title: 2016 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Eco-Emballages SA prieš Sphère France SAS ir kt. ir Melitta France SAS ir kt. prieš Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie.#Tribunal de commerce de Paris ir Conseil d'État (Prancūzija) prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Aplinka – Direktyva 94/62/EB – 3 straipsnis – Pakuotės ir pakuočių atliekos – Sąvoka – Ritiniai, vamzdeliai ar cilindrai, apvynioti lanksčia medžiaga (tūtelės) – Direktyva 2013/2/ES – Galiojimas – Europos Komisijos atliktas pakuočių pavyzdžių sąrašo, pateikto Direktyvos 94/62/EB I priede, pakeitimas – Sąvokos „pakuotė“ nepaisymas – Įgyvendinimo įgaliojimų pažeidimas.#Sujungtos bylos C-313/15 ir C-530/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. lapkričio 10 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Aplinka — Direktyva 94/62/EB — 3 straipsnis — Pakuotės ir pakuočių atliekos — Sąvoka — Ritiniai, vamzdeliai ar cilindrai, apvynioti lanksčia medžiaga (tūtelės) — Direktyva 2013/2/ES — Galiojimas — Europos Komisijos atliktas pakuočių pavyzdžių sąrašo, pateikto Direktyvos 94/62/EB I priede, pakeitimas — Sąvokos „pakuotė“ nepaisymas — Įgyvendinimo įgaliojimų pažeidimas“
      Sujungtose bylose C‑313/15 ir C‑530/15
      dėl tribunal de commerce de Paris (Prancūzija) 2015 m. birželio 19 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. birželio 25 d., ir Conseil d’État (Prancūzija) 2015 m. spalio 1 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. spalio 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

         Eco-Emballages SA

      prieš

         Sphère France SAS,

         Carrefour Import SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Melitta France SAS,

         SCA Hygiène Products SAS,

         Wepa France SAS, buvusią Wepa Troyes SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Kimberly-Clark SAS,

         Gopack SAS,

         Délipapier SAS,

         Scamark SAS,

         CMC France SARL,

         Schweitzer SAS,

         Paul Hartmann SA,

         Wepa France SAS, buvusią Wepa Lille SAS,

         Système U Centrale Nationale SA,

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,

      dalyvaujant

         Group’Hygiène syndicat professionnel (C‑313/15),
      ir

         Melitta France SAS,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Délipapier SAS,

         Gopack SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Kimberly-Clark SAS,

         Wepa France SAS, buvusi Lucart France,

         Paul Hartmann SA,

         SCA Hygiène Products SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Group’Hygiène syndicat professionnel

      prieš

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie,

      dalyvaujant

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS (C‑530/15),
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Vilaras (pranešėjas), J. Malenovský, M. Safjan ir D. Šváby,
      generalinis advokatas: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      posėdžio sekretorius: V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. gegužės 4 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Eco-Emballages SA, atstovaujamos advokato L. Koehler-Magne,

               —

                  Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, buvusios Lucart France, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, CMC France SARL ir Group’Hygiène syndicat professionnel, atstovaujamų advokatų N. Chahid-Nouraï, J.‑M. Leprêtre ir C. Boillot,

               —

                  Melitta France SAS ir Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, atstovaujamų advokatų H. Weil ir A. de Lalande,

               —

                  Système U Centrale Nationale SAS, atstovaujamos advokato A. Gossement,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas, J. Traband ir S. Ghiandoni,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos E. Sanfrutos Cano, F. Simonetti, S. Petrova ir C. Zadra,

         susipažinęs su 2016 m. liepos 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (OL L 365, 1994, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 13 sk., 13 t., p. 349), iš dalies pakeistos 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/12/EB (OL L 47, 2004 p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 34 t., p. 3; toliau – Direktyva 94/62), 3 straipsnio išaiškinimo ir 2013 m. vasario 7 d. Komisijos direktyvos 2013/2/ES, kuria iš dalies keičiamas Direktyvos 94/62 I priedas (OL L 37, 2013, p. 10, toliau – Direktyva 2013/2), galiojimo.

               2

               Prašymas byloje C‑313/15 buvo pateiktas nagrinėjant Eco-Emballages SA ginčą su Sphère France SAS, Carrefour Import SAS, SCA Tissue France SAS, Melitta France SAS, SCA Hygiène Products SAS, Wepa France SAS, buvusia Wepa Troyes SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Kimberly-Clark SAS, Gopack SAS, Délipapier SAS, Scamark SAS, CMC France SARL, Schweitzer SAS, Paul Hartmann SA, Wepa France SAS, buvusia Wepa Lille SAS, Système U Centrale Nationale SA, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS dėl to, kad pastarosios atsisakė mokėti finansinį įnašą, mokėtiną už gaminių, kuriuos jos pateikė į rinką nuo 2007 m. sausio 1 d. ir kuriuos Eco-Emballages laiko pakuočių produktais, perdirbimą.

               3

               Prašymas byloje C‑530/15 buvo pateiktas nagrinėjant įgaliojimų viršijimu grindžiamą Melitta France SAS, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS ir profesinės organizacijos Group Hygiène ieškinį dėl 2013 m. rugpjūčio 6 d.ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie (ekologijos, tvaraus vystymosi ir energetikos ministras) įsakymo, kuriuo iš dalies pakeistas 2012 m. vasario 7 d. Įsakymas dėl sąvoką „pakuotė“ apibrėžiančių kriterijų, nurodytų Aplinkos kodekso R. 543-43 straipsnyje, taikymo pavyzdžių (JORF Nr. 198, 2013 m. rugpjūčio 27 d., p. 14487, toliau – 2013 m. rugpjūčio 6 d. įsakymas).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               4

               Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkte nustatyta:
               „Šioje direktyvoje:

                        1)

                        „pakuotė“ – iš bet kurios rūšies medžiagų padaryti gaminiai, skirti prekėms, pradedant žaliavomis ir baigiant perdirbtais produktais, izoliuoti, apsaugoti, tvarkyti, pristatyti ir pateikti iš gamintojo naudotojui ar vartotojui. Tais pačiais tikslais naudojami „negrąžintini“ [„vienkartiniai“] daiktai taip pat laikomi pakuotėmis.
                        Pakuotė yra tik:

                                 a)

                                 prekinė arba pirminė pakuotė, t. y. pakuotė, sudaranti pardavimo vienetą, kurį pirkimo vietoje perka galutinis naudotojas ar vartotojas,

                                 b)

                                 grupinė, arba antrinė, pakuotė, t. y. pakuotė, kuri pirkimo vietoje sudaro tam tikrų pardavimo vienetų grupę, nesvarbu, ar galutiniam naudotojui ar vartotojui ji parduodama kaip pardavimo vienetų grupė, ar tai tik priemonė lentynoms pardavimo vietoje papildyti; tokią pakuotę galima atskirti nuo produkto nepakeičiant jo savybių,

                                 c)

                                 transporto, arba tretinė, pakuotė, t. y. pakuotė, kuri palengvina pardavimo vienetų ar grupinių pakuočių paruošimą išsiuntimui ir transportavimą, apsaugo juos nuo sugadinimo ruošiant išsiuntimui ir transportuojant. Kelių, geležinkelio, laivų ir oro transporto konteineriai į transportavimo pakuotes neįeina.

                           Sąvokos „pakuotė“ apibrėžimas tebegrindžiamas toliau išdėstytais kriterijais. I priede išvardyti gaminiai yra pavyzdžiai, paaiškinantys, kaip taikomi šie kriterijai.

                                 i)

                                 Gaminiai laikomi pakuotėmis, jeigu jie atitinka pirmiau nurodytą apibrėžimą, nepažeidžiant kitų pakuotės galimų funkcijų, nebent gaminys yra neatskiriama produkto dalis ir yra būtinas tam produktui laikyti, išlaikyti arba išsaugoti visą jo gyvavimo laikotarpį, ir visi elementai yra skirti kartu naudoti, vartoti ar pašalinti.

                                 ii)

                                 Gaminiai, suprojektuoti ir skirti užpildymui pardavimo vietoje, ir vienkartiniai gaminiai, kurie parduodami, užpildomi arba skirti užpildymui pardavimo vietoje, yra laikomi pakuote, jeigu jie atlieka pakuotės funkciją.

                                 iii)

                                 Į pakuotę integruoti pakuotės komponentai ir pagalbiniai elementai yra laikomi pakuotės, į kurią jie integruoti, dalimi. Pagalbiniai elementai, prikabinti tiesiai prie produkto arba prie jo pritvirtinti ir atliekantys pakuotės funkciją, yra laikomi pakuote, nebent jie būtų šio produkto sudėtinė dalis ir visi elementai būtų skirti kartu suvartoti arba pašalinti.

                           Komisija, atitinkamai 21 straipsnyje nurodyta tvarka, išnagrinėja, o prireikus peržiūri pavyzdžius, paaiškinančius I priede nurodytą pakuotės sąvokos apibrėžimą. Pirmiausia nurodomi šie gaminiai: kompaktinių plokštelių ir vaizdo kasečių dėžutės, vazonai gėlėms, vamzdeliai ir ritiniai, apvynioti lanksčia medžiaga, lipnių etikečių popierius ir vyniojimo popierius <…>“

               5

               Direktyvos 2013/2 2 ir 4 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(2)

                        siekiant užtikrinti teisinį aiškumą ir vienodą pakuotės termino apibrėžties aiškinimą, būtina peržiūrėti ir iš dalies pakeisti aiškinamųjų pavyzdžių sąrašą, kad būtų tiksliau apibrėžti kiti atvejai, kai nėra aišku, kas yra pakuotė, o kas ne. Sąrašas peržiūrimas atsižvelgiant į valstybių narių ir ekonominės veiklos vykdytojų raginimus geriau įgyvendinti direktyvą ir sukurti vienodas sąlygas vidaus rinkoje;

                  <…>

                        (4)

                        pagal Direktyvos [94/62] 21 straipsnį įsteigtas komitetas nuomonės [dėl šioje direktyvoje numatytų priemonių] nepateikė, todėl Komisija pateikė Tarybai su tomis priemonėmis susijusį pasiūlymą ir perdavė jį Europos Parlamentui. Taryba per 1999 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimo 1999/468/EB, nustatančio Komisijos naudojimosi jai suteiktais įgyvendinimo įgaliojimais tvarką [OL L 184, 1999, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 1 sk., 3 t., p. 124], 5a straipsnyje numatytą dviejų mėnesių laikotarpį nesiėmė veiksmų, todėl Komisija nedelsdama pateikė pasiūlymą Europos Parlamentui. Per keturis mėnesius nuo pasiūlymo perdavimo Europos Parlamentas šiai priemonei neprieštaravo.“

               6

               Direktyvos 94/62, iš dalies pakeistos Direktyva 2013/2, I priede „3 straipsnio 1 dalyje nurodytiems kriterijams paaiškinti skirti pavyzdžiai“ nustatyta:
               „i kriterijui paaiškinti skirti pavyzdžiai

                  Pakuotė

               <…>
               Ritiniai, vamzdeliai ir cilindrai, apvynioti lanksčia medžiaga (pvz., plastikine plėvele, aliuminio folija, popieriumi), išskyrus ritinius, vamzdelius ir cilindrus, kurie skirti naudoti gamybos įrangoje ir nenaudojami pateikiant produktą kaip pardavimo vienetą
               <…>“

