title: 2008 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji išplėstinė kolegija) sprendimas.#Ryanair Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Valstybės pagalba - Valonijos regiono ir Charleroi Bruxelles Sud oro uosto sudaryti susitarimai su oro transporto bendrove Ryanair - Ekonominės naudos buvimas - Privataus investuotojo rinkos ekonomikoje kriterijaus taikymas.#Byla T-196/04.

text:
      Byla T‑196/04
      Ryanair Ltd
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Valstybės pagalba – Valonijos regiono ir Charleroi Bruxelles Sud oro uosto sudaryti susitarimai su oro transporto bendrove Ryanair – Ekonominės naudos buvimas – Privataus investuotojo rinkos ekonomikoje kriterijaus taikymas“
      Sprendimo santrauka
      1.      Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Vertinimas taikant privataus investuotojo kriterijų
      (EB 87 straipsnio 1 dalis)
      2.      Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Vertinimas taikant privataus investuotojo kriterijų – Viešoji valdžia, valdanti oro
            uosto įrangą, priklausančią viešajam sektoriui
      (EB 87 straipsnio 1 dalis)
      1.      Taikant privataus investuotojo kriterijų svarbu įvertinti visą komercinį sandorį, siekiant patikrinti, ar valstybės subjektas
         ir jo kontroliuojamas subjektas kartu veikė kaip protingi rinkos ekonomikos subjektai. Komisija, vertindama ginčijamas priemones,
         privalo atsižvelgti į visas reikšmingas aplinkybes ir jų kontekstą, įskaitant susijusias su šias priemones įgyvendinančios
         ar įgyvendinančių institucijų situacija.

      (žr. 59 punktą)
      2.      Siekiant nustatyti, ar valstybės priemonė yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, būtina atskirti pareigas, kurias valstybė
         privalo atlikti kaip įmonė, vykdanti ekonominę veiklą, ir pareigas, kurios jai tenka kaip viešajai valdžiai. Nors tuo atveju,
         kai valstybė veikia kaip įmonė, kuri investuoja privačiai, reikėtų išanalizuoti jos elgesį pagal privataus investuotojo rinkos
         ekonomikoje principą, šis principas neturi būti taikomas, kai ji veikia kaip viešoji valdžia. Pastaruoju atveju valstybės
         elgesys jokiu būdu negali būti lyginamas su ūkio subjekto ar privataus investuotojo rinkos ekonomikoje elgesiu.

      Ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje siūlomos prekės ar paslaugos. Lėktuvų tūpimo mokesčių dydžių
         nustatymas ir su tuo susijusi nuostolių atlyginimo garantija yra tiesiogiai oro uosto infrastruktūros valdymui priskirtina
         veikla ir ji yra ekonominė. Viešosios valdžios nustatyti oro uosto mokesčiai turi būti traktuojami kaip atlygis už oro uoste
         suteiktas paslaugas, nepaisant aplinkybės, kad tarp mokesčių dydžio ir naudotojams suteiktų paslaugų egzistuojantis ryšys
         yra silpnas.

      Todėl viešosios valdžios atliktas oro uosto infrastruktūros suteikimas transporto bendrovėms naudotis ir jos valdymas už tai
         imant rinkliavas, kurių dydį ji laisvai nustato, gali būti kvalifikuojamas kaip ekonominė veikla. Tokia veikla neabejotinai
         vykdoma viešajame sektoriuje, tačiau vien dėl šios aplinkybės ji nepriskirtina viešosios valdžios išimtinių teisių įgyvendinimui.
         Iš tiesų ši veikla dėl savo pobūdžio, tikslo ir jai taikomų nuostatų nėra susijusi su išimtinių teisių, kurias paprastai turi
         viešoji valdžia, įgyvendinimu.

      Vien dėl aplinkybės, kad viešajam sektoriui priskirtinos oro uosto infrastruktūros savininkas yra viešoji valdžia, negalima
         atmesti, jog jis gali būti traktuojamas kaip ekonominę veiklą vykdantis subjektas.

      Taip pat vien tai, kad viešoji valdžia disponuoja reglamentavimo įgaliojimais nustatant oro uosto mokesčius, nepaneigia, kad
         šių mokesčių sumažinimo sistemos nagrinėjimas turi būti atliekamas taikant privataus rinkos ekonomikos investuotojo principą,
         nes tokią sistemą gali įgyvendinti ir privatus ūkio subjektas.

      (žr. 84–85, 87–89, 91–92, 101 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (aštuntoji išplėstinė kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 17 d.(*)

      „Valstybės pagalba – Valonijos regiono ir Charleroi Bruxelles Sud oro uosto sudaryti susitarimai su oro transporto bendrove Ryanair – Ekonominės naudos buvimas – Privataus investuotojo rinkos ekonomikoje kriterijaus taikymas“
      Byloje T‑196/04
      Ryanair Ltd, įsteigta Dubline (Airija), iš pradžių atstovaujama solisitorių D. Gleeson, A. Collins, V. Power ir D. McCann, vėliau − solisitorių
         V. Power, D. McCann, QC J. Swift, baristerio J. Holmes ir advokato G. Berrisch,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą N. Khan

      atsakovę,
      palaikomą
      Association of European Airlines (AEA), atstovaujamos advokatų S. Völcker, F. Louis ir J. Heithecker,

      į bylą įstojusios šalies,
      dėl prašymo panaikinti 2004 m. vasario 12 d. Komisijos sprendimą 2004/393/EB dėl pagalbos, kurią oro transporto bendrovei
         Ryanair įsikuriant Šarlerua oro uoste suteikė Valonijos regionas ir Charleroi Bruxelles Sud oro uostas (OL L 137, p. 1),

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas E. Martins Ribeiro, teisėjai D. Šváby, S. Papasavvas, N. Wahl (pranešėjas) ir A. Dittrich,
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. kovo 12 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        Ieškovė, Ryanair Ltd, yra pirmoji ir didžiausia pigių skrydžių oro transporto bendrovė Europoje. Ji pirmoji Europoje pritaikė vadinamąjį „low
         cost“ verslo modelį, kurio tikslas yra sumažinti išlaidas ir padidinti efektyvumą visose veiklos srityse, kad būtų galima
         pasiūlyti mažiausią kainą visose rinkose ir taip pritraukti daug keleivių.

      2        Ryanair savo veiklą Šarlerua (Belgija) oro uoste pradėjo 1997 m. gegužės mėn. nuo reguliarių skrydžių į Dubliną.

      3        2000 metais buvo vykdomos derybos dėl pirmos Ryanair bazės žemyne įrengimo Šarlerua.

      4        2001 m. lapkričio mėnesio pradžioje Ryanair sudarė du atskirus susitarimus (toliau − ginčijami susitarimai): vieną su Valonijos regionu, o kitą su Brussels South Charleroi Airport (BSCA), viešąja Valonijos regiono kontroliuojama įmone, kuri nuo 1991 m. liepos 4 d. valdo ir eksploatuoja šį oro uostą koncesininkės
         teisėmis.

      5        Pagal pirmąjį susitarimą Valonijos regionas be to, kad buvo pakeistos oro uosto darbo valandos, suteikė Ryanair 50 % nuolaidą nustatytiems mokesčiams už lėktuvų tūpimą ir įsipareigojo atlyginti Ryanair nuostolius, susijusius su pelno sumažėjimu, tiesiogiai ar netiesiogiai išplaukiančius iš dekretu ar kitu teisės aktu pakeistų
         bet kokių oro uosto mokesčių ar jo darbo valandų.

      6        Pagal antrąjį susitarimą Ryanair įsipareigojo laikyti nuo dviejų iki keturių lėktuvų Šarlerua oro uoste ir penkiolika metų vykdyti bent po tris kiekvieno
         lėktuvo skrydžius pirmyn ir atgal per dieną. Be to, „didelio pasitraukimo“ iš oro uosto atveju ji įsipareigojo grąžinti visas
         BSCA pervestas lėšas ar jų dalį (žr. šio sprendimo 7 ir 9 punktus).

      7        Savo ruožtu BSCA įsipareigojo atlyginti dalį Ryanair išlaidų įrengiant bazę. Šį atlyginimą sudaro:

      –        iki 250 000 eurų suma viešbučių ir Ryanair personalo gyvenimo išlaidoms,

      –        160 000 eurų suma už kiekvieną atidarytą naują maršrutą iki trijų maršrutų kiekvienam Šarlerua oro uoste esančiam lėktuvui,
         t. y. maksimaliai 1 920 000 eurų suma,

      –        768 000 eurų naujų maršrutų iš Šarlerua oro uosto skrydžio įgulos įdarbinimo ir apmokymo išlaidoms padengti,
      –        4 000 eurų biuro reikmenims įsigyti,
      –        teisė „neatlygintinai ar už minimalų mokestį“ naudotis įvairiomis techninės paskirties patalpomis ar biurais.
      8        Be to, pagal šį susitarimą BSCA už nusileidusio lėktuvo aptarnavimo paslaugas oro uoste iš Ryanair ima vieno euro už keleivį mokestį, o ne kitiems naudotojams taikomą dešimties eurų mokestį.

      9        Galiausiai BSCA ir Ryanair įsteigė bendrą įmonę Promocy, kurios tikslas yra Ryanair veiklos Šarlerua ir Šarlerua oro uosto veiklos reklamos finansavimas. Abi šalys įsipareigojo lygiomis dalimis prisidėti prie
         Promocy funkcionavimo: 62 500 eurų įnašu pradiniam kapitalui ir metiniais įnašais, atitinkančiais keturis eurus už išvykstantį keleivį,
         į Promocy biudžetą.

      10      Apie šias priemones Komisijai nebuvo pranešta.

      11      Gavusi skundų ir spaudoje paskelbus informaciją, Komisija 2002 m. gruodžio 11 d. raštu (SG (2002) D/233141) informavo Belgijos
         Karalystę apie jos sprendimą šių priemonių atžvilgiu pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą. Be to ji, paskelbdama
         šį sprendimą 2003 m. sausio 25 d. Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (OL C 18, p. 3), pakvietė suinteresuotuosius asmenis pateikti savo pastabas dėl ginčijamų priemonių.

      12      Tik išanalizavusi suinteresuotųjų šalių ir Belgijos Karalystės pastabas Komisija 2004 m. vasario 12 d. priėmė Sprendimą 2004/393/EB
         dėl pagalbos, kurią oro transporto bendrovei Ryanair įsikuriant Šarlerua oro uoste suteikė Valonijos regionas ir Charleroi Bruxelles Sud oro uostas (OL L 137, p. 1) (toliau − skundžiamas sprendimas).

       Skundžiamas sprendimas
      13      Skundžiamame sprendime Komisija, aprašiusi atliktą administracinę procedūrą (1−6 konstatuojamosios dalys), iš pradžių trumpai
         priminė faktines aplinkybes ir vertinimą, pateiktą sprendime pradėti oficialaus tyrimo procedūrą (7−15 konstatuojamosios dalys).
         Paskui ji pateikė suinteresuotųjų šalių pastabas (16−75 konstatuojamosios dalys) ir Belgijos Karalystės komentarus (76−136 konstatuojamosios
         dalys).

      14      Vertindama ginčijamas priemones Komisija iš pradžių vertina, ar tai yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme (137−250 konstatuojamosios
         dalys).

      15      Šiuo požiūriu ji Valonijos regionui netaiko privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo. Iš esmės ji mano, kad lėktuvų
         tūpimo mokesčių nustatymas yra Valonijos regiono įstatymų ir kitų teisės aktų leidybos kompetencija ir neekonominė veikla,
         kuri gali būti analizuojama taikant privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principą. Komisijos nuomone, Valonijos regionas,
         užuot vykdęs savo viešosios valdžios prerogatyvas, Ryanair atžvilgiu privatinės teisės sutartimi penkiolikai metų sumažino oro uosto mokesčius, o kadangi toks sumažinimas nebuvo taikytas
         kitoms oro transporto bendrovėms, jis pasielgė neteisėtai ir diskriminuojančiai. Iš to Komisija daro išvadą, kad oro uosto
         mokesčių sumažinimas ir garantija atlyginti nuostolius yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme (139−160 konstatuojamosios
         dalys).

      16      Tačiau Komisija, nepaisydama sunkumų tai atlikti, ėmėsi vertinti, ar galima laikyti, kad priemonės, kurių ėmėsi BSCA, atitiko
         privataus investuotojo rinkos ekonomikoje kriterijų (161−170 konstatuojamosios dalys). Manydama, kad pastaroji nesivadovavo
         privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principu, Komisija nusprendė, kad BSCA Ryanair suteikta pagalba yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme (161−238 konstatuojamosios dalys). Ji, be kita ko, pažymi,
         kad tuo momentu, kai BSCA nusprendė investuoti, „ji neatliko analizės, susijusios su visomis vien su Ryanair sudarytos sutarties hipotezėmis“. Taip darydama BSCA prisiėmė riziką, kurios nebūtų prisiėmęs rinkos ekonomikos sąlygomis
         veikiantis privatus investuotojas. Ši rizika taip pat susijusi su pagrindiniais verslo plano duomenimis ir kitais BSCA ir
         Valonijos regiono santykių aspektais (184 ir 185 konstatuojamosios dalys).

