1C priede esančio
         Susitarimo dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, kuris buvo patvirtintas 1994 m. gruodžio 22 d.
         Tarybos sprendimu Nr. 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos
         bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         11 sk., 21 t., p. 80, toliau – TRIPS sutartis), 10 straipsnio 1 dalį:

      „Pagal Berno konvenciją [(1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas) po 1979 m. rugsėjo 28 d. pakeitimo (toliau − Berno konvencija)]
         kompiuterinės programos, pradinės ir dalykinės, turi būti saugomos kaip literatūros kūriniai.“

       Sąjungos teisės aktai
       Direktyva 91/250
      4        Direktyvos 91/250 septinta, dešimta ir vienuolikta konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „kadangi šioje direktyvoje sąvoka „kompiuterio programa“ apima bet kokios formos programas, įskaitant ir tas, kurios yra įrašytos
         į kompiuterinę įrangą; kadangi ši sąvoka taip pat apima parengiamąjį projektinį darbą siekiant sukurti kompiuterio programą,
         jei tokio parengiamojo darbo esmė yra kompiuterinės programos sukūrimas vėlesniame etape;

      <…>
      kadangi kompiuterio programos funkcija – palaikyti ryšį ir dirbti kartu su kitais kompiuterinės sistemos komponentais ir su
         naudotojais, ir dėl to reikia loginio ir atitinkamais atvejais fizinio tarpusavio sujungimo ir sąveikos, kad visi programinės
         ir kompiuterinės įrangos elementai dirbtų su kita programine ir kompiuterine įranga ir naudotojais visais būdais, kuriais
         jie turi veikti;

      kadangi tos programos dalys, kurios užtikrina tokį programinės ir kompiuterinės įrangos elementų sujungimą ir sąveiką, paprastai
         vadinamos „sąsajos“.“

      5        Direktyvos 91/250 1 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Vadovaudamosi šios direktyvos nuostatomis, valstybės narės taiko kompiuterių programoms tokią autorių teisių apsaugą kaip
         ir literatūros kūriniams, apibrėžtiems pagal Berno konvenciją dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos. Šioje direktyvoje
         sąvoka „kompiuterio programa“ apima ir parengiamąją projektinę medžiagą.

      2.      Šioje direktyvoje numatyta apsauga taikoma kompiuterio programos išraiškai bet kuria forma. Pagal šią direktyvą autorių teisių
         apsauga netaikoma idėjoms ir principams, kuriais remiasi kompiuterio programos elementai, įskaitant elementus, kuriais remiasi
         jos sąsajos.

      3.      Kompiuterio programai taikoma apsauga, jei ji yra originali ta prasme, kad tai – paties autoriaus intelekto kūrinys. Teisei
         į apsaugą nustatyti netaikomi jokie kiti kriterijai.“

       Direktyva 2001/29
      6        Direktyvos 2001/29 9 ir 10 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

      „Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra
         labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių,
         vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės
         dalimi.

      Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą;
         jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. Investicijos, kurių reikia tokiems produktams, kaip fonogramos,
         filmai ar daugialypės terpės kūriniai sukurti ir užsakomosioms paslaugoms tiekti, yra didelės. Tinkama teisinė intelektinės
         nuosavybės teisių apsauga yra būtina, kad būtų galima garantuoti galimybes gauti tokį atlyginimą ir patenkinamą investicijų
         grąžą.“

      7        Direktyvos 2001/29 20 ir 23 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

      „Ši direktyva remiasi principais ir taisyklėmis, jau nustatytomis šioje srityje šiuo metu galiojančiose direktyvose, pirmiausia
         [Direktyvoje 91/250], tuos principus ir taisykles plėtoja bei įteisina informacinės visuomenės kontekste. Šios direktyvos
         nuostatos neturėtų pažeisti tų direktyvų nuostatų, išskyrus atvejus, kai šioje direktyvoje yra nustatyta kitaip.

      <…>
      Ši direktyva turėtų dar labiau suderinti autoriaus teisę viešai paskelbti kūrinį. Ši teisė turėtų būti suprantama plačiai,
         kaip apimanti bet kokį viešą paskelbimą visuomenės nariams, nesantiems toje vietoje, iš kurios skelbiama. Ši teisė turėtų
         apimti bet kokį kūrinio transliavimą ar retransliavimą laidais ar bevielėmis priemonėmis, įskaitant transliavimą per radiją
         ar televiziją. Ši teisė neturėtų būti taikoma jokiems kitiems veiksmams.“

      8        Direktyvos 2001/29 1 straipsnyje numatyta:

      „1.      Ši direktyva reglamentuoja teisinę autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugą vidaus rinkos sistemoje, ypač atsižvelgiant
         į informacinę visuomenę.

      2.      Išskyrus 11 straipsnyje nurodytus atvejus, ši direktyva nekeičia ir jokiu būdu nepaveikia egzistuojančių Bendrijos nuostatų
         dėl:

      a)      kompiuterinių programų teisinės apsaugos;
      <…>“
      9        Pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punktą:

      „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu
         ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:

      a)      autoriams – savo kūrinius“.
      10      Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis
         ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti
         individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.“

       Nacionalinės teisės aktai
      11      Direktyva 91/250 buvo perkelta į Čekijos teisės sistemą 2000 m. balandžio 7 d. Įstatymu Nr. 121/2000 dėl autorių teisių, gretutinių
         teisių ir dėl kai kurių įstatymų pakeitimo (zákon č. 121/2000 o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů) (toliau – Autorių teisių įstatymas).

      12      Pagal šio įstatymo 2 straipsnio 1 dalį autorių teisės objektas – bet koks literatūros kūrinys ir bet koks autoriaus sukurtas
         meno kūrinys, išreikštas bet kokia objektyviai suvokiama forma, įskaitant elektroninę, nuolatinę arba laikiną formą, neatsižvelgiant
         į jo apimtį, tikslą arbą reikšmę.

      13      Šio įstatymo 2 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad kompiuterio programa taip pat yra kūrinys, jeigu ji yra originali, t. y.
         jeigu ji yra paties autoriaus intelekto kūrinys.

      14      Pagal minėto įstatymo 65 straipsnį:

      „1. Kompiuterio programa, įskaitant parengiamuosius projektinius elementus, yra saugoma kaip literatūros kūrinys, neatsižvelgiant
         į formą, kuria ji išreikšta.

      2. Idėjos ir principai, kuriais grindžiamas bet kuris kompiuterio programos elementas, įskaitant elementus, kuriais grindžiamos
         jos sąsajos, šiuo įstatymu nesaugomi.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      2001 m. balandžio 9 d. BSA, kaip asociacija, pateikė Ministerstvo kultury prašymą suteikti leidimą kolektyviai administruoti turtines kompiuterio programų autorių teises pagal Autorių teisių įstatymo
         98 straipsnį. 2001 m. birželio 12 d. laišku BSA apibrėžė šių teisių apimtį.

      16      Šis prašymas buvo atmestas, kaip ir dėl šio atmetimo pateiktas administracinis skundas. Tada BSA dėl šių sprendimų pateikė
         ieškinį Vrchní soud v Praze.

      17      Nejvyšší správní soud, kuriam buvo perduota byla, panaikinus du neigiamus sprendimus, Ministerstvo kultury 2004 m. balandžio 14 d. priėmė naują sprendimą, kuriuo vėl atmetė BSA prašymą. Todėl ši pateikė administracinį skundą Ministerstvo kultury, kuri atšaukė savo sprendimą atmesti prašymą.

      18      2005 m. sausio 27 d. Ministerstvo kultury priėmė naują sprendimą, kuriuo dar kartą atmetė BSA prašymą, motyvuodama tuo, kad, pirma, pagal Autorių teisių įstatymą saugomas
         tik kompiuterio programos objektinis kodas ir pirminis programos tekstas ir visiškai nesaugomas programos vaizdavimo kompiuterio
         ekrane rezultatas, nes grafinė vartotojo sąsaja nesaugoma nuo nesąžiningos konkurencijos. Antra, ji nurodė, kad teoriškai
         tikrai galima kolektyviai administruoti kompiuterio programas, tačiau privalomas kolektyvinis administravimas yra nesvarstytinas,
         o savanoriškas kolektyvinis administravimas nėra tikslingas.

      19      BSA dėl šio sprendimo pateikė skundą ir jį Ministerstvo kultury 2005 m. birželio 6 d. sprendimu atmetė. Asociacija pateikė ieškinį dėl sprendimo, kuriuo atmestas skundas, Městský soud v Praze. Ieškinyje BSA teigė, jog Autorių teisių įstatymo 2 straipsnio 2 dalyje esanti kompiuterio programos sąvoka taip pat apima
         grafinę vartotojo sąsają. Jos nuomone, kompiuterio programą galima suvokti tiek objektinio kodo ar pirminio programos teksto
         lygmeniu, tiek paskelbimo lygmeniu (paskelbimo sąsaja).

      20      Mĕstský soud v Praze atmetus BSA ieškinį, ši padavė apeliacinį skundą Nejvyšší správní soud. BSA mano, jog kompiuterio programa naudojama, kai ji vaizduojama naudotojo ekrane, todėl toks naudojimas turi būti saugomas
         pagal autorių teisę.

      21      Suabejojęs dėl direktyvų 91/250 ir 2001/29 nuostatų aiškinimo, Nejvyšší správní soud nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar direktyvos [91/250] 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad, siekiant apsaugoti autorių teises į kompiuterio programą
         kaip į taikant šią direktyvą saugomą autorinį kūrinį, „kompiuterio programos išraiška bet kuria forma“ reiškia ir kompiuterio
         programos arba jos dalies grafinę vartotojo sąsają?

      2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar transliavimas per televiziją, kuris leidžia visuomenei jutimiškai suvokti
         kompiuterio programos arba jos dalies grafinę vartotojo sąsają be galimybės aktyviai tą programą valdyti, yra viešas autorinio
         kūrinio arba jo dalies skelbimas, kaip tai apibrėžiama pagal direktyvos [2001/29] 3 straipsnio 1 dalį?“

       Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
      22      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susiklostė prieš
         Čekijos Respublikos įstojimą į Europos Sąjungą. Pirmąjį sprendimą Ministerstvo kultury priėmė 2001 m. liepos 20 dieną.

      23      Tačiau BSA pateikus įvairius skundus, 2005 m. sausio 27 d. Ministerstvo kultury priėmė naują sprendimą, kuriuo vėl atmetė BSA prašymą. BSA nepavykus užginčyti šio naujo sprendimo Ministerstvo kultury, ji kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą dėl jo panaikinimo.