         Prancūzijos teisė

               7

               Aplinkos kodekso (Code de l’environnement) L. 541-10-II straipsnyje nurodyta:
               „Pagal išplėstinės gamintojo atsakomybės principą [produktų, dėl kurių gali susidaryti atliekų] ar jų gamyboje naudojamų elementų ir medžiagų gamintojai, importuotojai ir platintojai gali būti įpareigoti prisidėti prie dėl to atsirandančių atliekų prevencijos ir tvarkymo.
               Gamintojai, importuotojai ir platintojai, kuriems minėta pareiga nustatyta šio skirsnio nuostatomis, laikydamiesi šių nuostatų turi vykdyti savo pareigą sukurdami individualias atliekų, susidarančių dėl jų produktų, rinkimo ir tvarkymo sistemas arba kolektyviai įsteigdami ekologines organizacijas, kurioms jie moka finansinius įnašus ir perduoda savo pareigą ir kurių valdymą jie užtikrina. Tuo atveju, kai gamintojas, importuotojas ar platintojas, sukūręs patvirtintą individualią atliekų surinkimo ir tvarkymo sistemą arba įsteigęs patvirtintą ekologinę organizaciją, prisideda prie atliekų tvarkymo pagal šio straipsnio II dalį, jis yra šių atliekų turėtojas, kaip tai suprantama pagal šį skyrių.
               <…>
               Valstybė patvirtina ekologines organizacijas ne ilgesniam kaip šešerių metų laikotarpiui, kuris gali būti pratęstas, jei įrodo, kad turi techninių ir finansinių pajėgumų tarpministeriniu nutarimu nustatytose specifikacijose nurodytiems reikalavimams įvykdyti, išklausiusi šalims, kurios yra savininkės, atstovaujančios organizacijos nuomonės.
               <…>“

               8

               Šio kodekso L. 543-56 straipsnyje numatyta:
               „Kiekvienas gamintojas ar importuotojas, kurio prekės yra parduodamos tokiose pakuotėse, kokios paminėtos R. 543-55 straipsnyje, arba, jei gamintojas ar importuotojas negali būti identifikuotas, asmuo, atsakingas už pirmąjį šių prekių pateikimą į rinką, turi prisidėti prie visų savo pakuočių atliekų tvarkymo, laikydamasis code général des collectivités territoriales (Kolektyvinių organizacijų bendrasis kodeksas) L. 2224-13–L. 2224-16 straipsnių nuostatų.“

               9

               Aplinkos kodekso R. 543‑43 straipsnyje numatyta:

                        „I.

                        Šioje skirsnio dalyje „pakuotė“ – bet koks daiktas, neatsižvelgiant į tai, iš kokių medžiagų jis padarytas, skirtas prekėms laikyti ir apsaugoti, jas paruošti, gabenti iš gamintojo naudotojui ar vartotojui ir užtikrinti jų pateikimą. Tais pačiais tikslais naudojami „vienkartiniai“ gaminiai turi būti laikomi pakuotėmis.

                  Sąvokos „pakuotė“ apibrėžtis, be kita ko, grindžiama šiais kriterijais:

                        1.

                        Gaminys laikomas pakuote, jeigu jis atitinka pirmiau nurodytą apibrėžimą, nepažeidžiant kitų pakuotės galimų funkcijų, nebent gaminys yra neatskiriama produkto dalis ir yra būtinas tam produktui laikyti, išlaikyti arba išsaugoti visą jo gyvavimo laikotarpį, ir visi elementai yra skirti kartu naudoti, vartoti ar pašalinti.

                  <…>
               Šių kriterijų taikymo pavyzdžiai pateikiami Aplinkos ministro įsakyme.“

               10

               2013 m. rugpjūčio 6 d. įsakymo, kuriuo iš dalies pakeistas 2012 m. vasario 7 d. Įsakymo dėl sąvoką „pakuotė“ apibrėžiančių kriterijų, nurodytų Aplinkos kodekso R. 543-43 straipsnyje, taikymo pavyzdžių, 1 straipsnyje numatyta:
               „Pagal Aplinkos kodekso R. 543-43 straipsnio I punkto i kriterijų pakuote laikomi:

                        —

                        tokie pavyzdžiai
                        <…>

                                 —

                                 Ritiniai, vamzdeliai ir cilindrai, apvynioti lanksčia medžiaga (pvz., plastikine plėvele, aliuminio folija, popieriumi), išskyrus ritinius, vamzdelius ir cilindrus, kurie skirti naudoti gamybos įrangoje ir nenaudojami pateikiant produktą kaip pardavimo vienetą.“

         Ginčai pagrindinėse bylose, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme

         Byla C‑313/15

               11

               Bendrovė Eco-emballages yra valstybės patvirtinta ekologinė organizacija, įgaliota su įmonėmis, kurios į Prancūzijos rinką tiekia pakuotes, sudaryti sutartis, kuriomis ji padeda šioms įvykdyti pareigą prisidėti prie namų ūkių pakuočių atliekų šalinimo, sumokant įmoką, apskaičiuojamą atsižvelgiant į išplatintų pakuočių skaičių ir jas sudarančių medžiagų svorį.

               12

               2013 m. sausio mėn. Eco-emballages padavė į teismą įmones, kurios yra atsakovės pagrindinėje byloje, siekdama, kad pagal Aplinkos kodekso R. 543-43 straipsnį, kuriuo į Prancūzijos teisę perkeliama Direktyva 94/62, jos sumokėtų įmokas už vartotojams parduodamas ritinių vamzdelių ir cilindrų formos tūteles, apvyniotas tam tikrais lanksčiais produktais, kaip antai plastikine plėvele, aliuminio folija ar higieniniu arba sugeriamuoju popieriumi (toliau – tūtelės), kuriais jos prekiavo nuo 2007 m. sausio 1 d.

               13

               Vis dėlto atsakovės pagrindinėje byloje teigė, kad šios tūtelės neatitinka sąvokos „pakuotė“ apibrėžimo, pateikto Direktyvos 94/62 3 straipsnyje. Jos ypač pabrėžė tai, kad, pirma, pati sąvoka „pakuotė“ būtinai reiškia jei ne kažką, kuo produktas apvyniotas, tai bent esantį jo išorėje ir, antra, produktas nėra tokios tūtelės viduje ir ji jo neapsaugo, nes ji yra ne išorinis apvalkalas, o vidinė jo dalis. Jos pabrėžė, kad, trečia, iki šiol niekada nebuvo laikoma, kad tūtelė gali būti pakuotė, nes ja nėra apvyniojamas produktas, kaip matyti, be kita ko, iš parlamentinių debatų, susijusių su Direktyvos 2004/12 priėmimu. Bet kuriuo atveju Direktyva 2013/2, kurios, kaip priminta jos preambulėje, nepatvirtino nei Europos Parlamentas, nei Europos Sąjungos Taryba, yra tik gairė, kurią priėmė vien Komisija.

               14

               Padariusios išvadą, kad nėra vieningo sutarimo dėl tokių tūtelių kvalifikavimo kaip pakuočių, tam tikros šalys, atsakovės pagrindinėje byloje, paprašė prašymą tribunal de commerce de Paris (Prancūzija) pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą siekiant nustatyti, ar Direktyvos 94/62 3 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis apima minėtas tūteles.

               15

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, priminęs Direktyvos 94/62 3 straipsnio nuostatas, paskui konstatavęs, kad Direktyvą 2013/2, kuria buvo iš dalies pakeistas tik Direktyvos 94/62 I priedas, patvirtino vien Komisija, nes Direktyvos 94/62 21 straipsnyje numatytas komitetas nepateikė savo nuomonės, o Taryba jos nepareiškė dėl Komisijos pasiūlymo, padarė išvadą, kad ji yra tik pavyzdinio pobūdžio ir kad joje nėra galutinių straipsnių, taigi ja nebuvo pakeistas bendras pakuotės apibrėžimas.

               16

               Šiomis aplinkybėmis tribunal de commerce de Paris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar Direktyvos [94/62] 3 straipsnyje apibrėžta sąvoka „pakuotė“ apima vartotojams parduodamas „tūteles“ (ritiniai, vamzdeliai, cilindrai), apvyniotas lanksčiais produktais, kaip antai popieriumi ar plastikine plėvele?“

         Byla C‑530/15

               17

               2013 m. spalio 28 d. užregistruotas ieškinys dėl įgaliojimų viršijimo, juo ieškovės pagrindinėje byloje kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą (Conseil d’État (Prancūzija)) prašydamos panaikinti 2013 m. rugpjūčio 6 d. įsakymą.

               18

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad 2013 m. rugpjūčio 6 d. įsakymu į Prancūzijos teisę perkeliama Direktyva 2013/2, į pakuočių pavyzdžių sąrašą įtraukiant toje direktyvoje apibrėžtas tūteles, kad bendrovė Eco-Emballages 2013 m. sausio mėn. padavė į tribunal de commerce de Paris įvairias bendroves, įskaitant ieškoves pagrindinėje byloje, siekdama, kad būtų pripažinti skoliniai įsipareigojimai, susidarę dėl įmokų, mokėtinų už tūteles (tokios pačios rūšies kaip nagrinėjamos byloje C‑313/15), naudojamas tam tikrose prekėse, kuriomis jos prekiauja, ir kad tas teismas 2015 m. birželio 19 d. sprendimu pateikė Teisingumo Teismui šio sprendimo 16 punkte nurodytą prejudicinį klausimą dėl Direktyvos 94/62 3 straipsnio išaiškinimo.

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad tuo atveju, jei Teisingumo Teismas neigiamai atsakytų į tribunal de commerce de Paris byloje C‑313/15 pateiktą klausimą, bendrovės ieškovės ginčija Direktyvos 2013/2 galiojimą, teigdamos, kad įtraukus tokias tūteles į pakuočių pavyzdžių sąrašą šioje direktyvoje buvo nepaisoma sąvokos „pakuotė“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 94/62 3 straipsnį, ir kad Komisija, naudodamasi įgyvendinimo įgaliojimais, juos viršijo.

               20

               Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar vartotojams parduodamas „tūteles“ (ritiniai, vamzdeliai, cilindrai), apvyniotas lanksčiais produktais, kaip antai popieriumi ar plastikine plėvele, laikant pakuočių pavyzdžiais, Direktyvoje [2013/2] buvo nepaisyta Direktyvos [94/62] 3 straipsnyje apibrėžtos pakuotės sąvokos ir ar Komisija, naudodamasi įgyvendinimo įgaliojimais, juos viršijo?“

         Procesas Teisingumo Teisme

               21

               2015 m. spalio 28 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑313/15 ir C‑530/15 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas teismo sprendimas.

         Dėl prejudicinio klausimo byloje C‑313/15

               22

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad vartotojams parduodamos ritinių, vamzdelių ar cilindrų formos tūtelės, apvyniotos lanksčiais produktais, yra „pakuotės“, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą.

               23

               Šiuo aspektu iš pradžių reikia pažymėti, kad remiantis Direktyvos 94/62 1 straipsniu, šia direktyva siekiama, be kita ko, užkirsti kelią pakuočių ir atliekų daromam poveikiui valstybių narių ir trečiųjų šalių aplinkai ir jį sumažinti, taip pat užtikrinti aukštą aplinkosaugos lygį, visų pirma įpareigojant valstybes nares sukurti pakuočių ir pakuočių atliekų surinkimo ir panaudojimo sistemą. Remiantis Direktyvos 94/62 5 konstatuojamąja dalimi ir 2 straipsnio 1 dalimi, ši direktyva taikoma visoms Europos Sąjungos rinkai pateiktoms pakuotėms ir pakuočių atliekoms.

               24

               Vadinasi, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, sąvoką „pakuotė“ reikia aiškinti plačiai (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, 56 ir 57 punktus).

