title: 2014 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#International Stem Cell Corporation prieš Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patentų teismas)prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 98/44/EB – 6 straipsnio 2 dalies c punktas – Teisinė biotechnologinių išradimų apsauga – Partenogenetinis oocitų aktyvavimas – Žmogaus embrioninių kamieninių ląstelių gamyba – Patentabilumas – „Žmonių embrionų panaudojimo pramoniniais ar komerciniais tikslais“ išimtis – „Žmogaus embriono“ ir „organizmo, kuriame prasideda žmogaus vystymosi procesas“ sąvokos.#Byla C-364/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑364/13
            dėl High Court of Justice (England & Wales) , Chancery Division (Patents Court)  (Jungtinė Karalystė) 2013 m. balandžio 17 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. birželio 28 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            International Stem Cell Corporation
            prieš
            Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks
            TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič ir C. Vajda, teisėjai A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, C. Toader, M. Safjan (pranešėjas), D. Šváby ir F. Biltgen,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. balandžio 29 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – International Stem Cell Corporation , atstovaujamos QC P. Acland ir solisitoriaus A. Cooke,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Brighouse, padedamos baristerio T. Mitcheson,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir F.‑X. Bréchot,
            – Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir R. Solnado Cruz,
            – Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk, L. Swedenborg ir C. Meyer‑Seitz,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos F. W. Bulst, J. Samnadda ir T. van Rijn,
            susipažinęs su 2014 m. liepos 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44/EB dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos (OL L 213, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 20 t., p. 395) 6 straipsnio 2 dalies c punkto išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant International Stem Cell Corporation  (toliau – ISCO) ir Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks  (toliau – Comptroller ) ginčą dėl atsakymo įregistruoti nacionalinius patentus motyvuojant tuo, kad registracijos paraiškos dėl oocitų aktyvavimo partenogenezės būdu susijusios su „žmonių embrionų“, kaip jie suprantami pagal Direktyvą 98/44, panaudojimu.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Direktyvos 98/44 1–3, 16, 37–39, 42 ir 43 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
            „(1) kadangi biotechnologija ir genetinė inžinerija daugelyje pramonės šakų įgauna vis svarbesnį vaidmenį, o biotechnologinių išradimų apsauga, be abejonės, turės esminės reikšmės Bendrijos pramonės plėtrai;
            (2) kadangi, ypač genetinės inžinerijos srityje, mokslo tyrimams ir plėtrai reikia daug labai rizikingų investicijų, ir todėl tik tinkama teisinė apsauga gali padaryti jas pelningas;
            (3) kadangi veiksminga ir suderinta apsauga visose valstybėse narėse yra būtina, kad investicijos biotechnologijos srityje būtų palaikomos ir skatinamos;
            < ... >
            (16) kadangi patentų teisė turi būti taikoma vadovaujantis pagrindiniais asmens garbės ir orumo [orumo ir kūno vientisumo] principais; kadangi svarbu pabrėžti principą, jog negalima užpatentuoti žmogaus kūno jokiame jo formavimosi ar raidos etape ar [be kita ko] žmogaus lytinių ląstelių, ar paprasčiausio kurio nors jo elemento ar jo produkto atradimo, ar žmogaus geno sekos ar jos dalies; kadangi šie principai atitinka patentų teisės patentabilumo kriterijus, pagal kuriuos negalima patentuoti paprasčiausio atradimo;
            < ... >
            (37) kadangi šioje direktyvoje taip pat turi būti pabrėžtas principas, pagal kurį neleidžiama patentuoti išradimų, kurių komercinis panaudojimas pažeidžia viešąją tvarką ar moralę;
            (38) kadangi rezoliucinėje šios direktyvos dalyje taip pat turėtų būti pavyzdinis neleidžiamų patentuoti išradimų sąrašas, kad nacionaliniai teismai ir patentų biurai turėtų bendrą orientyrą, kaip suprasti nuorodą į viešąją tvarką ir moralę; kadangi akivaizdu, jog tas sąrašas negali būti išsamus; kadangi taip pat negalima leisti patentuoti būdų, kurių panaudojimas gali įžeisti žmogaus orumą, pvz., chimerų išvedimas iš žmogaus ar gyvūno gemalo ar iš totipotentiškų ląstelių;
            (39) kadangi viešoji tvarka ir moralė atitinka bet kurioje valstybėje narėje pripažįstamus etikos ar moralės principus, kuriuos ypač svarbu gerbti biotechnologijos srityje atsižvelgiant į galimą šios srities išradimų apimtį ir į jų natūralų ryšį su gyva medžiaga; kadangi šie etikos ar moralės principai papildo pagal patentų teisę atliekamas tipines teisines ekspertizes nepriklausomai nuo išradimo technikos srities;
