title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. liepos 8 d. # MFE Marienfelde GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procesas - Ankstesnis žodinis prekių ženklas HIPPOVIT - Paraiška žodiniam Bendrijos prekių ženklui HIPOVITON - Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų - Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys - Teisė būti išklausytam. # Byla T-334/01.

text:
      Byla T‑334/01
      MFE Marienfelde GmbH
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Ankstesnis žodinis prekių ženklas HIPPOVIT – Žodinio Bendrijos prekių ženklo HIPOVITON paraiška – Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų – Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys – Teisė būti išklausytam“
      2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas  II-0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Ieškinys Bendrijos teisme –  Pirmosios instancijos teismo kompetencija –
            Tarnybos sprendimo keitimas – Apimtis – Protestų skyriaus sprendimo panaikinimas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 62 straipsnio 1 dalis ir 63 straipsnio 3 dalis)
      2.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Naudojimas iš tikrųjų – Sąvoka – Aiškinimas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių ratio
            legis
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      3.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Naudojimas iš tikrųjų – Sąvoka – Vertinimo kriterijai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      4.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Naudojimas iš tikrųjų – Kriterijų taikymas konkrečiam atvejui
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      5.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Tarnybos nustatytas terminas – Papildomų įrodymų pateikimas pasibaigus terminui, tačiau paaiškėjus naujiems faktams
            – Priimtinumas
      (Komisijos reglamento Nr. 2868/95 1 straipsnio 22 taisyklės 1 dalis)
      6.     Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Ieškinys Bendrijos teisme – Pirmosios instancijos teismo teisė keisti ginčijamą
            sprendimą – Ribos
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 3 dalis)
      1.     Pareiškus ieškinį dėl protesto procedūroje Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) apeliacinės
         tarybos priimto sprendimo, Pirmosios instancijos teismas taip pat yra kompetentingas nagrinėti prašymą panaikinti Protestų
         skyriaus sprendimą.

      Iš tiesų, kadangi iš Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 62 straipsnio 1 dalies antro sakinio išplaukia, jog
         Apeliacinė taryba gali panaikinti Tarnybos padalinio, nagrinėjusio bylą pirmąja instancija, sprendimą, toks panaikinimas yra
         viena iš priemonių, kurių gali imtis Pirmosios instancijos teismas, pasinaudodamas šio reglamento 63 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta
         sprendimo peržiūrėjimo teise.

      (žr. 19 punktą)
      2.     Aiškinant Bendrijos prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų sąvoką Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių prasme, reikia
         atsižvelgti į tai, kad reikalavimo, jog norint protestuoti Bendrijos prekių ženklo paraišką ankstesnis prekių ženklas turi
         būti iš tikrųjų naudojamas, ratio legis yra sumažinti ginčų tarp dviejų prekių ženklų kilimo tikimybę tada, kai nėra tinkamo prekių ženklo aktyvaus naudojimo rinkoje
         ekonominio pagrindo. Tačiau šia nuostata nesiekiama įvertinti komercinės sėkmės ar kontroliuoti ekonominės įmonės strategijos,
         ar juo labiau suteikti apsaugos tik didelio masto prekių ženklų naudojimui.

      (žr. 32 punktą)
      3.     Bendrijos prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių prasme, kai jis yra naudojamas
         pagal savo pagrindinę funkciją – užtikrinti prekių ir paslaugų, kurioms jis yra registruotas, kilmės tapatybę šių prekių ar
         paslaugų realizavimo rinkos sukūrimo ar išsaugojimo tikslais, išskyrus simbolinį prekių ženklo naudojimą, siekiant išsaugoti
         jo teikiamas teises. Šiuo atveju naudojimo iš tikrųjų sąlyga reikalauja, kad prekių ženklas būtų naudojamas viešai ir skirtas
         išorei toks, koks jis yra saugomas atitinkamoje teritorijoje.

      Nustatant, ar prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į susijusių faktų ir aplinkybių visumą, tinkamą
         nustatyti jo komercinio naudojimo realumą, ypač į naudojimą, kuris tam tikrame ekonomikos sektoriuje laikomas pagrįstu, siekiant
         išlaikyti ar įgyti prekių ženklu saugomų prekių ar paslaugų rinkos dalį, prekių ar paslaugų pobūdį, rinkos ypatybes, prekių
         ženklo naudojimo apimtį ir dažnumą.

      Kalbant apie ankstesnio prekių ženklo naudojimo apimtį, ypač reikia atsižvelgti, viena vertus, į bendrą komercinę prekių ženklo
         naudojimo apimtį bei, kita vertus, – į laiką, per kurį prekių ženklas buvo naudojamas, ir į naudojimo dažnumą.

      (žr. 33–35 punktus)
      4.     Šioje byloje siekiant nustatyti, ar ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, reikia atlikti visapusišką vertinimą,
         atsižvelgiant į visus su nagrinėjamu atveju susijusius veiksnius. Toks vertinimas savaime reiškia tam tikrą nagrinėjamų veiksnių
         tarpusavio priklausomybę. Taip mažas nagrinėjamu prekių ženklu žymimų prekių pardavimo apimtis gali atstoti didelis šio ženklo
         naudojimo intensyvumas ar nuolatinumas laike ir atvirkščiai. Be to, ankstesniu prekių ženklu žymimų prekių pardavimo apyvarta
         bei apimtis negali būti vertinamos absoliučiai, tačiau turi būti susietos su kitais svarbiais veiksniais, pavyzdžiui, komercinės
         veiklos apimtimi, gamybos ar prekybos pajėgumais, prekių ženklą naudojančios įmonės diversifikacijos laipsniu bei atitinkamoje
         rinkoje esančių prekių ar paslaugų ypatybėmis. Dėl to nebūtina, jog ankstesnio prekių ženklo naudojimas būtų kiekybiškai reikšmingas,
         kad galėtų būti laikomas naudojimu iš tikrųjų.

      Tačiau kuo mažesnė yra prekių ženklo komercinio naudojimo apimtis, tuo labiau pageidautina, kad protestą padavusi šalis pateiktų
         papildomą informaciją, kuri išsklaidytų galimas abejones dėl nagrinėjamo prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų pobūdžio.

      (žr. 36–37 punktus)
      5.     Nors Reglamento Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo, 22 taisyklės
         1 dalis numato, jog protestą padavusi šalis per Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui)
         nustatytą terminą turi pateikti ženklo naudojimo įrodymus ir nepateikus tokių įrodymų iki termino pabaigos protestas yra atmetamas,
         tai nereiškia, kad negalima atsižvelgti į papildomus įrodymus, paaiškėjus naujiems faktams, net jei jie yra pateikiami pasibaigus
         terminui.

      (žr. 56 punktą)
      6.     Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 3 dalyje numatyta Pirmosios instancijos teismo galimybė keisti Vidaus rinkos derinimo tarnybos
         (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) apeliacinės tarybos sprendimą iš esmės yra skirta tik situacijoms, kai byla pasiekė
         galutinio sprendimo priėmimo stadiją. Tai reiškia, kad Pirmosios instancijos teismas, remdamasis jam pateiktais įrodymais,
         gali priimti sprendimą, kurį turėjo priimti Apeliacinė taryba, vadovaudamasi toje byloje taikytinomis nuostatomis. Ši sąlyga
         yra netenkinama, jei Apeliacinė taryba galėjo arba priimti sprendimą dėl apeliacijos, arba perduoti bylą Protestų skyriui
         nagrinėti iš naujo.

      (žr. 62–63 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 8 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Ankstesnis žodinis prekių ženklas HIPPOVIT – Žodinio Bendrijos prekių ženklo HIPOVITON paraiška – Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų – Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys – Teisė būti išklausytam“
      Byloje T‑334/01,
      MFE Marienfelde GmbH, įsteigta Hamburge (Vokietija), atstovaujama advokatų  S. Rojahn ir S. Freytag,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą  E. Joly ir G. Schneider,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai proceso VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,
      Vétoquinol AG, buvusiai Chassot AG, įsteigtai Berne (Šveicarija), atstovaujamai advokato A. Kockläuner,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2001 m. rugsėjo 26 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui)
         ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 578/2000-4), susijusio su protesto procedūra tarp MFE Marienfelde GmbH ir Vétoquinol AG,  panaikinimo,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas N. J. Forwood, teisėjai J. Pirrung ir A. W. H. Meij,
      sekretorė D. Christensen, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu ir dubliku, kuriuos Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo atitinkamai 2001 m. gruodžio 24
         d. ir 2002 m. liepos 29 d.,

      susipažinęs su VRDT atsiliepimu į ieškinį ir tripliku, kuriuos Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo atitinkamai
         2002 m. balandžio 24 d. ir 2002 m. spalio 30 d.,

      susipažinęs su įstojusios į bylą šalies atsiliepimu į ieškinį ir tripliku, kuriuos Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas
         gavo atitinkamai 2002 m. balandžio 22 d. ir 2002 m. spalio 29 d.,

      įvykus 2003 m. lapkričio 11 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       1996 m. gruodžio 30 d. įstojusi į bylą šalis, veikdama ankstesniu pavadinimu Chassot AG, remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) su
         pakeitimais, Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pateikė Bendrijos prekių ženklo
         paraišką.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo HIPOVITON.
      3       Prekės „Ėdesiai“, kurioms buvo prašoma įregistruoti ženklą, priklauso 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės
         prekių ir paslaugų ženklų registravimo klasifikacijos su pakeitimais ir pataisymais 31 klasei.

      4       1998 m. gegužės 11 d. prekių ženklo paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje.
      5       1998 m. rugpjūčio 11 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 1 dalimi, padavė protestą dėl prekių ženklo
         įregistravimo visų paraiškoje nurodytų prekių atžvilgiu. Protestas buvo grindžiamas 1972 m. gegužės 17 d. Vokietijoje įregistruotu
         prekių ženklu, kurio prioriteto data yra 1969 m. gegužės 16 d. Šis prekių ženklas (toliau – ankstesnis prekių ženklas), kurį
         sudaro žodinis žymuo HIPPOVIT, buvo registruotas prekėms „Ėdesiai“, priklausančioms Nicos sutarties 31 klasei.

      6       Pagrįsdama protestą, ieškovė rėmėsi Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytu santykiniu atsisakymo registruoti
         prekių ženklą pagrindu.

      7       1999 m. kovo 15 d. laišku įstojusi į bylą šalis pareikalavo, kad ieškovė pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis
         pateiktų įrodymus, kad penkerius metus iki paraiškos Bendrijos prekių ženklui paskelbimo ankstesnis prekių ženklas iš tikrųjų
         buvo naudojamas valstybėje narėje, kurioje šis prekių ženklas yra saugomas. 1999 m. balandžio 8 d. pranešimu VRDT protestų
         skyrius (toliau – Protestų skyrius) pasiūlė ieškovei pateikti tokius įrodymus per du mėnesius.

      8       1999 m. gegužės 4 d. ieškovė visų pirma perdavė VRDT keturis reklaminius lapelius, kuriuose buvo pavaizduotas ankstesnis prekių
         ženklas, tačiau prie raidės „O“ buvo nupiešta žirgo galva ir priekinė žirgo kūno dalis. Be to, ieškovė pateikė viršelį pavadinimu
         „Marienfelder Tierfutter-Programm“ („Ėdesiai – Marienfelde programa“) kartu su užsakymo forma ir brošiūra pavadinimu „Ich
         liebe Pferde von A–Z“ („Myliu žirgus nuo A iki Z“) bei savo vadybininko M. Bode pareiškimą „Eidesstattliche Versicherung“
         („priesaiką atstojantis pareiškimas“). Jame nurodoma, jog prekių, parduotų su ankstesniu prekių ženklu, apyvarta laikotarpiu
         nuo 1998 m. sausio iki birželio siekė 12 500 Vokietijos markių (DEM), o nuo 1998 m. sausio iki gruodžio – 21 000 DEM.

      9       Po kelių pasikeitimų rašytiniais pareiškimais tarp ieškovės ir įstojusios į bylą šalies 2000 m. sausio 24 d. VRDT išsiuntė
         šalims rašytinį pranešimą, kuriame sakoma:

      „(VRDT) Jus informuoja, jog Jūs nebegalite pateikti jokių papildomų rašytinių pastabų.“
      10     2000 m. vasario 8 d. laiške įstojusi į bylą šalis, be kita ko, pažymėjo, jog ieškovės prekių, parduotų su ankstesniu prekių
         ženklu, apyvartą sudarė 459 parduoti vienetai ir jog bendra metinė ieškovės apyvarta 1998 m. siekė 2,8 milijono DEM.

      11     2000 m. kovo 8 d. rašytiniu pranešimu VRDT, remdamasi savo 2000 m. sausio 24 d. rašytiniu pranešimu, ieškovę ir įstojusią
         į bylą šalį informavo, jog priimant sprendimą nebus atsižvelgiama į įstojusios į bylą šalies 2000 m. vasario 8 d. laišką.