      24      Reikia nurodyti, viena vertus, kad pagrindinėje byloje ginčijamas sprendimas priimtas po Čekijos Respublikos įstojimo į Sąjungą
         datos ir juo reguliuojama būsima, o ne buvusi situacija; kita vertus, nacionalinis teismas klausia Teisingumo Teismo dėl pagrindinėje
         byloje taikomų Sąjungos teisės aktų (žr. 2007 m. birželio 14 d. Sprendimo Telefónica O2 Czech Republic, C‑64/06, Rink. p. I‑4887, 21 punktą).

      25      Kadangi prejudiciniai klausimai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas priima sprendimą iš principo neprivalėdamas
         nagrinėti aplinkybių, kurios paskatino nacionalinius teismus pateikti jam klausimus ir į kurias atsižvelgiant ketinama taikyti
         paprašytas išaiškinti Sąjungos teisės nuostatas (žr. 1996 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Reisdorf, C‑85/95, Rink. p. I‑6257, 15 punktą ir minėto Sprendimo Telefónica O2 Czech Republic 22 punktą).

      26      Kitaip galėtų būti tik tais atvejais, jeigu arba Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti Sąjungos teisės nuostata būtų netaikytina
         pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, susiklosčiusioms prieš naujos valstybės narės įstojimą į Sąjungą, arba būtų akivaizdu,
         kad ši nuostata negali būti taikoma (minėto Sprendimo Telefónica O2 Czech Republic 23 punktas).

      27      Tačiau šiuo atveju taip nėra. Vadinasi, Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti nacionalinio teismo nurodytas direktyvas,
         todėl reikia atsakyti į jo pateiktus klausimus.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      28      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar kompiuterio programos grafinė
         vartotojo sąsaja yra šios programos išraiška bet kuria forma pagal Direktyvos 91/250 1 straipsnio 2 dalį, todėl jai taikoma
         šioje direktyvoje numatyta kompiuterio programų autorių teisių apsauga.

      29      Direktyvoje 91/250 neapibrėžiama „kompiuterio programos išraiškos bet kuria forma“ sąvoka.

      30      Šiomis aplinkybėmis ši sąvoka turi būti apibrėžiama atsižvelgiant į Direktyvos 91/250 1 straipsnio 2 dalį, kurioje ji minima,
         ir į visus šios direktyvos bei tarptautinės teisės tikslus (pagal analogiją žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Infopaq International, C‑5/08, Rink. p. I‑6569, 32 punktą).

      31      Pagal Direktyvos 91/250 1 straipsnio 1 dalį kompiuterių programoms taikoma tokia autorių teisių apsauga kaip ir literatūros
         kūriniams, apibrėžtiems pagal Berno konvenciją. Pagal šio straipsnio 2 dalį tokia apsauga taikoma kompiuterio programos išraiškai
         bet kuria forma.

      32      Direktyvos 91/250 septintos konstatuojamosios dalies pirmame sakinyje nurodyta, kad šioje direktyvoje sąvoka „kompiuterio
         programa“ apima bet kokios formos programas, įskaitant ir tas, kurios yra įrašytos į kompiuterinę įrangą.

      33      Šiuo klausimu reikia remtis TRIPS sutarties 10 straipsnio 1 dalimi, kurioje numatyta, kad kompiuterio programos, išreikštos
         pirminiu tekstu ir objektiniu kodu, turi būti saugomos kaip literatūros kūriniai pagal Berno konvenciją.

      34      Iš to matyti, kad kompiuterio programos pirminis tekstas ir objektinis kodas yra jos išraiškos forma, kuriai dėl to turėtų
         būti taikoma kompiuterių programų autorių teisių suteikiama apsauga pagal Direktyvos 91/250 1 straipsnio 2 dalį.

      35      Todėl šia direktyva suteikiama apsauga taikoma visoms kompiuterio programos išraiškos formoms, kurios leidžia ją atgaminti
         įvairiomis kompiuterio kalbomis, kaip antai pirminiu programos tekstu ir objektiniu kodu.

      36      Reikia taip pat atkreipti dėmesį į Direktyvos 91/250 septintos konstatuojamosios dalies antrą sakinį, pagal kurį „kompiuterio
         programos“ sąvoka taip pat apima parengiamąjį projektinį darbą siekiant sukurti kompiuterio programą, jei tokio parengiamojo
         darbo esmė yra kompiuterinės programos sukūrimas vėlesniame etape.

      37      Taigi apsauga pagal Direktyvą 91/250 taikoma kompiuterio programos išraiškos formoms ir parengiamiesiems darbams, kuriais
         atitinkamai tokia programa atgaminama arba sukuriama vėlesniame etape.

      38      Kaip savo išvados 61 punkte pažymėjo generalinis advokatas, bet kokia kompiuterio programos išraiškos forma turi būti saugoma
         nuo to momento, kai ją atgaminus atgaminama pati kompiuterio programa, taip leidžiant kompiuteriui atlikti savo funkciją.

      39      Pagal Direktyvos 91/250 dešimtą ir vienuoliktą konstatuojamąsias dalis sąsajos – tai kompiuterio programos dalys, kuriomis
         užtikrinamas visų programinės ir kompiuterinės įrangos elementų sujungimas ir sąveika su kita programine ir kompiuterine įranga
         ir naudotojais, siekiant, kad šie elementai tinkamai veiktų.

      40      Konkrečiai kalbant, grafinė vartotojo sąsaja yra tarpusavio sujungimo sąsaja, kuri leidžia palaikyti ryšį tarp kompiuterio
         programos ir naudotojo.

      41      Šiomis aplinkybėmis grafine vartotojo sąsaja negalima atkurti šios kompiuterio programos, tačiau ji paprasčiausiai yra šios
         programos elementas, kuris padeda vartotojams naudotis minėtos programos funkcijomis.

      42      Iš to išplaukia, kad ši sąsaja nėra kompiuterio programos išraiškos forma pagal Direktyvos 91/250 1 straipsnio 2 dalį, todėl
         jai negali būti taikoma šioje direktyvoje numatyta speciali kompiuterio programų autorių teisės suteikiama apsauga.

      43      Tačiau netgi jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu prašė išaiškinti tik Direktyvos 91/250
         1 straipsnio 2 dalį, tai netrukdo Teisingumo Teismui pateikti nacionaliniam teismui visapusiško Sąjungos teisės išaiškinimo,
         kuris gali būti naudingas sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tai užsimena
         savo pateiktame klausime (šiuo klausimu žr. 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo Alevizos, C‑392/05, Rink. p. I‑3505, 64 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      44      Šiuo atžvilgiu reikia patikrinti, ar kompiuterio programos grafinei vartotojo sąsajai gali būti taikoma Direktyvoje 2001/29
         numatyta apsauga pagal bendrąją autorių teisių apsaugos teisę.

      45      Teisingumo Teismas nusprendė, kad autorių teisės pagal Direktyvą 2001/29 gali būti taikomos tik originaliam kūriniui tiek,
         kiek jis yra paties autoriaus intelekto kūrinys (dėl Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkto žr. minėto Sprendimo Infopaq International 33–37 punktus).

      46      Todėl grafinei vartotojo sąsajai, kaip kūriniui, gali būti taikoma apsauga pagal autorių teisę, jei ji yra paties autoriaus
         intelekto kūrinys.

      47      Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.

      48      Atlikdamas savo vertinimą nacionalinis teismas turės atsižvelgti visų pirma į grafinę vartotojo sąsają sudarančių sudedamųjų
         dalių tvarką ir specialią konfigūraciją, kad nustatytų, kurios atitinka originalumo kriterijų. Šiuo klausimu šio kriterijaus
         neatitinka grafinės vartotojo sąsajos sudedamosios dalys, kurioms būdinga tik techninė funkcija.

      49      Kaip savo išvados 75 ir 76 punktuose nurodė generalinis advokatas, kai šių sudedamųjų dalių išraišką lemia jų atliekama techninė
         funkcija, originalumo kriterijus netenkinamas, nes įvairūs idėjos įgyvendinimo būdai yra tokie riboti, kad idėja sutampa su
         išraiška.

      50      Tokioje situacijoje grafinės vartotojo sąsajos sudedamosios dalys neleidžia autoriui originaliu būdu išreikšti savo požiūrio
         ir sukurti intelekto kūrinio.

      51      Atsižvelgiant į nurodytus argumentus, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad grafinė vartotojo sąsaja nėra
         kompiuterio programos išraiškos forma, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 91/250 1 straipsnio 2 dalį, ir jai negali būti
         taikoma šia direktyva suteikiama kompiuterio programos autorių teisių apsauga. Tačiau jei ši sąsaja yra jos autoriaus intelekto
         kūrinys, remiantis Direktyva 2001/29 jai gali būti taikoma autorių teisių suteikiama apsauga kaip kūriniui.

       Dėl antrojo klausimo
      52      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar grafinės vartotojo
         sąsajos transliavimas per televiziją yra viešas autorinio kūrinio skelbimas, kaip tai apibrėžiama pagal Direktyvos 2001/29
         3 straipsnio 1 dalį.

      53      Pagal šį straipsnį valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą
         laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamų taip, kad visuomenės nariai galėtų
         juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.

      54      Iš Direktyvos 2001/29 23 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad sąvoka „viešas paskelbimas“ turi būti suvokiama plačiąja
         prasme. Be to, toks aiškinimas yra būtinas norint pasiekti pagrindinį minėtos direktyvos tikslą, kuris, kaip išplaukia ir
         iš 9, ir 10 konstatuojamųjų dalių, yra nustatyti aukšto lygio autorių apsaugą, leidžiančią gauti teisingą atlygį už kūrinių
         panaudojimą, pavyzdžiui, juos viešai skelbiant (2006 m. gruodžio 7 d. Sprendimo SGAE, C‑306/05, Rink. p. I‑11519, 36 punktas).

      55      Todėl iš principo kūrinio transliavimas per televiziją yra viešas skelbimas, kurį jo autorius, remdamasis išimtine teise,
         gali leisti arba uždrausti.

      56      Be to, iš šio sprendimo 46 punkto matyti, kad grafinė vartotojo sąsaja gali būti jos autoriaus intelekto kūrinys.