            < ... >
            (42) kadangi taip pat būtina neleisti patentuoti pramoninio ar komercinio žmonių embrionų panaudojimo; kadangi bet kuriuo atveju tokios išimtys neturės įtakos [netaikomos] išradimams, terapijos ar diagnostikos tikslais naudingai taikomiems žmogaus embrionui;
            (43) kadangi pagal Europos Sąjungos sutarties F straipsnio 2 dalį Sąjungoje turi būti gerbiamos pagrindinės teisės, kurias garantuoja 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašyta Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių [apsaugos] konvencija ir kurios atsirado iš vienodų [bendrų] valstybių narių konstitucinių tradicijų kaip bendrieji Bendrijos teisės principai < ... > “
            4. Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
            „1. Valstybės narės nacionaline patentų teise saugo biotechnologinius išradimus. Jeigu reikia, jos pataiso savo nacionalinę patentų teisę atsižvelgdamos į šios direktyvos nuostatas.
            2. Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių įsipareigojimų pagal tarptautines sutartis, ypač pagal TRIPs sutartį [dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba] ir Biologinės įvairovės konvenciją.“
            5. Šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
            „1. Šioje direktyvoje patentabiliais laikomi nauji, išradimo lygio ir turintys pramoninį pritaikomumą išradimai, net jei jie susiję su objektu, kurį sudaro ar kurio sudėtyje yra biologinė medžiaga[,] arba [su] procesai[s], kuriais biologinė medžiaga gaunama, apdorojama ar panaudojama.
            2. Biologinė medžiaga, kuri išskiriama iš natūralios aplinkos arba gaminama techninių procesų metu, gali būti išradimo objektas, net jeigu ji iki tol egzistavo gamtoje.“
            6. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 ir 2 dalis:
            „1. Patentabiliu išradimu negali būti žmogaus kūnas jokiuose jo formavimosi ir raidos etapuose, nei paprasčiausias vieno iš jo elementų atradimas, nei [be kita ko,] geno seka ar jos dalis.
            2. Iš žmogaus kūno išskirtas ar kitaip techninio proceso metu gautas elementas, taip pat [be kita ko] geno seka ar jos dalis, gali būti patentuojami, net jeigu to elemento sudėtis yra tapati natūralaus elemento sudėčiai.“
            7. Direktyvos 98/44 6 straipsnis suformuluotas taip:
            „1. Nepatentabiliais laikomi tokie išradimai, kurių komercinis panaudojimas prieštarautų viešajai tvarkai ar moralei; tačiau jų eksploatavimą [panaudojimo] nederėtų tokiu laikyti vien todėl, kad jį draudžia įstatymai ar kiti teisės aktai.
            2. Pagal 1 dalį nepatentabilūs [visų pirma] yra:
            < ... >
            c) žmonių embrionų panaudojimas pramoniniais ar komerciniais tikslais;
            < ... > “
            Jungtinės Karalystės teisė
            8. 1977 m. Jungtinės Karalystės patentų įstatymo ( UK Patents Act 1977 ) A2 priedo 3 punkto d papunktyje, kuriuo į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punktas, numatyta:
            „Nepatentabiliais išradimais laikomi:
            < ... >
            d) žmonių embrionų panaudojimas pramoniniais ar komerciniais tikslais.“
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            9. Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties, ISCO yra pateikusi dvi nacionalinių patentų registracijos paraiškas (toliau – registracijos paraiškos) United Kingdom Intellectual Property Office (Jungtinės Karalystės intelektinės nuosavybės tarnyba).
            10. Pateiktos tokios registracijos paraiškos:
            – paraiška GB0621068.6 „Partenogenetinis oocitų aktyvavimas žmogaus embrioninėms kamieninėms ląstelėms gaminti“, pagal kurią siekiama užpatentuoti pliuripotentinių žmogaus kamieninių ląstelių linijų gamybos iš partenogenetiškai aktyvuotų oocitų būdus ir kamieninių ląstelių linijas, pagamintas būdais, kuriuos siekiama užpatentuoti, ir
            – paraiška GB0621069.4 „Dirbtinė ragena iš tinklainės kamieninių ląstelių“, pagal kurią siekiama užpatentuoti dirbtinės ragenos arba ragenos audinio gamybos būdus, susijusius su pliuripotentinių kamieninių ląstelių išskyrimu iš partenogenetiškai aktyvuotų oocitų, ir patentuotu gamybos būdu gautą dirbtinę rageną arba ragenos audinį, pagamintą taikant šiuos būdus.
            11. 2012 m. rugpjūčio 16 d. sprendimu United Kingdom Intellectual Property Office Hearing Officer (atsakingas bylas nagrinėjantis pareigūnas), veikiantis Comptroller vardu, atsisakė įregistruoti minėtas paraiškas.
            12. Šiuo klausimu Hearing Officer  laikėsi nuomonės, kad registracijos paraiškose aprašyti išradimai buvo susiję su neapvaisintomis žmogaus ląstelėmis, kurios partenogenezės būdu priverčiamos dalytis ir vystytis, ir kad šiose ląstelėse „prasideda žmogaus, kaip embriono, sukurto apvaisinant kiaušialąstę, vystymosi procesas“, kaip tai suprantama pagal Sprendimo Brüstle  36 punktą (C‑34/10, EU:C:2011:669).
