title: 2013 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Caisse nationale des prestations familiales prieš Fjola Hliddal (C-216/12) ir Pierre-Louis Bornand (C-217/12).#Cour de cassation (Liuksemburgas) prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Socialinė apsauga – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas – Šveicarijos piliečiai, gyvenantys Šveicarijoje ir dirbantys Liuksemburge – Vaiko priežiūros atostogų išmokos (indemnité de congé parental) skyrimas – „Išmokos šeimai“ (prestation familiale) sąvoka.#Sujungtos bylos C-216/12 ir C-217/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. rugsėjo 19 d. (
            *1
         )
      „Socialinė apsauga — Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 — Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas — Šveicarijos piliečiai, gyvenantys Šveicarijoje ir dirbantys Liuksemburge — Vaiko priežiūros atostogų išmokos (indemnité de congé parental) skyrimas — „Išmokos šeimai“ (prestation familiale) sąvoka“
      Sujungtose bylose C‑216/12 ir C‑217/12
      dėl Cour de cassation (Liuksemburgas) 2012 m. balandžio 26 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gegužės 8 d. pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje

         Caisse nationale des prestations familiales

      prieš

         Fjola Hliddal (C‑216/12),

         Pierre‑Louis Bornand (C‑217/12),
      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai A. Rosas (pranešėjas), E. Juhász, D. Šváby ir C. Vajda,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Caisse nationale des prestations familiales, atstovaujamos advokato M. Thewes,

               —

               F. Hliddal ir M. Bornand, atstovaujamų advokatės C. Erpelding,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir D. Martin,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3), su pakeitimais, padarytais 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98 (OL L 209, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 1 straipsnio u punkto i papunkčio ir 4 straipsnio 1 dalies h punkto išaiškinimo.

               2

               Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant du ginčus tarp Caisse nationale des prestations familiales (Socialinio draudimo fondo taryba, toliau ‐ CNPF) ir atitinkamai Šveicarijos piliečių F. Hliddal ir M. Bornand, pagal darbo sutartį dirbančių Liuksemburge, dėl CNPF atsisakymo jiems išmokėti vaiko priežiūros atostogų išmoką.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnyje apibrėžiamos šioje srityje jo reglamentuojamos sąvokos.

               4

               Šio reglamento 1 straipsnio u punkte numatyta:

                        i)

                        išmokos šeimai reiškia visas išmokas natūra arba pinigais, skirtas padengti šeimos išlaidas, pagal 4 straipsnio 1 dalies h punkte numatytus teisės aktus, neįskaitant II priede nurodytų specialių vaiko gimimo ar įvaikinimo išmokų;

                        ii)

                        pašalpos šeimai reiškia periodiškas išmokas pinigais, kurių skyrimas priklauso tiktai nuo šeimos narių skaičiaus ir prireikus nuo jų amžiaus.“

               5

               Pagal šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies h punktą jis taikomas visiems socialinės apsaugos sričių teisės aktams, susijusiems su išmokomis šeimai.

               6

               Reglamento Nr. 1408/71 5 straipsnyje nustatyta:
               „Valstybės narės apie 4 straipsnio 1 ir 2 dalyje nurodytus specialius teisės aktus ir specialias sistemas, 4 straipsnio 2a dalyje nurodytas specialias neįmokines išmokas, 50 straipsnyje nurodytas minimalias išmokas bei 77 ir 78 straipsniuose nurodytas išmokas turi pranešti ir paskelbti pagal 97 straipsnio nuostatas.“

               7

               Reglamento 13 punkte „Bendrosios taisyklės“ nustatyta:
               „1.   Laikantis 14c ir 14f straipsnių, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tokie teisės aktai nustatomi remiantis šios antraštinės dalies nuostatomis.
               2.   Laikantis 14–17 straipsnių:

                        a)

                        vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje arba įmonės, kurioje jis dirba, buveinė juridiškai įregistruota ar veiklos vieta arba jį nusamdęs asmuo yra kitos valstybės narės teritorijoje;

                  <…>“

               8

               Šio reglamento 73 punkte nustatyta:
               „Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, kuriam taikomi valstybės narės teisės aktai, už savo šeimos narius, gyvenančius kitos valstybės narės teritorijoje, turi teisę gauti išmokas šeimai, mokamas pagal pirmosios valstybės teisės aktų nuostatas, tartum jie gyventų toje valstybėje, laikantis VI priedo nuostatų.“

               9

               Europos bendrijos ir jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimo dėl laisvo asmenų judėjimo, pasirašyto 1999 m. birželio 21 d. Liuksemburge ir Europos Bendrijos vardu patvirtinto 2002 m. balandžio 4 d. Tarybos ir Komisijos Sprendimu dėl bendradarbiavimo mokslo ir technologijų srityje susitarimo (OL L 114, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 41 t., p. 89, toliau – EB–Šveicarijos susitarimas“), 8 straipsnyje nustatyta:
               „Pagal II priedą Susitariančiosios Šalys parengia nuostatas dėl socialinės apsaugos sistemų suderinimo visų pirma turėdamos tikslą:

                        a)

                        užtikrinti, kad būtų taikomos vienodos sąlygos;

                        b)

                        apibrėžti taikytinus įstatymus;

                        c)

                        suderinti visus laikotarpius, į kuriuos atsižvelgiama susijusių šalių nacionaliniuose įstatymuose, tam, kad būtų galima įgyti ir užtikrinti teisę gauti pašalpas bei tokias pašalpas apskaičiuoti;

                        d)

                        mokėti pašalpas asmenims, nuolat gyvenantiems Susitariančiosios Šalies teritorijoje;

                        e)

                        skatinti valdžios organų ir institucijų tarpusavio administracinę paramą bei bendradarbiavimą.“

               10

               EB‐Šveicarijos susitarimo II priedo, susijusio su socialinių sistemų koordinavimu, 1 straipsnyje numatyta:
               „1.   Dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo Susitariančiosios Šalys sutaria tarpusavyje taikyti Bendrijos teisės aktus, į kuriuos daroma nuoroda, galiojančius šio Susitarimo pasirašymo dieną ir su pakeitimais, nurodytais šio priedo A skirsnyje, arba tokius aktus atitinkančias teisės normas.
               2.   Šio priedo A skirsnyje nurodytuose aktuose vartojama sąvoka „valstybė(s) narė(s)“ be kitų susijusiuose Bendrijos teisės aktuose nurodytų valstybių papildomai taikoma Šveicarijai.“

               11

               Minėto priedo A skyriuje, be kita ko, daroma nuoroda į Reglamentą Nr. 1408/71.

               12

               Pažymėtina, kad Reglamentas Nr. 1408/71 buvo pakeistas 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t. p. 72), kuris buvo pradėtas taikyti 2010 m. gegužės 1 d., t. y. nuo Reglamento Nr. 1408/71 galios netekimo dienos. EB–Šveicarijos susitarimo II priedas buvo atnaujintas 2012 m. kovo 31 d. Mišraus komiteto, įsteigto Europos bendrijos ir jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimu dėl laisvo asmenų judėjimo, Sprendimu Nr. 1/2012 dėl laisvo asmenų judėjimo, kuris pakeitė minėto 2012 m. balandžio 1 d. įsigaliojusio Susitarimo dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo II priedą (OL L 103, p. 51). Nuo to momento EB–Šveicarijos susitarimo II priede atsirado nuoroda į Reglamentą Nr. 883/2004. Tačiau kadangi pagrindinės bylos ginčo faktinės aplinkybės susiklostė prieš įsigaliojant šiam sprendimui, pagrindinėje byloje nagrinėjamiems ginčams ratione temporis taikomas Reglamentas Nr. 1408/71, nes, be kita ko, pagal Reglamento Nr. 883/2004 90 straipsnio 1 dalį Reglamentas Nr. 1408/71 galioja ir toliau turi teisinę galią įgyvendinant EB–Šveicarijos susitarimą tol, kol jis bus pakeistas; iš dalies pakeisto EB–Šveicarijos susitarimo II priedo A skirsnio 3 punkto II papunktyje išliko nuoroda į Reglamentą Nr. 1408/71 „kai tai susiję su anksčiau išnagrinėtomis bylomis“.

         Liuksemburgo teisė

               13

               Darbo kodekso L.234-43 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Nustatomos specialios atostogos, vadinamosios „vaiko priežiūros atostogomis“, suteikiamos gimus vienam ar daugiau vaikų arba jį (juos) įsivaikinus, už kuriuos mokamos išmokos šeimai ir kai, atsižvelgiant į prašymą suteikti vaiko priežiūros atostogas pateikiantį asmenį, tenkinamos iš dalies pakeisto 1985 m. birželio 19 d. Įstatymo dėl šeimos išmokų ir dėl nacionalinės šeimos išmokų kasos įsteigimo 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytas sąlygas, ir jei šiems vaikams nėra suėję penkeri metai.
               Prašymą suteikti vaiko priežiūros atostogas gali pateikti vienas iš tėvų (toliau – tėvas arba motina), jei jis:

                        —

                        yra įsisteigęs arba nuolat gyvena Liuksemburge, arba patenka į Bendrijos reglamentų taikymo sritį,

                        —

                        vaiko (vaikų) gimimo ar įsivaikinimo momentu teisėtai dirbo Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje esančioje darbo vietoje ir iki vaiko priežiūros atostogų pradžios yra įgijęs 12 mėnesių nepertraukiamo darbo pagal sutartį arba mokomosios praktikos pas tą patį Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje teisėtai įsisteigusį darbdavį stažą, jei per mėnesį išdirbo ne mažiau kaip pusę paprastai šioje įmonėje dirbamo darbo laiko, nustatyto įstatymu arba kolektyvine sutartimi, ir šios jo sutarties galiojimo laikotarpis apima visą vaiko priežiūros atostogų laikotarpį,

                        —

                        yra nepertraukiamai apdraustas privalomuoju draudimu pagal Socialinio draudimo kodekso 1 straipsnio 1 dalies 1, 2 ir 10 punktus,

                        —

                        savo šeimoje augina vieną ar daugiau vaikų, dėl kurių nuo jų gimimo ar įvaikinimo pateikė vaiko priežiūros atostogų pagal L. 234-45 straipsnio 3 dalį prašymą, arba dėl kurių bent jau nuo L. 234-45 straipsnio 2 dalyje nustatytos datos pateikė išankstinį pranešimą apie vaiko priežiūros atostogų pagal L. 234-45 straipsnio 4 dalį prašymą ir per visas vaiko priežiūros atostogas daugiausia užsiima jų lavinimu,

                        —

                        vaiko priežiūros atostogų laikotarpiu niekur nedirba visą darbo dieną arba dirba vienoje ar keliose darbovietėse ne visą darbo dieną, tačiau per mėnesį faktiškai išdirbtas visas darbo laikas, įskaitant galimas papildomas valandas, neviršija pusės įmonėje pagal įstatymą ir kolektyvinę sutartį nustatyto mėnesinio darbo laiko.“

               14

               Socialinės apsaugos kodekso 306 straipsnis numatyta:
               „1.   Per vaiko priežiūros atostogas, suteiktas pagal Darbo kodekso L. 234-43‐L. 234-49 straipsnius, 1979 m. balandžio 16 d. iš dalies pakeisto 1985 m. gruodžio 24 d. įstatymo, nustatančio valstybės tarnybos bendrąsias nuostatas, 29 a‐29 f straipsnius ir iš dalies pakeisto 1985 m. gruodžio 24 d. Įstatymo, nustatančio savivaldos tarnautojų tarnybos bendrąsias taisykles, 30 a‐30 f straipsnius, vietoje darbo užmokesčio mokama nustatyto dydžio piniginė išmoka (toliau ‐ išmoka): 1778,31 eurų suma per mėnesį už atostogas visą darbo dieną ir 889,15 eurų per mėnesį už vaiko priežiūros atostogas ne visą darbo dieną. Ši išmoka mokama kas mėnesį per visą šiame skyriuje numatytų vaiko priežiūros atostogų laikotarpį.
               <…>
               2.   Teisė į išmoką vieno ar daugiau vaikų gimimo ar įsivaikinimo pagrindu taip pat suteikiama savarankiška veikla užsiimančiam asmeniui, jei už atitinkamus vaikus mokamos išmokos šeimai ir jie, atsižvelgiant į prašymą išleisti vaiko priežiūros atostogų pateikiantį asmenį, atitinka 270 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytas sąlygas, jei šiems vaikams nėra suėję penkeri metai, ir jeigu jis:

                        a)

                        yra įsisteigęs arba nuolat gyvena Liuksemburge, arba patenka į Bendrijos reglamentų taikymo sritį;

                        b)

                        vaiko (vaikų) gimimo ar įsivaikinimo momentu teisėtai dirbo Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje;

                        c)

                        buvo nepertraukiamai apdraustas privalomuoju draudimu ne trumpiau nei dvylika mėnesių iki vaiko priežiūros atostogų pagal šio kodekso 1 straipsnio 1 dalies 4, 5 ir 10 punktus pradžios;

                  <…>“

               15

               To paties kodekso 308 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Išmoka, kuri buvo išmokėta už motinystės ar įsivaikinimo atostogas, negali būti kumuliuojama nei su vaiko lavinimo pašalpa (allocation d’éducation) arba ne Liuksemburgo mokama panašaus pobūdžio išmoka, nei su ne Liuksemburgo mokama išmoka, skiriama per tėvystės atostogas, suteiktas dėl to paties vaiko arba vaikų, išskyrus padidintą vaiko lavinimo pašalpą už tris ir daugiau vaikų ar neįgalų vaiką arba panašaus pobūdžio ne Liuksemburgo mokamą išmoką.
               2.   Tuo atveju, kai vienas iš tėvų, nepaisant draudimo kumuliuoti išmokas, pateikia prašymą ir už pirmuosius dvejus vaiko gyvenimo metus gauna ankstesnėje pastraipoje apibūdintą ne Liuksemburgo išmoką, net jeigu jis tai padaro pasibaigus išmokos mokėjimo laikotarpiui, jau išmokėtos mėnesinės išmokos turi būti grąžintos. Kai išmoka kumuliuojama su vaiko lavinimo pašalpa, kaip tai nustatyta 299 straipsnyje, už vaiko priežiūros atostogas išmokėtos sumos grąžinti nereikalaujama, o vaiko lavinimo pašalpos permoka kompensuojama išskaičiuojant atitinkamas sumas iš būsimų priežiūros atostogų mėnesinių išmokų. Jei ši suma negali būti kompensuota, prieš tai minėta suma turi būti grąžinta.
               3.   Vienas iš tėvų, kuris gavo vaiko lavinimo pašalpą arba atitinkamą ne Liuksemburgo išmoką, nebeturi teisės dėl to paties vaiko gauti išmoką antrą kartą paimtų atostogų laikotarpiu, kol vaikui sueis penkeri metai.
               4.   Už atostogas, antrą kartą paimtas nesulaukus, kol vaikui sueis penkeri metai, skirta išmoka negali būti mokama kartu su vaiko lavinimo pašalpa arba atitinkama ne Liuksemburgo išmoka, kurios prašė kitas iš tėvų už tą patį vaiką (vaikus), išskyrus padidintą vaiko lavinimo pašalpą už tris ar daugiau vaikų ar neįgalų vaiką arba panašaus pobūdžio ne Liuksemburgo išmoką. Jei abiejų išmokų prašoma už tą patį laikotarpį, skiriama tik vaiko lavinimo pašalpa. Mėnesinės vaiko lavinimo pašalpos arba panašaus pobūdžio ne Liuksemburgo išmoka, jau išmokėtos kartu su vaiko lavinimo pašalpa, kompensuojamos išskaičiuojant atitinkamas sumas iš būsimų mokėtinų mėnesinių priežiūros atostogų išmokų. Jei ši suma negali būti kompensuota, prieš tai minėta suma turi būti grąžinta.
               5.   Jei tas pats tėvas (motina) prašo dviejų panašiais atvejais mokamų išmokų už du skirtingus vaikus, gautinų mėnesinių vaiko lavinimo pašalpų už visas vaiko priežiūros atostogas mokėjimas sustabdomas. Atitinkamos mėnesinės išmokos suma, mokama ne pagal Liuksemburgo sistemą, išskaitoma iš vaiko priežiūros atostogų mėnesinės išmokos sumos, neviršijant šešių už vaiką mokamų mėnesinių išmokų. Jei ši suma negali būti kompensuota, prieš tai minėta suma turi būti grąžinta.“

         Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas

               16

               Šveicarijos piliečiai F. Hliddal ir M. Bornand su savo šeimomis gyvena Šveicarijoje ir dirba skrydžių kapitonais oro transporto bendrovėje Liuksemburge.

               17

               CNPF valdyba atsisakė jiems skirti vaiko priežiūros atostogų išmoką, nes jie neįvykdė Darbo kodekso L.234-43 straipsnyje nustatytų sąlygų, pagal kurias vaiko priežiūros atostogų išmokos prašytojas turi būti įsisteigęs ar nuolat gyventi Liuksemburge arba turi patekti į Bendrijos reglamentų taikymo sritį.

               18

               Gavusi F. Hliddal ir M. Bornand skundą dėl šių CNPF valdybos priimtų sprendimų, Conseil arbitral des assurances sociales (Socialinio draudimo arbitražo taryba) 2010 m. rugpjūčio 17 d. sprendimais panaikino minėtus sprendimus, patenkino skundus ir abi bylas grąžino CNPF.

               19

               CNPF dėl abiejų sprendimų pateikė apeliacinį skundą Conseil supérieur de la sécurité sociale (Aukščiausias socialinės apsaugos teismas); šis 2011 m. kovo 16 d. sprendimais patvirtino skundžiamus sprendimus.

               20

               CNPF dėl šių sprendimų pateikė kasacinius skundus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui; jis nurodė šešis pagrindus, kuriuos, išskyrus šeštąjį, pastarasis teismas atmetė savo sprendimais dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

               21

               Dėl šeštojo CNPF nurodyto pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunkčio ir 4 straipsnio 1 dalies h punkto pažeidimu, padaryto atsisakant jį taikyti, taikant netinkamai arba neteisingai aiškinant, Kasacinis teismas pažymi, kad Conseil supérieur de la sécurité sociale, išnagrinėjusi vaiko priežiūros atostogų išmokos skyrimo tikslus ir sąlygas, padarė išvadą, kad „<...> vaiko priežiūros atostogų išmokos tikslas iš esmės priskirtinas prie susijusių su šeima <...>. Iš esmės ja siekiama padengti arba bent jau sušvelninti finansinius nuostolius, atsirandančius laikinai nustojus vykdyti profesinę veiklą, ir kompensuoti išlaikant, prižiūrint ir auginant mažus vaikus patiriamas išlaidas“.

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Conseil supérieur de la sécurité sociale nustatė, kad „tai, jog idealiu atveju vaiko priežiūros atostogos gali turėti teigiamą poveikį darbo rinkai, nes atitinkamai gali atsilaisvinti tam tikras skaičius darbo vietų, kurias galėtų užimti bedarbiai, arba atsižvelgiant į priimtas organizacines priemones <...> paskatinti tinkamiau paskirstyti auklėjimo užduotis tarp tėvų ir motinų, nepakeičia jos pagrindinio tikslo“.

               23

               Abejodamas dėl to, ar išmoka, kaip antai Liuksemburgo teisės aktuose nustatyta vaiko priežiūros atostogų išmoka, gali būti kvalifikuojama kaip išmoka šeimai pagal Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktį ir 4 straipsnio 1 dalies h punktą, Kasacinis teismas nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, kuris bylose C‑216/12 ir C‑217/12 yra tapatus:
               „Ar išmoka, kaip antai Socialinės apsaugos kodekso 306‐308 straipsniuose nustatyta vaiko priežiūros atostogų išmoka, yra išmoka šeimai, kaip ji suprantama pagal Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktį ir 4 straipsnio 1 dalies h punktą, taikytinus pagal EB‐Šveicarijos susitarimo II priedo A skyriaus 1 punktą ir 1999 m. birželio 21 d. Liuksemburge pasirašytą Baigiamąjį aktą?“

               24

               2012 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑216/12 ir C‑217/12 buvo sujungtos.

         Dėl prejudicinio klausimo

               25

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktis ir 4 straipsnio 1 dalies h punktas turi būti aiškinami taip, kad vaiko priežiūros išmoka, kokia nustatyta pagal Liuksemburgo teisę, yra išmoka šeimai, kaip ji suprantama pagal Reglamentą Nr. 1408/71.

         Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

               26

               CNPF pirmiausia nurodo, kad Teisingumo Teismas turi nuspręsti neturįs jurisdikcijos atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, nes nagrinėjamu atveju EB–Šveicarijos susitarimas netaikytinas. Liuksemburgo teisės aktai dėl vaiko priežiūros atostogų buvo priimti remiantis 1999 m. vasario 12 d. įstatymu, kuriuo į nacionalinę teisę perkelta 1996 m. birželio 3 d. Tarybos direktyva 96/34/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl vaiko priežiūros atostogų, sudaryto tarp UNICE, CEEP ir ETUC (OL L 145, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 285). Šveicarijos pilietis negali pasiremti šią direktyvą perkeliančiomis nacionalinės teisės nuostatomis, nes nei minėtas susitarime, nei jo prieduose nedaroma nuoroda į minėtą direktyvą.

               27

               Subsidiairiai CNPF teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama vaiko priežiūros atostogų išmoka negali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka. Šiuo klausimu ji pažymi, kad tai, ar bus suteiktos vaiko priežiūros atostogos, vadinasi, ir teisė į vaiko priežiūros atostogų išmoką, priklauso nuo individualaus ir iš dalies diskrecinio darbdavio sprendimo, o ne nuo iš anksto teisės aktais apibrėžtos situacijos.

               28

               Be to, ji teigia, kad vaiko priežiūros atostogų išmoka nepatenka į jokią Reglamento Nr. 1408 4 straipsnio 1 dalies h punkte nurodytą išmokų kategoriją.

               29

               Minėta išmoka nėra išmoka šeimai, bet, atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 1408/71, ji yra labiau susijusi su vaiko priežiūros atostogų laikotarpiu mokama savanoriško nedarbo išmoka. Iš tiesų pagrindinėje byloje nagrinėjama vaiko priežiūros atostogų išmoka nėra priedas prie pajamų ir ja nesiekiama padengti šeimos išlaidų. Ši išmoka yra pagal darbo sutartį mokamo darbo užmokesčio forma arba bent jau nuo šio užmokesčio priklausanti išmoka, todėl turi būti laikoma pakaitinėmis pajamomis. Ši išmoka taip pat nėra priedas prie pajamų, ji faktiškai sudaro išmokos gavėjo pajamas. Ji nustojama mokėti pasibaigus vaiko priežiūros atostogoms, nors išlaidos, susijusios su vaiku, lieka tokios pačios.

               30

               CNPF teigimu, toliau nurodomi veiksniai taip pat neleidžia nagrinėjamą vaiko priežiūros atostogų išmoką laikyti išmoka šeimai pagal minėtą reglamentą. Ši išmoka gali būti išmokėta tiek tėvui, tiek motinai už tą patį vaiką, jei abu tėvai dirba ir jos suma, neatskaičius mokesčių, viršija nekvalifikuoto darbininko gaunamą minimalų darbo užmokestį. Be to, pagal Liuksemburgo teisę numatyta teisė į vaiko priežiūros atostogas suteikiama tėvams, kaip darbuotojams, individualiai ir joks kitas jų šeimos narys negali jos gauti. Pagaliau Liuksemburgo Didžioji Hercogystė nepadarė pranešimo pagal Reglamento Nr. 1408/71 5 straipsnį.