      57      Tačiau nors transliuojant laidą per televiziją vaizduojama grafinė vartotojo sąsaja,  žiūrovams ši grafinė vartotojo sąsaja
         skelbiama tik pasyviai ir jie neturi galimybės ką nors su ja daryti. Jie negali naudotis minėtos sąsajos funkcija – leisti
         sąveiką tarp kompiuterio programos ir vartotojo. Kadangi per televiziją transliuojama grafinė vartotojo sąsaja nepateikiama
         visuomenei taip, kad jos nariai galėtų pasinaudoti esminiu sąsajai būdingu elementu, t. y. sąveika su naudotoju, tai nėra
         grafinės vartotojo sąsajos viešas skelbimas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

      58      Todėl į antrąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad grafinės vartotojo sąsajos transliavimas per televiziją nėra autorinio
         kūrinio viešas skelbimas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      59      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Grafinė vartotojo sąsaja nėra kompiuterio programos išraiškos forma, kaip ji suprantama pagal 1991 m. gegužės 14 d. Tarybos
            direktyvos 91/250/EEB dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos 1 straipsnio 2 dalį, ir jai negali būti taikoma šia direktyva
            suteikiama kompiuterio programos autorių teisių apsauga. Tačiau jei ši sąsaja yra jos autoriaus intelekto kūrinys, remiantis
            2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje
            visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo jai gali būti taikoma autorių teisių suteikiama apsauga kaip kūriniui.
      2.      Grafinės vartotojo sąsajos transliavimas per televiziją nėra autorinio kūrinio viešas skelbimas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio
            1 dalį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: čekų.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2006 m. sausio 10 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 92/43/EEB - Natūralių buveinių apsauga - Laukinė fauna ir flora - Tam tikrų projektų poveikio saugomai teritorijai įvertinimas - Rūšių apsauga. # Byla C-98/03.

text:
      Byla C‑98/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 92/43/EEB – Natūralių buveinių apsauga – Laukinė fauna ir flora – Tam tikrų projektų poveikio saugomai teritorijai vertinimas – Rūšių apsauga“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas –  Nustatymas per ikiteisminę procedūrą
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Aplinka – Natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsauga – Direktyva 92/43 – Specialios saugomos teritorijos – Valstybių
            narių pareigos
      (Tarybos direktyvos 92/43 6 straipsnio 3 dalis)
      3.        Aplinka – Natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsauga – Direktyva 92/43 – Specialios saugomos teritorijos – Valstybių
            narių pareigos
      (Tarybos direktyvos 92/43 6 straipsnio 3 ir 4 dalys)
      4.        Aplinka – Natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsauga – Direktyva 92/43 – Rūšių apsauga
      (Tarybos direktyvos 92/43 12 straipsnio 1 dalies d punktas)
      5.        Aplinka – Natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsauga – Direktyva 92/43 – Rūšių apsauga
      (Tarybos direktyvos 92/43 16 straipsnis)
      6.        Aplinka – Natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsauga – Direktyva 92/43 – Rūšių apsauga
      (Tarybos direktyvos 92/43 12, 13 ir 16 straipsniai)
      7.        Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas – Įsipareigojimų neįvykdymas
      (EB 249 straipsnio trečioji pastraipa)
      1.        EB 226 straipsnyje numatyta ikiteisminė procedūra apriboja ieškinio dėl įsipareigojimo neįvykdymo pagal šią nuostatą dalyką
         taip, kad ieškinyje negali būti remiamasi kitomis nuostatomis nei nurodytosios ikiteisminėje procedūroje. Tačiau šis reikalavimas
         negali būti traktuojamas kaip privalomai nustatantis, kad kiekvienu atveju nacionalinės teisės nuostatos, nurodytos pagrįstoje
         nuomonėje ir ieškinyje, visiškai sutaptų. Kai tarp šių  dviejų procedūros stadijų teisės aktas yra keičiamas, pakanka to,
         kad per ikiteisminę procedūrą ginčijamais teisės aktais įtvirtinta sistema iš esmės būtų paliekama galioti ir taikant naujas
         valstybės narės priemones, priimtas po pagrįstos nuomonės, kurios yra ieškinio objektas.

      (žr. 27 punktą)
      2.        Direktyvos 92/43 dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos 6 straipsnio 3 dalis nustato, kad reikalavimas
         atlikti tinkamą plano ar projekto, tiesiogiai nesusijusio arba nebūtino teritorijos specialioje saugomoje teritorijoje tvarkymui,
         vertinimą sąlygojamas tikimybės arba pavojaus labai paveikti nagrinėjamą teritoriją buvimo. Taigi atsižvelgiant visų pirma
         į atsargumo principą, toks pavojus egzistuoja, kai, remiantis objektyviomis aplinkybėmis, neatmetama galimybė, kad minėtas
         planas ar projektas labai paveiks nagrinėjamą teritoriją.

      Vadinasi, sąlyga, nuo kurios priklauso plano ar projekto poveikio tam tikrai teritorijai įvertinimas, neleidžia pastarojo
         netaikyti tam tikroms projektų, kategorijoms, įgyvendinamoms remiantis kriterijais, kurie negali užtikrinti, kad šie projektai
         negali labai paveikti saugomų teritorijų.

      (žr. 40–41 punktus)
      3.        Nacionalinės teisės aktais nustatyta sistema, pagal kurią leidimai nesuteikiami teršalus išmetantiems įrenginiams, tik kai
         teršalų išmetimas gali turėti didelį poveikį saugomai teritorijai šių įrenginių įtakos zonoje, kaip ji apibrėžiama remiantis
         bendrais visiems įrenginiams kriterijais, neatrodo galinti užtikrinti Direktyvos 92/43 dėl natūralių buveinių ir laukinės
         faunos bei floros apsaugos 6 straipsnio 3 ir 4 dalių laikymąsi, nes ši sistema neužtikrina, kad projektai arba planai, susiję
         su šiais įrenginiais, išmetančiais teršalus, nekenkia saugomoms teritorijoms ne šios įrenginių įtakos zonoje.

      (žr. 50–51 punktus)
      4.        Direktyvos 92/43 dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos 12 straipsnio 1 dalies d punktas, numatantis
         draudimą pažeisti arba naikinti saugomų gyvūnų rūšių veisimosi ir poilsio vietas, teikia nuorodą ne tik į tyčinius, bet ir
         į netyčinius veiksmus. Bendrijos teisės aktų leidėjas, kitaip nei direktyvos minėto straipsnio a–c punktuose išvardytų veiksmų
         atveju, neapribodamas šioje nuostatoje numatyto draudimo tyčiniais veiksmais, išreiškė savo valią suteikti didesnę apsaugą
         veisimosi ir poilsio vietoms nuo veiksmų, kurie gali jas pažeisti arba naikinti. Atsižvelgiant į biologinės įvairovės apsaugos
         tikslus, kuriuos siekiama įgyvendinti direktyva, jokiu būdu nėra neproporcinga tai, kad 12 straipsnio 1 dalies d punkte numatytas
         draudimas neapribojamas tyčiniais veiksmais.

      (žr. 55 punktą)
      5.        Nacionalinės teisės nuostata, kuri nenumato, jog leidimui taikyti leidžiančias nukrypti nuostatas taikomos visos Direktyvos 92/43
         dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos 16 straipsnyje numatytos sąlygos, bet kaip vienintelę sąlygą
         leidimui taikyti leidžiančias nukrypti nuostatas numato tai, kad gyvūnams, įskaitant jų veisimosi, jauniklių auginimo vietas,
         buveines ir slėptuves, ir ypač saugomų rūšių augalams, dėl to nebūtų pakenkiama tyčia, nenumato teisinio pagrindo, atitinkančio
         šios direktyvos 16 straipsnyje įtvirtintą leidžiančią nukrypti tvarką.

      Todėl, net jei nuo direktyvoje numatytų draudimų leidžiančioms nukrypti nuostatoms reikia administracinio sprendimo, kurį
         priimdamos kompetentingos institucijos turi laikytis sąlygų, kurios pagal minėtą 16 straipsnį keliamos leidimui taikyti leidžiančias
         nukrypti nuostatas, nacionalinis teisinis pagrindas neatitinka įtvirtintojo direktyvoje.

      (žr. 61 punktą)
      6.        Direktyvos 92/43 dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos 12, 13 ir 16 straipsniai kartu sudaro vientisą
         visumą, kuria siekiama užtikrinti griežtą gyvūnų ir augalų rūšių apsaugos sistemą.

      Tokios sistemos neužtikrina nacionalinė nuostata, kuri, išvardydama atvejus, kai draudžiama naudoti augalų apsaugos produktus,
         aiškiai, konkrečiai ir griežtai nenurodo direktyvos 12 ir 13 straipsniuose numatytų kenkimo saugomoms rūšims draudimų.

      (žr. 66–67 punktus)
      7.        Siekiant teisingai įgyvendinti direktyvą, valstybėje narėje galiojanti teisinė sistema, kurioje kartu egzistuoja Bendrijos
         teisei prieštaraujančios regioninės nuostatos ir ją atitinkanti federalinė nuostata, nėra tinkama veiksmingai, aiškiai ir
         tiksliai užtikrinti visišką direktyvos taikymą.

      (žr. 78 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. sausio 10 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 92/43/EEB – Natūralių buveinių apsauga – Laukinė fauna ir flora – Tam tikrų projektų poveikio saugomai teritorijai įvertinimas – Rūšių apsauga“
      Byloje C‑98/03,
      dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį, pareikšto 2003 m. vasario 28 d.,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama U. Wölker, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą M. Lumma ir C. Schulze‑Bahr,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris ir
         G. Arestis,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. liepos 14 d. posėdžiui,
      išklausęs 2005 m. lapkričio 24 d. posėdyje pateiktą generalinio advokato išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:

      –        nenustatydama privalomo tam tikrų projektų, vykdomų ne specialiose saugomose teritorijose (toliau – SST) 1992 m. gegužės 21 d.
         Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7, toliau – direktyva)
         4 straipsnio 1 dalies prasme, poveikio teritorijai įvertinimo pagal direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalis, neatsižvelgiant
         į tai, ar tokie projektai gali turėti didelį poveikį SST,

      –        leisdama teršalų išmetimą SST, neatsižvelgiant į tai, ar tai galėtų turėti didelį poveikį SST,
      –        netaikydama nuostatų dėl rūšių apsaugos tam tikriems netyčiniams neigiamiems poveikiams, netyčia sukeltiems saugomiems gyvūnams,
      –        neužtikrindama direktyvos 16 straipsnyje numatytų leidžiančių nukrypti sąlygų laikymosi tam tikrų su teritorijos apsauga suderinamų
         veiksmų atžvilgiu,

      –        nustatydama nuostatas dėl augalų apsaugos produktų naudojimo, kuriose nepakankamai atsižvelgiama į rūšių apsaugą,
      –        nepranešdama apie nuostatas dėl žūklės ir (arba) nesirūpindama, kad jose būtų pakankamų žūklės draudimų,
      Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalis, 12, 13 ir 16 straipsnius.
       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      2        Remiantis direktyvos 2 straipsnio 1 dalimi, direktyvos tikslas – „padėti užtikrinti biologinę įvairovę, apsaugant natūralias
         buveines ir laukinę fauną bei florą europinėje valstybių narių, kurioms taikoma Sutartis, teritorijoje“.