      12     2000 m. kovo 28 d. sprendimu (Sprendimas Nr. 601/2000) Protestų skyrius, remdamasis Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir
         3 dalimis, atmetė protestą dėl to, jog ieškovė nepateikė įrodymų, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų
         šios nuostatos prasme. Šiuo klausimu Protestų skyrius pasisakė, jog ieškovės pateiktas priesaiką atstojantis pareiškimas,
         kaip nesurašytas neutralaus asmens ar institucijos, turėjo būti paremtas kitais įrodymais. Dėl kitų ieškovės pateiktų įrodymų
         Protestų skyrius pasisakė, jog juose nebuvo jokių nuorodų į ankstesnio prekių ženklo naudojimo vietą, laikotarpį ar apimtį.

      13     2000 m. gegužės 23 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 59 straipsniu, padavė apeliaciją VRDT dėl Protestų skyriaus
         sprendimo.

      14     Prie apeliacinio skundo ieškovė 2000 m. liepos 28 d. pridėjo keletą sąskaitų dėl dalyvavimo įvairiose parodose 1998 m., dėl
         ekspozicijų stendų nuomos bei dėl etikečių ir medžiagų reklamai pirkimo. Be to, ji pateikė penkiolika sąskaitų faktūrų dėl
         ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių pardavimo laikotarpiu nuo 1998 m. kovo 6 d. iki 1998 m. gegužės 19 d. Šiose sąskaitose
         faktūrose pirkėjų pavardės buvo užtušuotos. Šiose sąskaitose-faktūrose nurodyta prekių apyvarta laikotarpiu iki 1998 m. gegužės
         11 d. siekė 2 753,84 DEM.

      15     2000 m. spalio 9 d. atsiliepime į apeliacinį skundą įstojusi į bylą šalis pakartojo savo 2000 m. vasario 8 d. laiške nurodytus
         teiginius dėl ieškovės apyvartos. 2000 m. spalio 24 d. laiške, kuriuo ieškovė buvo informuota apie šį procesinį dokumentą,
         VRDT nurodė, jog jis perduodamas tik informavimo tikslais.

      16     2001 m. rugsėjo 26 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas), apie kurį ieškovei buvo pranešta 2001 m. spalio 15 d., VRDT
         ketvirtoji apeliacinė taryba skundą atmetė. Iš esmės ji nurodė, kad atitinkamas laikotarpis ankstesnio prekių ženklo naudojimo
         iš tikrųjų nustatymo tikslais yra nuo 1993 m. gegužės 12 d. iki 1998 m. gegužės 11 d. ir kad ieškovė netvirtino naudojusi
         šį prekių ženklą iki 1998 m. Dėl ieškovės vadybininko priesaiką atstojančio pareiškimo Apeliacinė taryba nusprendė, jog nebuvo
         būtina pasisakyti dėl jo įrodomosios galios. Iš tikrųjų Apeliacinė taryba manė, kad net jei būtų įrodyta šiame pareiškime
         minima 1998 m. ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių apyvarta, remiantis tuo nebūtų galima daryti išvados, kad šis prekių
         ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų atitinkamu laikotarpiu. Apeliacinės tarybos teigimu, net pripažinus, jog per atitinkamą
         laikotarpį prekių apyvarta siekė 12 500 DEM, tai atitiko tik apie 450 parduotų šių prekių vienetų, be to, tai buvo tik nedidelė
         bendros ieškovės apyvartos, kuri 1998 m. siekė 2,8 milijono DEM, dalis. Tokiomis aplinkybėmis Apeliacinė taryba manė, kad
         nėra būtina spręsti klausimo, ar ieškovė naudodama ankstesnį prekių ženklą kitokios formos nei jis buvo registruotas, naudojo
         šį prekių ženklą taip, jog išsaugotų savo teises.

       Šalių reikalavimai
      17     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą bei 2000 m. kovo 28 d. Protestų skyriaus sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      18     VRDT ir įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
       Dėl prašymo panaikinti Protestų skyriaus sprendimą priimtinumo
      19     Šioje byloje ieškovė prašo panaikinti ginčijamą sprendimą ir Protestų skyriaus sprendimą. Pirmosios instancijos teismas mano,
         kad šis prašymas yra priimtinas. Juo yra siekiama, kad Pirmosios instancijos teismas priimtų sprendimą, kurį, pasak ieškovės,
         turėjo teisėtai priimti Apeliacinė taryba apeliacinio skundo nagrinėjimo VRDT procese. Iš Reglamento Nr. 40/94 62 straipsnio
         1 dalies antro sakinio išplaukia, jog Apeliacinė taryba gali panaikinti VRDT padalinio, nagrinėjusio bylą pirmąja instancija,
         sprendimą. Toks panaikinimas yra viena iš priemonių, kurių gali imtis Pirmosios instancijos teismas, pasinaudodamas Reglamento
         Nr. 40/94  63 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta sprendimo peržiūrėjimo teise (dėl prašymo grąžinti bylą ekspertui nagrinėjimui
         iš naujo žr. 2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T‑106/00, Rink. p. II‑723 (patvirtinto 2004 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo nutartimi Streamserve prieš VRDT, C‑150/02 P, Rink. p. I‑0000), 19 punktą).

       Dėl bylos esmės
      20     Ieškovė savo ieškinį grindžia penkiais pagrindais. Pirmasis yra dėl Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių bei 15 straipsnio
         pažeidimo. Antruoju ieškinio pagrindu ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą dėl neatsižvelgimo į įrodymus, kuriuos ji pateikė
         apeliacinio proceso metu. Trečiasis ieškinio pagrindas yra dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo.
         Ketvirtasis ir penktasis ieškinio pagrindai yra atitinkamai dėl teisės būti išklausytam ir motyvavimo pareigos pažeidimo.

       Dėl Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių, 15 straipsnio bei teisės būti išklausytam pažeidimo
      –       Šalių argumentai
      21     Ieškovė apskritai teigia, kad sąvoka prekių ženklo „naudojimas iš tikrųjų“ reiškia veiksmą, kuris, atsižvelgiant į jo pobūdį,
         apimtį ir trukmę, objektyviai yra normalus prekių ženklo naudojimas atitinkamoje rinkoje. Dėl tokio naudojimo apimties ieškovė
         pabrėžia, kad ji priklauso nuo bylos aplinkybių, tiksliau – nuo konkrečios įmonės dydžio ir jos veiklos diversifikacijos laipsnio.

      22     Ieškovės nuomone, nagrinėjamu atveju teisingai taikant jos išvardytus vertinimo kriterijus, Apeliacinė taryba turėjo prieiti
         prie išvados, jog ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų. Šiuo klausimu ieškovė tvirtina, jog per atitinkamą
         laikotarpį ji pardavė šiuo ženklu pažymėtų prekių visoje Vokietijos teritorijoje. Ieškovės teigimu, iš jos vadybininko priesaiką
         atstojančio pareiškimo matyti, jog šių prekių apyvarta, nors ir santykinai nedidelė dėl prekių pirminio išleidimo į rinką,
         yra prekių ženklo normalaus naudojimo, kuriuo siekiama užtikrinti šioms prekėms realizavimo rinką, įrodymas.

      23     Be to, ieškovė tvirtina, kad ginčijamame sprendime nurodyta 2,8 milijono DEM apyvarta 1998 m. nėra tiksli.
      24     Ieškinio pagrindu dėl teisės būti išklausytam pažeidimo ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą prieš priimant ginčijamą sprendimą
         neinformavus jos apie ketinimą jį grįsti tuo, jog per atitinkamą laikotarpį ji pardavė tik apie 450 ankstesniu prekių ženklu
         pažymėtų prekių. Savo dublike ieškovė teigia, kad Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime atsižvelgė į 2000 m. vasario 8 d.
         įstojusios į bylą šalies pareiškimą, nors Protestų skyrius buvo nurodęs, jog į jį nebus atsižvelgta.

      25     VRDT, remdamasi skirtingomis Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalies ir 15 straipsnio kalbinėmis versijomis, pastebi,
         jog naudojimas iš tikrųjų reiškia tikrą, autentišką, veiksmingą ar realų naudojimą. Dėl to, pasak VRDT, tokiu naudojimu turi
         būti siekiama išskirti žymimas prekes ar paslaugas, o ne vien tik išlaikyti esamo prekių ženklo suteikiamas teises.

      26     Pasak VRDT, siekiant įvertinti šioje byloje ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų pobūdį, reikia atlikti visapusišką
         vertinimą, atsižvelgiant į atitinkamą rinką, paprastai naudojamą nagrinėjamų prekių ar paslaugų pardavimo būdą, prekių ženklo
         savininko gamybos ar prekybos pajėgumus bei užimamą rinkos dalį.

      27     Šiuo atveju VRDT visų pirma primena, kad remiantis ieškovės pateiktais įrodymais ankstesnis prekių ženklas buvo pradėtas naudoti
         tik 1998 m. pradžioje, t. y. truputį daugiau nei keturis mėnesius prieš prekių ženklo paraiškos paskelbimą. Antra, VRDT teigia,
         kad ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių apyvarta per atitinkamą laikotarpį yra labai maža, ir to negalima paaiškinti
         aplinkybe, kad nagrinėjamų prekių pardavimas prasidėjo tik 1998 m. pradžioje. Iš tikrųjų tų metų antro pusmečio apyvarta yra
         mažesnė nei pirmo pusmečio. Trečia, VRDT teigia, kad ieškovės ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių apyvarta sudarė nedidelę
         jos bendros metinės apyvartos dalį.

      28     Be to, VRDT mano, kad Apeliacinė taryba nepažeidė ieškovės teisės būti išklausytai.
      29     Įstojusi į bylą šalis teigia, kad ieškovė nenaudojo ankstesnio prekių ženklo iš tikrųjų. Šiuo klausimu ji teigia, kad ieškovės
         ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių apyvarta sudaro geriausiu atveju 0,75 % jo bendros metinės apyvartos. Per posėdį
         ji pažymėjo, jog net jeigu ieškovės vadybininko pareiškime nurodyta informacija apie ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių
         apyvartą yra teisinga, per atitinkamą laikotarpį kas mėnesį būtų parduodamos tik maždaug 38 prekės.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      30     Kaip išplaukia iš Reglamento Nr. 40/94 preambulės konstatuojamosios dalies devintos pastraipos, teisės akto leidėjo nuomone,
         ankstesnio prekių ženklo apsauga yra pateisinama, tik jei jis anksčiau buvo iš tikrųjų naudojamas. Šią preambulės pastraipą
         atitinkančios Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys numato, jog Bendrijos prekių ženklo pareiškėjas gali pareikalauti
         pateikti įrodymus, kad penkerius metus iki prekių ženklo, dėl kurio yra paduotas protestas, paraiškos paskelbimo ankstesnis
         prekių ženklas iš tikrųjų buvo naudojamas teritorijoje, kurioje jis yra saugomas (2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Kabushiki Kaisha Fernandes prieš VRDT – Harrison (HIWATT), T‑39/01, Rink. p. II‑5233, 34 punktas).

      31     Pagal 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl
         Bendrijos prekių ženklo, (OL L 303, p. 1) 22 taisyklės 2 dalį naudojimo įrodinėjimui reikalingus įrodymus sudaro duomenys
         apie ankstesnio prekių ženklo naudojimo vietą, laiką, apimtį bei pobūdį.

      32     Aiškinant naudojimo iš tikrųjų sąvoką, reikia atsižvelgti į tai, kad reikalavimo, jog norint protestuoti Bendrijos prekių
         ženklo paraišką ankstesnis prekių ženklas turi būti iš tikrųjų naudojamas, ratio legis yra sumažinti ginčų tarp dviejų prekių ženklų kilimo tikimybę tada, kai nėra tinkamo prekių ženklo aktyvaus naudojimo rinkoje
         ekonominio pagrindo (2003 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Goulbourn prieš VRDT – Redcats (Silk Cocoon), T‑174/01, Rink. p. II‑789, 38 punktas). Tačiau šia nuostata nesiekiama įvertinti komercinės sėkmės ar kontroliuoti ekonominės
         įmonės strategijos, ar juo labiau suteikti apsaugos tik didelio masto prekių ženklų naudojimui.

      33     Kaip matyti iš 2003 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ansul (C‑40/01, Rink. p. I‑2439) dėl 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems
         su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) išaiškinimo 12 straipsnio 1 dalies, kurios teisinis turinys iš esmės atitinka
         Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalies teisinį turinį, prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, kai jis yra naudojamas
         pagal savo pagrindinę funkciją – užtikrinti prekių ir paslaugų, kurioms jis yra registruotas, kilmės tapatybę šių prekių ar
         paslaugų realizavimo rinkos sukūrimo ar išsaugojimo tikslais, išskyrus simbolinį prekių ženklo naudojimą, siekiant išsaugoti
         jo teikiamas teises (minėto sprendimo Ansul 43 punktas). Šiuo atveju naudojimo iš tikrųjų sąlyga reikalauja, kad prekių ženklas būtų naudojamas viešai ir skirtas išorei
         toks, koks jis yra saugomas atitinkamoje teritorijoje (minėto sprendimo Ansul 37 punktas ir sprendimo Silk Cocoon 39 punktas).

