title: 2008 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Coditel Brabant SA prieš Commune d’Uccle ir Région de Bruxelles-Capitale.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d’État - Belgija.#Viešieji pirkimai - Sutarčių sudarymo tvarka - Viešųjų paslaugų koncesija - Komunos kabelinės televizijos tinklo eksploatavimo koncesija - Komunos sudaryta koncesijos sutartis su kooperatine komunų bendrove - Skaidrumo pareiga - Sąlygos - Koncesiją suteikiančio subjekto vykdoma koncesininko kontrolė, analogiška jo tarnybų kontrolei.#Byla C-324/07.

text:
      Byla C‑324/07
      Coditel Brabant SA
      prieš
      Commune d’Uccle ir Région de Bruxelles-Capitale
      (Conseil d'État (Belgija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Viešieji pirkimai – Sutarčių sudarymo tvarka – Viešųjų paslaugų koncesija – Komunos kabelinės televizijos tinklo eksploatavimo koncesija – Komunos sudaryta koncesijos sutartis su kooperatine komunų bendrove – Skaidrumo pareiga – Sąlygos – Koncesiją suteikiančio subjekto vykdoma koncesininko kontrolė, analogiška jo paties tarnybų kontrolei“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvas paslaugų teikimas – Viešųjų paslaugų koncesija
      (EB 43 ir EB 49 straipsniai)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvas paslaugų teikimas – Viešųjų paslaugų koncesija
      (EB 43 ir EB 49 straipsniai)
      1.        EB 43 ir EB 49 straipsniai, lygybės ir nediskriminavimo dėl pilietybės principai bei iš jų išplaukianti skaidrumo pareiga
         nedraudžia viešosios valdžios subjektui be konkurso sudaryti su kooperatine komunų bendrove, kurios visi nariai yra viešosios
         valdžios subjektai, viešųjų paslaugų koncesijos sutarties, jeigu šie subjektai šią bendrovę kontroliuoja analogiškai kaip
         savo pačių tarnybas ir jeigu ši bendrovė didžiąją dalį veiklos vykdo kartu su šiais viešosios valdžios subjektais.

      Vertinant, ar koncesiją suteikiantis viešosios valdžios subjektas kontroliuoja koncesininką analogiškai kaip savo paties tarnybas,
         reikia atsižvelgti į visas teisės aktų nuostatas ir reikšmingas aplinkybes. Iš šio vertinimo turi išplaukti, kad koncesiją
         suteikiantis viešosios valdžios subjektas kontroliuoja koncesininką taip, jog gali daryti įtaką jo sprendimams. Kalbama apie
         galimybę daryti lemiamą įtaką koncesininko strateginiams tikslams ir svarbiems sprendimams.

      Šiuo atžvilgiu, kai su kooperatinės komunų bendrovės, kuri priklauso vien viešosios valdžios subjektams, veikla susiję sprendimai
         priimami per šios bendrovės įstatuose numatytus organus, kuriuos sudaro jos narių, viešosios valdžios subjektų, atstovai,
         tokių viešosios valdžios subjektų vykdomą šių sprendimų kontrolę galima pripažinti kaip leidžiančią jiems kontroliuoti bendrovę
         analogiškai kaip savo pačių tarnybas.

      (žr. 28, 42 punktus, rezoliucinės dalies 1–2 punktus)
      2.        Kai viešosios valdžios subjektas įstoja į kooperatinę komunų bendrovę, kurios visi nariai yra viešosios valdžios subjektai,
         siekdamas jai perduoti viešosios paslaugos valdymo teisę, valdžios subjektų, kurie yra šios bendrovės nariai, vykdoma šios
         bendrovės kontrolė tam, kad būtų laikoma analogiška jų pačių tarnybų kontrolei, gali būti vykdoma šiems valdžios subjektams
         veikiant kartu, prireikus priimant sprendimus balsų dauguma.

      Tokia kontrolė turi būti analogiška kontrolei, kurią šis valdžios subjektas vykdo savo paties tarnybų atžvilgiu, tačiau nebūtina,
         kad ši kontrolė sutaptų visais atžvilgiais. Svarbu, kad koncesininkas būtų veiksmingai kontroliuojamas, bet kontrolė nebūtinai
         turi būti individuali.

      Kai keli viešosios valdžios subjektai nusprendžia vykdyti su viešosiomis paslaugomis susijusias užduotis per bendrą koncesininką,
         paprastai neįmanoma, kad tik vienas šių subjektų kontroliuotų koncesininko priimamus sprendimus, nebent jam priklausytų didžioji
         dalis šio koncesininko kapitalo. Reikalauti, kad panašiu atveju viešosios valdžios subjekto vykdoma kontrolė būtų individuali,
         reikštų, kad daugeliu atvejų, kai šis subjektas ketintų prisijungti prie iš kitų viešosios valdžios subjektų sudaryto susivienijimo,
         kaip antai kooperatinės komunų bendrovės, turėtų būti skelbiamas konkursas.

      Tačiau toks rezultatas būtų nesuderinamas su Bendrijos viešųjų pirkimų ir koncesijų normų sistema. Iš tiesų viešosios valdžios
         subjektas turi galimybę įgyvendinti su viešuoju interesu susijusias užduotis savo paties administracinėmis, techninėmis ir
         kitomis priemonėmis ir neprivalo naudotis išorinių, jo tarnyboms nepriklausančių įmonių paslaugomis. Tokia galimybe imtis
         savo priemonių įgyvendinti su viešosiomis paslaugomis susijusias užduotis viešosios valdžios subjektai gali naudotis ir bendradarbiaudami
         su kitais viešosios valdžios subjektais.

      Todėl kai keliems viešosios valdžios subjektams priklauso koncesininkas, kuriam jie patiki vykdyti vieną iš savo su viešosiomis
         paslaugomis susijusių užduočių, jie šį koncesininką gali kontroliuoti ir veikdami kartu. Kalbant apie kolegialų organą, sprendimo
         priėmimo procedūra, t. y. kad jis priimamas balsų dauguma, neturi reikšmės.

      (žr. 46–51, 54 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. lapkričio 13 d.(*)

      „Viešieji pirkimai – Sutarčių sudarymo tvarka – Viešųjų paslaugų koncesija – Komunos kabelinės televizijos tinklo eksploatavimo koncesija – Komunos sudaryta koncesijos sutartis su kooperatine komunų bendrove – Skaidrumo pareiga – Sąlygos – Koncesiją suteikiančio subjekto vykdoma koncesininko kontrolė, analogiška jo paties tarnybų kontrolei“
      Byloje C‑324/07
      dėl 2007 m. liepos 3 d. Conseil d'État (Belgija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. liepos 12 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą byloje

      Coditel Brabant SA
      prieš
      Uccle komuną (Commune d’Uccle),

      Briuselio sostinės regioną (Région de Bruxelles-Capitale),

      dalyvaujant
      Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé),

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), J. Klučka ir A. Arabadjiev,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. balandžio 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Coditel Brabant SA, atstovaujamos advokatų F. Tulkens ir V. Ost,

      –        Uccle komunos, atstovaujamos advokato P. Coenraets,
      –        Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision(Brutélé), atstovaujamos advokatų N. Fortemps ir J. Bourtembourg,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J. C. Halleux, padedamo advokato B. Staelens,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Möller,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir Y. de Vries,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos B. Stromsky ir D. Kukovec,
      susipažinęs su 2008 m. birželio 4 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 43 ir 49 straipsnių, vienodo požiūrio ir nediskriminavimo dėl pilietybės
         principų bei iš jų išplaukiančios skaidrumo pareigos išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Coditel Brabant SA (toliau – Coditel) ir Uccle komunos, Briuselio sostinės regiono bei  Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision(Brutélé) (toliau – Brutélé) dėl to, kad Uccle komuna kabelinės televizijos tinklo valdymo teisę suteikė kooperatinei komunų bendrovei.

       Teisinis pagrindas
       Nacionalinės teisės aktai
      3        1986 m. gruodžio 22 d. Įstatyme dėl komunų asociacijų (1987 m. birželio 26 d. Moniteur belge, p. 9909, toliau – įstatymas dėl komunų asociacijų) nurodyta:

      „Laikydamosi šiame įstatyme numatytų sąlygų, siekdamos konkrečių komunos interesų kelios komunos gali steigti asociacijas.
         Tokios asociacijos toliau vadinamos komunų asociacijomis.“

      4        Šio įstatymo 3 straipsnyje numatyta:

      „Komunų asociacija yra viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo.  Neatsižvelgiant į jos teisinę formą ir tikslą,
         ji nevykdo komercinės veiklos.“

      5        Šio įstatymo 10 straipsnis išdėstytas taip:

      „Kiekviena komunų asociacija turi visuotinį susirinkimą, valdytojų tarybą ir komisarų kolegiją.“
      6        Pagal šio įstatymo 11 straipsnį:

      „Neatsižvelgiant į skirtingų šalių įnašus į įstatinį kapitalą, komunos išsaugo balsų daugumą ir pirmininkauja įvairiuose komunų
         asociacijų valdymo ir kontrolės organuose.“

      7        Įstatymo dėl komunų asociacijų 12 straipsnyje nurodyta:

      „Komunų asociacijų visuotinio susirinkimo narius skiria kiekvienos komunos taryba iš komunos tarybos narių, burmistro ir jo
         pavaduotojų.

      Visuotiniame susirinkime kiekvienos komunos balsų skaičius atitinka jos turimą akcijų skaičių.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        Nuo 1969 m. iki 1999 m. Uccle komuna savo teritorijoje leido Coditel įrengti ir eksploatuoti kabelinės televizijos tinklą. 1999 m. spalio 28 d. ši komuna nusprendė išpirkti šį tinklą nuo 2000 m.
         sausio 1 dienos.

      9        Šiuo tikslu tuo pačiu 1999 m. spalio 28 d. Sprendimu Uccle komuna pradėjo konkursą, siekdama su būsimu koncesininku sudaryti
         koncesijos sutartį dėl tinklo eksploatavimo. Paraiškas dalyvauti konkurse pateikė keturios bendrovės, įskaitant Coditel.

      10      2000 m. gegužės 25 d. Uccle komuna nusprendė nesudaryti kabelinės televizijos tinklo koncesijos sutarties ir šį tinklą parduoti.

      11      2000 m. rugsėjo 15 d. Bulletin des Adjudications buvo paskelbtas kvietimas potencialiems pirkėjams teikti pasiūlymus. Penkios bendrovės, įskaitant Coditel, pateikė savo pirkimo pasiūlymus. Kooperatinė komunų bendrovė Brutélé Uccle komunai pateikė ne pirkimo pasiūlymą, o pasiūlymą į ją įstoti kaip asocijuotajai narei.

      12      Nusprendusi, kad keturi iš penkių pasiūlymų yra nepriimtini ir vieninteliame priimtiname Coditel pasiūlyme nurodyta kaina neįprastai maža, 2000 m. lapkričio 23 d. Sprendimu Uccle komuna nusprendė neparduoti savo kabelinės
         televizijos tinklo.

