title: 2012 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – SESV 56 straipsnis – Vokietijos slaugos draudimo reglamentavimas – Slaugos išmokų natūra neskyrimas už slaugą namuose buvimo kitoje valstybėje narėje atveju – Mažesnis eksportuotinų išmokų pinigais dydis – Išlaidų už slaugos priemonių nuomą kitose valstybėse narėse nekompensavimas.#Byla C‑562/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 12 d. (
            *1
         )
      „Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo — SESV 56 straipsnis — Vokietijos slaugos draudimo reglamentavimas — Slaugos išmokų natūra neskyrimas už slaugą namuose buvimo kitoje valstybėje narėje atveju — Mažesnis eksportuotinų išmokų pinigais dydis — Išlaidų už slaugos priemonių nuomą kitose valstybėse narėse nekompensavimas“
      Byloje C-562/10
      dėl 2010 m. lapkričio 30 d. pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo

         Europos Komisija, atstovaujama F. Bulst ir I. Rogalski, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ieškovė,
      prieš

         Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą T. Henze ir J. Möller, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2012 m. balandžio 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:

                        —

                        Vokietijos socialinės apsaugos kodekso XI knygos (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch, toliau – SGB XI) šioje byloje taikomo 34 straipsnio 1 dalies 1 punkto redakcijoje nustačiusi, kad slaugos reikalingam asmeniui laikinai esant kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje slaugos išmoka pinigais gali būti mokama ne ilgiau kaip šešias savaites,

                        —

                        nenumačiusi kompensacijos už slaugos paslaugas, slaugos reikalingo asmens gautas jam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje, kurias už tą pačią kainą, už kokią slaugos paslaugos teikiamos Vokietijoje, jam suteikė kitoje valstybėje narėje įsteigtas paslaugų teikėjas, arba nustačiusi, kad tokia kompensacija netaikoma pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktą,

                        —

                        nenumačiusi išlaidų, susijusių su slaugos priemonių nuoma slaugos reikalingam asmeniui laikinai būnant kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, kompensacijos arba nustačiusi, kad tokia kompensacija netaikoma pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punktą, net ir tuomet, kai Vokietijoje šios išlaidos būtų kompensuojamos arba slaugos priemonės būtų suteiktos ir kai kompensacija nepadvigubintų ir kitaip nepadidintų Vokietijoje teikiamų išmokų,

                  Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               2

               1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), kuris iš dalies pakeistas 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 592/2008 (OL L 177, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 1 straipsnyje nustatyta:
               „Šiame reglamente
               <...>

                           i)

                           buvimo vieta reiškia laikiną gyvenamąją vietą;

                  <...>

                           o)

                           kompetentinga įstaiga reiškia:

                                 i)

                                 įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo yra apdraustas prašymo gauti išmoką pateikimo metu,
                                 arba

                           <...>

                           p)

                           gyvenamosios vietos įstaiga ir buvimo vietos įstaiga atitinkamai reiškia įstaigą, kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam asmeniui pagal jo gyvenamąją vietą, arba įstaigą, kuri yra kompetentinga mokėti išmokas atitinkamam asmeniui pagal jo buvimo vietą remiantis tų įstaigų administruojamais teisės aktais, arba, kai tokios įstaigos nėra, įstaigą, kurią paskiria atitinkamos valstybės narės kompetentinga valdžios institucija;

                           q)

                           kompetentinga valstybė reiškia valstybę narę, kurios teritorijoje yra įsikūrusi kompetentinga įstaiga;

                  <...>“

               3

               Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies pavadinimo, joje nagrinėjamos specialiosios nuostatos, susijusios su įvairiomis išmokų kategorijomis.

               4

               III antraštinės dalies I skyriuje („Liga ir motinystė“) įtvirtinti Reglamento Nr. 1408/71 18–36 straipsniai.

               5

               Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis – kaip matyti iš jo pavadinimo – susijęs, be kita ko, su apdraustųjų asmenų buvimu už kompetentingos valstybės ribų, kaip tai suprantama pagal šį reglamentą. Šio straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas teisei į išmoką <...> ir:
               <...>

                        c)

                        kuris pagal sveikatos būklę gavo kompetentingos įstaigos leidimą išvykti į kitos valstybės narės teritoriją gydytis, gauna:

                        i)

                        išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės teisės aktus;

                        ii)

                        išmokas pinigais, kurias moka kompetentinga įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas. Tačiau kompetentingos įstaigos ir buvimo <...> įstaigos susitarimu tokias išmokas pagal kompetentingos valstybės teisės aktų nuostatas gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios sąskaita.“

               6

               Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis „Pensininko ir (arba) jo šeimos narių buvimas valstybėje narėje, kitoje nei ta, kurioje jie gyvena“ įtvirtintas I skyriaus 5 skirsnyje „Pensininkai ir jų šeimos nariai“. Šios nuostatos 1 dalyje nustatyta:
               „Pensininkas, turintis teisę į pensiją ar pensijas pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba pensijas pagal dviejų ar daugiau valstybių narių, ir turintis teisę gauti išmokas pagal vienos iš tų valstybių teisės aktus, būdamas su savo šeimos nariais valstybių narių teritorijoje, kitoje nei viena iš tų, kurioje jie gyvena, gauna:

                        a)

                        išmokas natūra, kurios tampa būtinos tam asmeniui dėl sveikatos priežasčių jo buvimo valstybės narės teritorijoje, kitoje nei valstybė, kurioje jis gyvena, metu, atsižvelgiant į išmokų pobūdį ir numatytą buvimo trukmę. Šias išmokas natūra pensininko ar jo šeimos narių gyvenamosios vietos įstaigos sąskaita teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės aktų nuostatas;

                        b)

                        kur reikia, išmokas pinigais moka <...> kompetentinga įstaiga remdamasi jos administruojamų teisės aktų nuostatomis. Tačiau kompetentingos įstaigos ir buvimo įstaigos susitarimu šias išmokas pagal kompetentingos valstybės narės teisės aktų nuostatas gali mokėti pastaroji įstaiga pirmosios įstaigos sąskaita.“

               7

               Pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį išlaidos už išmokas natūra, kurias, be kita ko, pagal šio reglamento 22 ir 31 straipsnius teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos. Tokios kompensacijos apskaičiuojamos ir suteikiamos pagal 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (OL L 74, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 t., 1 sk., p. 83), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 9 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 120/2009 (OL L 39, p. 29), 93–95 straipsnius.

         Vokietijos teisė

               8

               SGB XI įtvirtinta draudimo nuo slaugos rizikos sistema (toliau – slaugos draudimas). Pagal SGB XI 1 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį „visiems asmenims, apdraustiems įstatymu nustatytu sveikatos draudimu, taikoma pagal įstatymą nustatyta socialinio slaugos draudimo apsauga“.

               9

               Slaugos namuose atveju apdraustieji, turėdami privalomąjį slaugos draudimą, gali gauti SGB XI 36 straipsnyje nustatytas slaugos išmokas natūra (Pflegesachleistung) ir (arba) SGB XI 37 ar 38 straipsniuose nustatytą slaugos išmoką pinigais (Pflegegeld). Šių išmokų – ir natūra, ir pinigais – dydis priklauso nuo slaugos poreikio, kuris skirstomas į I–III grupes. Išmokos slaugos priemonėms skiriamos pagal SGB XI 40 straipsnį.

               10

               Pagal SGB XI 36 straipsnį namuose slaugomi slaugos reikalingi asmenys turi teisę į bendrą priežiūrą (Grundpflege) ir pagalbą namie kaip į slaugos išmoką natūra (häusliche Pflegehilfe (slauga namuose)). Šias paslaugas teikia kvalifikuoti priežiūros teikėjai, kurie įdarbinti arba slaugos draudimo įstaigos, arba ambulatorinių slaugos tarnybų, su kuriomis slaugos draudimo įstaiga yra sudariusi slaugos paslaugų sutartį (Versorgungsvertrag). Šių paslaugų sąnaudas iki tam tikros maksimalios ribos, kuri priklauso nuo gavėjo slaugos poreikio grupės, apmoka slaugos draudimo įstaiga. Tuo momentu, kai baigėsi nagrinėjamoje byloje pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, ši maksimali riba siekė 440 EUR, 1040 EUR arba 1510 EUR, nelygu slaugos grupė. Asmenims, turintiems labai aukštą slaugos grupę, vadinamą „išimtiniais atvejais“, ši suma gali siekti 1918 EUR.

               11

               Pagal SGB XI 37 straipsnį yra galimybė vietoj slaugos išmokos natūra prašyti išmokėti slaugos išmoką pinigais, jei slaugos reikalingas asmuo pats tinkamai užsitikrina būtiną bendrą priežiūrą ir pagalbą namuose. Tuo momentu, kai baigėsi šioje byloje pateiktoje pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, bendros ir su realiai patirtomis išlaidomis nesusijusios slaugos išmokos pinigais suma buvo 225 EUR, 430 EUR arba 685 EUR, nelygu slaugos grupė. „Išimtiniams atvejams“ skirta speciali suma nenumatyta.

               12

               SGB XI 38 straipsnyje reglamentuojamos mišrios išmokos (Kombinationsleistung), t. y. išmokų natūra, kaip tai suprantama pagal SGB XI 36 straipsnį, ir SGB XI 37 straipsnyje numatytų slaugos išmokų pinigais derinys. Pagal SGB XI 38 straipsnį apdraustasis, pasinaudojęs tik dalimi jam pagal SGB XI 36 straipsnį priklausančių išmokų, tuo pačiu metu gali gauti SGB XI 37 straipsnyje nustatytą slaugos išmoką pinigais, kurios dydis sumažinamas tam tikru procentu, atitinkančiu panaudotas išmokas natūra, numatytas SGB XI 36 straipsnyje. Gavėjas pats sprendžia, kiek pasinaudoti minėtomis išmokomis. Apdraustasis įsipareigoja 6 mėnesius laikytis sprendimo dėl pasirinkto išmokos pinigais ir išmokos natūra tarpusavio santykio.

               13

               Pagal SGB XI 40 straipsnį slaugos reikalingi asmenys turi teisę į aprūpinimą slaugos priemonėmis, palengvinančiomis jų slaugą ar sumažinančiomis nusiskundimus, arba priemonėmis, leidžiančiomis slaugos reikalingam asmeniui gyventi savarankiškesnį gyvenimą, jeigu išlaidų už šias priemones neturi sumokėti kiti kompetentingi paslaugų teikėjai. Jei pagal šias nuostatas apdraustasis turi teisę į aprūpinimą slaugos priemonėmis, slaugos draudimo įstaigos šias priemones turėtų pirmiausia skolinti – jei tai įmanoma pagal jų pobūdį. Priešingu atveju, išlaidos už slaugos priemones kompensuojamos, tačiau dalį šių išlaidų turi padengti apdraustasis.

