title: 2012 m. gegužės 24 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Formula One Licensing BV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) ir Global Sports Media Ltd.#Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinis prekių ženklas „F1‑LIVE“ – Žodinių tarptautinių ir nacionalinių prekių ženklų „F1“ ir vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „F1 Formula 1“ savininko protestas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Apibūdinamasis elementas – Apsaugos, skirtos ankstesniam nacionaliniam prekių ženklui, panaikinimas – Galimybė supainioti.#Byla C‑196/11 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gegužės 24 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Bendrijos prekių ženklas — Vaizdinis prekių ženklas „F1-LIVE“ — Žodinių tarptautinių ir nacionalinių prekių ženklų „F1“ ir vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „F1 Formula 1“ savininko protestas — Skiriamojo požymio nebuvimas — Apibūdinamasis elementas — Apsaugos, skirtos ankstesniam nacionaliniam prekių ženklui, panaikinimas — Galimybė supainioti“
      Byloje C-196/11 P
      dėl 2011 m. balandžio 27 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Formula One Licensing BV, įsteigta Roterdame (Nyderlandai), atstovaujama Rechtsanwältinnen K. Sandberg ir B. Klingberg,
      apeliantė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:

         Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamai A. Folliard-Monguiral,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,

         Global Sports Media Ltd, įsteigtai Hamiltone (Bermudai), atstovaujamai advokato T. de Haan,
      įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský, E. Juhász (pranešėjas), G. Arestis ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. gruodžio 14 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniu skundu Formula One Licensing BV prašo panaikinti 2011 m. vasario 17 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Formula One Licensing prieš VRDT – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09, Rink. p. II-427, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2008 m. spalio 16 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 7/2008-1), susijusio su protesto procedūra tarp Racing-Live SAS ir Formula One Licensing BV (toliau – ginčijamas sprendimas).

         Teisinis pagrindas

               2

               1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), iš dalies pakeistas 2003 m. spalio 27 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1992/2003 (OL L 296, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 40/94), buvo panaikintas ir pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), įsigaliojusiu 2009 m. balandžio 13 d. Vis dėlto, atsižvelgiant į faktinių aplinkybių datą, šiam ginčui dar taikomas Reglamentas Nr. 40/94.

               3

               Reglamento Nr. 40/94 5 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
               „kadangi vis dėlto Bendrijos teisės aktai, susiję su prekių ženklais, nepakeičia valstybių narių prekių ženklus reguliuojančių teisės aktų; kadangi iš tiesų reikalavimas, kad įmonės padavinėtų paraiškas registruoti savo prekių ženklus kaip Bendrijos prekių ženklus, neturėtų būti laikomas pagrįstu, nacionaliniai prekių ženklai ir toliau išlieka būtini toms įmonėms, kurios nenori apsaugoti savo prekių ženklų Bendrijos lygiu.“

               4

               Pagal šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktą ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas; suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu.

               5

               To paties reglamento 8 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta:
               „Šio straipsnio 1 dalyje nurodyti „ankstesni prekių ženklai“ reiškia:

                        a)

                        tokius prekių ženklus, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą, prireikus atsižvelgiant į šiems prekių ženklams prašomus suteikti prioritetus:

                                 i)

                                 Bendrijos prekių ženklus;

                                 ii)

                                 prekių ženklus, įregistruotus valstybėje narėje, o Belgijos, Nyderlandų ar Liuksemburgo atvejais – Beniliukso prekių ženklų tarnyboje;

                                 iii)

                                 prekių ženklus, įregistruotus pagal valstybėje narėje galiojančius tarptautinius susitarimus;

                                 iv)

                                 pagal Bendrijoje galiojančius tarptautinius susitarimus įregistruoti prekių ženklai.“

               6

               Pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus pareikštas registruoti prekių ženklas neregistruojamas, jeigu jis yra tapatus ankstesniam prekių ženklui arba panašus į jį, ir turi būti registruojamas prekėms arba paslaugoms, kurios nėra panašios į tas, kurioms yra įregistruotas ankstesnis prekių ženklas, jeigu, kalbant apie ankstesnį Bendrijos prekių ženklą, pareikštas registruoti prekių ženklas turi gerą vardą Europos Sąjungoje arba, kalbant apie ankstesnį nacionalinį prekių ženklą, pareikštas registruoti prekių ženklas turi gerą vardą toje valstybėje narėje ir jeigu dėl prekių ženklo vartojimo be rimtos priežasties gali atsirasti galimybė nesąžiningai įgyti pranašumą arba pakenkti ankstesnio prekių ženklo išskirtinumui ar jo geram vardui.

               7

               Pagal 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92) 3 straipsnio 1 dalies b punktą ir 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 299, p. 25), kuria buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 89/104, 3 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami arba, jeigu įregistruoti, jų registracija gali būti pripažinta negaliojančia, prekių ženklai, neturintys jokių skiriamųjų požymių.

         Ginčo aplinkybės

               8

               2004 m. balandžio 13 d.Racing-Live SAS, kurią prašomo įregistruoti prekių ženklo, savininkė pakeitė Global Sports Media Ltd (toliau – Global Sports Media), pateikė VRDT paraišką įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą šį vaizdinį prekių ženklą:

               9

               Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašoma registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti (toliau – Nicos sutartis) 16, 38 ir 41 klasėms ir pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:

                        —

                        16 klasė: „Žurnalai, brošiūros, knygos; visos šios prekės susijusios su formulė 1 sritimi“,

                        —

                        38 klasė: „Pateikimas ir knygų, žurnalų bei laikraščių platinimas kompiuterių terminalais; visos šios paslaugos susijusios su formulė 1 sritimi“, ir

                        —

                        41 klasė: „Knygų, straipsnių ir periodinių leidinių paskelbimas elektroniniu būdu; informacija apie pramogas; konkursų internete organizavimas; vietų į renginius rezervavimas; lošimai internetu; visos šios paslaugos susijusios su formulė 1 sritimi“.

               10

               Registracijos paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 5/2005; 2005 m. gegužės 5 d.Formula One Licensing BV (toliau – Formula One Licensing) pateikė protestą dėl nagrinėjamo prekių ženklo registracijos, grindžiamą Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu ir 5 dalimi.

               11

               Protestas buvo grindžiamas, be kita ko, šiais ankstesniais, tariamai gerą vardą turinčiais prekių ženklais:

                        —

                        žodiniu prekių ženklu „F1“, kuriam taikoma 1999 m. gruodžio 20 d. tarptautinės registracijos Nr. 732 134, galiojančios Danijoje, Vokietijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Vengrijoje ir skirtos Nicos sutarties 16, 38 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms, apsauga, 2000 m. gegužės 10 d. nacionalinės registracijos Nr. 30 007 412, galiojančios Vokietijoje ir apimančios minėtos sutarties 41 klasės paslaugas, apsauga ir 2001 m. rugpjūčio 13 d. nacionalinės registracijos Nr. 2 277 746 D, galiojančios Jungtinėje Karalystėje ir apimančios minėtos sutarties 16 ir 38 klasių prekes ir paslaugas, apsauga, ir

                        —

                        šiuo vaizdiniu prekių ženklu „F1 Formula 1“, kuriam taikoma 2003 m. gegužės 19 d. Bendrijos registracijos Nr. 631531, skirtos Nicos sutarties 16, 38 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms, apsauga:

               12

               2007 m. spalio 17 d. sprendimu VRDT protestų skyrius, remdamasis žodinio prekių ženklo „F1“ ankstesne tarptautine registracija Nr. 732 134, patenkino protestą. Jis konstatavo, kad prekės ir paslaugos, žymimos prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, yra panašios arba tapačios, o žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra vidutiniškai panašūs, todėl yra galimybė supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.

               13

               2007 m. gruodžio 14 d.Racing-Live SAS pateikė apeliaciją dėl šio sprendimo. 2008 m. spalio 16 d. ginčijamu sprendimu VRDT pirmoji apeliacinė taryba patenkino apeliaciją ir panaikino minėtą Protestų skyriaus sprendimą, iš esmės nusprendusi, kad ankstesni prekių ženklai ir prašomas įregistruoti prekių ženklas negali būti supainioti ir kad aplinkybė, jog sutampa jų žodinis elementas „F1“, šiuo atžvilgiu yra nepakankama, nes šis elementas minėtame prekių ženkle suvokiamas kaip apibūdinamasis.

         Ieškinys Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               14

               2009 m. sausio 14 d.Formula One Licensing Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Šį ieškinį, grindžiamą dviem pagrindais, Bendrasis Teismas atmetė.

               15

               Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

               16

               Skundžiamo sprendimo 28 punkte Bendrasis Teismas dėl nagrinėjamų prekių ir paslaugų panašumo konstatavo, kad „[ginčijamo] sprendimo 25 ir 26 punktuose Apeliacinė taryba nusprendė, jog įstojusios į bylą šalies veikla, kalbant apie prekybą spaudiniais ir pateikimą internetu (t. y. 16 ir 38 klasių prekės ir paslaugos), yra tapati ieškovės veiklai ir kad paskelbimo internete ir pramogų internete paslaugos „Formulė 1“ srityje (t. y. 41 klasės paslaugos) ir ieškovės siūlomos paslaugos yra labai panašios“.

               17

               Dėl žymenų, dėl kurių kilo ginčas, palyginimo ir to, kaip juos suvokia atitinkama visuomenė, Bendrasis Teismas, pripažinęs, kad žymuo „F1“ tarptautiniame prekių ženkle ir elementas „F1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle sutampa, pirmiausia išanalizavo elemento „F1“ vaidmenį pastarajame prekių ženkle ir ypač klausimą, ar šis elementas yra „dominuojantis“.

               18

               Remdamasis turimais įrodymais skundžiamo sprendimo 43 ir 44 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad sąvoka „Formulė 1“ bendrai naudojama lenktyninių automobilių sportui nurodyti, ir kad „santrumpa „F 1“ yra bendrinė kaip ir junginys „Formulė 1“.

               19

               Dėl ieškovės argumento, susijusio su ankstesniu prekių ženklu, skundžiamo sprendimo 46 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad vien dėl fakto, kad ankstesnis žodinis prekių ženklas buvo įregistruotas kaip nacionalinis ar tarptautinis prekių ženklas, neatmetama galimybė, kad jis yra aiškiai apibūdinamojo pobūdžio arba, kitaip tariant, kad jam būdingas tik silpnas skiriamasis požymis nurodytų prekių ir paslaugų atžvilgiu. Tačiau skundžiamo sprendimo 47 punkte Bendrasis Teismas priminė, kad tarptautinio ar nacionalinio prekių ženklo, šiuo atveju ieškovės prekių ženklų, galiojimas gali būti paneigiamas ne per Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą, o tik per atitinkamoje valstybėje narėje pradėtą registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą.

