title: 2010 m. spalio 28 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Ispanijos Karalystė prieš Europos Komisiją.#EŽŪOGF - Garantijų skyrius - Bendrijos nefinansuojamos išlaidos - Gamybai skirta pagalba pomidorų perdirbėjams - Netikėti patikrinimai per tinkamus laikotarpius - Proporcingumas.#Byla T-227/07.

text:
      2010 m. spalio 28 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Ispanija prieš Komisiją
      (Byla T‑227/07)
      „EŽŪOGF – Garantijų skyrius – Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos – Gamybai skirta pagalba pomidorų perdirbėjams – Netikėti patikrinimai per tinkamus laikotarpius – Proporcingumas“
      1.                     Žemės ūkis – EŽŪOGF – Sąskaitų apmokėjimas – Atsisakymas padengti išlaidas, patirtas dėl neteisingo Bendrijos teisės aktų
            taikymo – Suinteresuotosios valstybės narės prieštaravimas – Įrodinėjimo našta – Pasidalijimas tarp Komisijos ir valstybės
            narės (Tarybos reglamentas Nr. 729/70) (žr. 36–39 punktus)
      2.                     Žemės ūkis – EŽŪOGF – Pagalbos ir išmokų suteikimas – Valstybių narių pareiga organizuoti veiksmingą administracinių patikrinimų
            ir patikrinimų vietoje sistemą – Netikėti patikrinimai per tinkamus laikotarpius – Sąvoka – Reikalavimas, kad iš anksto nebūtų
            žinoma apie patikrinimą arba apie tai, jog per atitinkamą laikotarpį jis neįmanomas (Komisijos reglamento Nr. 1535/2003 28
            ir 31 straipsniai) (žr. 64–65 punktus)
      3.                     Institucijų aktai – Reglamentai – Reglamentas, nustatantis specifines kontrolės priemones – Valstybių narių diskrecijos nebuvimas
            – Neįvykdymas – Pateisinimas – Kita, veiksmingesnė, kontrolės sistema – Nepriimtinumas (Komisijos reglamentas Nr. 1535/2003)
            (žr. 70, 101 punktus)
      Dalykas

               Prašymas iš dalies panaikinti 2007 m. balandžio 18 d. Komisijos sprendimą 2007/243/EB dėl Bendrijos atsisakymo Europos žemės
                  ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšomis finansuoti kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas
                  (OL L 106, p. 55).

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.


1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Association Internationale des Utilisateurs de Fils de Filaments Artificiels et Synthétiques et de Soie naturelle (AIUFFASS) ir Apparel, Knitting & Textiles Alliance (AKT) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Valstybės pagalba - Priimtinumas. # Byla T-380/94.


title: 2012 m. rugsėjo 6 d. teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Döhler Neuenkirchen GmbH prieš Hauptzollamt Oldenburg.#Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Bendrijos muitinės kodeksas – Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92–204 straipsnio 1 dalies a punktas – Laikinojo įvežimo perdirbti procedūra – Sąlyginio neapmokestinimo sistema – Skolos muitinei atsiradimas – Prievolės per nustatytą terminą pateikti formalumų užbaigimo dokumentą neįvykdymas.#Byla C-262/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. rugsėjo 6 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos muitinės kodeksas — Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92 — 204 straipsnio 1 dalies a punktas — Laikinojo įvežimo perdirbti procedūra — Sąlyginio neapmokestinimo sistema — Skolos muitinei atsiradimas — Prievolės per nustatytą terminą pateikti formalumų užbaigimo dokumentą neįvykdymas“
      Byloje C-262/10
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2010 m. kovo 30 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gegužės 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Döhler Neuenkirchen GmbH

      prieš

         Hauptzollamt Oldenburg

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (pranešėjas) ir D. Šváby,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius, vėliau – A. Impellizzeri, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. balandžio 13 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į 2011 m. spalio 25 d. nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo ir įvykus 2011 m. gruodžio 1 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Döhler Neuenkirchen GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt H. Bleier,

               —

                  Hauptzollamt Oldenburg, atstovaujamos Oberregierungsrätin A. Gessler,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir V. Štencel,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Bouyon ir B.-R. Killmann,

         susipažinęs su 2012 m. kovo 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Muitinės kodeksas), su pakeitimais, padarytais 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 648/2005 (OL L 117, p. 13), 204 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Döhler Neuenkirchen GmbH (toliau – Döhler) ir Hauptzollamt Oldenburg (toliau – Hauptzollamt) dėl iš Döhler reikalaujamos importo muitų skolos muitinei, atsiradusios dėl to, kad formalumų užbaigimo dokumentas, susijęs su prekėmis, kurioms taikoma laikinojo įvežimo perdirbti procedūra, atliekama naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, buvo pateiktas muitus prižiūrinčiai muitinės įstaigai ne per nustatytą terminą.

         Teisinis pagrindas

         Muitinės kodeksas

               3

               Laikinojo įvežimo perdirbti procedūra, atliekama naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, apibrėžta Muitinės kodekso 114 straipsnio 1 dalies a punkte. Pagal šią procedūrą Europos Sąjungos muitų teritorijoje atliekant vieną arba daugiau perdirbimo operacijų galima pateikti ne Bendrijos prekes, skirtas reeksportuoti iš minėtos muitų teritorijos, suteikus joms kompensacinių produktų pavidalą, neapmokestinant šių prekių importo muitais ir netaikant joms prekybos politikos priemonių. Pagal minėto straipsnio 2 dalies c ir d punktus kompensaciniai produktai yra visi produktai, gauti atlikus perdirbimo operacijas, visų pirma perdirbus prekes.

               4

               Muitinės kodekso 89 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
               „Ekonominio poveikio turinti sąlyginio neapmokestinimo procedūra baigiama, kai prekėms arba kompensaciniams ar perdirbtiesiems produktams, kuriems ši procedūra buvo įforminta, įforminami nauji muitinės sankcionuoti veiksmai.“

               5

               Muitinės kodekso 118 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
               „1.   Muitinė nustato laikotarpį, per kurį kompensaciniai produktai privalo būti eksportuoti arba reeksportuoti arba per kurį jiems turi būti įforminti kiti muitinės sankcionuoti veiksmai. <…>
               2.   Nurodytas laikotarpis skaičiuojamas nuo laikinojo įvežimo perdirbti procedūros įforminimo ne Bendrijos prekėms dienos. Muitinė, gavusi tinkamai pagrįstą leidimo turėtojo prašymą, gali šį laikotarpį pratęsti.
               Kad būtų paprasčiau, gali būti nuspręsta, kad atitinkamą kalendorinį mėnesį arba ketvirtį prasidėjęs laikotarpis baigiasi paskutinę kito kalendorinio mėnesio arba ketvirčio dieną.“

               6

               Muitinės kodekso VII antraštinės dalies „Skola muitinei“ 2 skyrius apima nuostatas, susijusias su skolos muitinei atsiradimu. Šis skyrius, be kita ko, apima 201–205 straipsnius, kuriuose nurodomos importo skolos muitinei atsiradimo priežastys.

               7

               Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Importo skola muitinei atsiranda:

                        a)

                        neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms įformintos muitinės procedūros taikymu, arba

                  <…>
               nenurodytais atvejais [kitais nei tie, kai importo muitais apmokestinamos prekės neteisėtai paimamos iš muitinės priežiūros], išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.
               2.   Skola muitinei atsiranda <...>, kai nustojama vykdyti prievolę, kurios nevykdymas sąlygoja skolos muitinei atsiradimą, <…>.“

         Įgyvendinimo reglamentas

               8

               1993 m. liepos 2 d. Europos Komisija priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 2454/93, išdėstantį Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), su pakeitimais, padarytais 2007 m. vasario 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 214/2007 (OL L 62, p. 6) (toliau – Įgyvendinimo reglamentas).

               9

               Įgyvendinimo reglamento 496 straipsnio m punkte „formalumų užbaigimo laikas“ apibrėžiamas kaip „laikas, iki kurio prekėms arba produktams turi būti paskirtas naujas leistas muitinės patvirtintas režimas ar naudojimas <…>“.

               10

               To paties Įgyvendinimo reglamento 521 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Ne vėliau, kaip pasibaigus formalumų užbaigimo laikui, nepriklausomai nuo to, ar pagal [Muitinės] kodekso 118 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą naudojamas apibendrinimas:

                        —

                        laikinojo įvežimo perdirbti (sąlyginio neapmokestinimo sistema) <...> formalumų užbaigimo dokumentas prižiūrinčiai įstaigai [prižiūrinčiai muitinės įstaigai] pateikiamas per 30 dienų,

                  <…>
               Susidarius ypatingoms aplinkybėms, muitinės gali pratęsti laikotarpį, net jam pasibaigus.
               2.   Jeigu prižiūrinti įstaiga [prižiūrinti muitinės įstaiga] nenurodo kitaip, dokumente arba reikalavime nurodomi šie duomenys:

                        a)

                        leidimo informaciniai duomenys;

                  <…>

                        e)

                        procedūrų pradžios įforminimo importuotoms prekėms deklaracijų informaciniai duomenys;

                        f)

                        kompensacinių, perdirbtų produktų arba nepakeisto pavidalo prekių rūšis, kiekis ir joms paskirtas muitinės patvirtintas režimas arba naudojimas, įskaitant atitinkamų deklaracijų duomenis, kitus muitinės dokumentus arba bet kurį kitą dokumentą, susijusį su formalumų užbaigimu arba formalumų užbaigimo laikotarpiais;

                  <…>

                        i)

                        importo muitų, kurie turi būti sumokėti, grąžinti arba kuriuos atsisakyta išieškoti, suma ir, jei reikia, bet kurios kompensacinės palūkanos, kurios turi būti sumokėtos. Tais atvejais, kai ši suma susijusi su 546 straipsnio taikymu, nurodoma konkreti jos suma;

                  <…>
               3.   Prižiūrinti muitinės [Prižiūrinti muitinės įstaiga] gali sudaryti formalumų užbaigimo dokumentą.“

               11

               Įgyvendinimo reglamento 546 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose nustatyta:
               „[Muitinių sprendime leisti taikyti procedūrą] nurodoma, ar kompensaciniai produktai arba nepakeisto pavidalo prekės gali būti išleisti į laisvą apyvartą be muitinės deklaracijos, nepažeidžiant draudimo ar ribojimo priemonių. Šiuo atveju jie laikomi išleistais į laisvą apyvartą, jeigu, pasibaigus formalumų užbaigimo laikotarpiui, jiems nebuvo įformintas muitinės sankcionuotas veiksmas arba naudojimas.
               Atsižvelgiant į [Muitinės] kodekso 218 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą, deklaracija išleidimui į laisvą apyvartą laikoma pateikta, priimta ir išleidimas suteiktas muitinės formalumų užbaigimo dokumento pateikimo metu.“

               12

               Įgyvendinimo reglamento IV dalies, susijusios su skola muitinei, 859 straipsnyje ir, konkrečiau kalbant, šios dalies II antraštinėje dalyje „Skolos muitinei atsiradimas“ nustatyta:
               „Toliau nurodyti pažeidimai laikomi neturinčiais esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui, kaip apibrėžta [Muitinės] kodekso 204 straipsnio 1 dalyje, jei:

                        —

                        jie nėra susiję su bandymu neteisėtai paimti prekes iš muitinės priežiūros,

                        —

                        jie nėra atsiradę dėl akivaizdaus atitinkamo asmens aplaidumo ir,

                        —

                        visi formalumai, būtini su prekėmis susijusiai situacijai sureguliuoti, vėliau atliekami:
                        <…>

                                 9)

                                 Laikinai įvežant perdirbti ir vykdant muitinės prižiūrimą perdirbimą, viršijant terminą, nustatytą muitinės formalumų užbaigimo dokumentui pateikti, jei laiku paprašius pratęsti, terminas galėjo būti pratęstas;

                  <…>“

               13

               Pagal Įgyvendinimo reglamento 860 straipsnį „muitinė, vadovaudamasi [Muitinės] kodekso 204 straipsnio 1 dalimi, laiko, kad atsirado skola muitinei, nebent asmuo, kuris galėjo būti skolininkas, įrodo, kad įvykdytos 859 straipsnyje nurodytos sąlygos“.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               14

               2006 m. pirmąjį ketvirtį Döhler importavo vaisių sulčių koncentratus, kuriuos ji perdirbo pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą, atliekamą naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, kaip jai buvo leista pagal šiuo tikslu išduotą leidimą. Remiantis išduotu leidimu šios procedūros užbaigimo terminas pasibaigė paskutinę ketvirto kalendorinio ketvirčio dieną, t. y. 2007 m. kovo 31 dieną. Iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad pagal minėtą leidimą Döhler buvo leidžiama pateikti nepakeisto pavidalo prekes arba kompensacinius produktus į laisvą apyvartą be muitinės deklaracijos.