               14

               SGB XI 34 straipsnio 1 dalis („Teisės į išmokas sustabdymas“) suformuluota taip:
               „Teisė į išmokas sustabdoma:
               1)   tol, kol apdraustasis asmuo būna užsienyje. Jei užsienyje laikinai gyvenama iki šešių savaičių per kalendorinius metus, turi būti išlaikoma SGB XI 37 straipsnyje nustatyta slaugos išmoka pinigais arba SGB XI 38 straipsnyje nustatyta išmoka taikant pro rata principą [dalinė slaugos išmoka pinigais]. Slaugos išmokoms natūra tai taikoma tik tiek, kiek slaugytojas, kuris kitais atvejais teikia slaugos paslaugas, lydi slaugos reikalingą asmenį į užsienį;
               <...>“

               15

               Pagal 2011 m. birželio 22 d. Socialinės apsaugos sistemų koordinavimo Europoje įstatymo, kuriuo iš dalies pakeičiami kiti įstatymai (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze), 7 straipsnį SGB XI 34 straipsnis buvo papildyta šia dalimi:

                        „1a)

                        Pagal SGB XI 37 straipsnį teisė į slaugos išmoką pinigais arba SGB XI 38 straipsnyje numatytas mokėjimas taikant pro rata principą nėra sustabdomi, jeigu slaugos reikalingas apdraustasis asmuo būna Europos Sąjungos valstybėje narėje, valstybėje, kuri yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalis, arba Šveicarijoje.“

         Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme

               16

               Gavusi Vokietijoje gyvenančios, tačiau du mėnesius Ispanijoje buvusios sutuoktinių poros skundą, pareikštą 2006 m. Vokietijos administracijai dėl slaugos išmokų ir jiems suteiktų slaugos priemonių nuomos išlaidų kompensavimo, Komisija atkreipė dėmesį į tai, kad slaugos draudimu apdrausto asmens laikino buvimo kitoje nei Vokietija valstybėje narėje atveju SGB XI 36, 37 ir 40 straipsniuose numatytos gerokai mažesnės išmokos nei slaugos Vokietijoje atveju, o tai pažeidžia SESV 56 straipsnį.

               17

               Tada Komisija kreipėsi į Vokietijos valdžios institucijas su prašymu išaiškinti ginčijamą nacionalinės teisės aktą ir, atsižvelgdama į tai, 2008 m. spalio 17 d. išsiuntė oficialų įspėjimą Vokietijos Federacinei Respublikai.

               18

               Kadangi Vokietijos Federacinės Respublikos paaiškinimai Komisijos netenkino, 2009 m. lapkričio 23 d ji išsiuntė šiai valstybei narei pagrįstą nuomonę, ragindama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

               19

               Kadangi 2010 m. sausio 25 d. pateiktame atsakyme Vokietijos Federacinė Respublika laikėsi savo nuomonės, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

               20

               Iš Vokietijos Federacinės Respublikos pateikto tripliko sužinojusi, jog SGB XI 34 straipsnis pakeistas 2011 m. birželio 22 d. įstatymu, Komisija 2011 m. gruodžio 2 d. raštu pranešė Teisingumo Teismui, kad iš dalies atsisako savo ieškinio reikalavimų, kuriais buvo siekiama pripažinti, jog Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį dėl to, kad pagal SGB XI 34 straipsnio 1 dalies 1 punkto formuluotę slaugos reikalingam asmeniui laikinai būnant kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje teisė į slaugos išmoką pinigais suteikiama ne ilgiau kaip šešias savaites.

         Dėl ieškinio

               21

               Iš dalies atsisakiusi, kaip nurodyta ankstesniame punkte, ieškinio, pateikdama pirmąjį kaltinimą Komisija iš esmės nurodo, jog nenumačiusi kompensacijos už slaugos namuose teiktas paslaugas, slaugos reikalingo asmens gautas jam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje, kurias už tą pačią kainą, už kokią slaugos paslaugos teikiamos Vokietijoje, jam suteikė kitoje valstybėje narėje įsteigtas paslaugų teikėjas, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį.

               22

               Pateikdama antrąjį kaltinimą Komisija tvirtina, kad nekompensavusi išlaidų už slaugos priemonių nuomą, slaugos reikalingam asmeniui laikinai būnant kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje, net ir tuomet, kai Vokietijoje šios išlaidos būtų kompensuojamos arba būtų suteiktos slaugos priemonės ir kai kompensacija nepadvigubintų ir kitaip nepadidintų Vokietijoje teikiamų išmokų, valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal SESV 56 straipsnį.

               23

               Kadangi abu šie kaltinimai grindžiami panašiais motyvais, šiuo atveju juos reikia nagrinėti kartu.

         Šalių argumentai

      Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimų egzistavimo

               24

               Komisija teigia, kad Teisingumo Teismo praktika dėl kitose valstybėse narėse patirtų gydymo išlaidų kompensavimo gali būti taikoma šiuo atveju. Šiuo atžvilgiu ji nurodo 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimą Kohll (C-158/96, Rink. p. I-1931), 2001 m. liepos 12 d. sprendimus Smits ir Peerbooms (C-157/99, Rink. p. I-5473), Vanbraekel ir kt. (C-368/98, Rink. p. I-5363) ir 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimą Müller-Fauré ir van Riet (C-385/99, Rink. p. I-4509), 2003 m. spalio 23 d. Sprendimą Inizan (C-56/01, Rink. p. I-12403) ir 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimą Watts (C-372/04, Rink. p. I-4325).

               25

               Šiomis aplinkybėmis pateikdama pirmąjį kaltinimą Komisija tvirtinta, kad Vokietijos teisės norma dėl išmokų natūra, t. y. SGB XI 36 straipsnis, yra diskriminacinio pobūdžio apribojimas dėl to, kad joje nenumatyta kompensacija už slaugos paslaugas, kurias suteikė šioje valstybėje įsteigtas paslaugų teikėjas. Be to, slaugos išmoka pinigais būtų mažesnė nei tokia kompensacija.

               26

               Komisijos teigimu, pagal Vokietijos sistemą, susijusią su paslaugų teikimo sutartimi, nevienodai vertinami slaugos paslaugų teikėjai užsienyje ir Vokietijoje. Iš tiesų daugelis teikėjų Vokietijoje yra sudarę paslaugų teikimo sutartis, o tokių teikėjų kitose valstybėse narėse, Komisijos žiniomis, apskritai nėra. Todėl Vokietijoje apdrausti slaugos reikalingi asmenys iš esmės neturi galimybės gauti socialinio slaugos draudimo išmokų natūra kitoje valstybėje narėje, nors jas galėtų gauti iš sutartis sudariusių Vokietijos teikėjų.

               27

               Antrajame kaltinime Vokietija nurodo, kad SGB XI 40 straipsnyje įtvirtintos Vokietijos teisės nuostatos dėl slaugos priemonių aprūpinimo yra diskriminacinio pobūdžio apribojimas dėl to, kad išlaidos už tokių slaugos priemonių nuomą ir naudojimą kitose valstybėse narėse taip pat nekompensuojamos net tada, kai – bent jau iki tam tikros maksimalios ribos – jas būtų galima kompensuoti už slaugą Vokietijoje.

               28

               Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad išlaidų kompensavimas už ambulatorinės slaugos paslaugas pagal SGB XI 36 straipsnį nėra paslaugų teikimo laisvės apribojimas. Ši valstybė narė nurodo, kad jei slaugos reikalingi asmenys slaugos išmokas natūra gauna iš paslaugų teikėjų, kurie nėra sudarę sutarčių su slaugos draudimo įstaigomis, pastarosios neatlygina nei užsienyje, nei Vokietijoje patirtų išlaidų. Todėl visi paslaugų teikėjai, kurie nėra sudarę sutarčių su slaugos draudimo įstaigomis, vertinami vienodai.

               29

               Be to, Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, Komisija ignoravo faktą, kad prarasta galimybė laikino buvimo metu gauti Vokietijos Federacinės Respublikos mokamas slaugos išmokas natūra kompensuojama Sąjungos antrinės teisės aktais suteikta galimybe gauti laikino buvimo vietos valstybės įstaigų mokamas išmokas. Tokiomis aplinkybėmis nėra laisvės teikti paslaugas apribojimo.

               30

               Vokietijos Federacinė Respublika pripažįsta, kad vien aplinkybė, jog nacionalinės teisės aktas atitinka Reglamentą Nr. 1408/71, neatleidžia valstybių narių nuo pareigos laikytis pirminės teisės aktų dėl laisvės teikti paslaugas. Tačiau tai nereiškia, kad į teises, atsirandančias iš antrinės teisės aktų ir skirtas būtent apsaugoti apdraustuosius, neturėtų būti atsižvelgiama, nustatant, ar apskritai yra šios pagrindinės laisvės apribojimas. Darant priešingą prielaidą būtų paneigta ir Reglamento Nr. 1408/71, ir jį pakeitusio 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72) prasmė ir tikslas.

               31

               Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, nesvarbu, kad pagal slaugos poreikio riziką kitose valstybėse narėse nustatytų išmokų sumos yra ne tokios pačios kaip išmokų, kurios suteikiamos pagal slaugos draudimą. Sąjungos teisė grindžiama idėja, kad išmokų sumų skirtumai pagal valstybių narių socialinės apsaugos sistemas gali ir turi būti pripažinti. Jei taip nebūtų, socialinės apsaugos įstaigų koordinavimas, ypač jų kompetencijos ribų nustatymas, visuomet būtų apsunkintas, nes laisvės teikti paslaugas požiūriu būtų neįmanoma bet kokia nuoroda į mažiau palankią socialinės apsaugos sistemą. Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog dėl antrinės teisės aktų ir pirminės teisės sąveikos Sąjungos teisėje toleruojamas pagal valstybių narių socialinės apsaugos sistemas suteikiamų išmokų sumų skirtumų egzistavimas.

               32

               Be to, dėl antrojo kaltinimo, susijusio su išlaidų už slaugos priemonių nuomą kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje nekompensavimu, ši valstybė narė nurodo, kad galimybės gauti dvigubą išmoką nėra laisvės teikti paslaugas apribojimas. Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad net Komisija savo ieškinyje atmetė prielaidą dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo tiek, kiek slaugos priemonių nuoma kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje reikštų, jog Vokietijos slaugos draudimo įstaiga turi papildomą naštą šalia tos, kuri jai tenka finansuojant Vokietijoje suteiktas slaugos priemones.

         Dėl pateisinimo

               33

               Darydama prielaidą, kad bus nustatytas laisvės teikti paslaugas apribojimas, Vokietijos Federacinė Respublika pirmiausia nurodo, kad Vokietijoje slaugos paslaugų kokybė užtikrinama griežtais reikalavimais dėl leidimo teikti šias paslaugas, taip pat nuolatiniais kokybės patikrinimais. Šios valstybės narės teigimu, kadangi kokybės reikalavimai susiję ir su veiklos pobūdžiu, ir su konkrečiomis kokybės užtikrinimo priemonėmis, sunku patikrinti, ar teikiant paslaugas kitoje valstybėje narėje laikomasi šių reikalavimų.