               20

               Skundžiamo sprendimo 49 punkte Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad, „atsižvelgiant į šiuos paaiškinimus ir pateiktus įrodymus, reikia daryti išvadą, jog atitinkama visuomenė elementą „f 1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle suvoktų ne kaip skiriamąjį elementą, bet kaip apibūdinti skirtą elementą“. Atitinkamai minėto sprendimo 57 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad vartotojai įprastos tipografijos „F 1“ laikytų „Formulė 1“ santrumpa, t. y. apibūdinamąja nuoroda, ir padarė išvadą, kad nėra galimybės supainioti prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas.

               21

               Toliau Bendrasis Teismas atliko vizualų, fonetinį ir konceptualų prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnio Bendrijos prekių ženklo palyginimą ir skundžiamo sprendimo 61 punkte priėjo prie išvados, kad „šiuo atveju, visapusiškai vertinant galimybę supainioti, kai nėra vizualaus panašumo ir fonetinis bei konceptualus panašumai tik labai nedideli, pakanka konstatuoti, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog nėra galimybės supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas, nes atitinkama visuomenė nesupainiotų prašomo įregistruoti prekių ženklo su ieškovės prekių ženklu. Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad bendrinė reikšmė, kurią visuomenė suteikia žymeniui „F 1“, užtikrina, kad ši visuomenė suvoks, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas yra susijęs su „Formulė 1“, bet dėl visiškai skirtingo išdėstymo jo nesusies su ieškovės veikla“.

               22

               Antrasis ieškinio, pateikto Bendrajame Teisme, pagrindas susijęs su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies pažeidimu.

               23

               Prieš atmesdamas šį pagrindą skundžiamo sprendimo 67 punkte Bendrasis Teismas nurodė:
               „Taigi, kaip matyti iš [ginčijamo] sprendimo 66 punkto, žymuo, kurio naudojimą ir tariamą gerą vardą ieškovė įrodė, yra tik tas, kuris Bendrijos lygiu buvo įregistruotas Nr. 631531, t. y. logotipas. Todėl pirmiausia kyla klausimas, ar nagrinėjami vaizdiniai prekių ženklai yra tapatūs arba panašūs. Iš tikrųjų žymens skiriamasis požymis ir geras vardas atsiranda virtualiai sujungus labai kontrastingomis spalvomis pavaizduotą raidę „f“ ir skaitmenį „1“. Vien aplinkybės, kad prašomame įregistruoti prekių ženkle yra raidė „f“ ir skaitmuo „1“, kai šis buvimas nėra išskirtinis, nepakanka padaryti išvadą, kad nagrinėjami prekių ženklai yra susiję. Todėl, nepaisant fonetinio ir konceptualus panašumo, reikia patvirtinti Apeliacinės tarybos išvadą, kad nė vienas prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas neprimena visuomenei logotipo „F 1“, tad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, negali būti laikomi panašiais“.

         Šalių reikalavimai

               24

               Apeliaciniu skundu Formula One Licensing Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą, patenkinti jos prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą arba, nepatenkinus šių reikalavimų, grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo ir priteisti iš VRDT ir Global Sports Media bylinėjimosi išlaidas, įskaitant patirtas pirmojoje instancijoje.

               25

               VRDT prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

               26

                  Global Sports Media prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               27

               Apeliacinį skundą Formula One Licensing grindžia trimis pagrindais.

               28

               Pirmąjį pagrindą dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo, kiek tai susiję su elemento „F1“ skiriamuoju požymiu, sudaro keturios dalys. Šios dalys atitinkamai susijusios su nuorodos į konkrečias prekes ir paslaugas nebuvimu, faktinių aplinkybių, susijusių su elementu „F1“ ir sąvoka „Formulė 1“, iškraipymu, nepripažinimu, kad dėl to, jog [elementas „F1“] buvo naudotas kaip registruoto Bendrijos prekių ženklo dalis, buvo įgytas skiriamasis požymis, ir galiausiai neteisėtu apsaugos, skirtos ankstesniam prekių ženklui, panaikinimu.

               29

               Antrasis ir trečiasis pagrindai susiję su, pirma, Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, padarytu dėl klaidingai atlikto galimybės supainioti vertinimo, ir, antra, to paties reglamento 8 straipsnio 5 dalies pažeidimu.

               30

               Pirmiausia reikia išnagrinėti ketvirtą pirmojo pagrindo dalį.

         Šalių argumentai

               31

               Ketvirta pirmojo pagrindo dalimi Formula One Licensing nurodo, kad skundžiamo sprendimo 44, 49, 51, 57, 61 ir 67 punktuose Bendrasis Teismas paneigė ankstesnio žodinio prekių ženklo „F1“ skiriamąjį požymį ir apsaugą ir taip pažeidė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.

               32

                  Formula One Licensing nuomone, Bendrojo Teismo išvada, kad apibūdinimas „F1“ suvokiamas kaip bendrinis, teisiniu požiūriu yra klaidinga, nes lemia jos įregistruotų prekių ženklų „F1“, parašytų standartine tipografija, registracijos panaikinimą de facto, o toks panaikinimas yra neleistinas. Apeliantė primena, kad šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 48 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad VRDT turėjo patikrinti, kaip atitinkama visuomenė suvokia elementą „F1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle. Tačiau ji mano, kad nustatyti šio patikrinimo apribojimai, dėl kurių jis negali lemti to, kad būtų paneigiamas ankstesnių prekių ženklų skiriamasis požymis ir pernelyg sumažinama jiems taikomos apsaugos apimtis.

               33

               Apeliantė nurodo, kad tikrindamas Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą Bendrasis Teismas neturi paneigti prekių ženklo, kuriuo grindžiamas protestas, skiriamojo požymio buvimo ir jo registracijos galiojimo. Šiuo atžvilgiu ji nurodo 2007 m. gruodžio 13 d. Bendrojo Teismo sprendimą Xentral prieš VRDT – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM) (T-134/06, Rink. p. II-5213, 36 punktas), pagal kurį nacionalinio prekių ženklo registracijos galiojimas gali būti paneigiamas ne per Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą, o tik per atitinkamoje valstybėje narėje pradėtą registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą.

               34

               Todėl, Formula One Licensing nuomone, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai paneigė ankstesnių prekių ženklų, parašytų standartine tipografija, skiriamąjį požymį.

               35

               VRDT nurodo, kad tvirtindama, jog buvo visiškai panaikinta ankstesnio žodinio prekių ženklo „F1“ apsauga, apeliantė nurodo skundžiamo sprendimo 44, 49, 51, 57, 61 ir 67 punktus, tačiau šiuose punktuose pateikti tik tvirtinimai, susiję su žodinio elemento „F1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle suvokimu. VRDT primena, kad dėl ankstesnio žymens pakartojimo ginčijamame Bendrijos prekių ženkle negali būti konstatuojama galimybė supainioti, jeigu šis žymuo ginčijamame prekių ženkle naudojamas tik apibūdinti, ir kad šiuo atveju skundžiamo sprendimo 51 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog žymuo „F 1“ neužima autonomiškos skiriamosios pozicijos prašomame įregistruoti prekių ženkle, nes ginčijamame žymenyje jis paprasčiausia neatlieka skiriamojo elemento vaidmens.

               36

                  Global Sports Media mano, kad ketvirta pirmojo pagrindo dalis yra grindžiama klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, nes Bendrasis Teismas nepanaikino žodinio prekių ženklo „F1“ registracijos, o tik konstatavo, kad atitinkama visuomenė elementą „F1“ prekių ženkle „F1-LIVE“ suvoktų kaip bendrinę sąvoką. Ji priduria, kad sąvokos „F1“ vartojimas siekiant apibūdinti yra leistinas, nes toks elemento vartojimas neturėtų būti ginčijamas prekių ženklų teisės požiūriu (2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Gerolsteiner Brunnen, C-100/02, Rink. p. I-691, 19 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Adam Opel, C-48/05, Rink. p. I-1017, 42 ir 43 punktai).

         Teisingumo Teismo vertinimas

               37

               Pagal Reglamento Nr. 40/94 5 konstatuojamąją dalį ir pagal Reglamento Nr. 207/2009 6 konstatuojamąją dalį „Bendrijos teisės aktai, susiję su prekių ženklais, nepakeičia valstybių narių prekių ženklus reguliuojančių teisės aktų“.

               38

               Skundžiamo sprendimo 47 punkte Bendrasis Teismas priminė, kad pagal jo paties praktiką tarptautinio ar nacionalinio prekių ženklo, šiuo atveju ieškovės prekių ženklų, galiojimas gali būti paneigiamas ne per Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą, o tik per atitinkamoje valstybėje narėje pradėtą registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą (2008 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Shaker prieš VRDT – Limiñana y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker) (T-7/04, Rink. p. II-3085, 26 punktas). Reikia pastebėti, kad ši praktika grindžiama idėja, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas įtvirtino sistemą, pagrįstą Bendrijos prekių ženklo ir nacionalinių prekių ženklų koegzistavimu, nes minėto sprendimo 26 punkte Bendrasis Teismas nurodė savo 2002 m. spalio 23 d. Sprendimą Matratzen Concord prieš VRDT – Hukla Germany (MATRATZEN) (T-6/01, Rink. p. II-4335, 55 punktas).

               39

               Šiems Bendrojo Teismo argumentams reikia pritarti.

               40

               Iš Bendrijos prekių ženklų ir nacionalinių prekių ženklų koegzistavimo ir iš aplinkybės, kad pastarųjų registracija nepriskirtina VRDT kompetencijai ir jų atžvilgiu Bendrasis Teismas neturi įgaliojimų vykdyti teisminės priežiūros, išplaukia, kad per protesto dėl paraiškos įregistruoti Bendrijos prekių ženklą procedūrą negali būti ginčijamas nacionalinių prekių ženklų registracijos galiojimas.

               41

               Todėl per tokią protesto procedūrą negalima konstatuoti, atsižvelgiant į žymenį, tapatų valstybėje narėje saugomam prekių ženklui, tokio absoliutaus atmetimo pagrindo, kaip antai skiriamojo požymio nebuvimo, numatyto Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte ir direktyvų 89/104 ir 2008/95 3 straipsnio 1 dalies b punkte. Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad nurodymas, jog žymuo yra apibūdinamasis arba bendrinis, prilygsta jo skiriamojo požymio paneigimui.

               42

               Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 48 punkto, jeigu protestas, grindžiamas ankstesnio nacionalinio prekių ženklo egzistavimu, pateiktas dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos, VRDT ir vėliau Bendrasis Teismas turi patikrinti, kaip atitinkama visuomenė suvokia žymenį, tapatų šiam nacionaliniam prekių ženklui, esantį prašomame įregistruoti prekių ženkle, ir prireikus įvertinti šio žymens skiriamojo požymio laipsnį.

               43

               Tačiau, kaip teisingai nurodo apeliantė, nustatyti tam tikri šių patikrinimų apribojimai.

               44

               Minėti patikrinimai negali baigtis konstatavimu, kad žymuo, tapatus įregistruotam ir saugomam nacionaliniam prekių ženklui, neturi skiriamojo požymio, nes toks konstatavimas būtų nesuderinamas nei su Bendrijos prekių ženklų ir nacionalinių prekių ženklų koegzistavimu, nei su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, aiškinamu atsižvelgiant į to paties straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį.