      34     Nustatant, ar prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į susijusių faktų ir aplinkybių visumą, tinkamą
         nustatyti jo komercinio naudojimo realumą, ypač į naudojimą, kuris tam tikrame ekonomikos sektoriuje laikomas pagrįstu, siekiant
         išlaikyti ar įgyti prekių ženklu saugomų prekių ar paslaugų rinkos dalį, prekių ar paslaugų pobūdį, rinkos ypatybes, prekių
         ženklo naudojimo apimtį ir dažnumą (minėto sprendimo Ansul  43 punktas).

      35     Kalbant apie ankstesnio prekių ženklo naudojimo apimtį, ypač reikia atsižvelgti, viena vertus, į bendrą komercinę prekių ženklo
         naudojimo apimtį bei, kita vertus, – į laiką, per kurį prekių ženklas buvo naudojamas, ir į naudojimo dažnumą.

      36     Šioje byloje siekiant nustatyti, ar ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, reikia atlikti visapusišką vertinimą,
         atsižvelgiant į visus su nagrinėjamu atveju susijusius veiksnius. Toks vertinimas savaime reiškia tam tikrą nagrinėjamų veiksnių
         tarpusavio priklausomybę. Taip mažas nagrinėjamu prekių ženklu žymimų prekių pardavimo apimtis gali atstoti didelis šio ženklo
         naudojimo intensyvumas ar nuolatinumas laike ir atvirkščiai. Be to, ankstesniu prekių ženklu žymimų prekių pardavimo apyvarta
         bei apimtis negali būti vertinamos absoliučiai, tačiau turi būti susietos su kitais svarbiais veiksniais, pavyzdžiui, komercinės
         veiklos apimtimi, gamybos ar prekybos pajėgumais, prekių ženklą naudojančios įmonės diversifikacijos laipsniu bei atitinkamoje
         rinkoje esančių prekių ar paslaugų ypatybėmis. Dėl to Teisingumo Teismas pasisakė, kad nebūtina, jog ankstesnio prekių ženklo
         naudojimas būtų kiekybiškai reikšmingas, kad galėtų būti laikomas naudojimu iš tikrųjų (minėto sprendimo Ansul 39 punktas).

      37     Tačiau kuo mažesnė yra prekių ženklo komercinio naudojimo apimtis, tuo labiau pageidautina, kad protestą padavusi šalis pateiktų
         papildomą informaciją, kuri išsklaidytų galimas abejones dėl nagrinėjamo prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų pobūdžio.

      38     Remiantis būtent šiais argumentais reikia nagrinėti ginčijamą sprendimą.
      39     Visų pirma reikia priminti, kad Bendrijos prekių ženklo paraišką paskelbus 1998 m. gegužės 11 d., Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio
         2 ir 3 dalyse nurodytas penkerių metų laikotarpis prasideda 1993 m. gegužės 11 d. ir baigiasi 1998 m. gegužės 10 d. (toliau
         – atitinkamas laikotarpis).

      40     Kaip matyti iš šio reglamento 15 straipsnio 1 dalies, jame numatytos sankcijos taikomos tik prekių ženklams, kurie nebuvo
         naudojami iš tikrųjų penkerius metus iš eilės. Dėl to pakanka, kad prekių ženklas būtų iš tikrųjų naudojamas atitinkamo laikotarpio
         dalį, kad jam nebūtų taikomos sankcijos.

      41     Šalys sutaria dėl to, kad ieškovė ankstesnį prekių ženklą naudojo tik nuo 1998 m. sausio mėn. Taigi Apeliacinė taryba ginčijamame
         sprendime teisingai grindė ieškovės tariamą ženklo naudojimą laikotarpiu nuo 1998 m. pradžios iki 1998 m. gegužės 10 d.

      42     Nors ginčijamame sprendime to nėra aiškiai pasakyta, Apeliacinė taryba, atlikdama vertinimą, ginčijame sprendime atsižvelgė
         tik į ieškovės protesto proceso metu pateiktą spausdintą medžiagą, priesaiką atstojantį pareiškimą bei į įstojusios į bylą
         šalies 2000 m. vasario 8 d. ir spalio 9 d. procesiniuose dokumentuose pateiktas pastabas.

      43     Dėl priesaiką atstojančio pareiškimo Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad Apeliacinė taryba klausimą dėl jo įrodomosios
         galios akivaizdžiai paliko atvirą. Tačiau ji savo analizę grindė prielaida, jog šiame pareiškime pateikiama informacija yra
         teisinga. Šios bylos nagrinėjimo tikslais Pirmosios instancijos teismas mano esant tikslinga laikytis tos pačios prielaidos.

      44     Dėl ieškovės pateiktų spaudinių Apeliacinė taryba padarė teisingą išvadą, jog juose nėra jokių nuorodų į ankstesnio prekių
         ženklo naudojimo laikotarpį ar datą. Tačiau ji teigė, kad iš pateiktų spaudinių galima spręsti apie tokio naudojimo pobūdį
         ir vietą, nes juose esantis užsakymo blankas buvo aiškiai skirtas Vokietijos rinkai.

      45     Vertindama, ar šis naudojimas galėjo būti laikomas naudojimu iš tikrųjų, Apeliacinė taryba iš esmės rėmėsi dviems aiškiais
         dalykais. Ji visų pirma manė, kad 12 500 DEM apyvarta, net jeigu ji buvo pasiekta nuo 1998 m. sausio 1 d. iki gegužės 11 d.,
         o ne nuo 1998 m. sausio 1 d. iki birželio 30 d., bei parduotų prekių kiekis – apytikriai 450 vienetų – buvo per maži prekių
         vidutinėmis kainomis atveju. Po to ji pažymėjo, kad ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių apyvarta, sudaranti 0,75 % 2,8 milijono
         DEM bendros ieškovės metinės apyvartos, buvo nepakankama.

      46     Iš Apeliacinės tarybos įvertintų faktų matyti, kad pardavusi ankstesniu prekių ženklu pažymėtas prekes ieškovė turėjo tam
         tikrų pajamų. Dėl to ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas ir toks naudojimas, atsižvelgiant į padėtį nagrinėjamame ekonomikos
         sektoriuje, buvo objektyviai tinkamas sukurti realizavimo rinką ar ją išsaugoti prekėms, kurioms jis buvo įregistruotas.

      47     Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad per santykinai trumpą keturių su puse mėnesio laikotarpį iki Bendrijos prekių
         ženklo paraiškos paskelbimo realizuotų prekių apyvarta buvo maža.

      48     Todėl reikia nustatyti, ar abejonės dėl naudojimo iš tikrųjų pobūdžio, sąlygotos jo nedidelės apimties ar to, kad jis buvo
         pradėtas prieš pat prekių ženklo paraiškos paskelbimą, yra pagrįstos šalių pateikiamais faktais ir įrodymais.

      49     Dėl santykio tarp ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių apyvartos ir bendros metinės ieškovės apyvartos reikia pažymėti,
         kad toje pačioje rinkoje veikiančių įmonių diversifikacijos laipsniai skiriasi. Pareiga pateikti ankstesnio prekių ženklo
         naudojimo iš tikrųjų įrodymus nesiekiama kontroliuoti įmonės verslo strategijos. Nereikia atmesti ir to, kad įmonei gali būti
         ekonomiškai ir objektyviai naudinga prekiauti preke arba prekių asortimentu, net jei jų apyvarta sudaro nedidelę dalį tos
         įmonės metinės apyvartos. Be to, vidutinio dydžio įmonėje nedidelė metinės apyvartos procentinė dalis atitinka nedidelę sumą,
         išreikštą absoliučia verte.

      50     Iš to darytina išvada, kad šiuo atveju santykis tarp bendros ieškovės metinės apyvartos ir ankstesniu prekių ženklu pažymėtų
         prekių apyvartos, paėmus atskirai, nedaug ką pasako ir neturėtų būti lemiamas veiksnys vertinant šio ženklo naudojimą iš tikrųjų.

      51     Dėl ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių pardavimo apimties ir jų apyvartos, išreikštos absoliučia verte, posėdyje VRDT
         paaiškino, kad Apeliacinė taryba nusprendė, jog vidutiniškai kainuojančių prekių paprastai turi būti nuperkama daugiau nei
         brangiai kainuojančių. Dėl to ginčijamame sprendime yra pažymėta, kad vidutiniškai ar nebrangiai kainuojančių prekių nedidelė
         apyvarta ir pardavimo apimtys, išreikštos absoliučia verte, leidžia daryti išvadą, jog nagrinėjamas prekių ženklas nebuvo
         naudojamas iš tikrųjų. Nors tokia išvada pati savaime nėra klaidinga, tačiau ji yra nepilna, nes neatsižvelgiama į atitinkamos
         rinkos specifiką.

      52     Šiuo klausimu ieškovė proceso Apeliacinėje taryboje metu tvirtino, kad ankstesniu prekių ženklu pažymėtos prekės yra naudojamos
         tik nedideliais kiekiais. Įstojusi į bylą šalis neginčijo šio teiginio proceso Apeliacinėje taryboje metu. Be to, jis yra
         paremtas ieškovės pateiktais reklaminiais lapeliais, kuriuose nurodomos nagrinėjamų prekių naudojimo dozės. Apie tai neužsimenama
         ginčijamame sprendime, nors tai gali paaiškinti mažas ankstesniu prekių ženklu pažymėtų prekių pardavimo apimtis.

      53     Apeliacinė taryba taip neatsižvelgė į ieškovės teiginį atsiliepime į protestą bei Apeliacinei tarybai pateiktame paaiškinime,
         jog ji iš naujo pradėjo nagrinėjamų prekių prekybą, ir dėl to jos apimtys buvo mažos. Šis teiginys galėjo būti svarbus nustatant,
         ar ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų nepaisant to, kad 1998 m. antro pusmečio apyvarta buvo tariamai mažesnė
         nei pirmo pusmečio. Įmanoma, kad prekių pateikimo į rinką pradinė stadija būtų ilgesnė nei keletas mėnesių.

      54     Vis dėlto ieškovė nepateikė įrodymų, kad ankstesniu prekių ženklu pažymėtos prekės buvo naujai pateikiamos į rinką, nors įstojusi
         į bylą šalis pirmą kartą ginčijo šį tvirtinimą 2000 m. spalio 9 d. atsiliepime į apeliacinį skundą. Tačiau kaltinti dėl to
         ieškovę galima, tik jei jai buvo suteikta galimybė tinkamai atsakyti į 2000 m. spalio 9 d. įstojusios į bylą šalies atsiliepimą
         į apeliacinį skundą. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad iš bylos medžiagos matyti, jog VRDT ieškovę
         informavo apie atsiliepimą į apeliacinį skundą 2000 m. spalio 24 d. laišku, nurodydama, kad jis perduodamas tik informavimo
         tikslais. Be to, dėl įstojusios į bylą šalies 2000 m. vasario 8 d. pareiškimo, į kurį ji duoda nuorodą 2000 m. spalio 9 d.
         atsiliepime į apeliacinį skundą, VRDT protestų skyrius 2000 m. kovo 8 d. pranešimu ieškovę informavo, jog į 2000 m. vasario
         8 d. pareiškimą nebus atsižvelgiama. Iš to darytina tokia išvada: kadangi ieškovė nebuvo pakviesta išdėstyti savo pozicijos
         dėl 2000 m. spalio 9 d. atsiliepimo į apeliacinį skundą, ji neturėjo galimybės įvertinti papildomų įrodymų pateikimo naudos.

      55     Tą patį galima pasakyti ir apie įstojusios į bylą šalies 2000 m. vasario 8 d. pareiškime (žr. 10 punktą) nurodomą absoliučia
         verte išreikštą parduotų prekių kiekį ir tariamą ieškovės bendrą metinę apyvartą. Šiais skaičiais įstojusi į bylą šalis pasirėmė
         2000 m. spalio 9 d. atsiliepime į apeliacinį skundą ir į juos atsižvelgė Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime.

      56     Reikia pridurti, kad nors Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 1 dalis numato, jog protestą padavusi šalis per Tarnybos nustatytą
         terminą turi pateikti ženklo naudojimo įrodymus ir nepateikus tokių įrodymų iki termino pabaigos protestas yra atmetamas,
         tai nereiškia, kad negalima atsižvelgti į papildomus įrodymus, paaiškėjus naujiems faktams, net jei jie yra pateikiami pasibaigus
         terminui.