      13      Be to, tuo pačiu 2000 m. lapkričio 23 d. Sprendimu Uccle komuna nusprendė įstoti į komunų bendrovę Brutélé, perleisdama jai kabelinės televizijos tinklo valdymo teisę.

      14      Šio sprendimo motyvuose, be kita ko, buvo pateikti šie argumentai:

      „Kadangi Brutélé Uccle komunai siūlo, jei bus nuspręsta prisijungti, jai vienai įkurti eksploatavimo pasektorį ir suteikti savarankiškumą
         priimant sprendimus.

      Kadangi šis savarankiškumas konkrečiai susijęs su:
      – platinamų programų pasirinkimu,
      – abonemento ir prijungimo tarifais,
      – investicijų ir darbų politika,
      – nuolaidų ir lengvatų suteikimu tam tikroms asmenų kategorijoms,
      –        kitų per tinklą perduodamų paslaugų pobūdžiu ir tvarka, galimybe patikėti komunų bendrovei vykdyti vadovaujantis komunos interesais
         darbus, suderinamus su jos nuostatuose apibrėžtu tikslu, kaip antai sukurti komunos intranetą, internetinę svetainę ir apmokyti
         šiuo tikslu personalą.

      Kadangi šiuo pagrindu:
      – Brutélé parengtų rezultatų suvestinę ir Uccle tinklo veiksmų planą,

      – Brutélé valdytojų taryboje Uccle atstovautų vienas valdytojas ir trys valdytojai Briuselio eksploatavimo sektoriaus taryboje, taip
         pat ji turėtų vieną revizorių ir komunos ekspertą.

      Kadangi Brutélé įsipareigoja aptarnauti visą Uccle tinklą ir padidinti tinklo pajėgumą, kad daugiausia per vienerius metus, komunai pageidaujant,
         būtų galima sukurti visas šias paslaugas:

      – išplėsti televizijos pasiūlą, sukuriant papildomas programas ir „kanalų paketus“,
      – pay per view programas,

      – prieigą prie interneto,
      – balso telefoniją,
      – sekimą vaizdo kameromis,
      – duomenų perdavimą dideliu greičiu.
      Kadangi siūlomą metinį mokestį sudaro:
      a) fiksuotas 10% mokestis nuo bazinių kabelinės televizijos abonentų įmokų (apskaičiuojamas atsižvelgiant į tai, kad yra 31 000 abonentų,
         o metinis abonento mokestis yra 3 400 BEF (be PVM ir autorių teisių mokesčių): 10 540 00000 BEF/per metus);

      b) 5 % mokestis nuo Canal + ir kanalų paketo apyvartos;

      c) visas pelnas, gautas už visas teikiamas paslaugas.“
      15      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Uccle komuna turėjo įsigyti 76 Brutélé akcijas, už kiekvieną sumokėdama 200 000 BEF. Be to, ši komuna paprašė suteikti jai galimybę bet kuriuo momentu vienašališkai
         išstoti iš  šios komunų asociacijos; ši galimybė jai buvo suteikta.

      16      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad  Brutélé yra kooperatinė komunų bendrovė, kurios nariai yra komunos, ir kad tai yra komunų asociacija, kurią išimtinai sudaro tik
         komunos. Privatūs subjektai negali būti jos nariai. Valdytojų tarybą sudaro komunų atstovai (daugiausia 3 iš kiekvienos komunos),
         paskirti iš komunų atstovų sudaryto visuotinio susirinkimo. Valdytojų taryba naudojasi didžiausiais įgaliojimais.

      17      Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad komunos suskirstytos į du sektorius, kurių vienas
         jungia Briuselio regiono komunas; šiuos sektorius galima suskirstyti į pasektorius. Kiekviename sektoriuje sudaroma sektoriaus
         taryba, kurią sudaro visuotinio susirinkimo, posėdžiaujančio atskirose grupėse, atstovaujančiose kiekvieno sektoriaus akcijų
         savininkams, komunos siūlymu paskirti valdytojai. Valdytojų taryba sektorių tarybai gali perduoti savo turimus įgaliojimus,
         kiek tai susiję su pasektorio problemomis, pavyzdžiui, tarifų taikymo tvarka, darbų ir investicijų programa, jų finansavimu,
         reklamos kampanija, taip pat, kiek tai susiję su bendromis įvairiems eksploatavimo sektorių sudarantiems pasektoriams būdingomis
         problemomis. Kiti Brutélé organai pagal įstatus yra visuotinis susirinkimas, kurio sprendimai privalomi visiems asociacijos nariams, generalinis direktorius,
         ekspertų kolegija, kurią sudaro komunų tarnautojai, kurių yra po vieną kiekvienam valdytojui ir kurie turi juos konsultuoti,
         bei komisarų‑revizorių kolegija. Generalinį direktorių, ekspertus ir komisarus skiria arba valdytojų taryba, arba visuotinis
         susirinkimas.

      18      Be to, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Brutélé didžiąją dalį savo veiklos vykdo kartu su savo nariais.

      19      2001 m. sausio 22 d. Coditel pareiškė ieškinį Conseil d’État (Belgija) dėl 2000 m. lapkričio 23 d. Sprendimo, kuriuo Uccle komuna įstojo į Brutélé, panaikinimo. Šiame ieškinyje Coditel šiai komunai pareiškė kaltinimus dėl įstojimo į Brutélé, kuriai buvo suteikta kabelinės televizijos tinklo valdymo teisė, nepalyginus tokio sprendimo teikiamos naudos su nauda,
         kuri būtų kilusi sudarius kabelinės televizijos tinklo koncesijos sutartį su kitu ūkio subjektu. Coditel tvirtino, kad taip veikdama Uccle komuna pažeidė Bendrijos teisėje įtvirtintą nediskriminavimo principą ir skaidrumo pareigą.

      20      Brutélé atmeta šį kaltinimą ir teigia, jog ji yra „tikroji“ komunų asociacija, kurios veikla skirta tik jos narėms komunoms, ir kad
         jos įstatai Uccle komunai, kaip eksploatavimo pasektoriui, leidžia šiame pasektoryje nedelsiant ir tiksliai kontroliuoti Brutélé veiklą, o ši kontrolė prilygsta jos vidaus tarnybų kontrolei.

      21      Conseil d’État mano, kad Uccle komunos narystė Brutélé Bendrijos teisės prasme yra ne viešasis paslaugų pirkimas, o viešųjų paslaugų koncesija. Nors tokiai koncesijai Bendrijos
         „viešųjų pirkimų“ direktyvos netaikomos, remiantis 2000 m. gruodžio 7 d. Teisingumo Teismo sprendime Telaustria ir Telefonadress (C‑324/98, Rink. p. I‑10745) minima Teisingumo Teismo praktika, nediskriminavimo dėl pilietybės principas įpareigoja sudarant
         koncesijos sutartį laikytis skaidrumo pareigos. Laikydamasi Bendrijos teisės reikalavimų, iš principo Uccle komuna turėjo
         paskelbti konkursą, kad įvertintų, ar jos kabelinės televizijos paslaugų koncesijos sutarties sudarymas su kitais ūkio subjektais
         nėra naudingesnė nei jos galiausiai pasirinkta alternatyva. Conseil d’État klausia, ar šių Bendrijos teisėje nustatytų reikalavimų galima nesilaikyti vadovaujantis 1999 m. lapkričio 18 d. Teisingumo
         Teismo sprendimu Teckal (C‑107/98, Rink. p. I‑8121), pagal kurį šie reikalavimai netaikomi, jeigu koncesiją suteikianti institucija kontroliuoja koncesininką
         ir šis didžiąją dalį savo veiklos vykdo kartu su ja.

      22      Tokiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „1.      Ar gali komuna be konkurso įstoti į kooperatinę bendrovę, kurios nariai išimtinai yra kitos komunos ir komunų asociacijos
         (vadinamoji tikroji komunų bendrovė), siekdama jai perduoti savo kabelinės televizijos tinklo valdymo teisę, jei bendrovė
         pagrindinę veiklą vykdo tik kartu su savo nariais ir jų naudai ir jei su tuo susijusius sprendimus priima valdytojų taryba
         ir sektorių tarybos, kurios yra įstatuose numatyti organai, sudaryti iš viešosios valdžios subjektų atstovų, priimančių savo
         sprendimus balsų dauguma ir neviršydami jiems suteiktų įgaliojimų?

      2.      Ar taip vykdoma kooperatinės bendrovės priimtų sprendimų kontrolė, kurią atlieka visi nariai per įstatuose numatytus organus
         ar tik jų dalis eksploatavimo sektorių arba pasektorių atveju, gali būti laikoma kontrole, analogiška savo tarnybų kontrolei?

      3.      Ar tam, kad toks valdymas ir kontrolė būtų laikomi analogiškais, kiekvienas asocijuotasis narys tokia teise privalo naudotis
         atskirai, ar pakanka to, kad tai gali daryti asocijuotųjų narių dauguma?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      23      Atsižvelgiant į tai, kad pirmasis ir antrasis klausimai yra susiję, juos reikia nagrinėti kartu.

      24      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad įstodama į Brutélé Uccle komuna jai suteikė savo kabelinės televizijos tinklo valdymo teisę. Taip pat matyti, kad Brutélé atlyginimą gauna ne iš komunos, o jį sudaro šiuo tinklu besinaudojančių asmenų mokamos įmokos. Šis atlyginimo būdas leidžia
         manyti, kad tai yra viešųjų paslaugų koncesija. (2005 m. spalio 13 d. Sprendimas Parking Brixen, C‑458/03, Rink. p. I‑8585, 40 punktas).

      25      Viešųjų paslaugų koncesijų sutartims netaikoma klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms galiojusi 1992 m. birželio 18 d. Tarybos
         direktyva 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1). Nepaisant to, jog ši
         direktyva tokioms sutartims netaikoma, jas sudarantys viešosios valdžios subjektai privalo laikytis pagrindinių EB sutarties
         normų, nediskriminavimo dėl pilietybės ir vienodo požiūrio principų bei iš jų išplaukiančio skaidrumo principo (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Telaustria ir Telefonadress 60–62 punktus; 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Coname, C‑231/03, Rink. p. I‑7287, 16–19 punktus). Skaidrumo reikalavimas nebūtinai įpareigoja skelbti konkursą, tačiau koncesiją
         suteikianti institucija privalo užtikrinti kiekvienam galimam koncesininkui pakankamą viešumo laipsnį, leidžiantį atverti
         viešųjų paslaugų koncesijas konkurencijai bei kontroliuoti koncesijos suteikimo procedūros nešališkumą (šiuo klausimu žr.
         minėto sprendimo Telaustria ir Telefonadress 62 punktą bei minėto sprendimo Coname 21 punktą).