      17      Kadangi kiti pagalbos kriterijai, susiję su specifika (239−242 konstatuojamosios dalys), valstybės lėšų pervedimu Ryanair (243−246 konstatuojamosios dalys) ir su įtaka Bendrijos vidaus prekybai ir konkurencijai (247–249 konstatuojamosios dalys),
         Komisijos nuomone, yra įvykdyti, ji daro išvadą, kad „Valonijos regiono ir BSCA Ryanair suteikta pagalba yra valstybės pagalba“.

      18      Komisija ypač pažymi, kad nagrinėjama BSCA ar Valonijos pagalba suteikta tik Ryanair ir kad todėl ji speciali. Be to ji nurodo, kad ši pagalba, kurią Valonijos regionas tiesiogiai suteikė nuostolių atlyginimo
         garantijos (prireikus reikalaujanti regioninių lėšų) ir lėktuvų tūpimo mokesčio sumažinimo (reiškiančio valstybės pajamų sumažėjimą)
         forma ir kuri buvo netiesiogiai suteikta BSCA lėšomis, reiškia valstybės lėšų pervedimą Ryanair naudai. Galiausiai ji patikslina, kad ši pagalba, suteikta valstybės įsipareigojimo padengti paprastai oro transporto bendrovei
         tenkančias eksploatavimo išlaidas, iškreipia konkurenciją ne tik viename ar kitame maršrute ir atitinkamos rinkos segmente,
         bet ir visame Ryanair aptarnaujamame tinkle.

      19      Antra, Komisija nagrinėja, ar ši pagalba gali būti pripažinta suderinama remiantis EB sutartyje numatytomis išimtimis. Ji
         iš esmės padarė išvadą, kad Valonijos regiono suteikta pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka. Ryanair suteiktos nuolaidos yra diskriminacinės, prieštarauja Belgijos teisei ir proporcingumo principui (263−266 konstatuojamosios
         dalys).

      20      Kalbėdama apie BSCA suteiktą pagalbą, Komisija mano, kad su bendrąja rinka yra suderinama pagalba naujiems maršrutams pradėti,
         kurios suma neviršija 50 % pradinių išlaidų, o trukmė – trumpesnė nei 5 metai. Ji reikalauja susigrąžinti šias ribas viršijančią
         BSCA Ryanair suteiktą pagalbą (267−344 konstatuojamosios dalys).

      21      Galiausiai Komisija primena savo politines gaires, susijusias su oro uostų ir skrydžių finansavimu (345−356 konstatuojamosios
         dalys).

      22      Skundžiamo sprendimo rezoliucinė dalis suformuluota taip:

      „1 straipsnis
      2001 m. lapkričio 6 d. tarp Valonijos regiono ir Ryanair sudaryta sutartimi, kuria lėktuvų tūpimo mokesčiai sumažinti daugiau negu 1998 m. liepos 16 d. Valonijos vyriausybės nutarimo
         dėl mokesčių už naudojimąsi oro uostais Valonijos regione nustatymo 3 straipsnyje nustatytas oficialus tarifas ir suteiktos
         šio nutarimo 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos bendros nuolaidos, Belgijos (Karalystės) suteikta pagalba yra nesuderinama
         su bendrąja rinka Sutarties 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      2 straipsnis
      2001 m. lapkričio 2 d. tarp įmonės Brussels South Charleroi Airport (BSCA) ir oro transporto bendrovės Ryanair sudaryta sutartimi Belgijos (Karalystės) suteikta pagalba sumažinant nusileidusio lėktuvo aptarnavimo paslaugų kainą, palyginti
         su oficialiu oro uosto tarifu, yra nesuderinama su bendrąja rinka Sutarties 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      Belgijos (Karalystė) susigrąžintinos pagalbos sumą privalo nustatyti apskaičiuodama skirtumą tarp BSCA padengtų eksploatavimo
         išlaidų, susijusių su Ryanair suteiktomis antžeminėmis paslaugomis, ir oro transporto bendrovei nustatytos mokėtinos sumos. Iki tol, kol Direktyvoje 96/67/EB
         numatyta dviejų milijonų keleivių riba nėra pasiekta, Belgijos (Karalystė) iš šios sumos gali atskaityti galimą BSCA gautą
         pelną iš jos kitos išimtinai komercinės veiklos.

      3 straipsnis
      Belgijos (Karalystė) privalo užtikrinti, kad Valonijos regiono 2001 m. lapkričio 6 d. sudaryta sutartimi Ryanair suteikta nuostolių, atsiradusių Valonijos regionui įgyvendinant reglamentavimo funkcijas, atlyginimo garantija būtų panaikinta.
         Valonijos regionas Ryanair, kaip ir kitų oro transporto bendrovių, atžvilgiu turi visišką veikimo laisvę, būtiną tvirtinant oro uosto mokesčius, darbo
         laiką ir kitas reglamentacinio pobūdžio nuostatas.

      4 straipsnis
      Kita BSCA suteikta pagalba, įskaitant pagalbą rinkodarai, „one-shot“ lengvatas ir biurų suteikimą, pripažįstama suderinama
         su bendrąja rinka kaip pagalba pradedant naujus maršrutus, jei įvykdomos šios sąlygos:

      1)      pagalba turi būti susijusi su naujo maršruto pradžia ir ribota laiko atžvilgiu. Atsižvelgiant į apimamus maršrutus Europos
         viduje, ši trukmė neturi būti ilgesnė kaip penkeri metai po maršruto atidarymo. Ši pagalba negali būti suteikiama maršrutui,
         kuris pakeičia per pastaruosius penkerius metus uždarytą kitą Ryanair maršrutą. Ateityje pagalba taip pat negalės būti suteikiama maršrutui, kuriuo Ryanair norės pakeisti kitą maršrutą, prieš tai jos vykdomą iš kito oro uosto, esančio toje pačioje ekonomikos ar visuomenės traukos
         zonoje;

      2)      pagalba rinkodarai, kuri šiuo metu yra 4 eurai už keleivį, turi būti pagrįsta Ryanair sudarytu ir BSCA patvirtintu plėtros planu kiekvienam atitinkamam maršrutui. Šiame plane reikia nurodyti visas ir finansuotinas
         išlaidas, kurios turi būti tiesiogiai susijusios su maršruto reklamavimu, kad pasibaigus pirmajam penkerių metų laikotarpiui
         ir nustojus teikti pagalbą jis būtų gyvybingas. Pasibaigus penkerių metų laikotarpiui BSCA taip pat privalo a posteriori patvirtinti pradedant kiekvieną iš maršrutų faktiškai patirtas išlaidas. Prireikus nepriklausomas revizorius gali padėti
         BSCA įvykdyti šią užduotį;

      3)      kalbant apie dalį šių dotacijų, kurias BSCA jau pervedė, reikia atlikti panašią procedūrą siekiant remiantis tais pačiais
         principais patvirtinti šią pagalbą;

      4)      turi būti susigrąžinta „one-shot“ pagalba, pervesta kaip vienkartinė išmoka Ryanair įsikuriant Šarlerua arba pradėjus kiekvieną maršrutą, išskyrus tą dalį, kurią Belgijos (Karalystė) galėtų pateisinti kaip
         tiesiogiai susijusią su Ryanair Šarlerua oro uoste patirtomis išlaidomis, kurios yra proporcingos ir skatinamojo pobūdžio;

      5)      visa naujam maršrutui suteikiama pagalba jokiu būdu neturi viršyti 50 % maršruto pradžios, rinkodaros ir „one-shot“ išlaidų,
         bendrų abiem aptariamo maršruto taškams, įskaitant Šarlerua. Pervedamos dotacijos taip pat negali viršyti 50 % faktinių šio
         maršruto išlaidų. Ypatingas dėmesys atliekant tokį vertinimą turi būti skirtas maršrutams, jungiantiems Šarlerua ir didesnius
         oro uostus, priskiriamus A ir B kategorijoms, kaip apibrėžta 2003 m. liepos 2 d. Regionų komiteto perspektyvinėje nuomonėje
         dėl regioninių oro uostų pajėgumų, ir nurodomus šiame sprendime ir (arba) koordinuojamus arba visiškai koordinuojamus oro
         uostus Reglamento (EEB) Nr. 95/93 prasme;

      6)      tą BSCA pervestų dotacijų dalį, kuria, pasibaigus penkeriems metams nuo maršruto pradžios, viršijama pagal atitinkamus kriterijus
         nustatyta suma, Ryanair turi grąžinti;

      7)      prireikus pagal (ginčijamus susitarimus) pervestos dotacijos maršrutui Dublinas–Šarlerua turi būti susigrąžintos;
      8)      pagal šiame sprendime nustatytus objektyvius kriterijus Belgijos (Karalystė) turi įgyvendinti nediskriminacinę pagalbos suteikimo
         tvarką, kad užtikrintų vienodą požiūrį į visas oro transporto įmones, pageidaujančias Šarlerua oro uoste plėtoti naujas oro
         transporto paslaugas.

      <…>
       Procesas ir šalių reikalavimai
      23      Ieškovė pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. gegužės 25 dieną.

      24      Raštu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. lapkričio 1 d., Association of European Airlines (AEA) paprašė leisti įstoti bylą Komisijos pusėje.

      25      2005 m. sausio 14 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje įregistruotu laišku ieškovė paprašė, kad, remiantis Pirmosios
         instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 2 dalimi, tam tikra konfidenciali informacija nebūtų pateikiama procesiniuose
         dokumentuose, pateikiamuose įstojusiai į bylą šaliai, ir šio susirašinėjimo tikslais pateikti nekonfidencialią pastabų ar
         nagrinėjamų dokumentų versiją.

      26      2005 m. balandžio 20 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido į bylą įstoti AEA
         ir atidėjo sprendimo dėl prašymo, susijusio su dokumentų konfidencialumu, priėmimą. Įstojusi į bylą šalis pateikė savo pastabas,
         o kitos šalys – atsiliepimus į jas per nustatytą terminą. Įstojusi į bylą šalis informavo Pirmosios instancijos teismą, kad
         ji nepateikė prieštaravimų dėl konfidencialumo prašymo.

      27      Taikydamas Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 14 straipsnį bei išklausęs šalis pagal šio reglamento 51 straipsnį
         Pirmosios instancijos teismas, ketvirtosios kolegijos siūlymu, nusprendė perduoti bylą išplėstinės sudėties kolegijai.

      28      Pakeitus Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į aštuntąją išplėstinę kolegiją,
         kuriai atitinkamai paskirta ši byla.

      29      Atsižvelgęs į teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (aštuntoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti
         žodinę proceso dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, pasiūlė pagrindinės bylos šalims raštu atsakyti į tam tikrus
         klausimus. Bylos šalys tai padarė per nustatytą terminą.

      30      Per 2008 m. kovo 12 d. posėdį buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
         klausimus.

      31      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      32      Komisija ir įstojusi į bylą šalis prašo Pirmosios instancijos teismo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      33      Pagrįsdama ieškinį ieškovė nurodo du pagrindus. Pirmasis susijęs su EB 253 straipsnyje numatytos pareigos motyvuoti pažeidimu.
         Antruoju pagrindu ji ginčija nagrinėjamų priemonių kvalifikavimą kaip valstybės pagalbos ir šiuo požiūriu nurodo EB 87 straipsnio
         1 dalies pažeidimą.

      34      Pirmosios instancijos teismas mano, kad iš pradžių reikia išnagrinėti antrąjį pagrindą. Šiuo pagrindu ieškovė konkrečiai kaltina
         Komisiją netaikius ar netinkamai taikius privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principą, kuris yra tinkamas kriterijus
         vertinant, ar priemonės yra pagalba, visų ginčijamų priemonių atžvilgiu ir šiuo požiūriu pateikia kelis kaltinimus. Iš esmės
         ji pateikia nemažai argumentų, kad Komisija, pirma, nagrinėdama ginčijamas priemones neatsižvelgė į tai, jog Valonijos regionas
         ir BSCA turėjo būti laikomi vienu ir tuo pačiu subjektu, antra, padarė klaidą atsisakydama taikyti privataus rinkos ekonomikos
         investuotojo principą priemonėms, kurių ėmėsi Valonijos regionas ir, trečia, netinkamai šį principą taikė BSCA atžvilgiu.

      35      Prieš pradėdamas šio pagrindo nagrinėjimą Pirmosios instancijos teismas mano tikslinga iš pradžių pateikti tam tikrus patikslinimus
         dėl valstybės pagalbos sampratos EB 87 straipsnio 1 dalies prasme ir dėl kontrolės, kurią jis turi šiuo atveju atlikti, pobūdžio
         ir apimties.

       Pirminės pastabos
      36      Norint pagalbą laikyti valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, ji turi atitikti visas šioje nuostatoje numatytas
         sąlygas. Pirma, turi būti valstybės įsikišimas arba naudojami valstybiniai ištekliai. Antra, šis įsikišimas gali paveikti
         valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, ji suteikia naudą jos gavėjui, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių
         gamybą. Ketvirta, ji iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti (žr. 2006 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Le Levant 001 ir kt. prieš Komisiją, T‑34/02, Rink. p. II‑267, 110 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).