      57     Iš tikrųjų, kadangi Reglamentą Nr. 2868/95 Komisija priėmė vadovaudamasi Reglamento Nr. 40/94 140 straipsnio 1 dalimi, jo
         nuostatas reikia aiškinti atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 nuostatas. Šiuo atveju ypač reikia atsižvelgti į Reglamento
         Nr. 40/94 43 straipsnio 1 dalį ir 74 straipsnio 2 dalį. Viena vertus, Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 1 dalis numato, kad
         nagrinėdama protestą, VRDT tiek kartų, kiek reikia, pasiūlo šalims per jos nustatytą laiką pateikti atsiliepimus į kitų šalių
         arba jos pačios pastabas. Kita vertus, Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis, numatanti, jog VRDT gali neatsižvelgti
         į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku, suteikia VRDT padaliniams teisę savo nuožiūra spręsti, ar atsižvelgti į
         įrodymus, pateiktus pasibaigus terminui.

      58     Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Apeliacinė taryba, spręsdama, ar ankstesnis
         prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, neatsižvelgė į visus svarbius veiksnius. Be to, ji rėmėsi nepilna faktine medžiaga,
         nepakviesdama ieškovės išdėstyti savo pozicijos dėl įstojusios į bylą šalies 2000 m. spalio 9 d. atsiliepime į apeliacinį
         skundą pateiktų naujų faktų ir argumentų, konkrečiai dėl ieškovės bendros metinės apyvartos, dėl parduotų prekių kiekio ir
         dėl prieštaravimo ieškovės tvirtinimui, jog ankstesniu prekių ženklu pažymėtos prekės buvo išleidimo į rinką stadijoje.

      59     Darytina išvada, jog ginčijamas sprendimas yra naikintinas, nesant būtinybės pasisakyti dėl kitų ieškovės nurodytų ieškinio
         pagrindų.

       Dėl prašymo pakeisti ginčijamą sprendimą
      60     Pagrįsdama savo ieškinį, ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą nepanaikinus tos Protestų skyriaus sprendimo dalies, kurioje jis
         nusprendė, jog ankstesnio prekių ženklo savininko vadybininko priesaiką atstojantis pareiškimas nėra pakankamas įrodymas.

      61     Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad funkcinis tęstinumas VRDT reikalauja, jog Apeliacinė taryba iš naujo atliktų ieškovės pateiktų
         įrodymų vertinimą. Jei tokio vertinimo rezultatas yra kitoks nei padalinio, nagrinėjusio ginčą pirmąja instancija, Apeliacinė
         taryba, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 62 straipsnio 1 dalimi, gali arba priimti sprendimą dėl apeliacijos, arba perduoti
         bylą Protestų skyriui nagrinėti iš naujo.

      62     Darytina išvada, jog net jei būtų pritarta 60 punkte išdėstytai ieškovės argumentacijai, Apeliacinė taryba galėjo arba priimti
         sprendimą dėl apeliacijos, arba perduoti bylą Protestų skyriui nagrinėti iš naujo.

      63     Pirmosios instancijos teismas, panaikindamas Protestų skyriaus sprendimą, imtųsi ginčijamo sprendimo taisymo. Tokia Reglamento
         Nr. 40/94 63 straipsnio 3 dalyje numatyta galimybė iš esmės yra skirta tik situacijoms, kai byla pasiekė galutinio sprendimo
         priėmimo stadiją. (2002 m. liepos 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo SAT.1 prieš VRDT (SAT.2), T‑323/00, Rink. p. II‑2839, dėl kurio paduotas apeliacinis skundas, 18 punktas). Tai reiškia, kad Pirmosios instancijos
         teismas, remdamasis jam pateiktais įrodymais, gali priimti sprendimą, kurį turėjo priimti Apeliacinė taryba, vadovaudamasi
         toje byloje taikytinomis nuostatomis. Remiantis šio sprendimo 62 punktu, darytina išvada, jog ši sąlyga nėra tenkinama.

      64     Remiantis tuo, kas pasakyta, Pirmosios instancijos teismui nepriklauso taisyti ginčijamo sprendimo.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      65     Pagal Darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
         Pagal Darbo reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečią pastraipą Pirmosios instancijos teismas gali nurodyti, kad įstojusi į
         bylą šalis turi pati padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

      66     Nagrinėjamu atveju įstojusi į bylą šalis pralaimėjo kartu su VRDT. Tačiau ieškovė neprašė priteisti bylinėjimosi išlaidų iš
         įstojusios į bylą šalies, o VRDT neginčijo reikalavimų punkto dėl to, jog ji viena turi padengti ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

      67     Dėl to VRDT be savo turėtų išlaidų turi padengti ieškovės išlaidas, o įstojusi į bylą šalis padengia savo išlaidas.
      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2001 m. rugsėjo 26 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) sprendimą (byla R 578/2000‑4).
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      VRDT padengia savo ir ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      4.      Įstojusi į bylą šalis padengia savo išlaidas.

               Forwood

                Pirrung

                Meij

         Paskelbta 2004 m. liepos 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Proceso kalba: vokiečių.


1975 m. birželio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Hauptzollamt Hamburg-Ericus prieš Hamburger Import-Kompanie. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Byla 91-74.


title: 2011 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Finanzamt Burgdorf prieš Manfred Bog (C-497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG prieš Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (C-499/09), Lothar Lohmeyer prieš Finanzamt Minden (C-501/09) ir Fleischerei Nier GmbH & Co. KG prieš Finanzamt Detmold (C-502/09).#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Apmokestinimas - PVM - Šeštoji direktyva 77/388/EEB - 5 ir 6 straipsniai - Komercinės veiklos kvalifikavimas kaip "prekių tiekimo" arba "paslaugų teikimo" - Valgio ir maisto, paruoštų suvartoti iš karto, tiekimas iš mobiliųjų barų arba prekybinių vagonėlių - Kukurūzų spragėsių, kukurūzų traškučių "tortilla" (nachos), paruoštų suvartoti iš karto, tiekimas kino teatruose - Įmonė, teikianti maitinimo paslaugas į namus - H priedo 1 kategorija - Sąvokos "maisto produktai" aiškinimas.#Sujungtos bylos C-497/09, C-499/09, C-501/09 ir C-502/09.

text:
      Sujungtos bylos C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 ir C‑502/09
      Finanzamt Burgdorf ir kt.
      prieš
      Manfred Bog ir kt.
      (Bundesfinanzhof prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Apmokestinimas – PVM – Šeštoji direktyva 77/388/EEB – 5 ir 6 straipsniai – Komercinės veiklos kvalifikavimas kaip „prekių tiekimo“ arba „paslaugų teikimo“ – Valgio arba maisto, paruoštų suvartoti iš karto, tiekimas iš mobiliųjų barų arba iš prekybinių vagonėlių – Kukurūzų spragėsių, kukurūzų traškučių „tortilla“ (nachos), paruoštų suvartoti iš karto, tiekimas kino teatruose – Į namus tiekiantis tiekėjas – H priedo 1 kategorija – Sąvokos „maisto produktai“ aiškinimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Prekių tiekimas
      (Tarybos direktyvos 77/3885 straipsnis)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Paslaugų
            teikimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 6 straipsnis)
      3.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Valstybių
            narių galimybė taikyti lengvatinį tarifą tam tikrų prekių tiekimui ir tam tikrų paslaugų teikimui
      (Tarybos direktyvos 77/388 12 straipsnio 3 dalies a punktas ir H priedas)
      1.        Direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 92/111, 5 straipsnis
         turi būti aiškinamas taip, kad šviežiai paruoštų ir skirtų suvartoti iš karto valgių ar maisto tiekimas iš mobiliųjų barų,
         prekybinių vagonėlių arba kino teatrų yra prekių tiekimas, kaip tai suprantama pagal minėtą 5 straipsnį, kai sandorį įvertinus
         kokybiškai nustatoma, kad paslaugų teikimo elementai prieš patiekiant maistą ir jį tiekiant nėra dominuojantys.

      Šiuo klausimu galutinio karšto produkto paruošimą mobiliuose baruose arba prekybiniuose vagonėliuose iš esmės sudaro supaprastinti
         ir standartiniai veiksmai, paprastai vykdomi ne pagal konkretų kliento užsakymą, o nuolat ir reguliariai atsižvelgiant tik
         į bendrai prognozuojamą paklausą, jie nesudaro dominuojančio nagrinėjamo sandorio elemento, todėl patys negali šiam sandoriui
         suteikti paslaugos teikimo pobūdžio.

      Be to, vien tai, kad yra baldai, skirti ne tik galbūt palengvinti tokio maisto suvartojimą, negali būti laikoma paslaugų teikimo
         elementu, dėl kurio visą sandorį galima būtų laikyti paslaugų teikimu.

      (žr. 68, 73, 81 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 92/111, 6 straipsnis
         turi būti aiškinamas taip, kad, išskyrus atvejus, kai tiekėjas, tiekiantis maistą ir gėrimus į namus, tik patiekia standartinius
         valgius be jokio kito papildomos paslaugos elemento arba kai kitos konkrečios aplinkybės rodo, kad valgių tiekimas sudaro
         dominuojantį sandorio elementą, tiekėjo, tiekiančio maistą ir gėrimus į namus, veikla yra paslaugų teikimas, kaip tai suprantama
         pagal 6 straipsnį.

      Iš tikrųjų, skirtingai nuo tų valgių, kurie patiekiami iš mobiliųjų barų, prekybinių vagonėlių ir kino teatruose, tiekėjo,
         tiekiančio maistą ir gėrimus į namus, tiekiami valgiai paprastai nėra paprasto standartizuoto paruošimo proceso rezultatas,
         tačiau jame yra akivaizdžiai didesnis paslaugos teikimo mastas ir reikalaujama daug darbo ir didelės praktinės patirties.

      (žr. 77, 81 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Pagal Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva
         92/11, 12 straipsnio 3 dalies a punktą lengvatiniai pridėtinės vertės mokesčio tarifai gali būti taikomi tik šios direktyvos
         H priede nurodytoms tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų kategorijoms.

      Prekių tiekimo atveju sąvoka „maisto produktai“, numatyta Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategorijoje, turi būti aiškinama
         taip, kad ji apima ir valgį ar maistą, kuris – verdant, kepant, skrudinant ar kitu būdu – buvo paruoštas iš karto suvartoti.
         Iš tiesų ši nuostata taikoma visiems maisto produktams ir ja nedaromas joks skirtumas ar nenustatomas joks apribojimas atsižvelgiant
         į prekybos rūšį, pardavimo būdą, pakuotę, paruošimą ar temperatūrą.

      (žr. 84–85, 88 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. kovo 10 d.(*)

      „Apmokestinimas – PVM – Šeštoji direktyva 77/388/EEB – 5 ir 6 straipsniai – Komercinės veiklos kvalifikavimas kaip „prekių tiekimo“ arba „paslaugų teikimo“ – Valgio arba maisto, paruoštų suvartoti iš karto, tiekimas iš mobiliųjų barų arba prekybinių vagonėlių – Kukurūzų spragėsių, kukurūzų traškučių „tortilla“ (nachos), paruoštų suvartoti iš karto, tiekimas kino teatruose – Į namus tiekiantis tiekėjas – H priedo 1 kategorija – Sąvokos „maisto produktai“ aiškinimas“
      Sujungtose bylose C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 ir C‑502/09
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2009 m. spalio 15 d. ir 27 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2009 m. gruodžio 3 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinius sprendimus bylose

      Finanzamt Burgdorf (C‑497/09)

      prieš
      Manfred Bog,

      CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG (buvusi – Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG) (C‑499/09)

      prieš
      Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst,

      Lothar Lohmeyer (C‑501/09)

      prieš
      Finanzamt Minden,

      ir
      Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (C‑502/09)

      prieš
      Finanzamt Detmold,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby (pranešėjas), E. Juhász, G. Arestis ir T. von Danwitz,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius K. Malaček, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. lapkričio 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        M. Bog, atstovaujamo advokatų H. Apking ir T. Mittrach,
      –        CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG (buvusi – Hans-Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG), atstovaujamos advokatų G. Dzieyk ir A. Müller bei mokesčių patarėjo A. Lukat,

      –        L. Lohmeyer, atstovaujamo mokesčių patarėjo K. Meger,
      –        Fleischerei Nier GmbH & Co. KG, atstovaujamos advokato M. Becker,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller ir C. Blaschke,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23) su pakeitimais, padarytais 1992 m. gruodžio 14 d. Tarybos
         direktyva 92/111/EEB (OL L 384, p. 47; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 224, toliau – Šeštoji direktyva),
         2 straipsnio, 5 straipsnio 1 dalies, 6 straipsnio 1 dalies ir minėtos direktyvos H priedo 1 kategorijoje nustatytos sąvokos
         „maisto produktai“ išaiškinimo.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant ginčus tarp atitinkamai Finanzamt Burgdorf (Burgdorfo mokesčių inspekcija) ir M. Bog (byla C‑497/09), CinemaxX Entertainment GmbH & Co. KG, buvusi – Hans‑Joachim Flebbe Filmtheater GmbH & Co. KG (toliau – CinemaxX) ir Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst (Hamburgo – Barmbeko – Uhlenhorsto mokesčių inspekcija) (byla C‑499/09), M. Lohmeyer ir Finanzamt Minden (Mindeno mokesčių inspekcija) (byla C‑501/09) bei Fleischerei Nier GmbH & Co. KG (toliau – Fleischerei Nier) ir Finanzamt Detmold (Detmoldo mokesčių inspekcija) (byla C‑502/09) dėl klausimo, ar įvairi valgio ir maisto, paruošto suvartoti iš karto, tiekimo
         veikla yra prekių tiekimas, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 5 straipsnį, ar paslaugų teikimas pagal tos pačios
         direktyvos 6 straipsnį, ir, jei tokia veikla būtų laikoma prekių tiekimu, ar ji apmokestinama taikant Vokietijos teisės aktuose
         nustatytą lengvatinį pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) tarifą, kuris taikomas prekybai „maisto produktais“, kaip tai
         suprantama pagal minėtos direktyvos H priedo 1 kategoriją.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį:

      „[PVM] apmokestinamas:
      1.      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks.“

      4        Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatoma:

      „Prekių tiekimas“ – tai teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu, perdavimas.“
      5        Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatoma:

      „Paslaugų teikimas“ – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.“
      <…>“
      6        Šeštosios direktyvos 12 straipsnio 3 dalies a punkte numatoma:

      „Standartinį pridėtinės vertės mokesčio tarifą kiekviena valstybė narė nustato kaip tam tikrą apmokestinamosios vertės procentą;
         jis turi būti toks pats ir tiekiamoms prekėms, ir teikiamoms paslaugoms.

