title: 2015 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Holterman Ferho Exploitatie BV ir kt. prieš Friedrich Leopold Freiherr Spies von Büllesheim.#Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – 5 straipsnio 1 punktas – Jurisdikcija byloje dėl sutarties – 5 straipsnio 3 punktas – Jurisdikcija byloje dėl delikto – 18 — 21 straipsniai – Individuali darbo sutartis – Bendrovės direktoriaus sutartis – Sutarties nutraukimas – Pagrindai – Netinkamas pareigų vykdymas ir neteisėti veiksmai – Ieškinys dėl pažeidimo pripažinimo ir žalos atlyginimo – Sąvoka „individuali darbo sutartis.#Byla C-47/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑47/14
            dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) (Nyderlandai) 2014 m. sausio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. sausio 30 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Holterman Ferho Exploitatie BV ,
            Ferho Bewehrungsstahl GmbH ,
            Ferho Vechta GmbH ,
            Ferho Frankfurt GmbH
            prieš
            Friedrich Leopold Freiherr Spies von Büllesheim
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėjas), E. Jarašiūnas ir C. G. Fernlund,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. sausio 21 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Holterman Ferho Exploitatie BV, Ferho Bewehrungsstahl GmbH, Ferho Vechta GmbH ir Ferho Frankfurt GmbH , atstovaujamų advocaat P. A. Fruytier,
            – F. Spies von Büllesheim, atstovaujamo advocaten E. Jacobson ir B. Verkerk,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët, M. Wilderspin ir G. Wils,
            susipažinęs su 2015 m. gegužės 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 5 straipsnio 1 ir 3 punktų, II skyriaus 5 skirsnio (18–21 straipsnių) ir 60 straipsnio 1 dalies aiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp bendrovių Holterman Ferho Exploitatie BV  (toliau – Holterman Ferho Exploitatie ), Ferho Bewehrungsstahl GmbH  (toliau – Ferho Bewehrungsstahl ), Ferho Vechta GmbH  (toliau – Ferho Vechta ) bei Ferho Frankfurt GmbH (toliau – Ferho Frankfurt ) (toliau – keturios bendrovės) ir F. Spies von Büllesheim dėl jo, kaip minėtų bendrovių vadovo, atsakomybės ir dėl reikalavimo iš jo priteisti atlyginti žalą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            Briuselio konvencija
            3. 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) su pakeitimais, padarytais vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (toliau – Briuselio konvencija), 5 straipsnyje nustatyta:
            „Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui byla kitoje Susitariančiojoje Valstybėje gali būti keliama:
            1) dėl sutarties – atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose; dėl individualios darbo sutarties – vietos, kur darbuotojas paprastai atlieka darbą, teismuose; jei darbuotojas paprastai savo darbą atlieka ne toje pačioje valstybėje, bylą darbdaviui galima iškelti vietos, kurioje yra arba buvo darbuotoją įdarbinusi bendrovė, teismuose;
            < ... > .“
            Reglamentas Nr. 44/2001
            4. Reglamento Nr. 44/2001 13 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
            „Kalbant apie draudimo, vartotojų ir darbo sutartis, silpnesniąją šalį turėtų ginti palankesnės tokios šalies interesams jurisdikcijos taisyklės nei bendrosios taisyklės.“
            5. Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnyje nustatyta:
            „Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
            1) a)	sutarties gali būti iškelta atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose;
            b) pagal šią nuostatą ir jeigu nesusitariama kitaip, atitinkamos prievolės vykdymo vieta yra:
            – parduodant prekes – valstybėje narėje, į kurią prekės buvo arba turėtų būti pristatytos pagal sutartį,
            – teikiant paslaugas – valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo arba turėtų būti suteiktos pagal sutartį;
            c) a papunktis taikomas tuomet, kai netaikomas b papunktis;
            2) < ... >
            3) civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto gali būti iškelta vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti;
            < ... > .“
            6. Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnio „Jurisdikcija, susijusi su individualiomis darbo sutartimis“ 18 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Bylose, susijusiose su individualiomis darbo sutartimis, jurisdikcija nustatoma vadovaujantis šiuo skirsniu, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto.“
            7. To paties reglamento 20 straipsnio 1 dalyje teigiama:
            „Darbdavys bylą gali iškelti tik valstybės narės, kurioje yra darbuotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, teismuose.“
            8. Reglamento Nr. 44/2001 60 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Pagal šį reglamentą bendrovės arba kito juridinio asmens ar fizinių arba juridinių asmenų asociacijos nuolatinio buvimo vieta yra ten, kur yra jų:
            a) oficiali buveinės vieta arba
            b) centrinė administracija; arba
            c) pagrindinė verslo vieta.“
            Nyderlandų teisė
            9. Civilinio kodekso ( Burgerlijk Wetboek , toliau – BW) 2 knygos „Juridiniai asmenys“ 2:9 straipsnyje nustatyta:
            „1. Kiekvienas vadovas privalo juridinio asmens atžvilgiu tinkamai vykdyti savo pareigas. Į šias pareigas įeina visos valdymo užduotys, kurios pagal įstatymą arba bendrovės įstatus nebuvo pavestos vykdyti kitam arba kitiems vadovams.
            2. Kiekvienas vadovas atsako už bendrąją verslo eigą. Jis atsako už viską, kas susiję su netinkamu valdymu, išskyrus atvejus, kai atsižvelgiant visų pirma į kitam asmeniui pavestas vykdyti užduotis, jam negali būti pareiškiamas joks rimtas kaltinimas ir kai paaiškėja, kad imdamasis priemonių tam, kad išvengtų netinkamo valdymo pasekmių, jis nesielgė aplaidžiai.“
            10. BW 6 knygos „Prievolių teisės bendrosios nuostatos“ 3 dalies „Deliktas ir kvazideliktas“ 6:162 straipsnyje numatyta:
            „1. Asmuo, kuris savo neteisėtu veiksmu padarė žalos kitam asmeniui, privalo šiam asmeniui atlyginti jo patirtą žalą.
            2. Neteisėtais laikomi, išskyrus pateisinančias aplinkybes, teisių pažeidimas ir veiksmas arba neveikimas, prieštaraujantis teisiniam reikalavimui arba nerašytai taisyklei, kuri nustato tai, kas yra leidžiama visuomenės gyvenime.
            3. Už neteisėtą veiksmą privalo atsakyti jį padaręs asmuo, jeigu toks veiksmas padarytas dėl šio asmens kaltės arba jeigu jo atsakomybė atsiranda pagal įstatymą ar visuomenėje vyraujančio požiūrio pagrindu.“
            11. BW 7 knygos „Specialios sutartys“ 10 dalies, susijusios su darbo sutartimis, 7:661 straipsnyje nustatyta:
            „1. Jeigu vykdydamas darbo sutartį darbuotojas padaro žalos darbdaviui ar tretiesiems asmenims, kuriems darbdavys privalo atlyginti žalą, darbuotojo atsakomybė neatsiranda darbdavio atžvilgiu, išskyrus atvejį, kai žala padaryta tyčia ar dėl didelio neatsargumo. Vis dėlto, atsižvelgiant į sutarties rūšį ir bylos aplinkybes, gali būti padaryta kitokia, nei ankstesniame sakinyje padaryta išvada.
            2. Šio straipsnio 1 dalyje ir 6 knygos 170 straipsnio 3 dalyje numatyta darbuotojui nepalanki išimtis gali būti nustatyta tik rašytiniu susitarimu ir nepažeidžiant darbuotojo teisių.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            12. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Holterman Ferho Exploitatie yra Nyderlanduose įsteigta kontroliuojančioji (holdingo) bendrovė. Jai priklauso trys pagal Vokietijos teisę įsteigtos ir Vokietijoje veikiančios bendrovės, t. y. Ferho Bewehrungsstahl , Ferho Vechta ir Ferho Frankfurt .
            13. 2001 m. balandžio 25 d. sprendimu Holterman Ferho Exploitatie  akcininkų susirinkime nuspręsta Vokietijos pilietį F. Spies von Büllesheim, kurio gyvenamoji vieta yra Vokietijoje ir kuris taip pat vykdė trijų dukterinių bendrovių vadovo pareigas ir buvo jų įgaliotasis asmuo, paskirti šios bendrovės direktoriumi.
            14. 2001 m. gegužės 7 d. Holterman Ferho Exploitatie ir F. Spies von Büllesheim pasirašė vokiečių kalba sudarytą sutartį, kuria patvirtinama, kad pastarasis yra skiriamas direktoriumi ( Geschäftsführer ) ir atitinkamai nustatomos jo teisės ir pareigos (toliau – 2001 m. gegužės 7 d. sutartis).
            15. 2001 m. liepos 20 d. F. Spies von Büllesheim tapo Holterman Ferho Exploitatie  vadovu.
            16. Kaip matyti iš per posėdį šalių pateiktų dokumentų, F. Spies von Büllesheim taip pat turėjo Holterman Ferho Exploitatie  akcijų; vis dėlto, didžioji dalis pastarosios akcijų priklausė Holterman.
            17. 2005 m. gruodžio 31 d. buvo nutraukta F. Spies von Büllesheim sudaryta sutartis su Ferho Frankfurt , o 2006 m. gruodžio 31 d. nutrauktos ir su Holterman Ferho Exploitatie , Ferho Bewehrungsstahl ir Ferho Vechta  sudarytos sutartys.
            18. Dėl to, kad vykdydamas savo pareigas F. Spies von Büllesheim tariamai padarė rimtų pažeidimų, keturios bendrovės Rechtbank Almelo  (Almelo apylinkės teismas) (Nyderlandai) pareiškė ieškinį dėl pažeidimo pripažinimo ir dėl žalos atlyginimo.
            19. Pirmiausia šios bendrovės tvirtina, kad F. Spies von Büllesheim netinkamai vykdė vadovo pareigas, dėl to kilo jo atsakomybė jų atžvilgiu pagal BW 2:9 straipsnį. Jos taip pat nurodė, kad jis tyčia ar sąmoningai aplaidžiai vykdė savo darbo sutartį, kaip tai suprantama pagal BW 7:661 straipsnį. Šios keturios bendrovės subsidiariai pareiškė, kad klaidos, kurias F. Spies von Büllesheim padarė vykdydamas savo pareigas, pagal BW 6:162 straipsnį yra laikomos neteisėtais veiksmais.
            20. F. Spies von Büllesheim teigia, kad Nyderlandų teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti bylą.
            21. Rechtbank Almelo nusprendė, kad jis neturi jurisdikcijos nei pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punktą, nei pagal to paties straipsnio 3 punktą.
            22. Gerechtshof te Arnhem  (Arnhemo apeliacinis teismas) patvirtino Rechtbank Almelo  sprendimą.
            23. Dėl Holterman Ferho Exploitatie  prašymo, pagrįsto F. Spies von Büllesheim vykdytu netinkamu jos valdymu, Gerechtshof te Arnhem nusprendė, kad pagal Reglamentą Nr. 44/2001 ginčo nagrinėjimas nepriskiriamas jokiam konkrečiam teismui, todėl iš principo taikoma Reglamento Nr. 44/2001 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta taisyklė. Taigi, F. Spies von Büllesheim byla gali būti iškelta tik Vokietijos teisme.
            24. Dėl Holterman Ferho Exploitatie  prašymo, pagrįsto F. Spies von Büllesheim atsakomybe už netinkamą 2001 m. gegužės 7 d. sutarties vykdymą, Gerechtshof te Arnhem mano, kad šią sutartį reikia laikyti „individualia darbo sutartimi“, kaip numatyta Reglamento 44/2001 18 straipsnio 1 dalyje. Pagal šio reglamento 20 straipsnio 1 dalį darbdavys gali pareikšti ieškinį tik valstybės narės, kurioje yra darbuotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, teismuose. Kadangi F. Spies von Büllesheim nuolatinė gyvenamoji vieta yra Vokietijoje, jurisdikcija nagrinėti dėl to pareikštus ieškinius negali priklausyti Nyderlandų teismui.
            25. Gerechtshof te Arnhem  teigimu, tie patys argumentai taikomi, jei Holterman Ferho Exploitatie  ieškinys susijęs su civilinės teisės pažeidimais, deliktu arba kvazideliktu. Byla dėl civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto, siejama su reikalavimu, kylančiu iš „individualios darbo sutarties“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnį, nepriklauso Nyderlandų teismo jurisdikcijai, nes šio reglamento II skyriaus 5 skirsniu nustatyta speciali jurisdikcijos taisyklė, pagal kurią nukrypstama nuo šio reglamento 5 straipsnio 1 ir 3 punktų.
            26. Dėl Gerechtshof te Arnhem  sprendimo visos keturios bendrovės pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
            27. Kasaciniame skunde jos kaltina Gerechtshof te Arnhem tuo, kad jis padarė teisės klaidą ir nepakankamai motyvavo savo sprendimą. Šie kaltinimai yra susiję su Reglamente Nr. 44/2001 numatytų atitinkamų jurisdikcijos taisyklių aiškinimu ir taikymu, t. y. šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto a papunkčio ir 3 punkto nuostatomis, siejamomis su 18 straipsnio 1 dalies ir 20 straipsnio 1 dalies nuostatomis. Visų pirma keturios bendrovės kaltina Gerechtshof te Arnhem nusprendus, kad Nyderlandų teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti jų ieškinių, grindžiamų tuo, jog F. Spies von Büllesheim nevykdė jam, kaip bendrovės Holterman Ferho Exploitatie direktoriui, tenkančių pareigų.
            28. Hoge Raad der Nederlanden pažymi, kad pagal Nyderlandų teisę skiriama, viena vertus, atsakomybė, kuri asmeniui kyla pagal BW 2:9 straipsnį už jo, kaip bendrovės vadovo, pareigos tinkamai atlikti jam pagal įmonių teisę tenkančias užduotis nesilaikymą, arba pagal BW 6:162 straipsnį – už „neteisėtų veiksmų“ atlikimą, ir kita vertus, atsakomybė, kuri šiam asmeniui, kaip bendrovės „darbuotojui“, o ne kaip jos vadovui, kyla pagal BW 7:661 straipsnį už „tyčia ar sąmoningai aplaidžiai vykdytus darbo sutartyje nustatytus įsipareigojimus“.