               25

               Toliau reikia priminti, jog tam, kad gaminys būtų pakuotė, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punktą, jis turi, pirma, tenkinti Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto pirmoje ir antroje pastraipose numatytas dvi sąlygas (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, 47 punktą) ir, antra, atitikti tos direktyvos 3 straipsnio 1 punkto trečioje pastraipoje išvardytus kriterijus.

               26

               Taigi, pirma, kad produktas būtų „pakuotė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 94/62, jis turi, viena vertus, būti skirtas, kaip numatyta šios direktyvos 3 straipsnio 1 punkto pirmoje pastraipoje, konkrečioms prekėms laikyti ir apsaugoti, jas paruošti, gabenti iš gamintojo naudotojui ar vartotojui ir užtikrinti jų pateikimą. Be to, antrame šios nuostatos sakinyje pažymima, kad tais pačiais tikslais naudojami „vienkartiniai“ gaminiai turi būti laikomi pakuotėmis.

               27

               Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, galimų pakuotės funkcijų išvardijimas Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto pirmoje pastraipoje nėra kumuliacinis (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, 49 punktas).

               28

               Kita vertus, toks produktas turi būti priskirtas prie vienos iš trijų Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto antros pastraipos a–c punktuose išvardytų ir apibrėžtų pakuočių kategorijų, t. y. prie prekinės pakuotės, grupinės pakuotės ar transporto pakuotės.

               29

               Antra, remiantis Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto trečios pastraipos i papunkčiu, gaminį, atitinkantį sąvokos „pakuotė“ apibrėžimą, pateiktą to paties 3 straipsnio 1 punkto pirmoje ir antroje pastraipose, reikia laikyti pakuote, nebent gaminys yra neatskiriama produkto dalis, yra būtinas tam produktui laikyti, išlaikyti arba išsaugoti visą jo gyvavimo laikotarpį, ir visi elementai yra skirti kartu naudoti, vartoti ar pašalinti.

               30

               Šiuo aspektu svarbu pabrėžti, kad iš pačios šios nuostatos formuluotės matyti, jog trys joje išvardyti kriterijai yra kumuliaciniai. Todėl tik gaminiai, kurie atitinka pakuotės apibrėžimą, tačiau kartu netenkina šių trijų kriterijų, nėra laikomi pakuotėmis, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 94/62.

               31

               Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad tūtelės, kurios yra gaminiai, apvynioti lanksčiais produktais, kaip antai plastikine plėvele, aliuminio folija ar higieniniu arba sugeriamuoju popieriumi, atitinka sąvokos „pakuotė“ apibrėžimą, pateiktą Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto pirmoje ir antroje pastraipose, ir kad jos neatitinka šios sąvokos apibrėžimo kriterijų, nurodytų to paties straipsnio trečios pastraipos i papunktyje.

               32

               Pirma, nors tiesa, kad tokios tūtelės nėra skirtos tam, kad jų viduje būtų laikomi minėti produktai, vis dėlto jos atlieka tiek šių lanksčių produktų atramos, tiek jų ritinio funkcijas, taigi jų apsaugos ir pateikimo funkcijas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto pirmą pastraipą.

               33

               Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 42–44 punktuose, tūtelė užtikrina lankstaus produkto, kuriuo ji apvyniota, apsaugą iš vidaus, leidžiančią užtikrinti jo pateikimą, kartu palengvinant jo transportavimą ir naudojimą. Be to, tūtelė yra „vienkartinis“ gaminys, kaip tai suprantama pagal minėto 3 straipsnio 1 punkto pirmos pastraipos antrą sakinį, kuris išmetamas, kai sunaudojamas apie jį apvyniotas lankstus produktas.

               34

               Taip pat, kadangi tūtelė yra padaryta taip, kad su apie ją apvyniotu lanksčiu produktu sudarytų vieną vienetą vartotojui pardavimo vietoje, ji atitinka pirminės pakuotės sąvokos apibrėžimą, pateiktą Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto antros pastraipos a papunktyje.

               35

               Antra, nors tiesa, kad tokios tūtelės, atsižvelgiant į jų kaip apie jas apvyniotų lanksčių produktų atramos ir ritinio funkcijas, yra būtinos šiems produktams palaikyti visą jų gyvavimo laikotarpį, vis dėlto jos neatitinka apibrėžimo kriterijų, pateiktų Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto trečios pastraipos i papunktyje. Priešingai nei arbatos maišelių ar kavos kapsulių, paminėtų Direktyvos 94/62 I priede kaip gaminių, kurie nėra pakuotės, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, pavyzdžiai, atveju, tūtelė nėra neatsiejama apie ją apvynioto lankstaus produkto, kurio atramos ir ritinio funkcijas ji atlieka, dalis ir nėra skirta būti suvartota ar pašalinta kartu su juo, bet priešingai – išlieka ir turi būti išmesta, kai tas produktas sunaudojamas.

               36

               Galiausiai reikia pažymėti, kad aiškinimą, jog tūtelės yra pakuotės, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punktą, patvirtina Komisijos priimta Direktyva 2013/2, kuria iš dalies pakeistas Direktyvos 94/62 I priedas, kur nuo šiol „ritiniai, vamzdeliai ar cilindrai, apvynioti lanksčia medžiaga“ yra įtraukti į pakuočių pavyzdžių, atitinkančių Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punkto trečios pastraipos i papunktyje apibrėžtą kriterijų, sąrašą.

               37

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ar Direktyvos 94/62 3 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad vartotojams parduodamos ritinių, vamzdelių ar cilindrų formos tūtelės, apvyniotos lanksčiais produktais, yra pakuotės, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą.

         Dėl prejudicinio klausimo byloje C‑530/15

               38

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas subsidiariai, jei Teisingumo Teismas neigiamai atsakytų į byloje C‑313/15 pateiktą klausimą, siekia išsiaiškinti, ar priimdama Direktyvą 2013/2, kuria tūtelės įtraukiamos į pakuotės pavyzdžių, pateiktų Direktyvos 94/62 I priede, sąrašą, Komisija nepaisė sąvokos „pakuotė“, apibrėžtos pastarosios direktyvos 3 straipsnyje, ir ar ji, naudodamasi įgyvendinimo įgaliojimais, juos viršijo.

               39

               Atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismas teigiamai atsakė į byloje C‑313/15 pateiktą klausimą, nėra reikalo atsakyti į klausimą, pateiktą byloje C‑530/15.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų, iš dalies pakeistos 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/12/EB, 3 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad vartotojams parduodamos ritinių, vamzdelių ar cilindrų formos tūtelės, apvyniotos lanksčiais produktais, yra „pakuotės“, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


1999 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamosios bylos prieš Paolo Lirussi (C-175/98) ir Francesca Bizzaro (C-177/98). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretore di Udine - Italija. # Direktyvos 75/442/EEB ir 91/689/EEB. # Sujungtos bylos C-175/98 ir C-177/98.


2001 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Friedrich Jauch prieš Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landesgericht Feldkirch - Austrija. # Darbuotojų migrantų socialinė apsauga. # Byla C-215/99.


1983 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Max Gutmann prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnas - Nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas. # Byla 92/82.


1980 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Airiją. # Byla 55/79.