               34

               Be to, Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad ambulatorinių slaugos paslaugų sistemai palaikyti reikalinga organizacinė struktūra ir dideli finansiniai ištekliai, todėl ypač svarbu išvengti nepakankamo slaugančio personalo aprūpinimo darbu per turizmo sezonus.

               35

               Galiausiai, šios valstybės narės manymu, Vokietijos socialinės apsaugos finansinė pusiausvyra būtų pažeista, jeigu slaugos išmokos natūra būtų mokamos užsienyje. Šiuo atžvilgiu Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad socialinio slaugos draudimo srityje – kitaip nei sveikatos draudimo atveju – egzistuoja atskira eksportuojama išmoka, t. y. slaugos išmoka pinigais, leidžianti visiems slaugos reikalingiems asmenims ir Vokietijoje, ir užsienyje finansuoti paslaugų teikimo sutarčių nesudariusių paslaugų teikėjų paslaugas. Jei apdraustieji galėtų eksportuoti slaugos išmokas natūra, o ne tik išmokas pinigais, kaip antai slaugos išmokas pinigais, būtų pakenkta Vokietijos teisės aktų leidėjo siekiui paskatinti slaugos reikalingus asmenis naudotis savo šeimos teikiama slauga.

               36

               Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, įsipareigojimas eksportuoti slaugos išmokas natūra į užsienį gerokai padindintų bendras slaugos draudimo finansines išlaidas, o tai pažeistų socialinio draudimo solidaraus finansavimo principą. Iš tiesų toks pakeitimas lemtų papildomą iki 100 milijonų eurų per metus siekiančią naštą socialiniam slaugos draudimui.

               37

               Be to, kokybės reikalavimai, būtini kompensuoti slaugos paslaugų teikėjo išlaidas, yra pagrįsti objektyviais, nediskriminaciniais ir iš anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais, kad taip bus pakankamai apribota nacionalinės valdžios institucijų diskrecija.

               38

               Komisija teigia, kad argumentams dėl visuomenės sveikatos apsaugos ir pirmiausia kokybės reikalavimų laikymosi negali būti pritarta, nes Vokietijos Federacinė Respublika neįrodė nei šių reikalavimų neatitinkančios slaugos keliamos tariamos grėsmės visuomenės sveikatai, nei sistemingo atsisakymo kompensuoti proporcingumo.

               39

               Komisija iš esmės nurodo, kad, priešingai, nei mano Vokietijos Federacinė Respublika, iš Teisingumo Teismo praktikos dėl stacionarios sveikatos priežiūros išplaukiantys argumentai, susiję su kokybiškai pakankama, subalansuota ir nuolatine stacionare priežiūra, ir būtinybė užtikrinti finansinį sveikatos draudimo sistemos stabilumą netaikytini šioje byloje nagrinėjamai ambulatorinei slaugai.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               40

               Iš pradžių reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 21 ir 22 punktų ir generalinės advokatės išvados 48 punkto, šis ieškinys nėra susijęs su Vokietijos paslaugų teikėjų, teikiančių slaugos reikalingiems asmenims slaugos namuose paslaugas, sutarčių sistema.

               41

               Kaip Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisijai tenka pareiga įrodyti nurodytą įsipareigojimų neįvykdymą, pateikiant Teisingumo Teismui visus įrodymus, būtinus šiam įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimui patikrinti (žr., be kita ko, 1982 m. gegužės 25 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, 96/81, Rink. p. 1791, 6 punktą ir 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-512/08, Rink. p. I-8833, 56 punktą).

               42

               Šiuo atžvilgiu šioje byloje reikia nustatyti, ar dėl abiejų kaltinimų, kurie nurodyti šio sprendimo 21 ir 22 punktuose ir turi būti nagrinėjami kartu, Komisija pateikė būtinus įrodymus.

               43

               Kaip nurodyta šio sprendimo 24 punkte, Komisija mano, kad teismo praktika dėl išlaidų už kitose valstybėse narėse atliktą gydymą kompensavimo gali būti perkelta į Vokietijos teisės aktus dėl slaugos poreikio rizikos, siekiant nustatyti laisvės teikti paslaugas apribojimus.

               44

               Šiuo atžvilgiu iš pradžių reikia pažymėti, kad slaugos poreikis gali būti iš esmės suprantamas kaip situacija, kuriai esant dėl prarasto savarankiškumo asmuo tampa priklausomas nuo kitų pagalbos tam, kad atliktų kasdienius esminius veiksmus (šiuo klausimu žr. 2011 m. birželio 30 d. Sprendimo da Silva Martins, C-388/09, Rink. p. I-5737, 39 ir 40 punktus).

               45

               Taip pat iš 1998 m. kovo 5 d. Sprendimo Molenaar (C-160/96, Rink. p. I-843) matyti, jog Reglamente Nr. 1408/71 nesant nuostatų, konkrečiai susijusių su tokio slaugos poreikio rizika, Teisingumo Teismas sutapatino išmokas šiai rizikai padengti, kaip antai mokamas pagal Vokietijos slaugos draudimo sistemą, su „ligos išmokomis“, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo da Silva Martins 39–48 punktus).

               46

               Pagal pirma nurodytą teismo praktiką slaugos draudimo išmokos, sudarytos iš tiesioginių išmokų arba išlaidų, kurių dėl slaugos poreikio patiria apdraustasis, ypač išlaidų, skirtų padengti apdraustajam asmeniui suteiktą trečiojo asmens priežiūrą namuose, taip pat apdraustajam reikalingos įrangos tiekimą ir montavimą, patenka į sąvoką „išmokos natūra“, kaip tai apibrėžta Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinėje dalyje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Molenaar 5, 6, 23 ir 32 punktus ir 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo Gaumain-Cerri ir Barth, C-502/01 ir C-31/02, Rink. p. I-6483, 26 punktą).

               47

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką atlygintinai teikiamos medicinos paslaugos patenka į minėtų ESV Sutarties nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo sritį, ir nėra reikalo atskirti stacionarios ir nestacionarios sveikatos priežiūros (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Smits ir Peerbooms 53 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 30 punktą).

               48

               Šiuo atžvilgiu tai, kad nagrinėjami teisės aktai priskirtini socialinio draudimo sričiai arba numato išmokas natūra, neeliminuoja medicininio gydymo iš ESV Sutarties garantuojamos laisvės teikti paslaugas taikymo srities (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet, 39 punktą).

               49

               Pagal taip pat nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos teise nepažeidžiama valstybių narių kompetencija tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas ir, nesant suderinimo Europos Sąjungos lygmeniu, socialinės apsaugos sistemos išmokų suteikimo sąlygos turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės aktuose. Vis dėlto naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėto Sprendimo Kohll 17–21 punktus; 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Rink. p. I-6095, 63 punktą ir 2011 m. sausio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C-490/09, Rink. p. I-247, 32 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).

               50

               Tačiau, priešingai, nei, atrodo, Komisija nurodė savo rašytinėse pastabose, vien iš šio sprendimo 24 punkte minėtos teismo praktikos dėl kitose valstybėse narėse atlikto gydymo išlaidų kompensavimo negalima tvirtinti, kad šioje byloje nagrinėjami Vokietijos teisės aktai yra laisvės teikti paslaugas apribojimas.

               51

               Kaip matyti iš šio sprendimo 45 punkto, Reglamente Nr. 1408/71 nesant nuostatų, specialiai susijusių su slaugos poreikio rizika, su šia rizika susijusios išmokos, nors ir turi būti tapatinamos su „ligos išmokomis“, kaip jos suprantamos pagal šį reglamentą, vis dėlto taip pat yra skirtumų tarp išmokų slaugos rizikai padengti ir išmokų, kurios susijusios tik su medicininiu gydymu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo da Silva Martins 47 ir 48 punktus). Pirmiausia, atvirkščiai nei išmokų, susijusių su medicininiu gydymu, atveju, išmokos slaugos rizikai padengti – jos paprastai būna ilgalaikės – iš principo nėra trumpalaikiai mokėjimai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo da Silva Martins 48 punktą).

               52

               Tokiomis aplinkybėmis,, siekiant nustatyti, ar yra iš nagrinėjamų teisės normų kylančių apribojimų, šioje byloje nepakanka remtis tik šio sprendimo 24 punkte minėta teismo praktika, nepateikiant paaiškinimų ar konkrečių išvadų.

               53

               Be to, Komisija primena, kad antrinė teisė socialinės apsaugos srityje neatleidžia apdraudžiančiosios valstybės narės nuo pareigos atsižvelgti į pirminę teisę, ko, kaip matyti iš šio sprendimo 30 punkto, Vokietijos Federacinė Respublika, beje, neginčija, tačiau Komisija neatsakė į šio sprendimo 29–32 punktuose išdėstytus Vokietijos Federacinės Respublikos argumentus, patvirtinančius, jog egzistuoja iš Reglamento Nr. 1408/71 išplaukianti galimybė, kad slaugos draudimu apdrausti asmenys, laikinai jiems būnant kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje, gauna išmokas natūra, kurias jiems teikia buvimo vietos valstybės narės įstaiga Vokietijos kompetentingos įstaigos sąskaita.

               54

               Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad pagal Reglamentą Nr. 1408/71, kurio reikšmingų nuostatų galiojimas šioje byloje neginčijamas ir kurį turėjo taikyti Sąjungos valstybės narės pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, slaugos reikalingas apdraustasis net gali pasinaudoti išmokų pinigais ir išmokų natūra deriniu, kurio bendra suma viršija kompetentingos valstybės teritorijoje skiriamų analogiškų išmokų sumą.

               55

               Iš tiesų, jei įvykdytos reglamento taikymo sąlygos, šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies c punktas ir – „pensininkams, turintiems teisę į pensiją ar pensijas“ – 31 straipsnis turi, inter alia, užtikrinti, kad išmokas natūra kitoje valstybėje narėje nei kompetentingos įstaigos valstybėje, pastarosios sąskaita mokėtų buvimo vietos įstaiga pagal tos kitos valstybės narės įstaigos taikytinus teisės aktus, taip pat išmokas pinigais pagal kompetentingai įstaigai taikytinus teisės aktus, kurių ši įstaiga nemoka nei tiesiogiai, nei savo sąskaita.

               56

               Be to, šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad medicininės priežiūros srityje išmokų natūra, kurios numatytos Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje, skyrimas negali priklausyti nei nuo leidimo procedūros, nei nuo reikalavimo, kad liga, dėl kurios būtinas atitinkamas gydymas, ūmiai pasireikštų būnant atitinkamoje valstybėje, dėl ko reikėtų minėto gydymo (žr. 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo IKA, C-326/00, Rink. p. I-1703, 43 punktą).