            29. Siekiant išsiaiškinti, ar Nyderlandų teismai turi jurisdikciją nagrinėti šią bylą, Hoge Raad der Nederlanden manymu, būtina nustatyti jurisdikcijos taisyklių, numatytų Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnyje (18–21 straipsniai), ir taisyklių, kurios pateikiamos šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto a papunkčio ir 3 punkte, santykį. Todėl kyla klausimas, ar pagal 5 skyriaus nuostatas negalima taikyti 5 straipsnio 1 punkto a papunkčio ir 3 punkto nuostatų tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, kai bendrovė atsakovą patraukia atsakomybėn ne tik už tai, kad jis, kaip jos direktorius, netinkamai vykdė savo funkcijas ar atliko neteisėtus veiksmus, bet, neatsižvelgiant į vadovo pareigas, ir už tai, kad jis tyčia ar sąmoningai aplaidžiai vykdė su šia bendrove sudarytą darbo sutartį.
            30. Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar Reglamento (EB) Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnio (18–21 straipsniai) nuostatas reikia aiškinti taip, kad pagal jas teismas negali taikyti šio reglamento 5 straipsnio 1 punkto a papunkčio arba 5 straipsnio 3 punkto tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis, kai bendrovė atsakovą patraukia atsakomybėn ne tik už tai, kad jis, kaip jos direktorius, netinkamai vykdė savo funkcijas ar atliko neteisėtus veiksmus, bet, neatsižvelgiant į šias pareigas, ir už tai, kad, jis tyčia ar sąmoningai aplaidžiai vykdė su šia bendrove sudarytą darbo sutartį?
            2. a) Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar Reglamento (EB) Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto a papunktyje vartojamą sąvoką „sutartis“ reikia aiškinti taip, kad ji apima ir tokį atvejį, kaip nagrinėjamasis, kai bendrovė asmenį patraukia atsakomybėn už tai, kad jis, kaip jos vadovas, nesilaikė pareigos tinkamai vykdyti jam pagal įmonių teisę tenkančias funkcijas?
            b) Jei atsakymas į 2 a klausimą būtų teigiamas, ar Reglamento (EB) Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto a papunktyje vartojamą sąvoką „atitinkamos prievolės vykdymo vieta“ reikia aiškinti taip, kad ji reiškia vietą, kur bendrovės vadovas vykdė arba būtų turėjęs vykdyti savo funkcijas, o paprastai tai yra centrinė administracija arba jos pagrindinė verslo vieta, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 60 straipsnio 1 dalies b arba c punktus?
            3. a) Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar Reglamento (EB) Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte vartojamą sąvoką „civilinės teisės pažeidimas, deliktas arba kvazideliktas“ reikia aiškinti taip, kad ji apima ir tokį atvejį, kaip nagrinėjamasis, kai bendrovė asmenį patraukia atsakomybėn už tai, kad jis, kaip jos vadovas, netinkamai vykdė jam pagal įmonių teisę tenkančias funkcijas arba atliko neteisėtus veiksmus?
            b) Jei atsakymas į 3 a klausimą būtų teigiamas, ar sąvoką „vieta, kur įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti“, vartojamą Reglamento (EB) Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte, reikia aiškinti taip, kad ji reiškia vietą, kur vadovas vykdė arba turėjo vykdyti jam pagal įmonių teisę tenkančias funkcijas, o tai paprastai yra atitinkamos bendrovės centrinė administracija arba jos pagrindinė verslo vieta, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 60 straipsnio 1 dalies b arba c punktą?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            31. Pirmiausia reikia atkreipti dėmesį į tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriame pagal nacionalinės teisės normas pareiškiamu ieškiniu siekiama nustatyti asmens, kaip bendrovės direktoriaus ir jos vadovo, deliktinę atsakomybę, prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas, susijusias su teismo jurisdikcija, atitinkamai bylose dėl „individualių darbo sutarčių“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnį (18–21 straipsniai), dėl „sutarčių“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 punktą, ir dėl „civilinės teisės pažeidimų, deliktų arba kvazideliktų“, kaip tai suprantama pagal to paties reglamento 5 straipsnio 3 punktą.
            32. Vien to, kad pareiškėjas savo ieškinyje nurodo kelis pagrindus atsakomybei kilti, nepakanka, kad šis ieškinys būtų laikomas susijusiu su kiekviena nurodyta nuostata. Iš tikrųjų, taip yra tik tuomet, kai elgesys, dėl kurio pareikštas ieškinys, gali būti pripažintas iš šių nuostatų kylančių pareigų nesilaikymu, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (pagal analogiją žr. Sprendimo Brogsitter , C‑548/12, EU:C:2014:148, 24 punktą).
            Dėl pirmojo klausimo
            33. Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnio (18–21 straipsniai) nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad, esant tokiai situacijai, kaip susiklosčiusi pagrindinėje byloje, kai bendrovė asmenį, ėjusį direktoriaus ir vadovo pareigas, patraukia atsakomybėn, kad būtų pripažintos klaidos, kurias šis asmuo padarė vykdydamas savo pareigas, ir kad būtų atlyginta žala, jos užkerta kelią taikyti šio reglamento 5 straipsnio 1 ir 3 punktus.
            34. Pirmiausia reikia pažymėti, kad šiuo atveju klausimas dėl minėtame Reglamento Nr. 44/2001 skirsnyje nustatytų specialių jurisdikcijos suteikimo taisyklių taikymo kyla tik tada, jeigu laikoma, kad „individuali darbo sutartis“, kaip ši sąvoka suprantama pagal šio reglamento 18 straipsnio 1 dalį, siejo F. Spies von Büllesheim ir bendrovę, kurioje jis dirbo direktoriumi ir vadovu, todėl remiantis to paties straipsnio 2 dalimi jis gali būti pripažįstamas „darbuotoju“.
            35. Reikia pripažinti, pirma, kad Reglamente Nr. 44/2001 neapibrėžiama nei sąvoka „individuali darbo sutartis“, nei sąvoka „darbuotojas“.
            36. Antra, klausimo dėl ryšio, siejančio F. Spies von Büllesheim su minėta bendrove, kvalifikavimo negalima išspręsti remiantis nacionaline teise (pagal analogiją žr. Sprendimo Kiiski , C‑116/06, EU:C:2007:536, 26 punktą).
            37. Iš tikrųjų, siekiant užtikrinti visišką Reglamento Nr. 44/2001 ir, be kita ko, jo 18 straipsnio veiksmingumą, jame nurodytos teisinės sąvokos turi būti aiškinamos savarankiškai ir toks aiškinimas turi būti bendras visose valstybėse (Sprendimo Mahamdia , C‑154/11, EU:C:2012:491, 42 punktas).
            38. Kadangi Reglamentu Nr. 44/2001 pakeičiama Briuselio konvencija, Teisingumo Teismo pateiktas šios konvencijos nuostatų išaiškinimas taikomas ir reglamento nuostatoms, kai šių Sąjungos instrumentų nuostatas galima laikyti analogiškomis (Sprendimo Zuid‑Chemie , C‑189/08, EU:C:2009:475, 18 punktas).
            39. Dėl Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto, t. y. nuostatos, kuria buvo pasinaudota kaip pagrindu priimant Reglamento Nr. 44/2001 18–21 straipsnius, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog darbo sutartys turi tam tikrų būdingų bruožų: jomis sukuriamas ilgalaikis ryšys, kuriuo darbuotojas susiejamas su bendrovės ar darbdavio organizacine veiklos sistema, ir jos yra susietos su veiklos vykdymo vieta, kuri nulemia imperatyviosios teisės ir kolektyvinių sutarčių nuostatų taikymą (Sprendimo Shenavai , 266/85, EU:C:1987:11, 16 punktas).
            40. Toks aiškinimas grindžiamas P. Jenard ir G. Möller pranešimo dėl 1988 m. rugsėjo 16 d. Lugane pasirašytos Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL C 189, 1990, p. 57) 41 punktu, kuriame teigiama, kad „darbo sutartis“ – savarankiška sąvoka, todėl galima daryti prielaidą, kad ji suponuoja darbuotojo pavaldumo darbdaviui santykį.
            41. Be to, kalbant apie „darbuotojo“ sąvoką reikia pažymėti, kad aiškindamas SESV 45 straipsnį bei kai kuriuos Sąjungos teisės aktus, pavyzdžiui, 1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvą 92/85/EEB dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo (dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) (OL L 348, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p.110) Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagrindinis darbo santykių požymis yra tas, kad asmuo tam tikrą laiką kito asmens naudai ir jo vadovaujamas vykdo veiklą, už kurią gauna atlyginimą (dėl laisvo darbuotojų judėjimo žr. Sprendimo Lawrie‑Blum , 66/85, EU:C:1986:284, 16 ir 17 punktus, o dėl Direktyvos 92/85 žr. Sprendimo Danosa , C‑232/09, EU:C:2010:674, 39 punktą).
            42. Reikia į tai atsižvelgti taip pat vertinant ir „darbuotojo“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnį.
            43. Kalbant apie Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnio paskirtį, pakanka priminti, kad, kaip matyti iš jo 13 konstatuojamosios dalies, šiuo reglamentu siekiama užtikrinti sustiprintą silpnesniųjų sutarties, įskaitant darbo sutartį, šalių apsaugą, todėl leidžiama nukrypti nuo bendrųjų jurisdikcijos taisyklių.
            44. Šiuo klausimu primintina, kad minėtame 5 skyriuje esančios nuostatos yra ne tik specialios, bet ir išsamios (Sprendimo Glaxosmithkline ir Laboratoires Glaxosmithkline , C‑462/06, EU:C:2008:299, 18 punktas).
            45. Taigi, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, ir remdamasis šios bylos 39 ir 41 punktuose nurodytais kriterijais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar nagrinėjamu atveju F. Spies von Büllesheim, kaip bendrovės Holterman Ferho Exploitatie  direktorius ir vadovas, šios bendrovės naudai ir jos vadovaujamas tam tikrą laiką vykdė veiklą, už kurią gavo atlyginimą, ir ar egzistavo ilgalaikis ryšys, siejęs jį su šios bendrovės organizacine veiklos sistema.
            46. Konkrečiai kalbant apie pavaldumo ryšį, pažymėtina, jog siekiant nustatyti, ar toks ryšys susiklostė, kiekvienu atskiru atveju reikia atsižvelgti į visus šalių tarpusavio santykius apibūdinančius elementus ir aplinkybes (Sprendimo Balkaya , C‑229/14, EU:C:2015:455, 37 punktas).
            47. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar F. Spies von Büllesheim, kaip Holterman Ferho Exploitatie  akcininkas, galėjo daryti įtaką šios jo vadovaujamos bendrovės administracinio organo sprendimams. Tokiu atveju reikėtų nustatyti, kas turėjo įgaliojimus jam duoti nurodymus ir prižiūrėti jų vykdymą. Jei paaiškėtų, kad ši F Spies von Büllesheim galimybė daryti įtaką minėtam organui nebuvo nereikšminga, reikėtų pripažinti, kad toks pavaldumo santykis, kaip nurodytasis Teisingumo Teismo praktikoje, susijusioje su darbuotojo sąvoka, neegzistuoja.
            48. Tuo atveju, jeigu išnagrinėjęs visą pirma nurodytą informaciją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad F. Spies von Büllesheim, kaip direktorių ir vadovą, su Holterman Ferho Exploitatie siejo „individuali darbo sutartis“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 18 straipsnio 1 dalį, jis turėtų taikyti Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnyje nustatytas jurisdikcijos taisykles.
            49. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 5 skirsnio (18–21 straipsnių) nuostatos turi būti aiškinamos taip: esant tokiai situacijai, kaip susiklosčiusioji pagrindinėje byloje, kai bendrovė asmenį, ėjusį direktoriaus ir vadovo pareigas, patraukia atsakomybėn tam, kad būtų pripažintos klaidos, kurias šis asmuo padarė vykdydamas savo pareigas, ir kad būtų atlyginta žala, jos užkerta kelią taikyti šio reglamento 5 straipsnio 1 ir 3 punktus, jei šis asmuo, kaip direktorius ir vadovas, šios bendrovės naudai ir jos vadovaujamas tam tikrą laiką vykdė veiklą, už kurią gavo atlyginimą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            Dėl antrojo klausimo
            50. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad bendrovės pareikštas ieškinys jos buvusiam vadovui dėl to, kad jis tariamai neįvykdė jam pagal įmonių teisę tenkančių pareigų, patenka į sąvoką „byla dėl sutarties“. Jeigu atsakymas būtų teigiamas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar vieta, kurioje prievolė, dėl kurios pareiškiamas ieškinys, buvo įvykdyta ar turi būti įvykdyta, atitinka šio reglamento 60 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nurodytą vietą.
            51. Šis klausimas yra svarbus priimant sprendimą nagrinėjamoje byloje tuo atveju, jeigu išnagrinėjęs informaciją, pateiktą atsakant į pirmąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad F. Spies von Büllesheim nevykdė savo pareigų kaip bendrovės Holterman Ferho Exploitatie  darbuotojas.
            52. Siekiant atsakyti į pirmąją antrojo klausimo dalį reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 dalyje pateikta „bylos dėl sutarties“ sąvoka leidžia manyti, kad viena šalis laisvai prisiėmė įsipareigojimus kitos šalies atžvilgiu (žr. Sprendimo Česká spořitelna , C‑419/11, EU:C:2013:165, 46 punktą).
            53. Be to, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 46 punkte, F. Spies von Büllesheim ir bendrovė Holterman Ferho Exploitatie  laisva valia prisiėmė abipusius įsipareigojimus, t. y. F. Spies von Büllesheim įsipareigojo vadovauti bendrovei ir ją valdyti, o bendrovė įsipareigojo atlyginti už šį darbą; tai leistų manyti, kad jų santykiai yra sutartinio pobūdžio, todėl buvusiam bendrovės vadovui pareikštas bendrovės ieškinys dėl to, kad jis tariamai nesilaikė pareigos tinkamai atlikti jam pagal įmonių teisę tenkančių funkcijų, patenka į sąvoką „byla dėl sutarties“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 dalį.