               15

               Nors muitinės procedūros formalumų užbaigimo dokumentas turėjo būti pateiktas per 30 dienų nuo procedūros pabaigos, taigi šioje pagrindinėje byloje ne vėliau kaip 2007 m. balandžio 30 d., Döhler to nepadarė ir nepaisė Hauptzollamt, kuri šį dokumentą reikalavo pateikti 2007 m. birželio 20 d., įspėjimo.

               16

               Negavusi formalumų užbaigimo dokumento, 2007 m. liepos 4 d.Hauptzollamt apmokestino importo muitais visas importuotas prekes, dėl kurių formalumų užbaigimo dokumento pateikimo terminas pasibaigė 2007 m. kovo 31 d., apskaičiuodama mokestį nuo visos jų vertės, t. y. 1403188,49 EUR.

               17

               2007 m. liepos 10 d.Döhler galiausiai pateikė formalumų užbaigimo dokumentą, susijusį su pagrindinėje byloje nagrinėjamomis prekėmis, kuriame nurodė 217338,39 EUR mokėtinų importo muitų sumą, kuri yra mažesnė nei ta, kurią apskaičiavo Hauptzollamt už importuotas prekes, kurios per nustatytą terminą, t. y. iki 2007 m. kovo 31 d., nebuvo reeksportuotos.

               18

                  Döhler užginčijo skirtumą tarp importo muitų sumos, kurią apskaičiavo Hauptzollamt, ir importo muitų sumos, kuri buvo nurodyta jos formalumų užbaigimo dokumente; po to, kai buvo atmestas jos skundas, ji pateikė ieškinį Finanzgericht Hamburg (Hamburgo finansų teismas), reikalaudama sumažinti muitus, kurių ji manė neprivalanti mokėti.

               19

                  Finanzgericht Hamburg atmetė šį ieškinį ir nusprendė, kad nesilaikydama nustatyto formalumų užbaigimo dokumento pateikimo termino Döhler Neuenkirchen neįvykdė prievolės, todėl jai atsirado skola muitinei pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalies a punktą. Šis teismas taip pat nusprendė, kad pavėluotas formalumų užbaigimo dokumento pateikimas negali būti laikomas pažeidimu, neturinčiu esminės įtakos tinkamam atitinkamos muitinės procedūros taikymui, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalies paskutinį sakinį, įgyvendinamą Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio 9 punktu.

               20

               Šiuo klausimu minėtas teismas pažymėjo, kad, pirma, formalumų užbaigimo dokumento pateikimo termino nebūtų buvę galima pratęsti, net jei toks prašymas būtų pateiktas laiku, nes nebuvo ypatingų aplinkybių tokiam pratęsimui pagrįsti, ir, antra, Döhler Neuenkirchen yra atsakinga už akivaizdų nerūpestingumą, nes kaip patirties laikinojo įvežimo perdirbti srityje turintis ūkio subjektas ji žinojo apie prievolę tam tikromis datomis pateikti formalumų užbaigimo dokumentus, be to, Hauptzollamt jai priminė šį reikalavimą.

               21

               Ginčydama tai, kad Finanzgericht Hamburg atmetė jos ieškinį, Döhler pateikė apeliacinį skundą Bundesfinanzhof (Finansų federalinis teismas) ir tame skunde teigė, kad muitinės procedūra buvo užbaigta 2007 m. kovo 31 d. ir kad po šios datos bet koks prievolės neįvykdymas, kaip antai pavėluotas formalumų užbaigimo dokumento pateikimas, negali nei daryti įtakos muitinės procedūrai, nei a fortiori leisti atsirasti muitinės skolai.

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas, išnagrinėjęs Döhler siūlomą Muitinės kodekso aiškinimą, klausia apie skolos muitinei atsiradimą tokiomis aplinkybėmis, kaip nurodyta šioje byloje. Be to, jis pažymi, kad kyla pavojus, jog skola muitinei už nereeksportuotų prekių dalį atsiras du kartus: pirmą kartą – pasibaigus muitinės formalumų užbaigimo terminui ir antrą – pasibaigus formalumų užbaigimo dokumento pateikimo terminui.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof, manydamas, kad siekiant išspręsti jo nagrinėjamą ginčą būtinas Muitinės kodekso išaiškinimas, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Muitinės kodekso] 204 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti kaip apimantį tokių prievolių, kurios turi būti įvykdytos tik užbaigus atitinkamą muitinės procedūrą, neįvykdymą, todėl kai pagal laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą, atliekamą naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, reeksportuotos per nustatytą terminą importuotų prekių dalies atžvilgiu nesilaikoma prievolės, suėjus formalumų užbaigimo terminui, per 30 dienų prižiūrinčiai įstaigai pateikti formalumų užbaigimo dokumentą, atsiranda skola muitinei, skaičiuojama nuo visų importuotų prekių, dėl kurių formalumai užbaigti, nes nesilaikoma [Įgyvendinimo reglamento] 859 straipsnio 9 punkte nustatytų sąlygų?“

         Procesas Teisingumo Teisme

         Žodinės proceso dalies atnaujinimas

               24

               2011 m. kovo 1 d. Teisingumo Teismas paskyrė šią bylą septintajai kolegijai ir pakvietė šalis į teismo posėdį; šis posėdis įvyko 2011 m. balandžio 13 d. Ši kolegija nusprendė bylą nagrinėti be išvados.

               25

               2011 m. rugsėjo 22 d. trečioji kolegija, remdamasi Teisingumo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 4 dalimi, nusprendė perduoti bylą Teisingumo Teismui, kad šis iš naujo ją paskirtų didesnės teisėjų sudėties teismui. Vėliau Teisingumo Teismas nusprendė iš naujo ją paskirti trečiajai kolegijai ir išnagrinėti išklausius generalinio advokato išvadą.

               26

               2011 m. spalio 25 d. pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį Teisingumo Teismas priėmė nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo ir šalių šaukimo į naują posėdį 2011 m. gruodžio 1 d.

               27

               Per 2012 m. kovo 8 d. posėdį generalinis advokatas pateikė savo išvadą, po kurios buvo užbaigta žodinė proceso dalis.

         Dėl prašymo paskelbus išvadą atnaujinti žodinę proceso dalį

               28

               2012 m. kovo 9 d. laišku Döhler paprašė suteikti teisę raštu atsakyti į generalinio advokato išvadą arba atnaujinti žodinę proceso dalį. Grįsdama savo prašymą Döhler nurodo savo prieštaravimą generalinio advokato pozicijai ir teigia, kad išvada buvo pateikta ne per žodinę proceso dalį, kuri buvo baigta 2011 m. gruodžio 1 dieną.

               29

               Pirmiausia konstatuotina, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente nenumatyta šalių galimybė pateikti atsiliepimus į generalinio advokato išvadą (2000 m. vasario 4 d. Nutartis Emesa Sugar, C-17/98, Rink. p. I-665, 2 punktas).

               30

               Dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo primintina, kad Teisingumo Teismas savo iniciatyva generaliniam advokatui pasiūlius ar šalių prašymu pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį gali priimti nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo, jeigu mano, kad nepakanka informacijos arba kad byla turi būti sprendžiama remiantis šalių nesvarstytu argumentu (2009 m. kovo 3 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C-205/06, Rink. p. I-1301, 13 punktas).

               31

               Šiuo atveju Teisingumo Teismas mano, jog gavo pakankamai informacijos, kad galėtų priimti sprendimą, ir bylai išspręsti nebūtina remtis posėdyje šalių neaptartais argumentais, todėl nėra reikalo patenkinti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.

               32

               Dėl Döhler argumento, kad išvada buvo pateikta ne per žodinę proceso dalį, primintina, jog Procedūros reglamento 59 straipsnyje numatyta, kad, pirma, generalinis advokatas savo motyvuotą išvadą pateikia žodžiu žodinės proceso dalies pabaigoje ir, antra, generaliniam advokatui pateikus savo išvadą, Teisingumo Teismo pirmininkas skelbia, kad žodinė proceso dalis yra baigta. Šioje byloje nustatyta, kad žodinė proceso dalis nebuvo baigta prieš 2012 m. kovo 8 d. generaliniam advokatui pateikiant savo išvadą. Taigi konstatuotina, kad išvados pateikimo šioje byloje tvarka niekaip nepažeidė Teisingumo Teisme taikytinų taisyklių.

               33

               Todėl Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, kad reikia atmesti ieškovės pagrindinėje byloje reikalavimus leisti pateikti papildomas rašytines pastabas arba atnaujinti žodinę proceso dalį.

         Dėl prejudicinio klausimo

               34

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas iš esmės klausia, ar Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad, neįvykdžius prievolės pateikti formalumų užbaigimo dokumentą prižiūrinčiai įstaigai per 30 dienų nuo termino, nustatyto Įgyvendinimo reglamento 521 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje, pabaigos, atsiranda skola muitinei už visas importuojamas prekes, dėl kurių turi būti pateiktas formalumų užbaigimo dokumentas, įskaitant reeksportuotąsias iš Europos Sąjungos teritorijos, jei manoma, kad Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio 9 dalyje nustatytos sąlygos neįvykdytos.

               35

               Pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalies a punktą importo skola muitinei atsiranda neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamoms prekėms įformintos muitinės procedūros taikymu, nebent nustatyta, kad minėtas pažeidimas neturi esminės įtakos tinkamam atitinkamos muitinės procedūros taikymui. Pažymėtina, kad, kaip teisingai nurodė generalinis advokatas išvados 49 punkte, kiekvienas atvejis, kuriam netaikoma ši išimtis, patenka į Muitinės kodekso 204 straipsnio taikymo sritį.

               36

                  Döhler teigia, kad pagrindinėje byloje laikinojo įvežimo perdirbti procedūra buvo baigta pagal Muitinės kodekso 89 straipsnio 1 dalį reeksportuojant prekes, suteikus joms atitinkamą pavidalą ir laikantis nustatytų terminų, ir šios procedūros suteikto pranašumo negalima atimti atgaline data atsiradus skolai muitinei, motyvuojant tuo, jog formalumų užbaigimo dokumentas nebuvo pateiktas per nustatytą terminą. Taigi, Döhler manymu, dėl prievolės pateikti formalumų užbaigimo dokumentą, kaip tai numatyta Įgyvendinimo reglamento 521 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje, pažeidimo negali atsirasti skola muitinei, nes ši prievolė kyla užbaigus atitinkamą muitinės procedūrą.