      3        Direktyvos 4 straipsnis nustato teritorijų, kuriose yra jos saugomų rūšių ir buveinių, kaip specialių saugomų teritorijų steigimo
         tvarką.

      4        Remiantis direktyvos dešimta konstatuojamąja dalimi, „būtina tinkamai įvertinti bet kurį planą ar programą, kuri galėtų turėti
         didelį poveikį esamos ar ateityje numatytos įsteigti saugomos teritorijos apsaugos tikslams“. Ši konstatuojamoji dalis atsispindi
         šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje, pateikiančioje nuorodą į 4 dalį. Minėtos dalys nustato:

      „3.      Bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją labai
         paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, turi būti atliekamas tinkamas jų galimo poveikio teritorijai
         įvertinimas atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas ir remiantis
         4 dalies nuostatomis, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria planui ar projektui tik įsitikinusios, kad jis neigiamai
         nepaveiks nagrinėjamos teritorijos vientisumo ir, jei reikia, išsiaiškinusios plačiosios visuomenės nuomonę.

      4.      Jei, nepaisant poveikio teritorijai neigiamo įvertinimo ir nesant kitų alternatyvių sprendimų, šis planas ar projektas vis
         dėlto turi būti įgyvendintas dėl įpareigojančių priežasčių, tarp jų ir socialinio ar ekonominio pobūdžio, susijusių su labai
         svarbiu viešuoju interesu, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000 vientisumui apsaugoti. Apie patvirtintas kompensacines priemones ji praneša Komisijai.

      Kai atitinkamoje teritorijoje yra prioritetinis natūralių buveinių tipas ir (arba) prioritetinė rūšis, vieninteliai argumentai,
         kuriuos galima pateikti, yra argumentai, susiję su žmonių sveikata ir visuomenės saugumu, su labai svarbiomis aplinkai palankiomis
         pasekmėmis arba kitomis, Komisijos nuomone, įpareigojančiomis priežastimis, susijusiomis su labai svarbiu viešuoju interesu.“
         (Pataisytas vertimas)

      5        Direktyvos 12 straipsnio 1 dalis nustato:

      „1.      Valstybės narės imasi reikiamų priemonių sukurti į IV priedo a dalį įrašytų gyvūnų rūšių griežtos apsaugos jų paplitimo areale
         sistemą, draudžiančią:

      a)      bet kokia forma tyčia gaudyti ar žudyti šių rūšių individus gamtoje;
      b)      šias rūšis tyčia trikdyti, ypač jų veisimosi, jauniklių auginimo, žiemos miego ir migracijos metu;
      c)      tyčia naikinti ar rinkti kiaušinius gamtoje;
      d)      pažeisti ar naikinti veisimosi ar poilsio vietas.“ (Pataisytas vertimas)
      6        Šios direktyvos 13 straipsnis nustato:

      „1.      Valstybės narės imasi reikiamų priemonių sukurti į IV priedo b dalį įrašytų augalų rūšių griežtos apsaugos sistemą, draudžiančią:
      a)      tyčia skinti, rinkti, pjauti, rauti ar naikinti tokius augalus gamtoje jų natūralaus paplitimo vietose;
      b)      laikyti, transportuoti, parduoti ar mainyti, siūlyti parduoti ar mainyti iš gamtos paimtus tų rūšių egzempliorius, išskyrus
         tuos, kurie teisėtai buvo paimti prieš įgyvendinant šią direktyvą.

      2.      Šio straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodyti draudimai galioja visiems augalų, kuriems šis straipsnis taikomas, biologinio
         ciklo etapams.“

      7        Direktyvos 16 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Jei nėra kitos priimtinos alternatyvos, ir nukrypti leidžiančios nuostatos taikymas netrukdo palaikyti atitinkamos rūšies
         populiacijų geros apsaugos būklės jų natūralaus paplitimo areale, valstybės narės gali nukrypti nuo 12, 13 ir 14 straipsnių
         bei 15 straipsnio a ir b dalių:

      a)      siekdamos apsaugoti laukinę fauną ir florą bei išsaugoti natūralias buveines;
      b)      siekdamos išvengti didelės žalos, ypač pasėliams, naminiams gyvuliams, miškams, žūklės plotams, vandenims ir kitoms nuosavybės
         rūšims;

      c)      atsižvelgdamos į visuomenės sveikatą ir saugumą arba dėl kitų įpareigojančių priežasčių, įskaitant socialinio ar ekonominio
         pobūdžio, susijusių su labai svarbiu viešuoju interesu, ir į pirminės svarbos gamtinei aplinkai naudingas pasekmes;

      d)      mokslo tiriamojo darbo ir švietimo tikslais, siekiant šių rūšių populiacijų atstatymo ir reintrodukcijos bei dėl šiems tikslams
         įgyvendinti būtino veisimo, įskaitant dirbtinį augalų dauginimą;

      e)      siekdamos griežtai kontroliuojant leisti atrankos būdu ir ribotais kiekiais imti ir laikyti ribotą tam tikrų į IV priedą įrašytų
         rūšių egzempliorių skaičių, kurį nustato kompetentingos nacionalinės institucijos.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinė teisė
      8        Vokietijos Federacinė Respublika direktyvą į nacionalinę teisę pirmiausia perkėlė 1998 m. rugsėjo 21 d. Federaciniu gamtos
         apsaugos įstatymu (Gesetz über Naturschutz und Landschaftspflege; BGBl. I, 1998, p. 2995, toliau – BNatSchG 1998).

      9        Vėliau šis įstatymas buvo panaikintas ir pakeistas 2002 m. kovo 25 d. Federaciniu gamtos apsaugos ir rūpinimosi kraštovaizdžio
         įstatymu (Gesetz über Naturschutz und der Landschaftspflege, BGBl. I, 2002, p. 1193, toliau – BNatSchG 2002).

      10      BNatSchG 2002 34 straipsnio 1 dalimi į Vokietijos teisės sistemą buvo perkelta direktyvos 6 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje nustatyta
         pareiga atlikti projektų poveikio saugomoms teritorijoms šios direktyvos prasme įvertinimą.

      11      BNatSchG 2002 10 straipsnio 1 dalyje sąvoka „projektai“ šio įstatymo prasme apibrėžiama kaip:

      „a)      projektai ir priemonės Bendrijos svarbos arba europinėje paukščių apsaugos teritorijoje, jeigu jiems vykdyti reikia institucijos
         sprendimo arba pranešimo institucijai arba jeigu juos vykdo institucija;

      b)      kišimaisi į gamtą ir kraštovaizdį 18 straipsnio prasme, jeigu jiems vykdyti reikia institucijos sprendimo arba pranešimo institucijai
         arba jeigu juos vykdo institucija, ir

      c)      įrengimai, kuriems reikia leidimo pagal Federacinį kovos su užterštumu įstatymą, ir vandenų naudojimas, kuriam reikia leidimo
         arba patvirtinimo pagal Vandens ūkio įstatymą,

      tiek, kiek jie atskirai arba kartu su kitais projektais ir planais gali turėti didelį poveikį Bendrijos svarbos arba europinei
         paukščių apsaugos teritorijai <…>“

      12      BNatSchG 2002 18 straipsnis nustato:

      „1.       Įsikišimas į gamtą ir kraštovaizdį šio įstatymo prasme yra žemės paviršiaus formos ar naudojimo arba gruntinio vandens lygio
         paviršiniame žemės sluoksnyje pakeitimai, galintys turėti didelį poveikį ekosistemos arba kraštovaizdžio savybėms ir veikimui.

      2.       Žemės naudojimas žemės ūkio, miškų ūkio ir žūklės tikslais nėra įsikišimas, jei naudojant atsižvelgiama į gamtos apsaugos
         ir rūpinimosi kraštovaizdžiu tikslus bei principus. 5 straipsnio 4–6 dalyse išvardytus reikalavimus ir geros profesinės praktikos
         taisykles, kylančias iš žemės ūkio, miškų ūkio ir žvejybos teisės bei Federacinio žemės apsaugos įstatymo 17 straipsnio 2 dalies,
         atitinkantis žemės naudojimas žemės ūkio, miškų ūkio ir žūklės tikslais paprastai neprieštarauja pirmame sakinyje nurodytiems
         tikslams ir principams.“

      13      BNatSchG 2002 36 straipsnis „Materialus kenksmingumas“ nustato:

      „Jei numanoma, kad įrengimas, kuriam reikia leidimo pagal Federacinį kovos su užterštumu įstatymą, sukels teršalų išmetimą,
         kartu su kitais įrengimais ar priemonėmis šio įrengimo įtakos zonoje turėsiantį didelį poveikį Bendrijos svarbos arba europinės
         paukščių apsaugos teritorijos išsaugojimui būtiniems elementams, ir jei už pažeidimus negali būti kompensuojama pagal 19 straipsnio
         2 dalį, leidimas įrengimui neišduodamas, kol neįvykdomos 34 straipsnio 3 ir 4 dalyse išdėstytos sąlygos. 34 straipsnio 1–5 dalys
         taikomos mutatis mutandis. Sprendimai priimami pritariant gamtos ir natūralių teritorijų srityje kompetentingoms institucijoms.“

      14      BNatSchG 2002 39 straipsnio „Santykis su kitomis teisinėmis nuostatomis“ 2 straipsnio pirmas sakinys nustato:

      „Teisinėms nuostatoms dėl augalų, gyvūnų apsaugos, dėl apsaugos nuo epidemijų bei nuostatoms dėl miškų, medžioklės ir žūklės
         šio skyriaus nuostatos ir šio skyriaus pagrindu priimtos teisinės nuostatos nedaro įtakos.“

      15      BNatSchG 2002 42 straipsnio 1 ir 2 dalimis į nacionalinę teisę perkeliami direktyvos 12 ir 13 straipsniuose nustatyti draudimai.