               45

               Iš tikrųjų taip konstatavus būtų pakenkta nacionaliniams prekių ženklams, tapatiems žymeniui, kuris laikomas neturinčiu skiriamojo požymio, nes įregistravus tokį Bendrijos prekių ženklą susidarytų situacija, dėl kurios galėtų būti panaikinta nacionalinė šių prekių ženklų apsauga. Taigi taip konstatavus būtų neatsižvelgiama į Reglamentu Nr. 40/94 įtvirtintą sistemą, grindžiamą Bendrijos prekių ženklų ir nacionalinių prekių ženklų koegzistavimu, kaip tai išplaukia iš šio reglamento 5 konstatuojamosios dalies, nes tarptautinio ar nacionalinio prekių ženklo registracijos galiojimas gali būti ginčijamas nesant skiriamojo požymio tik per atitinkamoje valstybėje narėje pradėtą registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą pagal direktyvų 89/104 ir 2008/95 3 straipsnio 1 dalies b punktus.

               46

               Reikia priminti, jog Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktyje aiškiai numatyta, kad per protesto procedūrą kaip į ankstesnius prekių ženklus reikia atsižvelgti į valstybėje narėje įregistruotus prekių ženklus.

               47

               Iš to išplaukia, kad, siekiant nepažeisti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto, turi būti pripažinta, kad nacionalinis prekių ženklas, kuriuo grindžiamas protestas dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos, turi tam tikrą skiriamąjį požymį.

               48

               Tačiau šiuo atveju Bendrasis Teismas to nepadarė.

               49

               Pirmiausia skundžiamo sprendimo 44 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad žymuo „F 1“ gali būti naudojamas apibūdinti, ir kad jis, kaip santrumpa, yra bendrinis kaip ir junginys „formulė 1“. Šio sprendimo 49 ir 51 punktuose jis nusprendė, kad elementas „f 1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle suvokiamas ne kaip skiriamasis elementas, bet kaip apibūdinti skirtas elementas.

               50

               Toliau skundžiamo sprendimo 57 ir 61 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad vartotojai įprastos tipografijos „F 1“ laikytų „Formulė 1“ santrumpa, t. y. apibūdinamąja nuoroda, ir kad visuomenė priskirtų žymeniui „F1“ bendrinę reikšmę. Galiausiai minėto sprendimo 67 punkte jis pridūrė, kad tai, jog prašomame įregistruoti prekių ženkle yra raidė „f“ ir skaitmuo „1“, nesuteikia jokio išskirtinumo.

               51

               Nors skundžiamo sprendimo 44, 49, 51, 57, 61 ir 67 punktuose pateikti tvirtinimai yra susiję su žymeniu ankstesniame prekių ženkle arba elementu „F1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle, nes šio sprendimo 54 punkte Bendrasis Teismas nurodė, jog šis žymuo ir šis elementas yra bendri, šiais konstatavimais Bendrasis Teismas patvirtino, kad minėtas žymuo yra bendrinis, apibūdinamasis ir neturintis skiriamojo požymio.

               52

               Todėl Bendrasis Teismas paneigė šių ankstesnių prekių ženklų registracijos galiojimą per Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą ir taip pažeidė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.

               53

               Šiomis aplinkybėmis Formula One Licensing pagrįstai teigė, kad skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida.

               54

               Taigi, dėl šio pagrindo reikia panaikinti skundžiamą sprendimą, nesant būtinybės nagrinėti kitų apeliantės nurodytų pagrindų.

               55

               Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, jei Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą.

               56

               Šioje byloje neįvykdytos sąlygos tam, kad Teisingumo Teismas pats galėtų priimti galutinį sprendimą.

               57

               Iš tikrųjų priimant galutinį sprendimą reikia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas gali būti netaikomas, jeigu nekonstatuojama, kad ankstesniuose prekių ženkluose esantis žymuo „F1“ neturi skiriamojo požymio. Tam reikia išnagrinėti faktus, o tai geriau atliktų Bendrasis Teismas.

               58

               Todėl reikia grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2011 m. vasario 17 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Formula One Licensing prieš VRDT – Global Sports Media (F1-LIVE)
                           , (T-10/09).

                           2.

                           Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui.

                           3.

                           Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


1976 m. birželio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Kurt Kampffmeyer Mühlenvereinigung KG ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją ir Tarybą. # Sujungtos bylos 56 iki 60-74.


title: 2008 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Kanal 5 Ltd ir TV 4 AB prieš Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Marknadsdomstolen - Švedija.#Autorių teisės - Autorių teisių valdymo organizacija, turinti faktinį monopolį - Mokesčio už muzikos kūrinių transliavimą per televiziją rinkimas - Šio mokesčio apskaičiavimo būdas - Dominuojanti padėtis - Piktnaudžiavimas.#Byla C-52/07.

text:
      Byla C‑52/07
      Kanal 5 Ltd ir TV 4 AB
      prieš
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa
      (Marknadsdomstolen prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Autorių teisės – Autorių teisių administravimo organizacija, turinti faktinį monopolį – Mokesčio už muzikos kūrinių transliavimą per televiziją rinkimas – Šio mokesčio apskaičiavimo būdas – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Autorių teisių administravimo organizacija, turinti faktinį monopolį – Mokesčių, kuriuos
            sudaro privačių televizijos kanalų pajamų dalis, iš esmės proporcinga transliuotų kūrinių kiekiui, rinkimas nesant kitų būdų,
            leidžiančių tiksliau nustatyti kūrinių naudojimą ir auditoriją
      (EB 82 straipsnis)
      2.        Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Autorių teisių administravimo organizacija, turinti faktinį monopolį – Mokesčių, skaičiuojamų
            skirtingai privatiems televizijos kanalams ir viešųjų paslaugų bendrovėms, rinkimas
      (EB 82 straipsnis)
      1.        EB 82 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad autorių teisių administravimo kolektyvinio organizacija, didelėje bendrosios
         rinkos dalyje užimanti dominuojančią padėtį, nepiktnaudžiauja šia padėtimi, kai už autorių teisių saugomų muzikos kūrinių
         transliavimą per televiziją ji privatiems televizijos kanalams taiko autorinio atlyginimo tarifus, pagal kuriuos atlyginimas
         sudaro dalį šių televizijos kanalų pajamų, su sąlyga, kad ši dalis iš esmės proporcinga faktiškai transliuotų arba galimam
         būti transliuotam autorių teisių saugomų muzikos kūrinių kiekiui, nebent kitas būdas sudarytų sąlygas tiksliau nustatyti ir
         suskaičiuoti, kiek šie kūriniai naudojami, ir jų auditoriją, neproporcingai nepadidinant išlaidų, susijusių su sutarčių administravimu
         ir šių kūrinių naudojimo stebėjimu.

      (žr. 41 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EB 82 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog skirtingai skaičiuodama autorinį atlyginimą už autorių teisių saugomų muzikos
         kūrinių transliavimą privatiems televizijos kanalams ir viešųjų paslaugų bendrovėms autorių teisių kolektyvinio administravimo
         organizacija gali piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi šio straipsnio prasme, jei šioms bendrovėms taiko nevienodas sąlygas
         lygiaverčiams sandoriams ir dėl to jos patenka į konkurencijos atžvilgiu nepalankią padėtį, nebent tokia praktika gali būti
         objektyviai pateisinama.

      Tokio galimo piktnaudžiavimo tyrimo atveju reikia visų pirma prireikus atsižvelgti į tai, kad, priešingai nei privatūs televizijos
         kanalai, viešųjų paslaugų bendrovės negali gauti pajamų nei iš reklamos, nei iš abonentinio mokesčio ir kad viešųjų paslaugų
         bendrovių mokėtinas mokestis gali būti renkamas neatsižvelgiant į realiai transliuotų autorių teisių saugomų muzikos kūrinių
         kiekį. Be to, taip pat reikia patikrinti, ar privatūs televizijos kanalai konkuruoja su viešųjų paslaugų bendrove toje pačioje
         rinkoje.

      Tiriant galimą objektyvaus pateisinimo buvimą, toks pateisinimas, be kita ko, gali būti susijęs su viešųjų paslaugų bendrovių
         misija ir jų finansavimo tvarka.

      (žr. 44–48 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 11 d.(*)

      „Autorių teisės – Autorių teisių administravimo organizacija, turinti faktinį monopolį – Mokesčio už muzikos kūrinių transliavimą per televiziją rinkimas – Šio mokesčio apskaičiavimo būdas – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas“
      Byloje C‑52/07
      dėl Marknadsdomstolen (Švedija) 2007 m. vasario 2 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. vasario 6 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Kanal 5 Ltd,

      TV 4 AB
      prieš
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), E. Juhász, G. Arestis ir J. Malenovský,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. birželio 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Kanal 5 Ltd ir TV 4 AB, atstovaujamų advokater C. Wetter ir P. Karlsson, padedamų jur. kand. M. Johansson,

      –        Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa, atstovaujamos A. Calissendorff, L. Johansson, E. Arbrandt, vėliau – advokater K. Cederlund ir M. Jonson,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos E. Ośniecka‑Tamecka,
      –        Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės vyriausybės, atstovaujamos T. Harris, padedamos baristerės M. Gray,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos F. Arbault, padedamo advokato U. Öberg,
      susipažinęs su 2008 m. rugsėjo 11 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 82 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Kanal 5 Ltd (toliau – Kanal 5) ir TV 4 AB (toliau – TV 4) bei Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) u. p. a. (Švedijos muzikos autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija, toliau – STIM) dėl pastarosios taikomo atlyginimo
         už autorių teisių saugomų muzikos kūrinių transliavimą per televiziją tarifų.

       Teisinis pagrindas
      3        Švedijoje autorių teisės reglamentuojamos Įstatymu 1960:729 dėl autorių teisių į literatūros ir meno kūrinius (lagen (1960:729)
         om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk).

      4        Pagal šio įstatymo 42 a ir 42 f straipsnius televizijos transliacijas vykdančios bendrovės, kurios naudoja autorių teisių
         saugomus kūrinius, su autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija gali sudaryti susitarimus dėl licencijų suteikimo
         ir gauti bendrą leidimą transliuoti šiuos kūrinius.

      5        Konkurencijos įstatymo 1993:20 (konkurrenslagen (1993:20), toliau – KL) 23 straipsnyje numatyta:

      „Švedijos konkurencijos tarnyba (Konkurrensverket) gali įsakyti ūkio subjektui nutraukti bet kurį iš šio įstatymo 6 ir 19 straipsniuose
         arba EB 81 ir EB 82 straipsniuose numatytų pažeidimų.

      Jei Švedijos konkurencijos tarnyba nusprendžia nenumatyti tokios pareigos, tai bet kuri įmonė, kuriai šiuo pažeidimu daroma
         žala, gali kreiptis į Marknadsdomstolen. <…>“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      6        Kanal 5 ir TV 4 yra privatūs televizijos kanalai.

      7        STIM yra asociacija, Švedijoje turinti faktinį autorių teisių saugomų muzikos kūrinių teikimo televizijai monopolį.