               37

               Tokiai pozicijai negalima pritarti.

               38

               Iš tiesų jokia Muitinės kodekso ir jo įgyvendinimo reglamento, konkrečiai kalbant, klostantis faktinėms aplinkybėms jų aktualių redakcijų, nuostata neleidžia teigti, kad, kiek tai susiję su prievolės neįvykdymo poveikiu skolos muitinei atsiradimui, pagal Muitinės kodekso 204 straipsnį reikia skirti prievolę, kuri turi būti įvykdyta prieš atitinkamos muitinės procedūros užbaigimą, nuo prievolės, kuri turi būti įvykdyta po šios procedūros užbaigimo, arba vadinamąją „pagrindinę“ prievolę nuo vadinamosios „antrinės“ prievolės.

               39

               Be to, Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad skola muitinei atsiranda „neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su <...> muitinės procedūros taikymu“, taigi yra susijusi su visomis prievolėmis, išplaukiančiomis iš atitinkamos muitinės procedūros. Be to, pažymėtina, kad Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio 9 dalyje aiškiai numatyta, kad termino, per kurį galima pateikti formalumų užbaigimo dokumentą, viršijimas nėra minimas tarp pažeidimų, dėl kurių atsiranda skola muitinei, jei įvykdytos tam tikros šiame straipsnyje nustatytos sąlygos.

               40

               Primintina, kad laikinojo įvežimo perdirbti procedūra, atliekama naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, yra išimtinė priemonė, skirta tam, kad būtų palengvintas tam tikrų ekonominių veiklų vykdymas. Ši procedūra apima ne Bendrijos kilmės prekių buvimą Sąjungos muitų teritorijoje, kas kelia riziką, kad, neatlikus muitinės formalumų, šios prekės pateks į valstybių narių rinkas (žr. 2010 m. liepos 15 d. Sprendimo DSV Road, C-234/09, Rink. p. I-7333, 31 punktas).

               41

               Kadangi taikant šią procedūrą egzistuoja akivaizdi rizika, susijusi su teisingu Sąjungos muitų teisės aktų taikymu ir muitų surinkimu, šia procedūra besinaudojantys asmenys turi griežtai laikytis iš jos išplaukiančių prievolių. Reikia taip pat griežtai aiškinti pasekmes, kurių gali jiems kilti, jeigu jie nevykdo savo prievolių (žr. 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Terex Equipment ir kt., C-430/08 ir 431/08, Rink. p. I-321, 42 punktas).

               42

               Be to, kaip išvados 50 punkte pažymėjo generalinis advokatas, būtent remiantis atitinkamu muitinės formalumų dokumentu užbaigus laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą nustatomas galutinis importuotų prekių likimas, nukrypstant nuo bendrosios procedūros. Formalumų užbaigimo dokumentas yra pagrindinis dokumentas laikinojo įvežimo perdirbti procedūroje, kuri atliekama naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, kaip tai taip pat įrodo išsamūs duomenys, kurie jame turi būti nurodyti pagal Įgyvendinimo reglamento 521 straipsnio 2 dalį, o prievolė pateikti šį formalumų užbaigimo dokumentą per 30 dienų nuo formalumų užbaigimo termino pabaigos, kaip tai nustatyta Įgyvendinimo reglamento 521 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmos įtraukoje, turi ypatingą reikšmę muitinės priežiūrai pagal šią muitinės procedūrą.

               43

               Todėl skolos muitinei atsiradimas tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklostė šioje byloje, yra ne sankcija, o paprasčiausia reikiamų sąlygų, kad būtų suteiktas pranašumas pritaikius laikinojo įvežimo perdirbti procedūrą, atliekamą naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, neįvykdymo pasekmė. Iš tiesų pagal šią procedūrą suteikiamas sąlyginis pranašumas, kuris negali būti suteiktas, jei nesilaikoma su juo susijusių sąlygų, dėl ko sąlyginio neapmokestinimo sistema negali būti taikoma, todėl pateisinamas apmokestinimas muitais.

               44

               Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnyje teisėtai nustatyta sistema, kurioje išsamiai išvardyti pažeidimai, kaip tai suprantama pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalies a punktą, kurie „neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui“ (1999 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Söhl & Söhlke, C-48/98, Rink. I-7877, 43 punktas). Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas suformulavo prejudicinį klausimą remdamasis prielaida, kad 859 straipsnyje išvardytos sąlygos neįvykdytos.

               45

               Taigi konstatuotina, kad dėl prievolės, susijusios su laikinojo įvežimo perdirbti procedūros, atliekamos naudojant sąlyginio neapmokestinimo sistemą, kuri turi būti įvykdyta užbaigus minėtos muitinės procedūros formalumus, šiuo atveju – prievolės pateikti formalumų užbaigimo dokumentą per 30 dienų terminą, nustatytos Įgyvendinimo reglamento 521 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje, neįvykdymo atsiranda – dėl visų prekių, dėl kurių turi būti užbaigta procedūra, – skola muitinei pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalies a punktą, jei neįvykdytos Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio 9 dalies sąlygos.

               46

               Kiek tai susiję su pašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir Döhler nurodyta rizika, kad pagrindinėje byloje skola muitinei už nereeksportuotas prekes gali atsirasti du kartus, primintina, kad Muitų sąjungoje draudžiama tą pačią prekę apmokestinti du kartus (1988 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kiwall, 252/87, Rink. p. 4753, 11 punktas).

               47

               Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas turi įsitikinti, kad muitinės neleidžia atsirasti antrai skolai muitinei už prekes, už kurias skola muitinei jau yra atsiradusi dėl ankstesnės aplinkybės.

               48

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip: neįvykdžius prievolės pateikti formalumų užbaigimo dokumentą prižiūrinčiai muitinės įstaigai per 30 dienų nuo formalumų užbaigimo termino, nustatyto Įgyvendinimo reglamento 521 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje, pabaigos, atsiranda skola muitinei už visas importuotas prekes, dėl kurių turi būti užbaigta procedūra, įskaitant reeksportuotąsias iš Europos Sąjungos teritorijos, jei manoma, kad Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio 9 dalyje nustatytos sąlygos neįvykdytos.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               49

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, su pakeitimais, padarytais 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 648/2005 (OL L 117, p. 13), 204 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip: neįvykdžius prievolės pateikti formalumų užbaigimo dokumentą prižiūrinčiai muitinės įstaigai per 30 dienų nuo formalumų užbaigimo termino, nustatyto 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, su pakeitimais, padarytais 2007 m. vasario 28 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 214/2007, 521 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje, pabaigos, atsiranda skola muitinei už visas importuotas prekes, dėl kurių turi būti užbaigta procedūra, įskaitant reeksportuotąsias iš Europos Sąjungos teritorijos, jei manoma, kad Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnio 9 dalyje nustatytos sąlygos neįvykdytos.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1999 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Nour Eddline El-Yassini prieš Secretary of State for Home Department. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Immigration Adjudicator - Jungtinė Karalystė. # Tiesioginis veikimas. # Byla C-416/96.


1962 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes ir kiti prieš Conseil de la Europos ekonominė bendrija. # Sujungtos bylos 19/62 iki 22/62.


1997 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-157/94.


title: 2007 m. liepos 12 d.  Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Gerolf Annemans prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Konkurencija - Skundų nagrinėjimas - Reglamentas (EB) Nr. 773/2004 - Komisijos laiškas skundą pateikusiam asmeniui - Prieštaravimas dėl priimtinumo - Parengiamasis aktas - Aktas, dėl kurio negalima pareikšti ieškinio - Nepriimtinumas. # Byla T-411/05.

text:
      2007 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Annemans prieš Komisiją
      (Byla T‑411/05)
      „Ieškinys dėl panaikinimo – Konkurencija – Skundų nagrinėjimas – Reglamentas (EB) Nr. 773/2004 – Komisijos laiškas skundą pateikusiam asmeniui – Prieštaravimas dėl priimtinumo – Parengiamasis aktas – Aktas, dėl kurio negalima pareikšti ieškinio – Nepriimtinumas“
      1.                     Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį – Sąvoka – Aktas, sukeliantis privalomų teisinių pasekmių
            (EB 230 straipsnis; Komisijos reglamento Nr. 773/2004 7 straipsnio 1 ir 2 dalys) (žr. 31‑35 punktus)
      Dalykas

               Prašymas panaikinti tariamą sprendimą, kuris buvo 2005 m. rugsėjo 5 d. Komisijos laiške, byloje COMP/39.225 dėl pagal 2002 m.
                  gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo
                  (OL L 1, 2003, p. 1) 7 straipsnį Gerolf Annemans pateikto skundo Komisijai

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.

                  2.

                  	Priteisti iš Gerolf Annemans bylinėjimosi išlaidas.


1982 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Alusuisse Italia SpA prieš Europos Bendrijų Tarybą ir Komisiją. # Byla 307/81.


1999 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Vlaamse Televisie Maatschapij NV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla T-266/97.


1994 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Société civile agricole du Centre d'insémination de la Crespelle prieš Coopérative d'élevage ir d'insémination artificielle du département de la Mayenne. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Prancūzija. # Byla C-323/93.


2000 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Snellers Auto's BV prieš Algemeen Directeur van de Dienst Wegverkeer. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van State - Nyderlandai. # Byla C-314/98.