      <…>
      Valstybės narės taip pat gali taikyti vieną arba du lengvatinius tarifus. Lengvatiniai tarifai turi būti ne mažesni kaip 5 %
         ir taikomi tik H priede nurodytoms prekėms ir paslaugoms.“

      7        Šeštosios direktyvos H priede („Tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų, kurioms gali būti taikomi sumažinti [lengvatiniai] PVM
         tarifai, sąrašas“) 1 kategorijoje, be kita ko, minimi „maisto produktai (įskaitant gėrimus, išskyrus alkoholinius gėrimus)
         ,,skirti vartoti žmonėms ir gyvūnams; <...> sudedamosios dalys, paprastai skirtos naudoti maisto produktų gamybai; produktai,
         paprastai skirti naudoti kaip maisto produktų papildas arba pakaitalas“.

      8        Pagal 2009 m. gegužės 5 d. Tarybos direktyvą 2009/47/EB, iš dalies keičiančią Direktyvos 2006/112/EB nuostatas, susijusias
         su lengvatiniais pridėtinės vertės mokesčio tarifais (OL L 116, p. 18), valstybės narės gali taikyti lengvatinius PVM tarifus
         „maitinimo bei aprūpinimo maistu ir gėrimais paslaugoms“. Tačiau ši direktyva negaliojo tuo metu, kai susiklostė ginčo aplinkybės
         pagrindinėse bylose.

       Nacionalinė teisė
      9        Umsatzsteuergesetz (Apyvartos mokesčio įstatymas, toliau – UstG) 1 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatoma:

      „Apyvartos mokesčiu apmokestinami šie sandoriai:
      1)      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks.“

      10      Pagal UstG 3 straipsnio 1 dalį „įmonės prekių tiekimas yra tiekimas, kai verslininkas ar jo įgaliotas trečiasis asmuo perduoda klientui
         ar jo įgaliotam trečiajam asmeniui teisę disponuoti prekėmis kaip savininkui (disponavimo teisės perdavimas).“

      11      UstG 1993/1999 3 straipsnio 9 dalies 1 punkte numatoma:

      „Kitas paslaugų teikimas yra toks teikimas, kuris nėra prekių tiekimas. <…> „Maisto ir gėrimų, skirtų suvartoti vietoje, pardavimas
         yra kitas paslaugų tiekimas. Maistas ir gėrimai parduodami suvartoti vietoje, jei atsižvelgiant į pardavimo aplinkybes jie
         skirti suvartoti vietoje, fiziškai susijusioje su pardavimo vieta, ir vietoje yra įrengtos specialios vartojant reikalingos
         priemonės.“

      12      Iš UStG 12 straipsnio 2 dalies 1 punkto matyti, kad lengvatinis PVM tarifas, be kita ko, taikomas „mėsos, žuvies ruošinių [ir t. t.]“,
         „ruošinių iš grūdų, miltų, krakmolo ar pieno [bei] kepinių“, „daržovių, vaisių [ir t. t.] ruošinių“ ir „įvairių maisto produktų
         ruošinių“ tiekimui (gaminiai nurodomi priedo, į kurį minėtoje nuostatoje daroma nuoroda, 28 ir 31–33 punktuose).

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C‑497/09
      13      M. Bog savaitiniuose turguose iš trijų vienodų prekybinių vagonėlių prekiavo gėrimais ir paruoštais suvartoti valgiais (be
         kita ko, įvairiomis dešrelėmis ir gruzdintomis bulvytėmis). Šiuose vagonėliuose buvo įrengtas prekystalis, pastatyta stiklinė
         pertvara, o jos viduje – ovalus „stalas“, pagamintas iš presuoto laminato fasadinės plokštės, ant kurio buvo galima vietoje
         suvartoti valgius. Abiejose „stalo“ pusėse buvo pastatytas tokio paties aukščio sudedamas „liežuvio“ formos baras, pagamintas
         iš tos pačios medžiagos kaip ir ovalus „stalas“. Vieta, kurioje klientai galėjo suvartoti maistą ir gėrimus, nuo lietaus buvo
         apsaugota sudedamu stogu.

      14      PVM deklaracijoje už 2004 m. M. Bog deklaravo prekybos gėrimais sandorius kaip standartiniu PVM tarifu apmokestinamus sandorius,
         o su prekybos maisto produktais sandorius – kaip sandorius, kuriems taikomas lengvatinis PVM tarifas. Atlikdamas specialų
         PVM patikrinimą inspektorius padarė išvadą, kad M. Bog klientai paprastai maisto produktus suvartodavo vietoje. Kadangi M. Bog
         nepateikė jokių duomenų dėl suvartojimo vagonėliuose, 70 % sandorių buvo apmokestinti standartiniu tarifu.

      15      Mokesčių administratorius 2006 m. gruodžio 27 d. pateikė iš dalies pakeistą pranešimą apie mokesčio už 2004 m. dydį. M. Bog
         pateikė skundą dėl šio sprendimo.

      16      Kompetentingas Finanzgericht (Finansų teismas) patenkino M. Bog ieškinį, iš esmės manydamas, kad siekiant atskirti maisto tiekimo sandorius, apmokestinamus
         standartiniu PVM tarifu, nuo maisto tiekimo sandorių, apmokestinamų lengvatiniu PVM tarifu, reikia išsiaiškinti, ar paslaugų
         teikimo elementai kokybiškai dominuoja. Tačiau šiomis aplinkybėmis ši byla yra susijusi su prekių tiekimu, nes, be maisto
         gaminimo vagonėliuose, pareiškėjas pagrindinėje byloje buvo įrengęs tik atitinkamą vietą po stogu, kurioje galėjo būti patiekiami
         suvartoti skirti maisto produktai ir (arba) pastatyti šiukšlių konteineriai. Tačiau kitų paslaugų teikimo elementų, kurie,
         be kita ko, yra teikiant paslaugas klientams maitinimo įstaigose (aptarnavimas, kėdės, uždaros ir šildomos patalpos bei atitinkamos
         maistui vartoti skirtos vietos lauke, rūbinė ir tualetai), nebuvo.

      17      Mokesčių administratorius pateikė Bundesfinanzhof apeliacinį skundą dėl minėto Finanzgericht sprendimo. Jis nurodė, kad aptariamas maisto produktų tiekimo sandoris susijęs su paslaugomis (maisto produktų paruošimas
         valgyti ir leidimas pasinaudoti pateiktomis valgant reikalingomis priemonėmis), o tai apima daugiau nei paprastą pardavimo
         sandorį.

      18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad, kalbant apie prekių tiekimo ir paslaugų teikimo atskyrimą
         valgio ir gėrimų tiekimo atveju, Teisingumo Teismas 1996 m. gegužės 2 d. Sprendime Faaborg-Gelting Linien (C‑231/94, Rink. p. I‑2395) atskyrė aprūpinimo maistu ir gėrimais sandorius nuo sandorių, susijusių su maisto produktais,
         skirtais išsinešti. Remiantis šiuo sprendimu, aprūpinimo maistu ir gėrimais sandoriai (paslaugų teikimas) apibrėžiami kaip
         „keletas elementų ir veiksmų nuo valgio paruošimo iki jo pateikimo“, kai maisto tiekimas yra tik sudedamoji jų dalis, paslaugos
         dominuoja, o maisto produktai, skirti išsinešti“ (prekių tiekimas), atvirkščiai, yra tuo atveju, kai, be maisto produktų tiekimo,
         „neteikiamos jokios paslaugos, susijusios su maisto vartojimu tam tinkamoje patalpoje“.

      19      Be to, Bundesfinanzhof iki šiol laikėsi nuomonės, kad skirtumas priklauso ne nuo kiekybinio aprūpinimo maistu ir gėrimais paslaugų teikimo elementų
         dominavimo, palyginti su valgio gaminimo ir patiekimo elementais, bet nuo to, ar atliekant bendrą vertinimą paslaugų teikimas
         kokybiškai dominuoja. Be to, kiekybinis vertinimas sukeltų neišsprendžiamų atskyrimo problemų, atsižvelgiant į daugybę atvejų
         dėl valgių įvairovės ir sudėtingumo bei dėl jų pateikimo formų.

      20      Bundesfinanzhof manymu, valgio ar maisto paruošimo procesas klientų nustatytu metu yra esminis paslaugų teikimo elementas, kuris kartu su
         kitais paslaugų teikimo elementais, kaip antai, kaip yra šioje byloje, aprūpinimas stalais, prie kurių stovima, arba kitomis
         priemonėmis, kurios palengvina maisto suvartojimą iš karto, leidžia nuspręsti, kad paslaugos kokybiškai dominuoja.

      21      Tačiau, atsižvelgdamas į Sąjungos teisės, susijusios su PVM, aktualią raidą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas klausia, ar valgio ir maisto paruošimas iš karto suvartoti jau savaime iš esmės nėra būdingas sandoriui, ir todėl
         nėra svarbu, ar teikiamos dar ir kitos paslaugos.

      22      Tačiau jei valgio ir maisto tiekimas turėtų būti laikomas tik paslaugų teikimu, kai kitos paslaugos yra tik papildančios,
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad atsakovas pagrindinėje byloje pateikė papildomas priemones,
         sudarydamas galimybę suvartoti vietoje. Vis dėlto šis teismas pažymi, kad šioje byloje klientų dalis įsigijo paruoštus valgius
         ir maistą tam, kad išsineštų, ir nepasinaudojo sudaryta galimybe juos suvartoti vietoje.

      23      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad jei valgiai ir maistas, paruošti suvartoti iš
         karto, nėra „maisto produktai“, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategoriją, valstybės narės neturi
         teisės, net jei tai būtų prekių tiekimas, šiems valgiams ar maistui taikyti lengvatinį PVM tarifą.

      24      Tokiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius klausimus:

      „1.      Ar valgio ir maisto, paruoštų ir parduodamų suvartoti iš karto, tiekimas yra [prekių] tiekimas Šeštosios direktyvos <...>
         5 straipsnio prasme?

      2.      Ar atsakymas į pirmąjį klausimą priklauso nuo to, ar yra papildomų paslaugų teikimo elementų (leidimas pasinaudoti valgant
         reikalingomis priemonėmis)?

      3.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas: ar sąvoka „maisto produktai“, numatyta Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategorijoje,
         turi būti aiškinama taip, kad ji apima tik maisto produktus, „skirtus išsinešti“, kaip tai būdinga prekybai maisto produktais,
         ar ji apima ir valgį arba maistą, kurie – skrudinant, kepant ar kitu būdu – buvo paruošti iš karto suvartoti?“

       Byla C‑499/09
      25      CinemaxX skirtinguose Vokietijos vietovėse eksploatuoja kino teatrus.

      26      Be įvairių saldumynų ir gėrimų, kino teatro lankytojai fojė gali įsigyti spragintų kukurūzų ir kukurūzų traškučių „tortilla“
         (nachos) įvairaus dydžio pakuotėse. Pačiose prekybos vietose nėra įrengtų valgymo vietų, tačiau kai kuriuose kino teatruose yra įvairūs
         kiekiai stalų, prie kurių stovima, baro kėdžių, kituose – suolų, kėdžių, stalų, o dar kituose – staliukų, prie kurių stovima,
         ir staliukų prie sienos. Tačiau ne visuose kino teatruose yra visi minėti baldai. Kai kuriuose kino teatruose prie kėdžių
         pritvirtinti gėrimų laikikliai.