      8        STIM nariai yra muzikos kūrinių autoriai ir leidėjai.

      9        Jie su šia asociacija sudaro „prisijungimo susitarimą“, kuriuo jai perleidžia savo teisę į atlyginimą už viešą savo kūrinių
         atlikimą (atlikimo teisės) ir įrašymą bei dauginimą (mechaninės teisės).

      10      Kalbant apie atlyginimo už atlikimą surinkimą, STIM iš Kanal 5 ir TV 4 reikalauja atlyginimo, nustatomo kaip procentas nuo
         jų pajamų iš televizijos transliavimo visuomenei arba, kitu atveju, nuo pajamų iš reklamos ir (arba) abonentinio mokesčio.

      11      Šie procentiniai dydžiai priklauso nuo per televiziją transliuotos muzikos kiekio.

      12      Visuomeninis televizijos kanalas Sveriges Television (toliau – SVT), moka STIM iš anksto nustatytą fiksuoto dydžio mokestį.

      13      2004 m. spalio mėn. Kanal 5 ir TV 4 pagal KL 23 straipsnio pirmąją pastraipą kreipėsi į Konkurrensverket prašydama priimti įpareigojimą, nes, jų teigimu, STIM piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi.

      14      2005 m. balandžio 28 d. sprendimu Švedijos konkurencijos tarnyba šį prašymą atmetė motyvuodama tuo, kad nepakanka įrodymų
         pradėti tyrimą.

      15      Kanal 5 ir TV 4 pagal KL 23 straipsnio antrąją pastraipą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė
         ieškinį STIM.

      16      Šiomis aplinkybėmis Marknadsdomstolen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar EB 82 straipsnį reikia aiškinti taip, kad piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi laikytini veiksmai, kuriais muzikos autorių
         teisių kolektyvinio administravimo organizacija, turinti faktinį monopolį valstybėje narėje, privatiems televizijos kanalams
         taiko autorinio atlyginimo tarifus už teisę muzikos kūrinius transliuoti visuomenei skirtose televizijos laidose, pagal kuriuos
         autorinis atlyginimas nustatomas kaip šių kanalų pajamų iš šių laidų dalis?

      2)      Ar EB 82 straipsnį reikia aiškinti taip, kad piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi laikytini veiksmai, kuriais muzikos autorių
         teisių kolektyvinio administravimo organizacija, turinti faktinį monopolį valstybėje narėje, privatiems televizijos kanalams
         taiko arba nustato autorinio atlyginimo tarifus už teisę muzikos kūrinius transliuoti visuomenei skirtose televizijos laidose,
         pagal kuriuos autorinis atlyginimas nustatomas kaip šių kanalų pajamų iš šių laidų dalis nesant aiškaus ryšio tarp šios organizacijos
         pajamų ir paslaugų, t. y. suteikti teisę transliuoti autoriaus teisių saugomus muzikos kūrinius; taip dažnai atsitinka, pavyzdžiui,
         informacinių ir sporto laidų atveju, taip pat kai pajamos auga dėl programos tinklelio pakeitimo, technologinių investicijų
         ir klientams pritaikytų produktų vystymo?

      3)      Ar atsakymas į 1 ir 2 klausimus priklauso nuo to, kad yra įmanoma nustatyti ir kiekybiškai įvertinti tiek transliuotą muziką,
         tiek auditoriją?

      4)      Ar atsakymas į 1 ir 2 klausimus priklauso nuo to, kad autorinio atlyginimo tarifai (pagrįsti pajamomis) nėra tokiu pat būdu
         taikomas viešųjų paslaugų bendrovėms?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo – trečiojo klausimų
      17      Pirmaisiais trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, pirma, ar tai, kad muzikos autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija, turinti valstybėje narėje faktinį
         autorių teisių saugomų muzikos kūrinių teikimo televizijai monopolį, už šią paslaugą taiko autorinio atlyginimo tarifus, nustatomus
         atsižvelgiant į šiuos kūrinius transliuojančių bendrovių pajamas ir į transliuojamą muzikos kiekį, yra EB 82 straipsniu uždraustas
         piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi ir, antra, ar tai, kad kitas būdas suteikia galimybę tiksliau nustatyti ir apskaičiuoti
         šių kūrinių panaudojimą ir auditoriją, gali turėti įtakos šiam įvertinimui.

      18      Pagal šio straipsnio pirmąją pastraipą kaip nesuderinamas su bendrąja rinka draudžiamas bet koks vienos ar keleto įmonių piktnaudžiavimas
         dominuojančia padėtimi bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, galintis paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.

      19      Siekiant išsiaiškinti, ar įmonė užima dominuojančią padėtį EB 82 straipsnio pirmosios pastraipos prasme, itin svarbu išsiaiškinti
         atitinkamą rinką ir nustatyti didelę bendrosios rinkos dalį, kurioje įmonė gali piktnaudžiauti ir riboti veiksmingą konkurenciją
         (žr. 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Bronner, C‑7/97, Rink. p. I‑7791, 32 punktą).

      20      Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą rinką, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad ši
         rinka yra autorių teisių saugomų muzikos kūrinių teikimas Švedijoje televizijai transliuoti.

      21      Šis teismas taip pat nurodo, kad STIM šioje rinkoje turi faktinį monopolį.

      22      Iš to aišku, kad STIM pagrindinėje byloje aptariamoje rinkoje užima dominuojančią padėtį (šia prasme žr. minėto sprendimo
         Bronner 35 punktą) ir, kadangi ji šią dominuojančią padėtį turi vienos valstybės narės teritorijoje, tai reiškia ir dominuojančią
         padėtį didelėje bendrosios rinkos dalyje (šia prasme žr. 1998 m. birželio 25 d. Sprendimo Dusseldorp ir kt., C‑203/96, Rink. p. I‑4075, 60 punktą; minėto sprendimo Bronner 36 punktą; 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo TNT Traco, C‑340/99, Rink. p. I‑4109, 43 punktą ir 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Connect Austria, C‑462/99, Rink. p. I‑5197, 79 punktą).

      23      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai
         yra daroma todėl, jog pagrindinėje byloje taikomi tarifai susiję ir su šios valstybės, ir su užsienio autorių sukurtų muzikos
         kūrinių naudojimu, bei todėl, kad dalis Kanal 5 ir TV 4 reklamos užsakovų yra įsikūrę kitose nei Švedijos Karalystė valstybėse
         narėse, o Kanal 5 transliuoja iš Jungtinės Karalystės.

      24      Šiomis aplinkybėmis reikia išsiaiškinti, ar tai, kad STIM šiuos tarifus taiko Kanal 5 ir TV 4, yra piktnaudžiavimas jos dominuojančia
         padėtimi EB 82 straipsnio pirmosios pastraipos prasme.

      25      Piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka yra objektyvi, apimanti dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmus, kurie
         gali turėti įtakos rinkos, kurioje kaip tik dėl nagrinėjamos įmonės buvimo konkurencija jau yra susilpnėjusi, struktūrai ir
         kurie gali trukdyti išlaikyti rinkoje dar esančios konkurencijos lygį arba neleisti jai vystytis, pasitelkiant priemones,
         kurios skiriasi nuo įprastos prekių ar paslaugų konkurencijos, remiantis ūkio subjektų priemonių pasiūla (1979 m. vasario
         13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hoffmann-La Roche prieš Komisiją, 85/76, Rink. p. 461, 91 punktas ir 1991 m. liepos 3 d. Sprendimo AKZO prieš Komisiją, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 69 punktas).

      26      Nors ir teisinga, kad dėl to, jog užima dominuojančią padėtį, įmonė nepraranda teisės ginti savo komercinius interesus, jeigu
         jiems keliama grėsmė, ir kad, laikantis protingumo kriterijaus, reikia jai leisti imtis veiksmų, kurie, jos manymu, yra tinkami
         minėtiems interesams apsaugoti, vis dėlto negalima leisti tokių veiksmų, jei jais siekiama sustiprinti šią dominuojančią padėtį
         ir ja piktnaudžiauti (žr. 1978 m. vasario 14 d. Sprendimo United Brands ir United Brands Continentaal prieš Komisiją, 27/76, Rink. p. 207, 189 punktą ir 2008 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Sot. Lélos kai Sia ir kt., C‑468/06–C‑478/06, Rink. p. I‑0000, 50 punktą).

      27      Šiame kontekste reikia išsiaiškinti, ar šią padėtį užimantis asmuo iš jos išplaukiančias galimybes panaudojo tam, kad iš sandorių
         gautų tokią naudą, kurios jis nebūtų galėjęs tikėtis esant realiai ir pakankamai veiksmingai konkurencijai (minėto sprendimo
         United Brands ir United Brands Continentaal prieš Komisiją 249 punktas).

      28      Pagal Teisingumo Teismo praktiką toks piktnaudžiavimas gali vykti nustatant per didelę kainą, kuri neturi protingo ryšio su
         teikiamos paslaugos ekonomine verte (žr. 1975 m. lapkričio 13 d. Sprendimo General Motors Continental prieš Komisiją, 26/75, Rink. p. 1367, 12 punktą ir minėto sprendimo United Brands ir United Brands Continentaal prieš Komisiją 250 punktą).

      29      Todėl pagrindinėje byloje reikia patikrinti, ar STIM reikalaujamas atlyginimas yra protingai susijęs su šios organizacijos
         teikiamų paslaugų, kurias sudaro jos administruojamų autorių teisių saugomų muzikos kūrinių repertuaro pateikimas transliuotojams,
         su ja sudariusiems susitarimus dėl licencijų suteikimo, ekonomine verte.

      30      Kadangi šis atlyginimas skirtas atlyginti autorių teisių saugomų muzikos kūrinių autoriams už šių kūrinių transliavimą per
         televiziją, reikia atsižvelgti į ypatingą šios teisės pobūdį.

      31      Šiame kontekste tikslinga ieškoti tinkamo balanso tarp autorių teisių saugomų muzikos kūrinių autorių intereso gauti atlyginimą
         už šių kūrinių transliavimą per televiziją ir transliuotojų intereso galėti šiuos kūrinius transliuoti protingomis sąlygomis.

      32      Kalbant apie atlyginimą, gautą kaip autorinis atlyginimas, už įrašytų muzikos kūrinių viešą atlikimą diskotekoje, kurio dydis
         buvo nustatytas atsižvelgiant į šios diskotekos apyvartą, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad toks atlyginimas yra normalus
         naudojimasis autoriaus teisėmis ir jo rinkimas savaime nebuvo piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio prasme (šia prasme žr. 1987 m.
         balandžio 9 d. Sprendimo Basset, 402/85, Rink. p. 1747, 15, 16, 18 ir 21 punktus).

      33      Dėl piktnaudžiavimo analogiško atlyginimo tarifais, kurių dydis taip pat buvo apskaičiuojamas nuo diskotekos apyvartos, pobūdžio
         Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad bendras tokio atlyginimo pobūdis gali būti ginčijamas atsižvelgiant į EB 82 straipsniu
         nustatytą draudimą tik tuomet, kai kitais būdais galima pasiekti tą patį teisėtą tikslą, kuris šiuo atveju yra muzikos autorių,
         kompozitorių ir leidėjų interesų apsauga, nedidinant kaštų, susijusių su sutarčių administravimu ir saugomų muzikos kūrinių
         naudojimo stebėjimu (žr. 1989 m. liepos 13 d. Sprendimo Tournier, Rink. p. 2521, 45 punktą).