title: 2013 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Amazon.com International Sales Inc. ir kt. prieš Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH.#Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Teisės aktų derinimas – Intelektinė nuosavybė – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Išimtinė atgaminimo teisė – Direktyva 2001/29/EB – 5 straipsnio 2 dalies b punktas – Teisinga kompensacija – Mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirto finansuoti kompensaciją, taikymas nedarant skirtumo, bet su galima teise jį susigrąžinti – Dalies gautų pajamų suteikimas teisės turėtojams ir dalies – socialinėms ir kultūros įstaigoms – Dvigubas mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui mokėjimas tarpvalstybinio sandorio atveju.#Byla C-521/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-521/11
            dėl Oberster Gerichtshof  (Austrija) 2011 m. rugsėjo 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. spalio 12 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Amazon.com International Sales Inc .,
            Amazon EU Sàrl ,
            Amazon.de GmbH ,
            Amazon.com GmbH , likviduojama bendrovė,
            Amazon Logistik GmbH
            prieš
            Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev ir J. L. da Cruz Vilaça,
            generalinis advokatas P. Mengozzi,
            posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. gruodžio 6 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Amazon.com International Sales Inc ., Amazon EU Sàrl , Amazon.de GmbH , Amazon.com GmbH  ir Amazon Logistik GmbH , atstovaujamų Rechtsanwälte G. Kucsko ir U. Börger bei advokato B. Van Asbroeck,
            – Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH , atstovaujamos Rechtsanwalt M. Walter ir U. Sedlaczek,
            – Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir S. Menez,
            – Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna, M. Szpunar ir M. Drwięcki,
            – Suomijos vyriausybės, atstovaujamos M. Pere,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos J. Samnadda ir F. Bulst,
            susipažinęs su 2013 m. kovo 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 5 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą Amazon.com International Sales Inc ., Amazon EU Sàrl , Amazon.de GmbH , likviduojamos bendrovės Amazon.com GmbH ir Amazon Logistik GmbH  (toliau kartu – Amazon ) prieš Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH  (toliau – Austro-Mechana ) dėl šios prašymo pagal Austrijos teisės aktus sumokėti atlyginimą už įrašymo laikmenų pateikimą į apyvartą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Pagal Direktyvos 2001/29 10, 11 ir 35 konstatuojamąsias dalis:
            „(10)	Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą; jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. Investicijos, kurių reikia tokiems produktams, kaip fonogramos, filmai ar daugialypės terpės kūriniai sukurti ir užsakomosioms paslaugoms ( on demand ) tiekti [teikti], yra didelės. Tinkama teisinė intelektinės nuosavybės teisių apsauga yra būtina, kad būtų galima garantuoti galimybes gauti tokį atlyginimą ir patenkinamą investicijų grąžą.
            (11) Griežta, veiksminga autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugos sistema yra vienas iš pagrindinių būdų užtikrinti, kad Europos kultūra gautų būtinų lėšų kūrybai ir gamybai, o meno kūrėjai ir atlikėjai išlaikytų nepriklausomumą ir orumą.
            < ... >
            (35) Taikant tam tikras išimtis ar apribojimus teisių turėtojai turėtų gauti teisingą atlyginimą, kad jiems būtų deramai kompensuota už naudojimąsi jų saugomais kūriniais ar kitais objektais. Nustatant tokio atlyginimo formą, išsamią tvarką ir galimą dydį kiekvienu atveju turėtų būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes. Įvertinant šias aplinkybes vertingas kriterijus būtų iš to kylanti galima žala teisių turėtojams. Tais atvejais, kai teisių turėtojai kokia nors kita forma jau yra gavę atlyginimą, pvz., licencinio mokesčio dalį, galima netaikyti jokio specialaus ar atskiro mokėjimo. Nustatant tinkamos kompensacijos dydį turėtų būti atsižvelgiama į šioje direktyvoje nurodytų techninės apsaugos priemonių naudojimo laipsnį. Tam tikrose situacijose, kai žala teisių turėtojui yra minimali, gali nebūti ir jokio įsipareigojimo dėl atlyginimo.“
            4. Direktyvos 2 straipsnyje nurodyta:
            „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
            a) autoriams – savo kūrinius;
            b) atlikėjams – savo atlikimo įrašus;
            c) fonogramų gamintojams – savo fonogramas;
            d) filmų pirmojo įrašo gamintojams – jų filmų originalus ir kopijas;
            e) transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus, nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“
            5. Šios direktyvos 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 2 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės 2 straipsnyje nustatytai atgaminimo teisei gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais:
            < ... >
            b) kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją, priklausomą nuo 6 straipsnyje nurodytų techninių apsaugos priemonių taikymo ar netaikymo atitinkamam kūriniui ar objektui;
            < ... > “
            Austrijos teisė
            6. 1936 m. balandžio 9 d. Autorių teisių įstatymo ( Urheberrechtsgesetz ) ( BGBl . 111/1936), iš dalies pakeisto nauju 2003 m. autorių teisių įstatymu ( Urheberrechtsgesetz-Novelle  2003, BGBl . 32/2003, toliau – UrhG ) 42 straipsnis suformuluotas taip:
            „1. Bet kuris asmuo popieriuje ar kokioje nors kitoje panašioje laikmenoje gali daryti atskiras kūrinio kopijas asmeniniam naudojimui.
            < ... >
            4. Bet kuris fizinis asmuo kitose nei nurodytos 1 dalyje laikmenose gali daryti atskiras kūrinio kopijas asmeniniam naudojimui nesiekdamas nei tiesioginių, nei netiesioginių komercinių tikslų.
            < ... > “
            7. UrhG  42 b straipsnyje nustatyta:
            „1. Jei atsižvelgiant į kūrinio pobūdį turi būti laikoma, kad kūrinys, kuris transliuojant per radiją ar televiziją pateikiamas visuomenei ar kuris siekiant komercinių tikslų įrašytas į vaizdo ar garso įrašymo laikmeną, atgaminamas užfiksuojant vaizdo ar garso įrašymo laikmenoje, kaip tai suprantama pagal 42 straipsnio 2–7 dalis, asmeniniam ar privačiam naudojimui, autorius turi teisę gauti teisingą atlyginimą (tuščios laikmenos mokestis), kai įrašymo laikmenos komerciniais pagrindais ir už atlygį pateikiamos į nacionalinę rinką; įrašymo laikmenomis laikomos tuščios vaizdo ar garso įrašymo laikmenos, pritaikytos taip atgaminti, arba kitos šiam tikslui skirtos vaizdo ar garso įrašymo laikmenos.
            < ... >
            3. Teisingą atlyginimą turi mokėti šie asmenys:
            1) kiek tai susiję su atlyginimu už tuščias laikmenas ir už įrangą, asmuo, kuris iš nacionalinėje teritorijoje ar užsienyje esančios vietos komerciniais pagrindais ir už atlygį pirmą kartą įrašymo laikmenas arba atgaminimo įrangą pateikė į apyvartą;
            < ... >
            5. Reikalavimą dėl teisės į 1 ir 2 dalyse numatytą atlyginimą gali pateikti tik autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacija.
            6. Autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacija turi grąžinti teisingą atlyginimą:
            1) asmeniui, kuris eksportuoja į užsienį įrašymo laikmenas arba atgaminimo įrangą iki pardavimo galutiniam vartotojui;
            2) asmeniui, kuris naudoja įrašymo laikmenas siekdamas atgaminti ir turi teisių turėtojo sutikimą; tokiu atveju kitų įrodymų pateikti nereikia.“
            8. 2006 m. sausio 13 d. Autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacijų įstatymo ( Verwertungsgesellschaftengesetz ) ( BGBl . I, 9/2006) 13 straipsnyje nustatyta:
            „1. Autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacijos gali steigti jų atstovaujamiems teisių turėtojams ir jų šeimos nariams skirtas socialinių ar kultūrinių tikslų siekiančias įstaigas.
            2. Autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacijos, kurios remiasi teise į atlyginimą už tuščias laikmenas, privalo steigti socialinių ar kultūrinių tikslų siekiančias įstaigas ir joms pervesti 50 % visų iš šio atlyginimo surinktų lėšų išskaičius atitinkamas administravimo išlaidas. < ... >
            3. Autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacijos turi nustatyti tikslias taisykles dėl socialinių ir kultūrinių tikslų siekiančių įstaigų sumokėtų sumų.
            4. Dėl socialinėms ir kultūros įstaigoms pervestų lėšų, gautų iš atlyginimo už tuščias laikmenas, kancleris nutarimu gali nustatyti, į kokias aplinkybes reikia atsižvelgti pagal 3 dalį nustatant taisykles. Šiame nutarime turi būti visų pirma užtikrinta, kad:
            1) būtų pusiausvyra tarp socialinėms ir kultūros įstaigoms suteiktų sumų;
            2) kalbant apie socialines įstaigas, pirmiausia būtų galima individualiai remti su sunkumais susidūrusius teisių turėtojus;
            3) kultūros įstaigoms suteiktos sumos būtų naudojamos remti teisių turėtojų interesus.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            9. Austro-Mechana  – tai autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacija, kuri įgyvendina autorių ir gretutinių teisių turėtojų teises į UrhG  42 b straipsnio 1 dalyje numatytą atlyginimą už įrašymo laikmenas.
            10. Amazon  – tai tarptautinė grupė, kuri internetu prekiauja produktais, įskaitant minėtoje nuostatoje nurodytas įrašymo laikmenas.
            11. Vykdydama užsakymus, kuriuos internetu pateikė Austrijoje esantys klientai, kurie šiuo tikslu sudarė sutartis pirmiausia su Jungtinėse Amerikos Valstijose įsteigta Amazon.com International Sales,  paskui, nuo 2006 m. gegužės mėn. – su Liuksemburge įsteigta Amazon EU Sàrl , Amazon pateikė į apyvartą Austrijoje įrašymo laikmenas, kaip tai suprantama pagal UrhG  42 b straipsnio 1 dalį.
            12. Austro-Mechana pateikė Amazon ieškinį Handelsgericht Wien (Vienos komercinių bylų teismas) ir pareikalavo solidariai sumokėti UrhG  42 b straipsnio 1 dalyje numatytą teisingą atlyginimą už nuo 2002 m. iki 2004 m. Austrijoje į apyvartą išleistas įrašymo laikmenas.
            13. Austro-Mechana prašomo atlyginimo suma už per 2004 m. pirmąjį pusmetį išleistas į apyvartą įrašymo laikmenas buvo 1 856 275 eurai. Kiek tai susiję su likusiu ieškinyje dėl mokėjimo nurodytu laikotarpiu, Austro-Mechana prašė įpareigoti Amazon  pateikti finansinę atskaitomybę, kad ji galėtų apskaičiuoti reikalautiną sumą.
            14. Savo tarpiniame sprendime Handelsgericht Wien  patenkino prašymą dėl įpareigojimo ir atidėjo sprendimo dėl prašymo dėl mokėjimo priėmimą. Kadangi šis sprendimas buvo patvirtintas apeliacine tvarka, Amazon kreipėsi į Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) kaip į paskutinės instancijos teismą.
            15. Būtent tokiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar tai yra „teisinga kompensacija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, jei:
            a) teisių turėtojai, kaip jie suprantami pagal šios direktyvos 2 straipsnį, turi teisę į teisingą atlyginimą, dėl kurio reikalavimas pareikštinas tik per autorių teisių kolektyvinio administravimo asociaciją tam, kuris pirmasis nacionalinėje teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį išleidžia į apyvartą jų kūriniams atgaminti tinkamas įrašymo laikmenas;
            b) šis reikalavimas nepriklauso nuo to, ar į apyvartą išleidžiama tarpininkams [arba] fiziniams ar juridiniams asmenims naudoti ne asmeniniais tikslais, ar fiziniams asmenims naudoti asmeniniais tikslais;
            c) tas, kuris naudoja tokias įrašymo laikmenas atgaminimo tikslais remdamasis teisių turėtojo sutikimu arba prieš perleisdamas laikmenas galutiniam naudotojui jas vėl eksportuoja, turi teisę reikalauti iš autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacijos grąžinti atlyginimą?
            2. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas:
            a) ar tai būtų „teisinga kompensacija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, jei pirmojo klausimo a punkte nurodytas reikalavimas egzistuoja tik išleidimo į apyvartą fiziniams asmenims, kurie įrašymo laikmenas naudoja atgaminant asmeniniais tikslais, atveju?
            b) Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas:
            ar išleidimo į apyvartą fiziniams asmenims atveju, kol neįrodyta priešingai, reikia manyti, kad jie įrašymo laikmenas naudos atgaminti asmeniniais tikslais?
            3. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą arba antrojo klausimo a punktą būtų teigiamas:
            ar iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio arba kitų Sąjungos teisės nuostatų išplaukia, kad nėra teisės į teisingą kompensaciją, dėl kurios reikalavimas pareikštinas per autorių teisių kolektyvinio administravimo asociaciją, jeigu autorių teisių kolektyvinio administravimo asociacija yra pagal įstatymus įpareigota pusę surinktų lėšų ne išmokėti teisių turėtojams, o skirti socialinėms ir kultūros įstaigoms?
            4. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą arba antrojo klausimo a punktą būtų teigiamas:
            ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktu arba kita Sąjungos teisės nuostata draudžiama teisė į teisingą kompensaciją, dėl kurios reikalavimas pareikštinas per autorių teisių kolektyvinio administravimo asociaciją, jeigu kitoje valstybėje narėje, nors ir remiantis Sąjungos teisei galbūt prieštaraujančiu teisiniu pagrindu, jau buvo sumokėta teisinga kompensacija už įrašymo laikmenų išleidimą į apyvartą?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            16. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad juo draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas nedarant skirtumo pirmą kartą jos teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį į apyvartą išleidžiant įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, ir kartu numatoma teisė į sumokėto mokesčio grąžinimą tuo atveju, kai galutinis šių laikmenų naudojimas nėra toks, kaip numatytasis šioje nuostatoje.