      16      BNatSchG 2002 43 straipsnio „Leidžiančios nukrypti nuostatos“ 4 dalis numato, kad „42 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyti draudimai netaikomi
         veiksmams, kuriais siekiama naudoti žemę žemės ūkio, miškų ūkio ir žvejybos tikslais, remiantis gera profesine praktika ir
         5 straipsnio 4–6 dalių reikalavimais, ar panaudoti atliekant šiuos veiksmus pagamintus produktus, vykdyti remiantis 19 straipsniu
         leistiną įsikišimą, poveikio aplinkai įvertinimą pagal Poveikio aplinkai vertinimo įstatymą arba įgyvendinti remiantis 30 straipsniu
         leistiną priemonę, jei dėl to nebus tyčia pakenkta ypač saugomų rūšių gyvūnams, įskaitant jų veisimosi, jauniklių auginimo
         vietas, buveines ir slėptuves, bei augalams <…>“

      17      Be to, direktyva į Vokietijos Federacinės Respublikos teisę buvo perkelta keliais specialiais įstatymais, tarp jų 1998 m.
         gegužės 14 d. Augalų apsaugos įstatymu (Pflanzenschutzgesetz; BGBl. I, 1998, p. 971, toliau – PflSchG), kurio 6 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Augalų apsaugos produktai turi būti naudojami remiantis gera profesine praktika. Šių produktų negalima naudoti, jei naudotojas
         numato, kad jų naudojimas konkrečiu atveju turės kenksmingą poveikį žmogaus ir gyvūno sveikatai ar gruntiniam vandeniui arba
         kitokį kenksmingą poveikį, ypač gamtos pusiausvyrai. Kompetentinga institucija gali nustatyti šios dalies pirmame ir antrame
         sakiniuose nurodytiems reikalavimams įvykdyti reikiamas priemones.“

       Ikiteisminė procedūra
      18      2000 m. balandžio 10 d. Komisija išsiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai oficialų pranešimą, kuriuo paprašė pateikti nuomonę
         dėl direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalių, 12, 13 ir 16 straipsnių įgyvendinimo.

      19      Susipažinusi su Vokietijos Federacinės Respublikos 2000 m. rugpjūčio 11 d. atsakymu, Komisija 2001 m. liepos 25 d. pateikė
         pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai
         atsižvelgta.

      20      Šioje pagrįstoje nuomonėje Komisija, ypač remdamasi BNatSchG 1998, padarė išvadą, kad Vokietijos Federacinė Respublika nesiėmė priemonių, reikalingų perkelti nurodytas direktyvos nuostatas
         į nacionalinę teisę.

      21      Pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, Vokietijos Federacinė Respublika 2001 m. lapkričio 21 d. laišku atmetė
         Komisijos pateiktus kaltinimus.

      22      Vėliau įsigaliojo BNatSchG 2002.

      23      Tokiomis sąlygomis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio priimtinumo
      24      Vokietijos vyriausybė pirmiausia tvirtina, jog Komisijos ieškinys yra nepriimtinas, nes ji nepakankamai atsižvelgė į visas
         naujas BNatSchG 2002 nustatytas ir kitas specialias nacionalines nuostatas, kurios užtikrino, kad ginčijamos Vokietijos teisės nuostatos taikomos
         pagal direktyvą.

      25      Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad klausimas, ar Komisija, vertindama Vokietijos teisės nuostatų suderinamumą su direktyva,
         atsižvelgė į tam tikrus įstatymo pakeitimus, yra susijęs su bylos esme, vadinasi, ir su ieškinio pagrįstumu, bet ne su jo
         priimtinumu.

      26      Taip pat reikia pabrėžti, kad dėl to, jog Komisija ieškinyje remiasi atitinkamomis BNatSchG 2002 nuostatomis, skliausteliuose nurodydama atitinkamas ankstesnes BNatSchG 1998 nuostatas, kai pagrįstoje nuomonėje ji nurodė tik minėtas ankstesnes nuostatas, ieškinys nėra nepriimtinas.

      27      Nors ikiteisminė procedūra apriboja ieškinio pagal EB 226 straipsnį dalyką, ir todėl ieškinyje negali būti remiamasi kitomis
         nuostatomis nei nurodytosios ikiteisminėje procedūroje, šis reikalavimas negali būti traktuojamas kaip privalomai nustatantis,
         kad kiekvienu atveju nacionalinės teisės nuostatos, nurodytos pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje, visiškai sutaptų. Kai tarp
         dviejų šių procedūros stadijų teisės aktas yra keičiamas, pakanka to, kad per ikiteisminę procedūrą ginčijamais teisės aktais
         įtvirtinta sistema, iš esmės būtų paliekama galioti ir taikant naujas valstybės narės priemones, priimtas po pagrįstos nuomonės,
         kurios yra ieškinio objektas (2005 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑221/03, Rink. p I‑0000, 38 ir 39 punktai).

      28      Šiuo atveju BNatSchG 2002 nuostatos, kuriomis Komisija remiasi savo ieškinyje, iš esmės atitinka BNatSchG 1998 nuostatas, kurias ji kritikavo savo pagrįstoje nuomonėje.

      29      Iš to išplaukia, kad ieškinys yra priimtinas.

       Dėl pagrįstumo
      30      Komisija savo ieškinį grindžia šešiais kaltinimais.

       Dėl pirmo kaltinimo
       Šalių argumentai
      31      Komisija priekaištauja Vokietijos Federacinei Respublikai dėl to, kad ši į savo nacionalinę teisę nevisiškai perkėlė direktyvos
         6 straipsnio 3 ir 4 dalis, nes BNatSchG 2002 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto b ir c papunkčiuose pateikta „projekto“ sąvoka, taikoma ne SST vykdomiems projektams, yra
         per siaura ir ja remiantis tam tikroms saugomoms teritorijoms potencialiai kenksmingiems įsikišimams ir veikloms netaikoma
         pareiga atlikti poveikio įvertinimą.

      32      Kalbėdama apie projektus pagal BNatSchG 2002 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto b papunktį, Komisija teigia, jog jie apima tik įsikišimus į gamtą ir kraštovaizdį šio įstatymo
         18 straipsnio prasme, todėl neatliekamas tam tikrų projektų, galinčių turėti didelį poveikį saugomoms teritorijoms, išankstinis
         poveikio teritorijai įvertinimas pagal direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalis. Iš tikrųjų minėto 18 straipsnio 1 dalis apima
         tik žemės paviršiaus formos ir naudojimo pakeitimus, bet neatsižvelgia į visas kitas veiklas ar priemones, kurios nėra susijusios
         su saugomos teritorijos žemės paviršiumi ir nesukelia pakeitimų joje, bet gali turėti didelį poveikį tokiai teritorijai. Iš
         tiesų projekto sąvoka BNatSchG 2002 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto b papunkčio prasme, apimanti ne SST vykdomas įsikišimus, yra siauresnė negu šio straipsnio
         a papunktyje pateikiama sąvoka, kuri susijusi su SST vykdomais projektais. Tačiau direktyvoje, kalbant apie projektus, kuriems
         privalomas poveikio įvertinimas, nedaromas skirtumas pagal tai, ar šių priemonių imamasi saugomoje teritorijoje.

      33      Be to, pagal BNatSchG 2002 18 straipsnio 2 dalį projekto sąvoka šio įstatymo 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto b papunkčio prasme neapima žemės naudojimo
         žemės ūkio, miškų ūkio ir žvejybos tikslais, jei naudojant atsižvelgiama į gamtos apsaugos ir rūpinimosi kraštovaizdžiu tikslus
         bei principus.

      34      Beje, kalbėdama apie minėto įstatymo 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto c papunktį, Komisija kritikuoja tai, kad sąvoka „projektas“
         apsiriboja įrengimais, kuriems reikia leidimo pagal Federacinį kovos su užterštumu įstatymą (Bundes-Immissionsschutzgesetz; toliau – BImSchG), ir vandenų naudojimu, kuriam reikia leidimo arba patvirtinimo pagal Vandens ūkio įstatymą (Wasserhaushaltsgesetz, toliau
         – WHG). Vadinasi, įrengimams ir vandenų naudojimui, kuriems nereikia tokių leidimų ar patvirtinimų, netaikoma pareiga atlikti poveikio
         teritorijai vertinimą, nustatytą direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje, neatsižvelgiant į tai, ar jie galėtų turėti didelį poveikį
         saugomoms teritorijoms.

      35      Vokietijos vyriausybė visų pirma tvirtina, kad Komisija per plačiai aiškina sąvoką „projektas“, nes ji neleidžia apriboti
         pareigos atlikti veiklų, nurodytų Vokietijos teisės aktuose, poveikio įvertinimą. Šią sąvoką reikia aiškinti remiantis tiksliu
         apibrėžimu, pateiktu 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvoje 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio
         aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40).

      36      Be to, ši vyriausybė teigia, kad sąvoka „įsikišimas“ BNatSchG 2002 18 straipsnio 1 dalies prasme reikalauja įvertinti kiekvieną atvejį atsižvelgiant į direktyvos tikslus. Vadinasi, praktikoje
         minėto 18 straipsnio 1 dalis sąvokos „projektas“ neapriboja pagal direktyvos prasmę. Šia nuostata nereikalaujama žemės paviršiaus
         formos ar naudojimo pakeitimo, bet joje kalbama apie įsikišimą, kai veikla turi poveikį žemės paviršiui, kuris pasireiškia
         saugomoje teritorijoje.

      37      Kalbėdama apie BNatSchG 2002 18 straipsnio 2 dalyje numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą, Vokietijos vyriausybė tvirtina, jog pagal šią nuostatą imperatyviai
         reikalaujama, kad žemės naudojimas žemės ūkio, miškų ūkio ir žvejybos tikslais nebūtų laikomas projektu, kurio poveikį reikia
         įvertinti, tik tuomet, kai atsižvelgiama į gamtos apsaugos ir rūpinimosi kraštovaizdžiu tikslus bei principus.

      38      Galiausiai dėl BNatSchG 2002 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto c papunkčio Vokietijos vyriausybė nurodo, kad įrenginiams, kuriems nereikia leidimo arba
         patvirtinimo pagal BImSchG, taip pat turi būti taikomi reikalavimai, į kuriuos atsižvelgiama direktyvoje. Iš tikrųjų, remiantis
         šiuo įstatymu pirmiausia turi būti įvertinta, ar galima užkirsti kelią kenksmingam poveikiui aplinkai, kurio galima išvengti
         naudojant šiuolaikinę techniką, ir net naudojant šiuolaikinę techniką neišvengiamai atsirandantį poveikį aplinkai sumažinti
         iki minimumo. Dėl vandenų naudojimo, kuriam nereikia leidimo pagal WHG, Vokietijos vyriausybė pirmiausia teigia, kad kalbama
         apie mažesnių vandens kiekių, suderinamų su 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios
         Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, p. 1), naudojimą. Šios vyriausybės nuomone, jei naudojimas
         nelaikomas turinčiu didelį poveikį vandenų būklei pagal Direktyvą 2000/60 ir jam nereikia leidimo, jis nebeturės didelio poveikio
         gretimoms SST.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      39      Reikia priminti, kad, remiantis direktyvos 6 straipsnio 3 dalies pirmu sakiniu, bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai
         nesusijusiems su teritorijos tvarkymu arba tam nebūtiniems, bet galintiems ją labai paveikti individualiai arba kartu su kitais
         planais arba projektais, turi būti atliekamas tinkamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas atsižvelgiant į jos apsaugos
         tikslus.