            13. Taigi, šiuos išradimus Hearing Officer  laikė „žmonių embrionų panaudojimu pramoniniais ar komerciniais tikslais“ pagal 1977 m. Jungtinės Karalystės patentų įstatymo A2 priedo 3 punkto d papunktį, kuriuo įgyvendintas Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punktas, todėl jų nebuvo galima patentuoti.
            14. ISCO apskundė šį Hearing Officer  sprendimą High Court of Justice (England & Wales) , Chancery Division (Patents Court) .
            15. Skunde ISCO tvirtina, kad Sprendime Brüstle  (EU:C:2011:669) Teisingumo Teismas siekė nepatentabiliais pripažinti tik tuos organizmus, kuriuose gali prasidėti vystymosi procesas, dėl kurio atsiranda žmogus. O organizmuose, dėl kurių pateiktos registracijos paraiškos, toks vystymosi procesas negali vykti. Todėl juos turėtų būti galima patentuoti remiantis Direktyva 98/44.
            16. Comptroller  savo ruožtu pabrėžia, kad lemiamos reikšmės turi tai, kaip Teisingumo Teismas Sprendime Brüstle  (EU:C:2011:669) supranta sąvoką „organizmas, kuriame prasideda žmogaus, kaip embriono, sukurto apvaisinant kiaušialąstę, vystymosi procesas“. Jis pažymi, kad toje byloje Teisingumo Teismui raštu pateiktose pastabose galėjo būti remiamasi netiksliais mokslo ir techniniais partenogenezės duomenimis.
            17. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad partenogenezė – tai oocito aktyvavimas be spermatozoidų, kompleksiškai taikant chemijos ir elektros technikas. Toks oocitas, vadinamas „partenotu“, gali dalytis ir vystytis. Tačiau, remiantis dabartinėmis mokslo žiniomis, žinduolių partenotai niekada negali visiškai išsivystyti dėl to, kad, kitaip nei apvaisinta kiaušialąstė, jie neturi tėvo DNR, kuri būtina, kad vystytųsi ekstraembrioniniai audiniai. Įrodyta, kad žmogaus partenotai išsivysto tik iki blastocistos stadijos maždaug per penkias dienas.
            18. Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ISCO pataisė Hearing Of ficer  pateiktas registracijos paraiškas taip, kad jos neapimtų galimybės taikyti bet kokius metodus, pagal kuriuos papildomomis genetinėmis intervencijomis siekiama neleisti partenotams išsivystyti į žmogų.
            19. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pripažinus partenotus nepatentabiliais, visiškai nebūtų užtikrinta pusiausvyra tarp mokslo tyrimų biotechnologijų srityje, kurie turi būti skatinami patentų teise, ir asmens orumą bei kūno vientisumą garantuojančių pagrindinių principų, kurie kaip tikslai nurodyti visų pirma Direktyvos 98/44 2 ir 16 konstatuojamosiose dalyse, paisymo.
            20. Šiomis aplinkybėmis High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court)  nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
            „Ar Direktyvos 98/44/EB < ... > 6 straipsnio 2 dalies c punkte vartojama sąvoka „žmonių embrionai“ apima neapvaisintas žmonių kiaušialąstes, kurios partenogenezės būdu priverčiamos dalytis ir vystytis ir kurios, kitaip nei apvaisintos kiaušialąstės, sudarytos tik iš pliuripotentinių ląstelių, todėl iš jų negali išsivystyti žmogus?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            21. Užduodamas šį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punktas aiškintinas taip, kad neapvaisinta žmogaus kiaušialąstė, kuri partenogenezės būdu priverčiama dalytis ir vystytis iki tam tikros stadijos, yra „žmogaus embrionas“, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
            22. Pirmiausia primintina, kad Direktyva 98/44 nesiekiama reglamentuoti žmonių embrionų panaudojimo mokslo tyrimų tikslais ir kad jos dalykas – biotechnologinių išradimų patentabilumas (žr. Sprendimo Brüstle , EU:C:2011:669, 40 punktą).
            23. Be to, šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies c punkte vartojamas terminas „žmogaus embrionas“ laikytinas autonomiška Sąjungos teisės sąvoka, kurią Sąjungos teritorijoje reikia aiškinti vienodai (žr. Sprendimo Brüstle , EU:C:2011:669, 26 punktą).
            24. Dėl šio aiškinimo Teisingumo Teismas Sprendimo Brüstle  (EU:C:2011:669) 34 punkte pažymėjo, kad, kaip matyti iš Direktyvos 98/44 konteksto ir tikslo, Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo atmesti bet kokią galimybę patentuoti tuo atveju, jeigu dėl to galėtų būti trukdoma atsižvelgti į žmogaus orumą, todėl pagal šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies c punktą „žmogaus embriono“ sąvoka aiškintina plačiai.
            25. To sprendimo 35 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad taip aiškinant kiekviena žmogaus kiaušialąstė nuo apvaisinimo stadijos turi būti laikoma „žmogaus embrionu“ pagal šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies c punktą ir siekiant šį punktą taikyti, jeigu nuo tokio apvaisinimo prasideda žmogaus vystymosi procesas.