            17. Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal minėtos direktyvos 2 straipsnį valstybės narės suteikia šioje nuostatoje nurodytų teisių turėtojams išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba dalį kūrinių, atlikimų įrašus, fonogramas, filmų originalų ar kopijų bei transliacijų įrašus.
            18. Tačiau pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės gali nustatyti minėtos išimtinės atgaminimo teisės išimtį, kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kokioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų (vadinamoji „kopijavimo asmeniniam naudojimui“ išimtis).
            19. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nusprendusios nacionalinėje teisėje įtvirtinti kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį valstybės narės pagal minėto 5 straipsnio 2 dalies b punktą turi numatyti „teisingos kompensacijos“ mokėjimą išimtinės atgaminimo teisės turėtojų naudai (žr. 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Padawan , C-467/08, Rink. p. I-10055, 30 punktą ir 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Stichting de Thuiskopie , C-462/09, Rink. p. I-5331, 22 punktą).
            20. Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs: kadangi Direktyvos 2001/29 nuostatose aiškiai nereglamentuojamas šis klausimas, valstybės narės turi didelę diskreciją nustatyti asmenį, kuris turi sumokėti šią teisingą kompensaciją (žr. minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  23 punktą). Tas pats pasakytina apie šios kompensacijos formos, išsamios tvarkos ir galimo dydžio nustatymą.
            21. Iš tiesų direktyvoje nesant pakankamai tikslių Sąjungos teisės kriterijų nustatyti iš jos kylančias pareigas, savo teritorijoje valstybės narės turi apibrėžti tinkamiausius kriterijus, skirtus užtikrinti, kad direktyvos bus laikomasi Sąjungos teisėje, ypač atitinkamoje direktyvoje, ir neperžengiant nustatytų ribų (dėl 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyvoje 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 120) numatytos išimtinės viešosios panaudos teisės žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją , C-36/05, Rink. p. I-10313, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            22. Kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 35 konstatuojamosios dalies, nustatant tokios teisingos kompensacijos formą, išsamią tvarką ir galimą dydį kiekvienu atveju turėtų būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes.
            23. Dėl šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos kopijavimo asmeniniam naudojimui išimties Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs: kai žalą išimtinės atgaminimo teisės turėtojui daro asmuo, kuris savo asmeniniam naudojimui atgamina saugomą kūrinį, nepaprašęs išankstinio šio teisių turėtojo leidimo, iš principo šis asmuo turi atlyginti su šiuo atgaminimu susijusią žalą ir finansuoti kompensaciją, kuri bus sumokėta šiam teisių turėtojui (minėtų sprendimų Padawan  45 punktas ir Stichting de Thuiskopie  26 punktas).
            24. Tačiau Teisingumo Teismas pripažino, kad, atsižvelgiant į praktinius sunkumus, kylančius siekiant nustatyti privačius naudotojus ir įpareigoti juos kompensuoti išimtinės atgaminimo teisės turėtojams daromą žalą, siekiant finansuoti teisingą kompensaciją valstybėms narėms leidžiama įtvirtinti „mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui“, kurį mokėtų ne suinteresuotieji privatūs asmenys, o subjektai, disponuojantys skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ar laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikiantys šią atgaminimo įrangą, aparatus ir laikmenas šiuo tikslu privatiems asmenims arba teikiantys jiems atgaminimo paslaugą. Esant tokiai sistemai mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui turi mokėti šia atgaminimo įranga, aparatais ir laikmenomis disponuojantys asmenys (minėtų sprendimų Padawan 46 punktas ir Stichting de Thuiskopie  27 punktas).
            25. Teisingumo Teismas dar patikslino, jog turint omenyje, kad tokia sistema leidžia mokesčio mokėtojams atgauti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui per aptariamos atgaminimo įrangos, aparatų ar laikmenų suteikimo kainą arba per suteiktos atgaminimo paslaugos kainą, galiausiai mokesčio našta tenka šią kainą mokančiam privačiam naudotojui, o tai atitinka „deramą pusiausvyrą“, kuri turi būti užtikrinta tarp išimtinės atgaminimo teisės turėtojų ir saugomų objektų naudotojų interesų (minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  28 punktas).
            26. Šioje byloje pagal UrhG  42 b straipsniu nustatytą teisingos kompensacijos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, finansavimo sistemą mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui moka asmenys, komerciniais pagrindais ir už atlygį į apyvartą išleidžiantys įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant.
            27. Iš principo, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 25 punkte, ši sistema leidžia mokesčių mokėtojams atgauti šį mokestį per tokių laikmenų pardavimo kainą, todėl pagal „deramos pusiausvyros“ reikalavimą galiausiai mokesčio našta tenka šią kainą mokančiam privačiam naudotojui, darant prielaidą, kad šis naudotojas yra galutinis vartotojas.
            28. Iš tiesų Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisingos kompensacijos finansavimo sistema, kaip aprašytoji šio sprendimo 24 ir 25 punktuose, atitinka minėtos „deramos pusiausvyros“ reikalavimus, tik jeigu nagrinėjama atgaminimo įranga, aparatai ir laikmenos gali būti naudojami kopijuoti asmeniniam naudojimui, todėl – sukelti žalą saugomo kūrinio autoriui. Taigi, atsižvelgiant į šiuos reikalavimus, egzistuoja būtinas mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymo minėtai skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams ir laikmenoms ir jų naudojimo atgaminant asmeniniams tikslams ryšys, todėl šio mokesčio taikymas, nedarant skirtumo visų rūšių skaitmeninio atgaminimo įrangai, aparatams ir laikmenoms, įskaitant, kai juos įgijo ne fiziniai asmenys akivaizdžiai kitiems tikslams, nei kopijuoti asmeniniam naudojimui, nėra suderinamas su Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalimi (minėto Sprendimo Padawan  52 ir 53 punktai).
            29. Taigi pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą sistemą mokestis už kopijavimą asmeniniais tikslais turi būti taikomas nedarant skirtumo visoms įrašymo laikmenoms, kurios gali būti naudojamos atgaminant, įskaitant atvejį, kai galutinis naudojimas nėra toks, kaip nurodytasis Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte.
            30. Taigi kyla klausimas, ar tokiu atveju teisė į sumokėto mokesčio grąžinimą leidžia atkurti „deramą pusiausvyrą“, kuri pagal Direktyvos 2001/29 reikalavimus turi būti užtikrinama tarp išimtinės atgaminimo teisės turėtojų ir saugomų objektų naudotojų interesų.
            31. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad teisingos kompensacijos finansavimo sistema, pagal kurią mokestis už kopijavimą asmeniniais tikslais taikomas nedarant skirtumo įrašymo laikmenas, kurias galima naudoti atgaminant, pateikiant į apyvartą komerciniais pagrindais ir už atlygį kartu numatant teisę į susigrąžinimą, su sąlyga, kad ši teisė yra realiai įgyvendinama ir nelemia pernelyg sudėtingo sumokėto mokesčio susigrąžinimo, gali būti suderinama su Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktu, jeigu toks taikymas pateisinamas šio sprendimo 24 punkte nurodytais praktiniais arba kitais panašiais sunkumais.
            32. Iš tiesų, jeigu valstybė narė nacionalinėje teisėje numatė kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, ši valstybė pagal savo teritorinę kompetenciją turi užtikrinti, kad teisinga kompensacija žalai, kurią išimtinės atgaminimo teisės turėtojai patyrė dėl šios valstybės teritorijoje gyvenančių galutinių naudotojų atlikto saugomų kūrinių atgaminimo, atlyginti iš tikrųjų bus gauta (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  36 punktą). Taigi, jeigu kyla sunkumų surinkti šį mokestį, atitinkama valstybė narė taip pat turi juos išspręsti atsižvelgdama į kiekvieno atvejo aplinkybes.
            33. Tačiau jei nėra praktinių sunkumų arba jie nėra dideli, nėra būtino ryšio tarp mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymo laikmenoms ir jų naudojimo atgaminant asmeniniams tikslams, todėl šio mokesčio taikymas nedarant skirtumo nepateisinamas ir neatitinka „darnios pusiausvyros“, kuri turi būti užtikrinama tarp minėtų teisės turėtojų ir saugomų objektų naudotojų interesų.
            34. Atsižvelgdamas į kiekvienai nacionalinei sistemai būdingas aplinkybes ir Direktyvoje 2001/29 nustatytus apribojimus, nacionalinis teismas turi patikrinti, ar praktiniais sunkumais pateisinama tokia teisingos kompensacijos finansavimo sistema, ir, jei atsakymas teigiamas, ar teisė susigrąžinti kitu, nei numatytas Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte, atveju sumokėtą mokestį yra realiai įgyvendinama ir ji nelemia pernelyg sudėtingo sumokėto mokesčio susigrąžinimo.
            35. Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia turi patikrinti, ar mokesčio už kopijavimą asmeniniais tikslais taikymu nedarant skirtumo įrašymo laikmenas, kurias galima naudoti atgaminant, pateikiant į apyvartą komerciniais pagrindais ir už atlygį visais atvejais išsprendžiami pakankamai dideli praktiniai sunkumai. Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į išimties, kuria a priori  remiasi Austro-Mechana  savo pastabose, pateiktose raštu ir per teismo posėdį, taikymo sritį, veiksmingumą, galimybę ja naudotis, jos paskelbimą ir įgyvendinimo paprastumą.
            36. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi taip pat patikrinti, ar teisės į mokesčio susigrąžinimą taikymo sritis, veiksmingumas, galimybė ja naudotis, jos paskelbimas ir įgyvendinimo paprastumas leidžia kompensuoti sistema sukurtą neatitikimą, kad būtų išspręsti konstatuoti praktiniai sunkumai. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, jog grąžinimo atvejai nėra tik tie, kurie aiškiai minimi UrhG 42b straipsnio 6 dalyje.
            37. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad juo nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas nedarant skirtumo pirmą kartą jos teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį į apyvartą išleidžiant įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, ir kartu numatoma teisė į sumokėto mokesčio grąžinimą tuo atveju, kai galutinis šių laikmenų naudojimas nėra toks, kaip nurodytasis šioje nuostatoje, jeigu, o tai, atsižvelgdamas į kiekvienai nacionalinei sistemai būdingas aplinkybes ir šioje direktyvoje nustatytus apribojimus, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,	praktiniais sunkumais pateisinama tokia teisingos kompensacijos finansavimo sistema ir jei ši teisė susigrąžinti yra realiai įgyvendinama ir nelemia pernelyg sudėtingo sumokėto mokesčio susigrąžinimo.
            Dėl antrojo klausimo
            38. Kadangi atsakymas į antrąjį klausimą priklauso nuo atsakymo į pirmąjį klausimą ir kadangi atsakymas į šį priklauso nuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimo, taip pat reikia atsakyti į antrąjį klausimą.
            39. Pateikdamas antrąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama valstybei narei nustatyti galimą paneigti prezumpciją dėl įrašymo laikmenų, kurios gali būti naudojamos atgaminant, asmeninio naudojimo jų išleidimo į apyvartą fiziniams asmenims atveju, kai taikoma sistema, pagal kurią šioje nuostatoje numatyta teisinga kompensacija finansuojama mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui, taikomu asmenims, jos teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį pirmą kartą išleidžiantiems tokias laikmenas į apyvartą.
            40. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad naudodamosi savo diskrecija nustatyti minėtos kompensacijos formą, išsamią tvarką ir galimą dydį valstybės narės gali nustatyti prezumpcijas, visų pirma, kaip buvo priminta šio sprendimo 32 punkte, kai siekiant realiai gauti teisingą kompensaciją už išimtinės atgaminimo teisės turėtojų patirtą žalą jų teritorijoje susiduriama su sunkumais.
            41. Dėl panašių į nustatytąją UrhG  42b straipsnyje finansavimo sistemų Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad jeigu įrašymo laikmenos, kurios gali būti naudojamos atgaminant, buvo perduotos fiziniams asmenims asmeniniam naudojimui, nebūtina įrodyti, kad jie jomis naudodamiesi iš tiesų darė kopijas asmeniniam naudojimui ir taip faktiškai sukėlė žalą išimtinės atgaminimo teisės turėtojams, nes šių fizinių asmenų atveju daroma teisinga prielaida, kad jie visiškai pasinaudos tokiu laikmenų suteikimu, t. y. manoma, kad jie naudojasi visomis šių laikmenų funkcijomis, įskaitant atgaminimo (minėto Sprendimo Padawan  54 ir 55 punktai).
            42. Iš tiesų vien to, kad pasinaudojant įrašymo įrenginiais galima padaryti kopijas, pakanka, kad būtų taikomas mokestis už kopijavimą asmeniniais tikslais, su sąlyga, kad šios laikmenos suteikiamos fiziniams asmenims kaip privatiems naudotojams (minėto Sprendimo Padawan  56 punktas).
            43. Taigi, atsižvelgiant į praktinius sunkumus, su kuriais susiduriama siekiant nustatyti, kad įrašymo laikmena, kuri gali būti naudojama atgaminant, skirta asmeniniam naudojimui, galimos paneigti tokio naudojimo prezumpcijos nustatymas, kai ši laikmena suteikiama fiziniam asmeniui, iš principo yra pateisinamas ir atitinka „darnią pusiausvyrą“ tarp išimtinės atgaminimo teisės turėtojų ir saugomų objektų naudotojų interesų.