      37      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad ieškovė ginčija tik sąlygą, susijusią su naudos egzistavimu.

      38      Šiuo požiūriu iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad sąvoka „pagalba“ šios nuostatos prasme yra susijusi su iš valstybės
         išteklių tiesiogiai ar netiesiogiai gaunama pagalba arba nauda, dėl kurios valstybė ar šiam tikslui paskirti arba įsteigti
         subjektai patiria papildomų išlaidų (1998 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Viscido ir kt., C‑52/97−C‑54/97, Rink. p. I‑2629, 13 punktas ir 2001 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ferring, C‑53/00, Rink. p. I‑9067, 16 punktas).

      39      Taip pat buvo nuspręsta, kad kilus klausimui, ar valstybės priemonė yra pagalba, reikia nustatyti, ar įmonė gavėja gavo ekonominės
         naudos, kurios ji įprastomis rinkos sąlygomis nebūtų gavusi (1996 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SFEI ir kt., C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 60 punktas ir 1999 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑342/96, Rink. p. I‑2459, 41 punktas).

      40      Galiausiai reikia pažymėti: kadangi valstybės pagalbos sąvoka, pateikta Sutartyje, yra teisinio pobūdžio ir turi būti aiškinama
         remiantis objektyviomis aplinkybėmis, Bendrijos teismas, iš principo ir atsižvelgdamas į konkrečias jam nagrinėti pateiktos
         bylos aplinkybes bei Komisijos atlikto įvertinimo techninį pobūdį ar sudėtingumą, turi atlikti išsamią kontrolę ir nustatyti,
         ar priemonė patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (2000 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Ladbroke Racing ir Komisiją, C‑83/98 P, Rink. p. I‑3271, 25 punktas ir 2002 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Linde prieš Komisiją, T‑98/00, Rink. p. II‑3961, 40 punktas).

      41      Tačiau reikia priminti, kad Komisijos vertinimas, ar taikyta priemonė atitinka privataus investuotojo rinkos ekonomikoje kriterijų,
         reikalauja kompleksinės ekonominės analizės. Priimdama tokia analize pagrįstą teisės aktą Komisija naudojasi didele veiksmų
         laisve, o teisminė kontrolė apsiriboja procedūrinių ir motyvavimo taisyklių laikymosi, teisės klaidos, nurodytų faktų tikslumo
         ir akivaizdžios šių faktų vertinimo klaidos bei piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo patikrinimu. Pirmosios instancijos teismas
         negali pakeisti sprendimą priėmusios institucijos atliktos ekonominės analizės savąja (šiuo klausimu žr. 2002 m. balandžio
         25 d. Teisingumo Teismo nutarties DSG prieš Komisiją, C‑323/00 P, Rink. p. I‑3919, 43 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo HAMSA prieš Komisiją, T‑152/99, Rink. p. II‑3049, 127 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).

      42      Būtent šių principų kontekste reikia nagrinėti šalių argumentus ir pirmiausia klausimą, susijusį su privataus investuotojo
         rinkos ekonomikoje principo taikymu priemonėms, kurių ėmėsi Valonijos regionas.

       Dėl privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymo priemonėms, kurių ėmėsi Valonijos regionas
      43      Ieškovė iš esmės pirmiausia tvirtina, kad BSCA ir Valonijos regionas yra vienas ir tas pats ekonominis subjektas. Todėl privataus
         investuotojo rinkos ekonomikoje principas turėjo būti taikomas jiems abiem. Jos teigimu, ginčijami susitarimai šalių buvo
         traktuojami kaip viena ir ta pati finansinė priemonė. Komisija, siekdama išnagrinėti, ar susijusios priemonės yra valstybės
         pagalba, turėjo jas vertinti kaip sudarančias visumą.

      44      Be to, ji tvirtina, kad net jei Komisijos dvigubas vertinimas būtų motyvuotas tuo, kad privataus investuotojo rinkos ekonomikoje
         principas negali būti taikomas Valonijos regionui, Komisija, siekdama netaikyti šio principo, padarė klaidingą išvadą, kad
         jis šiuo atveju veikė ne kaip ekonomikos subjektas, bet kaip reglamentavimo institucija.

      45      Pirmosios instancijos teismas mano, kad iš pradžių reikia išnagrinėti, ar Valonijos regionas ir BSCA turėjo būti laikomi vienu
         ir tuo pačiu ekonominiu subjektu tiriant ginčijamas priemones, ir prireikus išnagrinėti, ar, nepaisant to, kad Valonijos regiono
         ir BSCA interesai sutapo, Komisija galėjo pagrįstai netaikyti privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo Valonijos
         regiono suteiktai pagalbai, laikydama, kad jo įsikišimas šiuo atveju buvo viešosios valdžios prerogatyva.

       Dėl vientiso teisinio subjekto „Valonijos regionas–BSCA“ egzistavimo
      –       Šalių argumentai
      46      Ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ji ginčijamų priemonių kvalifikavimo tikslais Valonijos regioną ir BSCA traktavo kaip savarankiškus
         subjektus. Toks išskyrimas yra dirbtinis, nes Valonijos regionas kontroliuoja BSCA, su kuria jis sudaro vieną ekonominį subjektą.
         Be to, toks išskyrimas turi svarbių pasekmių analizės pagrįstumui, nes jis leido Komisijai Valonijos regiono suteiktą paramą
         kvalifikuoti kaip pagalbą nesiremiant privataus rinkos ekonomikos investuotojo principu.

      47      Ji patikslina, kad Valonijos regionas tiesiogiai ar netiesiogiai (per Société wallonne des aéroports (Sowaer) ir Société de développement et de participation du bassin de Charleroi (Sambrinvest)) turi daugiau kaip 95 % BSCA kapitalo. Be to, visus BSCA valdybos narius skiria Valonijos regionas, kuriam jie yra atsakingi.
         Ieškovė taip pat tvirtina, kad per ginčijamų susitarimų pasirašymo derybas Valonijos regionas ir BSCA veikė kaip pagrindinė
         ir dukterinė bendrovės.

      48      Kadangi Šarlerua oro uostą valdo Valonijos regionas, reikia traktuoti, kad jų „veiksmų“ oro uosto atžvilgiu pastarasis ir
         BSCA yra vienas ir tas pats subjektas.

      49      Todėl Komisijos požiūris yra dirbtinis, nes juo neigiami glaudūs ryšiai, egzistuojantys tarp Valonijos regiono ir BSCA. Minėti
         subjektai, atitinkamai atsižvelgiant į jų, kaip Šarlerua oro uosto savininkų ir valdytojų, statusą, ieškovės nuomone, veikia
         kaip vienas ekonominis subjektas. Todėl Komisija priemones, kurių jie ėmėsi Ryanair atžvilgiu, privalėjo išnagrinėti kartu (žr. 2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pollmeier Malchow prieš Komisiją, T‑137/02, Rink. p. II‑3541, 50 punktą, kuris grindžiamas 1984 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rink. p. 2999, 11 punktu, ir pagal analogiją 2000 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DSG prieš Komisiją, T‑234/95, Rink. p. II‑2603, 124 punktą). Jei Komisija būtų laikiusis šio požiūrio, ji nebūtų turėjusi pagrindo kritikuoti
         BSCA verslo plano.

      50      Šiuo požiūriu ieškovė pabrėžia, kad skundžiamo sprendimo 153 ir 161 konstatuojamosiose dalyse nurodytas teiginys, jog yra
         tam tikro lygio galimybė supainioti atitinkamas Valonijos regiono ir BSCA funkcijas, atskleidžia veiksmų bendrumą.

      51      Komisija tvirtina, kad šie kaltinimai nereikšmingi. Bendras privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymas Valonijos
         regionui ir BSCA negalėtų kvestionuoti skundžiamo sprendimo pagrįstumo. Vertindama verslo planą Komisija atsižvelgė į susitarimus,
         sudarytus ir su Valonijos regionu, ir su BSCA. Todėl ji naudą, gautą sumažinus lėktuvų tūpimo mokesčius, įvertino pagal privataus
         investuotojo rinkos ekonomikoje principą. Komisija tvirtina pakankamai įrodžiusi esminius verslo plano trūkumus. Todėl Valonijos
         regiono, kaip oro uosto savininko, statusas neturi jokios reikšmės šiai analizei, ypač turint omenyje pastarojo įsipareigojimus,
         susijusius su aptarnavimo ir gaisro gesinimo paslaugų išlaidomis, bei tai, kad yra numatyta BSCA įnašų į aplinkos apsaugos
         fondus viršutinė riba. Jei Valonijos regionas ir BSCA būtų buvę traktuojami kaip vienas ir tas pats subjektas, tai bet kuriuo
         atveju nebūtų turėję jokios įtakos verslo plano grąžai, nes lėktuvų tūpimo mokesčių sumažinimas neatnešė jokios naudos Valonijos
         regionui.

      52      Tripliko stadijoje Komisija prie bylos pridėjo naujus Valonijos valdžios institucijų priimtus dokumentus, kurie patvirtina
         vertinimą, kad net jei Valonijos regionas būtų laikomas privačiu investuotoju, grąža pagal privataus investuotojo rinkos ekonomikoje
         principą nebuvo pakankama.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      53      Reikia priminti, kad BSCA, kaip tai išplaukia ir iš bylos, yra viešoji įmonė, kontroliuojama Valonijos regiono. Jos didžiąją
         kapitalo dalį sudaro viešasis kapitalas. Tiksliau, tokia yra ir Komisijos nuomonė: Valonijos regionas byloje nagrinėjamų faktų
         atsiradimo metu tiesiogiai ar netiesiogiai turėjo 96,28 % BSCA kapitalo. 2001 m. lapkričio 2 d. sutartyje, pasirašytoje BSCA
         ir Ryanair, buvo numatytos abipusės pareigos.

      54      Valonijos regionas savo ruožtu yra Šarlerua oro uosto infrastruktūros savininkas. Jis 2001 m. lapkričio 6 d. sudarė su Ryanair sutartį, pagal kurią įsipareigojo šiai suteikti lėktuvų tūpimo mokesčių nuolaidą ir atlyginti nuostolius, jeigu jų šiai bendrovei
         atsirastų nutarimais ar kitais teisės aktais pakeitus oro uosto mokesčius arba Šarlerua oro uosto darbo laiką. Reikia pažymėti,
         kad ši sutartis, kaip nurodė Komisija laiško, kuriuo šalys raginamos pateikti savo pastabas dėl ginčijamų priemonių, 21 punkte
         (žr. šio sprendimo 11 punktą), numato tik Valonijos regiono įsipareigojimus Ryanair atžvilgiu.

      55      Komisija ir sprendime pradėti procedūrą, ir skundžiamame sprendime pripažino ekonominius ir teisinius ryšius, siejančius Valonijos
         regioną ir BSCA, ir ypač tai, kad BSCA buvo ekonomiškai nuo Valonijos regiono priklausomas subjektas.

      56      Komisija laiško, raginančio suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas dėl ginčijamų priemonių, 80 punkte (žr. šio sprendimo
         11 punktą) pažymėjo, kad, kalbant apie privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymą šiam atvejui, „(Valonijos)
         regiono, kaip viešosios valdžios, ir BSCA, kaip oro uosto įmonės, funkcijos buvo labai susipynusios ir dėl to buvo labai sunku
         taikyti šį principą“. Šio laiško 101 punkte Komisija taip pat pažymėjo, kad „dominuojanti Valonijos regiono įtaka BSCA visų
         pirma matyti iš akcininkų struktūros“ ir kad „dėl BSCA organizavimo būdo, remiantis jos 2001 m. birželio mėn. įstatais, bendrovės
         kontrolė buvo suteikta tik A kategorijos akcininkams, t. y. (Valonijos) regionui ir specializuotoms bendrovėms“. Galiausiai
         Komisija pažymėjo, kad „dominuojanti Valonijos regiono įtaka BSCA (buvo) nepaneigiama, kai atsižvelgta į tai, kaip viešosios
         institucijos projektavo jos bendrą aplinką nuo įkūrimo 1991 metais“.

      57      Išvada, kad Valonijos regionas ir BSCA buvo glaudžiai susiję, taip pat išplaukia iš skundžiamo sprendimo. Pavyzdžiui, Komisija
         nurodė, kad BSCA finansinė struktūra buvo glaudžiai susijusi su Valonijos regiono finansine struktūra (žr., be kita ko, skundžiamo
         sprendimo 161–166 ir 237 konstatuojamąsias dalis), ypač turint omenyje įsipareigojimą pagal koncesijos sutartį padengti aptarnavimo
         ir gaisro gesinimo paslaugų išlaidas (žr. skundžiamo sprendimo 208–216 konstatuojamąsias dalis). Ji dalyje, kurioje nagrinėjamas
         valstybės lėšų perdavimas šiuo atveju, taip pat pažymėjo, kad „BSCA (buvo) viešoji Valonijos regiono kontroliuojama įmonė,
         kuriai jis darė lemiamą įtaką, ir (kad) šios priemonės jai (buvo) priskirtinos“ (žr. skundžiamo sprendimo 246 konstatuojamąją
         dalį).