      27      Spraginti kukurūzai gaminami iš cukraus, kukurūzų, spragintų kukurūzų druskos ir riebalų, atitinkamu santykiu juos supylus
         į kukurūzų spraginimo aparatą. Dalis produkto prekybos vietose iš karto sudedama į šildytuvus. Atsižvelgiant į klientų pageidavimą,
         spraginti kukurūzai iš šildytuvo išimami semtuvu ir supilami į įvairaus dydžio popierinius maišelius. Likusi produkto dalis
         supilama į didelius maišus ar talpyklas ir prireikus suberiama į šiuos šildytuvus. Paprastai kukurūzų traškučiai „tortilla“
         iš tiekėjų užsakomi 500 g pakuotėmis. Jie taip pat dedami į šildytuvą, kuriame laikomi šilti. Su kukurūzų traškučiais „tortilla“
         siūlomi įvairūs padažai. Padažai, paruošti vartoti, parduodami specialiai jiems skirtuose indeliuose. Šie padažai pašildomi ir patiekiami atskiromis
         porcijomis.

      28      2005 m. birželio mėn. PVM deklaracijoje CinemaxX spragintų kukurūzų ir kukurūzų traškučių „tortilla“ pardavimo sandorius priskyrė sandoriams, kuriems taikomas lengvatinis
         PVM tarifas. Mokesčių institucija užginčijo šią deklaraciją ir priėmė sprendimą, pagal kurį šiems sandoriams buvo pritaikytas
         standartinis mokesčio tarifas.

      29      CinemaxX mokesčių administratoriui pateiktas skundas ir vėliau kompetentingam Finanzgericht pateiktas skundas buvo atmesti. Teismas nusprendė, kad ginčijami sandoriai buvo ne prekių tiekimas, o „kitų paslaugų teikimas“,
         numatytas UStG 3 straipsnio 9 dalyje, nes CinemaxX tiekė ne maisto produktus, skirtus išsinešti, bet valgį, skirtą suvartoti vietoje.

      30      CinemaxX prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė apeliacinį skundą, kuriame teigė, kad, kiek tai susiję su
         valgių ir maisto tiekimu, aprūpinimo maistu ir gėrimais sandoriai apmokestinami standartiniu PVM tarifu tik tuo atveju, kai
         dominuoja paslaugų teikimo elementas. Spragintų kukurūzų ir kukurūzų traškučių „tortilla“ laikymas šiltai yra nesvarbus, nes
         tai paprastas maisto produktų laikymas tinkamomis sąlygomis ir optimalios pardavimo temperatūros palaikymas. Taip pat maišelių,
         skirtų nešti, nebuvimas nėra svarbus, nes šis faktas negali pakeisti paslaugos elemento ar tinkamos suvartoti iškart vietos.
         Į kino salių valymą šiuo atveju taip pat negalima atsižvelgti taip, kad tai būtų nepalanku CinemaxX. Stalai, prie kurių stovima, baro kėdės ir kitos priemonės nėra skirtos vartoti spragintus kukurūzus ir kukurūzų traškučius
         „tortilla“, nes asmenys, įsigyjantys šių maisto produktų kino teatruose, juos paprastai valgo ne fojė, o kino salėje. Be to,
         CinemaxX paslaugos nesiskiria nuo prekybos centrų ar kioskų teikiamų paslaugų, susijusių su maisto produktų pardavimu. Paprasto kino
         teatro lankytojo manymu, toks pardavimo sandoris tėra papildomas prie kino seanso. CinemaxX neteikia tokių aprūpinimo maistu ir gėrimais paslaugų, kaip antai aptarnavimas kino salėje.

      31      Atsižvelgdamas į samprotavimus, pateiktus byloje C‑497/09, kurie sutampa su šio sprendimo 18–23 punktuose pateiktais samprotavimais,
         Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar valgio ir maisto, paruoštų suvartoti iš karto, tiekimas yra [prekių] tiekimas Šeštosios direktyvos <...> 5 straipsnio prasme?
      2.      Ar atsakymas į pirmąjį klausimą priklauso nuo to, ar yra papildomų paslaugų teikimo elementų (leidimas pasinaudoti stalais,
         kėdėmis, kitomis valgant reikalingomis priemonėmis, kino seanso pristatymas)?

      3.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas: ar Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategorijoje nurodyta sąvoka „maisto produktai“
         aiškintina taip, kad ji apima tik maisto produktus, „skirtus išsinešti“, kaip tai būdinga prekybai maisto produktais, ar ji
         apima ir valgį ar maistą, kurie – skrudinant, kepant ar kitu būdu – buvo paruošti iš karto suvartoti?“

       Byla C‑501/09
      32      L. Lohmeyer laikotarpiu nuo 1996 m. iki 1999 m. eksploatavo kelis mobilius maitinimo barus ir lauko grilį. Ten jis pardavinėjo
         paruoštą vartoti valgį (skrudintas dešreles, kario dešreles, dešrainius, gruzdintas bulvytes, kepsnius, šoninę, mėsos vėrinukus,
         šonkauliukus ir t. t.). Jis visus valgio pardavimo sandorius deklaruodavo kaip sandorius, kuriems taikomas lengvatinis PVM
         tarifas.

      33      Tačiau mokesčių administratorius nustatė, kad mobiliuose maitinimo baruose buvo įrengti prekystaliai, ir nusprendė, kad tai
         specialios priemonės, reikalingos vartoti valgius vietoje, todėl sandoriai, kuriems iki tol buvo taikomas lengvatinis PVM
         tarifas, iš esmės turėjo būti apmokestinti standartiniu PVM tarifu. Kadangi jis neatmetė galimybės, jog dalis klientų, vartodami
         valgį, nepasinaudojo prekystaliais, o įsigijo valgį, skirtą išsinešti, tai nusprendė, kad standartiniu PVM tarifu turi būti
         apmokestinami 80 % sandorių.

      34      2002 m. gegužės 28 d. mokesčių administratorius pakeitė pranešimą dėl mokesčio už laikotarpį nuo 1996 m. iki 1999 m. dydžio.
         Dėl šio pranešimo L. Lohmeyer pateiktas skundas ir ieškinys buvo atmesti.

      35      L. Lohmeyer prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė kasacinį skundą, kuriame iš esmės teigė, kad
         mobiliame maitinimo bare įrengtas prekystalis nėra tinkama infrastruktūra, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką.

      36      Remdamasis minėtu Sprendimu Faaborg-Gelting Linien, 2008 m. gruodžio 18 d. sprendimu Bundesfinanzhof nusprendė, kad valgio ar maisto paruošimo procesas atitinkamo kliento nustatytu metu yra esminis paslaugų teikimo elementas.
         Tačiau, atsižvelgdamas į šios teismo praktikos kritiką, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nėra
         pakankamai aišku, ar valgio paruošimas nustatytu metu laikytinas esminiu paslaugų teikimo elementu, kuris, nagrinėjamas atskirai
         ar kartu su pakankamai svarbia papildoma paslauga, suteikiama parduodant valgį klientui, leidžia daryti išvadą, jog bendrai
         kalbama apie paslaugų teikimą.

      37      Šiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar sąvoka „maisto produktai“, numatyta Šeštosios direktyvos <...> H priedo 1 kategorijoje, turi būti aiškinama taip, kad ji
         apima tik maisto produktus, skirtus „išsinešti“, kaip tai būdinga prekybai maisto produktais, ar ji apima ir valgį ar maistą,
         kurie – skrudinant, verdant ar kitu būdu – paruošti iš karto suvartoti?

      2.      Jei „maisto produktai“, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategoriją, yra valgis ar maistas, skirtas
         iš karto suvartoti, ar Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pirmasis sakinys aiškintinas taip, kad jis apima ir šviežiai
         paruoštą valgį ar maistą, kurio klientai neišsineša, bet suvartoja vietoje, pasinaudodami valgant reikalingomis priemonėmis,
         kaip antai prekystaliai, stalai, prie kurių stovima, ar į juos panašiomis?“

       Byla C‑502/09
      38      Fleischerei Nier, ribotos atsakomybės bendrovė, eksploatuoja mėsinę ir teikia maisto ir gėrimų tiekimo į namus paslaugą. Vykdydama šią veiklą
         užsakytą maistą ji tiekia uždaruose, šilumą išlaikančiuose induose, taip pat pagal klientų pageidavimą ji tiekia indus, stalo
         įrankius, stalus, prie kurių stovima, taip pat gali pasiūlyti aptarnaujantį personalą.

      39      Fleischerei Nier sąskaitose faktūrose pajamoms už indų, stalo įrankių, stalų, prie kurių stovima, tiekimą ir aptarnaujančio personalo suteikimą
         taikė standartinį PVM tarifą, o pajamoms už maisto tiekimą – lengvatinį PVM tarifą.

      40      Tačiau mokesčių administratorius manė, kad maisto tiekimui tiek, kiek jis susijęs su indų ir stalo įrankių, stalų, prie kurių
         stovima tiekimu ar aptarnaujančio personalo suteikimu, turi būti taikomas standartinis PVM tarifas.

      41      Skundo nagrinėjimo procedūroje šalys susitarė, kad tais atvejais, kai Fleischerei Nier kartu suteikia ir aptarnaujantį personalą, pajamoms už maisto tiekimą turi būti taikomas standartinis PVM tarifas. Skundas
         ir ieškinys dėl pakeisto pranešimo apie mokesčio dydį buvo atmesti.

      42      Apeliaciniu skundu pareiškėja iš esmės teigia, kad indų ir stalo įrankių pateikimas yra papildoma paslauga prie maisto tiekimo,
         kuri nepateisina to, kad visas sandoris būtų laikomas paslaugų teikimu. Teikiant maisto ir gėrimų tiekimo paslaugą paprastai
         klientas nori aptarnauti svečius savo namuose, todėl šis paslaugos teikimas negali būti prilyginamas aprūpinimo maistu ir
         gėrimais sandoriui.

      43      Bundesfinanzhof, remdamasis minėtu Sprendimu Faaborg-Gelting Linien, nusprendė, kad maisto ir gėrimų tiekimo paslauga sudaro atskirą paslaugą, kuri papildo maisto, paruošto suvartoti iš karto,
         tiekimą, indų ir stalo įrankių patiekimą, kurie po valgymo išplaunami, o valgio ar maisto paruošimo procesas kiekvieno kliento
         nustatytu laiku sudaro esminį paslaugos teikimo elementą. Tačiau atsižvelgdamas į Fleischerei Nier argumentus ir doktrinoje išreikštą kritiką šis teismas mano, kad nebegalima būti pakankamai užtikrintam, ar minėta teismo
         praktika vis dar atitinka Sąjungos teisės principus.

      44      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad maisto ir gėrimų tiekimo paslaugas teikianti įmonė klientams
         teikia vieną paslaugą, o ne kelias savarankiškas pagrindines paslaugas, ir tai neatsižvelgiant į tai, ar klientas, be maisto
         suvartojimo, naudojasi tik viena, ar keliomis pasirinktomis papildomomis paslaugomis (pavyzdžiui, stalo įrankių, indų, stalų,
         prie kurių stovima, tiekimo ar aptarnaujančio personalo suteikimo paslaugomis).

      45      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, svarbu išaiškinti, ar kvalifikuojant vieną tiekėjo teikimo
         sandorį su Sąjungos teise suderinama vertinti valgio, sudaryto iš kelių maisto produktų, paruošimą kaip paslaugos elementą.

      46      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad turi būti nustatyti kriterijai, kuriais būtų vadovaujamasi
         praktikoje ir kuriais remiantis būtų galima numatyti, kaip turėtų būti kvalifikuojamos šios paslaugos bei užtikrinamas suinteresuoto
         verslininko teisinis saugumas. Jo manymu, nėra jokios abejonės, kad vienos paslaugos teikimo atveju ji visuomet turi būti
         kvalifikuojama kaip paslaugos teikimas, kai aptarnauja padavėjai, o kitos svarstytinos paslaugos neturi būti laikomos būdingomis
         ar esminėmis, jei reali jų sąnaudų suma yra daug mažesnė nei maisto, skirto suvartoti iš karto, paruošimo sąnaudos.

      47      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto, ar toks požiūris suderinamas su Teisingumo Teismo praktika,
         ir pažymi, kad pagal 2005 m. spalio 27 d. Sprendimą Levob Verzekeringen and OV Bank (C‑41/04, Rink. p. I‑9433, 28 punktas) ypač sudėtinio sandorio sąnaudos gali būti svarbios nustatant esminius sandorio elementus,
         nors pagal 2007 m. kovo 29 d. Sprendimą Aktiebolaget NN (C‑111/05, Rink. p. I-2697 37 punktas) kvalifikuojant sudėtinį sandorį pačios sąnaudos negali būti itin svarbos.