               57

               Be to, kadangi SESV 48 straipsnyje numatytas valstybių narių teisės aktų socialinės apsaugos srityje koordinavimas, o ne derinimas, ESV Sutarties taisyklės dėl laisvo paslaugų judėjimo negali garantuoti apdraustajam, kad jo persikėlimas į kitą valstybę narę išliks neutralus socialinės apsaugos atžvilgiu, be kita ko, kiek tai susiję su ligos išmokomis. Atsižvelgiant į esančius valstybių narių sistemų ir teisės aktų šioje srityje skirtumus, toks persikėlimas konkrečiu atveju gali būti daugiau ar mažiau palankus arba nepalankus finansiniu požiūriu (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo Hervein ir kt., C-393/99 ir C-394/99, Rink. p. I-2829, 50–52 punktus; minėto Sprendimo von Chamier-Glisczinski 84 ir 85 punktus ir 2010 m. birželio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-211/08, Rink. p. I-5267, 61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               58

               Todėl laikinai būnant kitoje valstybėje narėje – prireikus pagal Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas – taikomi tos valstybės nacionalinės teisės aktai, kurie mažiau palankūs socialinės apsaugos išmokų atžvilgiu nei kompetentingos valstybės teisės aktai, kaip apibrėžta šio reglamento 1 straipsnio q punkte, iš principo gali atitikti Sąjungos pirminės teisės reikalavimus laisvo darbuotojų judėjimo srityje (pagal analogiją, be kita ko, žr. minėto Sprendimo von Chamier-Glisczinski 85 ir 87 punktus ir minėto Sprendimo da Silva Martins 72 punktą).

               59

               Be to, šio sprendimo 22 punkte išdėstyto antrojo kaltinimo atžvilgiu Komisija pati atmetė laisvės teikti paslaugas apribojimo egzistavimą, jei slaugos priemonių nuoma kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje Vokietijos slaugos draudimo įstaigai taptų papildoma našta šalia tos, kuri jai tenka finansuojant jau Vokietijoje suteiktas slaugos priemones.

               60

               Tačiau šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį, išlaidos už išmokas natūra, kurias pagal šio skyriaus nuostatas teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos.

               61

               Tad Komisija nepateikė efektyvaus atsakymo į Vokietijos Federacinės Respublikos argumentus dėl Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinėje dalyje nustatytos galimybės, jog slaugos reikalingas apdraustasis kitoje nei Vokietijos Federacinė Respublika valstybėje narėje gauna slaugos priemones be Vokietijoje jau finansuojamų panašių priemonių.

               62

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad Komisija pakankamai teisiškai neįrodė, jog egzistuoja iš nagrinėjamų teisės normų kylantys laisvės teikti paslaugas apribojimai.

               63

               Taigi, kadangi nė vienas iš kaltinimų, kuriais Komisija grindžia savo ieškinį, nėra pagrįstas, šis ieškinys turi būti atmestas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               64

               Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.

               65

               Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1990 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Karl Spagl prieš Hauptzollamt Rosenheim. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-189/89.


title: 2007 m. balanžio 19 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH prieš Hauptzollamt Kiel.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija.#Bendrasis muitų tarifas - Tarifinė klasifikacija - Kombinuotoji nomenklatūra - Praradusios daigumą moliūgo sėklos.#Byla C-229/06.

text:
      Byla C‑229/06
      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      prieš
      Hauptzollamt Kiel
      (Finanzgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrasis muitų tarifas – Tarifinė klasifikacija – Kombinuotoji nomenklatūra – Praradusios daigumą moliūgo sėklos“
      Sprendimo santrauka
      Bendrasis muitų tarifas – Tarifinės pozicijos – Praradusios daigumą išlukštentos moliūgų sėklos, skirtos kepinių pramonei

      Praradusios daigumą ir kepinių pramonei skirtos išlukštentos moliūgo sėklos, skirtos ne sėti, bet žmonėms vartoti, priskiriamos
         Reglamento Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo, iš dalies pakeisto Reglamentu
         Nr. 1789/2003, I priede pateikiamos Kombinuotosios nomenklatūros 1212 99 80 subpozicijai.

      (žr. 30, 32 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (septintoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. balandžio 19 d.(*)

      „Bendrasis muitų tarifas – Tarifinė klasifikacija – Kombinuotoji nomenklatūra – Praradusios daigumą moliūgo sėklos“
      Byloje C‑229/06
      dėl Finanzgericht Hamburg (Vokietija) 2006 m. balandžio 26 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. gegužės 22 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      prieš
      Hauptzollamt Kiel,
      TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. Klučka, teisėjai A. Ó Caoimh ir P. Lindh (pranešėjas),
      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH, atstovaujamos Rechtsanwalt P. Klose,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir P. van Ginneken,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J. Hottiaux, padedamos Rechtsanwalt B. Wägenbaur,

      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir
         statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo (OL L 256, p. 1), iš dalies pakeisto 2003 m. rugsėjo 11 d. Komisijos
         reglamentu (EB) Nr. 1789/2003 (OL L 281, p. 1, toliau – KN), I priede pateikiamos Kombinuotosios nomenklatūros 1209 91 90
         ir 1212 99 80 subpozicijų aiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH (toliau – Sunshine) ir Hauptzollamt Kiel dėl praradusių daigumą ir kepinių pramonei skirtų išlukštentų moliūgo sėklų klasifikavimo pagal KN.

       Teisinis pagrindas
      3        Reglamentu Nr. 2658/87 įtvirtinta KN yra pagrįsta suderinta prekių aprašymo ir kodavimo sistema (toliau – SS), kurią parengė
         Muitinių bendradarbiavimo taryba, tapusi Pasauline muitinių organizacija, ir įkurta tarptautine konvencija, sudaryta 1983 m.
         birželio 14 d. Briuselyje ir Bendrijos vardu patvirtinta 1987 m. balandžio 7 d. Tarybos sprendimu 87/369/EEB (OL L 198, p. 1).
         Ji perėmė SS šešių skaitmenų pozicijas bei subpozicijas, o poskyrius sudarantys septintasis ir aštuntasis skaitmenys būdingi
         tik jai.

      4        Antroje KN dalyje yra II skyrius „Augaliniai produktai“, kuris apima kelis skirsnius, tarp kurių ir 12 skirsnį „Aliejinių
         kultūrų sėklos ir vaisiai; įvairios sėklos ir vaisiai; augalai, naudojami pramonėje ir medicinoje; šiaudai ir pašarai“.

      5        1209 pozicija „Sėklos, vaisiai ir sporos, tinkamos sėti“ apima 1209 91 subpoziciją „Daržovių sėklos“, kuri pati apima 1209 91 90 subpoziciją
         „Kitos“.

      6        1212 pozicija „<...> vaisių kauliukai ir branduoliai, taip pat kiti augaliniai produktai <...>, dažniausiai vartojami žmonių
         maistui, nenurodyti kitoje vietoje“ apima 1212 99 subpoziciją „Kiti“, kuri pati apima 1212 99 80 subpoziciją „Kiti“.

      7        Bendrosiose KN aiškinimo taisyklėse, kurios pateikiamos KN pirmos dalies I skyriaus A poskyryje, išdėstyta:

      „Klasifikuojant prekes pagal Kombinuotąją nomenklatūrą, turi būti vadovaujamasi šiais principais:
      1.      Skyrių, skirsnių ir poskirsnių pavadinimai pateikiami tik nurodymui palengvinti; juridiniais tikslais prekių klasifikavimas
         turi būti nustatomas pagal pozicijų pavadinimus bei skyrių ir skirsnių pastabas ir, jeigu šiuose pozicijų pavadinimuose ir
         pastabose nenurodyta kitaip, vadovaujantis toliau išdėstytomis nuostatomis:

      <...>“
      8        KN aiškinimo taisyklių, kurias Europos Bendrijų Komisija paskelbė pagal Reglamento Nr. 2658/87 9 straipsnio 1 dalį, redakcijoje
         (OL C 256, 2002, p. 1), galiojusioje faktinių aplinkybių metu, buvo numatyta:

      „<...>1209 Sėklos, vaisiai ir sporos, tinkamos sėti
      <...>
      1209 91 90 Kitos
      Šiai subpozicijai priklauso, pavyzdžiui, daržo moliūgų sėklos, skirtos sėti, tiesiogiai maistui (pavyzdžiui, salotoms), maisto
         pramonei (pavyzdžiui, kepiniams) arba medicinos tikslams.

      <...>
      1212      <...> vaisių kauliukai ir branduoliai, taip pat kiti augaliniai produktai <...>, dažniausiai vartojami žmonių maistui, nenurodyti
         kitoje vietoje

      <...>
      1212 99 80 Kiti
      Be nurodytų produktų <...>, šiai subpozicijai priklauso:
      <...>
      Šiai subpozicijai nepriklauso moliūgo sėklos (1207 arba 1209 pozicijos) <...>.“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        Sunshine prekiauja maisto produktais. Be kita ko, ji iš Kinijos importuoja praradusias daigumą ir kepinių pramonei skirtas išlukštentas
         moliūgo sėklas, dedamas į duoną.

      10      2004 m. kovo 4 d. ji Melno muitinei (Vokietija) pateikė muitinės deklaraciją ir prašė išleisti į laisvą apyvartą išlukštentų
         moliūgo sėklų partiją, nurodydama KN 1209 91 90 subpoziciją, kuriai numatytas 3 % sutartinio muito tarifas. Minėta muitinė
         priėmė deklaraciją ir 2004 m. kovo 10 d. Sprendimu nustatė 825,95 eurų dydžio muitą, kurį galiausiai sumažino iki 782,09 eurų.

      11      Sužinojusi, kad 2004 m. gegužės 23 d. Sprendimu Gerechtshof te Amsterdam (Nyderlandai) nusprendė, jog žmonių maistui skirtos išlukštentos moliūgo sėklos turi būti klasifikuojamos KN 1212 99 80 subpozicijoje
         ir todėl joms netaikomas muitas, Sunshine pateikė prašymą gražinti muitą, kurį ji sumokėjo po Melno muitinės sprendimo.

      12      2005 m. vasario 16 d. Sprendimu Hauptzollamt Kiel atmetė prašymą grąžinti muitą, patvirtindama, kad prekės turi būti klasifikuojamos 1209 91 90 subpozicijoje. Atmetus Sunshine dėl šio sprendimo pateiktą skundą, pastaroji pateikė ieškinį Finanzgericht Hamburg.

      13      Šiame teisme Sunshine prašė gražinti muitą tvirtindama, kad prekės turi būti klasifikuojamos KN 1212 99 80 subpozicijoje, tam remdamasi 2004 m.
         gegužės 23 d. Gerechtshof te Amsterdam sprendimu ir Nyderlandų muitinės 2005 m. vasario 24 d. pateikta privalomąja tarifine informacija, pagal kurią išlukštentos
         moliūgo sėklos turi būti klasifikuojamos šioje subpozicijoje.