            54. Šiuo atveju aišku, kad vadovo veiklos vykdymas lemia stiprių tokio paties pobūdžio, kaip ir tarp sutarties šalių, ryšių atsiradimą, todėl galima pagrįstai manyti, kad buvusiam bendrovės vadovui pareikštas bendrovės ieškinys dėl to, kad jis tariamai nesilaikė pareigos tinkamai atlikti jam pagal įmonių teisę tenkančių funkcijų, patenka į sąvoką „byla dėl sutarties“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 dalį (pagal analogiją žr. Sprendimo Peters Bauunternehmung , 34/82, EU:C:1983:87, 13 punktą).
            55. Kalbant apie klausimą dėl Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkte minimos „vietos“, kur prievolė, dėl kurios pareiškiamas ieškinys, buvo įvykdyta ar turi būti įvykdyta, reikia nustatyti, ar toks ieškinys patenka į 5 straipsnio 1 punkto a papunkčio ar 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antros įtraukos taikymo sritį.
            56. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, atsižvelgiant į c punkte nustatytą a ir b punktų hierarchiją, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto a papunktyje numatyta jurisdikcijos taisyklė taikoma tik alternatyviai, jeigu nėra galimybės taikyti jo 5 straipsnio 1 punkto b papunktyje esančios jurisdikcijos taisyklės (Sprendimo Corman‑Collins , C‑9/12, EU:C:2013:860, 42 punktas).
            57. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad sutartis, kurios išsiskirianti prievolė yra paslaugų teikimas, bus laikoma „paslaugų teikimo“ sutartimi pagal reglamento 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antrą įtrauką (Sprendimo Car Trim , C‑381/08, EU:C:2010:90, 32 punktas). „Paslaugų“ sąvoka reiškia tai, kad jas teikianti šalis atlieka tam tikrą veiklą už atlyginimą (Sprendimo Falco Privatstiftung ir Rabitsch , C‑533/07, EU:C:2009:257, 29 punktas).
            58. Pagal įmonių teisę, jeigu tarp bendrovės vadovo ir jo vadovaujamos bendrovės susiklosčiusiam teisiniam santykiui būdinga prievolė yra tam tikra veikla, vykdoma už atlyginimą, ši veikla turi būti laikoma „paslaugų teikimu“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antrą įtrauką.
            59. Atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus, reikia nustatyti vietą, kur prievolė, dėl kurios pareiškiamas ieškinys, buvo įvykdyta ar turi būti įvykdyta.
            60. Remiantis Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto b papunkčio antros įtraukos formuluote, reikšminga laikoma vieta, esanti valstybėje narėje, kur buvo arba turėtų būti suteiktos paslaugos „pagal sutartį“; pagrindinė paslaugų teikimo vieta, kiek tai įmanoma, turi būti nustatoma atsižvelgiant į pačios sutarties nuostatas (Sprendimo Wood Floor Solutions Andreas Domberger , C‑19/09, EU:C:2010:137, 38 punktas).
            61. Pagrindinėje byloje neginčijama, kad 2001 m. gegužės 7 d. sutartyje nėra jokios nuostatos, pagal kurią reikalaujama, kad F. Spies von Büllesheim būtinai savo veiklą vykdytų konkrečioje vietoje.
            62. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar remiantis bendrovės Holterman Ferho Exploitatie  įstatais arba kitu dokumentu, kuriame apibrėžiami vadovo įsipareigojimai bendrovės atžvilgiu, galima nustatyti F. Spies von Büllesheim pagrindinių paslaugų teikimo vietą.
            63. Jeigu nei iš bendrovės Holterman Ferho Exploitatie įstatų, nei iš kito dokumento, apibrėžiančio vadovo įsipareigojimus bendrovės atžvilgiu, neaišku, kur yra vieta, kurioje Spies von Büllesheim teikė pagrindines paslaugas, vadinasi, reikia atsižvelgti į tai, kad šios paslaugos buvo teikiamos šios bendrovės naudai.
            64. Kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 57 punkte, jeigu bendrovės įstatuose arba kitame dokumente nėra jokios leidžiančios nukrypti nuostatos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti vietą, kur F. Spies von Büllesheim daugiausia faktiškai vykdė veiklą pagal sutartį, su sąlyga, kad paslaugų teikimas atitinkamoje vietoje neprieštarauja šalių valiai, numatytai sutartyje. Šiuo klausimu galima atsižvelgti būtent į šioje vietoje praleistą laiką ir į vykdytos veiklos reikšmingumą; remdamasis jam pateiktais įrodymais, nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, turi priimti sprendimą dėl savo jurisdikcijos.
            65. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip: bendrovės pareikštas ieškinys jos buvusiam vadovui dėl to, kad jis tariamai neįvykdė jam pagal įmonių teisę tenkančių pareigų, patenka į sąvoką „byla dėl sutarties“. Jeigu bendrovės įstatuose arba kitame dokumente nėra jokios leidžiančios nukrypti nuostatos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti vietą, kurioje vadovas daugiausia faktiškai vykdė veiklą pagal sutartį, su sąlyga, kad paslaugų teikimas konkrečioje vietoje neprieštarauja šalių valiai, numatytai sutartyje.
            Dėl trečiojo klausimo
            66. Savo trečiuoju prejudiciniu klausimu Hoge Raad der Nederlanden iš esmės teiraujasi, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad jei pagal taikomus nacionalinės teisės aktus leidžiama kreiptis į teismą pareiškiant ieškinį, susijusį ir su sutartiniais santykiais, ir su civilinės teisės pažeidimais, deliktais arba kvazideliktais, ši nuostata taikoma tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai bendrovė asmenį patraukia atsakomybėn vien už jo, kaip šios bendrovės vadovo, neteisėtus veiksmus. Jei taip, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia sužinoti, ar vieta, kur įvyko arba gali įvykti žalą sukėlęs įvykis, atitinka šio reglamento 60 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose numatytą vietą.
            67. Kaip ir antrasis klausimas, trečiasis klausimas yra svarbus priimant sprendimą nagrinėjamoje byloje, jeigu išnagrinėjęs informaciją, pateiktą atsakant į pirmąjį klausimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad F. Spies von Büllesheim nevykdė Holterman Ferho Exploitatie  darbuotojo pareigų.
            68. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas taikomas dėl bet kokio reikalavimo, kuriuo siekiama nustatyti atsakovo atsakomybę ir kuris nėra susijęs su „byla dėl sutarties“, kaip ji suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 punktą (žr., be kita ko, Sprendimo Brogsitter , C‑548/12, EU:C:2014:148, 20 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            69. Kaip matyti iš atsakymo į antrąjį klausimą, tarp bendrovės ir jos vadovo susiklostęs teisinis santykis turi būti laikomas „sutartimi“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punktą.
            70. Todėl, jeigu pagal nacionalinę teisę bendrovei leidžiama jos buvusiam vadovui pareikšti ieškinį dėl tariamai neteisėtų jo veiksmų, toks ieškinys gali patekti į „bylos dėl delikto ar kvazidelikto“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte numatytą jurisdikcijos taisyklę, bet tik jeigu jis nėra susijęs su tarp bendrovės ir vadovo susiklosčiusiu teisiniu sutartinio pobūdžio santykiu.
            71. Jeigu – tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas – elgesys, dėl kurio pareikštas ieškinys, gali būti pripažintas vadovo sutartinių įsipareigojimų neįvykdymu, tada daroma išvada, kad teismas, kuris turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl tokio elgesio, yra Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkte nurodytas teismas. Priešingu atveju taikoma šio reglamento 5 straipsnio 3 punkte nurodyta jurisdikcijos taisyklė (pagal analogiją žr. Sprendimo Brogsitter , C‑548/12, EU:C:2014:148, 24–27 punktus).
            72. Primintina, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas savarankiškai ir siaurai (Sprendimo CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335, 37 punktas ir nurodyta teismo praktika). Dėl Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte esančios formuluotės „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti“ primintina, kad ji reiškia ir vietą, kurioje žala atsirado, ir vietą, kurioje atsirado žalą lėmusi aplinkybė, todėl ieškinys atsakovui ieškovo nuožiūra gali būti pareikštas vienos iš šių dviejų vietų teisme (Sprendimo Coty Germany , C‑360/12, EU:C:2014:1318, 46 punktas).
            73. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką jurisdikcijos taisyklė, numatyta minėto reglamento 5 straipsnio 3 punkte, pagrįsta itin glaudžia ginčo ir vietos, kurioje įvyko arba gali įvykti žalą sukėlęs įvykis, teismų sąsaja, o tai pateisina jurisdikcijos priskyrimą pastariesiems dėl gero teisingumo administravimo ir veiksmingo proceso organizavimo priežasčių (Sprendimo CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335, 39 punktas ir nurodyta teismo praktika).
            74. Delikto ir kvazidelikto bylose vietos, kurioje įvyko ar gali įvykti žalą sukėlęs įvykis, teismas įprastai turi geriausias galimybes priimti sprendimą pirmiausia dėl ginčo dalyko artumo ir lengvesnio įrodymų rinkimo (Sprendimo CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335, 40 punktas).
            75. Taigi, nustačius vieną iš sąsajos elementų, kurie pripažįstami pagal šio sprendimo 72 punkte primintą teismo praktiką, galima nustatyti teismo, objektyviai galinčio geriausiai įvertinti, ar tenkinamos asmens, kuriam iškelta byla, atsakomybę pagrindžiančios sąlygos, jurisdikciją, o tai reiškia, kad teisėtai galima kreiptis tik į tą teismą, kurio veiklos teritorijoje yra šis reikšmingas sąsajos elementas (Sprendimo CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335, 41 punktas ir nurodyta teismo praktika).
            76. Kaip savo išvados 65 punkte pažymėjo generalinis advokatas, vietą, kur atsirado žalą lėmusi aplinkybė, reikia suprasti kaip vietą, kur F. Spies von Büllesheim atliko bendrovės Holterman Ferho  vadovo pareigas.
            77. Kalbant apie vietą, kurioje atsirado žala, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tai yra vieta, kur nurodyta žala konkrečiai pasireiškia (šiuo klausimu žr. Sprendimo CDC Hydrogen Peroxide , C‑352/13, EU:C:2015:335, 52 ir 53 punktus).
            78. Šioje byloje siekdamas nustatyti, kur F. Spies von Büllesheim neteisėti veiksmai, kuriuos jis atliko eidamas bendrovės Holterman Ferho  vadovo pareigas, galėjo sukelti žalos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis turima informacija, turės atsižvelgti į tai, kad sąvoka „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ negali būti aiškinama taip plačiai, kad apimtų bet kokią vietą, kur galėtų būti jaučiamos įvykio, dėl kurio žala jau faktiškai atsirado kitoje vietoje, pasekmės.
            79. Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: esant tokiai situacijai, kaip susiklosčiusioji pagrindinėje byloje, kai bendrovė patraukia atsakomybėn jos buvusį vadovą dėl tariamai neteisėtų jo veiksmų, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad toks ieškinys patenka į bylos dėl delikto sąvoką, jeigu elgesys, dėl kurio pareikštas ieškinys, negali būti pripažintas vadovo pareigų, jam tenkančių pagal įmonių teisę, neįvykdymu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Atsižvelgdamas į šios bylos faktines aplinkybes šis teismas turi nustatyti glaudžiausią sąsajos elementą tarp vietos, kur atsirado žalą lėmusi aplinkybė, ir vietos, kur atsirado žala.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            80. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            1. 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo II skyriaus 5 skirsnio (18–21 straipsniai) nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad, esant tokiai situacijai, kaip susiklosčiusioji pagrindinėje byloje, kai bendrovė asmenį, ėjusį direktoriaus ir vadovo pareigas, patraukia atsakomybėn tam, kad būtų pripažintos klaidos, kurias šis asmuo padarė vykdydamas savo pareigas, ir kad būtų atlyginta žala, jos užkerta kelią taikyti šio reglamento 5 straipsnio 1 ir 3 punktus, jei šis asmuo, kaip direktorius ir vadovas, šios bendrovės naudai ir jos vadovaujamas tam tikrą laiką vykdė veiklą, už kurią gavo atlyginimą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            2. Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad bendrovės pareikštas ieškinys jos buvusiam vadovui dėl to, kad jis tariamai neįvykdė jam pagal įmonių teisę tenkančių pareigų, patenka į sąvoką „byla dėl sutarties“. Jeigu bendrovės įstatuose arba kitame dokumente nėra jokios leidžiančios nukrypti nuostatos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti vietą, kurioje vadovas daugiausia faktiškai vykdė veiklą pagal sutartį, su sąlyga, kad paslaugų teikimas konkrečioje vietoje neprieštarauja šalių valiai, numatytai sutartyje.
            3. Esant tokioms aplinkybėms, kaip susiklosčiusiosios pagrindinėje byloje, kai bendrovė patraukia atsakomybėn savo buvusį vadovą dėl tariamai neteisėtų jo veiksmų, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas turi būti aiškinamas taip, kad toks ieškinys patenka į bylos dėl delikto sąvoką, jeigu elgesys, dėl kurio pareikštas ieškinys, negali būti pripažintas vadovo pareigų, jam tenkančių pagal įmonių teisę, neįvykdymu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Atsižvelgdamas į šios bylos faktines aplinkybes šis teismas turi nustatyti glaudžiausią sąsajos elementą tarp vietos, kur atsirado žalą lėmusi aplinkybė, ir vietos, kur atsirado žala.