      40      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad reikalavimas atlikti plano ar projekto vertinimą sąlygojamas tikimybės arba pavojaus
         labai paveikti nagrinėjamą teritoriją buvimo. Taigi atsižvelgiant visų pirma į atsargumo principą, toks pavojus egzistuoja,
         kai, remiantis objektyviomis aplinkybėmis, neatmetama galimybė, kad minėtas planas ar projektas labai paveiks nagrinėjamą
         teritoriją (žr. 2005 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑6/04, Rink. p I‑0000, 54 punktą).

      41      Vadinasi, sąlyga, nuo kurios priklauso tinkamas plano ar projekto poveikio tam tikrai teritorijai įvertinimas ir kuri reiškia,
         kad esant abejonių dėl didelio poveikio turi būti atliekamas toks įvertinimas, neleidžia pastarojo netaikyti, kaip yra, pirma,
         pagal BNatSchG 2002 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto b papunktį, skaitomą kartu su to paties įstatymo 18 straipsniu, ir, antra, pagal 10 straipsnio
         1 dalies 11 punkto c papunktį, tam tikroms projektų kategorijoms, įgyvendinamoms remiantis kriterijais, kurie negali užtikrinti,
         kad šie projektai negali labai paveikti saugomų teritorijų.

      42      Ypač reikia priminti, kad pagal BNatSchG 2002 10 straipsnio 1 dalies 11 punkto b ir c papunkčius pareiga atlikti įvertinimą netaikoma projektams, sudarytiems iš kitokių
         negu žemės paviršiaus formos ar naudojimo arba gruntinio vandens lygio paviršiniame žemės sluoksnyje pakeitimai įsikišimų
         į gamtą ir kraštovaizdį, ir kitiems projektams, susijusiems su įrenginiais arba vandenų naudojimu, kuriems nereikia leidimo.
         Tačiau neatrodo, kad šie įvertinimo pareigos netaikymo kriterijai galėtų garantuoti, jog minėti projektai galėtų sistemingai
         labai veikti saugomas teritorijas.

      43      Ypač kalbant apie įrenginius, kuriems nereikia leidimo pagal BImSchG, tos sąlygos, jog šis įstatymas įpareigoja patikrinti, ar galima užkirsti kelią kenksmingam poveikiui aplinkai, kurio galima
         išvengti naudojant šiuolaikinę techniką, ir ar galima net naudojant šiuolaikinę techniką neišvengiamai atsirandantį poveikį
         aplinkai sumažinti iki minimumo, nepakanka siekiant užtikrinti direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje numatytos pareigos laikymąsi.
         Iš tikrųjų BImSchG nustatyta įvertinimo pareiga negali visais atvejais užtikrinti, kad su tokiu įrenginiu susijęs projektas nepakenks saugomos
         teritorijos vientisumui. Ši pareiga pirmiausia skirta patikrinti, ar net naudojant šiuolaikinę techniką neišvengiamai atsirandančio
         poveikio aplinkai sumažinimas iki minimumo neužtikrina, kad toks projektas darys minėtą poveikį.

      44      Vandenų naudojimo, kuriam nereikia leidimo pagal WHG, klausimu aplinkybė, kad kalbama apie mažesnių vandens kiekių naudojimą, negali savaime reikšti, kad šis naudojimas negali
         turėti didelio poveikio saugomai teritorijai. Net jei toks vandenų naudojimas neturėtų didelio poveikio vandenų būklei, iš
         to neišplaukia, kad jis nebeturės tokio poveikio gretimoms saugomoms teritorijoms.

      45      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, kad Vokietijos Federacinė Respublika direktyvos 6 straipsnio 3 dalį dėl
         tam tikrų projektų ne SST neteisingai perkėlė į nacionalinę teisę.

       Dėl antro kaltinimo
       Šalių argumentai
      46      Komisija tvirtina, kad direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalys neteisingai perkeltos BNatSchG 2002 36 straipsniu, nes pagal jį aplinką teršiantiems įrenginiams tik tuomet reikia leidimų, kai tikimasi, kad jie turės didelį
         poveikį jų įtakos zonoje esančiai SST.

      47      Tačiau iš to išplauktų, kad materialus kenksmingumas ne įtakos zonoje nebūtų laikomas minėtų direktyvos nuostatų pažeidimu.

      48      Vokietijos vyriausybė nurodo, kad materialaus kenksmingumo, sukelto oro teršalais arba triukšmu įrenginio įtakos zonoje, kontrolė
         konkrečiu atveju turi būti atliekama atsižvelgiant į visas lokalias sąlygas ir įrenginio išmestus teršalus. Praktikoje projektas
         su materialiu kenksmingumu gali būti leidžiamas tik tuomet, jei jis neturės kenksmingo poveikio direktyvos saugomoms sritims.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      49      Primintina, jog pagal BNatSchG 2002 36 straipsnį teršalus išmetantiems įrenginiams tik tuomet reikia leidimų, kai teršalų išmetimas galėtų turėti didelį poveikį
         saugomai teritorijai šio įrenginio įtakos zonoje, todėl leidimai gali būti suteikiami įrenginiams, kurie teršalus išmeta saugomoje
         teritorijoje ne tokioje zonoje, neatsižvelgiant į šio teršimo poveikį tokiai teritorijai.

      50      Šiuo klausimu konstatuotina, kad Vokietijos teisės aktais nustatyta sistema tiek, kiek ji susijusi su teršalų išmetimu įtakos
         zonoje, kaip ji apibrėžiama techniniuose nurodymuose, remiantis bendrais visiems įrenginiams kriterijais, neatrodo galinti
         užtikrinti direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalių laikymąsi.

      51      Trūkstant moksliškai pagrįstų kriterijų, kurių Vokietijos vyriausybė nenurodė, leidžiančių a priori manyti, kad teršalų išmetimas saugomoje teritorijoje ne įrenginio įtakos zonoje gali turėti didelį poveikį šiai teritorijai,
         specialios nacionalinės teisės nustatyta sistema visais atvejais negali užtikrinti, kad projektai arba planai, susiję su įrenginiais,
         išmetančiais teršalus saugomose teritorijose ne šios įrenginių įtakos zonoje, nekenkia nagrinėjamų teritorijų vientisumui
         pagal direktyvos 6 straipsnio 3 dalį.

      52      Taigi konstatuotina, kad direktyvos 6 straipsnio 3 dalis į nacionalinę teisę buvo perkelta neteisingai.

       Dėl trečio kaltinimo
      53      Komisija priekaištauja Vokietijos Federacinei Respublikai, kad ši, nesiimdama reikiamų priemonių sukurti tam tikrų gyvūnų
         rūšių griežtą apsaugos sistemą, draudžiančią pažeisti ar naikinti veisimosi ar poilsio vietas, neteisingai perkelė į nacionalinę
         teisę direktyvos 12 straipsnio 1 dalies d punkte įtvirtintą pareigą. Komisijos nuomone, valstybės narės, remdamosi šia nuostata,
         turėjo uždrausti ne tik tyčinius, bet ir netyčinius veiksmus. Ji tvirtina, kad BNatSchG 2002 43 straipsnio 4 dalis pažeidžia direktyvos 12 straipsnio 1 dalies d punktą, nes ji numato tam tikras teritorijų apsaugos
         nuostatų išimtis, „jei dėl to nebus tyčia pakenkta <...> gyvūnams, įskaitant jų veisimosi, jauniklių auginimo vietas, buveines
         ir slėptuves <...>“

      54      Vokietijos vyriausybė teigia, kad direktyvos 12 straipsnio 1 dalies d punkto įgyvendinimas visoje Vokietijos Federacinės Respublikos
         teritorijoje apima tik tyčinius veiksmus, o tai yra suderinama su šia nuostata, nes ji nereikalauja į jos nustatytą apsaugos
         sistemą įtraukti netyčinio nurodytų vietų naikinimo ir pažeidimo. Vyriausybė mano, kad išaiškinimas, pagal kurį taip pat draudžiami
         netyčiniai veiksmai, visais atvejais pažeistų proporcingumo principą.

      55      Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog veiksmai direktyvos 12 straipsnio 1 dalies
         d punkto prasme yra ne tik tyčiniai, bet ir netyčiniai (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, 73–79 punktus). Bendrijos teisės aktų leidėjas, kitaip nei direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a–c punktuose, išvardytų veiksmų
         neapribodamas direktyvos 12 straipsnio 1 dalies d punktu draudžiamais tyčiniais veiksmais, išreiškė savo valią suteikti veisimosi
         ir poilsio vietoms didesnę apsaugą nuo veiksmų, kurie gali jas pažeisti arba naikinti. Atsižvelgiant į biologinės įvairovės
         apsaugos tikslus, kuriuos siekiama įgyvendinti direktyva, jokiu būdu nėra neproporcinga tai, kad 12 straipsnio 1 dalies d punkte
         numatytas draudimas neapribojamas tyčiniais veiksmais.

      56      Tokiomis sąlygomis kaltinimas dėl neteisingo direktyvos 12 straipsnio 1 dalies d punkto perkėlimo į nacionalinę teisę yra
         pagrįstas.

       Dėl ketvirto kaltinimo
      57      Komisija priekaištauja Vokietijos Federacinei Respublikai, kad ši BNatSchG 2002 43 straipsnio 4 dalyje numatė dvi nuo šio įstatymo 42 straipsnio 1 dalyje nustatytų draudimų leidžiančias nukrypti nuostatas,
         kuriose nepakankamai atsižvelgiama į sąlygas, su kuriomis siejamos pagal direktyvos 16 straipsnį leistinos leidžiančios nukrypti
         nuostatos. Šiuo klausimu Komisija atskirai remiasi Vokietijos teisėje numatytomis nuo rūšių apsaugos nuostatų leidžiančiomis
         nukrypti nuostatomis atitinkamai dėl pagal BNatSchG 2002 19 straipsnį leidžiamo įsikišimo vykdymo arba dėl pagal šio įstatymo 30 straipsnio leistinų priemonių įgyvendinimo.

      58      Vokietijos vyriausybė prieštarauja, kad įsikišimams ir priemonėms, kuriems gali būti taikomos abi BNatSchG 2002 43 straipsnio 4 dalyje numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, reikia administracinio sprendimo, kurį priimant kiekvienu
         atveju turi būti atsižvelgiama į direktyvos 16 straipsnyje nustatytas sąlygas.

      59      Šiuo klausimu reikia priminti, jog direktyvos ketvirta ir vienuolikta konstatuojamosios dalys numato, kad kadangi buveinės
         ir rūšys, kurioms gresia išnykimas, sudaro Bendrijos gamtos paveldo dalį, o jų išlikimui kylančių pavojų dažnai nesumažina
         valstybinės sienos, išsaugojimo priemonių priėmimas yra bendra visų valstybių narių pareiga. Taigi perkėlimo tikslumas ypač
         svarbus tokiu atveju, koks yra šioje byloje, t. y. kai atitinkamoms valstybėms narėms patikėta valdyti bendrą palikimą savo
         teritorijoje (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę 25 punktą).