      34      Todėl ir STIM taikomi pagrindinėje byloje aptariami atlyginimo tarifai patys savaime nėra piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio
         prasme ir iš principo turi būti vertinamas kaip normalus naudojimasis autoriaus teisėmis.

      35      Iš tiesų negalima ginčyti, kad gaudama atlyginimą už autorių teisių saugomų muzikos kūrinių transliavimą per televiziją STIM
         siekia teisėto tikslo, t. y. apsaugoti savo narių teises ir interesus santykiuose su jų muzikos kūrinių naudotojais (šia prasme
         žr. minėto sprendimo Tournier 31 punktą).

      36      Be to, šis atlyginimas, kuris yra atlygis už autorių teisių saugomų muzikos kūrinių naudojimą televizijos transliacijose,
         visų pirma turi būti analizuojamas atsižvelgiant į šio panaudojimo vertę ekonominiuose santykiuose.

      37      Kadangi toks atlyginimas apskaičiuojamas atsižvelgiant į transliuotojų pajamas, jis iš principo atspindi protingą santykį
         su STIM teikiamos paslaugos ekonomine verte.

      38      Be to, autorių teisių turėtojas ir jo teisių perėmėjai turi teisėtą interesą atlyginimą už leidimą pasinaudoti autorių teisių
         saugomu kūriniu apskaičiuoti atsižvelgiant į faktinį ar tikėtiną pasinaudojimo šiuo kūriniu atvejų skaičių (šia prasme žr.
         1980 m. kovo 18 d. Sprendimo Coditel ir kt., 62/79, Rink. p. 881, 13 punktą ir minėto sprendimo Tournier 12 punktą).

      39      STIM taikomuose tarifuose atsižvelgiama į realiai transliuotų autorių teisių saugomų muzikos kūrinių kiekį, nes, kaip aišku
         iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, atlyginimo suma priklauso ne tik nuo transliuotojų pajamų sumos, bet
         ir nuo transliuotos muzikos kiekio.

      40      Tačiau negalima atmesti galimybės, kad tam tikromis aplinkybėmis tokie atlyginimo tarifai gali būti piktnaudžiaujamojo pobūdžio,
         be kita ko, kai egzistuoja kitas būdas tiksliau nustatyti ir suskaičiuoti šių kūrinių naudojimą ir jų auditoriją, ir kad naudojant
         šį kitą būdą galima pasiekti tą patį teisėtą tikslą – apsaugoti muzikos autorių, kompozitorių ir leidėjų interesus neproporcingai
         nepadidinant išlaidų, susijusių su sutarčių administravimu ir autorių teisių saugomų muzikos kūrinių naudojimo stebėjimu.

      41      Todėl į pirmąjį – trečiąjį klausimus reikia atsakyti, jog EB 82 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad autorių teisių kolektyvinio
         administravimo organizacija, didelėje bendrosios rinkos dalyje užimanti dominuojančią padėtį, nepiktnaudžiauja šia padėtimi,
         kai už autorių teisių saugomų muzikos kūrinių transliavimą per televiziją ji privatiems televizijos kanalams taiko autorinio
         atlyginimo tarifus, pagal kuriuos atlyginimas sudaro dalį šių kanalų pajamų, su sąlyga, kad ši dalis iš esmės proporcinga
         faktiškai transliuotų arba galėtų būti transliuotų autorių teisių saugomų muzikos kūrinių kiekiui, nebent kitas būdas sudarytų
         sąlygas tiksliau nustatyti ir suskaičiuoti, kiek šie kūriniai naudojami, ir jų auditoriją, neproporcingai nepadidinant išlaidų,
         susijusių su sutarčių administravimu ir šių kūrinių naudojimo stebėjimu.

      42      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tai, kad autorių teisių kolektyvinio
         administravimo organizacija autorinį atlyginimą už saugomų muzikos kūrinių transliavimą skirtingai skaičiuoja privatiems televizijos
         kanalams ir viešųjų paslaugų bendrovėms, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi pagal EB 82 straipsnį.

      43      Šios straipsnio antrosios pastraipos c punkte numatyta, kad piktnaudžiavimas, be kita ko, gali pasireikšti nevienodų sąlygų
         taikymu lygiaverčiams sandoriams su kitais prekybos partneriais, dėl ko jie patenka į konkurencijos atžvilgiu nepalankią padėtį.

      44      Kalbant apie tokį galimą piktnaudžiavimą pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas turi ištirti, pirma, ar skirtingai nei SVT skaičiuodama Kanal 5 ir TV 4 mokėtiną autorinį atlyginimą už saugomų muzikos
         kūrinių transliavimą STIM jų atžvilgiu taikė nevienodas sąlygas lygiaverčiams sandoriams ir, antra, ar dėl to šios televizijos
         kanalai atsiduria konkurencijos atžvilgiu nepalankesnėje padėtyje.

      45      Atlikdamas šį tyrimą, šis teismas pirmiausia turi atsižvelgti į tai, kad, priešingai nei Kanal 5 ar TV 4, SVT negauna pajamų
         nei iš reklamos, nei iš abonentinio mokesčio ir kad SVT mokėtinas mokestis renkamas neatsižvelgiant į realiai transliuotų
         autorių teisių saugomų muzikos kūrinių kiekį.

      46      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi taip pat patikrinti, ar Kanal 5 ir TV 4 ar bent viena iš
         šių bendrovių konkuruoja su SVT toje pačioje rinkoje.

      47      Galiausiai siekdamas nustatyti, ar tai, kad autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija autorinį atlyginimą už
         saugomų muzikos kūrinių transliavimą skirtingai skaičiuoja privatiems televizijos kanalams ir viešųjų paslaugų bendrovėms,
         yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi pagal EB 82 straipsnį, šis teismas turės ištirti, ar tokia praktika gali būti
         objektyviai pateisinama (šia prasme žr. minėto sprendimo United Brands ir United Brands Continentaal prieš Komisiją 184 punktą; minėto sprendimo Tournier 38 ir 46 punktus; 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo British Airways prieš Komisiją, C‑95/04 P, Rink. p. I‑2331, 69 punktą ir minėto sprendimo Sot. Lélos kai Sia ir kt., 39 punktą). Toks pateisinimas, be kita ko, gali būti susijęs su viešųjų paslaugų bendrovių misija ir jų finansavimo tvarka.

      48      Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 82 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog skirtingai skaičiuodama autorinį
         atlyginimą už autorių teisių saugomų muzikos kūrinių transliavimą privatiems televizijos kanalams ir viešųjų paslaugų bendrovėms,
         autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija gali piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi šio straipsnio prasme,
         jei šioms bendrovėms taiko nevienodas sąlygas lygiaverčiams sandoriams ir dėl to jos patenka į konkurencijos atžvilgiu nepalankią
         padėtį, nebent tokia praktika gali būti objektyviai pateisinama.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      49      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 82 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad autorių teisių kolektyvinio administravimo organizacija, didelėje bendrosios
            rinkos dalyje užimanti dominuojančią padėtį, nepiktnaudžiauja šia padėtimi, kai už autorių teisių saugomų muzikos kūrinių
            transliavimą per televiziją ji privatiems televizijos kanalams taiko autorinio atlyginimo tarifus, pagal kuriuos atlyginimas
            sudaro dalį šių televizijos kanalų pajamų, su sąlyga, kad ši dalis iš esmės proporcinga faktiškai transliuotų arba galėtų
            būti transliuotų autorių teisių saugomų muzikos kūrinių kiekiui, nebent kitas būdas sudarytų sąlygas tiksliau nustatyti ir
            suskaičiuoti, kiek šie kūriniai naudojami, ir jų auditoriją, neproporcingai nepadidinant išlaidų, susijusių su sutarčių administravimu
            ir šių kūrinių naudojimo stebėjimu.
      2.      EB 82 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog skirtingai skaičiuodama autorinį atlyginimą už autorių teisių saugomų muzikos
            kūrinių transliavimą privatiems televizijos kanalams ir viešųjų paslaugų bendrovėms, autorių teisių kolektyvinio administravimo
            organizacija gali piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi šio straipsnio prasme, jei šioms bendrovėms taiko nevienodas sąlygas
            lygiaverčiams sandoriams ir dėl to jos patenka į konkurencijos atžvilgiu nepalankią padėtį, nebent tokia praktika gali būti
            objektyviai pateisinama.
      Parašai.
      * Proceso kalba: švedų.


1998 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Ibiyinka Awoyemi. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van Cassatie - Belgija. # Byla C-230/97.


title: 2012 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Phonographic Performance (Ireland) Limited prieš Airiją ir Attorney General.#High Court (Commercial Division) (Airija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2006/115/EB – 8 ir 10 straipsniai – Sąvokos „naudotojas“ ir „viešas paskelbimas“ – Fonogramų leidimas per viešbučių kambariuose įrengtas radijo ir (arba) televizijos priemones.#Byla C‑162/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. kovo 15 d. (
            *1
         )
      „Autorių teisės ir gretutinės teisės — Direktyva 2006/115/EB — 8 ir 10 straipsniai — Sąvokos „naudotojas“ ir „viešas paskelbimas“ — Fonogramų leidimas per viešbučių kambariuose įrengtas radijo ir (arba) televizijos priemones“
      Byloje C-162/10
      dėl High Court (Commercial Division) (Airija) 2010 m. kovo 23 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. balandžio 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Phonographic Performance (Ireland) Limited

      prieš

         Airiją,

         Attorney General

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), E. Juhász, G. Arestis ir T. von Danwitz,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. balandžio 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Phonographic Performance (Ireland) Limited, atstovaujamos solisitorės H. Sheehy, padedamos BL J. Newman,

               —

               Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo BL E. Fitzsimons ir J. Jeffers,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos G. Papadaki, M. Germani ir G. Alexaki,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos P. Gentili,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos J. Gstalter,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Samnadda ir S. La Pergola,

         susipažinęs su 2011 m. birželio 29 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 8 ir 10 straipsnių aiškinimu (OL L 376, p. 28).

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Phonographic Performance (Ireland) Limited (toliau – PPL) ir Airijos.

         Teisinis pagrindas

         Tarptautinė teisė

               3

               Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (PINO) 1996 m. gruodžio 20 d. Ženevoje priėmė PINO atlikimų ir fonogramų sutartį (toliau – WWPT) bei PINO autorių teisių sutartį. Šios dvi sutartys Europos bendrijos vardu buvo patvirtintos 2000 m. kovo 16 d. Tarybos sprendimu 2000/278/EB (OL L 89, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208).