      14      Finanzgericht Hamburg savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą pažymėjo, kad 2005 m. liepos 21 d. Sprendime jis, remdamasis KN aiškinimo taisyklėmis,
         nusprendė, jog išlukštentos moliūgo sėklos, skirtos ne sėti, o naudoti kepiniuose, turi būti klasifikuojamos KN 1209 91 90 subpozicijoje.
         Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Nyderlandų teismo ir muitinės pateikta pozicija
         yra gintina tiek, kiek pagal KN 1209 pozicijos formuluotę galima manyti, jog ji apima sėklas, vaisius ar sporas, skirtas sėti,
         ir kad ši formuluotė neprieštarauja subpozicijos formuluotei. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         klausia, ar KN aiškinimo taisyklės, susijusios su 1209 pozicija, neprieštarauja minėtos pozicijos formuluotei ir ar šių aiškinimo
         taisyklių nereikėtų nepaisyti. Šiuo klausimu jis primena, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, nors Komisijos parengtos KN
         aiškinimo taisyklės labai prisideda prie įvairių tarifinių pozicijų taikymo srities išaiškinimo, jos neturi privalomosios
         teisinės galios (1997 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Knubben Speditions, C‑143/96, Rink. p. I‑7039, 14 punktas).

      15      Esant šioms aplinkybėms, Finanzgericht Hamburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:

      „Ar praradusios daigumą ir kepinių pramonei skirtos išlukštentos moliūgų, auginamų kaip daržovės, sėklos turi būti klasifikuojamos
         KN 1209 9190, ar 1212 9980 subpozicijoje?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      16      Sunshine teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką prekių klasifikavimą lemiantis kriterijus turi būti nustatomas atsižvelgiant
         į jų požymius ir objektyvias savybes, apibrėžtus KN pozicijos formuluotėje. Ji nurodo 2000 m. kovo 28 d. Sprendimo Holz Geenen (C‑309/98, Rink. p. I‑1975) 14 punktą, kuriame Teisingumo Teismas patvirtino, kad KN aiškinimo taisyklės prisideda prie KN
         išaiškinimo, tačiau teisinės galios jos neturi.

      17      Sunshine taip pat primena, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog prekės paskirtis gali būti objektyvus klasifikavimo kriterijus, jei
         ji būdinga šiai prekei (1995 m. birželio 1 d. Sprendimo Thyssen Haniel Logistic, C‑459/93, Rink. p. I‑1381, 13 punktas), o šį būdingumą galima įvertinti remiantis objektyviais prekės požymiais ir savybėmis
         (minėto sprendimo Holz Geenen 15 punktas).

      18      1209 pozicija apima sėmenis, o subpozicijos apima tik prekes, skirtas naudoti kaip sėmenis. Tačiau pagrindinėje byloje aptariamos
         sėklos yra praradusios savo daigumą. Tik KN aiškinimo taisyklės numato, kad maistui ar medicinos tikslams skirtos moliūgo
         sėklos klasifikuojamos 1209 91 90 subpozicijoje. Taigi egzistuoja prieštaravimas tarp KN formuluotės ir jos aiškinimo taisyklių.

      19      Be to, išnagrinėjus KN aiškinimo taisykles, pasidarė aišku, jog įvairių moliūgo sėklų klasifikavimo skirtingose subpozicijose
         kriterijus yra jų paskirtis, jei ji joms būdinga.

      20      Taigi įmanomas tik klasifikavimas 1212 99 80 subpozicijoje. Iš tiesų pagrindinėje byloje nagrinėjamos prekės buvo „kiti augaliniai
         produktai <...>, nenurodyti kitoje vietoje“ 1212 pozicijos prasme, nepaisant KN aiškinimo taisyklėse nurodytų sąvokų.

      21      Nyderlandų vyriausybė taip pat tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos prekės turi būti klasifikuojamos KN 1212 99 80 subpozicijoje.
         Iš tiesų šios sėklos prarado savo daigumą ir gali būti naudojamos tik maistui. Taigi jos yra vaisių kauliukai, naudojami žmonių
         maistui 1212 pozicijos prasme.

      22      Šios vyriausybės teigimu, iš KN aiškinimo taisyklių išplaukia, kad 1209 91 90 subpozicijoje klasifikuojamos sėklos, net jei
         gali būti naudojamos maistui, taip pat turi būti daigios. Šios savybės pagrindinėje byloje nagrinėjama prekė neturėjo. Dėl
         tos pačios priežasties moliūgo sėklos, kurias galima sėti, pagal KN aiškinimo taisykles nepriskiriamos 1212 99 80 subpozicijai.

      23      Komisija, kaip ir Sunshine bei Nyderlandų vyriausybė, tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama prekė turi būti klasifikuojama KN 1212 99 80 supozicijoje.
         Kadangi dviejų susijusių subpozicijų formuluotės yra lakoniškos, reikia remtis pačiomis pozicijomis.

      24      1209 pozicija apima tik sėklas, t. y. augalo dalis, iš kurių gali susiformuoti naujas augalas. Be to, ši sėkla turi sudygti.
         Tačiau šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamos moliūgų sėklos yra praradusios savo daigumą. 1212 pozicija yra papildoma.
         Pagrindinėje byloje nagrinėjamos moliūgo sėklos negali būti klasifikuojamos kitose pozicijose, todėl priskiriamos pastarajai.

      25      Komisija tvirtina, kad KN aiškinimo taisyklės, susijusios su 1209 pozicija, buvo parengtos pagal KN versiją anglų kalba, kuri
         leidžia manyti, jog sėklos nebūtinai gali būti skirtos sėti, o tik turi būti tokios pačios sandaros, kaip ir sėjai skirtos
         sėklos. Tačiau kitose kalbinėse versijose pabrėžiama, jog sėklos turi būti daigios. Dėl šių svarbių kalbinių versijų skirtumų
         Komisija siūlo neatsižvelgti į KN aiškinimo taisykles.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      26      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, siekiant teisinio saugumo ir kontrolės supaprastinimo,
         prekių tarifinę klasifikaciją lemiantis kriterijus paprastai turi būti nustatomas atsižvelgiant į jų požymius ir objektyvias
         savybes, apibrėžtas KN pozicijos ir skyriaus ar skirsnio pastabų formuluotėse (be kita ko, žr. 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
         Eru Portuguesa, C‑42/99, Rink. p. I‑7691, 13 punktą; 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Intermodal Transports, C‑495/03, Rink. p. I‑8151, 47 punktą; 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Possehl Erzkontor, C‑445/04, Rink. p. I‑10721, 19 punktą ir 2006 m. vasario 16 d. Sprendimo Proxxon, C‑500/04, Rink. p. I‑1545, 21 punktą).

      27      Be to, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad KN ir SS aiškinimo taisyklės savo ruožtu labai prisideda prie įvairių tarifinių
         pozicijų taikymo srities aiškinimo, tačiau privalomos teisinės galios jos neturi. Todėl šių aiškinimo taisyklių turinys turi
         atitikti KN nuostatas ir negali keisti jų taikymo srities (minėtų sprendimų Intermodal Transports 48 punktas; Possehl Erzkontor 20 punktas ir Proxxon 22 punktas).

      28      Galiausiai reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tarifinės klasifikacijos srityje prekės paskirtis
         gali būti laikoma objektyviu kriterijumi, jei ji yra būdinga šiai prekei, o šį būdingumą galima įvertinti remiantis objektyviais
         prekės požymiais ir savybėmis (be kita ko, žr. 2001 m. balandžio 5 d. Sprendimo Deutsche Nichimen, C‑201/99, Rink. p. I‑2701, 20 punktą; 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Krings, C‑130/02, Rink. p. I‑2121, 30 punktą; 2005 m. kovo 17d. Sprendimo Ikegami, C‑467/03, Rink. p. 2389, 23 punktą ir minėto sprendimo Proxxon 31punktą).

      29      Šiuo atveju reikia pažymėti, kad 1209 91 90 ir 1212 99 80 subpozicijų formuluotės apima tik sąvoką „kiti“, todėl reikia remtis
         pačiomis 1209 ir 1212 pozicijomis.

      30      Kaip pastebėjo Komisija, iš 1209 pozicijos „Sėklos, vaisiai ir sporos, tinkamos sėti“ yra aišku, kad ši pozicija susijusi
         tik su daigiomis augalų dalimis, iš kurių gali išaugti naujas augalas. Tačiau 1212 pozicija, kuri, be kita ko, apima „vaisių
         kauliukus ir branduolius, taip pat kitus augalinius produktus <...>, dažniausiai vartojamus žmonių maistui, nenurodytus kitoje
         vietoje“, yra papildoma kategorija, kuri apima augalines sėklas, skirtas ne sėti, bet žmonėms vartoti.

      31      Todėl KN aiškinimo taisyklės, kurios moliūgo sėklų neįtraukia į 1212 99 80 subpoziciją, o jas priskiria 1209 pozicijai, gali
         būti suprantamos tik kaip neįtraukiančios į šią subpoziciją sėti skirtų moliūgo sėklų, o ne sėklų, kurios, kaip ir nagrinėjamos
         pagrindinėje byloje, buvo išlukštentos ir prarado daigumą. Be to, nereikia atsižvelgti į minėtas aiškinimo taisykles, kurios
         į 1209 91 90 supoziciją įtraukia žmonių maistui ar maisto pramonei skirtas moliūgo sėklas.