      60      Todėl valstybės narės direktyvos, kuri įtvirtina kompleksines bei technines taisykles aplinkos teisėje, srityje privalo ypač
         prižiūrėti, kad jų teisės aktai, skirti užtikrinti direktyvos perkėlimą, būtų aiškūs ir tikslūs (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę 26 punktą).

      61      Todėl, net jei abiems nagrinėjamoms leidžiančioms nukrypti nuostatoms reikia administracinio sprendimo, kurį priimdamos kompetentingos
         institucijos f turi laikytis sąlygų, kuriomis pagal direktyvos 16 straipsnį keliamos leidimui taikyti leidžiančias nukrypti
         nuostatas, BNatSchG 2002 43 straipsnio 4 dalyje numatytas teisinis pagrindas neatitinka įtvirtintojo direktyvos 16 straipsnyje. Iš tikrųjų ši nacionalinė
         nuostata nesusieja abiejų nagrinėjamų leidžiančių nukrypti nuostatų suteikimo su visomis direktyvos 16 straipsnyje numatytomis
         sąlygomis. Šiuo atžvilgiu pakanka pabrėžti, kad BNatSchG 2002 43 straipsnio 4 dalis kaip vienintelę sąlygą leidimui taikyti leidžiančias nukrypti nuostatas numato tai, kad gyvūnams, įskaitant
         jų veisimosi, jauniklių auginimo vietas, buveines ir slėptuves, bei ypač saugomų rūšių augalams dėl to nebūtų pakenkiama tyčia.

      62      Taigi kaltinimas dėl neteisingo direktyvos 16 straipsnio perkėlimo į Vokietijos teisę yra pagrįstas.

       Dėl penkto kaltinimo
      63      Komisija remiasi PflSchG 6 straipsnio 1 dalimi, kuri draudžia naudoti augalų apsaugos produktus, jei numatoma, kad jų naudojimas turi kenksmingą poveikį
         žmogaus ir gyvūno sveikatai arba gruntiniam vandeniui, arba kitokį didelį kenksmingą poveikį, ypač gamtos pusiausvyrai, kai
         sąvoka „gamtos pusiausvyra“ pagal PflSchG 2 straipsnio 6 punktą apima gyvūnų ir augalų rūšis. Komisija tvirtina, kad Vokietijos Federacinė Respublika, nustatydama
         šį draudimą, direktyvos 12, 13 ir 16 straipsnius į nacionalinę teisę perkėlė nepakankamai aiškiai.

      64      Vokietijos vyriausybė ginčija šio kaltinimo pagrįstumą, pabrėždama, kad Komisijos nurodytoje nuostatoje numatytas bendras
         draudimas, leidžiantis laikytis direktyvos 12 ir 13 straipsniuose nustatytų draudimų. Ji taip pat remiasi tuo, kad pagal PflSchG 6 straipsnio 1 dalį augalų apsaugos produktai turi būti naudojami remiantis gera profesine praktika, be to, kompetentinga
         institucija gali nustatyti šioje nuostatoje nurodytiems reikalavimams įvykdyti reikiamas priemones.

      65      Kaip buvo priminta šio sprendimo 60 punkte, valstybės narės Buveinių direktyvos srityje privalo ypač prižiūrėti, kad jų teisės
         aktai, skirti užtikrinti direktyvos perkėlimą, būtų aiškūs ir tikslūs.

      66      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką direktyvos 12, 13 ir 16 straipsniai kartu sudaro vientisą sistemą (žr. minėto
         sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę 112 punktą). Šie 12 ir 13 straipsniai nurodo valstybėms narėms sukurti griežtą gyvūnų ir augalų rūšių apsaugos sistemą.

      67      Reikia priminti, kad PflSchG 6 straipsnio 1 dalis, išvardydama atvejus, kai draudžiama naudoti augalų apsaugos produktus, aiškiai, konkrečiai ir griežtai
         nenurodo direktyvos 12 ir 13 straipsniuose numatytų kenkimo saugomoms rūšims draudimų.

      68      Ypač ne toks aiškus, konkretus ir griežtas, kaip antai direktyvos 12 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas draudimas pažeisti
         saugomų gyvūnų rūšių veisimosi ir poilsio vietas arba 13 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas draudimas tyčia naikinti gamtoje
         saugomas augalų rūšis, atrodo draudimas naudoti augalų apsaugos produktus, jei numatoma, kad konkrečiu atveju tai turi didelį
         kenksmingą poveikį gamtos pusiausvyrai.

      69      Taigi penktas kaltinimas, tiek, kiek jis susijęs su direktyvos 12 ir 13 straipsniais, yra pagrįstas.

       Dėl šešto kaltinimo
       Šalių argumentai
      70      Komisija priekaištauja Vokietijos Federacinei Respublikai, kad ši pažeidė direktyvos 12 ir 16 straipsnius, nes nepranešė apie
         nuostatas dėl žūklės arba nepasirūpino, kad jose būtų pakankamų žūklės draudimų.

      71      Komisija tvirtina, kad trijų Vokietijos žemių teisės aktai žūklės srityje nesuderinti su direktyva. Pavyzdžiui, Bavarijoje
         moksliniu pavadinimu Coregonus oxyrhynchus žinoma žuvis nepriskirta ištisus metus saugomų žuvų rūšims. Brandenburge ta pati rūšis bei moliuskas Unio crassus nesaugomi. Bremeno žemės teisėje į draudžiamų gaudyti žuvų sąrašą neįrašytos trys šioje federacinėje žemėje saugomos rūšys,
         t. y. dvi nurodytos rūšys ir žuvis Acipenser sturio. Be to, ji aiškiai leidžia gaudyti pastarosios žuvų rūšies individus, trumpesnius kaip 100 cm, ir Coregonus oxyrhynchus rūšies individus, trumpesnius kaip 30 cm. Taip pat nėra jokios informacijos apie galimus žūklės draudimus Berlyno, Hamburgo,
         Meklenburgo – Priešakinės Pomeranijos, Žemutinės Saksonijos, Šiaurės Reino – Vestfalijos, Saaro, Saksonijos ir Saksonijos‑Anhalto
         federacinėse žemėse. Todėl negali būti manoma, kad šių federacinių žemių teisėje yra žūklės draudimų, atitinkančių direktyvos
         12 ir 16 straipsnių nuostatas.

      72      Vokietijos vyriausybė teigia, kad jei federacijos teisės nuostatos leidžia federacinėms žemėms priimti specialesnes žvejybos
         teisės nuostatas, reikia jas aiškinti remiantis direktyva. Jei federacinių žemių žvejybos teisės nuostatos pažeistų privalomą
         Bendrijos teisę dėl nurodytų žuvų ir moliuskų rūšių apsaugos, dėl federacijos teisės pažeidimo jos turėtų būti panaikinamos.
         Šia prasme BNatSchG 2002 turėtų viršenybę federacinės žemės teisės atžvilgiu. Taigi bus taikomas BNatSchG 2002 42 straipsnio 1 punkte nustatytas žūklės draudimas, kuris taip pat taikomas ir direktyvos IV priede išvardytoms rūšims. Todėl
         nėra būtina pranešti apie susijusias federacinės žemės nuostatas.

      73      Vokietijos vyriausybė nurodo, jog ji pasirūpins, kad federacinių žemių nuostatos dėl žūklės, neatitinkančios direktyvoje ir
         federacijos teisėje nustatytų sąlygų, pavyzdžiui, Komisijos ginčijama Bremeno žemės nuostata, būtų skubiai pakeistos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      74      Iš šios bylos matyti, kad Coregonus oxyrhynchus, Unio crassus bei Acipenser sturio, nurodytos direktyvos IV priedo a punkte, yra Vokietijoje gyvenančios rūšys.

      75      Todėl pagal direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punktą joms turi būti sukurta griežta apsaugos sistema, draudžianti visas
         šių rūšių individų tyčinio gaudymo ir žudymo gamtoje formas.

      76      Iš bylos medžiagos išplaukia, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, Bavarijos federacinės žemės teisės
         aktas leido, be kita ko, gaudyti žuvis ištisus metus, kol buvo priimti žūklės draudimai. Tačiau Coregonus oxyrhynchus žūklės draudimas nebuvo nustatytas. Brandenburgo federacinėje žemėje šios rūšies bei Unio crassus žūklė taip pat nebuvo uždrausta. Vokietijos vyriausybė pripažįsta, kad Bremeno federacinės žemės teisės aktas nesuderintas
         su direktyva.

      77      Nors BNatSchG 2002 42 straipsnio 1 dalis, kaip pastebi Vokietijos vyriausybė, ypač draudžia gaudyti ir žudyti tokias gyvūnų rūšis, kaip antai
         nurodytosios šio sprendimo 74 punkte, kurioms taikoma griežta apsaugos sistema,  pagal šio federacinio įstatymo 39 straipsnio
         2 dalies pirmą sakinį nuostatoms dėl gyvūnų apsaugos bei medžioklės ir žvejybos šio įstatymo susijęs skirsnis įtakos nedaro.
         Tačiau šiame skirsnyje taip pat yra BNatSchG 2002 42 straipsnis.

      78      Tokiomis sąlygomis reikia konstatuoti, kad Vokietijoje galiojanti teisinė sistema, kurioje kartu egzistuoja Bendrijos teisei
         prieštaraujančios federacinių žemių nuostatos ir ją atitinkanti federacinė nuostata, nėra tinkama veiksmingai, aiškiai ir
         tiksliai užtikrinti trims nagrinėjamoms gyvūnų rūšims direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą griežtą apsaugą
         nuo visų tyčinio gaudymo ir žudymo gamtoje formų.

      79      Iš šios bylos matyti, kad Vokietijos teisės aktai neatitinka direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkto ir neišpildo direktyvos
         16 straipsnyje numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos sąlygų.

      80      Kalbant apie Komisijai nepateiktus kitų federalinių žemių žvejybos teisės aktus, negali būti konstatuojama, kad jie užkerta
         kelią suderinamumui su direktyvos 12 ir 16 straipsniais, nes nėra jokios informacijos apie galimus žūklės draudimus šiose
         federalinėse žemėse, juo labiau kad šio sprendimo 77 punkte buvo priminta, jog BNatSchG 2002 draudžia gaudyti ir žudyti Coregonus oxyrhynchus, Unio crassus ir Acipenser sturio rūšių individus.

      81      Pagal direktyvos 23 straipsnio 3 dalį valstybės narės turi pateikti Komisijai šios direktyvos taikymo srityje priimtų pagrindinių
         nacionalinės teisės nuostatų tekstus. Tačiau Komisija savo ieškinio šia nuostata negrindė.