            44. Atsižvelgdamas į kiekvienai nacionalinei sistemai būdingas aplinkybes ir Direktyvoje 2001/29 nustatytus apribojimus nacionalinis teismas turi patikrinti, ar praktiniais sunkumais, su kuriais susiduriama siekiant nustatyti, kad nagrinėjamos laikmenos skirtos asmeniniam naudojimui, pateisinamas tokios prezumpcijos nustatymas, ir bet kuriuo atveju, ar dėl numatytos prezumpcijos nenustatomas mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui tais atvejais, kai galutinis šių laikmenų naudojimas yra akivaizdžiai ne toks, kaip nurodytasis Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte.
            45. Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad kai taikoma sistema, pagal kurią šioje nuostatoje numatyta teisinga kompensacija finansuojama mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui, taikomu asmenims, atitinkamos valstybės narės teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį į apyvartą pirmą kartą išleidžiantiems įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, minėta nuostata nedraudžiama šiai valstybei narei nustatyti galimos paneigti prezumpcijos dėl tokių laikmenų asmeninio naudojimo jų išleidimo į apyvartą fiziniams asmenims atveju, kai praktiniais sunkumais, su kuriais susiduriama siekiant nustatyti, kad aptariamos laikmenos skirtos asmeniniam naudojimui, pateisinamas tokios prezumpcijos nustatymas ir dėl tokios prezumpcijos nenustatomas mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui tais atvejais, kai galutinis šių laikmenų naudojimas yra akivaizdžiai ne toks, kaip numatytasis šioje nuostatoje.
            Dėl trečiojo klausimo
            46. Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad teisė į šioje nuostatoje numatytą teisingą kompensaciją arba mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirtas finansuoti šią kompensaciją, gali būti netaikomi dėl to, kad pusė iš tokios kompensacijos ar mokesčio surinktų pajamų sumokama ne tiesiogiai teisę į šią kompensaciją turintiems asmenims, bet socialinėms ir kultūros įstaigoms, įsteigtoms šių teisės turėtojų naudai.
            47. Šiuo klausimu reikia priminti, kad teisingos kompensacijos koncepcija ir dydis, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, susiję su žala, kylančia išimtinės atgaminimo teisės turėtojams dėl saugomų jų kūrinių atgaminimo asmeniniam naudojimui be leidimo. Šiuo požiūriu teisinga kompensacija laikytina atlygiu už šių turėtojų patiriamą žalą, todėl būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis jiems sukeltos žalos, patirtos dėl nustatytos kopijavimo asmeniniam naudojimui išimties, kriterijumi (žr. minėto Sprendimo Padawan  40 ir 42 punktus).
            48. Be to, Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kad, kalbant apie teisę į teisingą kompensaciją, mokėtiną išimtinės atgaminimo teisės turėtojams, remiantis kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtimi, nė iš vienos Direktyvos 2001/29 nuostatos nematyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų numatęs galimybę šios teisės į šią kompensaciją turėtojams jos atsisakyti (2012 m. vasario 9 d. Sprendimo Luksan , C-277/10, 105 punktas).
            49. Tačiau, kaip savo išvados 76 punkte nurodė generalinis advokatas, Direktyva 2001/29 nereikalaujama, kad valstybės narės, savo nacionalinėje teisėje įtvirtinusios kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, teisės į minėtą teisingą kompensaciją turėtojams užtikrintų, kad ji bus išmokėta pinigais, taip pat nedraudžiama šioms valstybėms narėms vykdant turimą didelę diskreciją numatyti, kad dalis šios kompensacijos bus mokama netiesioginės kompensacijos forma.
            50. Šiuo klausimu tai, kad teisinga kompensacija turi būti laikoma atlygiu už išimtinės atgaminimo teisės turėtojų patirtą žalą dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui išimties nustatymo, todėl ji būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis šia žala, nėra kliūtis dalį pajamų, skirtų teisingai kompensacijai, netiesiogiai išmokėti teisės turėtojams per jų naudai įsteigtas socialines ir kultūros įstaigas.
            51. Iš tiesų, kaip savo išvados 76 punkte nurodė generalinis advokatas, atlygio už kopijavimą asmeniniais tikslais sistema šiuo metu yra neišvengiamai netiksli atsižvelgiant į daugelį įrašymo laikmenų, nes praktiškai neįmanoma nustatyti, kurį kūrinį atgamino kuris naudotojas ir kokioje laikmenoje.
            52. Be to, reikia nurodyti, kad tokia netiesioginio teisingos kompensacijos suteikimo teisės į ją turėtojams sistema atitinka vieną iš Direktyvoje 2001/29 numatytų tinkamos intelektinės nuosavybės teisių teisinės apsaugos tikslų, kuris, kaip išplaukia iš šios direktyvos 10 ir 11 konstatuojamųjų dalių, yra užtikrinti, kad Europos kultūra gautų būtinų lėšų kūrybai ir gamybai, o meno kūrėjai ir atlikėjai išlaikytų nepriklausomumą ir orumą.
            53. Todėl tai, kad dalis teisingai kompensacijai skirtų pajamų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, būtų skirta teisės į šią kompensaciją turėtojų naudai įsteigtoms socialinėms ir kultūros įstaigoms, savaime neprieštarauja minėtos kompensacijos tikslui, jei šios socialinės ir kultūros įstaigos iš tiesų naudingos minėtiems teisių turėtojams ir jei šių įstaigų veikimo tvarka nėra diskriminacinė, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            54. Iš tiesų šios kompensacijos tikslas nebūtų įgyvendinamas, jei minėtos įstaigos būtų naudingos kitiems asmenims nei teisių turėtojai arba teisiškai ar faktiškai būtų pašalinami tie turėtojai, kurie neturi atitinkamos valstybės narės pilietybės.
            55. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad teisė į šioje nuostatoje numatytą teisingą kompensaciją arba mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirtas šiai kompensacijai finansuoti, negali būti netaikomi dėl to, kad pusė iš tokios kompensacijos ar mokesčio surinktų pajamų sumokama ne tiesiogiai teisę į šią kompensaciją turintiems asmenims, bet socialinėms ir kultūros įstaigoms, įsteigtoms šių teisės turėtojų naudai, jei šios socialinės ir kultūros įstaigos iš tiesų naudingos minėtiems teisių turėtojams ir jei šių įstaigų veikimo tvarka nėra diskriminacinė, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            Dėl ketvirtojo klausimo
            56. Savo ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės galimybė nustatyti pareigą komerciniais pagrindais ir už atlygį pateikiant į apyvartą įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, sumokėti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirtą finansuoti šioje nuostatoje numatytą teisingą kompensaciją, gali būti atmesta, jei analogiškas mokestis jau buvo sumokėtas kitoje valstybėje narėje.
            57. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto nuostatomis valstybei narei, kuri nacionalinėje teisėje numatė kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį, nustatyta pareiga pasiekti tam tikrą rezultatą: būtent, kad ši valstybė, įgyvendindama savo kompetenciją, privalo užtikrinti, kad bus realiai gaunama teisinga kompensacija, skirta išimtinės atgaminimo teisės turėtojų patirtai žalai atlyginti, jei ši žala kilo šios valstybės narės teritorijoje (minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  34 punktas).
            58. Kadangi galutiniai vartotojai, kurie savo asmeniniam naudojimui atgamina saugomą kūrinį nepaprašę išankstinio išimtinės atgaminimo teisės turėtojo leidimo, todėl jam daro žalą, iš principo turi ją atlyginti, galima preziumuoti, kad atlygintina žala kyla tos valstybės narės, kurioje gyvena šie galutiniai vartotojai, teritorijoje (minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  35 punktas).
            59. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad jeigu valstybė narė nacionalinėje teisėje numatė kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį ir jeigu galutiniai vartotojai, kurie savo asmeniniam naudojimui atgamina saugomą kūrinį, gyvena tos valstybės narės teritorijoje, ši valstybė pagal savo teritorinę kompetenciją turi užtikrinti, kad teisinga kompensacija žalai, kurią išimtinės atgaminimo teisės turėtojai patyrė tos valstybės teritorijoje, atlyginti iš tikrųjų bus gauta (minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  36 punktas).
            60. Be to, reikia priminti, kad kompensacijos gavimo sistema, kurią pasirinko atitinkama valstybė narė, negali atleisti jos nuo pareigos pasiekti rezultatą, reikalaujančios užtikrinti, kad išimtinės atgaminimo teisės turėtojai, kurių teisės pažeistos, iš tikrųjų gautų teisingą kompensaciją už žalą, kilusią jos teritorijoje (minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  39 punktas).
            61. Šiuo klausimu pasakytina, kad tokiai pareigai neturi įtakos tai, kad nuotolinės prekybos atveju profesionalus pardavėjas, kuris toje valstybėje narėje gyvenantiems pirkėjams, galutiniams vartotojams, teikia atgaminimo įrangą, aparatus ar laikmenas, yra įsisteigęs kitoje valstybėje narėje (minėto Sprendimo Stichting de Thuiskopie  40 punktas).
            62. Atsižvelgiant į tai, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 47 punkte, teisinga kompensacija laikytina atlygiu už išimtinės atgaminimo teisės turėtojų patiriamą žalą dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui išimties nustatymo, todėl būtinai turi būti apskaičiuojama remiantis šios žalos kriterijumi, negalima pagrįstai teigti, kad įrašymo laikmenų, kurios gali būti naudojamos atgaminant, perdavimas iš vienos valstybės narės į kitą valstybę narę gali padidinti šiems teisių turėtojams padarytą žalą.
            63. Iš tiesų Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatyta teisinga kompensacija ne už įrašymo laikmenų, kurios gali būti naudojamos atgaminant, pateikimą į apyvartą, bet už patį atgaminimą bet kurioje laikmenoje, atliekamą fizinio asmens ir skirtą asmeniniam naudojimui, nesiekiant tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų. Taigi šitaip atgaminama ne dėl įrašymo laikmenų, kurios gali būti naudojamos atgaminant, perdavimo iš vienos valstybės narės į kitą valstybę narę.
            64. Kadangi valstybė narė, kuri nacionalinėje teisėje numatė kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį ir kurioje gyvena galutiniai naudotojai, savo asmeniniam naudojimui atgaminantys saugomą kūrinį, pagal savo teritorinę kompetenciją turi užtikrinti, kad iš tikrųjų bus gauta teisinga teisių turėtojų patirtos žalos kompensacija, tuo, kad mokestis šiai kompensacijai finansuoti jau buvo sumokėtas kitoje valstybėje narėje, negali būti remiamasi norint atmesti šios kompensacijos arba mokesčio, skirto jai finansuoti, sumokėjimą pirmoje valstybėje narėje.
            65. Tačiau asmuo, iš anksto sumokėjęs šį mokestį valstybėje narėje, kuri neturi teritorinės kompetencijos, gali jos paprašyti jį grąžinti pagal nacionalinę teisę.
            66. Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės galimybė nustatyti pareigą komerciniais pagrindais ir už atlygį pateikiant į apyvartą įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, sumokėti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirtą šioje nuostatoje numatytai teisingai kompensacijai finansuoti, negali būti atmesta, jei analogiškas mokestis jau buvo sumokėtas kitoje valstybėje narėje.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            67. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            1. 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikomas nedarant skirtumo pirmą kartą jos teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį į apyvartą išleidžiant įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, ir kartu numatoma teisė į sumokėto mokesčio grąžinimą tuo atveju, kai galutinis šių laikmenų naudojimas nėra toks, kaip nurodytasis šioje nuostatoje, jeigu, o tai, atsižvelgdamas į kiekvienai nacionalinei sistemai būdingas aplinkybes ir šioje direktyvoje nustatytus apribojimus, turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, praktiniais sunkumais pateisinama tokia teisingos kompensacijos finansavimo sistema ir jei ši teisė susigrąžinti yra realiai įgyvendinama ir nelemia pernelyg sudėtingo sumokėto mokesčio susigrąžinimo.
            2. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad kai taikoma sistema, pagal kurią šioje nuostatoje numatyta teisinga kompensacija finansuojama mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui, taikomu asmenims, atitinkamos valstybės narės teritorijoje komerciniais pagrindais ir už atlygį į apyvartą pirmą kartą išleidžiantiems įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, minėta nuostata nedraudžiama šiai valstybei narei nustatyti galimos paneigti prezumpcijos dėl tokių laikmenų asmeninio naudojimo jų išleidimo į apyvartą fiziniams asmenims atveju, kai praktiniais sunkumais, su kuriais susiduriama siekiant nustatyti, kad aptariamos laikmenos skirtos asmeniniam naudojimui, pateisinamas tokios prezumpcijos nustatymas ir dėl tokios prezumpcijos nenustatomas mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui tais atvejais, kai galutinis šių laikmenų naudojimas yra akivaizdžiai ne toks, kaip numatytasis šioje nuostatoje.
            3. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad teisė į šioje nuostatoje numatytą teisingą kompensaciją arba mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirtas šiai kompensacijai finansuoti, negali būti netaikomi dėl to, kad pusė iš tokios kompensacijos ar mokesčio surinktų pajamų sumokama ne tiesiogiai teisę į šią kompensaciją turintiems asmenims, bet socialinėms ir kultūros įstaigoms, įsteigtoms šių teisės turėtojų naudai, jei šios socialinės ir kultūros įstaigos iš tiesų naudingos minėtiems teisių turėtojams ir jei šių įstaigų veikimo tvarka nėra diskriminacinė, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            4. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės galimybė nustatyti pareigą komerciniais pagrindais ir už atlygį pateikiant į apyvartą įrašymo laikmenas, kurios gali būti naudojamos atgaminant, sumokėti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, skirtą šioje nuostatoje numatytai teisingai kompensacijai finansuoti, negali būti atmesta, jei analogiškas mokestis jau buvo sumokėtas kitoje valstybėje narėje.