      48      Šiomis aplinkybėmis Bundesfinanzgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar sąvoka „maisto produktai“, numatyta Šeštosios direktyvos <...> H priedo 1 kategorijoje, aiškintina taip, kad ji apima tik
         maisto produktus, „skirtus išsinešti“, kaip tai būdinga prekybai maisto produktais, ar ji apima ir valgį arba maistą, kurie
         – skrudinant, verdant ar kitu būdu – paruošti iš karto suvartoti?

      2.      Jei „maisto produktai“, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategoriją, yra valgis ar maistas, skirtas
         iš karto suvartoti, ar valgio ar maisto paruošimo procesas turi būti laikomas paslaugų teikimo elementu sprendžiant, ar vienas
         aprūpinimo maistu ir gėrimais įmonės sandoris (valgio ar maisto, paruošto suvartoti, pardavimas kartu su jo patiekimu ir prireikus
         stalo įrankių bei indų ir (arba) stalų, prie kurių stovima, teikimas, panaudotų priemonių surinkimas) kvalifikuotinas kaip
         maisto produktų tiekimas, kuriam taikomas lengvatinis mokesčio tarifas (šios direktyvos H priedo 1 kategorija), ar kaip paslaugų
         teikimas, kuriam lengvatinis mokesčio tarifas netaikomas (šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalis)?

      3.      Jei atsakymas į antrąjį klausimą yra neigiamas, ar suderinama su Šeštosios direktyvos <...> 2 straipsnio 1 dalimi, siejama
         su 5 straipsnio 1 dalimi ir 6 straipsnio 1 dalimi, kad kvalifikuojant bendrą aprūpinimo maistu ir gėrimais įmonės paslaugą
         kaip savitą prekių tiekimą arba paslaugų teikimą, būtų remiamasi vien paslaugų teikimo pobūdį turinčių elementų skaičiumi
         (du ar daugiau), palyginti su prekių tiekimo elementais, o gal paslaugų teikimo pobūdį turintys elementai turėtų būti vertinami
         neatsižvelgiant į jų skaičių ir, jei taip, tai remiantis kokiais kriterijais?“

      49      2010 m. vasario 3 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 ir C‑502/09 buvo sujungtos,
         kad būtų bendrai vykdomos žodinės ir rašytinės proceso dalys ir priimamas sprendimas, atsižvelgiant į jų sąsają ir remiantis
         Teisingumo Teismo procedūros reglamento 43 straipsniu.

       Dėl prejudicinių klausimų
      50      Pirmaisiais dviem klausimais bylose C‑497/09 ir C‑499/09, antruoju klausimu byloje C‑501/09 ir antruoju bei trečiuoju klausimais
         byloje C‑502/09, kuriuos reikia išnagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo
         Teismo klausia, ar keturiose pagrindinėse bylose nagrinėjama įvairi valgių ir maisto, paruoštų suvartoti iš karto, tiekimo
         veikla yra prekių tiekimas, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 5 straipsnį, ar paslaugų teikimas pagal minėtos
         direktyvos 6 straipsnį, ir kokį poveikį šiuo klausimu gali turėti papildomi paslaugos teikimo elementai.

       Pirminės pastabos
      51      Pirmiausia reikia nustatyti, ar PVM atžvilgiu skirtingos veiklos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aprašytomis
         aplinkybėmis turi būti vertinamos kaip du atskiri apmokestinamieji sandoriai, ar kaip sudėtiniai sandoriai, kuriuos sudaro
         keletas elementų.

      52      Kaip išplaukia iš Teisingumo Teismo praktikos, kai sandorį sudaro jo elementų ir veiksmų daugetas, reikia atsižvelgti į visas
         aplinkybes, kuriomis šis sandoris vyksta, siekiant nustatyti, viena vertus, ar jis apima dvi, ar daugiau atskirų paslaugų,
         ar vieną paslaugą, ir, kita vertus, ar pastaruoju atveju ši viena paslauga turi būti laikoma prekių tiekimu, ar paslaugų teikimu
         (žr. minėtų sprendimų Levob Verzekeringen ir OV Bank 19 punktą ir Aktiebolaget NN 21 punktą).

      53      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, viena vertus, iš Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto išplaukia, jog kiekvienas
         sandoris iš esmės laikytinas atskiru bei savarankišku, ir, kita vertus, sandoris, kurį ekonominiu požiūriu sudaro vienas paslaugos
         teikimas, negali būti dirbtinai skaidomas, kad nebūtų pakeistas PVM sistemos funkcionalumas. Svarbu nuspręsti, kad kai du
         ar daugiau elementų arba veiksmų, kuriuos apmokestinamasis asmuo pateikia klientui, yra taip glaudžiai susiję, kad objektyviai
         sudaro vieną ekonomiškai neskaidomą paslaugų teikimą, kurį išskaidyti būtų nenatūralu, laikoma, kad teikiama viena paslauga
         (minėtų sprendimų Levob Verzekeringen ir OV Bank 20 ir 22 punktai bei Aktiebolaget NN 22 ir 23 punktai).

      54      Be to, apie vieną paslaugų teikimą kalbama tuomet, kai vienas ar keli elementai turi būti laikomi sudarančiais pagrindinę
         paslaugą, ir, atvirkščiai, vienas ar keli kiti elementai turi būti laikomi viena ar keliomis papildomomis paslaugomis, kurioms
         taikoma pagrindinės paslaugos apmokestinimo tvarka. Konkrečiai kalbant, vieno sudėtinio sandorio atveju paslauga turi būti
         laikoma papildančia pagrindinę paslaugą, jei klientams ji pati yra ne tikslas, o priemonė geriausiomis sąlygomis naudotis
         teikėjo teikiama pagrindine paslauga (žr., be kita ko, 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP, C‑349/96, Rink. p. I‑973, 30 punktą; minėto Sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank, 21 punktą; 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo RLRE Tellmer Property, C‑572/07, Rink. p. I‑4983, 18 punktą ir 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Everything Everywhere, C‑276/09, Rink. p. I‑0000, 24 ir 25 punktus).

      55      Bendradarbiaudami, kaip įtvirtinta SESV 267 straipsnyje, nacionaliniai teismai iš tiesų turi nustatyti, ar taip yra konkrečiu
         nagrinėjamu atveju, ir šiuo atžvilgiu pateikti galutinį faktų įvertinimą (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų CPP 32 punktą ir Levob Verzekeringen ir OV Bank 23 punktą).

      56      Šiuo atveju visos pagrindinės bylos yra susijusios su vienos ar kelių prekių tiekimo ir įvairių paslaugų teikimo elementų
         deriniu, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šie skirtingi elementai sudaro vieną sandorį PVM
         atžvilgiu. Nei iš sprendimų dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nei iš Teisingumo Teismo pastabų nematyti, kad taip
         būtų kvalifikuojama nesivadovaujant minėtais kriterijais.

      57      Dėl tokių maisto ir gėrimų tiekėjo teikiamų paslaugų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje C‑502/09, visų pirma pažymėtina,
         kad vertinant, ar buvo suteikta viena paslauga, nėra svarbu, ar maisto ir gėrimų tiekėjas pateikė vieną sąskaitą faktūrą už
         visus elementus, ar vis dėlto atskirą sąskaitą faktūrą už patiekalų tiekimą (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų CPP 31 punktą; Levob Verzekeringen ir OV Bank 25 punktą ir Everything Everywhere 29 punktą).

       Dėl kvalifikavimo kaip prekių tiekimo ir paslaugų teikimo
      58      Reikia iš karto priminti, kad Šeštąja direktyva įtvirtinama bendra PVM sistema, grindžiama būtent vienodu apmokestinamųjų
         sandorių apibrėžimu (žr., be kita ko, 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Halifax ir kt., C‑255/02, Rink. p. I‑1609, 48 punktą).

      59      Dėl sąvokos „prekių tiekimas“ Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad juo laikomas toks tiekimas, kai perduodama
         teisė disponuoti materialiuoju turtu kaip savininkui. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismo praktikoje nurodoma, kad ši sąvoka
         apima bet kokį vienos šalies materialaus turto perdavimo kitai šaliai, suteikiant teisę faktiškai juo disponuoti kaip savininkui,
         sandorį (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Halifax ir kt. 51 punktą).

      60      Kalbant apie sąvoką „paslaugų teikimas“, reikia pažymėti, jog iš Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies matyti, kad ji
         apima bet kokį sandorį, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta šios direktyvos 5 straipsnyje.

      61      Siekiant nustatyti, ar tokia viena sudėtinė paslauga, kaip antai nagrinėjama šiose pagrindinėse bylose, kvalifikuotina kaip
         „prekių tiekimas“ arba „paslaugų pristatymas“, reikia atsižvelgti į visas aplinkybes, kuriomis vyksta sandoris, kad būtų galima
         rasti charakteringus elementus ir nustatyti juose dominuojančius elementus (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėtų sprendimų
         Faaborg-Gelting Linien 12 ir 14 punktus; Levob Verzekeringen ir OV Bank 27 punktą; Aktiebolaget NN 27 punktą bei 2010 m. vasario 11 d. Sprendimo Graphic Procédé, C‑88/09, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).

      62      Taip pat reikia patikslinti, kad dominuojantis elementas turi būti nustatytas remiantis paprasto vartotojo požiūriu (šia prasme
         žr. minėtų sprendimų Levob Verzekeringen BV ir OV Bank NV 22 punktą ir Everything Everywhere 26 punktą) ir bendrai vertinant, atsižvelgiant į paslaugų teikimo elementų, palyginti su prekių tiekimo elementais, kokybę,
         o ne vien kiekybę.

      63      Šiuo klausimu primintina, kad prekiaujant prekėmis visuomet teikiamos minimalios paslaugos, kaip antai prekės pateikiamos
         lentynose arba išrašomos sąskaitos faktūros; vertinant, kokią dalį užima paslaugų teikimas vykdant sudėtingą ūkinį sandorį,
         į kurį įeina ir prekių tiekimas, galima atsižvelgti tik į tas paslaugas, kurios nėra neišvengiamai susijusios su prekių tiekimu
         (2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Hermann, C‑491/03, Rink. p. I‑2025, 22 punktas).

      64      Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas minėto Sprendimo Faaborg-Gelting 14 punkte nusprendė, kad aprūpinimui maistu ir gėrimais būdingas elementų ir veiksmų derinys, kuriame maisto teikimas tėra
         sudėtinė dalis, tačiau šiame derinyje aiškiai vyrauja paslaugos. Todėl toks aprūpinimas turi būti laikomas paslaugų teikimu
         Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies prasme. Atvirkščiai yra tuomet, kai sandoris susijęs su maisto produktais, skirtais
         išsinešti, o kartu su juo neteikiamos paslaugos, palengvinančios suvartojimą vietoje tinkamomis sąlygomis.

      65      Kalbėdamas apie aprūpinimą maistu ir gėrimais laivuose (keltuose) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad valgio ir gėrimų, skirtų
         suvartoti iš karto, pardavimas yra kelių paslaugų nuo valgio paruošimo iki jo atnešimo ant padėklo gavėjui rezultatas; teikiant
         šią paslaugą klientui suteikiama infrastruktūra, kaip antai valgymo salė su priklausiniais (rūbinė) ir t.t. Jei būtina, pasiūlomi
         fiziniai asmenys, kurių darbas yra aprūpinti maistu ir gėrimais, būtent: padengti stalus, konsultuoti klientus, informuoti
         apie tiekiamus gėrimus, atnešti valgį ir nudengti stalus po jo (minėto Sprendimo Faaborg-Gelting Linien 13 punktas).

      66      Šiuo atveju, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus įrodymus, pagrindinėse bylose
         C‑497/09 ir C‑501/09 nagrinėjamos veiklos rūšys yra susijusios su prekyba karštomis dešrelėmis, gruzdintomis bulvytėmis ir
         kitais maisto produktais, paruoštais suvartoti iš karto, iš prekybinių vagonėlių arba mobiliųjų barų.

      67      Šiuo klausimu visų pirma konstatuotina, kad tiekiant tokius produktus reikia, kad jie būtų iškepti ar pašildyti, o tai yra
         paslauga, į kurią reikia atsižvelgti bendrai vertinant nagrinėjamą sandorį, kad jį būtų galima kvalifikuoti kaip prekių tiekimą
         arba paslaugų teikimą.

      68      Kadangi galutinio karšto produkto paruošimą iš esmės sudaro supaprastinti ir standartiniai veiksmai, paprastai vykdomi ne
         pagal konkretų kliento užsakymą, o nuolat ir reguliariai atsižvelgiant tik į bendrai prognozuojamą paklausą, jie nesudaro
         dominuojančio nagrinėjamo sandorio elemento, todėl patys negali šiam sandoriui suteikti paslaugos teikimo pobūdžio.