title: 2015 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Minister for Justice and Equality prieš Francis Lanigan.#High Court (Airija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 6 straipsnis – Teisė į laisvę ir saugumą – Policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Pagrindų sprendimas 2002/584/TVR – Europos arešto orderis – Pareiga vykdyti Europos arešto orderį – 12 straipsnis – Prašomo perduoti asmens laikymas įkalinto – 15 straipsnis – Sprendimas perduoti – 17 straipsnis – Vykdymo sprendimo priėmimo terminai ir tvarka – Terminų nesilaikymo pasekmės.#Byla C-237/15 PPU.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑237/15 PPU
            dėl High Court  (Airija) 2015 m. gegužės 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. gegužės 22 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Minister for Justice and Equality
            prieš
            Francis Lanigan
            TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (pranešėjas), A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin ir K. Jürimäe, teisėjai J. Malenovský, E. Levits, M. Safjan, A. Prechal ir J. L. da Cruz Vilaça,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. liepos 1 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – F. Lanigan, atstovaujamo BL K. Kelly, SC M. Forde ir solisitoriaus P. O’Donovan,
            – Airijos, atstovaujamos E. Creedon, padedamos SC R. Barron, BL T. McGillicuddy ir solisitoriaus H. Dockry,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Rubio González,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos F.‑X. Bréchot,
            – Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos J. Langer,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos V. Kaye, padedamos baristerio J. Holmes,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos R. Troosters ir W. Bogensberger,
            susipažinęs su generalinio advokato nuomone,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu [pagrindų] sprendimu 2009/299/TVR (OL L 81, p. 24; toliau – Pagrindų sprendimas), 15 ir 17 straipsnių išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas Airijoje vykdant Magistrates’ Courts in Dungannon  (Jungtinė Karalystė) 2012 m. gruodžio 17 d. dėl F. Lanigan išduotą Europos arešto orderį.
            Teisinis pagrindas
            Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija
            3. 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 5 straipsnyje „Teisė į laisvę ir saugumą“ nustatyta:
            „1. Kiekvienas asmuo turi teisę į laisvę ir saugumą. Niekam laisvė negali būti atimta kitaip, kaip šiais atvejais, ir įstatymo nustatyta tvarka:
            < ... >
            f) kai asmuo teisėtai sulaikomas ar kalinamas dėl to, kad negalėtų be leidimo įvažiuoti į šalį, arba kai yra pradėtas asmens išsiuntimo ar išdavimo kitai valstybei procesas.
            < ... >
            4. Kiekvienas asmuo, kuriam atimta laisvė jį sulaikius ar kalinant, turi teisę kreiptis į teismą, kad šis greitai priimtų sprendimą dėl jo kalinimo teisėtumo ir, jeigu asmuo kalinamas neteisėtai, nuspręstų jį paleisti.
            < ... > “
            Sąjungos teisė
            4. Pagrindų sprendimo 5 ir 7 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
            „(5) Sąjungos siekis tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve reikalauja panaikinti ekstradiciją tarp valstybių narių ir pakeisti ją perdavimo sistema tarp teisminių institucijų. Be to, pradėjus taikyti naują nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo sistemą vykdant baudžiamuosius nuosprendžius ar traukiant baudžiamojon atsakomybėn, galima panaikinti dabartinės ekstradicijos tvarkos sudėtingumą ir jai būdingas vilkinimo tendencijas. Tradiciniai iki šiol egzistavę valstybių narių bendradarbiavimo santykiai laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje turėtų būti pakeisti teismo sprendimų baudžiamosiose bylose laisvo judėjimo sistema, taikoma ir ikiteisminiams, ir galutiniams sprendimams.
            < ... >
            (7) Kadangi valstybės narės, veikdamos vienašališkai, negali pakeisti daugiašalės ekstradicijos sistemos, kuri remiasi 1957 m. gruodžio 13 d. Europos konvencija dėl ekstradicijos, ir todėl dėl šios užduoties masto ir poveikio ją geriau galima įvykdyti Sąjungos lygiu, Taryba gali priimti priemones, vadovaudamasi subsidiarumo principu, nurodytu [ES] 2 straipsnyje ir [EB] 5 straipsnyje. Vadovaujantis proporcingumo principu, nustatytu pastarajame straipsnyje, šis pagrindų sprendimas nereglamentuoja daugiau nei būtina šiam tikslui pasiekti.“
            5. Pagrindų sprendimo 1 straipsnyje „Europos arešto orderio apibrėžimas ir įpareigojimas jį vykdyti“ nustatyta:
            „1. Europos arešto orderis yra teisminis sprendimas, kurį išduoda valstybė narė, kad kita valstybė narė areštuotų ir perduotų prašomą perduoti asmenį, siekiant patraukti baudžiamojon atsakomybėn arba vykdyti laisvės atėmimo bausmę, arba sprendimą dėl įkalinimo.
            2. Valstybės narės vykdo Europos arešto orderį, remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šio pagrindų sprendimo nuostatomis.
            3. Šis pagrindų sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisinius principus, įtvirtintus Europos Sąjungos sutarties 6 straipsnyje.“
            6. Pagrindų sprendimo 3, 4 ir 4a straipsniuose pateikti Europos arešto orderio privalomo ir neprivalomo nevykdymo pagrindai.
            7. Pagrindų sprendimo 12 straipsnyje „Asmens laikymas laisvės atėmimo vietose“ nustatyta:
            „Kai asmuo areštuojamas pagal Europos arešto orderį, vykdančioji teisminė institucija pagal vykdančiosios valstybės narės teisę nusprendžia, ar prašomą perduoti asmenį reikėtų laikyti laisvės atėmimo vietoje. Asmuo pagal vykdančiosios valstybės narės vidaus teisę gali būti bet kuriuo metu laikinai paleistas, jei minėtos valstybės narės kompetentinga institucija imasi visų, jos nuomone, reikalingų priemonių užtikrinti, kad asmuo nepasislėptų.“
            8. Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „vykdančioji teisminė institucija, laikydamasi šiame pamatiniame [Pagrindų] sprendime nustatytų terminų ir sąlygų, nusprendžia, ar asmuo turi būti perduotas“.
            9. Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatyta:
            „1. Europos arešto orderis nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka.
            2. Tais atvejais, kai prašomas perduoti asmuo sutinka būti perduotas, galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo turėtų būti priimtas per 10 dienų nuo tokio sutikimo davimo.
            3. Kitais atvejais sprendimas dėl Europos arešto vykdymo turėtų būti priimtas per 60 dienų nuo prašomo perduoti asmens arešto.
            4. Kai ypatingais atvejais Europos arešto orderio įvykdyti per šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytus terminus negalima, vykdančioji teisminė institucija nedelsdama apie tai praneša išduodančiajai teisminei institucijai ir nurodo tokio uždelsimo priežastis. Tokiu atveju terminą galima pratęsti dar 30 dienų.
            5. Kol vykdančioji teisminė institucija dėl Europos arešto orderio nėra priėmusi galutinio sprendimo, ji užtikrina, kad būtų užtikrinamos efektyviam asmens perdavimui būtinos materialiosios sąlygos.
            < ... >
            7. Kai išimtinėmis aplinkybėmis kuri nors valstybė narė negali laikytis šiame straipsnyje numatytų terminų, ji apie tai praneša Eurojustui, nurodydama vėlavimo priežastis. Be to, valstybė narė, kuri patiria nuolatinį kitos valstybės narės vėlavimą, susijusį su Europos arešto orderio vykdymu, apie tai praneša Tarybai siekdama, kad būtų įvertinta, kaip valstybių narių lygiu yra įgyvendinamas šis pamatinis [Pagrindų] sprendimas.“
            10. Šio Pagrindų sprendimo 23 straipsnyje numatyta:
            „1. Prašomas perduoti asmuo perduodamas kuo greičiau atitinkamų institucijų suderintą dieną.
            2. Asmuo perduodamas ne vėliau kaip praėjus 10 dienų nuo galutinio sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo.
            3. Jei prašomo perduoti asmens perdavimui per šio straipsnio 2 dalyje nurodytą laikotarpį trukdo nuo valstybių narių nepriklausančios aplinkybės, vykdančioji ir išduodančioji teisminės institucijos nedelsdamos susisiekia ir susitaria dėl naujos perdavimo datos. Tokiu atveju perdavimas turi įvykti per 10 dienų nuo naujai suderintos datos.
            4. Išimtiniais atvejais perdavimas gali būti laikinai sustabdytas dėl rimtų humanitarinio pobūdžio priežasčių, pavyzdžiui, jei yra rimto pagrindo manyti, kad dėl to akivaizdžiai kils pavojus prašomo perduoti asmens gyvybei ar sveikatai. Europos arešto orderis įvykdomas, kai tik išnyksta tokios priežastys. Vykdančioji teisminė institucija nedelsdama apie tai praneša išduodančiajai teisminei institucijai ir susitaria dėl naujos perdavimo datos. Tokiu atveju perdavimas turi įvykti per 10 dienų nuo naujai suderintos datos.
            5. Pasibaigus šio straipsnio 2–4 dalyse nurodytam terminui, jei asmuo vis dar yra laikomas nelaisvėje, jis yra paleidžiamas.“
            11. Pagrindų sprendimo 26 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Išduodančioji valstybė narė išskaičiuoja visus dėl Europos arešto orderio vykdymo buvusius laisvės atėmimo laikotarpius iš viso buvimo nelaisvėje išduodančioje valstybėje narėje laiko dėl laisvės atėmimo bausmės paskyrimo arba sprendimo dėl įkalinimo vykdymo.“
            Airijos teisė
            12. Iš dalies pakeisto 2003 m. Įstatymo dėl Europos arešto orderio ( European Arrest Warrant Act 2003 ) 13 straipsnio 5 dalyje numatyta:
            „Pagal Europos arešto orderį areštuotas asmuo kuo skubiau po arešto turi būti pristatytas į High Court , kuris, įsitikinęs, kad tas asmuo yra tas, dėl kurio išduotas Europos arešto orderis:
            (a) taiko asmeniui areštą arba paleidžia jį už užstatą (šiuo tikslu High Court  turi tas pačias teises taikyti areštą, kaip ir tuo atveju, kai asmuo pristatomas iki pateikiant kaltinimus dėl nusikaltimo);
            (b) nustato datą taikydamas 16 straipsnį (ne vėliau kaip 21 diena nuo asmens arešto pradžios) < ... > “
            13. Šio įstatymo 16 straipsnio 9 ir 10 dalyse nustatyta:
            „(9) Jeigu praėjus 60 dienų po konkretaus asmens arešto pradžios pagal 13 arba 14 straipsnius High Court  nepriėmė įsakymo pagal 1 arba 2 dalį arba 15 straipsnio 1 arba 2 dalį arba nusprendė nepriimti įsakymo pagal 1 arba 2 dalį, jis turi nedelsdamas nurodyti, kad valstybės centrinė institucija apie tai informuotų išduodančiąją teisminę instituciją ir prireikus Eurojustą ir pateiktų nurodyme išdėstytas priežastis, o valstybės centrinė institucija turi laikytis tokio nurodymo.
            (10) Jeigu praėjus 90 dienų po konkretaus asmens arešto pradžios pagal 13 arba 14 straipsnius High Court  nepriėmė įsakymo pagal 1 arba 2 dalį arba 15 straipsnio 1 arba 2 dalį arba nusprendė nepriimti įsakymo pagal 1 arba 2 dalį, jis turi nedelsdamas nurodyti, kad valstybės centrinė institucija apie tai informuotų išduodančiąją teisminę instituciją ir prireikus Eurojustą ir pateiktų nurodyme išdėstytas priežastis, o valstybės centrinė institucija turi laikytis tokio nurodymo.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            14. Magistrates’ Court in Dungannon 2012 m. gruodžio 17 d. išdavė Europos arešto orderį dėl atsakovo pagrindinėje byloje, nes jis buvo persekiojamas baudžiamąja tvarka dėl veikų, padarytų 1998 m. gegužės 31 d. Jungtinėje Karalystėje, kurias buvo galima kvalifikuoti kaip tyčinį nužudymą ir šaunamojo ginklo laikymą ketinant atimti kito asmens gyvybę.
            15. High Court  2013 m. sausio 7 d. patvirtino šį Europos arešto orderį, kad Garda Síochána  (nacionalinė policija) galėtų apklausti F. Lanigan.
            16. 2013 m. sausio 16 d. F. Lanigan buvo apklaustas pagal šį Europos arešto orderį ir pristatytas į High Court . Taigi jis informavo šį teismą, kad nesutinka būti perduotas Jungtinės Karalystės teisminėms institucijoms, ir buvo sulaikytas, kol šios institucijoms priims sprendimą dėl jo perdavimo.
            17. High Court pradėjo nagrinėti F. Lanigan situaciją 2014 m. birželio 30 d.; iki to laiko nagrinėjimas buvo daug kartų atidėtas dėl, visų pirma, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytų priežasčių. Taigi atsakovas pagrindinėje byloje pateikė naujų argumentų, kurie, kaip jis teigė, prieštarauja jo perdavimui Jungtinės Karalystės institucijoms. Šių argumentų pagrįstumo vertinimas pirmiausia pateisinamas prašymų dėl papildomos informacijos pateikimu šioms institucijoms, siekiant įvertinti F. Lanigan teiginių, kad, jeigu jis bus perduotas šioms institucijoms, jo gyvybei kils pavojus, patikimumą.
            18. 2014 m. gruodžio 8 d. gavus prašytą informaciją F. Lanigan 2014 m. gruodžio 15 d. pateikė prašymą paleisti jį už užstatą. High Court patenkino šį prašymą, taigi leido išleisti jį į laisvę už užstatą su sąlyga, kad laisvėje bus laikomasi tam tikrų sąlygų. Tačiau F. Lanigan šių sąlygų neįvykdė ir liko įkalintas.
            19. Be to, F. Lanigan per 2014 m. gruodžio 15 d. High Court  posėdį taip pat teigė, kad prašymas perduoti turėjo būti atmestas, nes jis priimtas vėliau nei Pagrindų sprendime numatytą dieną.
            20. Šiomis aplinkybėmis High Court nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Kokios yra Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje, skaitomame kartu su šio Pagrindų sprendimo 15 straipsniu, nustatytų terminų nesilaikymo pasekmės?
            2. Ar dėl Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytų terminų nesilaikymo asmeniui, kurio sulaikymo terminai priimant sprendimą dėl jo perdavimo buvo ilgesni, nei nustatyta, atsiranda teisių?“
            Dėl skubos procedūros
            21. High Court paprašė, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą būtų nagrinėjamas taikant Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnyje numatytą prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
            22. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį prašymą motyvuoja pabrėždamas tai, kad atsakovas pagrindinėje byloje sulaikytas nuo 2013 m. sausio 16 d. siekiant įvykdyti dėl jo išduotą Europos arešto orderį.
            23. Šiuo klausimu pirmiausia reikia nurodyti, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Pagrindų sprendimo, patenkančio į ESV sutarties trečiosios dalies V antraštinės dalies „Laisvė, saugumo ir teisingumo erdvė“ sritį, aiškinimu. Todėl jis gali būti nagrinėjamas pagal sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.
            24. Antra, reikia konstatuoti, kad šiuo metu iš F. Lanigan atimta laisvė, ir pagrindinės bylos baigtis gali lemti jo įkalinimo nutraukimą.
            25. Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismo ketvirtoji kolegija, remdamasi teisėjo pranešėjo siūlymu ir išklausiusi generalinį advokatą, 2015 m. gegužės 28 d. nusprendė patenkinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą ir perdavė bylą Teisingumo Teismui, kad ji būtų paskirta didžiajai kolegijai.
            Dėl prejudicinių klausimų
            26. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės siekia sužinoti, ar Pagrindų sprendimo 12 straipsnį, 15 straipsnio 1 dalį ir 17 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais pasibaigus 17 straipsnyje nustatytiems terminams vykdančiajai teisminei institucijai draudžiama, pirma, priimti sprendimą vykdyti Europos arešto orderį ir, antra, laikyti prašomą perduoti asmenį įkalintą, t. y. kad bendras šio asmens įkalinimo laikotarpis būtų ilgesnis už šiuos terminus.
            27. Pirmiausia reikia priminti, kad Pagrindų sprendimu, kaip ypač matyti iš jo 1 straipsnio 1 ir 2 dalių, taip pat iš 5 ir 7 konstatuojamųjų dalių, siekiama daugiašalę ekstradicijos sistemą tarp valstybių narių pakeisti tarpusavio pripažinimo principu pagrįsta nuteistų ar įtariamų asmenų perdavimo tarp teisminių institucijų, siekiant įvykdyti baudžiamuosius nuosprendžius arba šių asmenų persekiojimą, sistema (Sprendimo Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 36 punktas ir Sprendimo F. , C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 34 punktas).
            28. Taigi, Pagrindų sprendimu nustačius naują, paprastesnę ir veiksmingesnę nuteistų ar įtariamų pažeidus baudžiamąjį įstatymą asmenų perdavimo sistemą, siekiama palengvinti ir paspartinti teismų bendradarbiavimą ir taip norima prisidėti prie Sąjungos siekio tapti laisvės, saugumo ir teisingumo erdve remiantis tarp valstybių narių turinčiu egzistuoti aukštu tarpusavio pasitikėjimo laipsniu (Sprendimo Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 37 punktas ir Sprendimo F. , C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 35 punktas).
            29. Šis siekis paspartinti teismų bendradarbiavimą matyti iš daugelio Pagrindų sprendimo nuostatų, ypač nagrinėjant sprendimų dėl Europos arešto orderio priėmimo terminus (Sprendimo F ., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 58 punktas).
            30. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog vykdančioji teisminė institucija sprendžia dėl asmens perdavimo, „laikydamasi šiame pamatiniame [Pagrindų] sprendime nustatytų terminų ir sąlygų“.
            31. Pirmiausia dėl sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo Pagrindų sprendimo 17 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šis sprendimas turi būti „nagrinėjamas ir vykdomas skubos tvarka“. Šio straipsnio 2 ir 3 dalyje nustatyti galutinio sprendimo dėl tokio orderio vykdymo priėmimo terminai, o pagal šio straipsnio 4 dalį leidžiama pratęsti šiuos terminus, per kuriuos šis sprendimas turi būti priimtas.