      26      Tačiau EB 12, 43 ir 49 straipsniuose nustatytos taisyklės ir jomis konkrečiai išreikšti bendrieji principai netaikomi, jeigu
         koncesiją suteikianti institucija kontroliuoja koncesininką analogiškai kaip savo tarnybas ir jeigu šis subjektas didžiąją
         dalį savo veiklos vykdo kartu su valdžios institucija ar institucijomis, kuriai jis priklauso (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Teckal 50 punktą ir minėto sprendimo Parking Brixen 62 punktą).

      27      Kiek tai susiję su antrąja sąlyga, nacionalinis teismas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodė, kad Brutélé didžiąją dalį savo veiklos vykdė kartu su savo nariais. Todėl reikia išnagrinėti pirmosios sąlygos turinį, t. y. ar koncesiją
         suteikiantis viešosios valdžios subjektas (‑ai) kontroliuoja koncesininką analogiškai kaip savo tarnybas.

      28      Vertinant, ar koncesiją suteikiantis viešosios valdžios subjektas kontroliuoja koncesininką analogiškai kaip savo paties tarnybas,
         reikia atsižvelgti į visas teisės aktų nuostatas ir reikšmingas aplinkybes. Iš šio vertinimo turi išplaukti, kad koncesiją
         suteikiantis viešosios valdžios subjektas kontroliuoja koncesininką taip, jog gali daryti įtaką jo sprendimams. Kalbama apie
         galimybę daryti lemiamą įtaką koncesininko strateginiams tikslams ir svarbiems sprendimams (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Parking Brixen 65 punktą ir 2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo Carbotermo ir Consorzio Alisei, C‑340/04, Rink. p. I‑4137, 36 punktą).

      29      Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, reikia išnagrinėti šias atitinkamas aplinkybes: pirma,
         tai, kad koncesininkas turi kapitalą, antra, sprendimų priėmimo organų sudėtį bei, trečia, valdytojų tarybai suteiktų įgaliojimų
         apimtį.

      30      Kalbant apie pirmąją šių aplinkybių, reikia priminti, kad koncesiją suteikiantis viešosios valdžios subjektas negali kontroliuoti
         koncesininko analogiškai kaip savo tarnybų, jeigu privačiai įmonei priklauso šio koncesininko kapitalo dalis (šiuo klausimu
         žr. 2005 m. sausio 11 d. Sprendimo Stadt Halle ir RPL Lochau, C‑26/03, Rink. p. I‑1, 49 punktą).

      31      Atvirkščiai, tai, kad koncesiją suteikiančiam viešosios valdžios subjektui, vienam ar kartu su kitais viešosios valdžios subjektais,
         priklauso visas bendrovės koncesininkės kapitalas, iš principo gali reikšti, kad viešosios valdžios subjektas šią bendrovę
         kontroliuoja analogiškai kaip savo tarnybas (minėto sprendimo Carbotermo ir Consorzio Alisei 37 punktas ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Asemfo, C‑295/05, Rink. p. I‑2999, 57 punktas).

      32      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą  matyti, kad pagrindinėje byloje koncesininkas – tai kooperatinė komunų
         bendrovė, kurios nariai yra komunos ir kad tai komunų asociacija, kurią išimtinai sudaro tik komunos, o privatūs subjektai
         negali būti jos nariai.

      33      Antra, iš bylos medžiagos matyti, kad Brutélé valdytojų tarybą sudaro komunų atstovai, renkami iš komunų atstovų sudarytame visuotiniame susirinkime. Šiuos atstovus pagal
         Įstatymo dėl komunų asociacijų 12 straipsnį skiria kiekvienos komunos taryba iš komunos tarybos narių, burmistro ir jo pavaduotojų.

      34      Tai, kad Brutélé sprendimų priėmimo organus sudaro jos narių, viešosios valdžios subjektų, atstovai, reiškia, kad šie subjektai kontroliuoja
         Brutélé sprendimų priėmimo organus ir taip gali daryti lemiamą įtaką jos strateginiams tikslams ir svarbiems sprendimams.

      35      Trečia, iš bylos medžiagos matyti, kad Brutélé valdytojų taryba turi didžiausius įgaliojimus. Būtent ji nustato tarifus. Be to, ji turi teisę, nors ir neprivalo, pavesti
         kiekvieno sektoriaus ar pasektorio tarybai išspręsti šio sektoriaus ar pasektorio problemą.

      36      Taigi kyla klausimas, ar dėl šios priežasties Brutélé tapo orientuota į rinką ir įgijo savarankiškumą, dėl kurio susilpnėjo jos narių, viešosios valdžios subjektų, vykdoma kontrolė.

      37      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Brutélé buvo įsteigta ne kaip akcinė ar uždaroji akcinė bendrovė, galinti siekti nuo jos akcininkų nepriklausančių tikslų, bet kaip
         kooperatinė komunų bendrovė, kuriai taikomas įstatymas dėl komunų asociacijų. Be to, pagal šio įstatymo 3 straipsnį komunų
         asociacijos negali vykdyti komercinės veiklos.

      38      Iš šio įstatymo, kurį papildo Brutélé įstatai, matyti, jog šios bendrovės tikslas – įgyvendinti komunos intereso užduotį, dėl kurios ji ir buvo įsteigta, ir kad
         ja nesiekiama kitų nei jos narių, viešosios valdžios institucijų, siekiamų tikslų.

      39      Su sąlyga, kad faktines aplinkybes turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, darytina išvada,
         jog, nepaisant didelių valdytojų tarybos įgaliojimų apimties, Brutélé neturi tokio savarankiškumo, kad jos narės komunos negalėtų jos kontroliuoti analogiškai kaip savo tarnybų.

      40      Šie argumentai a fortiori taikomi, kai sektoriaus ar pasektorio valdytojai su kooperatinės komunų bendrovės veikla susijusius sprendimus priima laikydamiesi
         valdytojų tarybos suteiktų įgaliojimų. Kai viena ar kelios komunos narės pripažįstamos sudarančiomis šios bendrovės veiklos
         sektorių ar pasektorių, šių komunų vykdoma sektoriaus ar pasektorio taryboms pavestų klausimų kontrolė yra dar griežtesnė
         nei vykdoma kartu su visais šios bendrovės nariais per plenarinius organus.

      41      Iš to, kas išdėstyta, su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikrins faktus, kiek tai susiję
         su nagrinėjamos kooperatinės komunų bendrovės savarankiškumo apimtimi, darytina išvada, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios
         susiklostė pagrindinėje byloje, tokios kooperatinės komunų bendrovės narių, viešosios valdžios subjektų, per įstatuose numatytus
         organus vykdomą šios bendrovės priimamų sprendimų kontrolę galima pripažinti kaip leidžiančią jiems kontroliuoti bendrovę
         analogiškai kaip savo tarnybas.

      42      Todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip:

      –        EB 43 ir 49 straipsniai, lygybės ir nediskriminavimo dėl pilietybės principai bei iš jų išplaukianti skaidrumo pareiga nedraudžia
         viešosios valdžios subjektui be konkurso sudaryti su kooperatine komunų bendrove, kurios visi nariai yra viešosios valdžios
         subjektai, viešųjų paslaugų koncesijos sutarties, jeigu šie subjektai šią bendrovę kontroliuoja analogiškai kaip savo pačių
         tarnybas ir jeigu ši bendrovė didžiąją dalį savo veiklos vykdo kartu su šiais viešosios valdžios subjektais.

      –        Su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikrins faktus, kiek tai susiję su nagrinėjamos kooperatinės
         komunų bendrovės savarankiškumo apimtimi, tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, kuomet su kooperatinės
         komunų bendrovės, kuri priklauso vien viešosios valdžios subjektams, veikla susiję sprendimai priimami per šios bendrovės
         įstatuose numatytus organus, kuriuos sudaro jos narių, viešosios valdžios subjektų, atstovai, tokių viešosios valdžios subjektų
         vykdomą šių sprendimų kontrolę galima pripažinti kaip leidžiančią jiems kontroliuoti bendrovę analogiškai kaip savo pačių
         tarnybas.

       Dėl trečiojo klausimo
      43      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar kai viešosios valdžios
         subjektas įstoja į kooperatinę komunų bendrovę, kurios visi nariai yra viešosios valdžios subjektai, siekdamas jai pavesti
         viešosios paslaugos valdymo teisę, tam, kad šioje bendrovėje dalyvaujančių valdžios subjektų vykdomą jos kontrolę būtų galima
         pripažinti analogiška jų tarnybų kontrolei, ją turi vykdyti kiekvienas šių viešosios valdžios subjektų, ar jie kontrolę gali
         vykdyti kartu, prireikus sprendimus priimdami balsų dauguma.

      44      Viena vertus, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką kai koncesininką valdo keli viešosios valdžios
         subjektai, sąlyga, susijusi su didžiąja dalimi jos veiklos, gali būti įvykdyta atsižvelgiant į šios bendrovės vykdomą veiklą
         kartu su visais šiais subjektais (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Carbotermo ir Consorzio Alisei 70 ir 71 punktus ir minėto sprendimo Asemfo 62 punktą).

      45      Šią teismų praktiką pagrindžiančius motyvus atitiktų pripažinimas, kad sąlyga, jog viešosios valdžios subjektai vykdo kontrolę,
         taip pat gali būti laikoma įvykdyta atsižvelgus į viešosios valdžios subjektų kartu vykdomą jiems priklausančio koncesininko
         kontrolę.

      46      Pagal teismų praktiką reikalaujama, kad koncesiją suteikiantis subjektas koncesininką kontroliuotų analogiškai kaip savo tarnybas,
         tačiau nebūtina, kad ši kontrolė sutaptų visais atžvilgiais (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Parking Brixen 62 punktą). Svarbu, kad koncesininkas būtų veiksmingai kontroliuojamas, bet kontrolė nebūtinai turi būti individuali.

      47      Kita vertus, kai keli viešosios valdžios subjektai nusprendžia vykdyti su viešosiomis paslaugomis susijusias užduotis per
         bendrą koncesininką, paprastai neįmanoma, kad tik vienas šių subjektų kontroliuotų koncesininko priimamus sprendimus, nebent
         jam priklausytų didžioji dalis šio koncesininko kapitalo. Reikalauti, kad panašiu atveju viešosios valdžios subjekto vykdoma
         kontrolė būtų individuali, reikštų, kad daugeliu atvejų, kai šis subjektas ketintų prisijungti prie iš kitų viešosios valdžios
         subjektų sudaryto susivienijimo, kaip antai kooperatinės komunų bendrovės, turėtų būti skelbiamas konkursas.

      48      Tačiau toks rezultatas būtų nesuderinamas su Bendrijos viešųjų pirkimų ir koncesijų normų sistema. Iš tiesų priimta, kad viešosios
         valdžios subjektas turi galimybę įgyvendinti su viešuoju interesu susijusias užduotis savo paties administracinėmis, techninėmis
         ir kitomis priemonėmis ir neprivalo naudotis išorinių, jo tarnyboms nepriklausančių, įmonių paslaugomis (minėto sprendimo
         Stadt Halle ir RPL Lochau 48 punktas).