      58      Komisija, nepaisydama šių įvairių konstatavimų, nagrinėjamas priemones vertino atskirai, atsižvelgdama į tai, ar jos buvo
         suteiktos Valonijos regiono, ar BSCA.

      59      Tačiau taikant privataus investuotojo kriterijų svarbu įvertinti visą komercinį sandorį, siekiant patikrinti, ar valstybės
         subjektas ir jo kontroliuojamas subjektas kartu veikė kaip protingi rinkos ekonomikos subjektai. Komisija, vertindama ginčijamas
         priemones, privalo atsižvelgti į visas reikšmingas aplinkybes ir jų kontekstą (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją, T‑228/99 ir T‑233/99, Rink. p. II‑435, 270 punktą), įskaitant susijusias su ginčijamas priemones įgyvendinančios ar įgyvendinančių
         institucijų situacija.

      60      Todėl, priešingai nei tvirtina Komisija, ekonominiai ryšiai, siejantys Valonijos regioną ir BSCA, nėra nereikšmingi, nes a priori negalima atmesti, kad Valonijos regionas ne tik dalyvavo BSCA vykdomoje veikloje (pagal analogiją žr. 2006 m. sausio 10 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, Rink. p. I‑289, 112 punktą), bet taip pat gavo finansinį atlyginimą už suteiktas ginčijamas priemones.

      61      Todėl šiuo atveju darytina išvada, kad Valonijos regionas ir BSCA privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymo
         tikslais turi būti laikomi vienu ir tuo pačiu subjektu. Taip pat reikia išnagrinėti, ar teisinga tai, jog Komisija privataus
         investuotojo rinkos ekonomikoje principą priemonėms, kurių ėmėsi Valonijos regionas, atsisakė taikyti dėl pastarojo tariamos
         specifinės − reglamentuojančios institucijos − funkcijos.

       Dėl Valonijos regiono traktavimo kaip teisės aktų leidimo ar reglamentuojančio subjekto ir dėl privataus investuotojo rinkos
         ekonomikoje principo netaikymo priemonėms, kurių jis ėmėsi

      –       Šalių argumentai
      62      Ieškovė ginčija Komisijos atsisakymą Valonijos regiono suteiktas priemones nagrinėti taikant privataus investuotojo rinkos
         ekonomikoje principą. Ji nesutinka su Komisijos šiuo požiūriu pateiktu samprotavimu (skundžiamo sprendimo 139–160 konstatuojamosios
         dalys), kad Valonijos regionas, sumažindamas lėktuvų tūpimo mokesčius ir suteikdamas nuostolių atlyginimo garantiją, vykdė
         ne ekonominę veiklą, bet savo viešosios valdžios prerogatyvas ir rėmėsi savo teisės aktų leidimo bei reglamentavimo kompetencija.

      63      Pirmiausia šis samprotavimas prieštarauja teismo praktikai. Ieškovė tvirtina, kad privataus investuotojo rinkos ekonomikoje
         principo taikymas priklauso nuo valstybės priemonių ekonominės veiklos pobūdžio, o ne nuo įgyvendinančios institucijos statuso
         arba priemonių, kurių ji imasi dėl ekonominės naudos įmonei. Ieškovė patikslina, kad nors privataus investuotojo rinkos ekonomikoje
         principas negali būti taikomas, kai viešoji institucija veikia vykdydama savo viešosios valdžios funkcijas, ypač kai ji nustato
         mokesčius arba socialinio draudimo įmokas (2003 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Freskot, C‑355/00, Rink. p. I‑5263, 55–58 ir 80–87 punktai), jis, atvirkščiai, gali būti taikomas situacijoje, kai viešosios institucijos
         renka parafiskalinius mokesčius.

      64      Šiuo atveju skundžiamame sprendime Komisija tik nurodė teisines nuostatas, pagal kurias Valonijos regionas gali nustatyti
         oro uosto mokesčius. Tačiau nepaaiškino, kodėl ji traktavo, kad Valonijos regionas veikė ne kaip oro uosto savininkas, bet
         kaip reglamentuojanti institucija.

      65      Be to, ieškovė primena per administracinę procedūrą tvirtinusi, kad Komisijos įsikišimas į Šarlerua oro uosto kainų nustatymo
         politiką lėmė diskriminaciją tarp viešųjų ir privačių oro uostų, o tai draudžia EB 295 straipsnis. Atsakydama į šį argumentą
         Komisija skundžiamo sprendimo 157 konstatuojamoje dalyje nurodė, jog „Valonijos regionas <...> galėjo nuspręsti, kad BSCA
         privalo nustatyti mokesčius už naudotojams suteiktas paslaugas su sąlyga, kad būtų laikomasi tam tikrų principų ir sąlygų“.
         Tačiau, Komisijos teigimu, jei Valonijos regionas būtų taip ir veikęs, BSCA lėktuvų tūpimo mokesčių nustatymas būtų laikomas
         komercine veikla, o ne reglamentuojančios institucijos galių įgyvendinimu. Tuomet ji būtų turėjusi tai vertinti privataus
         investuotojo rinkos ekonomikoje principo kontekste. Tačiau ieškovė tvirtina, kad, kalbant apie nagrinėjamų veiklų pobūdį ir
         todėl apie privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymą, tokia veikla iš „reglamentavimo“ nevirsta „komercine“
         ar „ekonomine“ vien dėl to, kad ji patikėta regioninės valdžios viešajai įmonei, kuri jai priklauso ir kurią ji kontroliuoja.

      66      Konkrečiai kalbant apie lėktuvų tūpimo mokesčių sumažinimą, pažymėtina, jog ieškovė tvirtina, kad oro uosto įrangos suteikimas
         transportuotojams oru yra ekonominė veikla, reglamentuojama Bendrijos konkurencijos teisės (2001 m. kovo 29 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Portugalija prieš Komisiją, C‑163/99, Rink. p. I‑2613, 45 punktas ir 2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Aéroports de Parisprieš Komisiją, T‑128/98, Rink. p. II‑3929, 108–124 punktai). Lėktuvų tūpimo mokesčių sumažinimas siekiant pritraukti naujų klientų yra
         įprasta sektoriaus praktika (1999 m. birželio 14 d. Sprendimas Jungtinė Karalystė (Manchester Airport), valstybės pagalba NN 109/98, 8 punktas).

      67      Ieškovė primena, jog Komisija grindė savo argumentus ta aplinkybe, kad ji buvo vienintelė Šarlerua įsikūrusi bendrovė, kuriai
         lėktuvų tūpimo mokestis buvo sumažintas ir suteikta garantija dėl nuostolių atlyginimo. Iš to Komisija padarė išvadą, kad
         „todėl Sutarties 87 straipsnis gali būti taikomas tuo atveju, kai nauda dėl nukrypimo nuo bendraisiais teisės aktais nustatytos
         mokestinės tvarkos nepateisinama objektyviomis ekonominėmis aplinkybėmis“ (skundžiamo sprendimo 140 konstatuojamoji dalis).

      68      Ieškovės nuomone, šis argumentas yra klaidingas dėl įvairių priežasčių. Pirmiausia, Ryanair pasiūlytos sąlygos yra ne viešosios valdžios vienašališkai priimtas „nukrypimas“, bet komercinių derybų pasekmė. Ryanair pažymi, kad nuolaidos dydis, kurį jai pavyko išsiderėti (apytiksliai 36 %), viršija nuolaidos ribas (nuo 5 iki 25 %), kurias
         Valonijos regionas gali paprastai suteikti pagal vietinių teisės aktų nuostatas. Antra, Ryanair suteiktos nuolaidos pateisinamos akivaizdžiais objektyviais ekonominiais pagrindais. Siekdamas pagerinti savo veiklą Šarlerua
         oro uostas kreipėsi į daugelį oro transporto bendrovių. Galiausiai Ryanair vienintelė ėmėsi rizikos pradėti reguliarius skrydžius iš šio oro uosto. Dėl šių prisiimtų įsipareigojimų Ryanair situacija nebuvo tokia pati kaip kitų Šarlerua oro uoste veikiančių oro transporto bendrovių. Mainais į kainos sumažinimą
         Ryanair įsipareigojo septynis kartus padidinti bendrą kasmet iš šio oro uosto transportuojamų keleivių skaičių, kuris tuo metu siekė
         maždaug 20 000 keleivių. Ryanair prisėmė riziką būti pirmąja bendrove, siūlančia transportuoti tokį didelį keleivių skaičių, ir taip tapti pagrindine šio
         mažai naudojamo ir mažai žinomo regioninio oro uosto naudotoja. Atsižvelgiant į Ryanair įsipareigojimų trukmę, ji taip pat atsisakė galimybės pasitraukti iš Šarlerua tuo atveju, jeigu jos veiklos pelningumas nebūtų
         pakankamas. Trečia, Valonijos regiono priimti pakeitimai Ryanair naudai nėra nei atrankiniai, nei riboti, jie prieinami visiems tretiesiems asmenims nediskriminacinėmis sąlygomis. Su BSCA
         sudarytoje sutartyje aiškiai buvo numatyta, kad „niekas šioje sutartyje netrukdo BSCA vykdyti verslą su kitomis oro transporto
         bendrovėmis arba priimti kitų bendrovių lėktuvus“ (minėtos sutarties 4.2 punktas). Be to, Valonijos regionas 2001 m. liepos
         mėn. spaudos pranešimu patvirtino, kad Ryanair suteiktos palankios sąlygos yra prieinamos kitoms bendrovėms, norinčioms vykdyti panašią veiklą.

      69      Kalbėdama apie Valonijos regiono pasiūlytą garantiją atlyginti nuostolius, susijusius su galimais teisės aktų pakeitimais,
         ieškovė tvirtina, kad tai irgi nėra valstybės pagalba. Tai daugiau komercinis susitarimas, panašus į „stabilizavimo sąlygą“,
         atitinkančią sektoriaus praktiką. Iš tiesų būtų nesuvokiama, jei Ryanair įsipareigotų tokiam ilgam laikui ir prisiimtų tokią komercinę riziką negaudama kaip atlygį garantijų iš Valonijos regiono,
         kad šis atlygins nuostolius, jei bus pakeistos sutarties sąlygos. Neleisti Valonijos regionui sudaryti tokių susitarimų reikštų
         atimti galimybę veikti taip, kaip ir kiti komerciniai subjektai. Ieškovė pabrėžia, kad garantija dėl nuostolių atlyginimo
         yra riboto taikymo ir niekaip neapriboja Valonijos regiono suverenios teisės aktų leidybos kompetencijos. Todėl tai yra tik
         komercinis susitarimas, skirtas užtikrinti planuojamos ekonominės veiklos pastovumą.

      70      Antra, Komisijos pateiktas požiūris nėra nuoseklus. Šiuo požiūriu ieškovė pabrėžia prieštaravimą: Komisija pripažino, kad
         privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principas netaikytinas Valonijos regionui, tačiau atsižvelgė į pastarojo suteiktą
         paramą siekdama įvertinti BSCA verslo plano veiksmingumą minėto principo kontekste. Priskirdama Valonijos regionui naudą,
         kylančią iš lėktuvų leidimosi mokesčių sumažinimo ir garantijos dėl nuostolių atlyginimo, Komisija sugebėjo apeiti privataus
         investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymą ir su tuo susijusios analizės sunkumus.

      71      Komisija nesutinka su šiais kaltinimais.

      72      Pirma, Komisija ginčija ieškovės nurodytos teismų praktikos aiškinimą. Ji mano, kad šio sprendimo 63 punkte minėtas sprendimas
         Freskot patvirtina skundžiamą sprendimą. Ji primena, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog privalomo žemės ūkio draudimo įmokos nėra
         „paslauga“ Sutarties prasme, be kita ko, dėl to, kad pagal šią sistemą renkamos įmokos „iš esmės buvo teisės aktų leidėjo
         numatyto mokesčio pobūdžio“, jog „jos buvo renkamos mokesčių administratoriaus“, jog „šio mokesčio ypatybes, įskaitant jo
         dydį, taip pat reglamentavo teisės aktų leidėjas“ ir „kompetentingi ministrai turėjo priimti sprendimą dėl galimo dydžio keitimo“.
         Šie vertinimai gali būti tiesiogiai perkelti į šią bylą.

      73      Antra, Komisija primena, kad skundžiamame sprendime ji pirmą kartą privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principą taikė
         pagalbai, susijusiai su oro uostu. Ji tvirtina, kad privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principas nesuderinamas su 1994 m.
         gruodžio 10 d. Gairėmis dėl EB 87 ir 88 straipsnių ir dėl Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 61 straipsnio taikymo
         valstybės pagalbai aviacijos sektoriuje (OL C 350, p. 5), pagal kurias viešos investicijos į oro uosto infrastruktūrą yra
         bendrosios ekonomikos politikos priemonė. Valstybė tuo pačiu metu negali veikti kaip viešoji valdžia ir kaip privatus investuotojas.
         Komisija mano, kad oro uosto infrastruktūros ir jo valdymo atskyrimas atitinka dvigubą valstybės pagalbos aviacijos sektoriuje
         analizės pobūdį, pasireiškiantį oro uosto infrastruktūros atskyrimu nuo oro uosto paslaugų.