            32. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Pagrindų sprendimo 15 ir 17 straipsnius reikia aiškinti kaip reikalaujančius, kad galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo iš principo būtų priimtas per šiuos terminus, kurių svarba, be kita ko, pabrėžta daugelyje Pagrindų sprendimo nuostatų (šiuo klausimu žr. Sprendimo F. , C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 62 ir 64 punktus).
            33. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vykdančioji valstybė narė turi laikytis minėtame 17 straipsnyje numatytų terminų. Todėl siekiant atsakyti į pateiktus klausimus, reikia nustatyti, ar dar galima, viena vertus, priimti sprendimą dėl Europos arešto orderio vykdymo ir, kita vertus, laikyti prašomą perduoti asmenį įkalintą pagal šį orderį, kai ši valstybė neįvykdė pareigos priimti galutinį sprendimą dėl šio arešto orderio vykdymo per nustatytus terminus.
            Dėl sprendimo vykdyti Europos arešto orderį priėmimo
            34. Nors Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, kad vykdančioji teisminė institucija per Pagrindų sprendime nustatytus terminus nusprendžia dėl asmens perdavimo, šios nuostatos teksto nepakanka, kad būtų nustatyta, ar Europos arešto orderis turi būti vykdomas pasibaigus šiems terminams ir ypač ar vykdančioji teisminė institucija turi priimti sprendimą dėl Europos arešto orderio vykdymo pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams.
            35. Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (Sprendimo Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost , C‑11/12, EU:C:2012:808, 27 punktas ir Sprendimo Koushkaki , C‑84/12, EU:C:2013:862, 34 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            36. Kalbant apie Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalies taikymo aplinkybes, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tarpusavio pripažinimo principas, kuris yra teismų bendradarbiavimo „kertinis akmuo“, pagal Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalį reiškia, kad valstybės narės iš principo privalo vykdyti Europos arešto orderį. Iš tiesų jos gali atsisakyti vykdyti tokį orderį tik Pagrindų sprendimo 3, 4 ir 4a straipsniuose numatytais atvejais ir nustatyti jo vykdymo sąlygas tik šio sprendimo 5 straipsnyje numatytais atvejais (šiuo klausimu žr. Sprendimo West , C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 55 punktą; Sprendimo Melloni , C‑399/11, EU:C:2013:107, 38 punktą ir Sprendimo F ., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 36 punktą).
            37. Todėl, atsižvelgiant, pirma, į esminį pareigos vykdyti Europos arešto orderį pagal Pagrindų sprendime nustatytą sistemą pobūdį ir, antra, į tai, kad šiame sprendime nėra jokios aiškios nuorodos dėl šios pareigos galiojimo ribų, Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalyje nustatytos taisyklės negalima aiškinti kaip reiškiančios, kad pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams vykdančioji teisminė institucija nebegali priimti sprendimo vykdyti Europos arešto orderį arba kad vykdančioji valstybė narė nebeturi atlikti jo vykdymo procedūros.
            38. Šį išaiškinimą patvirtina aplinkybė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas Pagrindų sprendimo 17 straipsnio 7 dalyje aiškiai ketino numatyti situaciją, kai valstybė narė negali laikytis šiame 17 straipsnyje nustatytų terminų, nenumatydama, kad vykdančioji teisminė institucija nebegali priimti sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo arba kad šiuo atveju nebus taikoma pareiga atlikti Europos arešto orderio vykdymo procedūrą. Be to, Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje 7 dalyje primenama apie „nuolatinį vėlavimą, susijusį su vykdymu“, ir nurodoma, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad susiklosčius situacijai, kai nesilaikyta šių terminų, Europos arešto orderio vykdymas atidedamas, bet jo neatsisakoma.
            39. Be to, priešingas Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalies aiškinimas būtų nesuderinamas su šio sprendimo 17 straipsnio 5 dalimi. Pagal pastarąją nuostatą vykdančioji teisminė institucija turi užtikrinti, kad laikomasi efektyviam asmens perdavimui būtinų materialiųjų sąlygų, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo, neapribojant šios pareigos galiojimo laiko atžvilgiu ir ypač nenumatant, kad ji netaikoma pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams. Taigi, darant tokią prielaidą, toks nuolatinis pareigos galiojimas turi prasmę tik tuomet, jeigu vykdančioji teisminė institucija turi priimti sprendimą dėl Europos arešto orderio vykdymo pasibaigus šiems terminams.
            40. Be to, Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalies išaiškinimas, kad vykdančioji teisminė institucija nebeturi priimti sprendimo dėl Europos arešto orderio vykdymo pasibaigus minėtiems terminams, pakenktų remiantis Pagrindų sprendimu siekiamam teismų bendradarbiavimo paspartinimui ir supaprastinimui, nes pagal šį išaiškinimą valstybė narė pirmiausia būtų priversta priimti antrą Europos arešto orderį, kad būtų laikomasi naujos perdavimo procedūros atsižvelgiant į Pagrindų sprendime numatytus terminus.
            41. Taigi siekiant išvengti, kad Europos arešto orderio poveikis nesusilpnėtų ir kad dėl vėlavimo vykdyti šiuos orderius procedūros netaptų sudėtingesnės, Pagrindų sprendimo 15 ir 17 straipsnių išaiškinimas, pagal kurį sprendimą dėl Europos arešto orderio vykdymo dar galima priimti pasibaigus šiame straipsnyje numatytiems terminams, tik palengvina prašomų perduoti asmenų perdavimą remiantis Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu tarpusavio pripažinimo principu, kuris yra esminė šiuo sprendimu nustatyta taisyklė (pagal analogiją žr. Sprendimo Wolzenburg , C‑123/08, EU:C:2009:616, 59 punktą ir Sprendimo West , C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 62 punktą). Be to, Pagrindų sprendimo 15 ir 17 straipsnius aiškinant priešingai būtų sudaromos sąlygos vilkinimo praktikai, kurį trukdytų vykdyti Europos arešto orderius.
            42. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vien Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytų terminų nesilaikymas negali panaikinti vykdančiosios valstybės narės pareigos atlikti Europos arešto orderio vykdymo procedūrą ir priimti sprendimą dėl jo vykdymo.
            Dėl prašomo perduoti asmens laikymo įkalinto
            43. Pagal Pagrindų sprendimo 12 straipsnį vykdančioji teisminė institucija pagal vykdančiosios valstybės narės teisę nusprendžia, ar prašomą perduoti asmenį reikėtų laikyti įkalintą. Asmuo pagal vykdančiosios valstybės narės vidaus teisę gali būti bet kuriuo metu laikinai paleistas, jei minėtos valstybės narės kompetentinga institucija imasi visų, kaip ji mano, reikalingų priemonių užtikrinti, kad asmuo nepasislėptų.
            44. Reikia konstatuoti, kad šiame straipsnyje apskritai nenumatyta, kad prašomo perduoti asmens sulaikymas suprantamas tik remiantis tiksliomis laiko ribomis ir kad jis netaikomas pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje numatytiems terminams.
            45. Be to, nors Pagrindų sprendimo 12 straipsnyje numatyta galimybė tam tikromis sąlygomis laikinai paleisti pagal Europos arešto orderį areštuotą asmenį, nenumatyta, kad pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams vykdančioji teisminė institucija turi jį tam tikromis sąlygomis paleisti arba a fortiori  paprasčiausiai paleisti į laisvę.
            46. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad nė vienoje Pagrindų sprendimo nuostatoje nenumatyta tokia pareiga.
            47. Kalbant konkrečiai, priešingai Pagrindų sprendimo 23 straipsnio 5 daliai, kurioje numatyta, kad kai sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo priimtas pasibaigus terminams perduoti prašomą asmenį, šis asmuo paleidžiamas į laisvę, jei jis vis dar sulaikytas, Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nenustatytas ryšys tarp šio asmens paleidimo į laisvę ir šio sprendimo priėmimo terminų pasibaigimo.
            48. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Pagrindų sprendimo 17 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta, kad sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo „turėtų būti priimamas“ per nurodytus terminus, šio straipsnio 4 dalyje – kad šiuos terminus „galima pratęsti“, o Pagrindų sprendimo 23 straipsnio 5 dalyje nustatyta aiškiau – kad prašomas perduoti asmuo „paleidžiamas“, jei jis vis dar yra laikomas įkalintas pasibaigus nurodytiems terminams.
            49. Dėl skirtingų Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytų pasekmių, susijusių su Pagrindų sprendimo atitinkamai 17 ir 23 straipsnyje nustatytų terminų pasibaigimu, be kita ko, galima pažymėti, kad Komisijos pasiūlyme dėl Pagrindų sprendimo priėmimo (COM(2001) 522 final ) buvo numatyta priešingai: prašomas perduoti asmuo turėjo būti be išlygų paleistas pasibaigus ir sprendimo vykdyti Europos arešto orderį priėmimo terminams, ir perdavimo terminams.
            50. Be to, kadangi iš šio sprendimo 34–42 straipsnyje pateiktų svarstymų matyti, kad Europos arešto orderio vykdymo procedūrą reikia atlikti ir pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams, bendroji ir besąlyginė pareiga laikinai paleisti arba a fortiori paprasčiausiai paleisti šį asmenį pasibaigus šiems terminams arba tuo atveju, kai visas prašomo perduoti asmens įkalinimo laikas ilgesnis už minėtus terminus, gali apriboti šiame Pagrindų sprendime nustatytos paleidimo sistemos veiksmingumą ir todėl trukdyti įvykdyti šiuo sprendimu siekiamus tikslus.
            51. Galiausiai reikia pažymėti, kad Pagrindų sprendimo 26 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad išduodančioji valstybė narė išskaičiuoja visus dėl Europos arešto orderio vykdymo buvusius įkalinimo laikotarpius iš viso įkalinimo išduodančiojoje valstybėje narėje laiko, taip užtikrindama, kad į visus įkalinimo laikotarpius, net dėl galimo laikymo įkalintam pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams, bus tinkamai atsižvelgta vykdant laisvės atėmimo bausmę išduodančiojoje valstybėje narėje.
            52. Iš to matyti, kad Pagrindų sprendimo 12 straipsnį, siejamą su šio sprendimo 17 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad juo iš principo vykdančiajai teisminei institucijai nedraudžiama laikyti prašomo perduoti asmens įkalinto pagal vykdančiosios valstybės narės teisę pasibaigus Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytiems terminams, net jeigu visas šio asmens įkalinimo laikas ilgesnis už šiuos terminus.
            53. Tačiau Pagrindų sprendimo 1 straipsnio 3 dalyje aiškiai primenama, kad šis sprendimas nekeičia pareigos gerbti pagrindines teises ir pagrindinius teisės principus, įtvirtintus ES 6 straipsnyje ir atsispindinčius Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (toliau – Chartija); be to, ši pareiga taikoma visoms valstybėms narėms, t. y. tiek išduodančiajai, tiek vykdančiajai valstybei narei (šiuo klausimu žr. Sprendimo F ., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 40 ir 41 punktus).
            54. Todėl Pagrindų sprendimo 12 straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į Chartijos 6 straipsnį, kuriame numatyta, kad kiekvienas asmuo turi teisę į laisvę ir saugumą.
            55. Šiuo klausimu svarbu priminti, kad Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė apriboti naudojimąsi teisėmis, pavyzdžiui, įtvirtintomis šios Chartijos 6 straipsniuose, jei šie apribojimai numatyti įstatymo, nekeičia minėtų teisių ir laisvių esmės, taip pat, remiantis proporcingumo principu, yra būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendruosius interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti (šiuo klausimu žr. Sprendimo Volker und Markus Schecke ir Eifert , C‑92/09 ir C‑93/09, EU:C:2010:662, 50 punktą).
            56. Be to, iš Chartijos 52 straipsnio 3 dalies matyti, jog kadangi Chartijoje įtvirtintos teisės atitinka EŽTK garantuojamas teises, jų esmė ir taikymo sritis tokia, kaip nustatyta toje konvencijoje. Chartijos 53 straipsnyje šiuo klausimu dar nurodyta, kad jokia Chartijos nuostata negali būti aiškinama kaip ribojanti ar kitaip varžanti teises, visų pirma pripažintas EŽTK (Sprendimo Volker und Markus Schecke ir Eifert , C‑92/09 ir C‑93/09, EU:C:2010:662, 51 punktas).
            57. Iš Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos dėl EŽTK 5 straipsnio 1 dalies f punkto dėl išsiuntimo procedūrų matyti, kad vien tokios procedūros vykdymas pateisina laisvės atėmimą pagal šį straipsnį ir kad todėl, jeigu procedūra vykdoma be reikalaujamo kruopštumo, sulaikymas nebepateisinamas (žr., be kita ko, 1995 m. kovo 22 d. EŽTT sprendimo Quinn / Prancūzija, serija A, Nr. 311, 48 punktą ir EŽTT sprendimo Gallardo Sanchez / Italija , Nr. 11620/07, 40 punktą, EŽTT‑2015).
            58. Todėl, kadangi Europos arešto išdavimas savaime negali pateisinti prašomo perduoti asmens laikymo įkalinto laikotarpį, kuris ilgesnis už laiką, reikalingą, kad būtų įvykdytas šis orderis, vykdančioji teisminė institucija gali nuspręsti laikyti šį asmenį įkalintą pagal Chartijos 6 straipsnį tik tam, kad Europos arešto orderio vykdymo procedūra būtų vykdoma pakankamai kruopščiai, ir dėl to įkalinimo trukmė nėra pernelyg ilga.
            59. Siekdama užtikrinti, kad taip yra šiuo atveju, vykdančioji teisminė institucija turėtų atlikti konkrečią nagrinėjamos situacijos kontrolę, atsižvelgdama į visus reikšmingus elementus, kuriais remiantis vertinamas procedūros trukmės pagrįstumas, pavyzdžiui, galimą susijusių valstybių narių institucijų pasyvumą ir prireikus prašomo perduoti asmens veiksmus, galėjusius lemti šią trukmę. Taip pat turėtų būti atsižvelgiama į bausmę, kuri gresia šiam asmeniui arba kuri jam paskirta, kiek tai susijęs su faktinėmis aplinkybėmis, kuriomis pateisinamas Europos arešto dėl prašomo perduoti asmens išdavimas, ir rizikos, kad šis asmuo pasislėps, buvimą.
            60. Šiomis aplinkybėmis tai, kad prašomas perduoti asmuo buvo sulaikytas laikotarpį, kuris daug ilgesnis už Pagrindų sprendimo 17 straipsnyje nustatytus terminus, taip pat reikšminga, nes šie terminai, atsižvelgiant į tarpusavio pripažinimo principo reikšmę Pagrindų sprendime nustatytoje sistemoje, iš principo yra pakankami, kad vykdančioji teisminė institucija atliktų išankstinę Europos arešto orderio vykdymo kontrolę ir priimtų sprendimą dėl tokio orderio vykdymo.
            61. Bet kuriuo atveju, jeigu vykdančioji teisminė institucija, atlikusi šio sprendimo 58–60 punktuose minėtą kontrolę, padaro išvadą, kad turi nutraukti prašomo perduoti asmens įkalinimą, pagal Pagrindų sprendimo 12 straipsnį ir 17 straipsnio 5 dalį ji turi pasirūpinti, kad šis asmuo būtų laikinai paleistas taikant bet kokias priemones, kurias ji laikytų būtinomis siekiant išvengti jo slapstymosi ir užtikrinti efektyviam jo perdavimui būtinas materialiąsias sąlygas, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo.
            62. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti: pirma, Pagrindų sprendimo 15 straipsnio 1 dalį ir 17 straipsnį reikia aiškinti taip, kad vykdančioji teisminė institucija turi priimti sprendimą dėl Europos arešto orderio vykdymo ir pasibaigus 17 straipsnyje nustatytiems terminams.
            63. Antra, Pagrindų sprendimo 12 straipsnį, siejamą su šio sprendimo 17 straipsniu ir atsižvelgiant į Chartijos 6 straipsnį, reikia aiškinti taip, kad juo susiklosčius tokiai situacijai vykdančiajai teisminei institucijai nedraudžiama laikyti prašomo perduoti asmens įkalinto pagal vykdančiosios valstybės narės teisę, net jeigu visas šio asmens įkalinimo laikas ilgesnis už šiuos terminus, su sąlyga, kad šis laikotarpis nėra pernelyg ilgas atsižvelgiant į pagrindinėje byloje vykdomos procedūros aplinkybes, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jeigu vykdančioji teisminė institucija nusprendžia nutraukti šio asmens įkalinimą, ji turi pasirūpinti, kad jis būtų laikinai paleistas taikant bet kokias priemones, kurias ji laikytų būtinomis siekiant išvengti jo slapstymosi ir užtikrinti efektyviam jo perdavimui būtinas materialiąsias sąlygas, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            64. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
            2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos, iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu [pagrindų] sprendimu 2009/299/TVR, 15 straipsnio 1 dalį ir 17 straipsnį reikia aiškinti taip, kad vykdančioji teisminė institucija turi priimti sprendimą dėl Europos arešto orderio vykdymo ir pasibaigus 17 straipsnyje nustatytiems terminams.
            Šio Pagrindų sprendimo 12 straipsnį, siejamą su šio sprendimo 17 straipsniu ir atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 6 straipsnį, reikia aiškinti taip, kad juo susiklosčius tokiai situacijai vykdančiajai teisminei institucijai nedraudžiama laikyti prašomo perduoti asmens įkalinto pagal vykdančiosios valstybės narės teisę, net jeigu visas šio asmens įkalinimo laikas ilgesnis už šiuos terminus, su sąlyga, kad šis laikotarpis nėra pernelyg ilgas atsižvelgiant į pagrindinėje byloje vykdomos procedūros aplinkybes, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jeigu vykdančioji teisminė institucija nusprendžia nutraukti šio asmens įkalinimą, ji turi pasirūpinti, kad jis būtų laikinai paleistas taikant bet kokias priemones, kurias ji laikytų būtinomis siekiant išvengti jo slapstymosi ir užtikrinti efektyviam jo perdavimui būtinas materialiąsias sąlygas, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl Europos arešto orderio vykdymo.