      49      Tokia galimybe imtis savo priemonių įgyvendinti su viešosiomis paslaugomis susijusias užduotis viešosios valdžios subjektai
         gali naudotis ir bendradarbiaudami su kitais viešosios valdžios subjektais (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Asemfo 65 punktą).

      50      Todėl reikia pripažinti, kad kai keliems viešosios valdžios subjektams priklauso koncesininkas, kuriam jie patiki vykdyti
         vieną iš savo su viešosiomis paslaugomis susijusių užduočių, jie šį koncesininką gali kontroliuoti ir veikdami kartu.

      51      Kalbant apie kolegialų organą, sprendimo priėmimo procedūra, t. y. kad jis priimamas balsų dauguma, neturi reikšmės.

      52      Tokios išvados nepaneigia ir minėtas sprendimas Coname. Akivaizdu, kad šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, jog 0,97 % kapitalo yra per mažai, kad savivaldybė galėtų kontroliuoti
         koncesininko vykdomos viešosios paslaugos administravimą (žr. minėto sprendimo Coname 24 punktą). Vis dėlto šiame minėto sprendimo punkte Teisingumo Teismas nesiekė atsakyti į klausimą, ar tokią kontrolę galima
         vykdyti veikiant kartu.

      53      Be to, vėliau priimtame sprendime Asemfo (56–61 punktai) Teisingumo Teismas pripažino, kad tam tikromis aplinkybėmis sąlyga dėl viešosios valdžios subjekto vykdomos
         kontrolės gali būti laikoma įvykdyta, kai šis subjektas turi tik 0,25 % viešosios įmonės kapitalo.

      54      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad kai viešosios valdžios subjektas įstoja į kooperatinę komunų bendrovę,
         kurios visi nariai yra viešosios valdžios subjektai, siekdamas jai perduoti viešosios paslaugos valdymo teisę, valdžios subjektų,
         esančių šios bendrovės nariais, vykdoma šios bendrovės kontrolė tam, kad būtų laikoma analogiška jų pačių tarnybų kontrolei,
         gali būti vykdoma šiems valdžios subjektams veikiant kartu, prireikus priimant sprendimus balsų dauguma.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      55      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 43 ir EB 49 straipsniai, lygybės ir nediskriminavimo dėl pilietybės principai bei iš jų išplaukianti skaidrumo pareiga
            nedraudžia viešosios valdžios subjektui be konkurso sudaryti su kooperatine komunų bendrove, kurios visi nariai yra viešosios
            valdžios subjektai, viešųjų paslaugų koncesijos sutarties, jeigu šie subjektai šią bendrovę kontroliuoja analogiškai kaip
            savo pačių tarnybas ir jeigu ši bendrovė didžiąją dalį veiklos vykdo kartu su šiais viešosios valdžios subjektais.
      2.      Su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikrins faktus, kiek tai susiję su nagrinėjamos kooperatinės
            komunų bendrovės savarankiškumo apimtimi, tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, kuomet su kooperatinės
            komunų bendrovės, kuri priklauso vien viešosios valdžios subjektams, veikla susiję sprendimai priimami per šios bendrovės
            įstatuose numatytus organus, kuriuos sudaro jos narių, viešosios valdžios subjektų, atstovai, tokių viešosios valdžios subjektų
            vykdomą šių sprendimų kontrolę galima pripažinti kaip leidžiančią jiems kontroliuoti bendrovę analogiškai kaip savo pačių
            tarnybas.
      3.      Kai viešosios valdžios subjektas įstoja į kooperatinę komunų bendrovę, kurios visi nariai yra viešosios valdžios subjektai,
            siekdamas jai perduoti viešosios paslaugos valdymo teisę, valdžios subjektų, esančių šios bendrovės nariais, vykdoma šios
            bendrovės kontrolė tam, kad būtų laikoma analogiška jų pačių tarnybų kontrolei, gali būti vykdoma šiems valdžios subjektams
            veikiant kartu, prireikus priimant sprendimus balsų dauguma.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1987 m. gegužės 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Byla 186/85.


2015 m. vasario 26 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Costa Crociere SpA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-388/13.