2005 m. kovo 1 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Andreas Mausolf prieš Europos policijos biuras (Europolas). # Byla T-258/03.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. birželio 10 d.#Rudolf Kronhofer prieš Marianne Maier ir kt.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Briuselio konvencija - 5 straipsnio 3 punktas - Jurisdikcija delikto arba kvazidelikto bylose - Vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas - Turtinė žala, padaryta investuojant kapitalą kitoje Susitariančioje valstybėje.#Byla C-168/02.

text:
      Byla C-168/02
      Rudolf Kronhofer
      prieš
      Marianne Maier ir kt.
      (Oberster Gerichtshof (Austrija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Briuselio konvencija – 5 straipsnio 3 punktas – Jurisdikcija delikto arba kvazidelikto bylose – Vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis – Turtinė žala, padaryta investuojant kapitalą kitoje Susitariančioje valstybėje“
      Sprendimo santrauka
      Konvencija dėl jurisdikcijos ir sprendimų vykdymo – Specialioji jurisdikcija – Jurisdikcija delikto arba kvazidelikto bylose
            – Vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis – Sąvoka – Ieškovo gyvenamoji vieta, kurioje buvo padaryta turtinė žala investuojant
            kapitalą kitoje Susitariančioje valstybėje – Atmetimas
      (1968 m. rugsėjo 27 d. konvencijos 5 str. 3 punktas)
      1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir sprendimų vykdymo civilinėse ir komercinėse bylose su pakeitimais,
         padarytais 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos bei Šiaurės Airijos
         Karalystės įstojimo, 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos įstojimo, 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija
         dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos įstojimo ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos,
         Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės įstojimo, 5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs
         įvykis“ neapima ieškovo gyvenamosios vietos, kurioje yra „pagrindinė jo turto buvimo vieta“, vien dėl to, kad joje jis patyrė
         finansinių nuostolių, praradęs savo turto dalį kitoje Susitariančioje valstybėje.