      69      Tačiau, kalbant apie tokius paslaugų teikimo elementus, kurie būdingi aprūpinant maistu ir gėrimais, kaip antai nustatyti
         šio sprendimo 63–65 punktuose minėtoje Teisingumo Teismo praktikoje, konstatuotina, kad pagrindinėse bylose C‑497/09 ir C‑501/09
         nagrinėjamų rūšių veikloje nefigūruoja padavėjas, klientams neteikiamos realios konsultacijos ir, tiesiogiai vertinant, neteikiama
         jokia paslauga, kurią, konkrečiai kalbant, sudarytų užsakymų pateikimas į virtuvę, vėlesnis patiekalų paruošimas ir jų patiekimas
         prie stalo klientams, nėra uždarų patalpų, kuriose būtų palaikoma tinkama temperatūra, kurios būtų specialiai skirtos suvartoti
         patiektą maistą, nėra nei rūbinės, nei tualeto, iš esmės neplaunami indai, nėra nei baldų, nei tiesiamos staltiesės.

      70      Pagaliau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytus paslaugų teikimo elementus sudarė elementarios
         priemonės, būtent paprasti prekystaliai, prie kurių nebuvo galima atsisėsti, tačiau prie kurių ribotas vartotojų skaičius
         galėjo vietoje lauke pavalgyti. Tokios elementarios priemonės rodo tik nereikšmingą žmogiškąjį įdirbį. Šiomis sąlygomis minėti
         elementai sudaro tik minimalias papildomas paslaugas ir negali pakeisti pagrindinės paslaugos – prekių tiekimo – dominuojančio
         pobūdžio.

      71      Pirma išsakyti samprotavimai taip pat galioja ir tokiai prekybinei kukurūzų spragėsiais ir kukurūzų traškučiais „tortilla“
         kino salėse veiklai, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje C‑499/09.

      72      Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo faktų aprašymo, kukurūzų spragėsių paruošimas, kuris
         sutampa su gamyba, ir jų bei kukurūzų traškučių „tortilla“ platinimas pakuotėse sudaro prekybos šiais gaminiais sudėtinę dalį,
         vadinasi, tai nėra savarankiški prekybos sandoriai. Be to, šie gaminiai ruošiami, tam tikra jų temperatūra palaikoma reguliariai,
         o ne pagal konkretaus kliento užsakymą.

      73      Taip pat pažymėtina, kad baldų (stalų, prie kurių stovima, taburečių, kėdžių ir suolų) suteikimas, nors jų nėra visuose kino
         teatruose, paprastai nesusijęs su prekyba kukurūzų spragėsiais ir kukurūzų traškučiais „tortilla“ – jie skirti aptarnauti
         laukiamoje salėje ir susitikimo vietoje susirinkusius asmenis. Be to, valgoma praktiškai kino salėse. Tam kai kurių kino salių
         kėdėse įrengti puodelių laikikliai, kurie, be kita ko, skirti užtikrinti švarą kino salėse. Vien tokių baldų elementų, skirtų,
         nors ne tik, palengvinti tokių maisto produktų vartojimą, įrengimas negali būti laikomas paslaugų teikimo elementu, kuris
         visą sandorį paverstų paslaugų teikimu.

      74      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad dėl tokios veiklos, kaip nagrinėjamoji pagrindinėse bylose C‑497/09, C‑499/09 ir C‑501/09,
         nagrinėjamų sandorių dominuojantį elementą, vertinant bendrai, sudaro valgio ir maisto, paruošto suvartoti iš karto, tiekimas,
         o neatsiejamai su tiekimu susijęs jų supaprastintas ir standartizuotas paruošimas bei elementarių priemonių, leidžiančių ribotam
         skaičiui klientų vartoti vietoje, naudojimas turi vien tik papildomą ir nedidelę reikšmę. Ta aplinkybė, ar klientai minėtas
         elementarias priemones naudoja, nėra svarbi, nes suvartojimas iš karto vietoje nėra esminis nagrinėjamo sandorio požymis –
         ji negali apibrėžti jo pobūdžio.

      75      Kalbant apie maisto ir gėrimų tiekėjo veiklą organizuojant tokias šventes ir ceremonijas, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje
         byloje C‑502/09, pirmiausia pažymėtina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 38 punkto, atsižvelgiant į klientų pageidavimus,
         galima numatyti keletą operacijų derinių nuo paprasčiausio valgių paruošimo ir jų patiekimo iki visapusio aptarnavimo, numatant,
         be kita ko, indų, baldų (stalų ir kėdžių), valgių pateikimą, dekoravimą, aptarnaujantį personalą ir konsultacijas valgiaraščio
         sudarymo klausimais ir prireikus – gėrimų pasirinkimą.

      76      Be to, primintina: kadangi kalbama apie vieną paslaugų teikimą, tai, ar sandoris bus kvalifikuojamas kaip prekių tiekimas
         arba paslaugų teikimas, priklauso nuo faktinių aplinkybių visumos, atsižvelgiant į vartotojo požiūriu kiekybiškai dominuojančius
         elementus.

      77      Kiek tai susiję su tiekėjo, tiekiančio maistą ir gėrimus į namus, tiekiamais valgiais, pažymėtina, kad, skirtingai nuo tų
         valgių, kurie patiekiami iš mobiliųjų barų, iš prekybinių vagonėlių ir kino teatruose, jie nėra paprasto standartizuoto paruošimo
         proceso rezultatas, tačiau jame yra akivaizdžiai didesnis paslaugos teikimo mastas ir reikalaujama daug darbo bei didelės
         patirties. Patiekalų kokybė, kūrybingumas ir pateikimas šiais atvejais yra elementai, kurie dažniausiai daro lemiamą poveikį
         vartotojui. Dažnai klientui siūloma ne tik galimybė susidaryti savo valgiaraštį, bet ir paruošti atskirus valgius pagal užsakymą.
         Be to, tokia paslauga verčiant turi atitinkamą terminą, nes šnekamojoje kalboje paprastai kalbama apie „maisto ir gėrimų tiekėjo
         paslaugą“ (service traiteur), „pagal užsakymą“ paruoštus valgius, o ne „įsigytus“ valgius, taip pat tiekėjo, tiekiančio maistą ir gėrimus į namus, paslaugą
         (traiteur à domicile).

      78      Paskui jis valgius pateikia karštus tam skirtuose induose arba juos pašildo vietoje. Klientui taip pat svarbu, kad valgiai
         būtų pristatyti tiksliai tuo laiku, kuriam jis buvo pateikęs užsakymą.

      79      Be to, tiekėjo, tiekiančio maistą ir gėrimus į namus, paslaugų teikimas gali apimti elementus, kurie sudaro vartojimo sąlygas,
         kaip antai pateikiami indai, stalo įrankiai, net baldai. Šie elementai, skirtingai nuo paprasčiausio elementarios infrastruktūros
         suteikimo mobiliųjų barų arba prekybinių vagonėlių ir kino teatrų atvejais, reiškia, be kita ko, tam tikrą žmogiškąją intervenciją,
         susijusią su priemonių pristatymu, paėmimu ir prireikus jos valymu.

      80      Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus laikytina, kad, išskyrus atvejus, kai maisto ir gėrimų tiekėjas tiekia tik standartinius
         valgius be jokio kito papildomos paslaugos elemento arba kitos konkrečios aplinkybės įrodo, kad valgių teikimas sudaro dominuojantį
         sandorio elementą, maisto ir gėrimų tiekėjo veikla yra paslaugų teikimas.

      81      Remiantis tuo, kas išdėstyta, į du pirmuosius klausimus bylose C‑497/09 ir C‑499/09, antrąjį klausimą byloje C‑501/09 ir į
         antrąjį ir trečiąjį klausimus byloje C‑502/09 reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 5 ir 6 straipsniai turi būti aiškinami
         taip:

      –        šviežiai paruoštų ir skirtų suvartoti iš karto valgių ir maisto pateikimas iš mobiliųjų barų, prekybinių vagonėlių arba kino
         teatrų yra prekių tiekimas, kaip tai suprantama pagal minėtą 5 straipsnį, kai sandorį įvertinus kokybiškai nustatoma, kad
         paslaugų teikimo elementai prieš patiekiant maistą ir jį tiekiant nėra dominuojantys,

      –        išskyrus atvejus, kai tiekėjas, tiekiantis maistą ir gėrimus į namus, tik patiekia standartinius valgius be jokio kito papildomos
         paslaugos elemento arba kai kitos konkrečios aplinkybės rodo, kad valgių tiekimas sudaro dominuojantį sandorio elementą, maisto
         ir gėrimų tiekėjo veikla yra paslaugų teikimas, kaip tai suprantama pagal 6 straipsnį.

       Dėl sąvokos „maisto produktai“, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategoriją
      82      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiaisiais klausimais bylose C‑497/09 ir C‑499/09 bei pirmaisiais
         klausimais bylose C‑501/09 ir C‑502/09 Teisingumo Teismo klausia, ar tuo atveju, jei skirtingose pagrindinėse bylose nagrinėjami
         sandoriai sudaro prekių tiekimą, sąvoka „maisto produktai“, nustatyta Šeštosios direktyvos H priedo 1 kategorijoje, taip pat
         apima valgį ir maistą, paruoštus suvartoti iš karto.

      83      Kadangi Šeštojoje direktyvoje nėra „maisto produktų“ sąvokos apibrėžties, šią sąvoką reikia aiškinti atsižvelgiant į jos vietą
         Šeštojoje direktyvoje (pagal analogiją žr. 2001 m. sausio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑83/99, Rink. p. I‑445, 17 punktą ir 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Erotic Center, C‑3/09, Rink. p. I‑0000, 14 punktą).

      84      Šiuo klausimu iš Šeštosios direktyvos 12 straipsnio 3 dalies a punkto matyti, kad vieno ar dviejų lengvatinių PVM tarifų taikymas
         yra valstybėms narėms pripažįstama galimybė, nukrypstant nuo principo, jog turi būti taikomas standartinis tarifas. Be to,
         pagal šią nuostatą lengvatiniai PVM tarifai gali būti taikomi tik direktyvos H priede nurodytoms tiekiamų prekių ir teikiamų
         paslaugų kategorijoms (žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Ispaniją 18 punktą ir Erotic Center 15 punktą). Tačiau iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nuo principo nukrypti leidžiančios nuostatos turi būti
         aiškinamos siaurai, tačiau užtikrinant, kad jos neprarastų savo veiksmingumo (žr., be kita ko, 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
         EMI Group, C‑581/08, Rink. p. I‑0000, 20 punktą ir 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo Axa UK, C‑175/09, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).

      85      Šiuo klausimu pažymėtina, kad nagrinėjama nuostata taikoma visiems maisto produktams ir ja nedaroma jokio skirtumo ar nenustatomas
         joks apribojimas atsižvelgiant į prekybos rūšį, pardavimo būdą, pakuotę, paruošimą ar temperatūrą.

      86      Be to, minėtoje nuostatoje irgi minimos „sudedamosios dalys, paprastai skirtos naudoti maisto produktų gamybai“, taip pat
         „produktai, paprastai skirti naudoti kaip maisto produktų papildas arba pakaitalas“.

      87      Pagaliau šis paruoštas valgis ir maistas skirtas pamaitinti vartotojus.

      88      Į kitus klausimus reikia atsakyti, kad prekių tiekimo atveju sąvoka „maisto produktai“, nustatyta Šeštosios direktyvos H priedo
         1 kategorijoje, turi būti aiškinama kaip apimanti valgį ir maistą, kuris buvo verdamas, kepamas, skrudinamas ar kitaip paruoštas,
         kad jį būtų galima suvartoti iš karto.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      89      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1992 m. gruodžio 14 d. Tarybos direktyva 92/111/EEB,
            5 ir 6 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad:
      –        šviežiai paruoštų ir skirtų suvartoti iš karto valgių ir maisto tiekimas iš mobiliųjų barų, prekybinių vagonėlių arba kino
            teatrų yra prekių tiekimas, kaip tai suprantama pagal minėtą 5 straipsnį, kai visą sandorį įvertinus kokybiškai nustatoma,
            kad paslaugų teikimo elementai prieš patiekiant maistą ir jį tiekiant nėra dominuojantys,
      –        išskyrus atvejus, kai tiekėjas, tiekiantis maistą ir gėrimus į namus, tik patiekia standartinius valgius be jokio kito papildomos
            paslaugos elemento arba kai kitos konkrečios aplinkybės rodo, kad valgių tiekimas yra dominuojantis sandorio elementas, maisto
            ir gėrimų tiekėjo veikla yra paslaugų teikimas, kaip tai suprantama pagal 6 straipsnį.
      2.      Prekių tiekimo atveju sąvoka „maisto produktai“, numatyta Šeštosios direktyvos 77/388/EEB, iš dalies pakeistos Direktyva 92/111/EEB,
            H priedo 1 kategorijoje, turi būti aiškinama taip, kad ji apima ne tik maisto produktus, „skirtus išsinešti“, kaip tai būdinga
            prekybai maisto produktais, bet ir valgį ar maistą, kurie – verdant, kepant, skrudinant ar kitu būdu – buvo paruošti iš karto
            suvartoti.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.