      74      Trečia, Komisija pabrėžia ieškovės argumentų prieštaringumą. Ji primena, kad pastaroji nekaltino neatsižvelgus į Valonijos
         regiono investicines išlaidas siekiant pagerinti oro uosto infrastruktūrą ir prisitaikyti prie skrydžių pagausėjimo, susijusio
         su Ryanair įsikūrimu. Šios investicijos buvo didelės (93 milijonai eurų, kalbant vien apie tiesiogiai su verslo plano įgyvendinimu susijusias
         investicijas). Būtų nelogiška kaltinti Komisiją netaikius privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo Valonijos regionui,
         nes skundžiamas sprendimas nesusijęs su pastarojo investicijomis į infrastruktūrą. Jei vertinant pagal privataus investuotojo
         rinkos ekonomikoje principą reikėtų atsižvelgti ir į šias išlaidas infrastruktūrai, verslo plano trūkumai dar labiau išryškėtų.

      75      Komisija prašo Pirmosios instancijos teismo pareikalauti, kad ieškovė atsisakytų pagrindų, susijusių su priemonių, kurių ėmėsi
         Valonijos regionas, analize arba kad paaiškintų, kodėl jis, kaip rinkos ekonomikos investuotojas, atliko investicijas, būtinas
         verslo planui įgyvendinti, ir įrodytų, kad skundžiamame sprendime šiuo požiūriu buvo padaryta akivaizdi vertinimo klaida.

      76      Galiausiai Komisija mano, kad nors klausimas, ar reikia atsižvelgti į oro uosto vertę, buvo neabejotinai paminėtas ieškinyje,
         tačiau buvo padaryta per abstrakčiai, kad būtų galima laikyti, jog dublike dėl šio klausimo pateikti argumentai neturėjo būti
         traktuojami kaip nauji pagrindai, nepriimtini pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį.

      77      Konkrečiau kalbant apie lėktuvų tūpimo mokesčių sumažinimą, pažymėtina, jog Komisija mano, kad tūpimo mokesčių nustatymas
         už prieigą prie infrastruktūros priskirtinas viešosios valdžios prerogatyvų įgyvendinimui. Belgijos Karalystė neginčijo, kad
         norint suteikti lėktuvų tūpimo mokesčio tarifo nuolaidą reikėjo priimti teisės aktą. Tačiau šiuo atveju iš analizės matyti,
         kad Valonijos regionas, sutartimi Ryanair suteikdamas nuolaidą, nesilaikė taikytinos teisės ir savo kompetencijos.

      78      Šiuos argumentus patvirtina glaudus ryšys, egzistuojantis tarp lėktuvų tūpimo mokesčių ir Valonijos regiono įsteigto aplinkos
         apsaugos fondo, į kuriuos įnašus moka ir BSCA. Oro uosto plėtra turi neigiamų pasekmių aplinkai, kurių Valonijos regionas
         negali ignoruoti. Aplinkos apsaugos fondu siekiama šio tikslo. Tai įrodo, Komisijos nuomone, kad lėktuvų tūpimo mokesčių nustatymas
         yra reglamentavimo veikla.

      79      Komisijos teigimu, Valonijos regionas išvengė reglamentacinių kliūčių sudarydamas sutartį, kurioje išimtinai Ryanair naudai numatyta oro uosto mokesčių nuolaida. Jei oro uosto valdymas būtų parduotas privačiai įmonei, Ryanair nebūtų gavusi mokesčių nuolaidos, kokią gavo.

      80      Kalbėdama apie nuostolių atlyginimo garantiją, Komisija mano, kad tai iliustruoja aplinkybę, jog Valonijos regionas veikė
         ne kaip įmonė, o kaip viešoji valdžia, savo reglamentavimo įgaliojimus panaudojanti ekonominei veiklai kontroliuoti. Įmonė
         nebūtų galėjusi suteikti tokios garantijos ir bet kuriuo atveju jai nebūtų poreikio tai daryti. Ši garantija nesusijusi su
         vienašaliu sutarties pakeitimu, kuris bet kuriuo atveju negalimas, nes sutartyje su Ryanair ši galimybė nenumatyta. Ji tiesiogiai išplaukia iš Valonijos regiono reglamentavimo įgaliojimų, kuriems netaikomas privataus
         investuotojo rinkos ekonomikoje principas, kaip tai patvirtinama tarp Ryanair ir Valonijos regiono sudarytos sutarties 2 straipsnyje.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      81      Reikia priminti, kad Valonijos regiono ir Ryanair sudarytoje sutartyje numatyta lėktuvų tūpimo mokesčių nuolaida ir nuostolių atlyginimo garantija tuo atveju, jei būtų pakeistas
         oro uosto darbo laikas ar oro uosto „mokesčiai“.

      82      Komisija skundžiamo sprendimo 160 konstatuojamoje dalyje nurodo:

      „Komisija daro išvadą <…>, kad privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principas netaikytinas Valonijos regiono elgesiui
         ir kad oro uosto mokesčių sumažinimas ir nuostolių atlyginimo garantija yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Ši pagalba
         leidžia Ryanair sumažinti savo eksploatavimo išlaidas.“

      83      Darydama šią išvadą Komisija rėmėsi šiomis aplinkybėmis:

      –        oro uosto mokesčių nustatymas priskirtinas Valonijos regiono teisės aktų leidybos ir reglamentavimo kompetencijai (skundžiamo
         sprendimo 144 konstatuojamoji dalis),

      –        nustatydamas oro uosto mokesčių, kuriuos turi mokėti subjektai už Valonijos oro uostų naudojimą, dydžius Valonijos regionas
         reglamentavo ekonominę veiklą, bet neveikė kaip įmonė (skundžiamo sprendimo 145 ir 158 konstatuojamosios dalys),

      –        Valonijos regiono nustatyti „oro uosto mokesčiai“ leido finansuoti išteklių perskirstymą: 65 % jų atitekdavo oro uosto koncesininkui
         (BSCA), o 35 % − aplinkos apsaugos fondui (skundžiamo sprendimo 146–150 konstatuojamosios dalys),

      –        Valonijos regionas, privatinės teisės sutartimi suteikdamas Ryanair nuolaidą, pažeidė taikytinas nacionalinės teisės aktų nuostatas ir taip „supainiojo galias“ (skundžiamo sprendimo 151–153 konstatuojamosios
         dalys),

      –        ieškovės teiginys, kad skundžiamu sprendimu sukeliama diskriminacija tarp „privačių oro uostų“ ir „viešųjų oro uostų“, nėra
         pagrįstas atsižvelgiant į įvairius Europoje egzistuojančius mokesčių nustatymo būdus (skundžiamo sprendimo 154–159 konstatuojamosios
         dalys).

      84      Prieš pradėdamas nagrinėti šių motyvų pagrįstumą, Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia priminti, jog siekiant nustatyti,
         ar valstybės priemonė yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, būtina atskirti pareigas, kurias valstybė privalo atlikti
         kaip įmonė, vykdanti ekonominę veiklą, ir pareigas, kurios jai tenka kaip viešajai valdžiai (šiuo klausimu dėl atskyrimo,
         kada pagalbą suteikianti institucija veikia kaip bendrovės akcininkė, o kada – kaip viešoji valdžia, žr. 1994 m. rugsėjo 14 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑278/92−C‑280/92, Rink. p. I‑4103, 22 punktą ir 2003 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑334/99, Rink. p. I‑1139, 134 punktą).

      85      Nors tuo atveju, kai valstybė veikia kaip įmonė, kuri investuoja privačiai, reikėtų išanalizuoti jos elgesį pagal privataus
         investuotojo rinkos ekonomikoje principą, šis principas neturi būti taikomas, kai ji veikia kaip viešoji valdžia. Pastaruoju
         atveju valstybės elgesys jokiu būdu negali būti lyginamas su ūkio subjekto ar privataus investuotojo rinkos ekonomikoje elgesiu.

      86      Todėl reikia nuspręsti, ar šioje byloje nagrinėjama veikla buvo ekonominė, ar neekonominė.

      87      Šiuo požiūriu iš teismų praktikos išplaukia, kad ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje siūlomos
         prekės ar paslaugos (1987 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Italiją, 118/85, Rink. p. 2599, 7 punktas ir šio sprendimo 66 punkte minėto sprendimo Aéroports de Paris prieš Komisiją 107 punktas).

      88      Priešingai nei Komisija nurodė skundžiamo sprendimo 145 konstatuojamoje dalyje, turi būti laikoma, kad Valonijos regiono veikla
         buvo ekonominė. Lėktuvų tūpimo mokesčių dydžių nustatymas ir su tuo susijusi nuostolių atlyginimo garantija yra tiesiogiai
         oro uosto infrastruktūros valdymui priskirtina veikla ir ji yra ekonominė (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 66 punkte minėto
         sprendimo Aéroports de Paris prieš Komisiją, 107–109, 121, 122 ir 125 punktus).

      89      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Valonijos regiono nustatyti oro uosto mokesčiai turi būti traktuojami kaip atlygis už Šarlerua
         oro uoste suteiktas paslaugas, nepaisant Komisijos skundžiamo sprendimo 147 konstatuojamoje dalyje nurodytos aplinkybės, kad
         tarp mokesčių dydžio ir naudotojams suteiktų paslaugų egzistuojantis ryšys yra silpnas.

      90      Kitaip nei situacijoje, nagrinėtoje šio sprendimo 63 punkte minėtame sprendime Freskot, oro uosto mokesčiai turi būti vertinami kaip atlygis už oro uosto savininko ar koncesininko suteiktas paslaugas. Komisija
         skundžiamo sprendimo 147–149 konstatuojamose dalyse pati pripažįsta, kad šiuo atveju ir ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje
         buvo įprasta minėtus mokėjimus traktuoti kaip „rinkliavas“, o ne „mokesčius“.

      91      Todėl viešosios valdžios atliktas oro uosto infrastruktūros suteikimas transporto bendrovėms naudotis ir jos valdymas už tai
         imant rinkliavas, kurių dydį ji laisvai nustato, gali būti kvalifikuojamas kaip ekonominė veikla. Tokia veikla neabejotinai
         vykdoma viešajame sektoriuje, tačiau vien dėl šios aplinkybės ji nepriskirtina viešosios valdžios išimtinių teisių įgyvendinimui.
         Iš tiesų ši veikla dėl savo pobūdžio, tikslo ir jai taikomų nuostatų nėra susijusi su išimtinių teisių, kurias paprastai turi
         viešoji valdžia, įgyvendinimu (žr. a contrario 1994 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo SAT Fluggesellschaft, C‑364/92, Rink. p. I‑43, 30 punktą).

      92      Todėl vien dėl aplinkybės, kad Valonijos regionas yra viešosios valdžios institucija ir kad jis yra viešajam sektoriui priskiriamos
         oro uosto infrastruktūros savininkas, šiuo atveju negalima atmesti, jog jis gali būti traktuojamas kaip ekonominę veiklą vykdantis
         subjektas (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 66 punkte minėto sprendimo Aéroports de Paris prieš Komisiją 109 punktą).

      93      Šiuo požiūriu Komisija posėdyje pripažino, kad viešojo oro uosto savininkas gali tuo pačiu metu veikti kaip reglamentuojanti
         valdžios institucija ir privatus investuotojas. Be to, ji pažymėjo, kad nors BSCA nebuvo tarpininkė tarp Valonijos regiono,
         kaip Šarlerua oro uosto savininko, ir Ryanair, kaip šio oro uosto klientės, Valonijos regioną buvo galima traktuoti kaip privatų investuotoją rinkos ekonomikoje. Tačiau
         Komisija pabrėžia, kad šiuo atveju Valonijos regionas, pasinaudodamas savo reglamentavimo ir mokestiniais įgaliojimais, veikė
         tik kaip reglamentuojanti valdžios institucija. Ji, be kita ko, pažymėjo, kad vykstant byloje nagrinėjamiems faktams Valonijos
         regiono įgaliojimai oro uosto mokesčių, tarp kurių yra šiai bylai reikšmingi lėktuvų tūpimo mokesčiai, nustatymo srityje buvo
         numatyti 1998 m. liepos 16 d. Valonijos vyriausybės nutarime, nustatančiame mokėtinus mokesčius už Valonijos regionui priklausančių
         oro uostų naudojimą (1998 m. rugsėjo 15 d. Moniteur belge, p. 29491), iš dalies pakeistame 2001 m. kovo 22 d. Valonijos vyriausybės nutarimu (Moniteur belge, 2001 m. balandžio 10 d., p. 11845). Pagal šio nutarimo 8 straipsnį Patariamoji naudotojų komisija, kurią sudaro Transporto
         ministerijos atstovas, du oro uostą koncesijos teisėmis valdančios bendrovės atstovai, Infrastruktūros ir transporto ministerijos
         Transporto generalinės direkcijos atstovas ir oro uosto naudotojų atstovas, privalo pateikti rekomendaciją dėl mokesčių sistemos
         pakeitimo projektų. Šie aspektai liudija apie viešosios valdžios įgaliojimų vykdymą.