            26. To paties sprendimo 36 punkte Teisingumo Teismas patikslino, kad „žmogaus embrionu“ laikytina ir neapvaisinta žmogaus kiaušialąstė, į kurią iš subrendusios žmogaus ląstelės transplantuojamas branduolys, ir neapvaisinta žmogaus ląstelė, kuri partenogenezės būdu priverčiama dalytis ir vystytis. Teisingumo Teismas pridūrė, kad nors šie organizmai tiesiogine prasme nebuvo apvaisinti, iš Teisingumo Teismui byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Brüstle  (EU:C:2011:669), raštu pateiktų pastabų matyti, kad dėl technikos, kuri naudojama norint jas gauti, prasideda žmogaus, kaip embriono, sukurto apvaisinant kiaušialąstę, vystymosi procesas.
            27. Taigi iš Sprendimo Brüstle  (EU:C:2011:669) matyti, kad neapvaisinta žmogaus kiaušialąstė laikytina „žmogaus embrionu pagal Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punktą, jeigu šiame organizme „prasideda žmogaus vystymosi procesas“.
            28. Kaip šioje byloje pateiktos išvados 73 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, ši formuluotė aiškintina taip: tam, kad neapvaisintą žmogaus kiaušialąstę būtų galima laikyti „žmogaus embrionu“, jai turi būti būdingas gebėjimas vystytis į žmogų.
            29. Todėl jeigu neapvaisinta žmogaus kiaušialąstė netenkina šios sąlygos, vien to, kad šiame organizme prasideda vystymosi procesas, nepakanka, kad jį būtų galima laikyti „žmogaus embrionu“ pagal Direktyvą 98/44 ir siekiant ją taikyti.
            30. Tačiau jeigu tokiai kiaušialąstei būdingas gebėjimas vystytis į žmogų, ji, atžvelgiant į šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies c punktą, visose savo vystymosi stadijose turėtų būti traktuojama taip pat kaip apvaisinta žmogaus kiaušialąstė.
            31. Iš byloje, kurioje priimtas Sprendimas Brüstle  (EU:C:2011:669), Teisingumo Teismui raštu pateiktų pastabų matyti, kad neapvaisintai žmogaus kiaušialąstei, kuri partenogenezės būdu priverčiama dalytis ir vystytis, buvo būdingas gebėjimas vystytis į žmogų.
            32. Būtent dėl šios priežasties Teisingumo Teismas, remdamasis šiomis pastabomis, minėtame sprendime pripažino, kad, siekiant apibrėžti Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punkte vartojamą „žmogaus embriono“ sąvoką, neapvaisinta žmogaus kiaušialąstė, kuri partenogenezės būdu priverčiama dalytis ir vystytis, turi būti prilyginta apvaisintai kiaušialąstei, todėl laikytina „embrionu“.
            33. Tačiau šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kaip matyti iš šio sprendimo 17 punkto, iš esmės pabrėžė, kad, remiantis jo turimomis mokslo žiniomis, pačiame žmogaus partenote dėl jam gauti naudojamos technikos negali prasidėti vystymosi procesas, dėl kurio atsiranda žmogus. Tokiam vertinimui pritaria visi Teisingumo Teismui pastabas raštu pateikę suinteresuotieji asmenys.
            34. Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 18 punkte, pagrindinėje byloje ISCO pataisė savo registracijos paraiškas taip, kad jos neapimtų galimybės taikyti papildomas genetines intervencijas.
            35. Šiomis sąlygomis pagrindinėje byloje sprendžiamas klausimas tik dėl paties žmogaus partenoto kvalifikavimo atsižvelgiant į Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punktą, o ne dėl partenoto, kuriam taikytos papildomos genų inžinerijos intervencijos.
            36. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar atsižvelgiant į žinias, pakankamai patikrintas ir patvirtintas tarptautinio medicinos mokslo (pagal analogiją žr. Sprendimo Smits ir Peerbooms , C‑157/99, EU:C:2001:404, 94 punktą), tokiems žmogaus partenotams, dėl kurių registracijos pagrindinėje byloje pateiktos paraiškos, būdingas gebėjimas vystytis į žmogų.
            37. Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų, kad šiems partenotams nebūdingas toks gebėjimas, jis turėtų nuspręsti, kad tokie partenotai nėra „žmonių embrionai“, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punktą.
            38. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 98/44 6 straipsnio 2 dalies c punktas aiškintinas taip, kad neapvaisinta žmogaus kiaušialąstė, kuri partenogenezės būdu priverčiama dalytis ir vystytis, nėra „žmogaus embrionas“, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, jeigu, atsižvelgiant į dabartines mokslo žinias, jai pačiai nėra būdingas gebėjimas vystytis į žmogų, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            39. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
            1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/44/EB dėl teisinės biotechnologinių išradimų apsaugos 6 straipsnio 2 dalies c punktas aiškintinas taip, kad neapvaisinta žmogaus kiaušialąstė, kuri partenogenezės būdu priverčiama dalytis ir vystytis, nėra „žmogaus embrionas“, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, jeigu, atsižvelgiant į dabartines mokslo žinias, jai pačiai nėra būdingas gebėjimas vystytis į žmogų, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.