title: 2013 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Isdin SA prieš Bial-Portela & Cª SA.#Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ZEBEXIR paraiška – Ankstesnis žodinis prekių ženklas ZEBINIX – Santykiniai atmetimo pagrindai – Reglamentas (EB) Nr. 207/2009 – 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Pareiga motyvuoti.#Byla C-597/12 P.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑597/12 P
            dėl 2012 m. gruodžio 18 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
            Isdin SA , įsteigta Barselonoje (Ispanija), atstovaujama abogados G. Marín Raigal ir P. López Ronda,
            apeliantė,
            dalyvaujant kitoms proceso šalims:
            Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) , atstovaujamai P. Geroulakos,
            atsakovei pirmojoje instancijoje,
            Bial-Portela & Cª SA , įsteigtai São Mamede do Coronado (Portugalija),
            ieškovei pirmojoje instancijoje,
            TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas G. Arestis, teisėjai J.‑C. Bonichot ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Apeliaciniu skundu Isdin SA  (toliau – Isdin ) prašo panaikinti 2012 m. spalio 9 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Bial-Portela prieš VRDT – Isdin (ZEBEXIR) (T‑366/11, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas panaikino 2011 m. balandžio 6 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1212/2009‑1), susijusį su protesto procedūra tarp Bial-Portela & C a SA  (toliau – Bial-Portela ) ir Isdin  (toliau – ginčijamas sprendimas).
            Ginčo aplinkybės
            2. Skundžiamo sprendimo 1–9 punktuose pateikiama tokia ginčo aplinkybių santrauka:
            „1 2008 m. balandžio 4 d. [ Isdin ], remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), kuris buvo panaikintas [ir pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1)], pateikė [VRDT] Bendrijos prekių ženklo paraišką. Ši paraiška buvo susijusi su žodinio žymens ZEBEXIR registracija.
            2 Prekės, kurioms prašyta įregistruoti prekių ženklą, priskirtos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti (toliau – Nicos sutartis) 3 ir 5 klasių ir atitinka šį aprašymą:
            – 3 klasė: „Balinimo preparatai ir kitos skalbimo medžiagos; valymo, poliravimo, šveitimo ir švitrinamojo apdirbimo preparatai; muilas; parfumerija, eteriniai aliejai, kosmetika, plaukų losjonai; dantų milteliai ir pastos“,
            – 5 klasė: „Farmacijos ir veterinarijos preparatai; higienos preparatai medicinos reikmėms; dietinis maistas ir dietinės medžiagos medicinos reikmėms, kūdikių maistas; pleistrai, tvarsliava; dantų plombavimo ir dantų išlajų gamybos medžiagos; dezinfekavimo preparatai; kenkėjų naikinimo preparatai; fungicidai, herbicidai“.
            3 Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2008 m. birželio 16 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 24/2008.
            4 2008 m. rugsėjo 9 d. [ Bial-Portela ], remdamasi Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu [dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas), padavė protestą dėl minėto prekių ženklo registracijos.
            5 Protestas buvo grindžiamas ankstesniu žodiniu Bendrijos prekių ženklu ZEBINIX, kurio paraiška pateikta 2003 m. spalio 28 d. ir kuris 2005 m. kovo 14 d. įregistruotas 3, 5 ir 42 klasių prekėms, kurios pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka šį aprašymą:
            – 3 klasė: „Balinimo preparatai ir kitos skalbimo medžiagos; valymo, poliravimo, šveitimo ir švitrinamojo apdirbimo preparatai; muilas; parfumerija, eteriniai aliejai, kosmetika, plaukų losjonai; dantų milteliai ir pastos“,
            – 5 klasė: „Farmacijos, veterinarijos ir higienos preparatai; dietinis maistas ir dietinės medžiagos medicinos reikmėms, kūdikių maistas; pleistrai, tvarsliava; dantų plombavimo ir dantų išlajų gamybos medžiagos; dezinfekavimo preparatai; kenkėjų naikinimo preparatai; fungicidai, herbicidai“,
            – 42 klasė: „Mokslo ir technologijų paslaugos ir su tuo susiję tyrimai ir projektavimas; pramoninės analizės ir tyrimų paslaugos“.
            6 Protestas buvo pateiktas dėl visų registracijos paraiškoje nurodytų prekių.
            7 2009 m. rugsėjo 3 d. sprendimu Protestų skyrius atmetė protestą dėl visų prekių ir nurodė, kad nėra galimybės supainioti žymenų, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą.
            8 2009 m. spalio 13 d. [ Bial-Portela ], vadovaudamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, pateikė apeliaciją VRDT dėl Protestų skyriaus sprendimo.
            9 [Ginčijamu sprendimu] VRDT pirmoji apeliacinė taryba atmetė [ Bial-Portela ] protestą. Ji nusprendė, kad atitinkamą visuomenę sudaro visi Europos Sąjungos vartotojai ir kad ankstesniu prekių ženklu ir prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos prekės yra tapačios. Ji nurodė, kad, nepaisant vienodų elementų, konkrečiai kalbant pirmojo skiemens ir trijų pirmųjų raidžių, nagrinėjami žymenys sukuria skirtingus bendrus fonetinius ir vizualius įspūdžius. Apeliacinė taryba nusprendė, kad konceptualus palyginimas nedaro įtakos žymenų panašumo vertinimui, o vizualūs ir fonetiniai skirtumai yra pakankamai dideli, todėl supainiojimo galimybė negalima net ir tapačių prekių atveju.“
            Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
            3. 2011 m. liepos 6 d. Bial-Portela pateikė Bendrojo Teismo kanceliarijai ieškinį, kuriuo prašė, pirma, panaikinti ginčijamą sprendimą ir, antra, įpareigoti VRDT atsisakyti įregistruoti nagrinėjamą prekių ženklą.
            4. Savo ieškiniui pagrįsti Bial-Portela  pateikė vienintelį ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.
            5. Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas, pirma, nusprendė, kad Bial-Portela pateiktas prašymas įpareigoti yra nepriimtinas, ir, antra, pritarė Bial-Portela  nurodytam vieninteliam pagrindui ir panaikino ginčijamą sprendimą. Šiuo klausimu jis:
            – minėto sprendimo 18 punkte nusprendė, kad atitinkamą visuomenę sudaro pakankamai informuoti, protingai pastabūs ir nuovokūs vidutiniai Sąjungos vartotojai,
            – to paties sprendimo 19 punkte nusprendė, kad nagrinėjamais prekių ženklais žymimos prekės yra tapačios,
            – skundžiamo sprendimo 26 ir 27 punktuose nusprendė, kad vizualių skirtumų, kuriuos sukuria centrinės ir galinės žymenų, dėl kurių kilo ginčas, dalys, nepakanka tam, kad būtų nuslopintas panašumo įspūdis, kurį sukuria vienoda šių žymenų priekinė dalis, ir todėl, priešingai, nei nurodė Apeliacinė taryba, minėti žymenys, vertinat jų visumą, yra vizualiai panašūs,
            – minėto sprendimo 32–34 punktuose nusprendė, kad pirmasis skiemuo yra vienodas abiejuose nagrinėjamuose prekių ženkluose, kad antrieji skiemenys yra skirtingi, bet panašūs savo skambesiu ir kad tretieji skiemenys skiriasi, bet juose yra tos pačios raidės „i“ ir „x“, iš kurių antroji yra aiškiai atpažįstama; taigi, vertinant jų visumą, nagrinėjamų prekių ženklų fonetiniai skirtumai neleidžia paneigti, kad esama tam tikro fonetinio panašumo,
            – to paties sprendimo 35 punkte nusprendė, kad abu žymenys, dėl kurių kilo ginčas, nieko nereiškia atitinkamose kalbose ir kad todėl konceptualus palyginimas nesvarbus lyginant šiuos žymenis.
            6. Konkrečiai dėl bendro galimybės supainioti vertinimo skundžiamo sprendimo 40 punkte Bendrasis Teismas nusprendė:
            „Taigi, priešingai, nei konstatavo Apeliacinė taryba, žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra vidutiniškai panašūs vizualiai. Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į tai, kad prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, pažymėtos 3 klasės prekės ir didelė dalis 5 klasės prekių (t. y. kūdikių maistas, pleistrai, tvarsliava, dezinfekavimo preparatai, kenkėjų naikinimo preparatai, fungicidai ir herbicidai), paprastai parduodamos prekybos centruose, todėl vartotojai jas renkasi apžiūrėję jų pakuotes, todėl vizualus žymenų panašumas ypač svarbus. Taigi darytina išvada, kad yra galimybė supainioti prašomą įregistruoti prekių ženklą ir ankstesnį prekių ženklą.“
            Šalių reikalavimai
            7. Isdin ir VRDT Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą ir priteisti iš Bial-Portela apeliaciniame procese patirtas bylinėjimosi išlaidas. Be to, Isdin Teisingumo Teismo prašo patvirtinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo atmetamas Bial-Portela protestas.
            Dėl apeliacinio skundo
            8. Dėl skundžiamo sprendimo Isdin remiasi penkiais pagrindais, susijusiais su ginčijamo sprendimo iškraipymu, faktinių aplinkybių iškraipymu, teisių į gynybą pažeidimu ir dviem Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimais. Atsiliepime į apeliacinį skundą VRDT tvirtina, kad pritaria antrajam ir penktajam pagrindams, ir nurodo, kad penktasis pagrindas yra susijęs su Bendrojo Teismo pareigos motyvuoti pažeidimu.
            9. Visų pirma reikia išnagrinėti penktąjį Isdin apeliacinio skundo pagrindą.
            Šalių argumentai
            10. Remdamasi penktuoju pagrindu Isdin nurodo, kad Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą, nes skundžiamo sprendimo 40 punkte neteisingai taikė teismų praktiką dėl visapusio galimybės supainioti vertinimo.
            11. Šiuo klausimu Isdin pažymi, jog Bendrasis Teismas nurodė, kad žymenų vizualus panašumas svarbus kai kurioms Nicos sutarties 5 klasės prekėms, žymimoms prašomu įregistruoti prekių ženklu, tačiau visai nesvarbus kitoms prekėms, ir nusprendė, kad dėl tokio vizualaus panašumo yra galimybė supainioti visas minėtu prekių ženklu žymimas šios klasės prekes.
            12. Tačiau, Isdin  nuomone, Bendrasis Teismas nenurodė vizualaus panašumo arba jo nebuvimo svarbos kitoms minėtos 5 klasės prekėms, žymimoms prašomu įregistruoti prekių ženklu, todėl išvada dėl galimybės supainioti negali būti laikoma apimančia šias prekes. Taigi nagrinėjamų prekių ženklų supainiojimo galimybės vertinimą Bendrasis Teismas atliko neatsižvelgdamas į visus šiai bylai svarbius veiksnius.
            13. VRDT perėmė Isdin  pateiktus argumentus. Ji patikslino, kad net jeigu Bendrojo Teismo argumentai būtų pripažinti teisingais ir tinkamais aiškiai Bendrojo Teismo nurodytoms prekėms, taip nebūtų tuo atveju, kai kalbama apie kitas Nicos sutarties 5 klasės prekes, t. y. „farmacijos, veterinarijos ir higienos preparatus, dietinį maistą ir dietines medžiagas medicinos reikmėms, pleistrus, tvarsliavą, dantų plombavimo ir dantų išlajų gamybos medžiagas“, kuriomis prekiaujama ne prekybos centruose, o vaistinėse, kur vizualus panašumas nesvarbus.
            14. Todėl VRDT mano, kad tvirtinimas, jog „žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra vidutiniškai panašūs vizualiai“, dėl daugelio 5 klasės prekių yra vienintelis skundžiamo sprendimo motyvas, susijęs su bendru galimybės supainioti vertinimu. Taigi toks motyvas yra pernelyg bendro pobūdžio ir abstraktus, todėl nepakankamas tam, kad paaiškintų, dėl kokios priežasties šis panašumo lygis gali suklaidinti vartotojus dėl nagrinėjamų prekių kilmės. Taigi VRDT mano, kad ta skundžiamo sprendimo dalis, kurioje kalbama apie galimybę supainioti, yra nepakankamai motyvuota.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            15. Reikia konstatuoti, kad, remdamasi penktuoju pagrindu, Isdin Teisingumo Teismo prašo, kaip teisingai nurodė VRDT, taikyti Bendrajam Teismui sankciją už nepakankamą motyvavimą taikant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą.
            16. Remiantis minėta nuostata, ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankste snį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms abu prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.
            17. Šiuo klausimu iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad galimybė suklaidinti, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą, yra galimybė, kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės ar paslaugos yra pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba tam tikrais atvejais ekonomiškai susijusių įmonių (žr. 2007 m. birželio 12 d. Sprendimo VRDT prieš Shaker , C‑334/05 P, Rink. p. I‑4529, 33 punktą; 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Nestlé prieš VRDT , C‑193/06 P, 32 punktą ir 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Union Investment Privatfonds prieš UniCredito Italiano, C‑317/10 P, Rink. p. I‑5471, 53 punktą).
            18. Siekiant nustatyti, ar yra galimybė suklaidinti visuomenę, reikia atlikti visapusį vertinimą, atsižvelgiant į visus konkrečiam atvejui svarbius veiksnius (šiuo klausimu žr. 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo SABEL , C‑251/95, Rink. p. I‑6191, 22 punktą; minėto Sprendimo VRDT prieš Shaker , minėto Sprendimo Nestlé prieš VRDT  33 punktą).
            19. Pagal taip pat nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką visapusis galimybės supainioti vertinimas, kiek jis susijęs su vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu nagrinėjamų prekių ženklų panašumu, turi būti pagrįstas bendru jų daromu įspūdžiu, atsižvelgiant, visų pirma į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus. Tai, kaip vidutinis nagrinėjamų prekių ar paslaugų vartotojas suvokia prekių ženklus, yra lemiamas kriterijus visapusiškai vertinant minėtą galimybę. Tačiau paprastai vidutinis vartotojas prekių ženklą suvokia kaip visumą ir nenagrinėja jo atskirų detalių (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų SABEL  23 punktą, VRDT prieš Shaker  35 punktą ir Nestlé prieš VRDT  34 punktą).
            20. Siekiant įvertinti atitinkamų prekių ženklų panašumo lygį, reikia nustatyti, kiek jie panašūs vizualiai, pagal skambesį ir konceptualiai, ir prireikus įvertinti svarbą, kurią būtina suteikti šiems skirtingiems elementams, atsižvelgiant į nagrinėjamų prekių ar paslaugų kategoriją ir sąlygas, kuriomis prekiaujama šioms prekėmis ar paslaugomis (minėto sprendimo VRDT prieš Shaker 36 punktas, 2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Ferrero prieš VRDT , C‑552/09 P, Rink. p. I‑2063, 85 punktas).
            21. Be to, kaip matyti iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį ir 53 straipsnio pirmą pastraipą Bendrajam Teismui tenkanti motyvavimo pareiga neįpareigoja šio teismo pateikti detalaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių pateiktą argumentą. Taigi motyvavimas gali būti numanomas, jeigu jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, kuo pagrįstas Bendrojo Teismo sprendimas, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę pagal pateiktą apeliacinį skundą (žr., be kita ko, 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo A2A prieš Komisiją , C‑320/09 P, 97 punktą).
            22. Šiuo atveju iš skundžiamo sprendimo, ypač iš jo 40 punkto, matyti, kad vertindamas nagrinėjamų prekių ženklų panašumo lygį Bendrasis Teismas atsižvelgė į prekybos sąlygas, kurios, jo nuomone, yra svarbesnės, kai kalbama apie kūdikių maistą, tvarsliavą, dezinfekavimo preparatus, kenkėjų naikinimo preparatus, fungicidus ir herbicidus, priskiriamus prie Nicos sutarties 5 klasės.
            23. Tačiau net jeigu šios prekybos sąlygos iš tikrųjų svarbesnės šioms prekėms (tokį tvirtinimą ginčijo Isdin  ir VRDT), reikia konstatuoti, kad, kaip teisingai nurodė Isdin  ir VRDT, tokio aiškinimo nepakanka, kai kalbama apie kitas minėtas 5 klasės prekes, nurodytas nagrinėjamo prekių ženklo paraiškoje.
            24. Iš skundžiamo sprendimo 40 punkto, kuriame nurodyta tik didelė dalis prie 5 klasės priskiriamų prekių (t. y. kūdikių maistas, tvarsliava, dezinfekavimo preparatai, kenkėjų naikinimo preparatai, fungicidai ir herbicidai), formuluotės matyti, kad argumentai, kuriuos Bendrasis Teismas pateikė dėl išvardytų prekių, neapima kitų minėtos klasės prekių. Tačiau Bendrasis Teismas panaikino ginčijamą sprendimą dėl visų Nicos sutarties 5 klasės prekių.
            25. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad atmetimo pagrindų vertinimas turi būti atliekamas dėl kiekvienos prekės ar paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą (šiuo klausimu žr. 2007 m. vasario 15 d. Sprendimo BVBA Management, Training en Consultancy , C‑239/05, Rink. p. I‑1455, 34 punktą).
            26. Teisingumo Teismas pripažino, kad kai tas pats atsisakymo pagrindas taikomas prekių ar paslaugų kategorijai ar grupei, dėl visų nurodytų prekių ir paslaugų gali būti pateikiami bendri motyvai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo BVBA Management, Training en Consultancy  37 punktą ir 2012 m. kovo 21 d. Nutarties Fidelio prieš VRDT , C‑87/11 P, 43 punktą).
            27. Tačiau tokia galimybė apima tik tas prekes ar paslaugas, kurios pakankamai tiesiogiai ir konkrečiai susijusios tiek, kad sudaro gana homogeninę prekių ar paslaugų kategoriją ar grupę. Vien aplinkybės, kad atitinkamos prekės ar paslaugos priklauso prie tos pačios Nicos sutarties klasės, šiuo klausimu nepakanka, nes šios klasės dažnai apima labai įvairias, nebūtinai pakankamai tiesiogiai ir konkrečiai susijusias, prekes ar paslaugas (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 18 d. Nutarties CFCMCEE prieš VRDT , C‑282/09 P, Rink. p. I‑2395, 40 punktą).
            28. Šiuo atveju prekes, priskiriamas prie tos pačios Nicos sutarties klasės, Bendrasis Teismas pats atskyrė, atsižvelgdamas į prekybos jomis sąlygas. Todėl jis turėjo motyvuoti savo sprendimą dėl kiekvienos iš šių prekių grupių, į kurias jis suskirstė šios klasės prekes.
            29. Motyvavimas yra nepakankamas tiek, kiek jis susijęs su minėtos 5 klasės prekėmis, išskyrus išvardytąsias skundžiamo sprendimo 40 punkte, t. y. kūdikių maistą, tvarsliavą, dezinfekavimo preparatus, kenkėjų naikinimo preparatus, fungicidus ir herbicidus, todėl toks sprendimas neleidžia suinteresuotiems asmenims suprasti, kuo pagrįstas Bendrojo Teismo sprendimas panaikinti ginčijamą sprendimą, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę pagal pateiktą apeliacinį skundą.
            30. Tokiomis aplinkybėmis ir nesant reikalingumo nagrinėti kitų Isdin  apeliacinio skundo pagrindų reikia patenkinti šį skundą ir panaikinti skundžiamą sprendimą.
            31. Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, kai Bendrojo Teismo sprendimas yra panaikinamas, Teisingumo Teismas pats gali priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą. Šiuo atveju konstatuotina, kad negali būti priimtas galutinis sprendimas.
            32. Todėl reikia grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
            1. Panaikinti 2012 m. spalio 9 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Bial-Portela prieš VRDT – Isdin (ZEBEXIR) (T‑366/11).
            2. Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui.
            3. Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.