      94      Tačiau Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiam argumentui negalima pritarti, nes jis neturi įtakos aplinkybei, kad šioje
         byloje nagrinėjama veikla, t. y. oro uosto mokesčių nustatymas, glaudžiai susijusi su Šarlerua oro uosto naudojimu ir valdymu;
         tai yra veikla, kuri turi būti kvalifikuojama kaip ekonominė.

      95      Šiuo požiūriu reikia pažymėti, kad Komisija skundžiamo sprendimo 156 konstatuojamoje dalyje nurodė:

      „Oro uostas visada vykdo viešąsias funkcijas, o tai paaiškina, kodėl jam apskritai taikomos tam tikros reglamentavimo formos,
         net jeigu jis priklauso ir (arba) yra valdomas privačios įmonės. Privatiems oro uosto valdytojams gali būti taikomas šis reglamentavimas,
         o jų įgaliojimai nustatant mokesčius dėl jų monopolinės padėties dažnai apibrėžiami nacionalinių reglamentuojančiųjų valdžios
         institucijų instrukcijose. Todėl oro uostų galia jų naudotojų atžvilgiu gali būti kontroliuojama nacionalinių reglamentuojančiųjų
         valdžios institucijų, kurios nustato neviršijamus mokesčių dydžius („price caps“). Teiginys, kad privatus oro uostas gali
         laisvai nustatyti savo mokesčius neatsižvelgdamas į tam tikrą reglamentavimą, bet kuriuo atveju nėra tikslus.“

      96      Todėl pati Komisija, atsisakydama taikyti privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principą priemonėms, kurių ėmėsi Valonijos
         regionas, dėl jo vykdomų įgaliojimų pobūdžio pažymėjo, kad apskritai oro uosto atžvilgiu buvo taikomos tam tikros reglamentavimo
         formos, ir patikslino, kad tai taikytina, „net jeigu jis priklauso ir (arba) yra valdomas privačios įmonės“. Todėl argumentas
         dėl oro uosto mokesčių skirtingų nustatymo būdų pats savaime nepaneigia privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo
         taikymo Valonijos regiono suteiktai pagalbai.

      97      Be to, negalima pritarti ir argumentui, kad Valonijos regionas pažeidė nacionalinės teisės aktų nuostatas, taikytinas suteikiant
         Ryanair nuolaidą privatinės teisės sutartimi, ir kad taip jis „supainiojo įgaliojimus“ situacijoje (skundžiamo sprendimo 151−153 konstatuojamosios
         dalys).

      98      Komisija, nagrinėdama ginčijamas priemones, turi atskirti ekonominę veiklą nuo tos, kuri stricto sensu siejama su viešosios valdžios įgaliojimais. Be to, pagalbą suteikiančio subjekto elgesio atitiktis nacionalinei teisei nėra
         aplinkybė, į kurią reikia atsižvelgti atsakant į klausimą, ar pastarasis veikia vadovaudamasis privataus investuotojo rinkos
         ekonomikoje principu arba suteikė EB 87 straipsnio 1 daliai prieštaraujančią ekonominę pagalbą. Aplinkybė, kad veikla teisine
         prasme yra tvarkos, numatytos teisės akto nuostatoje, išimtis, neleidžia traktuoti, kad ši veikla turi būti kvalifikuojama
         kaip neekonominė.

      99      Komisija, pagrįsdama skundžiamame sprendime taikytą požiūrį, negali remtis Gairėmis dėl EB 87 ir 88 straipsnių ir dėl EEE susitarimo
         61 straipsnio taikymo valstybės pagalbai aviacijos sektoriuje. Šiose gairėse tik numatyta, kad „infrastruktūros projektų realizavimas
         yra bendrosios ekonomikos politikos priemonė, kurios Komisija negali kontroliuoti remdamasi su valstybės pagalba susijusiomis
         nuostatomis“, ir pabrėžiama, kad „Komisija gali <...> vertinti veiksmus, kurių imtasi oro uostų viduje ir kurie bendrovėms
         gali duoti tiesioginės ar netiesioginės naudos“. Šiose gairėse, kurios visiškai nepalaiko Komisijos pozicijos, primenama,
         kad oro uostų eksploatavimas ir su tuo susijusių mokesčių nustatymas yra ekonominė veikla konkurencijos teisės taikymo tikslais,
         net jei tai atlieka viešieji subjektai.

      100    Be to, reikia pabrėžti, kad Komisija, nurodydama, jog „Valonijos regionas <...> galėjo nuspręsti, kad BSCA privalo nustatyti
         mokesčius už naudotojams suteiktas paslaugas su sąlyga, kad būtų laikomasi tam tikrų principų ir sąlygų“ (žr. skundžiamo sprendimo
         157 konstatuojamąją dalį), arba pripažindama, kad oro uosto mokesčių nuolaidos savaime neprieštarauja Bendrijos teisei (skundžiamo
         sprendimo 159 konstatuojamoji dalis), pati konstatavo, jog oro uosto mokesčių sumažinimo aplinkybė ir garantija dėl nuostolių
         atlyginimo, kokios nagrinėjamos šioje byloje, nepriskirtinos viešosios valdžios įgaliojimams.

      101    Vien tai, kad Valonijos regionas šiuo atveju disponuoja reglamentavimo įgaliojimais nustatant oro uosto mokesčius, nepaneigia,
         kad šių mokesčių sumažinimo sistemos nagrinėjimas turi būti atliekamas taikant privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principą,
         nes tokią sistemą gali įgyvendinti ir privatus ūkio subjektas.

      102    Atsižvelgiant į visas prieš tai išdėstytas aplinkybes darytina išvada, kad Komisijos atsisakymas nagrinėti visą Valonijos
         regiono ir BSCA suteiktą pagalbą ir taikyti privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principą priemonėms, kurių ėmėsi Valonijos
         regionas, nepaisant ekonominių ryšių, jungiančių šiuos du subjektus, yra teisės klaida.

      103    Kadangi visų šių priemonių nagrinėjimas reikalauja privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymo ne tik priemonėms,
         kurių ėmėsi BSCA, bet ir priemonėms, kurių ėmėsi Valonijos regionas, nereikia nagrinėti paskutinės pagrindo, susijusio su
         klaidingu privataus investuotojo rinkos ekonomikoje principo taikymu BSCA, dalies. Negali būti atmesta, kad minėto principo
         taikymas bendrai Valonijos regionui ir BSCA būtų lėmęs skirtingą išvadą.

      104    Negalima pritarti Komisijos argumentui, kad ginčijamų priemonių įvertinimas iš naujo taikant privataus investuotojo rinkos
         ekonomikoje principą būtų lėmęs dar nepalankesnę išvadą ieškovei. Kaip nurodo ieškovė, atskiras ginčijamų priemonių nagrinėjimas,
         atsižvelgiant į tai, ar jos suteiktos Valonijos regiono, ar BSCA, turėjo esminės įtakos Komisijos analizei, nes tai leido
         jai kaip valstybes pagalbą kvalifikuoti priemones, kurių ėmėsi Valonijos regionas, netaikant privataus investuotojo rinkos
         ekonomikoje principo. Tačiau iš šio sprendimo 41 punkte nurodytos teismų praktikos išplaukia, kad privataus investuotojo rinkos
         ekonomikoje principo taikymas visam susitarimui reikalauja sudėtingos ekonominės analizės, kuri nepriklauso Pirmosios instancijos
         teismo kompetencijai. Šiuo požiūriu reikia priminti, kad Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo,
         sprendžia dėl Komisijos skundžiamame sprendime pateikto vertinimo teisėtumo. Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas tokį
         ieškinį, negali iš naujo įvertinti investicijos protingumo ir nuspręsti dėl klausimo, ar privatus investuotojas būtų atlikęs
         tokią investiciją skundžiamo sprendimo priėmimo momentu (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Alitalia prieš Komisiją, T‑296/97, Rink. p. II‑3871, 170 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).

      105    Todėl, atsižvelgiant į Komisijos padarytą teisės klaidą, reikia patenkinti ieškovės reikalavimus ir panaikinti skundžiamą
         sprendimą. Nėra reikalo nagrinėti pirmąjį pagrindą pagrindžiančių argumentų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      106    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo, iš jos turi būti priteistos bylinėjimosi išlaidos, remiantis ieškovės reikalavimais.

      107    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečiąją pastraipą į bylą įstojusi šalis pati padengia savo bylinėjimosi
         išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji išplėstinė kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2004 m. vasario 12 d. Komisijos sprendimą 2004/393/EB dėl pagalbos, kurią oro transporto bendrovei Ryanair įsikuriant Šarlerua oro uoste suteikė Valonijos regionas ir Charleroi Bruxelles Sud oro uostas.
      2.      Komisija padengia savo ir Ryanair Ltd bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Association of European Airlines (AEA) padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Martins Ribeiro

               Šváby

               Papasavvas

               Wahl

                     Dittrich

         Paskelbta 2008 m. gruodžio 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2004 m. liepos 15 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Fernando Valenzuela Marzo prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Darbo užmokestis. # Byla T-384/02.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 15 d.
      Byla T‑384/02
      Fernando Valenzuela Marzo
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Atlyginimas – Įsikūrimo išmoka – Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 9 straipsnio 3 dalis – Vienerių metų terminas“
      Visas tekstas prancūzų kalba  II‑0000
      Dalykas:         Ieškinys, pareikštas dėl prašymo panaikinti 2001 m. lapkričio 16 d. ir 2002 m. vasario 13 d. Komisijos sprendimus, atmetančius
         ieškovo prašymą išmokėti antrą įsikūrimo pašalpos dalį, kadangi ieškovo šeima jo darbo vietoje įsikūrė jau praėjus Pareigūnų
         tarnybos nuostatuose nustatytam vienerių metų terminui nuo jo darbo pradžios, ir dėl prašymo priteisti iš Komisijos išmokėti
         ieškovui antrą įsikūrimo pašalpos dalį su 8 % metinėmis palūkanomis.

      Sprendimas:         Atmesti ieškinį. Kiekviena iš šalių padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.     Pareigūnai – Ieškinys – Asmens nenaudai priimtas aktas – Sąvoka – Tik patvirtinantis aktas – Netaikymas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str. 1 d.)
      2.     Pareigūnai – Ieškinys – Asmens nenaudai priimtas aktas – Sprendimas atmesti skundą – Besąlygiškas atmetimas – Patvirtinantis
            aktas – Nepriimtinumas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str. 1 d.)
      3.     Pareigūnai – Išlaidų atlyginimas – Įsikūrimo pašalpa – Skyrimo sąlygos –Nuolatinės gyvenamosios vietos pakeitimas – Pareigūno
            šeimos gyvenamosios vietos pakeitimas – Nuolatinės gyvenamosios vietos sąvoka – Pareigūno pareiga įrodyti, kad įsikūrimas
            buvo realus
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 5 str. 1 ir 4 d. ir 9 str. 3 d.)
      4.     Pareigūnai – Ieškinys –Skundžiamo akto teisėtumo įvertinimas, atsižvelgiant į akto priėmimo metu buvusias faktines ir teisines
            aplinkybes
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str.)
      5.     Pareigūnai – Išlaidų atlyginimas – Įsikūrimo pašalpa – Skyrimo sąlygos – Šeimą išlaikantys pareigūnai – Pareigūno šeimos įsikūrimas
            jo darbo vietoje –Vienerių metų laikotarpis, prasidėjęs pasibaigus bandomajam laikotarpiui –Termino pratęsimas pareigūnams,
            atleistiems nuo bandomojo laikotarpio – Nebuvimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 5 str. 1 ir 4 d. ir 9 str. 3 d.)
      1.     Sprendimas, kuris tik patvirtina ankstesnį sprendimą, Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalies prasme nėra asmens
         nenaudai priimtas aktas, jeigu lyginant jį su ankstesniu aktu jame nėra nė vieno naujo elemento ir iki jo priėmimo asmens,
         kuriam skirtas šis aktas, situacija nebuvo nagrinėjama iš naujo.

      (žr. 32 punktą)
      Nuoroda: 2003 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją, T‑321/01, Rink. VT p. II‑3225, 23 punktas.

      2.     Bet koks besąlyginis sprendimas atmesti skundą, neatsižvelgiant į tai, ar jis yra aiškus, ar numanomas, tik patvirtina ieškovo
         skundžiamą aktą arba neveikimą ir atskirai negali būti skundžiamas. Taip yra išskyrus tą atvejį, kai tokiu sprendimu patenkinamas
         visas suinteresuotojo asmens pateiktas skundas ar jo dalis. Tuomet tam tikrais atvejais toks sprendimas gali būti skundžiamas.