title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Maltos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Aplinka - Direktyva 2000/60/EB - 8 ir 15 straipsniai - Vidaus paviršinių vandenų būklė - Monitoringo programų sudarymas ir įgyvendinimas - Neveikimas - Apibendrintų ataskaitų apie šias monitoringo programas pateikimas - Neveikimas. # Byla C-351/09.

text:
      2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Maltą
      (Byla C‑351/09)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Aplinka – Direktyva 2000/60/EB – 8 ir 15 straipsniai – Vidaus paviršinių vandenų būklė – Monitoringo programų sudarymas ir įgyvendinimas – Neveikimas – Apibendrintų ataskaitų apie šias monitoringo programas pateikimas – Neveikimas“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60
         8 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 15 straipsnio 2 dalis) (žr. 26–28 punktus)

      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios
                  Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t.,
                  p. 275), 8 ir 15 straipsnių pažeidimas – Įpareigojimas sudaryti paviršinių vandenų būklės monitoringo programas ir užtikrinti
                  jų veikimą – Įpareigojimas pateikti apibendrintas paviršinių vandenų monitoringo programų ataskaitas

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Pirma, nesudariusi vidaus paviršinių vandenų būklės monitoringo programų ir neužtikrinusi jų veikimo pagal 2000 m. spalio
                     23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus,
                     8 straipsnio 1 ir 2 dalis ir, antra, nepateikusi apibendrintų vidaus paviršinių vandenų monitoringo programų ataskaitų pagal
                     šios direktyvos 15 straipsnio 2 dalį, Maltos Respublika neįvykdė įsipareigojimų remiantis šios direktyvos 8 ir 15 straipsniais.

                  2.