      Iš tikrųjų formuluotė „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ negali būti aiškinama plačiąja prasme, kaip apimanti bet
         kurią vietą, kurioje pasireiškė įvykio, dėl kurio žala atsirado kitoje vietoje, žalingos pasekmės. Viena vertus, dėl šio aiškinimo
         kompetentingo teismo nustatymas priklausytų nuo tokių neaiškių aplinkybių ir tai trukdytų stiprinti Bendrijoje įsisteigusių
         asmenų teisinę apsaugą, kadangi Konvencija taip pat siekiama, kad pareiškėjas lengvai galėtų nustatyti teismą, į kurį jis
         gali kreiptis, ir kad atsakovas pagrįstai galėtų numatyti teismą, kuriame jam gali būti pareikštas ieškinys. Kita vertus,
         toks aiškinimas dažnai leistų pripažinti ieškovo gyvenamosios vietos teismų jurisdikciją, kuriai Konvencija nėra tokia palanki,
         išskyrus joje aiškiai nurodomus atvejus.

      (žr. 19–21 punktus ir rezoliucinę d.)

TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. birželio 10 d. (*)

      „Briuselio konvencija – 5 straipsnio 3 punktas – Jurisdikcija delikto arba kvazidelikto bylose – Vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas – Turtinė žala, padaryta investuojant kapitalą kitoje Susitariančioje valstybėje“
      Byloje C-168/02
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) pagal 1971 m. birželio 3 d. protokolą dėl Teisingumo Teismo 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos
         bei teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo aiškinimo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio
         teismo nagrinėjamoje byloje tarp

      Rudolf Kronhofer
      ir
      Christian Möller,
      Marianne Maier,
      Wirich Hofius,
      Zeki Karan,
      dėl 1968 m. rugsėjo 5 d. Konvencijos 5 straipsnio 3 punkto (OL 1972, L 299, p. 32) su pakeitimais, padarytais 1978 m. spalio
         9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos bei Šiaurės Airijos Karalystės įstojimo
         (OL L 304, p. 1 ir – tekstas su pakeitimais – p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos įstojimo (OL
         L 388, p. 1), 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos įstojimo (OL L 285, p. 1)
         ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės įstojimo (OL 1997,
         C 15, p. 1), išaiškinimo,

       TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), teisėjai J.-P. Puissochet, R. Schintgen
         ir N. Colneric,

      generalinis advokatas  P. Léger,
      sekretorius H. von Holstein, sekretoriaus pavaduotojas,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      – R. Kronhofer, atstovaujamo Rechtsanwalt M. Brandauer,

      – M. Maier, atstovaujamos Rechtsanwältin  M. Scherbantie,

      – Z. Karan, atstovaujamo Rechtsanwalt  C. Ender,

      – Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos R. Wagner,
      – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos K. Manji, padedamo barrister T. Ward,

      – Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A.-M. Rouchaud ir W. Bogensberger,
      susipažinęs su pranešimu apie bylą,
      išklausęs 2003 m. lapkričio 20 d. posėdyje R. Kronhofer, atstovaujamo Rechtsanwälte  M. Brandauer ir R. Bickel, Z. Karan, atstovaujamos C. Ender, bei Komisijos, atstovaujamos A.-M. Rouchaud ir W. Bogensberger,
         pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 2004 m. sausio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        2002 m. balandžio 9 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2002 m. gegužės 6 d., Oberster Gerichtshof, remdamasis 1971 m. birželio 3 d. protokolu dėl Teisingumo Teismo 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl teismo jurisdikcijos
         ir sprendimų civilinėse ar komercinėse bylose vykdymo aiškinimo pateikė prejudicinį klausimą dėl šios Konvencijos 5 straipsnio
         3 punkto (OL 1972, L 299, p. 32) su pakeitimais, padarytais 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Airijos, Danijos Karalystės,
         Jungtinės Didžiosios Britanijos bei Šiaurės Airijos Karalystės įstojimo (OL L 304, p. 1 ir – tekstas su pakeitimais – p. 77),
         1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos įstojimo (OL L 388, p. 1), 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl
         Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos įstojimo (OL L 285, p. 1) ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos
         Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės įstojimo (OL 1997, C 15, p. 1, toliau – Konvencija), išaiškinimo.

      2        Šis klausimas kilo byloje tarp R. Kronhofer, gyvenančio Austrijoje, ir M. Maier, C. Möller, W. Hofius bei Z. Karan (toliau
         – atsakovai pagrindinėje byloje), gyvenančių Vokietijoje, siekiant, kad R. Kronhofer būtų atlyginta turtinė žala, kurią jis
         teigia patyręs dėl atsakovų pagrindinėje byloje neteisėto elgesio, šiems einant investicijų valdytojų arba konsultantų pareigas
         bendrovėje Protectas Vermögensverwaltungs GmbH (toliau – Protectas), kurios buveinė yra Vokietijoje.

       Ieškinio pagrindas
      3        Konvencijos 2 straipsnio pirma pastraipa nustato:

      „Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims,
         kokia bebūtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose“.

      4        Pagal Konvencijos 5 straipsnio 3 punktą:

      „Susitariančiosios valstybės teritorijoje gyvenančiam atsakovui byla gali būti keliama kitos valstybės narės teismuose:
      <...>
      3) deliktu ar kvazideliktu ? vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas, teismuose.“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      5        R. Kronhofer Landesgericht Feldkirch (Austrija) pareiškė ieškinį atsakovams pagrindinėje byloje dėl turtinės žalos, kurią jis teigia patyręs dėl jų neteisėto elgesio,
         atlyginimo.

      6        Jo teigimu, pagrindiniai atsakovai per telefoninį pokalbį jį paskatino sudaryti akcijų pasirinkimo sandorį, iš anksto neįspėję
         apie šios operacijos riziką. Dėl to 1997 m. lapkričio ir gruodžio mėnesiais į Protectas investicijų sąskaitą Vokietijoje R. Kronhofer pervedė bendrą 82 500 JAV dolerių sumą, kuri vėliau buvo panaudota Londono
         vertybinių popierių biržoje sudarant labai rizikingus pirkimo pasirinkimo sandorius. Dėl aptariamos operacijos buvo prarasta
         dalis pervestos sumos, ir R. Kronhofer tik iš dalies susigrąžino investuotą pinigų sumą.

      7        Landesgericht Feldkirch jurisdikciją turėjo pagal Konvencijos 5 straipsnio 3 punktą, kaip vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas, ir kur šiuo
         atveju yra R. Kronhofer gyvenamoji vieta, teismas.

      8        Kadangi ieškinys buvo atmestas, dėl šio sprendimo R. Kronhofer pateikė apeliacinį skundą Oberlandesgericht Innsbruck (Austrija), kuris pareiškė, jog byla jam neteisminga, kadangi gyvenamosios vietos teismas nėra „vietos, kurioje buvo padarytas
         pažeidimas“ teismas, nes nei vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas, nei vieta, kurioje ta žala atsirado, nėra Austrijoje.

      9        Gavęs ieškinį dėl „Revision“ Oberster Gerichtshof  mano, kad Teisingumo Teismas dar neišsprendė klausimo, ar formuluotė „vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas“ turi būti
         aiškinama plačiąja prasme, kad žalos, padarytos kitoje Susitariančioje valstybėje esančio nukentėjusiojo turto daliai, atveju,
         ji taip pat apimtų jo gyvenamąją vietą ir pagrindinę turto buvimo vietą.

      10      Manydamas, kad bylai išspręsti reikia išaiškinti Konvenciją, Oberster Gerichtshof  nusprendė sustabdyti bylą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:

      „Ar <...> Konvencijos 5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas” turtinės žalos, atsiradusios
         investavus žalą patyrusio asmens turto dalį, atveju, taip pat apima vietą, kurioje šis asmuo gyveno investicijų kitoje Bendrijos
         valstybėje narėje vykdymo metu?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      11      Nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar Konvencijos 5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje buvo padarytas
         pažeidimas” reiškia ieškovo gyvenamąją vietą, kur yra „pagrindinė jo turto buvimo vieta“, vien dėl to, kad joje jis patyrė
         finansinių nuostolių praradęs savo turto dalį kitoje Susitariančioje valstybėje.

      12      Visų pirma, primintina, kad Konvencijos II skirsnyje numatyta bendros jurisdikcijos priskyrimo sistema yra pagrįsta principu,
         nustatytu Konvencijos 2 straipsnio pirmoje pastraipoje, pagal kurį Susitariančiojoje valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą
         turintiems asmenims, kokia bebūtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose.

      13      Remiantis leidžiančia nukrypti nuo šio pagrindinio principo, jog jurisdikcija priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos,
         nuostata, Konvencijos II skirsnio 2 skyriuje numatyti tam tikri specialios jurisdikcijos priskyrimo atvejai, tarp kurių yra
         ir Konvencijos 5 straipsnio 3 punktas.

      14      Šios specialiosios jurisdikcijos taisyklės yra aiškintinos siaurinamai, neleidžiant jų aiškinti plačiau nei tai aiškiai numatyta
         konvencijoje (žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Kalfelis, 189/87, Rink., p. 5565, 19 punktą ir 2004 m. sausio 15 d. Sprendimo Blijdenstein, C-433/01, dar nepaskelbta Rinkinyje, 25 punktą).