               31

               F. Hliddal ir M. Bornand, teigia, kad į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti teigiamai.

               32

               Pirmiausia jie teigia, kad vaiko priežiūros atostogų išmoka iš tikrųjų yra socialinės apsaugos išmoka. Iš tiesų ji suteikiama be individualaus asmeninių poreikių vertinimo, remiantis teisės aktais apibrėžta situacija, t. y. tada, kai išmokos prašytojas įrodo, kad išėjo vaiko priežiūros atostogų. Nors vaiko priežiūros atostogų suteikimo sąlygas vertina tik darbdavys, klausimą, ar suteikti išmoką, sprendžia išmoką mokanti socialinės apsaugos įstaiga.

               33

               Vaiko priežiūros atostogų išmoka taip pat laikytina išmoka šeimai, nes ji skiriama bet kuriam iš pagal darbo sutartį dirbančių tėvų, gimus vienam ar daugiau vaikų ar jį (juos) įsivaikinus, ‐ juos išmokos gavėjas turi auginti ir lavinti savo šeimoje visu vaiko priežiūros atostogų laikotarpiu. Šia išmoka iš esmės tiesiogiai siekiama padengti šeimos išlaidas. Ji skirta leisti vienam iš tėvų skirti visą savo laiką lavinti mažą vaiką ir labiau nukreipta atlyginti už vaiko priežiūros paslaugą, apmokėti kitas vaiko priežiūros ir priežiūros išlaidas ir, kai reikia, sušvelninti finansinius nuostolius, atsiradusius atsisakius pajamų iš profesinės veiklos. Pagaliau tai, kad mokėjimo įstaiga buvo pasirinkta CNPF, pabrėžia minėtos išmokos šeiminį pobūdį.

               34

               Europos Komisija iš pradžių pažymi, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui nepateikė klausimo, ar Šveicarijos piliečiai gali gauti pagrindinėje byloje nagrinėjamą Liuksemburgo teisės aktuose numatytą išmoką, todėl šis teismas neturėtų į jį atsakyti.

               35

               Komisija mano, kad atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą laikytina, jog pagal Liuksemburgo teisę numatyta vaiko priežiūros atostogų išmoka yra socialinės apsaugos išmoka, o ne darbo užmokestis, kaip jis suprantamas pagal Sąjungos teisę. Iš tiesų laisvo darbuotojų judėjimo srityje darbo užmokesčio sąvoka iš principo reiškia, kad egzistuoja darbo santykiai. Tačiau jei darbuotojas yra vaiko priežiūros atostogose, darbo santykiai yra suspenduoti. Be to, šioje byloje vaiko priežiūros atostogų išmokos finansuojamos didesnėmis socialinėmis įmokomis, kurios surenkamos iš prekybos degalais.

               36

               Be to, Komisija teigia, kad ši byla yra susijusi su šeimos išmoka, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktį ir 4 straipsnio 1 dalies h punktą. Šiuo klausimu Komisija remiasi, be kita ko, tuo, kad pagal Socialinės apsaugos kodekso 308 straipsnį vaiko lavinimo pašalpa negali būti kumuliuojama nei su vaiko priežiūros išmoka, nei su už vaiko priežiūros atostogas užsienyje mokama išmoka už tą patį vaiką. Tokios kumuliaciją draudžiančios nuostatos yra būdingos išmokoms šeimai. Be to, minėtos išmokos suma yra nustatyto dydžio ir nepriklauso nuo atitinkamo darbuotojo prieš tai gauto darbo užmokesčio.

         Teisingumo Teismo atsakymas

               37

               Pirmiausia reikia konstatuoti, kad CNPF ginčija EB–Šveicarijos susitarimo taikymą pagrindinėms byloms, taigi ir Teisingumo Teismo kompetenciją atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą.

               38

               Kaip teisingai pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, EB–Šveicarijos susitarime pateikta aiški nuoroda į Reglamentą Nr. 1408/71 išplečia šio reglamento taikymo sritį Šveicarijos piliečių atžvilgiu. O pateikiamu klausimu dėl šio reglamento išaiškinimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar tokia vaiko priežiūros atostogų išmoka, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, patenka į materialinę šio reglamento taikymo sritį taip, kad jai taikoma šiame susitarime nurodyta nuoroda į tą patį reglamentą ir jos gali reikalauti Šveicarijos pilietis. Be to, tai, kad susitarime nėra nuorodos į Direktyvą 96/34, kurią, CNPF manymu, į nacionalinę teisę siekiama perkelti 1999 m. vasario 12 d. Įstatymu dėl vaiko priežiūros atostogų ir atostogų dėl šeiminių priežasčių įsteigimo, šiuo klausimu neturi reikšmės pagrindinėms byloms.

               39

               Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas turi kompetenciją atsakyti į pateiktą klausimą.

               40

               Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar vaiko priežiūros atostogų išmoka turi būti laikoma „užmokesčiu“, kaip jis suprantamas pagal SESV 157 straipsnį, ar „socialinės apsaugos išmoka“, kaip ji suprantama pagal Reglamentą (EEB) Nr. 1408/71.

               41

               Pagal SESV 157 straipsnio 2 dalį „užmokestis“ – tai įprastinis bazinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą“. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką minėtą sąvoka apima, be kita ko, bet kokį atlygį grynaisiais arba natūra esamuoju laiku ar ateityje, su sąlyga, kad jį moka, nors ir netiesiogiai, darbdavys darbuotojui už jo darbą, nesvarbu, ar pagal darbo sutartį, ar pagal teisės nuostatas, ar savanoriškai (žr. 1990 m. gegužės 17 d. Sprendimo Barber,
                  C-262/88, Rink. p. I-1889, 12 punktą; 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Høj Pedersen ir kt., C-66/96, Rink. p. I-7327, 32 punktą; 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo JämO, C-236/98, Rink. p. I-2189, 39 punktą ir 2004 m. kovo 30 d. Sprendimo Alabaster, C-147/02, Rink. p. I-3101, 42 punktą).

               42

               Tačiau, viena vertus, darbuotojo, išėjusio vaiko priežiūros atostogų, į kurias jis turi teisę pagal nacionalinę teisę, kurių metu jam mokama vaiko lavinimo pašalpa, padėtis yra ypatinga ir jos negalima lyginti su visą laiką dirbančio vyro arba moters situacija, nes išėjus į šias atostogas suspenduojama darbo sutartis, taigi, ir atitinkamos darbdavio ir darbuotojo pareigos (žr. 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo Lewen, C-333/97, Rink. p. I-7243, 37 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, C-537/07, Rink. p. I-6525, 57 punktą).

               43

               Kita vertus, iš bylos medžiagos nematyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą išmoką, bent netiesiogiai, mokėtų pats darbdavys.

               44

               Iš pirma pateiktų svarstymų matyti, kad nagrinėjama vaiko priežiūros atostogų išmoka nėra užmokestis, kaip jis suprantamas pagal SESV 157 straipsnį.

               45

               Antra, svarbu patikrinti, ar vaiko priežiūros atostogų išmoka, kaip antai numatyta Socialinės apsaugos kodekso 306 straipsnyje, atitinka teismo praktikoje nustatytus išmokos pripažinimo „socialinės apsaugos išmoka“, kaip ji suprantama pagal Reglamentą Nr. 1408/71, kriterijus.

               46

               Iš pradžių pažymėtina, kad tai, jog Liuksemburgo vyriausybė, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 5 straipsnį, nedeklaravo, kad Socialinės apsaugos kodekso 306 straipsnyje numatyta vaiko priežiūros atostogų išmoka patenka į režimą, kuriam taikoma to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalis, savaime nereiškia, jog ši išmoka nepatenka į minėto reglamento taikymo sritį (žr., be kita ko, 1977 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Beerens, 35/77, Rink. p. 2249, 9 punktą ir 1999 m. kovo 15 d. Sprendimo Offermanns, C-85/99, Rink. p. I-2261, 26 punktą).

               47

               Be to, kvalifikacija, kuri pagal nacionalinę teisę priskirta tam tikrai išmokai, nėra lemiama vertinant, ar ši išmoka patenka į Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 materialinę taikymo sritį (žr. 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Hughes, C-78/91, Rink. p. I-4839, 14 punktą; 1996 m. spalio 10 d. Sprendimo Hoever ir Zachow, C-245/94 ir C-312/94, Rink. I-4895, 17 punktą ir minėto Sprendimo Offermanns 37 punktą).

               48

               Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka tada, kai ji suteikiama gavėjams neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą remiantis teisės aktais apibrėžta situacija ir kai ji susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai išvardytų sričių (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Hughes 15 punktą; 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Hosse, C-286/03, Rink. p. I-1771, 37 punktą; 2007 m. gruodžio 18 d., Sprendimo Habelt ir kt., C-396/05, C-419/05 ir C-450/05, Rink. p. I-11895, 63 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Petersen, C-228/07, Rink. p. I-6989, 19 punktą).

               49

               Nors CNPF teigia, kad teisinė padėtis, kuri sudaro pagrindą teisei į vaiko priežiūros atostogų išmoką atsirasti, priklauso in fine nuo darbdavio sprendimo suteikti ar ne vaiko priežiūros atostogas, vis dėlto ši išmoka suteikiama remiantis teisės aktais apibrėžta situacija ir nedarant jokio individualaus ir diskrecinio asmens interesų vertinimo.

               50

               Šiuo klausimu, kaip tai pažymėjo F. Hliddal ir M. Bornand, reikia skirti vaiko priežiūros atostogų skyrimo sąlygas nuo šios išmokos skyrimo, konstatavus teisės aktais apibrėžtą situaciją, sąlygų. Išmokai kvalifikuoi yra svarbios tik pastarosios sąlygos.

               51

               Kadangi tokia vaiko priežiūros atostogų išmoka, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, tenkina pirmąją iš dviejų šio sprendimo 48 punkte minėtų sąlygų, dar reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant į šios išmokos sudėtines dalis, pirmiausia į jos skyrimo tikslus ir sąlygas, ji yra išmoka šeimai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktį ir 4 straipsnio 1 dalies h punktą, ar tai veikiau yra pakaitinės pajamos, panašios į bedarbio išmokas.

               52

               Išmoka, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjama vaiko priežiūros atostogų išmoka, nėra bedarbio išmoka. Iš tiesų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog norint atskirti įvairias socialinės apsaugos išmokas reikia atsižvelgti į rizikos, dėl kurios mokama kiekviena išmoka, sritis. Taigi, bedarbio išmoka mokama dėl rizikos, susijusios su vis dar darbingo darbuotojo pajamų praradimu netekus darbo. Išmoka, skiriama, kai realizuojasi tokia rizika, t. y. praradus darbą, ir nebepriklauso, kai tokios aplinkybės išnyksta, t. y. kai suinteresuotas asmuo imasi atlygintinos veiklos, laikytina bedarbio išmoka (žr. 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo De Cuyper, C-406/04, Rink. p. I-6947, 27 punktą).

               53

               Tačiau taip nėra asmens, kuris gauna tokią vaiko priežiūros atostogų išmoką, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, atveju. Toks asmuo neprarado savo darbo, o tik nusprendė sustabdyti darbo santykius.

               54

               Taip pat pažymėtina, kad pagal iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktį sąvoka „išmokos šeimai“ reiškia visas išmokas natūra arba pinigais, skirtas šeimos išlaidoms padengti. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad išmokos šeimai yra skirtos socialiai paremti šeimą išlaikančius darbuotojus, leidžiant savivaldos institucijai kompensuoti dalį tokių išlaidų (žr. 1985 m. liepos 4 d. Sprendimo Kromhout, 104/84, Rink. p. 2205, 14 punktą ir minėto Sprendimo Offermanns, C-85/99, Rink. p. I-2261, 38 punktą).

               55

               Minėtoje nuostatoje nustatyta frazė „šeimos išlaidoms padengti“ turi būti aiškinama taip, kad ji pirmiausia susijusi su viešąja parama šeimos biudžetui, siekiant palengvinti apmokėti auginant vaikus patiriamas išlaidas (minėto Sprendimo Offermanns 41 punktas ir 2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Maaheimo, C-333/00, Rink. p. I-10087, 25 punktas).