               4

               WPPT sutarties 2 straipsnio b, d ir g punktuose nustatyta:
               „Šioje sutartyje:

                        b)

                        „fonograma“ – tai atlikimo, kitų garsų ar garsų išraiškos įrašas, užfiksuotas kita forma nei įrašas kinematografijos ar kitokio audiovizualinio kūrinio juostoje;

                  <...>

                        d)

                        „fonogramos gamintojas“ – fizinis ar juridinis asmuo, kuris imasi iniciatyvos ir kuris atsako už pirmąją atlikimo, kitų garsų ar garsų išraiškos fiksaciją;

                  <...>

                        g)

                        atlikimo ar fonogramos „viešas paskelbimas“ – tai bet koks atlikimo garsų ar fonogramoje užfiksuotų garsų arba jų išraiškos viešas perdavimas, išskyrus transliaciją. 15 straipsnyje „viešo paskelbimo“ sąvoka taip pat suprantama kaip fonogramoje įrašytų garsų arba garsų išraiškos padarymas viešai girdimų.“

               5

               WPPT 15 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Atlikėjai ir fonogramų gamintojai turi teisę į vienkartinį [vieną] teisingą atlyginimą, kai komerciniais tikslais išleistos fonogramos tiesiogiai ar netiesiogiai transliuojamos ar kaip kitaip viešai skelbiamos.
               2.   Susitariančiosios Šalys savo nacionaliniuose įstatymuose gali nustatyti, kad atlikėjas ar fonogramos gamintojas arba jie abu vienkartinio [vieno] teisingo atlyginimo turi reikalauti iš naudotojo. Susitariančiosios Šalys gali priimti nacionalinius įstatymus, nustatančius tokio vienkartinio [vieno] teisingo atlyginimo paskirstymo tarp atlikėjų ir fonogramų gamintojų sąlygas, jeigu atlikėjas ir fonogramos gamintojas tarpusavyje nesusitaria.
               3.   Kiekviena Susitariančioji Šalis pranešimu, kuris deponuojamas Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos Generaliniam Direktoriui, gali pareikšti, kad ji šio straipsnio 1 dalies nuostatas taikys tik tam tikriems naudojimo būdams arba kitaip apribos šių nuostatų taikymą, arba jų išvis netaikys.
               4.   Pagal šį straipsnį fonogramos, kurios laidais ar bevielio ryšio priemonėmis tampa viešai prieinamos tokiu būdu, kad visuomenės nariai gali jomis naudotis individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku, yra pripažįstamos, kad yra išleistos komerciniais tikslais.“

         Sąjungos teisė

               6

               Direktyvos 2006/115 5, 7 ir 16 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        5)

                        Kūrybinė bei meninė autorių ir atlikėjų veikla reikalauja atitinkamų pajamų, kaip pagrindo tolimesnei kūrybinei ir meninei veiklai, o investicijos, kurios visų pirma reikalingos fonogramų ir filmų kūrimui, yra itin didelės ir susijusios su rizika. Tokių pajamų užtikrinimo ir investicijų atsipirkimo galimybė gali būti efektyviai garantuota tik užtikrinant pakankamą atitinkamų teisių turėtojų teisinę apsaugą.

                  <...>

                        7)

                        Valstybių narių teisės aktai turėtų būti suderinti taip, kad neprieštarautų tarptautinėms konvencijoms, kuriomis pagrįsta didžioji dalis autorių teises ir gretutines teises reglamentuojančių valstybių narių teisės aktų.

                  <...>

                        16)

                        Valstybės narės turėtų galėti užtikrinti ir didesnę gretutinių autorių teisėms teisių turėtojų apsaugą nei reikalaujama šios direktyvos nuostatose, susijusiose su teise transliuoti ir teise viešai paskelbti.“

               7

               Direktyvos 2006/115 7 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Valstybės narės suteikia atlikėjams išimtinę teisę leisti arba uždrausti jų atlikimų įrašymą.
               2.   Valstybės narės suteikia transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę leisti arba uždrausti jų transliacijų įrašymą, nepriklausomai nuo to, ar minėtos transliacijos perduodamos laidais, ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.
               3.   Kabelinio perdavimo skirstytojas neturi 2 dalyje numatytos teisės, jeigu jis tik retransliuoja transliuojančiųjų organizacijų transliacijas.“

               8

               Šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „2.Valstybės narės numato teisę į naudotojo mokamą vieningą [vieną] teisingą atlyginimą už fonogramos, kuri buvo išleista komerciniais tikslais ar atkurta, naudojimą transliavimui bevielio ryšio priemonėmis arba kitokiam viešam paskelbimui, ir užtikrina tokio atlyginimo paskirstymą atitinkamiems atlikėjams ir fonogramos gamintojams. Jeigu atlikėjai ir fonogramų gamintojai nesusitaria dėl atlyginimo pasidalijimo, valstybės narės gali nustatyti atlyginimo padalijimo sąlygas.“

               9

               Minėtos direktyvos 10 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Valstybės narės gali apriboti šiame skyriuje nurodytas teises šiais atvejais:

                        a)

                        asmeninio naudojimo

                  <...>
               2.   Nepriklausomai nuo 1 dalies reikalavimų, valstybės narės gali numatyti vienodus apribojimus tiek atlikėjų, fonogramų gamintojų, transliuojančių organizacijų ir pirmųjų filmų įrašų gamintojų apsaugai, tiek ir autorių teisių į literatūros bei meno kūrinius apsaugai.
               Vis dėlto privalomos licencijos gali būti numatytos tik tuo atveju, jeigu jos neprieštarauja Romos konvencijai.
               3.   Apribojimai, nurodyti 1 ir 2 dalyse, taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie neprieštarauja įprastiniam objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisių turėtojų teisėtų interesų.“

               10

               Direktyva 2006/115 kodifikavo ir panaikino 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvą 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 120).

               11

               Pagal 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 9 konstatuojamąją dalį:
               „Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių, vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės dalimi.“

               12

               Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
               2.   Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku:

                        a)

                        atlikėjams – savo atlikimo įrašus;

                        b)

                        fonogramų gamintojams – savo fonogramas;

                        c)

                        filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;

                        d)

                        transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus, nepaisant to, ar tos transliacijos perduodamos laidais, ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.

                  3.   Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytos teisės nebus išnaudotos jokiu šiame straipsnyje nustatytu viešo paskelbimo ar padarymo viešai prieinamą veiksmu.“

         Nacionalinė teisė

               13

               2000 m. įstatymo dėl autorių ir gretutinių teisių (Copyright and Related Rights Act 2000, toliau – 2000 m. įstatymas) 97 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Laikantis šio straipsnio 2 dalies nuostatų, autoriaus teisės į garso įrašą, radijo laidą ar kabelinę programą nepažeidžiamos veiksmais, dėl kurių garso įrašas, radijo laida ar kabelinė programa išgirstama ar pamatoma, jeigu išgirstama ar pamatoma:

                        a)

                        patalpose, kur suteikiamos nakvynės paslaugos viešbučių klientams ar specialiose įstaigose apgyvendintiems asmenims;

                        b)

                        teikiant patogumus tik ar daugiausia viešbučių klientams ar specialiose įstaigose apgyvendintiems asmenims.

                  2.   1 dalis netaikoma joje nurodytoms patalpoms, jeigu reikalaujama mokėti atskirą mokestį norint patekti į patalpas, kur gali būti išgirstas ar pamatytas garso įrašas, radijo laida ar kabelinė programa.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               14

               PPL yra kolektyvinio teisių administravimo organizacija, ginanti teises, kurias garso įrašų ir fonogramų atžvilgiu turi fonogramų gamintojai Airijoje.

               15

               Pagrindinėje byloje nagrinėjamas PPL Airijai pareikštas ieškinys, kuriuo ši įmonė siekė, kad būtų pripažinta, jog priėmusi ir palikusi galioti 2000 m. įstatymo 97 straipsnį ši valstybė pažeidė ESS 4 straipsnį, taip pat reikalavo atlyginti dėl šio įsipareigojimų neįvykdymo padarytą žalą ir sumokėti palūkanas.

               16

               PPL tvirtina, kad dėl 2000 m. įstatymo 97 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyto atleidimo nuo atsakomybės viešbučių ir svečių namų (toliau kartu – viešbučiai) valdytojai nepervedė jai teisingo atlyginimo už fonogramų, įskaitant tas, kurioms reikėjo PPL licencijos, leidžiamų viešbučių kambariuose Airijoje per aparatus, kuriuos kaip teikiamų paslaugų dalį suteikdavo naudotis už šių viešbučių eksploatavimą atsakingi asmenys, panaudojimą.

               17

               Atleidžiant nuo atsakomybės fonogramas leidžiančius viešbučių valdytojus, pažeidžiamos kai kurios Europos direktyvos, priimtos autorių teisėms gretutinių teisių, numatančių, kad fonogramų gamintojai turi teisę gauti teisingą atlyginimą už jų fonogramų panaudojimą tam tikromis aplinkybėmis, srityje.

               18

                  High Court (Commercial Division) (Aukščiausiojo teismo Komercinių bylų kolegija) patikslina, kad pagrindinė byla susijusi tik su garso įrašais arba fonogramomis, kurios girdimos Airijoje esančių svečių namų kambariuose, o ne kurioje nors kitoje tokių įstaigų dalyje. Be to, ji nėra susijusi su interaktyviomis ar užsakomosiomis transliacijomis.

               19

               Beje, anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, jei viešbučio valdytojas Airijoje esančios įstaigos kambariuose įrengia televizorius arba radijo imtuvus, į kuriuos kabeliais arba panaudodamas bet kurią kitą technologiją transliuoja centralizuotai gaunamą signalą, jis pagal 2000 m. įstatymo 97 straipsnio 1 dalį neprivalo pervesti fonogramų gamintojams teisingo atlyginimo už per televiziją ar radiją leidžiamus garso įrašus.

               20

               Be to, jei viešbučio valdytojas savo įstaigos kambariuose įrengia kitokią aparatūrą ir sudaro klientams galimybę naudotis fizine ar skaitmenine laikmena prieinamais garso įrašais, kurių klientai gali klausytis per tokią aparatūrą, pagal 2000 m. įstatymo 97 straipsnio 1 dalį jis taip pat neprivalo pervesti fonogramų gamintojams teisingo atlyginimo.

               21

               Taip pat pažymėtina, kad nors prašymas dėl bylos esmės susijęs tik su viešbučių kambariuose naudojamais garso įrašais, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, jog 2000 m. įstatymo 97 straipsnio 1 dalimi taip pat panaikintas reikalavimas sumokėti teisingą atlyginimą už tokį naudojimą ligoninėse, klinikose, medicinos, pataisos įstaigose ar bet kurioje kitoje panašaus pobūdžio įstaigoje.

               22

               Galiausiai jis pažymi, kad šioje byloje nagrinėjami garso įrašai – tai dėl komercinių tikslų viešai skelbiamos fonogramos.

               23

               Šiomis aplinkybėmis minėtas teismas mano, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalimi ir Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalimi saugomų teisių skirtumus, į kontekstą, kuriam esant vartojami žodžiai „viešas paskelbimas“, taip pat į atitinkamų nuostatų tikslą, Teisingumo Teismas direktyvų sąvokai „viešas paskelbimas“ neturėtų suteikti tos pačios reikšmės, kurią jis suteikė 2006 m. gruodžio 7 d. Sprendime SGAE (C-306/05, Rink. p. I-11519).