      15      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Konvencijos 5 straipsnio 3 punkte nustatyta taisyklė yra paremta ginčo ir
         kitos nei atsakovo gyvenamosios vietos teismų glaudžiu tarpusavio ryšiu, kuris pateisina jurisdikcijos priskyrimą šiems teismams
         tinkamo teisingumo vykdymo bei veiksmingo proceso organizavimo sumetimais (žr., inter alia, 1976 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Bier, dar vadinamo Mines de potasse d’Alsace, 21/76, Rink. p. 1735, 11 punktą ir 2002 m. spalio 1 d. Sprendimo Henkel, C-167/00, Rink. p. I-8111, 46 punktą).

      16      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad tuo atveju, kai vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas, dėl kurio gali kilti
         deliktinė arba kvazideliktinė atsakomybė, ir vieta, kurioje dėl šio pažeidimo atsirado žala, nesutampa, Konvencijos 5 straipsnio
         3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas“ reiškia žalos atsiradimo vietą ir pažeidimo, dėl kurio
         žala atsirado, vietą, todėl atsakovui ieškinys gali būti pareiškiamas ieškovo nuožiūra vienos iš šių dviejų vietų teisme (žr.
         minėto sprendimo Mines de potasse d'Alsace  24 ir 25 punktus bei 2004 m. vasario 5 d. sprendimo DFDS Torline, C-18/02, dar nepaskelbta Rinkinyje, 40 punktą).

      17      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį nutarimą aišku, kad Oberster Gerichtshof  mano, jog pagrindinėje byloje vieta, kurioje atsirado žala, taip pat vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas, yra Vokietijoje.
         Šio atvejo ypatybė yra ta, jog dėl kitoje Susitariančioje valstybėje ieškovo tariamai patirtų finansinių nuostolių galiausiai
         nukentėjo visas jo turtas kaip visuma.

      18      Be to, kaip teisingai pažymima generalinio advokato išvados 46 punkte, šiuo atveju nėra pateisinama priskirti jurisdikciją
         Susitariančios valstybės, kitos nei tos, kurios teritorijoje buvo padarytas pažeidimas bei atsirado žala, t. y. visuma sudedamųjų
         atsakomybės dalių, teismams. Toks jurisdikcijos priskyrimas neatitiktų jokio objektyvaus tikslo įrodymų arba proceso organizavimo
         atžvilgiu.

      19      Teisingumo Teismas nusprendė, kad formuluotė „vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas“ negali būti aiškinama plačiąja prasme,
         kaip apimanti bet kurią vietą, kurioje pasireiškė pažeidimo, dėl kurio žala atsirado kitoje vietoje, žalingos pasekmės (žr.
         1995 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Marinari, C-364/93, Rink. p. I-2719, 14 punktą).

      20      Tokiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje dėl šio aiškinimo kompetentingo teismo nustatymas priklausytų nuo tokių neaiškių
         aplinkybių kaip vieta, kurioje buvo nukentėjusiojo „pagrindinė turto buvimo vieta“; o tai trukdytų stiprinti Bendrijoje įsisteigusių
         asmenų teisinę apsaugą, kadangi Konvencija taip pat siekiama, kad pareiškėjas lengvai galėtų nustatyti teismą, į kurį jis
         gali kreiptis, ir kad atsakovas pagrįstai galėtų numatyti teismą, kuriame jam gali būti pareikštas ieškinys (žr. 2002 m. vasario
         19 d. Sprendimo Besix, C-256/00, Rink. p. I-1699 25 ir 26 punktus ir minėto sprendimo DFDS Torline  36 punktą). Be to, toks aiškinimas dažnai leistų pripažinti ieškovo gyvenamosios vietos teismų jurisdikciją, kuriai, kaip
         Teisingumo Teismas nustatė šio sprendimo 14 punkte, Konvencija nėra tokia palanki, išskyrus joje aiškiai nurodomus atvejus.

      21      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Konvencijos 5 straipsnio 3 dalyje esanti formuluotė
         „vieta, kurioje buvo padarytas pažeidimas“ neapima ieškovo gyvenamosios vietos, kurioje yra „pagrindinė jo turto buvimo vieta“,
         vien dėl to, kad joje jis patyrė finansinių nuostolių, praradęs savo turto dalį kitoje Susitariančioje valstybėje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      22      Austrijos, Jungtinės Karalystės, Vokietijos vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos
         nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje,
         išlaidų klausimą turi spręsti nacionalinis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      atsakydamas į 2002 m. balandžio 9 d. Oberster Gerichtshof nutartimi pateiktą klausimą, nutaria:

      1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir sprendimų vykdymo civilinėse ir komercinėse bylose su pakeitimais,
            padarytais 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Airijos, Danijos Karalystės, Jungtinės Didžiosios Britanijos bei Šiaurės Airijos
            Karalystės įstojimo, 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos įstojimo, 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija
            dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos įstojimo ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos,
            Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės įstojimo, 5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje buvo padarytas
            pažeidimas“ neapima ieškovo gyvenamosios vietos, kur yra „pagrindinė jo turto buvimo vieta“, vien dėl to, kad joje jis patyrė
            finansinių nuostolių, praradęs savo turto dalį kitoje Susitariančioje valstybėje.

               Timmermans

                Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

                Colneric

         Paskelbta 2004 m. birželio 10 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Pirmininkas

               R. Grass

                      C. W. A. Timmermans

         * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2013 m. balandžio 11 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Blanka Soukupová prieš Ministerstvo zemědělství.#Nejvyšší správní soud prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Žemės ūkis – EŽŪOGF – Reglamentas (EB) Nr. 1257/1999 – Parama kaimo plėtrai – Ankstyvo išėjimo į pensiją parama – Ne jaunesnis kaip 55 metų perduodantis asmuo, perdavimo momentu dar nesulaukęs įprasto pensinio amžiaus – Sąvoka „įprastas pensinis amžius“ – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatytas skirtingas pensinis amžius atsižvelgiant į lytį, o moterims pagal užaugintų vaikų skaičių – Bendrieji vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai.#Byla C-401/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. balandžio 11 d. (
            *1
         )
      „Žemės ūkis — EŽŪOGF — Reglamentas (EB) Nr. 1257/1999 — Parama kaimo plėtrai — Ankstyvo išėjimo į pensiją parama — Ne jaunesnis kaip 55 metų perduodantis asmuo, perdavimo momentu dar nesulaukęs įprasto pensinio amžiaus — Sąvoka „įprastas pensinis amžius“ — Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatytas skirtingas pensinis amžius atsižvelgiant į lytį, o moterims pagal užaugintų vaikų skaičių — Bendrieji vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai“
      Byloje C-401/11
      dėl Nejvyšší správní soud (Čekijos Respublika) 2011 m. balandžio 12 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. liepos 28 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą

         Blanka Soukupová

      prieš

         Ministerstvo zemědělství

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einanti R. Silva de Lapuerta, teisėjai K. Lenaerts, G. Arestis (pranešėjas), J. Malenovský ir D. Šváby,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. birželio 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               B. Soukupová, atstovaujamos advokato J. Tomášek,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek, G. von Rintelen ir Z. Malůšková,

         susipažinęs su 2012 m. spalio 23 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai ir iš dalies keičiančio bei panaikinančio tam tikrus reglamentus (OL L 160, p. 80; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 391) 11 straipsnio ir bendrųjų Sąjungos teisės vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp ūkininkės B. Soukupová ir Ministerstvo zemědělství (Žemės ūkio ministerija) dėl to, kad ši ministerija atmetė ieškovės pareiškimą dalyvauti paramos suteikimo ūkininkams, anksčiau baigusiems ūkininkauti, programoje.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               3

               1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (OL L 6, p. 24; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk.,1 t., p. 215) 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Ši direktyva taikoma:

                        a)

                        įstatymų nustatytoms socialinės apsaugos sistemoms, kurios numato apsaugą šiais atvejais:

                  <…>

                        —

                        senatvės,

                  <…>

                        b)

                        socialinės paramos sistemai [nuostatoms] tiek, kiek ji [jos] papildo arba pakeičia a punkte nurodytas sistemas.“

               4

               Šios direktyvos 7 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės netaikyti jos nuostatų šiais atvejais:

                        a)

                        nustatant pensinį amžių senatvės ir ištarnauto laiko pensijoms gauti ir su tuo susijusias galimybes gauti kitas išmokas;

                        b)

                        nustatant lengvatas, susijusias su senatvės pensijų sistemomis, kurios taikomos vaikus užauginusiems asmenims, įgyjant teisę į išmokas nutraukus darbą ryšium su vaikų auginimu;

                  <…>
               2.   Valstybės narės reguliariai tikrina 1 dalyje nurodytas išimtis, kad, atsižvelgdamos į socialinę raidą konkrečiu klausimu, nuspręstų, ar yra pakankamai pagrindo toliau taikyti atitinkamas išlygas.“

               5

               Reglamento Nr. 1257/1999 23 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad ūkininkai turėtų būti skatinami anksti išeiti į pensiją, kad pagerintų žemės ūkio valdų gyvybingumą.

               6

               Pagal šio reglamento 40 konstatuojamąją dalį, be kita ko, turėtų būti remiamos priemonės nelygybei pašalinti ir lygioms moterų ir vyrų galimybėms skatinti.

               7

               Šio reglamento 2 straipsnio vienuoliktoje įtraukoje numatyta, kad parama kaimo plėtrai, susijusiai su ūkininkavimo veiklos rūšimis ir jų pertvarka, gali būti skirta nelygioms moterų ir vyrų teisėms panaikinti ir vienodoms galimybėms skatinti, ypač remiant moterų inicijuojamus ir įgyvendinamus projektus.