                  	Priteisti iš Maltos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Barbara Mercredi prieš Richard Chaffe.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Jungtinė Karalystė.#Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr.°2201/2003 – Su santuoka susijusios bylos ir tėvų pareigos – Nesusituokusių tėvų vaikas – Kūdikio „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoka – „Globos teisių“ sąvoka.#Byla C-497/10 PPU.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr.°2201/2003 – Su santuoka susijusios bylos ir tėvų pareigos – Nesusituokusių tėvų vaikas – Kūdikio „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoka – „Globos teisių“ sąvoka“
      Byloje C‑497/10 PPU
      dėl Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) 2010 m. spalio 8 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. spalio 18 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Barbara Mercredi
      prieš
      Richard Chaffe,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits (pranešėjas) ir M. Berger,
      generalinis advokatas: P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į nacionalinio teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą remiantis
         Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsniu,

      atsižvelgęs į 2010 m. spalio 28 d. pirmosios kolegijos sprendimą patenkinti šį prašymą,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. gruodžio 1 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        B. Mercredi, atstovaujamos QC M. Scott‑Manderson ir baristerės M.‑C. Sparrow bei solisitorės H. Newman,
      –        R. Chaffe, atstovaujamo QC H. Setright ir baristerio D. Williams bei solisitorės K. Gieve,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski, padedamos solisitorės H. Walker ir baristerio D. Beard,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos B. Beaupère‑Manokha,
      –        Airijos, atstovaujamos BL N. Travers,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir M. Wilderspin,
      susipažinęs su generalinio advokato nuomone,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos
         ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000
         (OL L 338, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243; toliau – reglamentas), išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant vienos mergaitės tėvo R. Chaffe ir jos motinos B. Mercredi ginčą dėl šio vaiko, šiuo metu
         su motina esančio Reunjono saloje (Prancūzija), globos teisių.

       Teisinis pagrindas
       1980 m. Hagos konvencija
      3        1980 m. spalio 25 d. Hagos konvencijos dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinių aspektų (toliau – 1980 m. Hagos konvencija)
         1 straipsnyje nustatyta:

      „Šios Konvencijos tikslai yra:
      a) užtikrinti, kad neteisėtai į bet kurią Susitariančiąją Valstybę išvežti ar jose laikomi vaikai būtų greitai [nedelsiant]
         grąžinti;

      <...>“
      4        Šios konvencijos 13 straipsnyje numatyta:

      „Nepaisant ankstesnio straipsnio nuostatų, valstybės, į kurią kreipiamasi, teismo ar administracinė institucija neprivalo
         nurodyti grąžinti vaiką, jei asmuo, įstaiga ar kita organizacija, kuri prieštarauja, kad vaikas būtų grąžintas, įrodo, kad:

      a) asmuo, įstaiga ar kita organizacija, kuri rūpinosi vaiku, vaiko išvežimo ar laikymo metu iš tiesų nesinaudojo globos teisėmis
         arba neprieštaravo ar vėliau sutiko, kad vaikas būtų išvežtas ar laikomas; <...>“

      5        Pagal šios konvencijos 19 straipsnį:

      „Pagal [1980 m. Hagos konvenciją] priimtas sprendimas grąžinti vaiką nėra laikomas lemiamu iš esmės sprendžiant vaiko globos
         klausimus.“

       Sąjungos teisė
      6        Reglamento 2 straipsnyje nurodyta:

      „Šiame reglamente:
      1)      „teismas“ apima visas valstybių narių institucijas, turinčias jurisdikciją bylose, patenkančiose į šio reglamento taikymo
         sritį pagal 1 straipsnį;

      <...>
      7)      „tėvų pareigos“ – visos teisės ir pareigos, susijusios su vaiko asmeniu ar turtu, suteikiamos fiziniam ar juridiniam asmeniui
         teismo sprendimu, įstatymų nustatyta tvarka ar juridinę galią turinčiu susitarimu. [Jos apima, be kita ko, globos teises ir
         bendravimo teises];

      <...>
      9)      „globos teisės“ apima teises ir pareigas, susijusias su vaiko priežiūra, ypač teisę nustatyti vaiko gyvenamąją vietą;
      10)      „bendravimo teisės“ apima visų pirma teisę ribotam laikui nuvežti vaiką kitur negu yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta;
      11)      „neteisėtas išvežimas ar negrąžinimas“ – tai vaiko išvežimas ar negrąžinimas tais atvejais, kai:
      a)      tuo pažeidžiamos globos teisės, įgytos teismo sprendimu, <...> pagal valstybės narės, kurioje yra vaiko nuolatinė gyvenamoji
         vieta iki išvežimo ar negrąžinimo, [teisę];

      ir
      b)      jei išvežimo ar negrąžinimo metu globos teisėmis buvo faktiškai naudojamasi drauge ar jų su niekuo nesidalijant arba jomis
         taip būtų naudojamasi išvežimui ar negrąžinimui. Laikoma, kad globa yra įgyvendinama kartu, kai pagal teismo sprendimą ar
         įstatymų nustatyta tvarka vienas tėvų teisių [pareigų] turėtojas negali spręsti dėl vaiko gyvenamosios vietos be kito tėvų
         pareigų turėtojo sutikimo.“