1983 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Benito D'Amario prieš Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundessozialgericht - Vokietija. # Socialinė apsauga. # Byla 320/82.


1996 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-262/95.


title: 2012 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Econord SpA prieš Comune di Cagno ir kt.#Consiglio di Stato prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Viešieji paslaugų pirkimai – Direktyva 2004/18/EB – Perkančioji organizacija, kuri kitą teisiškai savarankišką įmonę, su kuria sudaroma sutartis, kontroliuoja analogiškai kaip savo tarnybas – Pareigos organizuoti konkursą pagal Sąjungos teisės normas nebuvimas (vadinamasis „in house“ sutarties sudarymas) – Įmonė, su kuria sudaroma sutartis ir kurią bendrai kontroliuoja keli savivaldos vienetai – „In house“ sutarties sudarymo sąlygos.#Sujungtos bylos C‑182/11 ir C‑183/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 29 d. (
            *1
         )
      „Viešieji paslaugų pirkimai — Direktyva 2004/18/EB — Perkančioji organizacija, kuri kitą teisiškai savarankišką įmonę, su kuria sudaroma sutartis, kontroliuoja analogiškai kaip savo tarnybas — Pareigos organizuoti konkursą pagal Sąjungos teisės normas nebuvimas (vadinamasis „in house“ sutarties sudarymas) — Įmonė, su kuria sudaroma sutartis ir kurią bendrai kontroliuoja keli savivaldos vienetai — „In house“ sutarties sudarymo sąlygos“
      Sujungtose bylose C-182/11 ir C-183/11
      dėl Consiglio di Stato (Italija) 2011 m. vasario 23 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2011 m. balandžio 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose

         Econord SpA

      prieš

         Comune di Cagno (C-182/11),

         Comune di Varese,

         Comune di Solbiate (C-183/11),

         Comune di Varese,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einanti R. Silva de Lapuerta, teisėjai K. Lenaerts, E. Juhász (pranešėjas), T. von Danwitz ir D. Šváby,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Comune di Cagno ir Comune di Solbiate, atstovaujamų avvocatessa C. Colombo,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fruhmann,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Zadra ir P. Manzini,

         susipažinęs su 2012 m. liepos 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymais priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti Sąjungos teisę, kuria reglamentuojamos išimties, susijusios su tiesioginiu sutarties dėl viešosios paslaugos teikimo sudarymu, vadinamosios „in house“, taikymo sąlygos.

               2

               Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ginčus tarp Econord SpA ir Comune di Varese, Comune di Cagno ir Comune di Solbiate dėl pastarųjų dviejų komunų paslaugų sutarties su ASPEM SpA (toliau – ASPEM) sudarymo tiesiogiai, nevykdant jos sudarymo procedūros pagal Sąjungos teisės normas, teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 7 t., p. 132) 1 straipsnio „Sąvokų apibrėžimai“ 2 dalyje numatyta:

                        „a)

                        „viešosios sutartys“ [viešojo pirkimo sutartys] – tai dėl piniginės naudos vieno arba kelių ūkio subjektų ir vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų raštu sudarytos sutartys, kurių dalykas yra darbų atlikimas, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, kaip apibrėžta šioje direktyvoje.

                  <…>

                        d)

                        „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ – tai viešosios sutartys [viešojo pirkimo sutartys], kurių dalykas yra II priede išvardytų paslaugų teikimas, išskyrus darbų ir prekių pirkimo sutartis.

                  <…>“

               4

               Šios direktyvos 1 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
               „Viešoji paslaugų koncesija“ – tai tos pačios rūšies sutartis, kaip ir [viešojo] paslaugų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis už suteiktas paslaugas yra teisė naudotis paslauga arba tokia teisė kartu su mokėjimu.“

               5

               Pagal šios direktyvos 20 straipsnį:
               „Sutartys II A priede išvardytoms paslaugoms sudaromos 23–55 straipsniuose nustatyta tvarka.“

               6

               Minėtos direktyvos II A priedo 16 punkte nurodomos „nuotekų ir atliekų valymo paslaugos; sanitarinės ir panašios paslaugos“.

         Italijos teisė

               7

               2000 m. rugpjūčio 18 d. Įstatyminio dekreto Nr. 267 (įstatymų dėl vietos savivaldos vienetams taikomų nuostatų konsoliduotas tekstas, GURI, Nr. 227, 2000 m. rugsėjo 28 d., priedas Nr. 162; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 267) 30 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Siekdami koordinuotai vykdyti tam tikras pareigas ir teikti tam tikras paslaugas vietos savivaldos vienetai gali tarpusavyje sudaryti atitinkamas sutartis.
               2.   Tose sutartyse turi būti nustatyti tikslai, trukmė, konsultavimosi su savivaldos vienetais, esančiais sutarčių šalimis, formos, finansiniai santykiai ir abipusės pareigos bei garantijos.
               3.   Norėdami tam tikrą laikotarpį administruoti konkrečią paslaugą arba atlikti tam tikrą darbą, valstybė ir regionai savo kompetencijos srityse gali numatyti privalomų susitarimų tarp vietos savivaldos vienetų formas po to, kai patvirtina tam tikrus standartus.
               4.   Šiame straipsnyje nurodytose sutartyse galima taip pat numatyti įsteigti bendras administracines patalpas, kuriose dirbtų sutarties šalimis esančių savivaldos vienetų deleguotas personalas, kuriam būtų pavesta vykdyti tokių savivaldos vienetų viešąsias funkcijas, arba tai, kad sutarties šalimis esantys savivaldos vienetai pagal sutartį deleguoja funkcijas vienam jų, kuris veiktų vietoj deleguojančių savivaldos vienetų ir jų naudai“.

               8

               Įstatyminio dekreto Nr. 267 113 straipsnio „Tinklų valdymas ir ekonominės svarbos vietos viešųjų paslaugų teikimas“ 5 dalyje numatyta:
               „[Vietos savivaldos vienetas vietos viešąją paslaugą] teikia pagal sektoriaus teisės aktus ir laikydamasis Europos Sąjungos teisės aktų, sutartį dėl paslaugos teikimo sudarydamas su:
               <…>

                        c)

                        bendrovėmis, kurių visas kapitalas priklauso viešajam subjektui, su sąlyga, kad šis viešasis subjektas ar subjektai bendrovę kontroliuoja analogiškai kaip savo tarnybas ir kad ši bendrovė didžiąją savo veiklos dalį vykdo su ją kontroliuojančiu viešuoju subjektu ar subjektais.“

         Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas

               9

               Iš Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų matyti, kad Comune di Varese įsteigė ASPEM tam, kad ši jos teritorijoje administruotų viešąsias paslaugas, visų pirma miesto valymo paslaugą, kaip paslaugų teikėja „in house“. Faktinių aplinkybių susiklostymo laikotarpiu beveik visos šios bendrovės akcijos priklausė Comune di Varese, kuri dėl to ją kontroliavo.

               10

               2005 m. priimtu nemažu skaičiumi sprendimų Comune di Cagno ir Comune di Solbiate nusprendė veikiau pasirinkti koordinuotą su kitomis komunomis miesto valymo, būtent miesto kietųjų atliekų šalinimo, paslaugos administravimą, remdamosi 2000 m. Įstatyminio dekreto Nr. 267 30 straipsniu ir 113 straipsnio 5 dalies c punktu, patvirtino su Comune di Varese sudarytą sutartį dėl jų teikiamos miesto valymo paslaugos patikėjimo už atlygį ASPEM ir tapo jos viešosiomis akcininkėmis, kiekvienai iš šių komunų įsigijus po vieną šios bendrovės kapitalą sudarančią akciją.

               11

               Iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų matyti, kad ASPEM akcinio kapitalo vertė buvo 173785 eurai ir jis buvo padalytas į tiek pat vieno euro vertės akcijų. Comune di Varese priklauso didžioji akcinio kapitalo dalis, t. y. 173467 akcijos. Likusios 318 akcijų padalytos tarp 36 Varezės provincijos komunų, kurių kiekviena turi nuo 1 iki 19 akcijų.

               12

               Tuo pačiu metu, kai įsigijo minėtų akcijų, Comune di Cagno ir Comune di Solbiate kartu su kitomis suinteresuotomis komunomis pasirašė akcininkų susitarimą, kuriame buvo numatyta teisė, kad su jomis būtų konsultuojamasi, jų teisė skirti audito komiteto narį ir, kitoms prie susitarimo prisijungusioms komunoms pritariant, valdybos narį.

               13

               Tokiomis aplinkybėmis šios dvi komunos nusprendė, kad sutarties dėl bendro intereso paslaugos sudarymo „in house“ sąlygos buvo tenkinamos, nes vietos valdžios institucijos bendrai kontroliavo ASPEM. Dėl to jos šią sutartį su ASPEM sudarė tiesiogiai. Econord SpA ginčijo šį tiesioginį sutarties sudarymą ir tvirtino, kad nagrinėjamu atveju abi komunos nekontroliavo ASPEM, todėl sutartis turėjo būti sudaryta pagal Sąjungos teisės normas.