               8

               Reglamento Nr. 1257/1999 IV skyriaus „Ankstyvas išėjimas į pensiją“ 10 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Suteikiant paramą anksčiau išeinantiems į pensiją ūkininkams siekiama toliau išvardytų tikslų:

                        —

                        aprūpinti pajamomis pagyvenusius ūkininkus, apsisprendusius baigti ūkininkavimą,

                        —

                        skatinti pagyvenusių ūkininkų keitimą jaunesniais, kurie prireikus gali padidinti veikiančių žemės ūkio valdų ekonominį gyvybingumą,

                        —

                        keisti žemės ūkio paskirties žemės paskirtį, jei jos ekonominis gyvybingumas yra nepakankamas.“

               9

               Šio reglamento 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Ūkį perduodantis asmuo:

                        —

                        turi išties nutraukti komercinį ūkininkavimą, tačiau jis gali toliau tęsti nekomercinę veiklą ir toliau naudoti pastatus,

                        —

                        turi būti ne jaunesnis kaip 55 metų, bet valdos perdavimo metu dar nesulaukęs nustatyto [įprasto] pensinio amžiaus ir

                        —

                        iki perdavimo ūkininkavęs pastaruosius 10 metų.“

               10

               Šio reglamento 12 straipsnio 2 dalyje numatyta:
               „Ankstyvo išėjimo į pensiją paramos laikotarpis yra ne ilgesnis kaip 15 metų ūkį perduodančiam asmeniui ir 10 metų – ūkio darbininkui. Parama negali būti suteikiama po to, kai ūkį perduodančiam asmeniui sukako 75 metai, o darbininkas sulaukė įprasto pensinio amžiaus.
               Jeigu ūkį perduodančiam asmeniui įprastą senatvės pensiją moka valstybė narė, ankstyvo išėjimo į pensiją parama skiriama kaip priedas atsižvelgus į nacionalinės senatvės pensijos dydį.“

         Čekijos teisės aktai

               11

               Remdamasi Reglamentu Nr. 1257/1999, Čekijos Respublika 2005 m. sausio 26 d. priėmė Vyriausybės dekretą Nr. 69/2005, kuriuo nustatomos paramos ūkininkams, anksčiau baigusiems ūkininkauti, suteikimo sąlygos (nařízení vlády č. 69/2005 Sb., o stanovení podmínek pro poskytování dotace v souvislosti s předčasným ukončením provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele). Vyriausybės dekreto 1 straipsnyje numatyta, kad šio dekreto tikslas – teikti paramą pagal paramos ūkininkams, anksčiau baigusiems ūkininkauti, suteikimo programą.

               12

               Pagal šio vyriausybės dekreto 3 straipsnio 1 dalies b punktą užsiregistravimas pagal šią schemą siejamas su sąlyga, kad pareiškėjas pareiškimo pateikimo dieną nebūtų jaunesnis kaip 55 metų ir dar nebūtų sulaukęs amžiaus, būtino teisei į senatvės pensiją įgyti.

               13

               Pensijų draudimo įstatymo Nr. 155/1995 (zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění) redakcijos, taikytinos pagrindinės bylos aplinkybėms, 32 straipsnio, į kurį pateikiama nuoroda vyriausybės dekreto 3 straipsnio 1 dalies b punkte, 1 ir 2 dalyse numatyta:
               „1.   Pensinis amžius yra:

                        a)

                        vyrams – 60 metų;

                        b)

                        moterims:

                                 1)

                                 53 metai, jeigu jos užaugino ne mažiau kaip 5 vaikus;

                                 2)

                                 54 metai, jeigu jos užaugino 3 arba 4 vaikus;

                                 3)

                                 55 metai, jeigu jos užaugino 2 vaikus;

                                 4)

                                 56 metai, jeigu jos užaugino vieną vaiką; arba

                                 5)

                                 57 metai, jeigu apdraustosios sulaukė šio amžiaus 1995 m. gruodžio 31 d.

                  2.   Apdraustiesiems asmenims, kurie sulaukė 1 dalyje nustatyto amžiaus laikotarpiu nuo 1996 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d., pensinis amžius nustatomas prie mėnesio, kurį apdraustasis sulaukė šio amžiaus, pridedant 2 mėnesius vyrams ir 4 mėnesius moterims už kiekvienus kalendorinius metus, net nepilnus, laikotarpiu nuo 1995 m. gruodžio 31 d. iki dienos, kai pasiekiamos 1 dalyje nustatytos amžiaus ribos, ir pensiniu amžiumi laikomas amžius, kurio sulaukiama taip nustatyto mėnesio dieną, kuri atitinka apdraustojo asmens gimimo dieną; jeigu taip nustatytas mėnuo neturi tokios dienos, pensiniu amžiumi laikomas amžius, kurio sulaukiama paskutinę taip nustatyto mėnesio dieną.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               14

               1947 m. sausio 24 d. gimusi ūkininkė B. Soukupová užaugino du vaikus. 2004 m. gegužės 24 d. ji sulaukė amžiaus, kai atsirado teisė gauti senatvės pensiją taikant Įstatymo Nr. 155/1995 32 straipsnio 1 ir 2 dalis.

               15

               2006 m. spalio 3 d. B. Soukupová pateikė pareiškimą Nacionaliniam intervencijos į žemės ūkį fondui dėl dalyvavimo paramos suteikimo ūkininkams, anksčiau baigusiems ūkininkauti, programoje.

               16

               2006 m. gruodžio 20 d. šis pareiškimas buvo atmestas pagal Vyriausybės dekreto Nr. 69/2005 3 straipsnio 1 dalies b punktą motyvuojant tuo, kad šio pareiškimo pateikimo dieną B. Soukupová buvo sulaukusi amžiaus, būtino teisei į senatvės pensiją įgyti.

               17

               B. Soukupová pateikė skundą dėl šio sprendimo Ministerstvo zemědělství; ši ministerija jį atmetė 2007 m. balandžio 12 d. sprendimu.

               18

               B. Soukupová, siekdama ginčyti šį sprendimą, kreipėsi į Městský soud v Praze (Prahos miesto teismas). Ieškinyje ji tvirtino, kad Vyriausybės dekreto Nr. 69/2005 3 straipsnio 1 dalies b punktas prieštarauja Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalies antrai įtraukai, nes šiame reglamente kalbama apie „įprastą pensinį amžių“, o minėtame dekrete – apie „amžių, būtiną teisei į senatvės pensiją įgyti“. Nurodžiusi, kad 3 straipsnyje numatyta sąlyga yra diskriminacinė, nes amžius, būtinas teisei į senatvės pensiją įgyti, kaip jis suprantamas pagal minėtą 3 straipsnį, nustatytas skirtingai vyrams ir moterims, be to, moterims jis skiriasi, atsižvelgiant į užaugintų vaikų skaičių, B. Soukupová reikalavo, kad sąvoka „įprastas pensinis amžius“, kaip ji suprantama minėtame reglamente, būtų aiškinama taip, kad nebūtų diskriminuojami tam tikri pareiškėjai. Ji tvirtino, kad pagal Čekijos reglamentavimą moterims, užauginusioms daugiausia vaikų, objektyviai skirtas trumpesnis laikotarpis pareiškimui dalyvauti paramos suteikimo ūkininkams, anksčiau baigusiems ūkininkauti, programoje pateikti nei tas, kuris nustatytas vyrams arba moterims, užauginusioms mažiau vaikų.

               19

               2009 m. balandžio 30 d. sprendimu Městský soud v Praze panaikino minėtą Ministerstvo zemědělství sprendimą ir teigė, kad nėra teisinio motyvo pagrįsti skirtumą tarp vyro ūkininko ir moters ūkininkės, kiek tai susiję su galimybe gauti paramą žemės ūkiui. Taigi jis atmetė bet kokį aiškinimą, galintį sukelti nepagrįstą nevienodą požiūrį į pareiškėjus. Be to, jis nusprendė, kad amžius, leidžiantis dalyvauti paramos suteikimo ūkininkams, anksčiau baigusiems ūkininkauti, programoje, turi būti laikomas įprastu pensiniu amžiumi, vienodai nustatytu visiems pareiškėjams.

               20

                  Ministerstvo zemědělství pateikė kasacinį skundą dėl šio sprendimo Nejvyšší správní soud (Vyriausiasis administracinis teismas). Ministerija skunde tvirtino, kad Reglamente Nr. 1257/1999 numatytos konkrečios nuostatos tik dėl žemesnės pareiškėjų amžiaus ribos. Ji teigė, kad formuluočių „įprastas pensinis amžius“, kaip nustatyta šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies antroje įtraukoje, ir „pensinis amžius“, kaip nustatyta Įstatymo Nr. 155/1995 32 straipsnyje, prasmė yra panaši. Ši ministerija tvirtino, kad siekiant tiksliai ir objektyviai nustatyti įprastą pensinį amžių, kaip jis suprantamas pagal 11 straipsnį, buvo nuspręsta apibrėžti šį amžių vidaus teisės sistemoje taikant 32 straipsnį. Ministerstvo zemědělství taip pat nurodė, kad toks pats įprasto pensinio amžiaus nustatymo metodas įtvirtintas Čekijos vyriausybės programiniame dokumente „2004–2006 m. laikotarpio Čekijos Respublikos horizontalusis kaimo plėtros planas“, patvirtintame tiek šios valstybės vyriausybės 2003 m. liepos 9 d. Sprendimu Nr. 671, tiek 2004 m. rugsėjo 3 d. Europos Komisijos sprendimu 2004 CZ 06 G DO 001.

               21

               Abejodamas dėl B. Soukupová teisės dalyvauti paramos suteikimo ūkininkams, anksčiau baigusiems ūkininkauti, programoje, numatytos Vyriausybės dekrete Nr. 69/2005, ir manydamas, kad reikia gauti atsakymą dėl Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalies antroje įtraukoje nurodytos sąvokos „įprastas pensinis amžius“ išaiškinimo ir atsakymą į klausimą, ar vertinant paraiškas dalyvauti šioje programoje pagal Sąjungos teisę galima daryti skirtumą tarp pareiškėjų, atsižvelgiant į jų lytį ir užaugintų vaikų skaičių, Nejvyšší správní soud nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar „įprasto pensinio amžiaus“ sąvoką perduodant ūkį pagal reglamento [Nr. 1257/1999] 11 straipsnį galima aiškinti kaip konkretaus pareiškėjo „amžių, būtiną teisei į senatvės pensiją įgyti“ pagal nacionalinę teisę?

                        2.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą bus atsakyta teigiamai: ar su Sąjungos teise ir jos bendraisiais principais suderinama tai, kad „įprastas pensinis amžius“ perduodant ūkį atskiriems pareiškėjams nustatomas skirtingai, atsižvelgiant į jų lytį ir užaugintų vaikų skaičių?

                        3.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą bus atsakyta neigiamai: į kokius kriterijus turi atsižvelgti nacionalinis teismas, aiškindamas „įprasto pensinio amžiaus“ sąvoką ūkio perdavimo pagal reglamento [Nr. 1257/1999] 11 straipsnį atveju?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pateikdamas pirmąjį ir antrąjį klausimus, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės klausia, ar su Sąjungos teise ir jos bendraisiais vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principais suderinama tai, kad taikant atitinkamos valstybės narės nacionalinės pensijų sistemos nuostatas dėl amžiaus, būtino teisę į senatvės pensiją įgyti, „įprastas pensinis amžius“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalies antrą įtrauką, nustatomas skirtingai, atsižvelgiant į pareiškėjo, prašančio anksčiau į pensiją išėjusių ūkininkų paramos, lytį, o moteriškos lyties pareiškėjų atveju – į suinteresuotosios užaugintų vaikų skaičių.