title: 2011 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Systeme Helmholz GmbH prieš Hauptzollamt Nürnberg.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Direktyva 2003/96/EB - Energinių produktų ir elektros energijos apmokestinimas - 14 straipsnio 1 dalies b punktas - Energinių produktų, naudojamų kaip degalai oro navigacijai, atleidimas nuo mokesčio - Orlaivio naudojimas ne komerciniams tikslams - Taikymo sritis.#Byla C-79/10.

text:
      Byla C‑79/10
      Systeme Helmholz GmbH
      prieš
      Hauptzollamt Nürnberg
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 2003/96/EB – Energinių produktų ir elektros energijos apmokestinimas – 14 straipsnio 1 dalies b punktas – Energinių produktų, naudojamų kaip degalai oro navigacijai, atleidimas nuo mokesčio – Orlaivio naudojimas ne komerciniams tikslams – Taikymo sritis“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Energinių produktų ir elektros energijos apmokestinimas – Energinių produktų,
            tiekiamų kaip degalai oro navigacijai, išskyrus privatiems skrydžiams pramogų tikslu, atleidimas nuo mokesčio – Taikymo sritis
      (Tarybos direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Energinių produktų ir elektros energijos apmokestinimas – Variklių degalų,
            kurie naudojami orlaivių gamybos, tobulinimo, bandymo ir techninės priežiūros srityje, atleidimas nuo mokesčio – Taikymo sritis
      (Tarybos direktyvos 2003/96 15 straipsnio 1 dalies j punktas)
      1.        Direktyvos 2003/96, pakeičiančios Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą, 14 straipsnio 1 dalies
         b punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatytas atleidimas nuo mokesčio už orlaivių degalus negali būti taikomas
         įmonei, kuri, siekdama plėtoti savo verslą, naudoja jai priklausantį orlaivį savo darbuotojų kelionėms pas klientus ar į prekybines
         muges, nes ji šių kelionių tiesiogiai nenaudoja oro susisiekimo paslaugoms už atlygį teikti.

      (žr. 33 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 2003/96, pakeičiančios Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą, 15 straipsnio 1 dalies
         j punktą reikia aiškinti taip, kad degalai, sunaudoti skrydžiams į orlaivių techninės priežiūros vietą ir atgal, nepatenka
         į šios nuostatos taikymo sritį.

      (žr. 39 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gruodžio 1 d.(*)

      „Direktyva 2003/96/EB – Energinių produktų ir elektros energijos apmokestinimas – 14 straipsnio 1 dalies b punktas – Energinių produktų, naudojamų kaip degalai oro navigacijai, atleidimas nuo mokesčio – Orlaivio naudojimas ne komerciniams tikslams – Taikymo sritis“
      Byloje C‑79/10
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2009 m. gruodžio 1 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. vasario 11 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Systeme Helmholz GmbH
      prieš
      Hauptzollamt Nürnberg
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai A. Prechal (pranešėja), L. Bay Larsen, C. Toader ir E. Jarašiūnas,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. gegužės 5 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Systeme Helmholz GmbH, atstovaujamos Wirtschaftsprüfer/Steuerberater G. Real,

      –        Hauptzollamt Nürnberg, atstovaujamos Regierungsdirektor S. Junker ir Prozessbevollmächtigter D. Jakobs,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues, B. Cabonat ir B. Beaupere-Manokha,
      –        Kipro vyriausybės, atstovaujamos E. Symeonidou,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos W. Mölls,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/96/EB, pakeičiančios Bendrijos
         energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą (OL L 283, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         9 sk., 1 t., p. 405), 11 straipsnio 3 dalies, 14 straipsnio 1 dalies b punkto ir 15 straipsnio 1 dalies j punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Systeme Helmholz GmbH (toliau – Systeme Helmholz) ir Hauptzollamt Nürnberg (Niurnbergo muitinė, toliau – Hauptzollamt) ginčą dėl pastarosios atsisakymo grąžinti Systeme Helmholz mokestį už mineralines alyvas, sumokėtą už šios bendrovės orlaiviui skirtus degalus, dėl to, kad ši bendrovė nėra oro transporto
         įmonė.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Direktyvos 2003/96 23 konstatuojamosios dalies tekstas yra toks:

      „Dėl esamų tarptautinių įsipareigojimų ir norint išlaikyti Bendrijos įmonių vietą konkurencijoje, patartina ir toliau atleisti
         nuo mokesčių energetikos produktus, tiekiamus oro ir jūrų navigacijai, skirtai ne privatiems pramoginiams tikslams, tuo pačiu
         valstybės narės turėtų turėti galimybę riboti šiuos atleidimus.“

      4        Šios direktyvos 11 straipsnio 3 dalyje numatyta:

      „Kai naudojimas yra įvairių tipų, apmokestinimas taikomas proporcingai kiekvieno tipo naudojimui, nors kai naudojimas verslui
         ir ne verslui yra nereikšmingas, jis gali būti traktuojamas kaip lygus nuliui.“

      5        Šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta:

      „Be Direktyvoje 92/12/EEB pateiktų bendrųjų nuostatų, atleidžiančių nuo mokesčio apmokestinamus produktus, ir, nepažeisdamos
         kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės savo pačių nustatytomis sąlygomis, siekdamos užtikrinti teisingą tokių išimčių taikymą
         ir užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui ir piktnaudžiavimui, atleidžia nuo apmokestinimo šiuos produktus:

      <...>
      b)      energetikos produktus, tiekiamus naudoti kaip orlaivių degalai, jei tai nėra privatūs skrydžiai pramogų tikslu.
      Šioje direktyvoje „privatūs skrydžiai pramogų tikslu“ reiškia, kad orlaivio savininkas arba nuomos ar kitu būdu juo besinaudojantis
         fizinis ar juridinis asmuo naudojasi orlaiviu ne komerciniais tikslais, ir ypač ne keleivių ar krovinių pervežimui ar paslaugų
         teikimui už užmokestį, arba pagal valdžios institucijų užsakymą.

      Valstybės narės gali taikyti šią išimtį tik reaktyviniams degalams (KN kodas 2710 1921).“
      6        Pagal Direktyvos 2003/96 15 straipsnio 1 dalies j punktą:

      „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės gali, taikant fiskalinės kontrolės priemones, visiškai ar dalinai
         atleisti nuo mokesčio ar nustatyti mažesnį apmokestinimo lygį:

      <...>
      j)       variklių degalams, kurie naudojami orlaivių ir laivų gamybos, tobulinimo, bandymo ir techninės priežiūros srityje.“
       Nacionalinė teisė
      7        Atitinkamos nuostatos numatytos 1992 m. gruodžio 21 d. Mineralinių alyvų mokesčio įstatymo (Mineralölsteuergesetz) (BGBl. 1992 I, p. 2185, toliau – MinöStG) redakcijoje, taikytinoje 2004 m., kuriais susiklostė aplinkybės pagrindinėje byloje, ir 1993 m. rugsėjo 15 d. Mineralinių
         alyvų mokesčio įstatymo įgyvendinimo nutarimo (Mineralölsteuer-Durchführungsverordnung) (BGBl. 1993 I, p. 1602) redakcijoje, taikytinoje 2004 m.

      8        MinöStG 4 straipsnyje, be kita ko, numatyta:

      „Atleidimo nuo mokesčio atvejai, sąvokos
      1.       Atsižvelgiant į 12 straipsnio nuostatas, nuo mokesčio atleistas mineralines alyvas gali naudoti
      <...>
      3)       kaip orlaivių degalus:
      a) oro transporto įmonės komerciniam keleivių ir krovinių pervežimui vykdyti ar paslaugoms už atlygį teikti;
      b) valstybės institucijų ir Bundeswehr orlaiviai tarnybiniams tikslams bei aviacinės gelbėjimo tarnybos gelbėjimo tikslams.