      (žr. 36 punktą)
      Nuoroda: 1988 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Progoulis prieš Komisiją, 371/87, Rink. p. 3081, 17 punktas; 1997 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo H prieš Komisiją, T‑196/95, Rink. VT p. I‑A‑133 ir II‑403, 40 punktas.

      3.     Nuolatinė gyvenamoji vieta yra vieta, kurioje yra suinteresuotojo asmens nuolatinis arba įprastas interesų centras, siekiant,
         kad jis būtų pastovus, atsižvelgiant į tai, kad nustatant nuolatinę gyvenamąją vietą svarbu įvertinti visus jos sudedamuosius
         elementus. Gyvenamosios vietos apibrėžimas nepriklauso vien tik nuo laiko kiekybinės trukmės, kiek asmuo pragyvena vienoje
         ar kitoje šalyje, tačiau ji reiškia, kad be pragyvenimo tam tikroje vietoje fakto reikia atsižvelgti ir į ketinimą suteikti
         šiam faktui tęstinumą, kylantį iš įprastinio gyvenimo ir socialinių santykių raidos.

      Darytina išvada, kad įsikūrimo arba nuolatinės gyvenamosios vietos pakeitimo nustatymas yra fakto klausimas, kuris gali būti
         įrodomas bet kokiu tinkamu būdu. Pareigūnas, siekiantis gauti įsikūrimo pašalpą, atitinkančią dviejų mėnesių bazinį atlyginimą,
         privalo pateikti nenuginčijamus įrodymus arba neabejotinus ir neprieštaringus šeimos nuolatinės gyvenamosios vietos perkėlimo
         į savo darbo vietą tais metais, kai jis buvo paskirtas eiti nuolatines pareigas, patvirtinimus.

      Atsižvelgiant į tai, kad nuostatas, kuriomis remiantis suteikiama teisė į pinigines išmokas, reikia aiškinti siaurinamai,
         administracija pareigūno šeimos įsikūrimo įrodymus gali vertinti griežtai ir atsisakyti skirti įsikūrimo pašalpą, jeigu rimtai
         abejoja šio įsikūrimo per Tarnybos nuostatuose nustatytą terminą tikrumu.

      (žr. 81–83 ir 104 punktus)
      Nuoroda: 1994 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Magdalena Fernández prieš Komisiją, C‑452/93 P, Rink. p. I‑4295, 22 punktas; 2001 m. balandžio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Miranda prieš Komisiją, T‑37/99, Rink. VT p. I‑A‑87 ir II‑413, 32 punktas; 2003 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lebedef ir kt. prieš Komisiją, T‑221/02, Rink. VT p. I‑A‑211 ir II‑1037, 38 punktas.

      4.     Skundžiamo akto teisėtumą reikia vertinti atsižvelgiant į akto priėmimo metu buvusias faktines ir teisines aplinkybes. Jeigu
         Pirmosios instancijos teismas skundžiamus aktus vertintų atsižvelgdamas į faktines aplinkybes, kurių tuo metu nebuvo, jis
         pakeistų nagrinėjamą aktą priėmusią instituciją. Tačiau Pirmosios instancijos teismas šios institucijos pakeisti negali.

      (žr. 98 punktą)
      Nuoroda: 1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktas; 2001 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo IECC prieš Komisiją, C‑449/98 P, Rink. p. I‑3875, 87 punktas; 1991 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Von Hoessle prieš Audito rūmus, T‑19/90, Rink. p. II‑615, 30 punktas; 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Altmann ir kt. prieš Komisiją, T‑177/94 ir T‑377/94, Rink. p. II‑2041, 119 punktas.

      5.     Iš Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 5 straipsnio 1 dalies matyti, kad teisę gauti įsikūrimo pašalpą turi nuolatines
         pareigas einantis pareigūnas ir kad pagal šio straipsnio 4 dalyje pateiktą nuorodą į šio priedo 9 straipsnio 3 dalyje nustatytą
         terminą ji yra mokama per vienerius metus nuo jo bandomojo laikotarpio pabaigos. Iš šių nuostatų teksto matyti, kad šio termino
         negalima pratęsti bandomojo laikotarpio terminu, kurio pareigūnas atlikti neprivalėjo.

      Iš tikrųjų tiek pareigūnams, privalantiems atlikti bandomąjį laikotarpį, tiek nuo šios pareigos atleistiems pareigūnams antroji
         įsikūrimo pašalpos dalis skiriama, jeigu šie pareigūnai išlaiko šeimą ir ji mokama su sąlyga, kad šeimos gyvenamoji vieta
         pakeičiama tais metais, kuriais jis buvo paskirtas eiti nuolatines pareigas.

      Pareigūnų, kurie atleisti nuo pareigos atlikti bandomąjį laikotarpį, situacija faktine ir teisine prasme objektyviai skiriasi
         nuo pareigūnų, atliekančių bandomąjį laikotarpį, situacijos, nes pastarųjų situacija, kol bus paskirti eiti nuolatines pareigas,
         yra trumpalaikė. Vienų ir kitų pareigūnų situacija tampa vienoda tik pasibaigus bandomajam laikotarpiui, kai baigiasi pareigūnų,
         turinčių atlikti bandomąjį laikotarpį, trumpalaikė situacija. Vienodo požiūrio principas reikalauja, kad ir vienų, ir kitų
         pareigūnų atžvilgiu Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytas vienerių metų terminas būtų pradėtas skaičiuoti nuo jų paskyrimo
         eiti nuolatines pareigas dienos.

      (žr. 119, 120 ir 122 punktus)


title: Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. gruodžio 15 d. # Hauptzollamt Neubrandenburg prieš Jens Christian Siig. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Bendrijos muitinės kodeksas - Skolos muitinei atsiradimas - Laikinojo įvežimo procedūra - Puspriekabės vilkiko pakeitimas. # Byla C-272/03.

text:
      Byla C-272/03
      Hauptzollamt Neubrandenburg
      prieš
      Jens Christian Siig
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Skolos muitinei atsiradimas – Laikinojo įvežimo procedūra – Puspriekabės vilkiko pakeitimas“
      Sprendimo santrauka
      Muitų sąjunga – Laikinojo įvežimo procedūra neapmokestinant muitais – Kelių transporto priemonių, skirtų naudoti komerciniais
            tikslais, laikinasis įvežimas – Priekabos vilkiko pakeitimas Bendrijos muitų teritorijoje, esant pervežimui, kuris baigiasi
            už šios teritorijos ribų – Atsisakymas taikyti laikinojo įvežimo procedūrą
      (Komisijos reglamento Nr. 2454/93 670 straipsnio p punktas ir 718 straipsnio 3 dalies d punktas)
      Reglamento Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas,
         718 straipsnio 3 dalies d punktas ir 670 straipsnio p punktas, kurių antrasis apibrėžia „vidaus vežimo“ sąvoką pagal laikinojo
         įvežimo procedūrą neapmokestinant importo muitais, o pirmasis nustato sąlygą, nuo kurios priklauso, ar laikinojo įvežimo procedūra
         taikoma kelių transporto priemonėms, skirtoms naudoti komerciniais tikslais, turi būti aiškinami kaip draudžiantys už Bendrijos
         muitų teritorijos ribų įregistruotą kelių vilkiką naudoti puspriekabei gabenti iš Bendrijos muitų teritorijos viduje esančios
         vietos, kurioje ji buvo pakrauta prekių, į kitą Bendrijos muitų teritorijos viduje esančią vietą, kurioje buvo tik saugoma,
         kad ją būtų galima nugabenti kitu kelių vilkiku už Bendrijos muitų teritorijos ribų įsisteigusiam prekių gavėjui.

      Iš tikrųjų laikinojo įvežimo procedūros taikymas tiesiogiai priklauso nuo ginčijamos transporto priemonės atliekamos tinkamai
         nustatytos vežimo operacijos, t. y. vežimo, kurį sudaro Bendrijos muitų teritorijos išorinės sienos kirtimas minėta transporto
         priemone kartu su gabenamomis prekėmis arba vežamais žmonėmis, todėl lemiantis veiksnys yra pati vežimo operacija, kurią atlieka
         nagrinėjama transporto priemonė, o ne galutinė gabenamų prekių arba vežamų asmenų pristatymo vieta.

       (žr. 18, 20, 26 punktus ir rezoliucinę dalį.)
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. gruodžio 15 d.(*)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Skolos muitinei atsiradimas – Laikinojo įvežimo procedūra – Puspriekabės vilkiko pakeitimas“
      Byloje C‑272/03,
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2003 m. gegužės 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. birželio 24 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Hauptzollamt Neubrandenburg
      prieš
      Jens Christian Siig, vykdančio veiklą „Internationale Transport“ Export-Import vardu,

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai C. Gulmann ir R. Schintgen (pranešėjas),
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        Jens Christian Siig, atstovaujamo Rechtsanwalt F. Bähring,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos J. M. Braguglia, padedant avvocato dello Stato G. de Bellis,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J. C. Schieferer,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio
         Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau
         – įgyvendinimo reglamentas), 670 straipsnio p punkto ir 718 straipsnio 3 dalies d punkto išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp J. C. Siig, vykdančio veiklą „Internationale Transport“ Export-Import (toliau – J. C. Siig) vardu, ir Neubrandenburgo teritorinės muitinės (Hauptzollamt Neubrandenburg, toliau – Hauptzollamt) dėl importo muitų bei importo pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) išieškojimo.

       Teisinis pagrindas
      3        1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau
         – muitinės kodeksas), 137 straipsnis nurodo:

      „Įforminus laikinojo įvežimo procedūrą Bendrijos muitų teritorijoje leidžiama, netaikant prekybos politikos priemonių, naudoti
         visai ar iš dalies importo muitais neapmokestintas ne Bendrijos prekes, kurias numatyta reeksportuoti niekaip jų nepakeitus,
         išskyrus normalų prekių nusidėvėjimą dėl įprastinio jų naudojimo.“

      4        Muitinės kodekso 141 straipsnis išdėstytas taip:

      „Laikinojo įvežimo procedūros taikymo visai neapmokestinant importo muitais atvejai ir specialios sąlygos nustatomi taikant
         Komiteto procedūrą.“

      5        Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalis nurodo:

      „Importo skola muitinei atsiranda:
      a)      neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms
         įformintos muitinės procedūros taikymu; arba

      b)      nesilaikant reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą arba taikant joms sumažintą arba
         nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo,

      203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo
         prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.“

      6        Pagal muitinės kodekso 239 straipsnio 1 dalį:

      „Importo arba eksporto muitai gali būti grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti susidarius 236, 237 ir 238 straipsniuose
         nenurodytoms padėtims:

      –        nustatytinoms taikant Komiteto procedūrą,
      –        sąlygotoms aplinkybių, kuriomis suinteresuotojo asmens veiksmuose nematyti apgaulės arba akivaizdaus aplaidumo požymių. Padėtys,
         kurioms susidarius gali būti taikoma ši nuostata, ir procedūros, kurios turi būti taikomos tokiais atvejais, nustatomos taikant
         Komiteto procedūrą. Muito grąžinimui arba atsisakymui jį išieškoti gali būti nustatomos ir specialios sąlygos.“

      7        Įgyvendinimo reglamento 670 straipsnis nurodo:

      „Šiame skyriuje
      <...>
      e)      komercinis naudojimas –  transporto priemonių naudojimas keleiviams vežti už atlygį arba pramoninis ar komercinis prekių gabenimas už atlygį arba be
         jo;

      <...>
      p)      vidaus vežimas –  asmenų ar prekių, įsodintų ar pakrautų Bendrijos muitų teritorijoje, vežimas ar gabenimas vėliau juos išlaipinant arba iškraunant
         toje teritorijoje esančioje vietoje.“

      8        Įgyvendinimo reglamento 718 straipsnis numato:

      „1. Laikinojo įvežimo procedūra taikoma kelių transporto priemonėms, skirtoms naudoti komerciniais tikslais.
      2. Šiame straipsnyje transporto priemonės – tai visos kelių transporto priemonės ir visos priekabos, kurios gali būti prikabinamos
         prie tokių transporto priemonių.

      3. Nepažeidžiant šio straipsnio 4 dalies, įvežimas taikant laikinojo įvežimo procedūrą, nurodytą 1 dalyje, atliekamas su sąlyga,
         jei transporto priemonės:

      <...>
      d)      naudojamos išimtinai vežimui, kuris prasideda ar baigiasi už Bendrijos muitų teritorijos ribų.
      <...>
      5.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos transporto priemonės gali likti Bendrijos muitų teritorijoje laikantis 3 dalyje nurodytų
         sąlygų tiek laiko, kiek reikia norint atlikti operacijas, dėl kurių prašoma jas laikinai įvežti, pvz., vežimą, keleivių paėmimą
         ir išlaipinimą, prekių pakrovimą ir iškrovimą, transporto priemonės techninį aptarnavimą.