               56

               Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad vaiko lavinimo pašalpa, kuria siekiama leisti vienam iš tėvų atsiduoti mažo vaiko auginimui, konkrečiau kalbant, apmokėti vaiko lavinimo išlaidas, padengti kitas priežiūros ir lavinimo išlaidas ir prireikus sušvelninti finansinius sunkumus, kurie atsiranda atsisakius darbo visą darbo dieną, siekiama padengti šeimos išlaidas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Hoever ir Zachow, 23 ir 25 punktus).

               57

               Iš minėto Sprendimo Hoever ir Zachow 27 punkto matyti, kad tokia išmoka turi būti prilyginama išmokai šeimai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktą bei 4 straipsnio 1 dalies h punktą (žr. 1998 m. birželio 11 d. Sprendimo Kuusijärvi, C-275/96, Rink. p. I-3419, 60 punktą).

               58

               Konkrečiau kalbant apie karjeros nutraukimo išmokas, kurios tam tikromis sąlygomis teikiamos, kai karjerą darbuotojai nutraukia pasiimdami vaiko priežiūros atostogas, Teisingumo Teismo jau yra nusprendęs, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamai vaiko priežiūros atostogų išmokai analogiškos rūšies išmoka prilygintina išmokai šeimai (žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑469/02, 16 punktą).

               59

               Iš visų šių nurodytų aplinkybių matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama vaiko priežiūros atostogų išmoka negali būti laikoma „užmokesčiu“, kaip jis suprantamas pagal SESV 157 straipsnį, ir „socialinės apsaugos išmoka“, atitinkančia Reglamente (EEB) Nr. 1408/71 numatytos išmokos požymius.

               60

               Į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunktis ir 4 straipsnio 1 dalies h punktas turi būti aiškinami taip, kad vaiko priežiūros atostogų išmoka, kaip antai numatyta Liuksemburgo teisės aktais, yra išmoka šeimai, kaip ji suprantama pagal šį reglamentą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               61

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                     1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97, iš dalies pakeistu 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98, 1 straipsnio u punkto i papunktį ir 4 straipsnio 1 dalies h punktą reikia aiškinti taip, kad vaiko priežiūros atostogų išmoka, kaip antai numatyta Liuksemburgo teisės aktais, yra išmoka šeimai, kaip ji suprantama pagal šį reglamentą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


2014 m. birželio 25 d. Europos Sąjungos Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Christèle Coutureau prieš Europos policijos biurą (Europol).#Viešoji tarnyba – Europolo personalas – Europolo konvencija – Europolo personalo nuostatai – Sprendimas 2009/371/TVR – KTĮS taikymas Europolo pareigūnams – Terminuotos laikinojo tarnautojo sutarties nepratęsimas – Atsisakymas pasirašyti neterminuotą laikinojo tarnautojo sutartį.#Byla F-120/12.


title: 2010 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Bianca Purrucker prieš Guillermo Vallés Pérez.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Amtsgericht Stuttgart - Vokietija.#Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose - Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas - Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 - Lis pendens - Ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, susijęs su vaiko globos teisėmis, ir prašymas taikyti laikinąsias priemones dėl to paties vaiko globos teisių.#Byla C-296/10.

text:
      Byla C‑296/10
      Bianca Purrucker
      prieš
      Guillermo Vallés Pérez
      (Amtsgericht Stuttgart prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 – Lis pendens – Ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, susijęs su vaiko globos teisėmis, ir prašymas taikyti laikinąsias priemones dėl
         to paties vaiko globos teisių“

      Sprendimo santrauka
      1.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis,
            pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija globos teisių srityje – „Lis pendens“
      (Tarybos reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalis ir 20 straipsnis)
      2.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis,
            pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija globos teisių srityje – „Lis pendens“
      (Tarybos reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalis)
      3.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis,
            pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija globos teisių srityje – „Lis pendens“
      (Tarybos reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalis)
      1.        Reglamento Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei
         vykdymo, panaikinančio Reglamentą Nr. 1347/2000, 19 straipsnio 2 dalies nuostata netaikoma, kai į vienos valstybės narės teismą,
         į kurį pirmąjį kreiptasi dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi tik dėl laikinųjų priemonių taikymo, kaip tai suprantama
         pagal šio reglamento 20 straipsnį, o į kitos valstybės narės teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, kaip tai
         suprantama pagal tą patį reglamentą, kreipiamasi vėliau dėl tokių pačių priemonių taikymo, nesvarbu, ar to siekiama laikinai,
         ar prašant priimti galutinį sprendimą.

      Iš tikrųjų Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsnis negali būti laikomas nuostata, kuria suteikiama jurisdikcija nagrinėti bylą
         iš esmės. Be to, šios nuostatos taikymas nedraudžia kreiptis į teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės. Šio reglamento
         20 straipsnio 2 dalyje užkertamas kelias bet kokiai galimybei, kad sprendimas, kuriuo taikomos laikinosios priemonės, kaip
         tai suprantama pagal šio reglamento 20 straipsnį, prieštaraus sprendimui, kurį priėmė jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės
         turintis teismas, nes minėtoje dalyje numatyta, kad laikinosios priemonės, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 20 straipsnio
         1 dalį, netaikomos, kai teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, priėmė, kaip jis mano, tinkamas priemones.

      (žr. 70–71, 86 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Tai, kad į vienos valstybės narės teismą kreipiamasi per procedūrą dėl laikinųjų priemonių, būtent siekiant nustatyti vaiko
         globos teises, ar kad sprendimas priimtas taikant tokią procedūrą, ir tai, kad pateiktame prašyme ar priimtame sprendime nėra
         nieko, kas rodytų, jog teismas, kuriame pateiktas prašymas dėl laikinųjų priemonių, turi jurisdikciją, kaip tai suprantama
         pagal Reglamentą Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo
         bei vykdymo, panaikinantį Reglamentą Nr. 1347/2000, nebūtinai reiškia, kad atmetama galimybė, jog yra – kaip galbūt leidžiama
         pagal nacionalinę tos valstybės narės teisę – ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, kuris susijęs su prašymu taikyti laikinąsias
         priemones ir kuriame yra duomenų, galinčių įrodyti, kad teismas, į kurį kreiptasi, turi jurisdikciją pagal šį reglamentą.

      Tokiomis aplinkybėmis teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi pats patikrinti, ar jam priimant sprendimą taikyti laikinąsias
         priemones teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, sprendimas buvo tik išankstinė sąlyga vėlesnio sprendimo, priimamo geriau susipažinus
         su byla ir esant sąlygoms, kurios nebereikalauja skubiai priimti sprendimo. Be to, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi
         patikrinti, ar reikalavimai taikyti laikinąsias priemones ir vėliau pateikti reikalavimai dėl bylos nagrinėjimo iš esmės sudaro
         procesinį vienetą.

      (žr. 80, 86 punktus ir rezoliucinę dalį)
      3.        Kai, nepaisant visų teismo, kuriame byla iškelta vėliau, pastangų gauti informacijos iš šalies, kuri nurodo lis pendens, iš teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, ir iš centrinės institucijos, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, vis dėlto neturi
         jokios informacijos, leidžiančios nustatyti kitame teisme pareikšto ieškinio dalyką ir pagrindą, taip pat, be kita ko, galinčios
         įrodyti to teismo jurisdikciją pagal Reglamentą Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka
         ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinantį Reglamentą Nr. 1347/2000, ir kai dėl ypatingų aplinkybių vaiko interesai
         reikalauja priimti sprendimą, kuris gali būti pripažįstamas kitose valstybėse narėse nei ta, kurios teisme byla iškelta vėliau,
         pastarasis teismas turi, protingą laiko tarpą palaukęs atsakymų į užduotus klausimus, tęsti jame pareikšto ieškinio nagrinėjimą.
         Nustatyti, koks yra protingas laikotarpis laukti atsakymų, reikia labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, remiantis konkrečiomis
         nagrinėjamos bylos aplinkybėmis.

      Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Reglamento Nr. 2201/2003 tikslas, labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, leisti
         teismui, kuris yra arčiausiai jo ir kuriam dėl to geriausiai žinoma jo situacija ir raidos lygis, priimti reikiamus sprendimus.

      (žr. 82–84, 86 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. lapkričio 9 d.(*)

      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 – Lis pendens – Ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, susijęs su vaiko globos teisėmis, ir prašymas taikyti laikinąsias priemones dėl
         to paties vaiko globos teisių“

      Byloje C‑296/10
      dėl Amtsgericht Stuttgart (Vokietija) 2010 m. gegužės 31 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. birželio 16 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Bianca Purrucker
      prieš
      Guillermo Vallés Pérez
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, A. Rosas (pranešėjas), U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į 2010 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį nagrinėti bylą pagal pagreitintą procedūrą, remiantis
         Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23a straipsniu ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104a straipsnio pirma
         pastraipa,

      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 27 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        B. Purrucker, atstovaujamos advokato B. Steinacker,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. M. Rodríguez Cárcamo,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Beaupère‑Manokha,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos F. Penlington,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir S. Grünheid,
      susipažinęs su generalinio advokato nuomone,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos
         ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000
         (OL L 338, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243), išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant B. Purrucker ir G. Vallés Pérez ginčą dėl jų sūnaus Merlín globos.

       Teisinis pagrindas
      3        Iki Reglamento Nr. 2201/2003 galiojo 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1347/2000 dėl jurisdikcijos ir teismo
         sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis abiejų sutuoktinių vaikams, pripažinimo bei vykdymo (OL L 160, p. 19;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 209). Reglamentas Nr. 1347/2000 buvo panaikintas Reglamentu Nr. 2201/2003,
         kurio taikymo sritis yra platesnė.

      4        Reglamento Nr. 2201/2003 12, 16 ir 21 konstatuojamosiose dalyse įtvirtinta:

      „(12) Jurisdikcijos pagrindai, susiję su tėvų pareigomis, nustatyti šiame reglamente, yra suformuluoti kuo labiausiai atsižvelgiant
         į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų. Tai reiškia, kad jurisdikcija turėtų pirmiausiai priklausyti vaiko nuolatinės
         gyvenamosios vietos valstybei narei, išskyrus tam tikrus vaiko gyvenamosios vietos pakeitimo atvejus arba pagal tėvų pareigų
         turėtojų susitarimą.

      <...>
      (16)      Šis reglamentas neturėtų valstybės narės teismams užkirsti kelio neatidėliotinais atvejais imtis laikinų priemonių, įskaitant
         apsaugos priemones, dėl asmenų ar turto toje valstybėje.

      <..>
      (21)      Valstybėje narėje atliekamas teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas turėtų būti grindžiamas abipusiu pasitikėjimu, o nepripažinimo
         pagrindai turėtų būti minimalūs.“

      5        Remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 2 straipsniu:

      „Šiame reglamente:
      1)      „teismas“ apima visas valstybių narių institucijas, turinčias jurisdikciją bylose, patenkančiose į šio reglamento taikymo
         sritį pagal 1 straipsnį;

      <...>
      4)      „teismo sprendimas“ – tai valstybės narės teismo <...> sprendimas, susijęs su tėvų pareigomis, nesvarbu, kaip tas sprendimas
         vadinamas, įskaitant potvarkį, įsakymą ar nutarimą;

      <...>
      7)      „tėvų pareigos“ – visos teisės ir pareigos, susijusios su vaiko asmeniu ar turtu, suteikiamos fiziniam ar juridiniam asmeniui
         teismo sprendimu, įstatymų nustatyta tvarka ar juridinę galią turinčiu susitarimu; [jos pirmiausia apima globos ir bendravimo
         teises];

      <...>
      9)      „globos teisės“ apima teises ir pareigas, susijusias su vaiko priežiūra, ypač teisę nustatyti vaiko gyvenamąją vietą;
      <...>“
      6        Šio reglamento 8 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės teismai turi jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta
         tuo metu, kai byla patenka jų žinion, yra toje valstybėje narėje.“

      7        Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnyje „Bylos iškėlimas teisme“ įtvirtinta:

      „1.      Byla teisme laikoma iškelta tada:
      a)       kai teismui pateikiamas atitinkamas bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas, tačiau tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi
         nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų įteiktas atsakovui;

      arba
      b)       jeigu minėtas dokumentas turi būti įteiktas prieš pateikiant jį teismui, kai jį gauna už įteikimą atsakinga institucija, tačiau
         tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų pateiktas teismui.“

      8        Pagal šio reglamento 17 straipsnį:

      „Jeigu valstybės narės teisme iškeliama byla, kurią nagrinėti pagal šį reglamentą jurisdikciją turi ne jis, o kitos valstybės
         narės teismas, pirmiau nurodytas teismas savo iniciatyva pareiškia, kad jurisdikcijos neturi.“

      9        Minėto reglamento 19 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:

      „2.      Jeigu skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl tėvų pareigų to paties vaiko atžvilgiu ir tuo pačiu ieškinio
         pagrindu, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, savo iniciatyva sustabdo nagrinėjimo procesą, kol nustatoma pirmojo teismo
         jurisdikcija.