      82      Iš to išplaukia, kad šeštas kaltinimas yra pagrįstas su apribojimais, kurie pateikti ankstesniuose šio sprendimo punktuose.

      83      Taigi konstatuotina, kad:

      –        nenustatydama privalomo tam tikrų projektų, vykdomų ne SST direktyvos 4 straipsnio 1 dalies prasme, poveikio teritorijai įvertinimo
         pagal direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalis, neatsižvelgiant į tai, ar tokie projektai gali turėti didelį poveikį SST,

      –        leisdama išmesti teršalus SST, neatsižvelgiant į tai, ar tai gali turėti didelį poveikį šiai teritorijai,
      –        netaikydama nuostatų dėl rūšių apsaugos tam tikrai žalai, netyčia sukeltai saugomiems gyvūnams,
      –        neužtikrindama direktyvos 16 straipsnyje numatytų leidžiančių nukrypti sąlygų laikymosi tam tikrų su teritorijos apsauga suderinamų
         veiksmų atžvilgiu,

      –        nustatydama nuostatas dėl augalų apsaugos produktų naudojimo, kuriose nepakankamai atsižvelgiama į rūšių apsaugą, ir
      –        nesirūpindama, kad nuostatose dėl žūklės būtų pakankamų žūklės draudimų,
      Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos 6 straipsnio 3 dalį, 12, 13 ir 16 straipsnius.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      84      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Vokietijos Federacinė Respublika pralaimėjo bylą,
         pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nenustatydama privalomo tam tikrų projektų, vykdomų ne specialiose saugomose teritorijose 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos
            92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos 4 straipsnio 1 dalies prasme, poveikio teritorijai
            įvertinimo pagal direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalis, neatsižvelgiant į tai, ar tokie projektai gali turėti didelį poveikį
            specialiai saugomai teritorijai,
      –        leisdama išmesti teršalus specialiose saugomose teritorijose, neatsižvelgiant į tai, ar tai galėtų turėti didelį poveikį šiai
            teritorijai,
      –        netaikydama nuostatų dėl rūšių apsaugos tam tikrai žalai, netyčia sukeltai saugomiems gyvūnams,
      –        neužtikrindama Direktyvos 92/43 16 straipsnyje numatytų leidžiančių nukrypti sąlygų laikymosi tam tikrų su teritorijos apsauga
            suderinamų veiksmų atžvilgiu,
      –        nustatydama nuostatas dėl augalų apsaugos produktų naudojimo, kuriose nepakankamai atsižvelgiama į rūšių apsaugą, ir
      –        nesirūpindama, kad nuostatose dėl žūklės būtų pakankamų žūklės draudimų,
      Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 92/43 6 straipsnio 3 dalį, 12, 13 ir 16 straipsnius.
      2.      Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Parlamentas prieš Pierre Richard. # Pareigūnai. # Byla C-174/99 P.


title: 2011 m. liepos 7 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Cree, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo TRUEWHITE paraiška - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas - Apibūdinamasis prekių ženklas. # Byla T-208/10.

text:
      2011 m. liepos 7 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Cree prieš VRDT (TRUEWHITE)
      (Byla T‑208/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo TRUEWHITE paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas – Apibūdinamasis prekių ženklas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami prekių savybėms žymėti (Tarybos
         reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas (žr. 23, 25 ir 31 punktus)

      Dalykas

               Ieškinys dėl 2010 m. vasario 17 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 985/2009‑2),
                  susijusio su prašymu įregistruoti žymenį TRUEWHITE kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Cree, Inc. bylinėjimosi išlaidas.


1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Lloyd Schuhfabrik Meyer & Co. GmbH prieš Klijsen Handel BV. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht München I - Vokietija. # Direktyva 89/104/EEB. # Byla C-342/97.


1987 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Direktyvos nesilaikymas. # Byla 412/85.


title: 2007 m. kovo 7 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Paulo Sequeira Wandschneider prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo - Motyvavimas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-110/04.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. kovo 7 d.
      Byla T‑110/04
      Paulo Sequeira Wandschneider
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita – 2001–2002 m. vertinimo procedūra – Ieškinys dėl panaikinimo – Motyvavimas – Nuopelnų įvertinimas – Įrodymai – Ieškinys dėl žalos atlyginimo“
      Dalykas : Ieškinys, kuriuo prašoma, pirma, panaikinti 2003 m. balandžio 23 d. sprendimą patvirtinti ieškovo 2001 m. liepos 1 d.–2002 m.
         gruodžio 31 d. tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą, ir, antra, atlyginti nuostolius.

      Sprendimas : Panaikinti 2003 m. balandžio 23 d. sprendimą patvirtinti ieškovo 2001 m. liepos 1 d.–2002 m. gruodžio 31 d. tarnybinės veiklos
         vertinimo ataskaitą. Atmesti ieškinį dėl žalos atlyginimo. Priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Vertinimas – Vertinimo ataskaita – Parengimas – Vėlavimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis)
      2.      Pareigūnai – Vertinimas – Vertinimo ataskaita – Vertinimo metodo pakeitimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Vertinimas – Tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis)
      4.      Pareigūnai – Teisės ir pareigos – Pareiga suderinti minties laisvės poreikį su hierarchine viešosios tarnybos organizacija
      5.      Pareigūnai – Principai – Administracijai tenkanti rūpestingumo pareiga – Gero administravimo principas
      1.      Vertinimo ataskaita negali būti panaikinta remiantis vieninteliu pagrindu, kad buvo parengta per vėlai, nebent susiklosto
         išskirtinės aplinkybės. Nors vėlavimas parengti vertinimo ataskaitą atitinkamu atveju pareigūnui gali suteikti teisę į kompensaciją,
         jis negali paveikti vertinimo ataskaitos galiojimo, taigi ir pateisinti jos panaikinimo.

      (žr. 39 punktą)
      Nuoroda: 2003 m. gegužės 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo den Hamer prieš Komisiją, T‑278/01, Rink. VT p. I‑6139 ir II‑665, 32 punktas ir jame nurodyta teismų praktika.

      2.      Kai pakeisdama vieną vertinimo metodą kitu institucija siekia diferencijuoti ir papildomai niuansuoti analitinius pareigūnų
         įvertinimus, toks vertinimo metodo pakeitimas neišvengiamai reiškia, kad senojo ir naujojo metodų atitiktis negali būti nustatyta
         naudojant fiksuotą koreliacijos mechanizmą. Taigi pakeitus vertinimo kriterijus tampa ypač sunku palyginti pareigūno senąjį
         ir naująjį vertinimus.

      (žr. 104 punktą)
      Nuoroda: 1990 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Turner prieš Komisiją, T‑40/89, Rink. p. II‑55, santraukos paskelbimas, 23 punktas; 2006 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Vounakis prieš Komisiją, T‑165/04, Rink. p. II‑0000, 141 punktas.

      3.       Administracija privalo vertinimo ataskaitas motyvuoti pakankamai ir išsamiai. Prie analitinių vertinimų nurodyti bendro pobūdžio
         komentarai turi leisti vertinamajam nustatyti vertinimų pagrįstumą žinant visas svarbias aplinkybes ir prireikus Bendrijos
         teismui atlikti teisminę kontrolę, be to, šiuo atžvilgiu svarbu, kad tarp įvertinimų ir juos pagrindžiančių komentarų būtų
         atitiktis.

      Šiuo klausimu pagal Komisijos priimtą vertinimo sistemą būtent galutiniai įvertinimai, nurodyti tarnybinės veiklos vertinimo
         ataskaitoje, gali neigiamai paveikti pareigūno padėtį ir todėl motyvuoti turi būti šie, o ne visos kitos pastabos arba įvertinimai,
         kuriuos atitinkamose vėlesnėse stadijose nurodė vertintojas, tikrintojas, pariteto pagrindu sudarytas vertinimo komitetas
         ir skundą išnagrinėjęs vertintojas.

      Be to, nors iš vadovų negalima reikalauti, kad jie susirinkimų ataskaitose, protokoluose, tarnybiniuose raštuose ar kituose
         dokumentuose išvardytų visus pareigūno veiksmus arba elgesį, dėl kurių jis kritikuojamas, tačiau nenurodžius jokios konkrečios
         informacijos, pagrindžiančios su vertinamo pareigūno elgesiu susijusią kritiką arba priekaištą, jam nesuteikiama galimybė
         realiai įvertinti veiksmus, dėl kurių kritikuojamas, arba pateiktų jų įvertinimų pagrįstumą, o teismui – vykdyti teisminę
         kontrolę, o tai pažeidžia motyvavimo pareigą.

      (žr. 108, 110 ir 117 punktus)
      Nuoroda: 1992 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Maurissen prieš Audito rūmus, T‑23/91, Rink. p. II‑2377, 41 punktas; 2002 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mellone prieš Komisiją, T‑187/01, Rink. VT p. I‑A‑81 ir II‑389, 27 punktas ir jame nurodyta teismų praktika; minėto Sprendimo Vounakis prieš Komisiją 84 punktas.

      4.      Minties laisvė, kurią pareigūnas turi rodyti vykdydamas kai kurias užduotis, negali būti įgyvendinama, nepaisant aplinkybės,
         kad jis veikia kaip hierarchinės struktūros atstovas ir kad būdamas pareigūnu privalo vykdyti savo tiesioginių viršininkų
         nurodymus, išskyrus Pareigūnų tarnybos nuostatuose numatytas išimtis.

      (žr. 154 punktą)
      5.      Administracijos pareiga rūpintis savo tarnautojais, kuria išreiškiama Pareigūnų tarnybos nuostatais sukurtų viešojo sektoriaus
         institucijos ir šio sektoriaus tarnautojų santykiams būdingų abipusių teisių ir pareigų pusiausvyra kartu su gero administravimo
         principu, reikalauja, kad priimdama sprendimą dėl pareigūno padėties administracija atsižvelgtų ne tik į tarnybos, bet ir
         į atitinkamo pareigūno interesą.

      (žr. 184 ir 185 punktus)
      Nuoroda: 1997 m. vasario 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ibarra Gilprieš Komisiją, T‑207/95, Rink. VT p. I‑A‑13 ir II‑31, 75 punktas; 1998 m. liepos 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Presle prieš Cedefop, T‑93/96, Rink. VT p. I‑A‑387 ir II‑1111, 83 punktas; 2004 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Afari prieš ECB, T‑11/03, Rink. VT p. I‑A‑65 ir II‑267, 42 ir 217 punktai.


1994 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Codorníu SA prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla C-309/89.


1977 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # M. Blottner prieš Het Bestuur der Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van Beroep Amsterdam - Nyderlandai. # Socialinė apsauga. # Byla 109-76.