      7        Reglamento 8 straipsnio formuluotė tokia:

      „1.      Valstybės narės teismai turi jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta
         tuo metu, kai byla patenka jų žinion, yra toje valstybėje narėje.

      2.      Šio straipsnio 1 daliai taikomos 9, 10 ir 12 straipsnių nuostatos.“
      8        Reglamento 10 straipsnyje nurodyta:

      „Vaiką neteisėtai išvežus ar negrąžinus, valstybės narės, kurioje vaikas iki neteisėto išvežimo ar negrąžinimo turėjo nuolatinę
         gyvenamąją vietą, teismai išlaiko savo jurisdikciją iki tol, kol vaikas įgyja nuolatinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje
         narėje ir:

      a)      išvežimui ar negrąžinimui tylėjimu pritaria kiekvienas globos teises turintis asmuo, institucija ar kita organizacija;
      arba
      b)      vaikas toje kitoje valstybėje narėje pragyvena bent vienus metus nuo to, kai globos teises turintis asmuo, institucija ar
         kita organizacija sužinojo arba turėjo sužinoti apie vaiko buvimo vietą, ir vaikas susigyvena su nauja aplinka [integruojasi
         į naują aplinką], ir įvykdoma bent viena iš sąlygų:

      i)      per vienus metus nuo to, kai globos teises turintis asmuo, institucija ar kita organizacija sužinojo arba turėjo sužinoti
         apie vaiko buvimo vietą, valstybės narės, kurioje [į kurią] vaikas buvo išvežtas ar [kurioje] yra laikomas, kompetentingoms
         valdžios institucijoms nebuvo pateiktas prašymas jį grąžinti;

      <...>
      iii) byla valstybės narės, kurioje vaikas iki neteisėto išvežimo ar negrąžinimo turėjo nuolatinę gyvenamąją vietą, teisme
         buvo užbaigta pagal 11 straipsnio 7 dalį;

      iv)      valstybės narės, kurioje vaikas iki neteisėto išvežimo ar negrąžinimo turėjo nuolatinę gyvenamąją vietą, teismai priėmė sprendimą
         dėl globos, nereikalaujantį vaiką grąžinti.“

      9        Pagal reglamento 11 straipsnio 8 dalį:

      „Nepaisant sprendimo dėl negrąžinimo pagal 1980 m. Hagos konvencijos 13 straipsnį, bet kuris vėlesnis vaiką grąžinti reikalaujantis
         sprendimas, kurį priėmė pagal šį reglamentą jurisdikciją turintis teismas, siekiant užtikrinti vaiko grąžinimą yra vykdomas
         pagal III skyriaus 4 skirsnį.“

      10      Reglamento 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:

      „Jei vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta negali būti nustatyta <...>, jurisdikciją turi valstybės narės, kurioje yra vaikas,
         teismai.“

      11      Pagal reglamento 16 straipsnį

      „byla teisme laikoma iškelta [pateikta] tada,
      a)      kai teismui pateikiamas atitinkamas bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas, tačiau tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi
         nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų įteiktas atsakovui;

      <...>
      <...>“
      12      Reglamento 19 straipsnyje numatyta:

      „<...>
      2.      Jeigu skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl tėvų pareigų to paties vaiko atžvilgiu ir tuo pačiu ieškinio
         pagrindu, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, savo iniciatyva sustabdo nagrinėjimo procesą, kol nustatoma pirmojo teismo
         jurisdikcija.

      3.      Jeigu nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, atsisako jurisdikcijos pirmojo teismo
         naudai.

      Tokiu atveju šalis, kuri kreipėsi į teismą, kuriame buvo vėliau iškelta byla, gali tą ieškinį pateikti pirmajam teismui.“
      13      Pagal reglamento 60 straipsnio e punktą santykiuose tarp valstybių narių šis reglamentas turi viršenybę 1980 m. Hagos konvencijos
         atžvilgiu tiek, kiek ji susijusi su bylomis, kurioms taikomas šis reglamentas.