      3.       Jeigu nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, atsisako jurisdikcijos pirmojo teismo
         naudai.

      Tokiu atveju šalis, kuri kreipėsi į teismą, kuriame buvo vėliau iškelta byla, gali tą ieškinį pateikti pirmajam teismui.“
      10      To paties reglamento 20 straipsnyje „Laikinos, įskaitant apsaugines, priemonės“ įtvirtinta:

      „1.      Neatidėliotinais atvejais šio reglamento nuostatos neužkerta kelio valstybės narės teismams toje valstybėje esantiems asmenims
         ar turtui taikyti laikinas, įskaitant apsaugines, priemones, kurios gali būti numatytos tos valstybės narės teisėje, netgi
         jei pagal šį reglamentą kitos valstybės narės teismas turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos priemonės netaikomos, kai valstybės narės teismas, turintis jurisdikciją pagal šį reglamentą
         nagrinėti bylą iš esmės, jau yra ėmęsis priemonių, kurias jis laiko tinkamomis.“

      11      Reglamento Nr. 2201/2003 21 ir paskesni straipsniai susiję su teismo sprendimų pripažinimu ir vykdymu. Minėto 21 straipsnio
         1 dalyje, be kita ko, numatyta, kad valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas pripažįstamas kitose valstybėse narėse netaikant
         jokių specialių procedūrų.

      12      Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsnyje įtvirtinta, kad kilmės valstybės narės teismo jurisdikcija negali būti peržiūrima.

       Pagrindinės bylos aplinkybės ir vykstantys procesai
      13      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, iš faktinių aplinkybių, išdėstytų 2010 m. liepos 15 d. Sprendime Purrucker (C‑256/09, Rink. p. I‑0000), ir iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotų procesinių
         dokumentų matyti, kad 2005 m. viduryje Vokietijos pilietė B. Purrucker išvyko gyventi į Ispaniją su Vokietijoje gimusiu Ispanijos
         piliečiu G. Vallés Pérez. 2006 m. gegužės 31 d. ji pagimdė neišnešiotus dvynius – berniuką Merlín ir mergaitę Samira. G. Vallés Pérez
         pripažino tėvystę. Kadangi tėvai gyveno kartu, pagal Ispanijos teisę jie turėjo bendrą vaikų globą. Vaikai turi Vokietijos
         ir Ispanijos pilietybes.

      14      Kadangi B. Purrucker ir G. Vallés Pérez santykiai pablogėjo, B. Purrucker norėjo su vaikais grįžti į Vokietiją, tačiau G. Vallés Pérez
         iš pradžių tam prieštaravo. 2007 m. sausio 30 d. šalys sudarė notarinį susitarimą, kurį tam, kad jis būtų vykdytinas, turėjo
         patvirtinti teismas ir pagal kurį B. Purrucker su vaikais galėjo persikelti į Vokietiją.

      15      Kilus komplikacijoms ir dėl to, kad Samira turėjo būti operuojama, nustatytą išvykimo dieną ji negalėjo išvykti iš ligoninės.
         B. Purrucker su sūnumi Merlín į Vokietiją išvyko 2007 m. vasario 2 d. Šalys pagrindinėje byloje ginčijasi dėl to, ar susiklosčius
         tokiai situacijai G. Vallés Pérez vis dar leido išvykti B. Purrucker su Merlín.

      16      Nuo B. Purrucker išvykimo 2007 m. vasario 2 d. šeimos narių gyvenamoji vieta nepasikeitė.

      17      Tarp pagrindinės bylos šalių vyksta trys procesai:

      –        pirmąjį Ispanijos teisme Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial pradėjo G. Vallés Pérez, siekdamas, kad būtų taikomos laikinosios priemonės. Atrodo, esant tam tikroms sąlygoms, šis procesas
         gali būti laikomas bylos nagrinėjimu iš esmės dėl teisės globoti vaikus Merlín ir Samira suteikimo,

      –        antrąjį Vokietijoje pradėjo G. Vallés Pérez, siekdamas, kad būtų paskelbtas vykdytinu 2007 m. lapkričio 8 d. Juzgado de Primera Instancia n°4 de San Lorenzo de El Escorial sprendimas taikyti laikinąsias priemones, dėl kurio buvo priimtas minėtas Sprendimas Purrucker,

      –        trečiąjį Vokietijoje pradėjo B. Purrucker, siekdama, kad jai būtų suteikta šių vaikų globos teisė. Tai procesas, per kurį
         pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.

       Ispanijoje pradėtas procesas siekiant, kad būtų taikomos laikinosios priemonės dėl vaikų globos, ir galbūt siekiant priimti
            sprendimą dėl esmės
      18      G. Vallés Pérez, nebesijausdamas saistomas 2007 m. sausio 30 d. notarinio susitarimo, 2007 m. birželio mėn. Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial pradėjo procesą dėl laikinųjų priemonių taikymo ir, be kita ko, dėl teisės globoti vaikus Merlín ir Samira.

      19      2007 m. rugsėjo 26 d. įvyko teismo posėdis. B. Purrucker pateikė rašytines pastabas ir per šį posėdį buvo atstovaujama.

      20      2007 m. lapkričio 8 d. sprendimu Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial nusprendė turintis jurisdikciją bei nustatė skubias ir laikinąsias priemones, be kita ko, dėl vaikų globos teisių. 2007 m.
         lapkričio 28 d. priimtas sprendimas, kuriuo ištaisomas tas sprendimas.

      21      Remiantis prie bylos medžiagos pridėta informacija, pagal Ispanijos teisę, kai prieš pateikiant prašymą išnagrinėti bylą iš
         esmės prašoma taikyti laikinąsias priemones ir jos nustatomos, šios priemonės toliau taikomos, tik jei ieškinys dėl bylos
         nagrinėjimo iš esmės buvo pateiktas per 30 dienų nuo laikinųjų priemonių nustatymo.

      22      Kažkurio metu 2008 m. sausio mėn., tiksli data nenurodyta ir jos negalima nustatyti nė iš vieno prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo perduotos bylos dokumento, G. Vallés Pérez Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial pateikė prašymą išnagrinėti bylą iš esmės. B. Purrucker tvirtina, kad šis prašymas pateiktas pavėluotai.

      23      2008 m. spalio 28 d. sprendimu Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial išreiškė nuomonę dėl „pirmojo teismo“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 9 straipsnio 3 dalį. Jis pažymi
         jau išsprendęs klausimą dėl savo jurisdikcijos 2007 m. lapkričio 8 d. sprendime ir primena įvairias tame sprendime nurodytas
         faktines aplinkybes. Jis nurodo 2007 m. birželio 28 d. patenkinęs prašymą nustatyti laikinąsias priemones dėl vaikų globos.
         Kadangi į Vokietijos teismą motina kreipėsi tik 2007 m. rugsėjo mėn., Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial mano esantis „pirmasis teismas“ ir priima jurisdikciją išnagrinėti bylą, remdamasis Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsniu.

      24      2010 m. sausio 21 d. sprendimu Audiencia Provincial de Madrid (Ispanija), į kurį apeliacine tvarka kreipėsi B. Purrucker, patvirtino 2008 m. spalio 28 d. sprendimą. Prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas mano, kad norint taikyti Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį pirmasis prašymas yra prašymas nustatyti
         laikinąsias priemones, kuris pagal Ispanijos teisę pateiktas Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial ir kuris pateiktas anksčiau už Vokietijos teismui pateiktą prašymą. Tačiau Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsnyje, kuriuo
         remiasi B. Purrucker, jeigu jis taikomas šioje byloje, neįtvirtinta jokia norma dėl jurisdikcijos ir jis susijęs tik su apsaugos
         priemonių nustatymu skubos atveju, nors šioje byloje nagrinėjama jurisdikcija turėtų būti nustatyta pagal šio reglamento 19 straipsnio
         normas. Be to, tokia išvada atitinka Pagrindinio teismų įstatymo (Ley Orgánica del Poder Judicial) 22 straipsnio 3 dalį.

       Vokietijoje pradėtas procesas, kad būtų įvykdytas 2007 m. lapkričio 8 d. Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial sprendimas
      25      Tai procesas, dėl kurio priimtas minėtas Sprendimas Purrucker. Pirmiausia G. Vallés Pérez, be kita ko, pareikalavo grąžinti Merlín ir prevenciniais sumetimais pateikė ieškinį, siekdamas,
         kad būtų paskelbtas vykdytinu Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial 2007 m. lapkričio 8 d. sprendimas. Vėliau jis paprašė, kad pirmiausia būtų vykdomas šis sprendimas. Todėl 2008 m. liepos
         3 d. Amtsgericht Stuttgart sprendimu ir 2008 m. rugsėjo 22 d. Oberlandesgericht Stuttgart (Vokietija) sprendimu dėl apeliacinio skundo tas sprendimas buvo pripažintas vykdytinu.

      26      B. Purrucker pateikus kasacinį skundą, Bundesgerichtshof (Vokietija) Teisingumo Teismui pateikė prejudicinį klausimą. Minėtame Sprendime Purrucker Teisingumo Teismas atsakė, kad Reglamento Nr. 2201/2003 21 ir paskesnių straipsnių nuostatos netaikomos su globos teisėmis
         susijusioms laikinosioms priemonėms, patenkančioms į šio reglamento 20 straipsnio taikymo sritį.

      27      Minėto Sprendimo Purrucker 76 punkte Teisingumo Teismas, be kita ko, nurodė, kad kai iš laikinąsias priemones taikančio teismo sprendimo akivaizdžiai
         nematyti, jog šis teismas turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, arba kai šiame sprendime
         nėra aiškių motyvų dėl šio teismo jurisdikcijos nagrinėti bylą iš esmės nurodant vieną iš šio reglamento 8−14 straipsniuose
         nurodytų jurisdikcijos pagrindų, galima daryti išvadą, kad šis sprendimas nebuvo priimtas pagal šiame reglamente numatytas
         jurisdikcijos taisykles.

       Vokietijoje pradėtas procesas siekiant, kad būtų suteiktos globos teisės
      28      2007 m. rugsėjo 20 d. B. Purrucker Amtsgericht Albstadt (Vokietija) pareikštu ieškiniu dėl bylos nagrinėjimo iš esmės paprašė suteikti išimtines vaikų Merlín ir Samira globos teises.
         Šis ieškinys atsakovui pagrindinėje byloje perduotas tik 2008 m. vasario 22 d. registruotu laišku su gavimo patvirtinimu.
         Vis dėlto šis teismas, kaip ir Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial, apie šį ieškinį jau žinojo.

      29      Be kita ko, iš 2007 m. rugsėjo 25 d. ir 2008 m. sausio 9 d. Amtsgericht Albstadt sprendimų matyti, kad, šio teismo nuomone, B. Purrucker prašymas niekaip negalėjo būti patenkintas. Tiesą sakant, kadangi
         tėvai nebuvo susituokę ir nepanašu, kad buvo koks nors pareiškimas dėl bendrų globos teisių, o 2007 m. sausio 30 d. notarinį
         susitarimą galima laikyti tokiu pareiškimu, B. Purrucker turėjo išimtines vaikų globos teises, ir nebuvo reikalo priimti sprendimo
         dėl globos teisių suteikimo. Be to, Amtsgericht Albstadt paminėjo Ispanijoje vykstantį procesą.