      Pagal šį įstatymą orlaivių degalai yra aviacinis benzinas, priskirtas  prie KN 2710 0026 subpozicijos, kurio tiriamasis oktaninis
         skaičius yra ne mažesnis kaip 100, benzino tipo reaktyviniai degalai, priskirti prie KN 2710 0037 subpozicijos, ir reaktyviniai
         degalai (žibalo tipo), priskirti prie KN 2710 0051 subpozicijos, kai jie naudojami orlaiviuose;

      <...>“
      9        MinöStG 12 straipsnio tekstas yra toks:

      „Leidimas
      Asmuo, kuris:
      1)       naudoja ar tiekia (platina) kitiems dėl mokesčių lengvatų arba
      2)       kaip naudotojas ar platintojas ketina gabenti:
      a)       į teritoriją, kurioje netaikomas Europos bendrijos vartojimo mokestis (trečiąją šalį); arba
      b)       į kitą Europos bendrijos valstybę narę dėl komercinių tikslų ar vykdant prekybą paštu
      mineralinę alyvą, kuriai pagal 3 straipsnio 1–3, 5 ir 7 dalis, 4 straipsnį ar 32 straipsnio 1 ir 2 dalis taikoma mokesčio
         lengvata, privalo gauti leidimą

      <...>“
      10      Mineralinių alyvų mokesčio įstatymo įgyvendinimo nutarimo 50 straipsnio 1 dalies redakcijoje, taikytinoje 2004 m., nustatyta:

      „Mokestis už orlaivių degalus grąžinamas:
      1)       pateikus prašymą, mokestis už orlaivių degalus grąžinamas pagal įstatymo 4 straipsnio 1 dalies 3 punktą oro transporto įmonėms
         ir organizacijoms, kurios įsigijo juos kaip apmokestinamus degalus mokesčių teritorijoje ir sunaudojo neapmokestinamiesiems
         skrydžiams <...>“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      Systeme Helmholz veikia kaip elektroninių dalių ir programinės įrangos tobulinimo ir prekybos įmonė. Jai priklauso orlaivis, kurį įmonės direktorius
         naudoja tiek asmeniškai, tiek skrydžiams į kitas bendroves ir prekybines muges bei techninei priežiūrai atlikti ir mokomiesiems
         skrydžiams. Ji neturi pagal Vokietijos oro navigacijos įstatymą (Luftverkehrsgesetz) išduotos licencijos oro susisiekimo veiklai vykdyti, kuri privaloma oro transporto įmonėms Vokietijoje.

      12      Systeme Helmholz kiekvieną mėnesį darė įrašus apie orlaivio naudojimą,  kuriuose nurodė skrydžio datą, maršrutą, trukmę ir tikslą. 2005 m.
         gruodžio 16 d. ji pateikė prašymą grąžinti 1 700,12 EUR sumokėto mineralinių alyvų mokesčio už 2 358 litrus aviacinio benzino,
         sunaudoto skrydžiams dėl verslo tikslų 2004 m. Vokietijoje, tarp kurių taip pat yra skrydžiai į orlaivių techninės priežiūros
         vietą ir atgal bei mokomieji skrydžiai.

      13      2006 m. vasario 9 d. sprendimu Hauptzollamt atmetė šį prašymą grąžinti, motyvuodama tuo, kad Systeme Helmholz nėra oro transporto įmonė.

      14      Hauptzollamt 2006 m. balandžio 12 d. sprendimu pripažinus Systeme Helmholz dėl šio atsisakymo grąžinti pateiktą skundą nepagrįstu, ši pateikė skundą Finanzgericht München. Šis teismas nusprendė, kad skrydžių dėl verslo tikslų, išskyrus skrydžius techninei priežiūrai atlikti ir mokomuosius skrydžius,
         atveju Systeme Helmholz gali reikalauti grąžinti mokestį už mineralines alyvas, remdamasi Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies b punkto pirmu
         sakiniu. Finanzgericht München nuomone, iš šios nuostatos negalima daryti išvados, kad atleidimas nuo mokesčio taikomas tik oro transporto įmonėms. Kai orlaivis
         naudojamas transportui įmonės sąskaita siekiant plėtoti verslą, siekiama komercinio tikslo, dėl to yra įvykdytos Bendrijos
         teisėje numatytos atleidimo nuo mokesčio sąlygos.

      15      Tačiau dėl skrydžių, susijusių su technine priežiūra ir orlaivio veikimo patikrinimu bei mokymais, Finanzgericht München nusprendė, kad jiems negali būti taikoma Direktyvoje 2003/96 numatyta mokesčio lengvata. Šio teismo nuomone, iš tiesų direktyvos
         15 straipsnio 1 dalies j punkte numatyta galimybė grąžinti mokestį tik už degalus, sunaudotus atliekant techninę priežiūrą.
         Be to, techninei priežiūrai atlikti skirti skrydžiai ir mokomieji skrydžiai nėra skrydžiai  dėl komercinių tikslų, nes jie
         vykdomi tiek dėl privačių, tiek dėl verslo priežasčių ir nėra tiesiogiai susiję su įmonės veikla. Taip pat nesvarstytinas
         klausimas dėl proporcingo paskirstymo, nes Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies b punkte ši galimybė nenumatyta.

      16      Systeme Helmholz ir Hauptzollamt pateikė kasacinius skundus dėl šio sprendimo Bundesfinanzhof: pirmoji dėl to, kad šiuo sprendimu atsisakoma taikyti mokesčio lengvatą skrydžiams techninei priežiūrai atlikti ir mokomiesiems
         skrydžiams, o antroji dėl to, kad šiuo sprendimu Systeme Helmholz suteikta mokesčio lengvata degalams, šios įmonės sunaudotiems skrydžiams savo pačios sąskaita.

      17      Tokiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvos 2003/96 <...> 14 straipsnio 1 dalies b punkto pirmą sakinį reikia aiškinti taip, kad mokesčio lengvatos netaikymas
         privatiems skrydžiams dėl pramogų tikslų reiškia, jog nuo mokesčio už energinius produktus, tiekiamus naudoti kaip orlaivių
         degalai, gali būti atleidžiamos tik oro transporto įmonės, ar atleidimas nuo mokesčio taikomas visiems oro navigacijai naudojamiems
         degalams, jei orlaivis naudojamas dėl verslo tikslų?

      2.      Ar Direktyvos 2003/96 <...> 15 straipsnio 1 dalies j punktą reikia aiškinti taip, kad ši nuostata taip pat taikoma degalams,
         kuriuos orlaivis sunaudoja skrydžiui į orlaivių techninės priežiūros vietą ir atgal, ar kad galimybė taikyti mokesčio lengvatą
         taikoma tik įmonėms, kurių faktinis veiklos tikslas yra orlaivių gamyba, tobulinimas, bandymas ir techninė priežiūra?

      3.      Ar Direktyvos 2003/96 <...> 11 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad tais atvejais, kai ir dėl privačių, ir dėl verslo
         tikslų naudojamu orlaiviu vykdomi skrydžiai techninei priežiūrai atlikti ar mokomieji skrydžiai, pagal Direktyvos 2003/96/EB
         <...> 14 straipsnio 1 dalies b punktą turi būti taikomas naudojimui dėl verslo tikslų proporcingas atleidimas nuo mokesčio
         už šio orlaivio sunaudotus degalus?

      4.      Jeigu į trečiąjį klausimą bus atsakyta neigiamai: ar dėl to, kad Direktyvos 2003/96 <...> 11 straipsnio 3 dalis netaikoma
         Direktyvos 2003/96 <...> 14 straipsnio 1 dalies b punkto atveju, reikia daryti išvadą, kad naudojant orlaivį ir dėl privačių,
         ir dėl verslo tikslų neturi būti taikomas atleidimas nuo mokesčio skrydžiams techninei priežiūrai atlikti ir mokomiesiems
         skrydžiams?

      5.      Jeigu į trečiąjį klausimą bus atsakyta teigiamai arba jei iš kitų Direktyvos 2003/96 <...> nuostatų bus padaryta analogiška
         teisinė išvada: į kokius kriterijus ir laikotarpius reikia atsižvelgti nustatant atitinkamą naudojimo dalį, kaip tai suprantama
         pagal Direktyvos 2003/96 <...> 11 straipsnio 3 dalį, techninei priežiūrai atlikti skirtų skrydžių ar mokomųjų skrydžių atveju?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      18      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2003/96 14 straipsnio
         1 dalies b punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas įmonei, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurios veiklos
         tikslas nesusijęs su oro navigacijos sektoriumi ir kuri, siekdama plėtoti savo verslą, naudoja jai priklausantį orlaivį savo
         darbuotojų kelionėms pas klientus ar į prekybines muges.

      19      Siekiant atsakyti į šį klausimą pažymėtina, kad su Direktyvoje 2003/96 numatytais atleidimo nuo mokesčio atvejais susijusias
         nuostatas reikia aiškinti savarankiškai, remiantis jų formuluotėmis ir šia direktyva siekiamais tikslais (šiuo klausimu žr.
         2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft, C‑389/02, Rink. p. I‑3537, 19 punktą; 2007 m. kovo 1 d. Sprendimo Jan De Nul, C‑391/05, Rink. p. I‑1793, 22 punktą ir 2011 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Sea Fighter, C‑505/10, Rink. p. I‑0000, 14 punktą).

      20      Kalbant, pirma, apie Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies b punkto formuluotę, pirmame jo sakinyje numatytas „energinių
         produktų, tiekiamų naudoti kaip orlaivių degalai, jei tai nėra privatūs skrydžiai pramogų tikslu“ atleidimas nuo mokesčio.
         Toliau jo antrame sakinyje neigiamai apibrėžiama „privačių skrydžių pramogų tikslu“ sąvoka, kaip „<...> orlaivio naudojimas
         ne komerciniais tikslais, ir ypač ne keleivių ar krovinių pervežimui ar paslaugų teikimui už užmokestį, arba pagal valdžios
         institucijų užsakymą.“

      21      Tačiau iš frazės „ne keleivių ar krovinių pervežimui ar paslaugų teikimui už užmokestį“ matyti, kad oro navigacija, patenkanti
         į šio atleidimo nuo mokesčio taikymo sritį, apima degalų panaudojimą, kai orlaivis tiesiogiai naudojamas teikti oro susisiekimo
         paslaugas už atlygį. Taigi „navigacijos“ sąvoka reikalaujama, kad paslaugų teikimas už atlygį būtų neatsiejamas nuo orlaivio
         judėjimo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Sea Fighter 18 punktą).

      22      Be to, tokį Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies b punkto aiškinimą patvirtina parengiamieji darbai. Iš tiesų savo pasiūlyme
         dėl direktyvos, kuri buvo priimta kaip 1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyva 92/81/EEB dėl akcizo už mineralines alyvas struktūrų
         derinimo (OL L 316, p. 12), Europos Komisija, įtraukusi atleidimą nuo mokesčio orlaivių degalams, numatė „šiuo metu taikomą
         atleidimą nuo mokesčio degalams, naudojamiems tarptautiniams komerciniams skrydžiams, taikyti visai komercinei aviacijai“
         [COM(90) 434 galutinis]. Anot Komisijos, „[tai turėtų leisti] vienodai vertinti oro transportą tarp bet kurių dviejų Bendrijos
         taškų, siekiant panaikinti vidaus rinkos susiskaldymą. Degalai, naudojami privatiems skrydžiams, [turi būti] apmokestinami,
         kaip paprastai [ir būdavo]“. Taigi dėl orlaivių degalų atleidimo nuo mokesčio Komisija išskyrė komercinę ir privačią aviaciją.