               24

               Šiomis aplinkybėmis High Court (Commercial Division) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliavimo signalą, yra „naudotojas“, atliekantis transliuojamos fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip tai suprantama pagal kodifikuotos Direktyvos 2006/115 <...> 8 straipsnio 2 dalį?

                        2.

                        Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas: ar pagal Direktyvos 2006/115 <...> 8 straipsnio 2 dalį valstybės narės privalo, be teisingo atlyginimo, kurį moka fonogramą naudojantis transliuotojas, dar suteikti ir teisę į teisingą atlyginimą, kurį turėtų mokėti viešbučio valdytojas?

                        3.

                        Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas: ar pagal Direktyvos 2006/115 <...> 10 straipsnį valstybės narės gali atleisti viešbučių valdytojus nuo pareigos mokėti „vieningą [vieną] teisingą atlyginimą“ dėl to, kad „naudojimas“ yra „asmeninis“, kaip tai suprantama pagal [šios direktyvos] 10 straipsnio 1 dalies a punktą?

                        4.

                        Ar viešbučio valdytojas, kuris kliento kambaryje sudaro galimybę naudotis aparatu (kitokiu nei televizorius ar radijas) ir fonogramomis fizine ar skaitmenine laikmena, kurios gali būti leidžiamos ar išgirstos per tokį aparatą, yra „naudotojas“, atliekantis fonogramų „viešą paskelbimą“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 <...> 8 straipsnio 2 dalį?

                        5.

                        Jei atsakymas į ketvirtąjį klausimą būtų teigiamas: ar pagal Direktyvos 2006/115 <...> 10 straipsnį valstybės narės gali atleisti viešbučių valdytojus nuo pareigos mokėti „vieningą [vieną] teisingą atlyginimą“ dėl to, kad naudojimas yra asmeninis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/115 <...> 10 straipsnio 1 dalies a punktą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               25

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliavimo signalą, yra „naudotojas“, atliekantis transliuojamos fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį.

               26

               Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį valstybės narės numato teisę į naudotojo mokamą vieną teisingą atlyginimą už fonogramos, kuri buvo išleista dėl komercinių tikslų ar atkurta, naudojimą transliuojant bevielio ryšio priemonėmis arba kitaip viešai skelbiant.

               27

               Iš šios nuostatos matyti, kad subjektas, kuris naudoja fonogramą transliuodamas ar viešai skelbdamas, pagal minėtą nuostatą turi būti laikomas „naudotoju“.

               28

               Šiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar byloje, kaip antai pagrindinė, atliekamas „viešas paskelbimas“.

               29

               Dėl sąvokos „viešas paskelbimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2006/115 kodifikuotos Direktyvos 92/100 8 straipsnio 2 dalį, Teisingumo Teismas 2012 m. kovo 15 d. Sprendimo SCF (C-135/10) 76 punkte nusprendė, kad ją reikia įvertinti kiekvienu konkrečiu atveju. Tas pats pasakytina apie naudotojo tapatybę ir aptariamos fonogramos naudojimą (žr. minėto Sprendimo SCF 78 punktą).

               30

               Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad atliekant tokį vertinimą svarbu atsižvelgti į kelis papildomus kriterijus: nesavarankiškus ir tarpusavyje susijusius. Todėl juos reikia taikyti tiek atskirai, tiek atsižvelgiant į jų tarpusavio sąveiką, nes įvairiose nagrinėjamose situacijose jų intensyvumas gali labai skirtis (žr. minėto Sprendimo SCF 79 punktą).

               31

               Kaip vieną tokių kriterijų, pirma, Teisingumo Teismas išskyrė svarbų naudotojo vaidmenį. Iš tikrųjų šis naudotojas atlieka paskelbimo veiksmą, kai labai gerai žinodamas savo elgesio pasekmes įsikiša ir suteikia savo klientams prieigą prie laidos, kurioje transliuojamas saugomas kūrinys. Jei tokio įsikišimo nebūtų, jo klientai, esantys minėtos laidos priėmimo zonoje, iš esmės negalėtų girdėti transliuojamo kūrinio (žr. minėto Sprendimo SCF 82 punktą).

               32

               Antra, Teisingumo Teismas patikslino kai kuriuos sąvokai „visuomenė“ būdingus požymius.

               33

               Sąvoka „visuomenė“, anot Teisingumo Teismo, apima neribotą potencialių kūrinio gavėjų skaičių ir pakankamai didelį žmonių skaičių (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo SCF 84 punktą).

               34

               Pirmiausia dėl visuomenės „neriboto“ pobūdžio Teisingumo Teismas priminė, kad remiantis „viešo paskelbimo“ sąvokos apibrėžimu PINO žodyne, kuris, nors ir nėra teisiškai privalomas, vis dėlto išaiškina visuomenės sąvoką, tai – „kūrinio padarymas <...> suvokiamo bet kokiu tinkamu būdu asmenims apskritai, t. y. neapsiribojant atskirais privačiai grupei priklausančiais asmenimis“ (žr. minėto Sprendimo SCF 85 punktą).

               35

               Be to, dėl „pakankamai didelio žmonių skaičiaus“ kriterijaus Teisingumo Teismas pažymėjo, pirma, kad jis turi parodyti, jog visuomenės sąvokai būdinga tam tikrą de minimis riba, o tai leidžia neįtraukti į šią sąvoką labai mažo, beveik nereikšmingo atitinkamų žmonių skaičiaus (žr. minėto Sprendimo SCF 86 punktą). Antra, siekiant nustatyti šį skaičių reikia atsižvelgti į kumuliatyvius padarinius, kurie kyla suteikus potencialiems gavėjams prieigą prie kūrinio. Taigi svarbu žinoti ne tik, kiek asmenų vienu metu turi prieigą prie to paties kūrinio, bet ir kiek jų turi tą prieigą iš eilės (žr. minėto Sprendimo SCF 86 ir 87 punktus).

               36

               Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad jei „viešo paskelbimo“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, komercinis pobūdis nėra nereikšmingas, iš to juo labiau turi išplaukti iš esmės ekonominė teisė į teisingą atlyginimą, kurią pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį turi atlikėjai ir fonogramų gamintojai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo SCF 88 ir 89 punktus).

               37

               Be to, anot Teisingumo Teismo, aišku, kad visuomenė, kuriai skirtas šis paskelbimas, pirma, yra tikslinė naudotojo atžvilgiu, antra, vienaip ar kitaip imli paskelbimui, o ne „pasirinkta“ atsitiktinai (žr. minėto Sprendimo SCF 91 punktą).

               38

               Atsižvelgiant būtent į šiuos kriterijus, taip pat remiantis šio sprendimo 29 punkte konstatuotu vertinimu kiekvienu konkrečiu atveju, reikia nustatyti, ar byloje, kaip antai pagrindinė, viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliuojamą signalą, atlieka viešo paskelbimo veiksmą, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį.

               39

               Nors iš principo nacionaliniai teismai turi nustatyti, ar taip yra konkrečiu nagrinėjamu atveju, ir pateikti šiuo klausimu visus galutinius faktinių aplinkybių įvertinimus, vis dėlto reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje Teisingumo Teismas turi visą informaciją, reikalingą vertinant, ar toks viešas paskelbimas atliktas.

               40

               Visų pirma reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytoje situacijoje, kai viešbučio valdytojas klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliuojamą signalą, kaip ir byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas SGAE (42 punktas), tokio viešbučio klientai, nors ir būdami fonogramas leidžiančios įrangos signalo priėmimo zonoje, gali klausytis fonogramų tik dėl šio valdytojo sąmoningų veiksmų. Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 31 punkte, jo vaidmuo yra svarbus.

               41

               Dėl viešbučio klientų, kaip antai aptariami pagrindinėje byloje, reikia pažymėti, kad tokie viešbučio klientai – tai neribotas skaičius potencialių kūrinio gavėjų, nes iš esmės kiekvienas jų gali rinktis, ar gauti prieigą prie šios įstaigos paslaugų, kuri ribojama tik aptariamos įstaigos galimybėmis apgyvendinti tam tikrą skaičių žmonių. Taigi, kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte, šiuo atveju kalbama apie asmenis apskritai.

               42

               Be to, dėl šio sprendimo 33 punkte nurodytų potencialių kūrinio gavėjų skaičiaus svarbos reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog viešbučio klientai – tai pakankamai didelis žmonių skaičius, todėl jie turi būti laikomi visuomene (žr. minėto Sprendimo SGAE 38 punktą).

               43

               Galiausiai dėl šio sprendimo 36 ir 37 punktuose paminėto komercinio pobūdžio reikia konstatuoti, kad šiuo atveju viešbučio klientus galima pripažinti „tiksline“ ir „imlia“ grupe.

               44

               Iš tiesų viešbučio valdytojo veiksmas, kuriuo jo klientams suteikiama prieiga prie transliuojamo kūrinio, yra papildomų paslaugų teikimas, turintis įtakos šios įstaigos įvaizdžiui ir atitinkamai kambarių kainai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo SGAE 44 punktą). Be to, galima papildomai pritraukti šia nepagrindine paslauga suinteresuotus klientus (pagal analogiją žr. 2011 m. spalio 4 d. Sprendimo Football Association Premier League ir kt., C-403/08 ir C-429/08, Rink. p. I-9083, 205 punktą).

               45

               Remiantis tuo, darytina išvada, kad byloje, kaip antai pagrindinė, transliuodamas fonogramas viešbučio valdytojas siekia komercinių tikslų.

               46

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad situacijoje, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, viešbučio valdytojas atlieka transliuojamos fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį.

               47

               Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliavimo signalą, yra „naudotojas“, atliekantis transliuojamos fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį.

         Dėl antrojo klausimo

               48

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliuojamą signalą, pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, be transliuotojo sumokėto teisingo atlyginimo, taip pat privalo sumokėti teisingą atlyginimą už transliuojamos fonogramos siuntimą.

               49

               Reikia iš karto paminėti, kad dėl sąvokos „viešas paskelbimas“ pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, jog atliekantis viešo paskelbimo veiksmą viešbučio valdytojas siunčia saugomą kūrinį naujai visuomenei, t. y. visuomenei, į kurią saugomų kūrinių autoriai, suteikdami leidimą juos naudoti paskelbiant pirminei visuomenei, neatsižvelgė (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo SGAE 40 ir 42 punktus).

               50

               Reikia pabrėžti, kad taikant Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį taip pat reikia atsižvelgti į „naujos visuomenės“ elementą, išplaukiantį iš ankstesniame punkte nurodytos teismo praktikos.

               51

               Tačiau kai viešbučio valdytojas skelbia klientų kambariuose transliuojamą fonogramą, jis pats panaudoja šią fonogramą ir siunčia ją kitokiai papildomai visuomenei, palyginti su visuomene, kuriai buvo skirtas pirminis paskelbimo veiksmas. Be to, dėl tokio siuntimo, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 45 punkte, minėtas valdytojas gauna ekonominės naudos, kuri nėra susijusi su transliuotojo arba fonogramų gamintojo gaunama nauda.