      32      Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad KN 1212 99 80 subpozicija turi būti aiškinama
         taip, jog praradusios daigumą ir kepinių pramonei skirtos išlukštentos moliūgo sėklos priskiriamos šiai subpozicijai.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      33      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
      1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo,
            iš dalies pakeisto 2003 m. rugsėjo 11 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1789/2003, I priede pateikiamos Kombinuotosios nomenklatūros
            1212 99 80 subpozicija turi būti aiškinama taip, kad praradusios daigumą ir kepinių pramonei skirtos išlukštentos moliūgo
            sėklos priskiriamos šiai subpozicijai.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2014 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#LCL Le Crédit Lyonnais SA prieš Fesih Kalhan.#Tribunal d’instance d’Orléans prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Vartotojų apsauga – Vartojimo kredito sutartys – Direktyva 2008/48/EB – 8 ir 23 straipsniai – Kreditoriaus pareiga prieš sudarant sutartį patikrinti kredito gavėjo kreditingumą – Nacionalinės teisės nuostata, kuria nustatoma pareiga atlikti patikrinimą duomenų bazėje – Teisės gauti sutartyje numatytas palūkanas praradimas neįvykdžius tokios pareigos – Sankcijos veiksmingumas, proporcingumas ir atgrasomumas.#Byla C-565/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑565/12
            dėl tribunal d’instance d’Orléans  (Prancūzija) 2012 m. lapkričio 30 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gruodžio 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            LCL Le Crédit Lyonnais SA
            prieš
            Fesih Kalhan
            TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (pranešėja) ir K. Jürimäe,
            generalinis advokatas N. Wahl,
            posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. lapkričio 20 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – LCL Le Crédit Lyonnais SA , atstovaujamos avocate C. Vexliard,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir S. Menez,
            – Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir M. Owsiany-Hornung,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (OL L 133, p. 66 ir klaidų ištaisymai OL L 207, 2009, p. 14; OL L 199, p. 40 ir OL L 234, 2011, p. 46) 8 ir 23 straipsnių išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant LCL Le Crédit Lyonnais SA  (toliau – LCL) ir F. Kalhan ginčą dėl reikalavimo sumokėti likusias mokėtinas sumas už asmeninę paskolą, kurią ši bendrovė suteikė pastarajam ir kurios grąžinimo įmokų šis nesumokėjo laiku.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Direktyvos 2008/48 7, 9, 26, 28 ir 47 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
            „(7) Siekiant sudaryti palankesnes sąlygas gerai veikiančios vidaus rinkos vartojimo kreditų srityje kūrimuisi, būtina numatyti suderintą Bendrijos sistemą keliose pagrindinėse srityse. < … >
            < … >
            (9) Būtinas visiškas suderinimas, siekiant užtikrinti, kad visi Bendrijos vartotojai naudotųsi aukštu ir vienodu jų interesų apsaugos lygiu, ir siekiant sukurti tikrą vidaus rinką. Todėl valstybėms narėms neturėtų būti leidžiama toliau taikyti arba priimti kitokias, nei nustatyta šioje direktyvoje, nacionalines nuostatas. < … >
            < … >
            (26) Valstybės narės turėtų imtis tinkamų priemonių, kad paskatintų atsakingą praktiką visais kredito santykių etapais, atsižvelgdamos į konkrečias jų kredito rinkos ypatybes. < ... > Svarbu – visų pirma besiplečiančioje kredito rinkoje, – kad kreditoriai nesiimtų neatsakingo skolinimo veiklos ar neišduotų kredito, prieš tai neįvertinę kreditingumo, ir valstybės narės turėtų užtikrinti reikalingą priežiūrą, kad būtų išvengta tokio elgesio, ir turėtų nustatyti reikalingas priemones nubausti kreditorius, tuo atveju, jei jie tai daro. < … >
            < … >
            (28) Vartotojų kreditingumui įvertinti kreditorius taip pat turėtų atlikti patikrinimą atitinkamose duomenų bazėse; atsižvelgiant į teisines ir faktines aplinkybes, tokie patikrinimai gali būti įvairios apimties. < … >
            < … >
            (47) Valstybės narės turėtų nustatyti taisykles dėl sankcijų, taikytinų pažeidus pagal šią direktyvą priimtas nacionalines nuostatas, ir užtikrinti jų įgyvendinimą. Nors sankcijų nustatymas paliekamas valstybių narių nuožiūrai, numatytos sankcijos turėtų būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
            4. Tos pačios direktyvos 8 straipsnio „Pareiga įvertinti vartotojo kreditingumą“ 1 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės užtikrina, kad prieš sudarant kredito sutartį kreditorius įvertintų vartotojo kreditingumą atitinkamais atvejais remdamasis iš vartotojo gauta pakankama informacija ir prireikus atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje. Valstybės narės, kurių teisės aktuose reikalaujama, kad kreditorius įvertintų vartotojo kreditingumą atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, gali išlaikyti šį reikalavimą.“
            5. Direktyvos 2008/48 23 straipsnyje „Sankcijos“ numatyta:
            „Valstybės narės nustato taisykles dėl sankcijų, taikomų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus, ir imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad jos būtų įgyvendinamos. Numatytos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.“
            Prancūzijos teisė
            6. 2010 m. liepos 1 d. Įstatymas Nr. 2010‑737 dėl vartojimo kreditų reformos (JORF, 2010 7 2, p. 12001), kuriuo siekiama perkelti Direktyvą 2008/48 į Prancūzijos teisę, buvo įtrauktas į Vartotojų kodekso L. 311‑1 ir paskesnius straipsnius.
            7. Minėto kodekso L. 311‑9 straipsnyje nustatyta:
            „Prieš sudarydamas kredito sutartį kreditorius patikrina kredito gavėjo kreditingumą remdamasis pakankama informacija, įskaitant kreditoriaus prašymu kredito gavėjo pateikta informacija. Vartotojų kodekso L. 333‑5 straipsnyje nurodytame įsakyme nustatytomis sąlygomis kreditorius atlieka patikrinimą L. 333‑4 straipsnyje numatytame registre.“
            8. 2010 m. spalio 26 d. buvo priimtas ministro įsakymas dėl Nacionalinio privatiems asmenims suteiktų kreditų probleminių grąžinimo atvejų registro, numatyto Vartotojų kodekso L. 333‑5 straipsnyje (toliau – nacionalinis registras). Šiame įsakyme nustatyta tvarka, pagal kurią kreditoriai turi saugoti įrodymus apie patikrinimą nacionaliniame registre, kad galėtų juos pateikti ginčo ar audito atveju.
            9. Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnio antroje ir trečioje pastraipose numatyta:
            „Jeigu kreditorius nesilaikė L. 311‑8 ir L. 311‑9 straipsniuose nustatytų pareigų, jis teisės gauti palūkanų netenka arba visiškai, arba tiek, kiek tai nustato teismas. < … >
            Kredito gavėjas turi grąžinti tik pasiskolintą sumą, kuri turi būti grąžinama pagal numatytą kalendorinį planą, ir prireikus sumokėti palūkanas, į kurias kreditorius neprarado teisės. Kaip palūkanas gautas sumas, už kurias nuo jų sumokėjimo dienos taikomos įstatymuose nustatyto dydžio palūkanos, kreditorius grąžina arba jos įskaitomos į likusią grąžintiną sumą.“
            10. Monetarinio ir finansų kodekso L. 313‑3 straipsnyje nurodyta:
            „Kai teismo sprendimu paskirta piniginė nuobauda, įstatyme nustatyta palūkanų norma, pasibaigus dviejų mėnesių terminui nuo tos dienos, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas ar skubiai vykdytinas, didinama penkiais punktais. < … >
            Tačiau skolininko ar kreditoriaus prašymu vykdymo priemones taikantis teisėjas, atsižvelgęs į skolininko padėtį, pastarajam gali šio padidinimo netaikyti ar nustatyti jį mažesnį.“
            11. Civilinio kodekso L. 1153 straipsnio pirma–trečia pastraipos suformuluotos taip:
            „Prievolės tik sumokėti tam tikrą sumą atveju žalos atlyginimą už vėlavimą įvykdyti prievolę sudaro tik įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, išskyrus ypatingas taisykles, taikomas komercijai ir laidavimui.
            Šis žalos atlyginimas mokėtinas, ir kreditorius neturi įrodyti jokių nuostolių.
            Žalos atlyginimas mokėtinas tik nuo oficialaus reikalavimo sumokėti ar kito jam prilygstančio dokumento, kaip antai laiško, jei iš jo pakankamai aiškiai suprantamas reikalavimas sumokėti, įteikimo dienos, išskyrus atvejus, kai jis mokėtinas nuo įstatyme nustatytos datos.“
            12. Pagal to paties kodekso 1154 straipsnį:
            „Už palūkanas, kurios nesumokėtos už paskolintas sumas, gali būti skaičiuojamos palūkanos pareiškiant ieškinį teisme ar sudarius specialų susitarimą, jei ieškinyje ar susitarime nurodomos bent už visus vienus metus mokėtinos palūkanos.“
            13. Civilinio kodekso 1254 straipsnyje nustatyta:
            „Skolininkas, už kurio skolą skaičiuojamos palūkanos ar susidaro nepriemokos, be kreditoriaus sutikimo negali savo mokamų sumų skirti pirmiausia dengti paskolintą sumą, o ne nepriemokas ar palūkanas: sumokėta suma, kuri nepadengia visos paskolintos sumos ar palūkanų, pirmiausia skiriama palūkanoms dengti.“
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            14. 2011 m. gegužės 4 d. F. Kalhan su LCL sudarė sutartį dėl 38 000 EUR dydžio asmeninės paskolos, grąžintinos sumokant 60 mėnesinių įmokų po 730,46 EUR, taikant 5,60 % dydžio fiksuotą metinę kredito palūkanų normą ir 5,918 % bendrą metinę faktinę palūkanų normą (BMFPN).
            15. Kadangi nuo 2012 m. sausio 12 d. minėtos paskolos grąžinimo įmokų mokėjimas nutrūko, LCL kreipėsi į tribunal d’instance d’Orléans su prašymu įpareigoti nedelsiant sumokėti paskolintas sumas.
            16. 2012 m. spalio 18 d. LCL prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį F. Kalhan ir paprašė, be kita ko, įpareigoti pastarąjį sumokėti 37 611,23 EUR sumą ir 5,918 % dydžio metines palūkanas nuo 2012 m. balandžio 17 d., taip pat nurodyti kasmet kapitalizuoti palūkanas.
            17. Minėtas teismas savo iniciatyva nurodė teisinį pagrindą, susijusį su Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnio antroje pastraipoje numatytu galimu kreditoriaus, kuris, tikrindamas kredito gavėjo kreditingumą, kaip reikalaujama pagal Vartotojų kodekso L. 311‑9 straipsnį, neatliko patikrinimo to paties kodekso L. 333‑4 straipsnyje nurodytame nacionaliniame registre, teisės gauti palūkanas praradimu. LCL pripažino negalinti įrodyti, kad atliko tokį patikrinimą prieš sudarydama paskolos sutartį.
            18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnio antroje pastraipoje numatytą sankciją, pagal kurią prarandama teisė gauti palūkanas, Cour de cassation  (Prancūzija) išaiškino kaip susijusią tik su sutartyje numatytomis palūkanomis, o įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, remiantis Civilinio kodekso 1153 straipsniu, lieka mokėtinos.
            19. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis Monetarinio ir finansų kodekso L. 313‑3 straipsniu, ši įstatyme nustatyta palūkanų norma didinama penkiais punktais, jeigu kredito gavėjas nepadengė visos savo skolos per du mėnesius po to, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas.
            20. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, remiantis Cour de cassation  praktika, įstatyme nustatyto dydžio palūkanos ir padidinimas penkiais punktais taikomas pagal įstatymą, t. y. taip padidintos palūkanos yra mokėtinos automatiškai, net jeigu jų nebuvo pareikalauta arba jei teismo sprendime jos nebuvo numatytos.
            21. Minėtas teismas taip pat pažymi, kad nagrinėjamu atveju sutartyje numatytų palūkanų dydis yra 5,60 %, o priėmus sprendimą apie teisės į šias palūkanas praradimą LCL galės gauti įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, kurios, jei bus padidintos penkiais punktais praėjus dviem mėnesiams po to, kai sprendimas taps vykdytinas, 2012 m. bus 5,71 %. Todėl teisės į palūkanas praradimo taikymas gali duoti naudos kreditoriui.
            22. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas pirmiausia dėl sankcijos, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, veiksmingumo tuo atveju, kai paaiškėja, kad kreditorius iš tiesų nesilaikė pareigos šiuo tikslu numatytame nacionaliniam registre patikrinti vartotojo kreditingumą.
            23. To paties teismo teigimu, minėta sankcija gali būti veiksminga, kai vartotojas visas sumas, kurios tapo mokėtinos, sumoka per 2 mėnesius nuo tada, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas. Tačiau ši galimybė praktiškai neegzistuoja, nes apskritai, jei kreditorius buvo priverstas kreiptis į teismą, tai reiškia, kad vartotojo padėtis buvo tokia, kad jis nebegalėjo vykdyti savo prievolių. Be to, nors ginčą sprendžiantis teismas gali taikyti maksimalų 24 mėnesių atidedamąjį laikotarpį, vis dėlto įstatyme nustatytos palūkanos skaičiuojamos net ir tuomet. Taip pat gali būti teigiama, jog tai, kad kreditorius neįvykdė jam tenkančios pareigos patikrinti vartotojo kreditingumą, galėjo turėti įtakos pernelyg dideliam vartotojo įsiskolinimui.
            24. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad Monetarinio ir finansų kodekso L. 313‑3 straipsnyje numatyta, jog vartotojas gali prašyti teismo nepadidinti įstatyme nustatyto dydžio palūkanų ar padidinti jas mažesne dalimi. Tačiau praktikoje tokie atvejai, kai vartotojas galėjo pasinaudoti tokia priemone po to, kai buvo prarasta teisė gauti palūkanas, yra labai reti, visų pirma dėl to, kad vartotojas apie šią teisę neinformuojamas arba ja leidžiama pasinaudoti atsižvelgiant ne į kreditoriaus padarytų pažeidimų sunkumą, o tik į finansinę vartotojo situaciją.
            25. Antra, dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų taisyklių dėl sankcijų proporcingumo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia nurodo, kad teismas, žinoma, gali koreguoti sankciją, pagal kurią prarandama teisė gauti palūkanas, atsižvelgdamas į kreditoriaus pareigos nesilaikymo sunkumą. Tačiau net ir šiuo atveju pastarajam dar priklauso įstatyme nustatyto dydžio palūkanos nuo likusių mokėtinų sumų.
            26. Be to, kadangi pa gal Civilinio kodekso 1254 straipsnį įstatyme nustatyto dydžio palūkanos tampa mokėtinos dėl to, kad prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, ir mokėjimais pirmiausia padengiamos mokėtinos palūkanos, paskolintos sumos grąžinimas neišvengiamai užsitęsia ir dėl to tampa mokėtinos naujos įstatyme nustatyto dydžio palūkanos.
            27. Galiausiai minėto teisės praradimo poveikis sumažėja ir dėl palūkanų kapitalizavimo, kurio kredito gavėjas gali prašyti remdamasis Civilinio kodekso 1154 straipsnyje numatytu palūkanų už palūkanas principu.
            28. Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl Vartotojų kodekse numatyto teisės gauti palūkanas praradimo sistemos atgrasomumo. Jis mano: kadangi kreditoriai gali tikėtis, kad įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, atitinkamai padidintos, bus mokėtinos net ir tuomet, jeigu jie praras teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, jie bus visiškai neskatinami pakeisti savo praktikos ir griežtai laikytis pareigų, tenkančių pagal Direktyvą 2008/48 ir ją į valstybių narių vidaus teisę perkeliančius teisės aktus.