      23      Antra, iš Direktyvos 2003/96 tikslo, pagal kurį valstybės narės apmokestina energinius produktus, matyti, kad ja nesiekiama
         nustatyti bendrų atleidimo nuo mokesčio atvejų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Sea Fighter 21 punktą).

      24      Be to, iš Direktyvos 2003/96 23 konstatuojamosios dalies matyti, kad 14 straipsnio 1 dalies b punktas grindžiamas tarptautinių
         įsipareigojimų laikymusi ir Bendrijos įmonių konkurencingumo išsaugojimu.

      25      Kalbant apie tarptautinius įsipareigojimus, kaip pastebi Komisija, nuoroda į tarptautinius įsipareigojimus daugiausia susijusi
         su civilinei aviacijai skirtų energinių produktų atleidimu nuo mokesčio, taikomu oro transporto įmonėms, remiantis Tarptautine
         civilinės aviacijos konvencija, pasirašyta 1944 m. gruodžio 7 d. Čikagoje (Recueil des traités des Nations unies, vol. 15, p. 296), ir tarptautinėmis dvišalėmis sutartimis dėl oro susisiekimo paslaugų, sudarytomis tarp Europos Sąjungos
         ir (arba) jos valstybių narių ir trečiųjų šalių ir tarp pačių valstybių narių.

      26      Kalbant apie Bendrijos įmonių konkurencingumo išsaugojimą, kaip pastebi Kipro vyriausybė ir Komisija, konkurencingumas, apie
         kurį užsimenama Direktyvos 2003/96 23 konstatuojamojoje dalyje, daugiausia susijęs su Bendrijos oro transporto bendrovių konkurencingumu
         trečiųjų šalių oro transporto bendrovių atžvilgiu. Iš tiesų taikant mokestį aviaciniam kurui, naudojamam Europos oro transporto
         bendrovių vykdomiems skrydžiams Bendrijoje ar tarptautiniams skrydžiams, gerokai sumažėtų šių įmonių konkurencingumas trečiųjų
         šalių oro transporto įmonių atžvilgiu.

      27      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad įmonės, kaip antai Systeme Helmholz, atliekama oro navigacijos veikla, apimanti savo darbuotojų nuvežimą pas klientus ar į prekybines muges jai priklausančiu
         orlaiviu, negali būti laikoma orlaivio naudojimu dėl komercinių tikslų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/96 14 straipsnio
         1 dalies b punktą ir jį taikant, ir dėl to nepatenka į šioje nuostatoje numatytą aviacinio kuro atleidimą nuo mokesčio, nes
         kalbama apie oro navigacijos operacijas, kurios nėra tiesiogiai skirtos teikti oro susisiekimo paslaugas už atlygį.

      28      Šios išvados nepaneigia tai, kad yra tam tikrų skirtumų įvairiose šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies b punkto pirmojo
         sakinio kalbinėse versijose, kalbant apie oro navigacijos operacijas, kurioms netaikomas šioje nuostatoje numatytas atleidimas
         nuo mokesčio. Nors daugelyje šios nuostatos kalbinių versijų vartojama formuluotė, kuri, atrodo, nurodo tik laisvalaikio veiklą,
         kaip antai versijose prancūzų ir anglų kalbomis, kuriose nurodyta sąvoka „aviation de tourisme privée“ ar „private pleasure-flying“,
         šios direktyvos versijoje vokiečių kalba, bent jau tos pačios nuostatos tekste, vartojama sąvoka „privatūs nekomerciniai skrydžiai“
         („private nichtgewerbliche Luftfahrt“), kuri, atrodo, nurodo visą nekomercinę veiklą.

      29      Tačiau šios skirtingos sąvokos aiškiai apibrėžtos Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies b punkto antrame sakinyje kaip
         „<...> orlaivio naudojimas ne komerciniais tikslais, ir ypač ne keleivių ar krovinių pervežimui ar paslaugų teikimui už užmokestį,
         arba pagal valdžios institucijų užsakymą“. Taigi atsižvelgiant į šį apibrėžimą reikia aiškinti Direktyvos 2003/96 14 straipsnio
         1 dalies b punkte numatyto atleidimo nuo mokesčio taikymo sritį.

      30      Galiausiai šio sprendimo 27 punkte esančios išvados nepaneigia minėti sprendimai Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft ir Jan De Nul. Iš tiesų šiose bylose degalai, kuriuos buvo prašoma atleisti nuo mokesčio, buvo tiekiami laivams, tiesiogiai naudotiems
         teikti paslaugas už atlygį. Minėto Sprendimo Deutsche See-Bestattungs-Genossenschaft 28 punkte Teisingumo Teismas dėl Deutsche-See-Bestattungs-Genossenschaft eG veiklos, susijusios su laidotuvių atvirojoje jūroje organizavimu, kuriai ji naudojo tris tam pritaikytus laivus, nusprendė,
         jog „neginčijama, kad [ši veikla] yra paslaugų teikimas už atlygį“. Be to, minėto Sprendimo Jan De Nul 40 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad veiksmai, kuriuos žemsiurbė atlieka siurbdama ir iškraudama medžiagas, t. y. nuo
         valymo veiklos neatsiejamas judėjimas, patenka į „navigacijos“ sąvoką, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 92/81 8 straipsnio
         1 dalies c punkto pirmą pastraipą.

      31      Būtent atsižvelgiant į tai reikia suprasti minėto Sprendimo Deutsche-See-Bestattungs-Genossenschaft 23 punktą, kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad „bet kuri navigacijos dėl komercinių tikslų operacija patenka į atleidimo
         nuo mokesčio taikymo sritį“, ir šio sprendimo 25 punktą, kuriame Teisingumo Teismas patikslino, kad Direktyvoje 92/81 nenurodomas
         joks skirtumas, priklausantis nuo navigacijos tikslo, ir kad direktyvos nuostatomis siekiama panaikinti konkurencijos iškraipymus,
         neatsižvelgiant į komercinės navigacijos rūšį. Taigi taikant atleidimą nuo mokesčio kelionės tikslas nėra svarbus, kai navigacija
         apima paslaugų teikimą už atlygį (minėto Sprendimo Sea Fighter 17 punktas).

      32      Tačiau pagrindinėje byloje Systeme Helmholz darbuotojų kelionės dėl verslo tikslų šiai bendrovei priklausančiu orlaiviu pas klientus ir į prekybines muges, siekiant plėtoti
         verslą, t. y. elektroninių dalių ir programinės įrangos tobulinimą ir platinimą, šios įmonės nėra tiesiogiai naudojamos teikti
         oro susisiekimo paslaugas už atlygį.

      33      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2003/96 14 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad
         šioje nuostatoje numatytas atleidimas nuo mokesčio už orlaivių degalus negali būti taikomas įmonei, kaip antai nagrinėjama
         pagrindinėje byloje, kuri, siekdama plėtoti savo verslą, naudoja jai priklausantį orlaivį savo darbuotojų kelionėms pas klientus
         ar į prekybines muges, nes ji šių kelionių tiesiogiai nenaudoja oro susisiekimo paslaugoms už atlygį teikti.

       Dėl antrojo klausimo
      34      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2003/96 15 straipsnio
         1 dalies j punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas tik degalams, kuriuos naudoja įmonės, užsiimančios orlaivių gamyba,
         tobulinimu, bandymu ir technine priežiūra, ar šis atleidimas nuo mokesčio taip pat taikomas degalams, naudojamiems skrydžiams
         į orlaivio techninės priežiūros vietą ir atgal.

      35      Direktyvos 2003/96 15 straipsnio 1 dalies j punkte nustatyta, kad valstybės narės, taikydamos fiskalinės kontrolės priemones,
         gali visiškai ar iš dalies atleisti nuo mokesčio ar nustatyti mažesnį apmokestinimo lygį variklių degalams, kurie naudojami
         orlaivių ar laivų gamybos, tobulinimo, bandymo ir techninės priežiūros srityje.

      36      Kalbant, pirma, apie šios nuostatos tekstą, iš jos formuluotės ir pirmiausia žodžių „bei der“ jos versijoje vokiečių kalba,
         „domaine“ versijoje prancūzų kalba ir „field“ versijoje anglų kalba vartojimo matyti, kad Direktyvos 2003/96 15 straipsnio
         1 dalies j punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas tik įmonių, užsiimančių konkrečiai joje nurodyta veikla, naudojamiems
         degalams.

      37      Kalbant, antra, apie bendrą direktyvos struktūrą, pažymėtina, kad jei privalomu atleidimu nuo mokesčio pagal šios direktyvos
         14 straipsnio 1 dalies b punktą siekiama paskatinti mokesčių atžvilgiu degalų naudojimą oro navigacijai dėl komercinių tikslų,
         tai šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalies j punkte numatytas pasirenkamas atleidimas nuo mokesčio, kuriuo siekiama paskatinti
         konkrečiai tam tikras komercinės veiklos rūšis, kuriomis užsiima orlaivių gamintojai ir orlaivių techninės priežiūros subjektai,
         apimančias, be kita ko, degalų sunaudojimą ant žemės, ir iš kurių nė viena nepatenka į įmonių, veikiančių oro navigacijos
         sektoriuje, įprastos veiklos sritį.

      38      Iš to darytina išvada, kad šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalies j punkte nenurodyti degalai, orlaivio sunaudoti skrydžiams
         į orlaivių techninės priežiūros vietą ir atgal.

      39      Todėl į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2003/96 15 straipsnio 1 dalies j punktą reikia aiškinti
         taip, kad degalai, sunaudoti skrydžiams į orlaivių techninės priežiūros vietą ir atgal, nepatenka į šios nuostatos taikymo
         sritį.

       Dėl trečiojo–penktojo klausimų
      40      Trečiuoju–penktuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokiu atveju, kai
         orlaivis naudojamas ir dėl privačių, ir  dėl verslo tikslų, reikia suteikti panaudojimui dėl verslo tikslų proporcingą atleidimą
         nuo mokesčio už degalus, sunaudotus skrydžiams techninei priežiūrai atlikti ar mokomiesiems skrydžiams, ir, jei bus atsakyta
         teigiamai, į kokius kriterijus ir laikotarpius reikia atsižvelgti nustatant atitinkamą panaudojimo dalį.

      41      Atsižvelgiant į pateiktą atsakymą į pirmąjį klausimą, į šiuos prejudicinius klausimus atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      42      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/96/EB, pakeičiančios Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių
            struktūrą, 14 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatytas atleidimas nuo mokesčio už
            orlaivių degalus negali būti taikomas įmonei, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kuri, siekdama plėtoti savo verslą,
            naudoja jai priklausantį orlaivį savo darbuotojų kelionėms pas klientus ar į prekybines muges, nes ji šių kelionių tiesiogiai
            nenaudoja oro susisiekimo paslaugoms už atlygį teikti.
      2.      Direktyvos 2003/96 15 straipsnio 1 dalies j punktą reikia aiškinti taip, kad degalai, sunaudoti skrydžiams į orlaivių techninės
            priežiūros vietą ir atgal, nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.