               52

               Todėl tokioje situacijoje viešbučio valdytojas, remdamasis Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalimi, be transliuotojo sumokėto teisingo atlyginimo, taip pat privalo sumokėti teisingą atlyginimą už šios fonogramos paskelbimą.

               53

               Šiuo klausimu negalima pritarti Airijos argumentui, kad iš Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2dalyje vartojamų žodžių „arba“ ir „vieningas [vienas]“ matyti, jog viešbučio valdytojas neprivalo mokėti atlyginimo už netiesioginį viešą fonogramų paskelbimą, jei radijo ar televizijos transliuotojas jau sumokėjo teisingą atlyginimą už fonogramų panaudojimą savo transliacijose.

               54

               Iš tikrųjų vartodamas žodžius „arba“ ir „vieningas [vienas]“ Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo pabrėžti, kad valstybės narės neprivalo nustatyti, jog už tą patį viešą paskelbimą naudotojas turi pervesti kelis atskirus atlyginimus, nors šis vienas atlyginimas, kaip aiškiai matyti iš šios nuostatos antro sakinio, bus paskirstytas įvairiems teisingo atlyginimo gavėjams, būtent fonogramų gamintojams ir atlikėjams. Jungtukas „arba“, pavartotas frazėje „naudojimą transliavimui bevielio ryšio priemonėmis arba kitokiam viešam paskelbimui“ turi būti aiškinamas taip, kad atlyginimas turi būti sumokėtas tiek transliuojant, tiek viešai skelbiant.

               55

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliuojamą signalą, pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, be transliuotojo sumokėto teisingo atlyginimo, taip pat privalo sumokėti teisingą atlyginimą už transliuojamos fonogramos leidimą.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               56

               Ketvirtuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti po antrojo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar viešbučio valdytojas, kuris kliento kambaryje sudaro galimybę naudotis ne televizoriumi ar radijo imtuvu, o kitokiu aparatu ir fonogramomis fizine ar skaitmenine laikmena, kurios gali būti leidžiamos ar išgirstos per tokį aparatą, yra „naudotojas“, atliekantis fonogramų „viešą paskelbimą“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį.

               57

               Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismo prašoma nustatyti, ar argumentai, kuriais jis rėmėsi atsakydamas į pirmąjį klausimą, tinka ir tuo atveju, kai viešbučio valdytojas sudaro galimybę naudotis kliento kambaryje ne televizoriumi ar radijo imtuvu, o kitokiu aparatu ir fonogramomis fizine ar skaitmenine laikmena, kurios gali būti leidžiamos ar išgirstos per tokį aparatą.

               58

               Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalyje numatytą sąvoką „viešas paskelbimas“ reikia aiškinti visų pirma atsižvelgiant į WPPT pateiktas atitinkamas sąvokas, t. y. lygiai taip pat, kaip šias sąvokas, į aplinkybes, kuriomis jos vartojamos, ir į atitinkamų sutarties nuostatų siekiamą tikslą (žr. minėto Sprendimo SCF 55 punktą).

               59

               WPPT 2 straipsnio g punkte, kuriame kalbama apie „viešą paskelbimą“ ir daroma nuoroda į šios sutarties 15 straipsnį, pažymėta, kad ši sąvoka „taip pat suprantama kaip fonogramoje įrašytų garsų arba garsų išraiškos padarymas viešai girdimų“.

               60

               Taigi Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalyje nurodyta sąvoka „viešas paskelbimas“ turi būti aiškinama kaip apimanti ir fonogramoje įrašytų garsų arba garsų išraiškos padarymą viešai girdimų.

               61

               Tokią išvadą patvirtina pats Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalies tekstas, kuriame nurodoma, kad ji apima „bet kokį“ viešą paskelbimą, t. y. bet kokią pageidaujamą ir įmanomą paskelbimo formą.

               62

               Taigi viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti aparatą (kitokį nei televizorius ar radijas) ir fonogramas fizine ar skaitmenine laikmena, kurios gali būti leidžiamos ar išgirstos per tokį aparatą, suteikia du elementus, leidžiančius padaryti viešai girdimus fonogramoje įrašytus garsus arba garsų išraiškas, ir šių garsų arba garsų išraiškų laikmeną, t. y. fonogramas.

               63

               Todėl ši paskelbimo forma patenka į Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalies, aiškinamos atsižvelgiant į kartu skaitomus WPPT 2 straipsnio g punktą ir 15 straipsnį, taikymo sritį.

               64

               Kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 57 straipsnio, ketvirtasis klausimas skiriasi nuo pirmojo tik tiek, kiek tai susiję su fonogramų leidimo forma, remiantis tuo galima daryti išvadą, kad abiem atvejais klausiama apie tą patį valdytoją ir jo klientus.

               65

               Todėl galima daryti prielaidą, pirma, kad šio viešbučio valdytojas turi būti laikomas „naudotoju“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, ir, antra, kad šio viešbučio klientai turi būti laikomi šioje nuostatoje numatyta „visuomene“, nebent dėl kokio nors ypatingo veiksnio Teisingumo Teismas būtų priverstas padaryti kitokią išvadą.

               66

               Šiuo atžvilgiu reikia įvertinti, ar ypatinga perdavimo forma, kai leidžiama naudoti aparatą ir fonogramas fizine ar skaitmenine laikmena, kurios gali būti leidžiamos ar išgirstos per tokį aparatą, gali nulemti kitokią išvadą, nei padaryta šio sprendimo 40 punkte.

               67

               Taip nėra šiuo atveju. Iš tikrųjų, kadangi viešbučio valdytojas, kuris savo viešbučio kambariuose įrengia tokią aparatūrą ir tokias fonogramas, taip suteikia savo klientams du elementus, leidžiančius pasinaudoti nagrinėjamais kūriniais, darytina išvada, kad neatlikus tokių veiksmų klientai neturėtų prie jų prieigos. Todėl jo vaidmuo yra svarbus.

               68

               Kadangi nėra jokių kitų specifinių klausimų, kuriuos reikėtų išnagrinėti, darytina išvada, kad situacijoje, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra atliktas fonogramos „viešas paskelbimas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį.

               69

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad viešbučio valdytojas, kuris kliento kambaryje sudaro galimybę naudotis ne televizoriumi ar radijo imtuvu, o kitokiu aparatu ir fonogramomis fizine ar skaitmenine laikmena, kurios gali būti leidžiamos ar išgirstos per tokį aparatą, yra „naudotojas“, atliekantis fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį. Todėl jis pagal šią nuostatą privalo sumokėti „teisingą atlyginimą“ už minėtų fonogramų perdavimą.

         Dėl trečiojo ir penktojo klausimų

               70

               Trečiuoju ir penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal Direktyvos 2006/115 10 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriame numatyta galimybė apriboti šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatytą teisę į teisingą atlyginimą, jei „naudojimas“ yra „asmeninis“, valstybės narės gali atleisti viešbučių valdytoją, kuris atlieka fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 8 straipsnio 2 dalį, nuo pareigos mokėti tokį atlyginimą.

               71

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip generalinė advokatė pabrėžia savo išvados 153 punkte, siekiant nustatyti, ar viešbučio valdytojas gali remtis Direktyvos 2006/115 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatytu teisių apribojimu dėl „asmeninio naudojimo“, svarbu ne tai, ar viešbučio klientų elgesys yra asmeninis kūrinio naudojimas, o tai, ar paties valdytojo elgesys yra toks kūrinio asmeninis naudojimas.

               72

               Tačiau formuluotė dėl saugomo kūrinio, kurį jo naudotojas viešai paskelbė, „asmeninio naudojimo“ yra prieštaringa, nes „visuomenė“ pagal apibrėžtį yra „neasmeninė“.

               73

               Todėl „viešo paskelbimo“ atveju, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, apribojimas dėl „asmeninio naudojimo“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 1 dalies a punktą, neturi būti taikomas.

               74

               Tačiau dėl tokio aiškinimo pastaroji nuostata nepraranda savo veiksmingumo. Iš tiesų ši nuostata išsaugo platesnę taikymo sritį, apimdama tokius naudojimo atvejus, kai nėra viešo paskelbimo, o yra kitoks naudojimas, pavyzdžiui, „įrašymas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 7 straipsnį.

               75

               Be to, jei naudotojui būtų pritaikytas Direktyvos 2006/115 10 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas apribojimas, kai jis atlieka viešą paskelbimą, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, tai prieštarautų šios direktyvos 10 straipsnio 3 daliai, pagal kurią šis apribojimas taikomas tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie neprieštarauja įprastam objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisių turėtojo teisėtų interesų.

               76

               Iš tikrųjų toks aiškinimas leistų naudotojui išvengti pareigos mokėti teisingą atlyginimą už komercinį kūrinio panaudojimą, o dėl to galėtų būti nepagrįstai padaryta žala teisėtiems atlikėjų interesams, kurie ir yra apsaugoti teise į teisingą atlyginimą.

               77

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad pagal Direktyvos 2006/115 10 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriame numatyta galimybė apriboti šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatytą teisę į teisingą atlyginimą, jei „naudojimas“ yra „asmeninis“, valstybės narės negali atleisti viešbučių valdytojo, kuris atlieka fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 8 straipsnio 2 dalį, nuo pareigos mokėti tokį atlyginimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               78

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliavimo signalą, yra „naudotojas“, atliekantis transliuojamos fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip tai suprantama pagal 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje 8 straipsnio 2 dalį.

                           2.

                           Viešbučio valdytojas, kuris klientų kambariuose sudaro galimybę naudoti televizorius ir (arba) radijo imtuvus, į kuriuos siunčia transliuojamą signalą, pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį, be transliuotojo sumokėto teisingo atlyginimo, taip pat privalo sumokėti teisingą atlyginimą už transliuojamos fonogramos leidimą.

                           3.

                           Viešbučio valdytojas, kuris kliento kambaryje sudaro galimybę naudotis ne televizoriumi ar radijo imtuvu, o kitokiu aparatu ir fonogramomis fizine ar skaitmenine laikmena, kurios gali būti leidžiamos ar išgirstos per tokį aparatą, yra „naudotojas“, atliekantis fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 2 dalį. Todėl jis pagal šią nuostatą privalo sumokėti „teisingą atlyginimą“ už minėtų fonogramų perdavimą.

                           4.

                           Pagal Direktyvos 2006/115 10 straipsnio 1 dalies a punktą, kuriame numatyta galimybė apriboti šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje nustatytą teisę į teisingą atlyginimą, jei „naudojimas“ yra „asmeninis“, valstybės narės negali atleisti viešbučių valdytojo, kuris atlieka fonogramos „viešą paskelbimą“, kaip jis suprantamas pagal minėtos direktyvos 8 straipsnio 2 dalį, nuo pareigos mokėti tokį atlyginimą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


1997 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Association des acieries européennes indépendantes (EISA) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EAPB - Ieškinys dėl panaikinimo - Valstybės pagalba. # Byla T-239/94.