            29. Šiomis aplinkybėmis tribunal d’instance d’Orléans nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar atsižvelgiant į [Direktyvos 2008/48] 23 straipsnyje esantį reikalavimą, kad direktyvoje nustatytų įpareigojimų neįvykdžiusiems kreditoriams skiriamos sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, draudžiama nustatyti taisykles, pagal kurias teisės gauti palūkanas atėmimu nubaustas kreditorius, kaip numatyta pagal Prancūzijos teisę, po to, kai jam paskiriama sankcija, už likusias vartotojo mokėtinas sumas pagal įstatymą gali gauti įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, padidintas penkiais procentiniais punktais, praėjus dviem mėnesiams nuo tada, kai teismo sprendimas tapo vykdytinas?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            30. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2008/48 23 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama taikyti nacionalines taisykles dėl sankcijų, pagal kurias, kreditorius, nesilaikęs jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, praranda teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, tačiau jis pagal įstatymą turi teisę į įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, mokėtinas nuo teismo sprendimo, kuriuo šis kredito gavėjas įpareigojamas sumokėti likusias mokėtinas sumas, paskelbimo, be to, padidintas penkiais procentiniais punktais, jeigu pasibaigus dviejų mėnesių terminui po šio paskelbimo kredito gavėjas nepadengė savo skolos.
            Dėl priimtinumo
            31. Europos Komisijai kyla abejonių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo dviem atžvilgiais.
            32. Ji visų pirma teigia, kad tokiomis nacionalinėmis taisyklėms dėl sankcijų, kokios taikomos pagrindinėje byloje, siekiama užkirsti kelią ne Direktyvoje 2008/48, o nacionalinės teisės taisyklėje, kuria kreditorius įpareigojamas atlikti patikrinimą duomenų bazėje, numatytos pareigos, kurią valstybės narės gali palikti galioti pagal šios direktyvos 8 straipsnį, neįvykdymui, net jei šios taisyklės taikomos nesilaikius ir kitų, tiesiogiai iš tos pačios direktyvos kylančių pareigų. Todėl klausimas, ar tokios taisyklės dėl sankcijų priklauso šios direktyvos 23 straipsnio taikymo sričiai, nėra aiškus.
            33. Antra, kadangi atrodo, kad įstatyme nustatyto dydžio palūkanų ir jų padidinimo taikymo pagal įstatymą principas reiškia, jog nacionalinis teismas negali atmesti pagrindinėje byloje nagrinėjamų nuostatų, kuriose numatytas šių sumų mokėjimas, ir jų aiškinti atsižvelgdamas į Sąjungos teisę, kyla klausimas dėl Teisingumo Teismo atsakymo į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą naudingumo.
            34. Šiuo atžvilgiu, pirma, kalbant apie galimybę taikyti Direktyvos 2008/48 23 straipsnį pagrindinėje byloje nagrinėjamoms nacionalinėms taisyklėms dėl sankcijų, pažymėtina, kad, remiantis pačiu šio straipsnio tekstu, šis straipsnis taikomas „taisyklėms dėl sankcijų, taikomų už pagal šią direktyvą priimtų nacionalinių nuostatų pažeidimus“.
            35. Konstatuotina, kad minėtomis taisyklėmis dėl sankcijų siekiama nubausti už nacionalinės teisės nuostatos, priimtos įgyvendinant Direktyvą 2008/48, pažeidimą.
            36. Iš tiesų šiomis taisyklėmis, numatytomis Vartotojų kodekso L. 311‑48 straipsnyje, siekiama, be kita ko, nubausti už to paties kodekso L. 311‑9 straipsnyje įtvirtintos kreditoriaus pareigos patikrinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą šiuo tikslu numatytame nacionaliniame registre nesilaikymą. Direktyvos 2008/48 8 straipsnyje aiškiai numatyta, kad tokia patikrinimo pareiga gali būti palikta galioti. Be to, pagrindinėje byloje nagrinėjamos taisyklės dėl sankcijų bendrai taikomos nesilaikius šiame L. 311‑9 straipsnyje, kuriuo siekiama perkelti šios direktyvos 8 straipsnį, numatytos pareigos prieš sudarant sutartį patikrinti vartotojo kreditingumą. Be to, iš tos pačios direktyvos 28 konstatuojamosios dalies matyti, kad toks patikrinimas atliekamas, jeigu to reikia, atsižvelgiant į teisines ir faktines aplinkybes.
            37. Antra, kiek tai susiję su Komisijos išreikštomis abejonėmis dėl atsakymo į pateiktą klausimą naudingumo sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje, primintina, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, preziumuojama, jog nacionalinio teismo pateikti klausimai dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytus teisinius pagrindus ir faktines aplinkybes, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, yra reikšmingi. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Fish Legal ir Shirley , C‑279/12, 30 punktą).
            38. Iš įstatyme nustatyto dydžio palūkanų ir jų padidinimo automatiško taikymo arba taikymo pagal įstatymą sumai, kuri nebuvo sumokėta per reikalaujamą terminą, principo akivaizdžiai nematyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negalėtų naudingai atsižvelgti į atsakymą, kurį Teisingumo Teismas pateiktų į užduotą klausimą, visų pirma aiškindamas nacionalinės teisės nuostatas, iš kurių matyti, kad, atsižvelgiant į Sąjungos teisę, ši suma yra mokėtina, jeigu paaiškėtų, kad, atsižvelgiant į šį atsakymą, tai yra būtina.
            39. Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad Komisijos iškeltais klausimais prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas negali būti paneigtas.
            Dėl esmės
            40. Iš Direktyvos 2008/48 8 straipsnio 1 dalies, siejamos su šios direktyvos 28 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad prieš sudarydamas kredito sutartį kreditorius turi įvertinti vartotojo kreditingumą, o ši pareiga tam tikrais atvejais gali apimti patikrinimą atitinkamose duomenų bazėse.
            41. Šiomis aplinkybėmis minėtos direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad svarbu – visų pirma besiplečiančioje kredito rinkoje, – jog kreditoriai nesiimtų neatsakingo skolinimo veiklos ar nesuteiktų kredito, prieš tai neįvertinę vartotojo kreditingumo, o valstybės narės užtikrintų reikalingą priežiūrą, kad būtų išvengta tokio elgesio, ir nustatytų reikalingas priemones nubausti tokius veiksmus padariusius asmenis.
            42. Ikisutartinė kreditoriaus pareiga įvertinti kredito gavėjo kreditingumą tiek, kiek ja siekiama apsaugoti vartotojus nuo pernelyg didelio įsiskolinimo ir nemokumo rizikos, padeda įgyvendinti Direktyvos 2008/48 tikslą, kuris, kaip matyti iš jos 7 ir 9 konstatuojamųjų dalių, yra vartojimo kreditų srityje numatyti visišką ir privalomą suderinimą keliose pagrindinėse srityse, laikomą būtinu siekiant visiems Sąjungos vartotojams užtikrinti aukštą ir vienodą jų interesų apsaugos lygį ir palengvinti tinkamai veikiančios vartojimo kreditų vidaus rinkos vystymąsi.
            43. Atsižvelgiant į šį tikslą, kuriuo siekiama užtikrinti veiksmingą vartotojų apsaugą nuo neatsakingo kreditų, viršijančių jų finansines galimybes ir galinčių lemti jų nemokumą, suteikimo, Direktyvos 2008/48 23 straipsnyje numatyta, kad, pirma, taisyklės dėl sankcijų, taikomų pažeidus pagal šios direktyvos 8 straipsnį priimtas nacionalinės teisės normas kredito gavėjo kreditingumo patikrinimo prieš sudarant sutartį srityje, turi būti apibrėžtos taip, kad sankcijos būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, ir, antra, valstybės narės imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad jos būtų taikomos. Be to, iš tos pačios direktyvos 47 konstatuojamosios dalies matyti, kad, neperžengiant šių ribų, taisyklių dėl sankcijų pasirinkimas paliekamas valstybių narių diskrecijai.
            44. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su lojalaus bendradarbiavimo principu, kuris dabartiniu metu įtvirtintas ESS 4 straipsnio 3 dalyje, nors valstybės narės turi teisę pasirinkti sankcijas, jos privalo visų pirma užtikrinti, kad už Sąjungos teisės pažeidimus būtų baudžiama pagal panašias materialines ir procesines taisykles kaip už tokio paties pobūdžio ir sunkumo nacionalinės teisės pažeidimus, be to, kad sankcijos bet kuriuo atveju būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimo Berlusconi ir kt. , C‑387/02, C‑391/02 ir C‑403/02, Rink. p. I‑3565, 64 ir 65 punktus ir 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Texdata Software , C‑418/11, 50 punktą).
            45. Teisingumo Teismas yra, be kita ko, nusprendęs, kad sankcijų griežtumas turi atitikti pažeidimų, už kuriuos jos skiriamos, sunkumą ir visų pirma užtikrinti realų atgrasomąjį poveikį, nepažeidžiant bendrojo proporcingumo principo (minėto Sprendimo Texdata Software 51 punktas).
            46. Nagrinėjamu atveju už Vartotojų kodekso L. 311‑9 straipsnyje, t. y. straipsnyje, kuris skirtas Direktyvos 2008/48 8 straipsniui įgyvendinti, numatytos kreditoriaus pareigos prieš sudarant sutartį patikrinti kredito gavėjo kreditingumą nesilaikymą baudžiama pagal šio kodekso L. 311‑48 straipsnį, t. y. straipsnį, kuris skirtas tos pačios direktyvos 23 straipsniui įgyvendinti ir kuriame numatytas iš esmės visiškas kreditoriaus teisės į palūkanas praradimas.
            47. Todėl kyla klausimas, ar šios sankcijos griežtumas atitinka pažeidimų, už kuriuos ji skiriama, sunkumą, visų pirma klausimas, ar tokia sankcija iš tiesų turi atgrasomąjį poveikį.
            48. Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis nacionalinių teismų praktika, sankcija, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, susijusi tik su sutartyje numatytomis palūkanomis, todėl kreditoriai pagal įstatymą turi teisę į įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, kurios absoliučia dauguma atvejų, taip pat pagal įstatymą, didinamos penkiais procentiniais punktais. Tas teismas pažymi, kad pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su 2012 m., sutartyje buvo numatytos 5,60 % dydžio palūkanos, o įstatyme nustatyto dydžio palūkanos, padidintos penkiais procentiniais punktais, buvo 5,71 %. 2013 m. šių dydžių skirtumas buvo dar didesnis. Iš to matyti, kad taikant tokią sankciją, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, kokia numatyta nacionalinės teisės normose, kreditorius gali gauti naudos.
            49. Tačiau Komisija tvirtina, kad tokiais atvejais, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai kreditorius pareikalauja nedelsiant grąžinti paskolą po to, kai kredito gavėjas laiku nesumokėjo grąžinimo įmokų, sankcijos veiksmingumas ir atgrasomumas, atrodo, yra užtikrinti. Iš tiesų tikrinant kredito gavėjo kreditingumą su tam tikslui numatytose duomenų bazėse atliekamu patikrinimu susijusios sąnaudos yra santykinai nedidelės, o sankcija, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, susijusi su rizika, kurios ekonominės sąnaudos gali būti didelės. Be to, nors žinoma, kad neatsargus kreditorius gali reikalauti įstatyme nustatyto dydžio palūkanų, tam tikrais atvejais padidintų penkiais procentiniais punktais, tai nereiškia, kad – priešingai, nei yra kreditoriaus, kuris laikėsi pareigos prieš sudarydamas sutartį patikrinti kredito gavėjo kreditingumą, atveju – į pagrindą, kuriam taikomos šios palūkanos, neįtraukiamos nei sutartyje numatytos palūkanos, nei už jas mokėtinos įstatyme nustatyto dydžio palūkanos.
            50. Siekdamas įvertinti iš tiesų atgrasomąjį sankcijos pobūdį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi teisę aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę, atsižvelgdamas į savo nagrinėjamos bylos aplinkybes turi palyginti sumas, kurias kreditorius būtų gavęs kaip atlygį už paskolą tuo atveju, jei būtų laikęsis jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, su sumomis, kurias jis gautų taikant sankciją už šios ikisutartinės pareigos nesilaikymą. Tam, kad nustatytų šias sumas, minėtas teismas turi atsižvelgti į visas aplinkybes, konkrečiai – į visas pasekmes, galinčias atsirasti dėl jo išvados, kad kreditorius nesilaikė minėtos ikisutartinės pareigos.
            51. Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs ankstesniame punkte nurodytą palyginimą, konstatuotų, kad jo nagrinėjamoje byloje dėl sankcijos, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, taikymo kreditorius gali gauti naudos, nes sumos, kurias jis praranda, yra mažesnės už sumas, gaunamas taikant padidintas įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, tai reikštų, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos taisyklės dėl sankcijų akivaizdžiai neužtikrina, jog paskirta sankcija iš tiesų turėtų atgrasomąjį poveikį.
            52. Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 43 punkte nurodytą vartotojų apsaugos, susijusios su kreditoriaus pareiga patikrinti kredito gavėjo kreditingumą, tikslo svarbą, sankcija, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, bendrai negali būti laikoma esančia iš tiesų atgrasomojo pobūdžio, jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs šio sprendimo 50 punkte nurodytą palyginimą ir atsižvelgęs į visas svarbias tame punkte nurodytas aplinkybes, turėtų konstatuoti, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis, kai kredito gavėjui laiku nesumokėjus paskolos grąžinimo įmokų likusios mokėtinos paskolos sumos gali būti reikalaujama nedelsiant, kreditoriaus gautinos sumos pritaikius šią sankciją nėra daug mažesnės nei sumos, kurias jis gautų, jeigu būtų laikęsis tokios pareigos.
            53. Iš tiesų, jeigu sankcija, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, būtų susilpninta ar net visiškai panaikinta dėl to, kad taikant padidintas įstatyme nustatyto dydžio palūkanas galėtų būti kompensuojamas tokios sankcijos poveikis, tai neišvengiamai reikštų, kad sankcija nėra iš tiesų atgrasomojo pobūdžio (pagal analogiją žr. 1994 m. birželio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę , C‑382/92, Rink. p. I‑2435, 56–58 punktus).
            54. Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažintų, kad sankcija, pagal kurią prarandama teisė į sutartyje numatytas palūkanas, nėra iš tiesų atgrasomojo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/48 23 straipsnį, šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad nacionalinis teismas, nagrinėdamas bylą, kurios šalys yra tik privatūs asmenys, ir taikydamas nacionalinės teisės nuostatas, turi atsižvelgti į visas nacionalinės teisės normas ir jas aiškinti kuo labiau atsižvelgdamas į toje srityje taikomos direktyvos tekstą ir paskirtį, kad pasiektų rezultatą, kuris atitinka direktyva siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo OSA , C‑351/12, 44 punktą).
            55. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 23 straipsnis aiškintinas taip, kad juo draudžiama taikyti nacionalines taisykles dėl sankcijų, pagal kurias kreditorius, nesilaikęs jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, praranda teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, tačiau jis pagal įstatymą turi teisę į jame nustatyto dydžio palūkanas, mokėtinas nuo teismo sprendimo, kuriuo šis kredito gavėjas įpareigojamas sumokėti likusias mokėtinas sumas, paskelbimo, be to, padidintas penkiais procentiniais punktais, jeigu pasibaigus dviejų mėnesių terminui po šio paskelbimo kredito gavėjas nepadengė savo skolos ir jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai kredito gavėjui laiku nesumokėjus paskolos grąžinimo įmokų likusios mokėtinos paskolos sumos gali būti reikalaujama nedelsiant, kreditoriaus gautinos sumos, pritaikius sankciją, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, nėra daug mažesnės nei sumos, kurias jis gautų, jeigu būtų laikęsis pareigos patikrinti kredito gavėjo kreditingumą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            56. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
            2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 23 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama taikyti nacionalines taisykles dėl sankcijų, pagal kurias kreditorius, nesilaikęs jam tenkančios pareigos prieš sutarties sudarymą įvertinti kredito gavėjo kreditingumą atliekant patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, praranda teisę gauti sutartyje numatytas palūkanas, tačiau jis pagal įstatymą turi teisę į jame nustatyto dydžio palūkanas, mokėtinas nuo teismo sprendimo, kuriuo šis kredito gavėjas įpareigojamas sumokėti likusias mokėtinas sumas, paskelbimo, be to, padidintas penkiais procentiniais punktais, jeigu pasibaigus dviejų mėnesių terminui po šio paskelbimo kredito gavėjas nepadengė savo skolos ir jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai kredito gavėjui laiku nesumokėjus paskolos grąžinimo įmokų likusios mokėtinos paskolos sumos gali būti reikalaujama nedelsiant, kreditoriaus gautinos sumos, pritaikius sankciją, pagal kurią prarandama teisė į palūkanas, nėra daug mažesnės nei sumos, kurias jis gautų, jeigu būtų laikęsis pareigos patikrinti kredito gavėjo kreditingumą.