2015 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#British Airways plc prieš Europos Komisiją.#Konkurencija – Karteliai – Europos krovininio oro transporto rinka – Susitarimai ir suderinti veiksmai, susiję su įvairiais kainos už krovinių vežimo oro transportu paslaugas elementais (papildomas kuro apmokestinimas, papildomos saugumo rinkliavos, atsisakymas mokėti komisinius už papildomą apmokestinimą) – SESV 101 straipsnis, EEE susitarimo 53 straipsnis ir Bendrijos ir Šveicarijos susitarimo dėl oro transporto 8 straipsnis – Pareiga motyvuoti.#Byla T-48/11.


title: 2015 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Ministre de l'Économie et des Finances prieš Gérard de Ruyter.#Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė apsauga – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – 4 straipsnis – Materialinė taikymo sritis – Įmokos nuo pajamų iš turto – Bendroji socialinė įmoka – Įmoka socialinės apsaugos sistemos skolai padengti – Socialinis mokestis – Papildoma socialinio mokesčio įmoka – Privalomosios socialinės apsaugos sistemos finansavimo dalis – Tiesioginis ir pakankamai reikšmingas ryšys su tam tikromis socialinės apsaugos sritimis.#Byla C-623/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. vasario 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė apsauga — Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 — 4 straipsnis — Materialinė taikymo sritis — Įmokos nuo pajamų iš turto — Bendroji socialinė įmoka — Įmoka socialinės apsaugos sistemos skolai padengti — Socialinis mokestis — Papildoma socialinio mokesčio įmoka — Privalomosios socialinės apsaugos sistemos finansavimo dalis — Tiesioginis ir pakankamai reikšmingas ryšys su tam tikromis socialinės apsaugos sritimis“
      Byloje C‑623/13
      dėl Conseil d’État (Prancūzija) 2013 m. liepos 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. lapkričio 28 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Ministre de l’Économie et des Finances