               23

               Šiuo atžvilgiu visų pirma svarbu nurodyti, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1257/1999 10 straipsnio 1 dalies, anksčiau į pensiją išėjusių ūkininkų paramos mechanizmo tikslas – be kita ko, suteikti pajamų pagyvenusiems ūkininkams, kurie nusprendžia baigti ūkininkauti, ir skatinti jų pakeitimą ūkininkais, kurie prireikus gali padidinti veikiančių žemės ūkio valdų ekonominį gyvybingumą. Pastarasis tikslas taip pat nurodytas šio reglamento 23 konstatuojamojoje dalyje.

               24

               Iš to matyti, kad ši ankstyvo išėjimo į pensiją parama yra ekonominė paskata, kuria siekiama paskatinti pagyvenusius ūkininkus galutinai baigti ūkininkauti anksčiau, nei jie tai darytų įprastomis sąlygomis, ir taip palengvinti struktūrinius žemės ūkio sektoriaus pakeitimus, siekiant labiau užtikrinti žemės ūkio valdų gyvybingumą.

               25

               Reikia konstatuoti, kaip išvados 47 punkte nurodė generalinis advokatas, kad Reglamente Nr. 1257/1999 numatyta anksčiau į pensiją išėjusių ūkininkų parama yra Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) finansuojama bendros žemės ūkio politikos priemonė, skirta žemės ūkio valdų gyvybingumui užtikrinti, o ne Direktyvos 79/7 taikymo sričiai priklausanti socialinio draudimo išmoka.

               26

               Tačiau nors šiomis sąlygomis „įprasto pensinio amžiaus“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalies antrą įtrauką, nustatymas, nesant suderinimo Sąjungos teisėje, priskiriamas valstybių narių kompetencijai, taikydamos šį reglamentą valstybės narės negali remtis nevienodu požiūriu, kurį pagal Direktyvos 79/7 7 straipsnio 1 dalį joms leidžiama išlaikyti nustatant pensinį amžių socialinės apsaugos srityje. Negali būti laikoma, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas suteikė teisę šioms valstybėms narėms, įgyvendinančioms šį reglamentą, priimti priemones, kurios pažeistų bendruosius Sąjungos teisės principus ir pagrindines teises, vien dėlto, kad jis pateikė nuorodą į nesuderintą sąvoką (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 27 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C-540/03, Rink. p. I-5769, 22 ir 23 punktus).

               27

               Be to, reikia nurodyti, kad Reglamento Nr. 1257/1999 40 konstatuojamojoje dalyje rekomenduojama remti priemones, kuriomis siekiama panaikinti nelygybę ir skatinti lygias vyrų ir moterų galimybes. Šio reglamento 2 straipsnio vienuoliktoje įtraukoje taip pat numatyta, kad parama kaimo plėtrai gali būti susijusi su nelygybės panaikinimu ir lygių vyrų ir moterų galimybių skatinimu. Todėl iš šių nuostatų matyti, kad paramos, kuri suteikiama remiantis šiuo reglamentu, atžvilgiu svarbu užtikrinti vienodą požiūrį į moteris ir vyrus ir kartu uždrausti bet kokią diskriminaciją pagal lytį.

               28

               Todėl įgyvendindamos Reglamentą Nr. 1257/1999 valstybės narės pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 51 straipsnio 1 dalį turi laikytis vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų, įtvirtintų šios chartijos 20 straipsnyje, 21 straipsnio 1 dalyje ir 23 straipsnyje.

               29

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas būtų objektyviai pateisinamas (žr., be kita ko, 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo National Farmers’ Union ir kt., C-354/95, Rink. p. I-4559, 61 punktą; 2010 m. liepos 11 d. Sprendimo Grootes, C-152/09, Rink. p. I-11285, 66 punktą bei 2011 m. kovo 1 d. Sprendimo Association belge des Consommateurs Test-Achats ir kt., C-236/09, Rink. p. I-773, 28 punktą).

               30

               Šioje byloje reikia konstatuoti, kad pagyvenusių moteriškos ir vyriškos lyčių ūkininkų situacija yra panaši atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1257/1999 10 straipsnio 1 dalyje numatyta ankstyvo išėjimo į pensiją parama siekiamą tikslą paskatinti šiuos ūkininkus, nesvarbu, kokia jų lytis ir kiek vaikų jie užaugino, galutinai baigti anksčiau ūkininkauti, siekiant labiau užtikrinti žemės ūkio valdų gyvybingumą, kaip tai matyti iš šio sprendimo 24 punkto. Šie ūkininkai, tiek vyrai, tiek moterys, gali pretenduoti į tokią paramą, jeigu jie, kaip reikalaujama šio reglamento 11 straipsnio 1 dalyje, galutinai nutraukė bet kokį komercinį ūkininkavimą, iki šio perdavimo ūkininkavo dešimt metų ir yra ne jaunesni kaip 55 metų, bet šio perdavimo metu dar nesulaukę įprasto pensinio amžiaus.

               31

               Šiomis sąlygomis Sąjungos teisei ir jos bendriesiems vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principams prieštarautų tai, kad šios situacijos būtų vertinamos skirtingai dėl to, kad taikant atitinkamos valstybės narės nacionalinės sistemos nuostatas „įprastas pensinis amžius“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 straipsnio antrą įtrauką, nustatomas skirtingai, t. y. pagal anksčiau į pensiją išėjusių ūkininkų paramos pareiškėjo lytį ir moteriškos lyties pareiškėjų atveju – pagal suinteresuotosios užaugintų vaikų skaičių.

               32

               Šios teisės ir šių principų nesilaikoma, jeigu leidžiama objektyviai nepagrįstai nevienodai vertinti šios ankstyvo išėjimo į pensiją paramos pareiškėjus, kurie dėl savo lyties ir (kai pareiškėjai yra moteriškos lyties) dėl užaugintų vaikų skaičiaus priklauso kategorijai ūkininkų, kurie šio amžiaus, nustatomo pagal nacionalinės sistemos nuostatas, sulaukia anksčiau nei kitai kategorijai priklausantys ūkininkai. Tokiu atveju antrajai kategorijai priklausantiems ūkininkams suteikiamas ilgesnis laikotarpis pateikti pareiškimą dėl paramos, todėl be objektyvaus pateisinimo jie turi privilegijų, palyginti su priklausančiaisiais pirmajai kategorijai, kurių tokiems patiems pareiškimams taikomos griežtesnės šios paramos suteikimo sąlygos.

               33

               Pagrindinėje byloje remiantis nagrinėjamais teisės aktais toks asmuo, kaip antai B. Soukupová, kuri baigia ūkininkauti būdama tokio amžiaus, kuris yra tarp įprasto pensinio amžiaus, nustatomo pagal šiuos teisės aktus atsižvelgiant į lytį ir užaugintų vaikų skaičių, ir įprasto pensinio amžiaus, nustatomo pagal šiuos teisės aktus ūkininkams vyrams, negali gauti ankstyvo išėjimo į pensiją paramos, todėl visą tolesnį gyvenimo laikotarpį jos teisės yra apribotos, t. y. ji gauna už šią paramą mažesnio dydžio senatvės pensiją, o ūkininkas vyras, kuris baigia ūkininkauti tokio paties amžiaus kaip ji, gali gauti tokią paramą iš viso per penkiolikos metų laikotarpį arba kol jam sukaks septyniasdešimt penkeri metai, kaip tai nustatyta Reglamento Nr. 1257/1999 12 straipsnio 2 dalyje, atskaitant iš atitinkamos valstybės narės mokamos senatvės pensijos.

               34

               Priešingai, nei teigia Čekijos ir Lenkijos vyriausybės, toks nevienodas požiūris, kaip taikomas pagal nacionalinės teisės aktus pagrindinėje byloje, negali būti objektyviai pagrįstas. Kaip išvados 61 punkte nurodė generalinis advokatas, struktūrinių pakeitimų žemės ūkio sektoriuje tikslų, kurie siejami su ankstyvo išėjimo į pensiją parama, teikiama pagal Reglamentą Nr. 1257/1999, valstybės narės akivaizdžiai gali pasiekti netaikydamos nevienodo požiūrio.

               35

               Kalbant apie vienodo požiūrio principo nesilaikymo pasekmes tokioje situacijoje, kokia aptariama pagrindinėje byloje, reikia priminti, kad Sąjungos teisei prieštaraujančios diskriminacijos atveju tol, kol nėra priimtos vienodą požiūrį atkuriančios priemonės, lygybės principo laikymasis gali būti užtikrintas tik neprivilegijuotai kategorijai priklausantiems asmenims suteikiant tas pačias privilegijas kaip ir priklausantiesiems privilegijuotai kategorijai (žr. 1999 m. sausio 26 d. Sprendimo Terhoeve, C-18/95, Rink. p. I-345, 57 punktą ir 2011 m. birželio 22 d. Sprendimo Landtová, C-399/09, Rink. p. I-5573, 51 punktą). Taigi neprivilegijuotam asmeniui turi būti suteiktos tokios pačios sąlygos kaip asmeniui, kuris naudojasi atitinkama privilegija.

               36

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: su Sąjungos teise ir jos bendraisiais vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principais nesuderinama tai, kad taikant atitinkamos valstybės narės nacionalinės pensijų sistemos nuostatas dėl amžiaus, būtino teisę į senatvės pensiją įgyti, „įprastas pensinis amžius“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1257/1999 11 straipsnio 1 dalies antrą įtrauką, nustatomas skirtingai, atsižvelgiant į pareiškėjo, prašančio anksčiau į pensiją išėjusių ūkininkų paramos, lytį, o moteriškos lyties pareiškėjų atveju – į suinteresuotosios užaugintų vaikų skaičių.

         Dėl trečiojo klausimo

               37

               Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį ir antrąjį klausimus, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               38

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Su Sąjungos teise ir jos bendraisiais vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principais nesuderinama tai, kad taikant atitinkamos valstybės narės nacionalinės pensijų sistemos nuostatas dėl amžiaus, būtino teisę į senatvės pensiją įgyti, „įprastas pensinis amžius“, kaip jis suprantamas pagal 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai ir iš dalies keičiančio bei panaikinančio tam tikrus reglamentus 11 straipsnio 1 dalies antrą įtrauką, nustatomas skirtingai, atsižvelgiant į pareiškėjo, prašančio anksčiau į pensiją išėjusių ūkininkų paramos, lytį, o moteriškos lyties pareiškėjų atveju – į suinteresuotosios užaugintų vaikų skaičių.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: čekų.