      30      2008 m kovo 19 d. sprendimu Amtsgericht Albstadt, manydamas neturintis jurisdikcijos, atmetė B. Purrucker prašymą dėl dukros Samira. Ši sprendimą 2008 m. gegužės 5 d. patvirtino
         Oberlandesgericht Stuttgart. Savo sprendime Oberlandesgericht Stuttgart pažymėjo, kad nuolatinė šio vaiko gyvenamoji vieta nuo pat gimimo buvo Ispanijoje. Šio teismo teigimu, Reglamento Nr. 2201/2003
         9 straipsnis netaikomas bylos faktinėms aplinkybėms ir neįvykdytos to paties reglamento 15 straipsnio sąlygos.

      31      Kitu sprendimu, priimtu 2008 m. kovo 19 d., Amtsgericht Albstadt sustabdė procesą dėl Merlín globos teisių pagal 1980 m. spalio 25 d. Hagos konvencijos dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinių
         aspektų (toliau – 1980 m. Hagos konvencija) 16 straipsnį. Šis procesas B. Purrucker prašymu atnaujintas 2008 m. gegužės 28 d.,
         nes iki tos dienos G. Vallés Pérez nepateikė prašymo grąžinti vaiko pagal 1980 m. Hagos konvenciją. Vėliau nepateiktas joks
         prašymas.

      32      Dėl prašymo vykdyti 2007 m. lapkričio 8 d. Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial sprendimą, kurį pateikė G. Vallés Pérez, byla dėl globos teisių perduota nagrinėti Amtsgericht Stuttgart pagal Įstatymo dėl konkrečių teisinių priemonių tarptautinės šeimos teisės srityje vykdymo ir taikymo (Gesetz zur Aus‑ und Durchführung bestimmter Rechtsinstrumente auf dem Gebiet des internationalen Familienrechts) 13 straipsnį.

      33      2008 m. liepos 16 d. B. Purrucker, remdamasi Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsniu, kreipėsi į Amtsgericht Stuttgart pateikdama prašymą nustatyti laikinąją priemonę, kuria jai būtų suteiktos išimtinės sūnaus Merlín globos teisės. Prašyme
         nurodytos, be kita ko, problemos, kilusios per medicininius profilaktinius tyrimus. 2008 m. liepos 28 d. sprendimu atsisakyta
         nustatyti šią priemonę remiantis tuo, kad nebuvo skubos, kaip reikalaujama pagal Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsnį. Amtsgericht Stuttgart, be kita ko, pažymėjo, kad vaikas buvo apdraustas tėvo socialiniu draudimu Ispanijoje ir kad jeigu reikės, bus galima nurodyti,
         kad motinai būtų perduotas sveikatos draudimo pažymėjimas.

      34      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotų procesinių dokumentų matyti, kad 2008 m.
         rugpjūčio, rugsėjo ir spalio mėn. Amtsgericht Stuttgart, nagrinėdamas bylą, kelis kartus ir įvairiais būdais, įskaitant per Europos teisminiam tinklui priklausantį Ispanijos ryšių
         palaikymo teisėją, bandė susisiekti su Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial, kad sužinotų, ar jame taip pat nagrinėjama byla iš esmės. Tačiau visi šie bandymai buvo nesėkmingi.

      35      2008 m. spalio 28 d. Amtsgericht Stuttgart priėmė sprendimą, kuriame aprašė visus veiksmus, atliktus padedant Ispanijos ryšių palaikymo teisėjui, ir tai, kad atsakymo
         iš Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial negavo. Jis prašo šalių, pirmiausia, nurodyti ir įrodyti datą, kada Ispanijoje pateiktas tėvo prašymas nustatyti laikinąsias
         priemones, antra, perduoti Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial 2007 m. lapkričio 8 d. sprendimą ir, trečia, pateikti Ispanijoje tėvo prašymą dėl esmės bei nurodyti datą, kada šis prašymas
         perduotas motinai.

      36      Tą pačią dieną, t. y. 2008 m. spalio 28 d., Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial priėmė sprendimą, kurio turinys aprašytas šio sprendimo 23 punkte ir kuriame jis daro nuorodą į laišką, kurį jam atsiuntė
         Amtsgericht Stuttgart.

      37      Paraginęs šalis vėl pateikti savo nuomonę, Amtsgericht Stuttgart 2008 m. gruodžio 8 d. priėmė sprendimą. Jame jis paminėjo Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial 2008 m. spalio 28 d. sprendimą ir dėl jo pateiktą B. Purrucker skundą. Jis manė negalintis pats išspręsti klausimo, ar yra
         „pirmasis teismas“, nes tai pažeistų teisinį saugumą, kadangi du skirtingų valstybių narių teismai galėtų priimti vienas kitam
         prieštaraujančius sprendimus. Ši klausimą turėtų išspręsti tas teismas, kuris pirmasis priėmė jurisdikciją. Todėl Amtsgericht Stuttgart nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalį, iki Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial 2008 m. spalio 28 d. sprendimas įgis res judicata galią.

      38      B. Purrucker apskundė 2008 m. gruodžio 8 d. Amtsgericht Stuttgart sprendimą. 2009 m. gegužės 14 d. Oberlandesgericht Stuttgart nusprendė minėtą sprendimą panaikinti ir grąžino bylą Amtsgericht Stuttgart, kad šis priimtų naują sprendimą. Oberlandesgericht Stuttgart nusprendė, kad teismas pats turėjo patikrinti savo jurisdikciją ir kad Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsniu nė vienam iš
         teismų, į kuriuos kreiptasi, nesuteikiama išimtinė teisė nustatyti, kuris yra pirmasis teismas. Oberlandesgericht Stuttgart atkreipė dėmesį į tai, kad G. Vallés Pérez Ispanijoje 2007 m. birželio mėn. pateiktu prašymu dėl globos teisių siekė, kad
         būtų taikomos laikinosios priemonės, o Vokietijoje 2007 m. rugsėjo 20 d. B. Purrucker pateiktas prašymas dėl globos teisių
         buvo ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės. Šio ieškinio ir procedūros dėl laikinųjų priemonių taikymo dalykas arba reikalavimai
         skyrėsi. Prireikus reikėtų pripažinti, kad yra pozityvioji jurisdikcijos kolizija tarp dviejų teismų.

      39      2009 m. birželio 8 d. nutartimi Amtsgericht Stuttgart dar kartą paprašė šalių jam nurodyti, kurioje stadijoje buvo Ispanijoje pradėtas procesas, ir paprašė jų pareikšti nuomonę
         dėl galimybės pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsnį pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą
         dėl pirmojo teismo nustatymo.

      40      2009 m. spalio 19 d. nutartimi Amtsgericht Stuttgart pasiūlė šalims susitarti, kad galėtų arba kartu nustatyti įprastą Merlín gyvenamąją vietą su B. Purrucker, o Samira – su
         G. Vallés Pérez, išlaikydami bendras globos teises, arba sudaryti bendrą susitarimą, kad Merlín globos teisės būtų suteiktos
         B. Purrucker, o Samira – G. Vallés Pérez. Tačiau šis pasiūlymas nebuvo priimtas.

      41      2010 m. sausio 13 d. Amtsgericht Stuttgart įvyko teismo posėdis, kuriame dalyvavo pagrindinės bylos šalys ir per kurį G. Vallés Pérez atstovavo jo advokatas. Šalys
         nesusitarė ir nesuderino savo pozicijų.

      42      2010 m. sausio 21 d. Audiencia Provincial de Madrid priėmė sprendimą dėl B. Purrucker pateikto apeliacinio skundo, kuris minimas šio sprendimo 24 punkte. 2010 m. sausio 21 d.
         sprendimą G. Vallés Pérez advokatas Vokietijoje laišku perdavė Amtsgericht Stuttgart.

       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir prejudiciniai klausimai
      43      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Amtsgericht Stuttgart nurodo, kodėl, jo nuomone, nėra jokios pagrįstos abejonės dėl to, kad Merlín nuolatinė gyvenamoji vieta 2007 m. rugsėjo 21 d.,
         kai B. Purrucker pateikė prašymą suteikti jo globos teises, buvo Vokietijoje.

      44      Šio teismo teigimu, Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial, remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 10 straipsniu, neturėjo nuolatinės jurisdikcijos iki 2007 m. rugsėjo 21 d. dėl to, kad
         šeimos narių bendra nuolatinė gyvenamoji vieta iki tol buvo Ispanijoje, nes tai, kad B. Purrucker išvežė Merlín iš Ispanijos
         į Vokietiją neteisėtai, nėra nei tikėtina, nei įrodyta. 2007 m. sausio 30 d. notarinis susitarimas ir aplinkybė, jog faktiškai
         nebuvo pateiktas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnį kartu su 1980 m. Hagos konvencija suformuluotas pareiškimas dėl
         vaiko grąžinimo, nepatvirtina neteisėto vaiko pagrobimo šio reglamento 2 straipsnio 11 punkto prasme. Savo jurisdikcijos šia
         nuostata negrindžia ir Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial.

      45      Amtsgericht Stuttgart primena, kad pagal Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį byla teisme laikoma iškelta tada, kai teismui pateikiamas atitinkamas
         bylos iškėlimo dokumentas, tačiau tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų
         įteiktas atsakovui.

      46      Amtsgericht Stuttgart patikslina, jog 2007 m. rugsėjo 20 d. ieškinys pareikštas Amtsgericht Albstadt 2007 m. rugsėjo 21 d., o atsakovui pagrindinėje byloje įteiktas tik 2008 m. vasario 22 d. dėl priežasčių, dėl kurių B. Purrucker
         nėra atsakinga ir kurios susijusios su tuo, kad tas teismas ginčijo tarptautinę šio teismo jurisdikciją nustatant pagrindinės
         bylos šalių dukters Samira globos teises.

      47      Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybės narės teismo, kuriame byla dėl tėvų pareigų to paties
         vaiko atžvilgiu iškelta pirmiau, jurisdikcija turi pirmenybę kitos valstybės narės teismo, kuriame buvo vėliau iškelta byla
         dėl to paties dalyko ir tuo pačiu pagrindu, atžvilgiu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, bylos
         dalykas, dėl kurio 2007 m. birželio mėn. Ispanijos teisme pradėta procedūra dėl laikinųjų priemonių taikymo, yra identiškas
         tam, dėl kurio 2007 m. rugsėjo mėn. Vokietijos teisme pareikštas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės. Abi bylos susijusios
         su tėvų pareigų tam pačiam bendram vaikui nustatymu teismine tvarka. Abi šalys prašo suteikti globą kiekvienu atveju skiriant
         globėju tik vieną iš tėvų. Abiejų bylų šalys sutampa.

      48      Bylos pirmumas laiko atžvilgiu nustatomas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį. Tačiau Amtsgericht Stuttgart pažymi, jog šios nuostatos formuluotėje nedaromas joks skirtumas dėl to, ar kalbama apie iš esmės nagrinėjamą bylą, ar apie
         procedūrą dėl laikinųjų priemonių taikymo. Tai leidžia pateikti skirtingas teisines nuomones dėl Reglamento Nr. 2201/2003
         19 straipsnio 2 dalies taikymo srities.

      49      Remiantis Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial ir Audiencia Provincial de Madrid teisine nuomone, Ispanijos teismas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį ir 19 straipsnio 2 dalį laikomas teismu, kuriame
         buvo iškelta byla, jau tuomet, kai buvo pateiktas prašymas dėl laikinųjų priemonių taikymo. Procedūra dėl laikinųjų priemonių
         taikymo kartu su vėliau iškelta iš esmės nagrinėjama byla sudaro procesinį vienetą. Vis dėlto nutartis dėl laikinosios priemonės
         tampa negaliojanti ipso jure, jei per 30 dienų po šios nutarties dėl laikinųjų priemonių taikymo įteikimo nepateikiamas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo
         iš esmės.