      prieš

         Gérard de Ruyter

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits ir F. Biltgen (pranešėjas),
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               G. de Ruyter, atstovaujamo advokato J. Molinié,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir R. Coesme,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir W. Roels,

         susipažinęs su 2014 m. spalio 21 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 3) ir iš dalies pakeisto 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98 (OL L 209, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 308; toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 4 straipsnio aiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ministre de l’Économie et des Finances (ekonomikos ir finansų ministras) ir G. de Ruyter ginčą dėl 1997–2004 metų kelių socialinio draudimo įmokų mokėjimo nuo Nyderlanduose gautų rentų iki gyvos galvos už atlygį (rente viagère constituée à titre onéreux).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnis „Taikymo sritys“ suformuluotas taip:
               „1.   Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:

                        a)

                        ligos ir motinystės išmokas;

                        b)

                        invalidumo išmokas, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti;

                        c)

                        senatvės išmokas;

                        d)

                        išmokas išlaikytiniams;

                        e)

                        išmokas dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų;

                        f)

                        išmokas mirties atveju;

                        g)

                        bedarbio išmokas;

                        h)

                        išmokas šeimai.

                  2.   Šis reglamentas taip pat taikomas visoms bendrosioms ir specialioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios, ar nesusijusios su įmokų mokėjimu, bei sistemoms, susijusioms su darbdavio ar laivo savininko atsakomybe mokant 1 dalyje nurodytas išmokas.“

               4

               Pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnį:
               „1.   Laikantis 14c ir 14f straipsnių, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai. Tokie teisės aktai nustatomi remiantis šios antraštinės dalies nuostatomis.
               2.   Laikantis 14–17 straipsnių:

                        a)

                        vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje arba įmonės, kurioje jis dirba, buveinė juridiškai įregistruota ar veiklos vieta arba jį nusamdęs asmuo yra kitos valstybės narės teritorijoje;

                        b)

                        vienos valstybės narės teritorijoje savarankiškai dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai net ir tuo atveju, jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje;

                  <...>“

         Prancūzijos teisė

               5

               Pagal Code de la sécurité sociale (Socialinės apsaugos kodeksas) L. 136‑6 straipsnio redakciją, taikytiną klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, fiziniai asmenys, kurie mokesčių tikslais nuolat gyvena Prancūzijoje, kaip tai suprantama pagal Code général des impôts (Bendrasis mokesčių kodeksas) 4B straipsnį, įmoką nuo pajamų iš turto moka nuo sumos iki mokesčių mokėjimo, pagal kurią nustatomas pajamų mokestis, visų pirma, nuo pajamų iš nekilnojamojo turto („revenus fonciers“), rentos iki gyvos galvos už atlygį ir nuo pajamų iš kilnojamojo turto (revenus de capitaux mobiliers).

               6

               Pagal Bendrojo mokesčių kodekso 1600‑0 C straipsnio, kuris yra viena iš šio kodekso nuostatų, reglamentuojančių „[b]endrąją socialinę įmoką, mokamą į Nacionalinę šeimos išmokų kasą (Caisse nationale d’allocations familiales), Senatvės solidarumo fondą (fonds de solidarité vieillesse) ir privalomojo sveikatos draudimo sistemoms (contribution sociale généralisée, toliau – CSG)“, redakciją, taikytiną klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, fiziniai asmenys, kurie mokesčių tikslais nuolat gyvena Prancūzijoje, kaip tai suprantama pagal 4B straipsnį ir nurodyta Socialinės apsaugos kodekso L. 136‑6 straipsnyje, moka įmoką nuo pajamų iš turto, apskaičiuojamą nuo sumos iki mokesčių mokėjimo, nuo kurios nustatomas pajamų mokestis, visų pirma, nuo pajamų iš nekilnojamojo turto, rentos iki gyvos galvos už atlygį ir nuo pajamų iš kilnojamojo turto.

               7

               Pagal Bendrojo mokesčių kodekso 1600‑0 G ir 1600‑0 H straipsnių redakcijas, taikytinas klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, šie asmenys taip pat moka „įmoką socialinės apsaugos sistemos skolai padengti“ (contribution pour le remboursement de la dette sociale, toliau – CRDS), apskaičiuojamą nuo tų pačių pajamų.

               8

               Pagal Bendrojo mokesčių kodekso 1600‑0 F bis straipsnio redakciją, taikytiną klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, minėti asmenys taip pat apmokestinami 2 % „socialiniu mokesčiu“ (prélèvement social) nuo tų pačių pajamų ir nuo 2004 m. liepos 1 d., remiantis Socialinės paramos ir šeimos kodekso (Code de l’action sociale et des familles) L. 14‑10‑4 straipsniu, – papildoma 0,3 % įmoka.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               9

               Prancūzijoje nuolat gyvenantis Nyderlandų pilietis G. de Ruyter dirba Nyderlandų bendrovėje Vermeer Verenigde Bedrijven BV.

               10

               G. de Ruyter Prancūzijoje deklaravo Nyderlanduose 1997–2004 metais gautas pajamas, kurias sudarė darbo užmokestis, pajamos iš kilnojamojo turto, pramoninis ir komercinis pelnas ir dviejų Nyderlandų draudimo bendrovių mokėtos rentos iki gyvos galvos už atlygį.

               11

               Prancūzijos mokesčių inspekcija nusprendė, kad G. de Ruyter gautos rentos iki gyvos galvos už atlygį sudaro pajamas iš turto, ir dėl šių rentų apmokestino šį asmenį CSG, CRDS, 2 % socialiniu mokesčiu ir šio mokesčio papildoma 0,3 % įmoka.

               12

               Manydamas, kad jam nustatyta prievolė mokėti įmokas nuo tų pačių pajamų dviem skirtingoms socialinės apsaugos sistemoms prieštarauja Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnyje numatytam tik vienos valstybės narės socialinių teisės aktų taikymo principui, nes šios pajamos jau buvo apmokestintos panašaus pobūdžio mokesčiais Nyderlanduose, G. de Ruyter šiai inspekcijai pateikė skundus dėl tokio apmokestinimo pagrįstumo. Atmetus tiek šiuos skundus, tiek paskesnius Marselio ir Nimo pirmosios instancijos administraciniams teismams pareikštus ieškinius, G. de Ruyter pateikė apeliacinį skundą dėl šių teismų priimtų sprendimų Cour administrative d’appel de Marseille (Marselio apeliacinis administracinis teismas).

               13

               2009 m. spalio 15 d. ir 2010 m. liepos 1 d. sprendimais Marselio apeliacinis administracinis teismas atleido G. de Ruyter nuo įmokų nuo rentų iki gyvos galvos, gautų atitinkamai 1997–2000 metais ir 2001–2004 metais, mokėjimo, nes manė, kad apmokestinus rentas iki gyvos galvos ginčijamais mokesčiais būtų pažeistas EB 39 straipsnyje įtvirtintas laisvo darbuotojų judėjimo principas.

               14

                  Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État (biudžeto, valstybės turto, valstybės tarnybos ir valstybės reformos ministras) apskundė šiuos sprendimus kasacine tvarka Conseil d’État (Valstybės Taryba).

               15

               2013 m. liepos 17 d. sprendimu Conseil d’État iš dalies panaikino 2009 m. spalio 15 d. Marselio apeliacinio administracinio teismo sprendimą ir panaikino visą 2010 m. liepos 1 d. šio teismo sprendimą. Conseil d’État nusprendė, kad vienintelės aplinkybės, jog rentos iki gyvos galvos buvo apmokestintos Nyderlanduose tokio pat pobūdžio mokesčiais, kuriais jos buvo apmokestintos ir Prancūzijoje, nepakanka laisvo darbuotojų judėjimo pažeidimui konstatuoti, nes tuo metu galiojusioje EB sutartyje nebuvo nustatyta bendrų valstybių narių kompetencijos pasidalijimo kriterijų, kiek tai susiję su dvigubu apmokestinimu Europos Sąjungoje.

               16

               Nusprendusi nagrinėti dvi jai pateiktas bylas iš esmės ir atsižvelgusi į G. de Ruyter teiginius, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami mokesčiai prieštarauja Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsniui, Conseil d’État manė, kad siekiant įvertinti šiame straipsnyje įtvirtinto vienos valstybės narės teisės aktų taikymo principo apimtį reikia nustatyti, ar minėti mokesčiai yra tiesiogiai ir reikšmingai susiję su tam tikromis Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytomis socialinės apsaugos sritimis ir todėl patenka į šio reglamento taikymo sritį.

               17

               Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État konstatavo, pirma, kad minėti mokesčiai yra Prancūzijos privalomosios socialinės apsaugos sistemos finansavimo dalis.

               18

               Antra, skirtingai nei bylose, kuriose buvo priimti sprendimai Komisija / Prancūzija (C‑34/98, EU:C:2000:84) ir Komisija / Prancūzija (C‑169/98, EU:C:2000:85), Conseil d’État nurodė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami mokesčiai netaikomi veiklos ir kompensacinėms pajamoms, iš dalies pakeisdami socialinio draudimo įmokas, o mokami tik nuo atitinkamo mokesčių mokėtojo pajamų iš turto, neatsižvelgiant į jo vykdomą profesinę veiklą.