               14

                  Consiglio di Stato pažymi, kad sąlygos, kurios pateisina viešojo pirkimo sutarties tiesioginį sudarymą, teismo praktikoje iš pradžių buvo konkrečiai nurodytos 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendime Teckal (C-107/98, Rink. p. I-8121). Remiantis to sprendimo 50 punktu, tiesioginis sutarties sudarymas yra pateisinamas, net jeigu ji sudaroma su formaliai ir teisiškai nuo perkančiosios organizacijos nepriklausančiu asmeniu, jeigu tuo pat metu savivaldos vieneto institucija šį asmenį kontroliuoja analogiškai kaip savo tarnybas ir šis asmuo pagrindinę savo veiklos dalį vykdo kartu su ta institucija ar institucijomis, kurioms priklauso. Iš tikrųjų tokiu atveju aptariamas asmuo negali būti laikomas trečiuoju asmeniu perkančiojo subjekto atžvilgiu. Consiglio di Stato atkreipia dėmesį, kad pagrindinėse bylose iš šių dviejų minėto Sprendimo Teckal 50 punkte nurodytų sąlygų diskutuotina tik ta, kuri susijusi su „analogiškos kontrolės“ vykdymu.

               15

                  Consiglio di Stato pažymi, kad 2005 m. spalio 13 d. Sprendime Parking Brixen (C-458/03, Rink. p. I-8585) Teisingumo Teismas nustatė pakankamai griežtas sąlygas, taikomas siekiant pripažinti, kad egzistuoja „analogiška kontrolė“, ir šiuo tikslu nurodė nemažai konkrečių požymių.

               16

               Tačiau vėlesniuose sprendimuose, t. y. 2007 m. balandžio 19 d. Sprendime Asemfo (C-295/05, Rink. p. I-2999), 2008 m. liepos 17 d. Sprendime Komisija prieš Italiją (C-371/05) ir 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendime Coditel Brabant (C-324/07, Rink. p. I-8457), Teisingumo Teismas pasirodė nuolaidesnis ir sušvelnino sąlygas, kurios turi būti tenkinamos siekiant pripažinti, kad vykdoma „analogiška kontrolė“. Consiglio di Stato būtent iš šio paskutinio sprendimo daro išvadą, jog leidžiama pripažinti, kad bendrovė „in house“ yra tuomet, kai ją bendrai kontroliuoja keli viešosios valdžios subjektai ir kai konkreti kiekvieno iš šių viešosios valdžios subjektų padėtis, kiek tai susiję su šios bendrovės kontrole, yra nereikšminga.

               17

               Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, kad nagrinėjamu atveju Comune di Varese visiškai kontroliuoja ASPEM, tačiau Comune di Cagno ir Comune di Solbiate atvejais taip nėra. Vienos akcijos įsigijimas ir ypač mažai teisių suteikiantis akcininkų susitarimas nereiškia, jog bendrai vykdoma veiksminga aptariamos bendrovės kontrolė, nes šios dvi komunos negali daryti įtakos ASPEM sprendimams ir tenkinti „analogiškos kontrolės“ kriterijaus. Tačiau, atsižvelgiant į minėtą Sprendimą Coditel Brabant, kiekvieno iš dalyvaujančių viešųjų subjektų konkreti padėtis vykdant kontrolę yra nereikšminga.

               18

               Atsižvelgęs į šiuos argumentus Consiglio di Stato nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar principas, kad neturi reikšmės konkreti viešojo subjekto, turinčio specialiai įsteigtos bendrovės (società strumentale) akcijų, padėtis, turi būti taikomas ir tuo atveju, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, kai viena iš partnerystės pagrindais veikiančių komunų turi tik vieną bendrovės akciją ir kai viešųjų subjektų sudaryti akcininkų susitarimai nėra tokie, kad dalyvaujanti komuna galėtų vykdyti veiksmingą bendrovės kontrolę, ir dėl to bendrovės akcijų turėjimas gali būti laikomas tik formaliu sutarties dėl paslaugų teikimo pagrindu?“

         Dėl prejudicinio klausimo

         Pirminės pastabos

               19

                  Comune di Cagno ir Comune di Solbiate tvirtina, kad jau po to, kai susiklostė faktinės aplinkybės, dėl kurių pateikti šie prašymai priimti prejudicinį sprendimą, jos vykdė atviras viešojo pirkimo procedūras, per kurias galutinai nuspręsta aptariamą sutartį sudaryti su ASPEM. Šie vėlesni pokyčiai turi įtakos Teisingumo Teismo atsakymo į prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą naudingumui.

               20

               Italijos vyriausybė teigia, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas, nes nepakankamai apibūdintos teisinės ir faktinės pagrindinių bylų aplinkybės.

               21

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo jurisdikcijos atskyrimu, tik nacionalinis teismas turi kompetenciją nustatyti ir įvertinti pagrindinėje byloje nagrinėjamas faktines aplinkybes ir aiškinti bei taikyti nacionalinę teisę. Be to, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgęs į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikalingumą ir reikšmingumą. Todėl iš esmės, jei pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (2012 m. spalio 25 d. Sprendimo Rintisch, C-553/11, 15 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               22

               Taigi Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, tik kai akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (minėto Sprendimo Rintisch 16 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               23

               Tačiau šiuo atveju taip nėra. Iš tikrųjų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti praktiką dėl kontrolės, kurią bendrai vykdo kelios perkančiosios organizacijos joms bendrai priklausančios įmonės, su kuria sudaroma sutartis, atžvilgiu, ir sąlygas, kurioms esant turi būti pripažįstama, kad tokiu atveju vykdoma „analogiška kontrolė“; šis klausimas neabejotinai susijęs su pagrindinių bylų dalyku. Be to, Teisingumo Teismas mano, kad šiame prašyme nurodyti norminiai ir faktiniai duomenys yra pakankami, kad galėtų naudingai atsakyti į pateiktą klausimą.

               24

               Iš to išplaukia, kad prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra priimtini.

         Dėl esmės

               25

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką perkančioji organizacija, kaip antai savivaldos vienetas, atleidžiama nuo pareigos vykdyti viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrą, jeigu ji įmonę, su kuria sudaroma sutartis, kontroliuoja analogiškai kaip savo tarnybas ir ši įmonė pagrindinę savo veiklos dalį vykdo kartu su ta perkančiąja organizacija ar perkančiosiomis organizacijomis, kurioms priklauso (minėto Sprendimo Teckal 50 punktas). Akivaizdu, kad ši teismo praktika, iš pradžių priimta aiškinant ir taikant 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvą 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 110), taip pat taikoma viešojo darbų ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo procedūroms.

               26

               Reikia taip pat pažymėti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, klausimas, ar tai yra paslaugų koncesija, ar viešasis paslaugų pirkimas, o pastaruoju atveju – ar sutarties vertė siekia Sąjungos teisės normose numatytą ribą, neturi reikšmės Teisingumo Teismo pateiktinam atsakymui į prejudicinį klausimą, nes Sąjungos teisės normų taikymo išimtis, kai tenkinamos „analogiškos kontrolės“ vykdymo sąlygos, taikoma visiems šiems atvejams (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Sea, C-573/07, Rink. p. I-8127, 31–40 punktus).

               27

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką „analogiška kontrolė“ egzistuoja, kai perkančioji organizacija atitinkamą įmonę kontroliuoja taip, kad gali daryti įtaką jos sprendimams. Tai turi būti galimybė daryti lemiamą įtaką šios įmonės strateginiams tikslams ir svarbiems sprendimams (minėto Sprendimo Parking Brixen 65 punktas; minėto Sprendimo Coditel Brabant 28 punktas ir minėto Sprendimo Sea 65 punktas). Kitaip tariant, perkančioji organizacija turi galėti vykdyti struktūrinę ir funkcinę šios įmonės kontrolę (minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 26 punktas). Teisingumo Teismas taip pat reikalauja, kad ši kontrolė būtų veiksminga (minėto Sprendimo Coditel Brabant 46 punktas).

               28

               Pagal teismo praktiką, kai kalbama apie keliems viešosios valdžios subjektams priklausančią įmonę, šie subjektai gali kartu vykdyti „analogišką kontrolę“ ir nebūtina, kad jie ją vykdytų kiekvienas atskirai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Coditel Brabant 47 ir 50 punktus ir minėto Sprendimo Sea 59 punktą).

               29

               Iš to išplaukia, kad jei viešosios valdžios subjektas tampa viešojo kapitalo akcinės bendrovės smulkiuoju akcininku tam, kad jai patikėtų viešosios paslaugos administravimą, šios bendrovės akcininkais esančių viešosios valdžios subjektų vykdoma jos kontrolė gali būti laikoma analogiška jų pačių tarnybų kontrolei, kai šie valdžios subjektai tą kontrolę vykdo bendrai (minėto Sprendimo Sea 63 punktas).

               30

               Tokiomis aplinkybėmis, nors tuo atveju, kai keli viešosios valdžios subjektai naudojasi bendra įmone siekdami įvykdyti bendrą su viešąja paslaugą susijusią užduotį, nebūtina, kad kiekvienas iš šių subjektų atskirai turėtų teisę kontroliuoti šią įmonę, vis dėlto tos įmonės atžvilgiu vykdoma kontrolė negali būti grindžiama vien viešosios valdžios subjekto, kuriam priklauso didžioji atitinkamos įmonės kapitalo dalis, kontrolės teise, antraip bendros kontrolės sąvoka netektų savo prasmės.

               31

               Kai perkančiosios organizacijos statusas bendrai valdomoje įmonėje, su kuria sudaroma sutartis, jai neužtikrina jokios galimybės dalyvauti vykdant šios įmonės kontrolę, sudaromos galimybės išvengti Sąjungos teisės normų viešųjų paslaugų pirkimų ar paslaugų koncesijų srityje taikymo, nes dėl aplinkybės, jog ši perkančioji organizacija tik formaliai priklauso tokiai bendrovei ar valdymą užtikrinančiam bendram organui, ji būtų atleista nuo pareigos vykdyti viešojo pirkimo procedūrą pagal Sąjungos teisės normas, nors visiškai nedalyvautų vykdant šios įmonės „analogišką kontrolę“ (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Coname, C-231/03, Rink. p. I-7287, 24 punktas).

               32

               Iš to matyti, kad pagrindinėse bylose prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tai, kad Commune di Cagno ir Commune di Solbiate yra pasirašiusios akcininkų susitarimą, pagal kurį joms suteikiama teisė, kad su jomis būtų konsultuojamasi, teisė skirti audito komiteto narį ir, kitoms prie susitarimo prisijungusioms komunoms pritariant, paskirti valdybos narį, leidžia šioms komunoms veiksmingai prisidėti prie ASPEM kontrolės.

               33

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: kai keli viešosios valdžios subjektai, veikiantys kaip perkančiosios organizacijos, bendrai įsteigia įmonę, kuriai patikima vykdyti jų su viešąja paslauga susijusią užduotį, arba kai viešosios valdžios subjektas tampa tokios įmonės akcininku, Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinta sąlyga, jog šie subjektai tam, kad būtų atleisti nuo pareigos vykdyti viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrą pagal Sąjungos teisės normas, šios įmonės atžvilgiu turi bendrai vykdyti analogišką kaip savo tarnybų kontrolę, yra tenkinama, kai kiekvienas iš šių subjektų turi šios įmonės kapitalo dalį ir dalyvauja jos valdymo organuose.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               34

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Kai keli viešosios valdžios subjektai, veikiantys kaip perkančiosios organizacijos, bendrai įsteigia įmonę, kuriai patikima vykdyti jų su viešąja paslauga susijusią užduotį, arba kai viešosios valdžios subjektas tampa tokios įmonės akcininku, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinta sąlyga, jog šie subjektai tam, kad būtų atleisti nuo pareigos vykdyti viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrą pagal Sąjungos teisės normas, šios įmonės atžvilgiu turi bendrai vykdyti analogišką kaip savo tarnybų kontrolę, yra tenkinama, kai kiekvienas iš šių subjektų turi šios įmonės kapitalo dalį ir dalyvauja jos valdymo organuose.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.