      50      Tačiau remiantis Oberlandesgericht Stuttgart 2009 m. gegužės 14 d. nutartimi, Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalis nesusijusi su ryšiu tarp ieškinio dėl bylos
         nagrinėjimo iš esmės ir procedūros dėl laikinųjų priemonių taikymo, kai jų dalykai skiriasi, nors sprendimas dėl vaiko globos
         teisių turi tokį patį poveikį, nesvarbu, ar jis būtų priimtas taikant laikinąsias priemones, ar išsprendus bylą iš esmės.
         Tokį aiškinimą taip pat pagrindžia tai, kad Reglamento Nr. 2201/2003 21 ir paskesni straipsniai netaikomi laikinosioms priemonėms,
         kaip jos suprantamos pagal šio reglamento 20 straipsnį.

      51      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes Amtsgericht Stuttgart nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar yra taikoma reglamento [Nr. 2201/2003] 19 straipsnio 2 dalies nuostata, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį
         viena šalis kreipėsi dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi tik dėl laikinųjų priemonių taikymo, o į kitos valstybės narės
         teismą, į kurį vėliau kita šalis kreipėsi tuo pačiu pagrindu, yra kreipiamasi dėl sprendimo priėmimo nagrinėjant bylą iš esmės?

      2.      Ar ši nuostata turi būti taikoma, net jei vienoje valstybėje narėje priimtas sprendimas atskiroje byloje dėl laikinųjų priemonių
         taikymo negali būti pripažįstamas kitoje valstybėje narėje pagal Reglamento Nr. 2201/2003 21 straipsnį?

      3.      Ar atskiras kreipimasis į vienos valstybės narės teismą dėl laikinųjų priemonių taikymo turi būti prilyginamas iš esmės nagrinėjamos
         bylos iškėlimui pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalį, jei pagal šios valstybės nacionalinę proceso teisę vėliau
         iškelti bylą šiame teisme, siekiant išspęsti bylą iš esmės, reikia per nustatytą laikotarpį, kad būtų išvengta procesinių
         pažeidimų?“

       Procesas Teisingumo Teisme
      52      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Amtsgericht Stuttgart prašė šiam prašymui taikyti pagreitintą procedūrą pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsnį, siūlydamas,
         be to, jį perduoti tai pačiai kolegijai, kuri nagrinėjo Bundesgerichtshof nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. 2010 m. liepos 1 d. laišku Amtsgericht Stuttgart patikslino savo prašymą, pažymėjęs, kad juo siekta ne Procedūros reglamento 104b straipsnio, o šio reglamento 104a straipsnio
         taikymo.

      53      2010 m. liepos 15 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas patenkino šį prašymą.

       Dėl prejudicinių klausimų
      54      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio
         2 dalis taikoma, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį viena šalis kreipėsi dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi
         tik dėl laikinųjų priemonių taikymo, o į kitos valstybės narės teismą, į kurį vėliau kita šalis kreipėsi tuo pačiu pagrindu,
         kreipiamasi dėl sprendimo priėmimo nagrinėjant bylą iš esmės. Antrasis klausimas susijęs su šios nuostatos taikymu sprendimui
         dėl laikinųjų priemonių, kuris negali būti pripažįstamas šio reglamento 21 straipsnio prasme, o trečiasis klausimas – su šios
         nuostatos taikymu procedūrai dėl laikinųjų priemonių, kuri gali būti susijusi su procesu dėl bylos išnagrinėjimo iš esmės.

      55      Šiuos klausimus reikia nagrinėti kartu.

       Šalių pastabos
      56      Teisingumo Teismui pristatytos dvi nuomonės.

      57      Viena vertus, B. Purrucker, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija tvirtina, kad nėra lis pendens situacijos dėl bylos nagrinėjimo iš esmės ir tuo pačiu metu vykstančios procedūros dėl laikinųjų priemonių, kurioje priimtas
         sprendimas, nors ši procedūra ir ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, kai jis pateikiamas per įstatyme numatytą terminą,
         gali būti laikomi procesiniu vienetu. Kiekvienas procesas turi būti laikomas atskiru, o lis pendens situacija baigsis, kai bus priimtas sprendimas.

      58      Priešingu atveju, kaip pabrėžia Vokietijos vyriausybė, į vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos pakeitimą būtų negalima atsižvelgti,
         nors Reglamente Nr. 2201/2003 į tokį pakeitimą atsižvelgiama, ir tai prieštarautų šio reglamento tikslui – leisti arčiausiai
         vaiko esančiam teismui priimti sprendimą dėl tėvų pareigų. Be to, manant, kad susiklostė lis pendens situacija dėl bylos nagrinėjimo iš esmės ir tuo pačiu metu vykstančios procedūros dėl laikinųjų priemonių, kurioje priimtas
         sprendimas, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, būtų įpareigotas aiškintis valstybės narės, į kurios teismą kreiptasi pirmiausia,
         nacionalinę teisę, kad sužinotų, ar laikinųjų priemonių taikymas reiškia, kad tuo pačiu metu vyksta ir procesas dėl bylos
         išnagrinėjimo iš esmės. Galiausiai Vokietijos vyriausybė nurodo galimybę, kad bylos šalys pačios pasirinks jurisdikciją turintį
         teismą („forum shopping“), jeigu bus konstatuotas skubos kriterijus, kad teismas, kurį ji mano turint jurisdikciją, nustatytų
         skubias laikinąsias priemones ir jame toliau būtų nagrinėjamas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.

      59      Kita vertus, Čekijos, Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės tvirtina, kad proceso dėl laikinųjų priemonių taikymo ar dėl bylos
         nagrinėjimo iš esmės pobūdis neturi reikšmės taikant Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnį. Primindama generalinės advokatės
         E. Sharpston išvados byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Purrucker, 130 punktą Prancūzijos vyriausybė pabrėžia, jog panašu, kad bendrai šiuo reglamentu nedaromas skirtumas tarp galutinių ar
         pastovių sprendimų ir laikinų sprendimų, kad ir kokiais šio reglamento skyriais – I ir II skyriais ar jo III skyriumi, skirtu
         pripažinimui, – būtų remiamasi. Tada svarbus kriterijus yra tas, kad abu ieškiniai turėtų tą patį dalyką ir pagrindą, o taip
         būtų tuo atveju, kai abu tėvai prašo to paties vaiko globos, nesvarbu, ar prašydami nustatyti laikinąją priemonę, ar priimti
         galutinį sprendimą.

      60      Visi pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys, kaip numatyta Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje, laikosi nuomonės,
         kad nėra lis pendens situacijos, kai vienu iš pateiktų prašymų siekiama laikinųjų priemonių taikymo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2201/2003
         20 straipsnį, arba kai teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, jau nurodė taikyti laikinąsias priemones šios nuostatos prasme.

      61      Tačiau Komisija pabrėžia, jog teismui, kuriame byla iškelta vėliau, sunku nustatyti, ar laikinąsias priemones priėmė teismas,
         turintis jurisdikciją išnagrinėti bylą iš esmės, ar tai yra laikinosios priemonės, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 2201/2003
         20 straipsnį. Būtent dėl šios priežasties Komisija laikosi tos pačios nuomonės kaip ir Vokietijos vyriausybė, t. y. kad procedūra
         dėl laikinųjų priemonių taikymo yra atskira procedūra, kuri baigiama sprendimu dėl šių priemonių nustatymo. Vis dėlto ji sutinka,
         kad reikėtų daryti tokio principo išimtį, kai pagal nacionalinę teisę reikalaujama, kad ieškovas pirmiausia imtųsi procedūros
         dėl laikinųjų priemonių taikymo, o tik vėliau pateiktų ieškinį dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.

      62      Dauguma pastabas pateikusių suinteresuotųjų asmenų  nurodė, jog nors norma dėl lis pendens, esanti Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnyje, atitinka 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir
         teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d.
         Sutartimi dėl Danijos Karalystės, Airijos, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo (OL L 304,
         p. 1, ir pakeistas tekstas p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Sutartimi dėl Graikijos Respublikos stojimo (OL L 388, p. 1), 1989 m.
         gegužės 26 d. Sutartimi dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos stojimo (OL L 285, p. 1) bei 1996 m. lapkričio
         29 d. Sutartimi dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo (OL C 15, 1997, p. 1, toliau
         – Briuselio konvencija), 21 straipsnyje įtvirtintą nuostatą, taip pat 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001
         dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 27 straipsnio nuostatą, vis dėlto šių įvairių aktų tikslas ir kitos
         nuostatos per daug skiriasi, kad juos, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 2201/2003 kontekstu, būtų galima taikyti sprendimams,
         kurie priimti pagal Briuselio konvenciją ar Reglamentą Nr. 44/2001.

      63      Vokietijos vyriausybė, be kita ko, pabrėžia, jog į Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį patenkančiose civilinės teisės srityse
         laikinoji priemonė turi tik ribotą teisinę galią, o sprendimas dėl bylos nagrinėjimo iš esmės įgauna visišką teisinę galią.
         Taip nebus tėvų pareigų srityje priimtos laikinos priemonės atveju – ji turės tik formalią, bet ne materialiąją teisinę galią,
         nes dėl jos vėliau bus galima priimti naują sprendimą, atsižvelgiant į naujas aplinkybes. Be to, kaip pažymi Komisija, skiriasi
         normos dėl kolizinių sprendimų.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      64      Normomis dėl lis pendens tinkamo teisingumo vykdymo Sąjungoje tikslais siekiama išvengti lygiagrečių procesų skirtingų valstybių narių teismuose ir
         dėl to galinčių atsirasti priešingų sprendimų (šiuo klausimu dėl Briuselio konvencijos žr. 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
         Gasser, C‑116/02, Rink. p. I‑14693, 41 punktą ir 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo Mærsk Olie & Gas, C‑39/02, Rink. p. I‑9657, 31 punktą).

      65      Remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalimi, lis pendens situacija susiklosto, kai skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl tėvų pareigų to paties vaiko atžvilgiu
         ir tuo pačiu ieškinio pagrindu. Tokiu atveju nereikia, kad ieškinius būtų pareiškusios tos pačios šalys.

      66      Atsižvelgiant į tikslus, siekiamus Reglamentu Nr. 2201/2003, ir į aplinkybę, kad šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies formuluotėje
         vartojama ne „lis pendens“ sąvoka, kaip tai daroma įvairiose valstybių narių nacionalinės teisės sistemose, o įvairios materialinės
         sąlygos vardijamos kaip apibrėžimo kriterijai, darytina išvada, kad terminai, vartojami minėto 19 straipsnio 2 dalyje lis pendens situacijai apibrėžti, turi būti laikomi savarankiškais (šiuo klausimu dėl Briuselio konvencijos žr. 1987 m. gruodžio 8 d.
         Sprendimo Gubisch Maschinenfabrik, 144/86, Rink. p. 4861, 11 punktą).

      67      Sąvokos „to paties vaiko atžvilgiu“ ir „tuo pačiu ieškinio pagrindu“ turi būti apibrėžiamos atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2201/2003
         19 straipsnio 2 dalies tikslą – išvengti nesuderinamų sprendimų.

      68      Teisingumo Teismas dėl Briuselio konvencijos jau yra nusprendęs, kad bylos dalykas yra ieškinio tikslas (žr. 1994 m. gruodžio
         6 d. Sprendimo Tatry, C‑406/92, Rink. p. I‑5439, 41 punktą). Norint patikrinti, ar abiejų ieškinių dalykas yra tas pats, reikia atsižvelgti į
         ieškovų reikalavimus kiekvienoje iš bylų (2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo Gantner Electronic, C‑111/01, Rink. p. I‑4207, 26 punktas). Be to, Teisingumo Teismas išaiškino, kad sąvoka „pagrindas“ reiškia faktines aplinkybes
         ir teisės normą, kuriais grindžiamas ieškinys (žr. minėto Sprendimo Tatry 39 punktą).

      69      Teisingai tvirtina visi pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys, kad nėra lis pendens situacijos tarp prašymo dėl laikinųjų priemonių, kaip jos suprantamos pagal šio reglamento 20 straipsnį, ir ieškinio dėl
         bylos nagrinėjimo iš esmės.

      70      Tiesą sakant, kaip Teisingumo Teismas priminė minėto Sprendimo Purrucker 61 punkte, Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsnis negali būti laikomas nuostata, kuria suteikiama jurisdikcija nagrinėti bylą
         iš esmės.