      <...>
      7.      Nukrypstant nuo 3 dalies:
      <...>
      c)      transporto priemonės, skirtos naudoti komerciniais tikslais, gali būti naudojamos vidaus vežimams, jeigu tai numato transporto
         srities nuostatos, ypač tos, kurios susijusios su įvežimu ir operacijomis.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        Individualią transporto priemonių įmonę Lenkijoje valdantis J. C. Siig turi tris kelių vilkikus. 2000 m. gegužės 25 d. Federalinė
         susisiekimo, statybos ir būsto ministerija (Bundesministerium für Verkehr, Bau- und Wohnungswesen) išdavė jam leidimą tarptautiniam prekių gabenimui tarp Vokietijos ir Lenkijos bei tranzitui per Vokietijos teritoriją Lenkijos
         valstybinį registracijos numerį GWN 3247 turinčiu vilkiku. Šiame leidime buvo nurodyta: įsigaliojimo data 2000 m. birželio
         4 d.; iškrovimo vieta Viborgas, Danija; grįžimo data 2000 m. birželio 6 d.; ir iškrovimo valstybė Lenkija.

      10      2000 m. birželio 4 d. šis vilkikas ir Lenkijos valstybinį registracijos numerį VB 4064 turinti puspriekabė buvo įvežti į Bendrijos
         muitų teritoriją. Gabenamos prekės buvo skirtos Danijoje įsisteigusiam pirkėjui. Kai prekės buvo iškrautos, 2000 m. birželio
         6 d. Flensburge (Vokietija) puspriekabė buvo pakrauta Varšuvoje (Lenkija) įsteigtai įmonei skirtų prekių. 2000 m. birželio
         7 d. puspriekabė buvo saugoma bendrovės Agroservice Penkun (Vokietija) aikštelėje, o Lenkijos valstybinį registracijos numerį GWN 3247 turintis vilkikas iš Bendrijos muitų teritorijos
         Lenkijos kryptimi išvyko be jos. 2000 m. birželio 8 d. į Bendrijos teritoriją buvo įvežtas kitas Lenkijos valstybinį registracijos
         numerį SML 3525 turintis vilkikas. Jis prisikabino nagrinėjamą puspriekabę ir 2000 m. birželio 9 d. per Eberswalde (Vokietija)
         teritorinę muitinę atgabeno į Varšuvą, kur 2000 m. birželio 12 d. ji buvo pristatyta gavėjui.

      11      Remdamasi valstybinį registracijos numerį GWN 3247 turinčio vilkiko vertės apskaičiavimu, 2000 m. rugpjūčio 18 d. pranešime
         apie apmokestinimą Hauptzollamt iš J. C. Siig pareikalavo 2 240 DEM muitų bei 2 598,40 DEM importuojamų prekių apyvartos mokesčio už tai, kad 2000 m. birželio
         7 d. prekės buvo gabenamos per Vokietijos teritoriją. Kadangi J. C. Siig pateiktas skundas dėl šio pranešimo apie apmokestinimą
         buvo atmestas, jis pareiškė ieškinį Finanzgericht (Vokietija). Pastarasis jo ieškinį patenkino remdamasis tuo, kad J. C. Siig nepažeidė iš laikinojo įvežimo muitų procedūros,
         pagal kurią šis vilkikas ir puspriekabė kertant Bendrijos muitų teritorijos sieną buvo įforminti atskirai, kylančių prievolių.

      12      Finanzgericht manymu, J. C. Siig nepažeidė įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio 3 dalies d punkto, nes vertinant minėtos veiklos teisėtumą,
         lemiamasis veiksnys yra prekių gabenimas, kuriam naudojama transporto priemonė. Iš tikrųjų pagal įgyvendinimo reglamento 670 straipsnio
         p punktą „vidaus vežimu“ reikia laikyti prekių, pakrautų Bendrijos muitų teritorijoje, gabenimą, vėliau jas iškraunant toje
         teritorijoje esančioje vietoje. Todėl vilkikas buvo naudojamas kartu su puspriekabe, pirma, už Bendrijos muitų teritorijos
         ribų prasidėjusiam bei pasibaigusiam gabenimui ir, antra, šioje teritorijoje prasidėjusiam ir už jos ribų pasibaigusiam gabenimui.
         Faktas, kad puspriekabė dvi dienas buvo saugoma Penkun aikštelėje, tik laikinai nutraukė laikinojo įvežimo procedūrą.

      13      Dėl šio sprendimo Hauptzollamt pareiškė ieškinį dėl „peržiūrėjimo“ teigdama, kad, priešingai nei tvirtina Finanzgericht, lemiamasis veiksnys nėra galutinis prekių atgabenimas, o konkreti naudojama transporto priemonė. Vilkiko iškrovimas nustatomas
         pagal jo specifinę konstrukciją: arba iškraunant puspriekabę, arba atkabinant kartu su joje esančiomis prekėmis. Vis dėlto
         šiuo atveju akivaizdu, kad puspriekabės gabenimas buvo nutrauktas. Tačiau vilkikas buvo iškrautas Penkun, todėl jis buvo naudojamas
         pažeidžiant įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio 3 dalies d punktą.

      14      Atsižvelgdamas į tai, kad norint išspręsti nagrinėjamą bylą būtinas įgyvendinimo reglamento išaiškinimas, Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar susiję (įgyvendinimo) reglamento 718 straipsnio 3 dalies d punktas ir 670 straipsnio p punktas turi būti aiškinami kaip
         draudžiantys už Bendrijos muitų teritorijos ribų įregistruotą kelių vilkiką naudoti puspriekabei gabenti iš Bendrijos muitų
         teritorijos viduje esančios vietos, kurioje ji buvo pakrauta prekių, į kitą Bendrijos muitų teritorijos viduje esančią vietą,
         kur buvo saugoma, kad ją būtų galima nugabenti kitu kelių vilkiku už Bendrijos muitų teritorijos ribų įsisteigusiam prekių
         gavėjui?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      15      Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, pirmiausia reikia priminti, kad įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio 3 dalies d punktas
         yra 5 skyriaus „Laikinojo įvežimo procedūra“ 3 skirsnio „Transporto priemonių laikinasis įvežimas“ 1 poskirsnio „Laikinojo
         įvežimo procedūra, visai neapmokestinant importo muitais: taikymo sritis ir sąlygos“ a punkte „Kelių transporto priemonės“,
         o 670 straipsnio p punktas yra to paties reglamento minėto 5 skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“.

      16      Iš to išplaukia, kad įgyvendinimo reglamento 718 straipsnis to paties reglamento 670 straipsnio atžvilgiu turi būti laikomas
         specialiąja nuostata (lex specialis), todėl pirmoji nuostata turi pirmenybę antrosios atžvilgiu šios reglamentuojamais atvejais, t. y. taikant laikinojo įvežimo
         procedūrą, pagrindinėje byloje nagrinėjamai transporto priemonei.

      17      Taip pat svarbu priminti, kad įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio 3 dalies d punktas numato, jog tam, kad kelių transporto
         priemonėms būtų taikoma laikinojo įvežimo procedūra, jos turi būti naudojamos išimtinai vežimui, kuris prasideda ar baigiasi
         už Bendrijos muitų teritorijos ribų.

      18      Todėl akivaizdu, kad laikinojo įvežimo procedūros taikymas tiesiogiai priklauso nuo ginčijamos transporto priemonės atliekamos
         tinkamai nustatytos vežimo operacijos, t. y. vežimo, kurį sudaro Bendrijos muitų teritorijos išorinės sienos kirtimas minėta
         transporto priemone kartu su gabenamomis prekėmis arba vežamais žmonėmis.

      19      Šį aiškinimą patvirtina įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio 5 dalis, 722 straipsnio 2 dalis (ta dalimi, kuria ji susijusi
         su oro transporto priemonėmis) ir 723 straipsnio 2 dalis (ta dalimi, kuria ji susijusi su jūrų transporto priemonėmis), iš
         kurių matyti, kad laikinas transporto priemonės įvežimas suteikia tiek laiko, kiek reikia norint atlikti gabenimo operacijas,
         dėl kurių prašoma ją laikinai įvežti.

      20      Iš to išplaukia, kad lemiamasis veiksnys yra pati vežimo operacija, kurią atlieka nagrinėjama transporto priemonė, o ne galutinė
         gabenamų prekių arba vežamų asmenų pristatymo vieta.

      21      Vis dėlto akivaizdu, jog, kaip teigia Komisija, iš įgyvendinimo reglamento 670 straipsnio p punkto sąvokos „vidaus vežimas“
         išplaukia, kad, naudojant transporto priemonę, gabenamų prekių arba vežamų asmenų galutinė pristatymo vieta yra lemiamasis
         veiksnys sprendžiant, ar tai buvo vidaus vežimas; tačiau tokiai transporto priemonei taikant laikinąją įvežimo procedūrą lemiamuoju
         veiksniu lieka, kaip jau išplaukė iš įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio 3 dalies d punkto, nagrinėjamos transporto priemonės
         vykdomas gabenimas kertant sieną.

      22      Šiuo klausimu pažymėtina: kadangi laikinojo įvažiavimo leidimas suteikiamas vykdyti vežimo operaciją nustatyta transporto
         priemone, kuriai taikoma ši priemonė, nepakanka, kad minėta transporto priemonė važinėtų tik Bendrijos muitų teritorijoje.
         Ją vairuojantis asmuo privalo užtikrinti, kad vežamos prekės arba gabenami asmenys kirstų Bendrijos muitų teritorijos ribas
         ir neturi apsiriboti minėtų prekių arba asmenų pervežimu iki šios sienos.

      23      Galiausiai konstatuotina, kad priešingas aiškinimas – nustatant, ar gabenamas krovinys, kuriam taikomas laikinasis įvežimas,
         yra gabenimas, kuris prasideda ar baigiasi už Bendrijos muitų teritorijos, – susijęs tik su aplinkybe, jog konkrečiu momentu
         nagrinėjama transporto priemone gabenama prekė kirto šios teritorijos sieną atskirai nuo šios transporto priemonės, ir nepriklauso
         nuo to, ar šią sieną transporto priemonė ir gabenamos prekės kerta tuo pačiu metu, padarytų įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio
         3 dalies d punktą neveiksmingą.

      24      Iš tikrųjų niekas nedraudė vežėjui įvežti vilkiko pagal laikinojo įvežimo procedūrą ir naudoti jį išimtinai vykdant gabenimus
         Bendrijos muitų teritorijos viduje nuo to momento, kai užtikrinama, kad prasideda puspriekabių prikabinimas ir jų iškrovimas,
         arba jos yra skirtos ne Bendrijos teritorijai.

      25      Tačiau pažymėtina, kad taikant muitinės kodekso 204 straipsnį jokia skola muitinei neatsiranda, jeigu nustatoma, kad kaltinamo
         deklaranto elgesys neturi esminės įtakos tinkamai taikyti nagrinėjamą muitinės procedūrą. Bet net ir tuo atveju, kai taikant
         šią nuostatą atsiranda skola muitinei, muitinės kodeksas 239 straipsnyje numato procedūrą, leidžiančią iš tokio deklaranto,
         koks yra šioje pagrindinėje byloje, tam tikromis sąlygomis atsisakyti išieškoti nagrinėjamus muitus arba juos grąžinti.

      26      Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad įgyvendinimo reglamento 718 straipsnio 3 dalies d punktas ir 670 straipsnio p punktas
         turi būti aiškinami kaip draudžiantys už Bendrijos muitų teritorijos ribų įregistruotą kelių vilkiką naudoti puspriekabei
         gabenti iš Bendrijos muitų teritorijos viduje esančios vietos, kurioje ji buvo pakrauta prekių, į kitą Bendrijos muitų teritorijos
         viduje esančią vietą, kur buvo tik saugoma, kad ją būtų galima nugabenti kitu kelių vilkiku už Bendrijos muitų teritorijos
         ribų įsisteigusiam prekių gavėjui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      27      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
      1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
            Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, 718 straipsnio 3 dalies d punktas ir 670 straipsnio p punktas turi būti
            aiškinami kaip draudžiantys už Bendrijos muitų teritorijos ribų įregistruotą kelių vilkiką naudoti puspriekabei gabenti iš
            Bendrijos muitų teritorijos viduje esančios vietos, kurioje ji buvo pakrauta prekių, į kitą Bendrijos muitų teritorijos viduje
            esančią vietą, kur buvo tik saugoma, kad ją būtų galima nugabenti kitu kelių vilkiku už Bendrijos muitų teritorijos ribų įsisteigusiam
            prekių gavėjui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2015 m. kovo 4 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Three-N-Products Private Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-543/13.


2014 m. gruodžio 11 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Sherwin-Williams Sweden AB prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Bendrijos prekių ženklo ARTI paraiška – Ankstesnis žodinis Beniliukso prekių ženklas ARTITUDE ir ankstesnio Beniliukso prekių ženklo ARTITUDE tarptautinė registracija – Atsisakymas registruoti – Galimybė supainioti – Žymenų panašumas – Tapačios ir labai panašios prekės – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-12/13.


2014 m. spalio 16 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Junited Autoglas Deutschland GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „United Autoglas“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas AUTOGLASS – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-297/13.


1987 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Finsider prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 392/85.