               19

                  Conseil d’État taip pat nurodė, kad minėtos įmokos niekaip nesusijusios su teisės į išmoką suteikimu ar išmokų mokėjimu pagal socialinės apsaugos sistemą, todėl pagal nacionalines konstitucines ir teisės aktų nuostatas laikytinos mokestinėmis, o ne socialinio draudimo įmokomis.

               20

               Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar tokios mokestinės įmokos nuo pajamų iš turto, kaip CSG nuo pajamų iš turto, CRDS, mokama nuo tų pačių pajamų, 2 % socialinis mokestis ir jo papildoma įmoka, vien dėl to, kad jos yra Prancūzijos privalomosios socialinės apsaugos sistemos finansavimo dalis, yra tiesiogiai ir reikšmingai susijusios su tam tikromis Reglamento [Nr. 1408/71] 4 straipsnyje išvardytomis socialinės apsaugos sritimis ir dėl to patenka į šio reglamento taikymo sritį?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               21

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar įmokos nuo pajamų iš turto, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kurios yra Prancūzijos privalomosios socialinės apsaugos sistemos finansavimo dalis, yra tiesiogiai ir reikšmingai susijusios su tam tikromis Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytomis socialinės apsaugos sritimis ir dėl to patenka į šio reglamento taikymo sritį, net jeigu šios įmokos mokamos nuo apmokestintų asmenų pajamų iš turto, neatsižvelgiant į jų vykdomą profesinę veiklą.

               22

               Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje šio reglamento nuostatų taikymo sritis apibrėžta taip, kad matyti, jog Sąjungos teisės nuostatos taikomos visoms nacionalinėms socialinės apsaugos sistemoms (Sprendimo Jansen, 104/76, EU:C:1977:72, 7 punktas ir Sprendimo Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, 15 punktas).

               23

               Teisingumo Teismas nurodė, kad lemiamas kriterijus siekiant nustatyti, ar taikytinas Reglamentas Nr. 1408/71, yra nagrinėjamos nuostatos tiesioginis ir pakankamai reikšmingas ryšys su teisės aktais, reglamentuojančiais Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytas socialinės apsaugos sritis (Sprendimo Rheinhold & Mahla, EU:C:1995:144, 23 punktas; Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:84, 35 punktas ir Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:85, 33 punktas).

               24

               Aplinkybė, jog pagal nacionalinės teisės aktus įmoka kvalifikuojama kaip mokestis, neužkerta kelio tam, kad pagal Reglamentą Nr. 1408/71 ta pati įmoka galėtų būti laikoma patenkančia į jo taikymo sritį (Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:84, 34 punktas ir Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:85, 32 punktas).

               25

               Šios išvados nepaneigia nei aplinkybė, kad nagrinėjama įmoka iš dalies skirta socialinės apsaugos sistemos skolai, susidariusiai dėl išmokėtų išmokų finansavimo, padengti (Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:84, 39 punktas), nei aplinkybė, kurią generalinė advokatė nurodė savo išvados 31 punkte, kad minėta įmoka nesiekiama pakeisti anksčiau egzistavusių socialinio draudimo įmokų.

               26

               Be to, Reglamento Nr. 1408/71 taikymui neturi reikšmės, ar išmokos mokamos kaip atlygis, ar ne, o lemiamas kriterijus yra tai, ar įmoka specialiai skirta valstybės narės socialinės apsaugos sistemai finansuoti (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:84, 39 ir 40 punktus ir Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:85, 37 ir 38 punktus).

               27

               Bylose, kuriose buvo nagrinėjamos Prancūzijos mokesčių inspekcijos nustatytos mokestinės įmokos nuo veiklos ir kompensacinių pajamų, kurias gauna pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbantys asmenys, gyvenantys Prancūzijos teritorijoje ir priklausantys Prancūzijos Respublikos mokestinei jurisdikcijai, bet dirbantys kitoje valstybėje narėje, Teisingumo Teismas konstatavo, kad šios įmokos buvo specialiai ir tiesiogiai skirtos Prancūzijos socialinės apsaugos sistemai finansuoti, ir remdamasis tuo padarė išvadą, kad jos buvo tiesiogiai ir pakankamai reikšmingai susijusios su teisės aktais, reglamentuojančiais Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytas socialinės apsaugos sritis (Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:84, 36 ir 37 punktai; Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:85, 34 ir 35 punktai).

               28

               Tokia išvada darytina ir dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų įmokų, kurios netaikomos darbuotojų veiklos ir kompensacinėms pajamoms, bet mokamos nuo pajamų iš turto, nes neginčijama, kad iš šių įmokų gautos pajamos tiesiogiai ir specialiai skirtos atitinkamoms Prancūzijos socialinės apsaugos sritims finansuoti arba šių sričių deficitui padengti.

               29

               Taigi minėtos įmokos yra tiesiogiai ir pakankamai reikšmingai susijusios su įstatymais, reglamentuojančiais Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytas socialinės apsaugos sritis, nepaisant to, jog apmokestinamų asmenų pajamos iš turto nėra susijusios su šių asmenų vykdoma profesinė veikla.

               30

               Šiomis aplinkybėmis, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 41 punkte, Reglamento Nr. 1408/71 nuostatų taikymas nepriklauso nuo profesinės veiklos vykdymo.

               31

               Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nustatant, ar taikytinas Reglamentas Nr. 1408/71, nėra svarbu, ar darbo santykiai egzistuoja, o lemiamas kriterijus yra tai, kad asmuo būtų draustas privalomuoju arba neprivalomuoju draudimu nuo vienos ar kelių rizikos rūšių pagal bendrąją ar specialiąją socialinės apsaugos sistemą, numatytą šio reglamento 1 straipsnio a dalyje (šiuo klausimu žr. Sprendimo Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, 36 punktą ir Sprendimo Borger, C‑516/09, EU:C:2011:136, 26 ir 28 punktus).

               32

               Be to, Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio j punkte pateikta „teisės aktų“ sąvoka apibrėžta plačiai ir apima valstybių narių priimtus visų rūšių įstatymus ir kitus teisės aktus ir turi būti suprantama kaip apimanti visas nacionalines priemones, taikomas šioje srityje (Sprendimo Bozzone, 87/76, EU:C:1977:60, 10 punktas).

               33

               Tokį aiškinimą taip pat patvirtina Reglamentu Nr. 1408/71 siekiamas tikslas ir šį tikslą pagrindžiantys principai.

               34

               Iš tiesų, siekiant užtikrinti laisvą darbuotojų judėjimą Sąjungoje, įtvirtinant vienodo požiūrio į darbuotojus skirtinguose nacionalinės teisės aktuose principą, Reglamento Nr. 1408/71 II antraštinėje dalyje numatyta koordinavimo sistema, susijusi būtent su įvairiais atvejais teise laisvai judėti besinaudojantiems pagal darbo sutartis ir savarankiškai dirbantiems asmenims taikytino teisės akto ar taikytinų teisės aktų nustatymu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, 20 punktą ir Sprendimo Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, 25 ir 28 punktus).

               35

               Dėl šios išsamios kolizinių normų sistemos kiekvienos valstybės narės teisės aktų leidėjas praranda įgaliojimus savo nuožiūra nustatyti nacionalinės teisės aktų taikymo apimtį ir sąlygas asmenimis, kuriems jie taikomi, ir teritoriją, kurioje galioja nacionalinės teisės nuostatos (Sprendimo Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, 14 punktas ir Sprendimo Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, 54 punktas).

               36

               Šiuo klausimu Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai, todėl, išskyrus 14c ir 14f straipsniuose numatytus atvejus, pašalinama bet kokia galimybė taikyti kelis nacionalinės teisės aktus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Perenboom, 102/76, EU:C:1977:71, 11 punktą).

               37

               Principu, pagal kurį socialinės apsaugos srityje taikytini tik vienos valstybės narės teisės aktai, siekiama išvengti sunkumų, kurių gali kilti tuo pačiu metu taikant kelis nacionalinės teisės aktus, ir panaikinti nevienodą požiūrį, kuris Sąjungoje judantiems asmenims yra kelių teisės aktų taikymo kartu iš dalies ar visiškai pasekmė (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:84, 46 punktą; Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:85, 43 punktą ir Sprendimo Allard, C‑249/04, EU:C:2005:329, 28 punktą).

               38

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos neturėtų būti taikomos tik pajamoms, kurias šie asmenys gauna iš savo darbo santykių, nes kitu atveju atsirastų skirtumų taikant šio reglamento 13 straipsnį, atsižvelgiant į jų gaunamų pajamų šaltinį.

               39

               Iš tiesų, reikalavimas, kad asmenys, gyvenantys vienoje valstybėje narėje, tačiau apdrausti socialiniu draudimu kitoje valstybėje narėje, taip pat finansuotų, nors tik iš dalies, gyvenamosios vietos valstybės narės socialinės apsaugos sistemą, lemtų nevienodą požiūrį pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnį, nes visi kiti šios valstybės narės gyventojai privalo mokėti įmokas tik į tos valstybės socialinės apsaugos sistemą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:84, 45–48 punktus ir Sprendimo Komisija / Prancūzija, EU:C:2000:85, 42–45 punktus).

               40

               Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į tai, kad G. de Ruyter, kaip darbuotojas migrantas, yra draudžiamas darbo vietos valstybės narės, t. y. Nyderlandų, socialiniu draudimu ir jam netaikoma nė viena iš Reglamento Nr. 1408/71 14c ir 14f straipsniuose numatytų išimčių, pagal kurias socialinės apsaugos srityje leidžiama vienu kartu taikyti kelių valstybių narių nacionalinės teisės aktus, gyvenamosios vietos valstybė narė negali jam taikyti teisės nuostatų, nustatančių mokesčius, kurie yra tiesiogiai ir pakankamai reikšmingai susiję su teisės aktais, reglamentuojančiais Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytas socialinės apsaugos sritis, kiek tai susiję su pajamomis iš darbo santykių ir pajamomis iš turto.

               41

               Be to, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 57 punkte, dėl Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnyje įtvirtinto tik vienos valstybės narės teisės aktų taikymo principo šių išvadų negali paneigti aplinkybė, kad G. de Ruyter pajamos iš turto dar nebuvo apmokestintos taikant prievolę mokėti socialinio draudimo įmokas darbo vietos valstybėje narėje.

               42

               Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamentas Nr. 1408/71 turi būti aiškinamas taip, kad įmokos nuo pajamų iš turto, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, tuo atveju, kai jos yra privalomosios socialinės apsaugos sistemos finansavimo dalis, yra tiesiogiai ir reikšmingai susijusios su atitinkamomis Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytomis socialinės apsaugos sritimis ir todėl patenka į šio reglamento taikymo sritį, net jeigu šios įmokos mokamos nuo apmokestinamų asmenų pajamų iš turto, neatsižvelgiant į pastarųjų vykdomą profesinę veiklą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               43

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistas ir atnaujintas 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 ir iš dalies pakeistas 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98, turi būti aiškinamas taip, kad įmokos nuo pajamų iš turto, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, tuo atveju, kai jos yra privalomosios socialinės apsaugos sistemos finansavimo dalis, yra tiesiogiai ir reikšmingai susijusios su atitinkamomis šio Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje išvardytomis socialinės apsaugos sritimis ir todėl patenka į šio reglamento taikymo sritį, net jeigu šios įmokos mokamos nuo apmokestintų asmenų pajamų iš turto, neatsižvelgiant į jų vykdomą profesinę veiklą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.