      71      Be to, šios nuostatos taikymas nedraudžia kreiptis į teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės. Reglamento Nr. 2201/2003
         20 straipsnio 2 dalyje užkertamas kelias bet kokiai galimybei, kad laikinąsias priemones šio reglamento 20 straipsnio prasme
         nustatantis sprendimas prieštaraus sprendimui, kurį priėmė jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės turintis teismas, nes joje
         numatyta, kad laikinosios priemonės minėto reglamento 20 straipsnio 1 dalies prasme netaikomos, kai teismas, turintis jurisdikciją
         nagrinėti bylą iš esmės, priėmė, jo manymu, tinkamas priemones.

      72      Vadinasi, lis pendens situacija, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalį, gali susiklostyti tik tada, kai vienas
         ar daugiau procesų dėl to paties dalyko ir tuo pačiu pagrindu vyksta skirtinguose teismuose ir kai ieškovai šiuose atskiruose
         procesuose siekia, kad būtų priimtas sprendimas, kuris gali būti pripažįstamas kitoje valstybėje narėje nei ta, į kurios teismą
         kreiptasi dėl to, kad jis turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės.

      73      Šiuo klausimu negalima daryti skirtumo pagal šiuose teismuose pradėtų procesų – dėl laikinųjų priemonių taikymo ar dėl bylos
         nagrinėjimo iš esmės – pobūdį. Juk nei iš sąvokos „teismo sprendimas“, esančios Reglamento Nr. 2201/2003 2 straipsnio 4 punkte,
         nei iš jo 16 ir 19 straipsnių, susijusių atitinkamai su kreipimusi į teismą ir lis pendens, nematyti, kad šiuo reglamentu būtų daromas toks skirtumas. Tas pats pasakytina apie šio reglamento nuostatas dėl sprendimų
         pripažinimo ir vykdymo, kurios įtvirtintos 21 ir 23 straipsniuose.

      74      Galiausiai pasakytina, kad imtis vieno ar kito proceso gali reikalauti nacionalinės teisės ypatumai. Komisija iškėlė hipotezę,
         kad nacionalinėje teisėje gali būti numatyta pareiga pirmiausia imtis procedūros dėl laikinųjų priemonių taikymo, o tik vėliau
         pateikti ieškinį dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.

      75      Vadinasi, atsižvelgiant į šio sprendimo 68 punkte primintą teismo praktiką, o visų pirma į minėtą Sprendimą Gantner Electronic, svarbu yra tai, ar ieškovas siekia, kad pirmasis teismas priimtų sprendimą, nes jis turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš
         esmės, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 2201/2003.

      76      Būtent ieškovo reikalavimų šiame teisme ir ieškovo reikalavimų teisme, kuriame byla iškelta vėliau, palyginimas pastarajam
         teismui ir leis nustatyti, ar susiklostė lis pendens situacija.

      77      Jeigu iš ieškinio, pareikšto pirmajame teisme, dalyko ir jo aprašytų faktinių aplinkybių būtų akivaizdu, kad jame nėra nieko,
         kas pagrįstų teismo, kuriame pareikštas šis ieškinys, jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės Reglamento Nr. 2201/2003 prasme,
         teismas, kuriame byla iškelta vėliau, galės konstatuoti, kad lis pendens situacija nesusiklostė.

      78      Tačiau jeigu iš ieškovo reikalavimų ar faktinių aplinkybių, nurodytų pirmajame teisme pareikštame ieškinyje, net jei juo siekiama,
         kad būtų nustatytos laikinosios priemonės, matyti, kad jis pareikštas teisme, kuris iš pirmo žvilgsnio gali turėti jurisdikciją
         nagrinėti bylą iš esmės, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi sustabdyti bylos nagrinėjimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003
         19 straipsnio 2 dalį, iki bus nustatyta pirmojo teismo jurisdikcija. Nelygu aplinkybės ir jeigu įvykdytos šio reglamento 20 straipsnio
         sąlygos, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, gali nustatyti būtinas laikinąsias priemones, kad būtų paisoma vaiko interesų.

      79      Tai, kad yra laikinąsias priemones nustatantis teismo sprendimas, nors jame ir nepatikslinta, ar jas priėmęs teismas turi
         jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, negali būti įrodymas, pagrindžiant išimtį dėl lis pendens, kad pareikštas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, nepatikslinant pirmojo teismo jurisdikcijos ir faktinių aplinkybių,
         nurodytų ieškinyje dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.

      80      Vis dėlto teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi pats patikrinti, ar jam priimant sprendimą taikyti laikinąsias priemones
         teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, sprendimas buvo tik išankstinė sąlyga vėlesnio sprendimo, priimamo geriau susipažinus su
         byla ir esant sąlygoms, kurios nebereikalauja skubiai priimti sprendimo. Be to, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi
         patikrinti, ar reikalavimai prašant taikyti laikinąsias priemones ir vėliau pateikti reikalavimai dėl bylos nagrinėjimo iš
         esmės sudaro procesinį vienetą.

      81      Nelygu nacionalinėje teisėje numatytos galimybės, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, gali, kai abiejų bylų šalys yra tos
         pačios, šalies, kuri nurodo lis pendens situaciją, paklausti, ar yra tokia byla ir ko joje reikalaujama. Be to, atsižvelgdamas į tai, kad Reglamentas Nr. 2201/2003
         pagrįstas teismų bendradarbiavimu ir abipusiu pasitikėjimu, šis teismas gali pranešti pirmajam teismui apie jame pareikštą
         ieškinį, atkreipti jo dėmesį į lis pendens galimybę, paprašyti perduoti informaciją apie pareikštą ieškinį ir išreikšti savo nuomonę dėl jo jurisdikcijos pagal Reglamentą
         Nr. 2201/2003 ar perduoti jam visus jau priimtus sprendimus šioje byloje. Galiausiai teismas, kuriame byla iškelta vėliau,
         gali kreiptis į savo valstybės narės centrinę instituciją.

      82      Jeigu, nepaisant visų teismo, kuriame byla iškelta vėliau, pastangų, jis vis dėlto neturi jokios informacijos, patvirtinančios,
         kad kitame teisme pareikštas ieškinys, ir leidžiančios nustatyti to ieškinio dalyką ir pagrindą, taip pat, be kita ko, galinčios
         įrodyti kito teismo, į kurį kreiptasi pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, jurisdikciją, jis turi, protingą laiko tarpą palaukęs
         atsakymų į užduotus klausimus, tęsti jam pateikto ieškinio nagrinėjimą.

      83      Nustatyti, koks yra protingas laikotarpis laukti atsakymų, teismas turi pirmiausia atsižvelgdamas į vaiko interesus. Čia reikia
         atsižvelgti į tai, kad kalbama apie labai mažą vaiką (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 11 d. Sprendimo Rinau, C‑195/08 PPU, Rink. p. I‑5271, 81 punktą).

      84      Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 2201/2003 tikslas yra, labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, leisti teismui, kuris
         yra arčiausiai jo ir kuriam dėl to geriausiai žinoma jo situacija ir raidos lygis, priimti reikiamus sprendimus.

      85      Galiausiai reikia pabrėžti, kad remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsniu kilmės valstybės narės teismo jurisdikcija
         negali būti peržiūrima. Tai, kad šio reglamento 19 straipsnio 2 dalyje numatyta, jog teismas, kuriame byla iškelta vėliau,
         turi sustabdyti bylos nagrinėjimą susiklosčius lis pendens situacijai, ir skirta būtent tam, kad pirmasis teismas galėtų nuspręsti dėl savo jurisdikcijos.

      86      Iš to, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip:

      –        Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalies nuostata netaikoma, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį kreiptasi
         dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi tik dėl laikinųjų priemonių taikymo šio reglamento 20 straipsnio prasme, o į kitos
         valstybės narės teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės to paties reglamento prasme, kreipiamasi vėliau dėl tokių
         pačių priemonių taikymo, nesvarbu, ar to siekiama laikinai, ar prašant priimti galutinį sprendimą.

      –        Tai, kad į vienos valstybės narės teismą kreipiamasi per procedūrą dėl laikinųjų priemonių ar kad sprendimas priimtas taikant
         tokią procedūrą, ir tai, kad pateiktame prašyme ar priimtame sprendime nėra nieko, kas rodytų, jog teismas, kuriame pateiktas
         prašymas dėl laikinųjų priemonių, turi jurisdikciją Reglamento Nr. 2201/2003 prasme, nebūtinai reiškia, kad atmetama galimybė,
         jog yra – kaip galbūt leidžiama pagal nacionalinę tos valstybės narės teisę – ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, kuris
         susijęs su prašymu taikyti laikinąsias priemones ir kuriame yra duomenų, galinčių įrodyti, kad teismas, į kurį kreiptasi,
         turi jurisdikciją šio reglamento prasme.

      –        Kai, nepaisant visų teismo, kuriame byla iškelta vėliau, pastangų gauti informaciją iš šalies, kuri nurodo lis pendens, iš teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, ir iš centrinės institucijos, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, vis dėlto neturi
         jokios informacijos, leidžiančios nustatyti kitame teisme pareikšto ieškinio dalyką ir pagrindą, taip pat, be kita ko, galinčios
         įrodyti to teismo jurisdikciją pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, ir kai dėl ypatingų aplinkybių vaiko interesai reikalauja priimti
         sprendimą, kuris gali būti pripažįstamas kitose valstybėse narėse nei ta, kurios teisme byla iškelta vėliau, pastarasis teismas
         turi, protingą laiko tarpą palaukęs atsakymų į užduotus klausimus, tęsti jame pareikšto ieškinio nagrinėjimą. Nustatyti, koks
         yra protingas laikotarpis laukti atsakymų, reikia labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, remiantis konkrečiomis nagrinėjamos
         bylos aplinkybėmis.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      87      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka
            ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 19 straipsnio 2 dalies nuostata
            netaikoma, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį kreiptasi dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi tik dėl laikinųjų
            priemonių taikymo šio reglamento 20 straipsnio prasme, o į kitos valstybės narės teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą
            iš esmės to paties reglamento prasme, dėl tokių pačių priemonių nustatymo, nesvarbu, ar to siekiama laikinai, ar prašant priimti
            galutinį sprendimą, kreipiamasi vėliau.
      Tai, kad į vienos valstybės narės teismą kreipiamasi per procedūrą dėl laikinųjų priemonių ar kad sprendimas priimtas taikant
            tokią procedūrą, ir tai, kad pateiktame prašyme ar priimtame sprendime nėra nieko, kas rodytų, kad teismas, kuriame pateiktas
            prašymas dėl laikinųjų priemonių, turi jurisdikciją Reglamento Nr. 2201/2003 prasme, nebūtinai reiškia, kad atmetama galimybė,
            jog yra – kaip galbūt leidžiama pagal nacionalinę tos valstybės narės teisę – ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, kuris
            susijęs su prašymu taikyti laikinąsias priemones ir kuriame yra duomenų, galinčių įrodyti, kad teismas, į kurį kreiptasi,
            turi jurisdikciją šio reglamento prasme.
      Kai, nepaisant visų teismo, kuriame byla iškelta vėliau, pastangų gauti informaciją iš šalies, kuri nurodo lis pendens, iš teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, ir iš centrinės institucijos, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, vis dėlto neturi
            jokios informacijos, leidžiančios nustatyti kitame teisme pareikšto ieškinio dalyką ir pagrindą, taip pat, be kita ko, galinčios
            įrodyti to teismo jurisdikciją pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, ir kai dėl ypatingų aplinkybių vaiko interesai reikalauja priimti
            sprendimą, kuris gali būti pripažįstamas kitose valstybėse narėse nei ta, kurios teisme byla iškelta vėliau, pastarasis teismas
            turi, protingą laiko tarpą palaukęs atsakymų į užduotus klausimus, tęsti jame pareikšto ieškinio nagrinėjimą. Nustatyti, koks
            yra protingas laikotarpis laukti atsakymų, reikia labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, remiantis konkrečiomis nagrinėjamos
            bylos aplinkybėmis.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.