1972 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Fratelli Grassi fu Davide prieš Amministrazione delle finanze dello Stato italiano. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte d'appello di Brescia - Italija. # Byla 5-72.


title: 2011 m. spalio 6 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # medi GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo "deutschemedi.de" paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas "World of medi", ankstesni vaizdiniai ir žodiniai nacionaliniai prekių ženklai "medi.eu", "medi welt", "medi-Verband", "medi" ir ankstesnis komercinis bei bendrovės pavadinimas "medi" - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalis. # Byla T-247/10.

text:
      2011 m. spalio 6 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas medi prieš VRDT – Deutsche Medien Center (deutschemedi.de)
      (Byla T‑247/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „deutschemedi.de“ paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas „World of medi“, ankstesni vaizdiniai ir žodiniai nacionaliniai prekių ženklai
         „medi.eu“, „medi welt“, „medi-Verband“, „medi“ ir ankstesnis komercinis bei firmos pavadinimas „medi“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalis“

      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 22,
         38, 44, 49, 53 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. kovo 16 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1366/2008‑4), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Weihermüller & Voigtmann GmbH & Co. KG
               ir
               Deutsche Medi Präventions GmbH
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2010 m. kovo 16 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) ketvirtosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1366/2008‑4).

                  2.

                  	Priteisti iš VRDT, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengti medi GmbH & Co. KG bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Deutsche Medien Center GmbH padengia savo bylinėjimosi išlaidas.