      14      Šios konvencijos 3 straipsnis iš esmės atitinka reglamento 2 straipsnio 11 punktą, jos 5 straipsnio a punktas – reglamento
         2 straipsnio 9 punktą, o minėtos konvencijos 5 straipsnio b punktas – šio reglamento 2 straipsnio 10 punktą.

      15      Reglamento 62 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Byloms, kurioms netaikomas šis reglamentas, ir toliau galioja 59 straipsnio 1 dalyje, 60 ir 61 straipsniuose nurodyti susitarimai
         ir konvencijos.

      2.      60 straipsnyje minėtos konvencijos, ypač 1980 m. Hagos konvencija, ir toliau galioja tarp valstybių narių, kurios yra jų šalys,
         atsižvelgiant į 60 straipsnį.“

       Nacionalinė teisė
      16      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Anglijoje ir Velse taikomą teisę biologiniam vaiko tėvui automatiškai
         neatsiranda tėvų pareigos.

      17      Tačiau pagal 1989 m. Vaikų apsaugos įstatymo (Children Act 1989) 4 straipsnį tėvas gali įgyti tėvų pareigas, kai įrašomas į vaiko gimimo liudijimą, kai sudaro sutartį dėl šių pareigų su
         motina arba teismo nutartimi dėl tėvų pareigų pripažinimo („parental responsibility order“).

      18      Be to, nagrinėdami iš privatinės teisės kylančius ginčus dėl vaikų Anglijos ir Velso teismai turi teisę priimti nutartis remdamiesi
         minėto įstatymo 8 straipsniu, o High Court of Justice (England & Wales) – remdamasis jam suteikta specialiąja jurisdikcija vaiko apsaugos srityje. Šios nutartys gali būti susijusios su vaiko gyvenamosios
         vietos nustatymu („residence order“), bendravimo teisių nustatymu („contact order“), draudimu imtis tam tikrų veiksmų („prohibited
         steps order“) ir kitais specialiais klausimais („specific issue order“).

      19      Prašyme priimti prejudicinį sprendimą teikiama nuoroda į nacionalinių teismų praktiką, pagal kurią Anglijos ir Velso teismai,
         kai į juos kreipiamasi su prašymu priimti su globos teisėmis susijusią nutartį, gali tapti tokių teisių turėtojais, net jei
         pati besikreipianti šalis jų dar neįgijo.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
       Faktinės aplinkybės, dėl kurių buvo iškelta pagrindinė byla
      20      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Reunjono saloje gimusi ir Prancūzijos pilietybę turinti B. Mercredi,
         kuri yra ieškovė pagrindinėje byloje, 2000 m. išsikraustė į Angliją, kur dirbo vienos oro linijų bendrovės įguloje. Kelerius
         metus ji ten nesusituokusi gyveno su Didžiosios Britanijos piliečiu R. Chaffe.

      21      2009 m. rugpjūčio 11 d. jiems gimė dukra Chloé, Prancūzijos pilietė. Praėjus savaitei po šio vaiko gimimo B. Mercredi ir R. Chaffe,
         kurių santykiai jau kurį laiką nebebuvo pastovūs ir kurie nebegyveno kartu, nes R. Chaffe išsikėlė iš bendros gyvenamosios
         vietos, išsiskyrė.

      22      2009 m. spalio 7 d., nors Chloé buvo du mėnesiai, B. Mercredi su dukra išvyko iš Anglijos ir kitą dieną atvyko į Reunjono
         salą. Vaiko tėvui apie motinos ir vaiko išvykimą iš anksto nebuvo pranešta, tačiau 2009 m. spalio 10 d. jis gavo laišką, kuriame
         B. Mercredi paaiškino šio išvykimo priežastis.

      23      Neginčytina, kad vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta iki jo išvykimo 2009 m. spalio 7 d., buvo Anglijoje. Taip pat nekyla ginčas,
         kad Chloé išvežimas į Reunjono salą buvo teisėtas, nes tuo metu B. Mercredi buvo vienintelis asmuo, turintis „globos teises“
         reglamento 2 straipsnio 9 punkte pavartota prasme.

       Tėvo 2009 m. Jungtinėje Karalystėje pradėtas procesas
      24      2009 m. spalio 9 d., penktadienį, R. Chaffe, sužinojęs, kad B. Mercredi išvyko iš savo gyvenamosios vietos, telefonu tą pačią
         dieną kreipėsi į Duty High Court Judge Holman. Šis teisėjas priėmė nutartį įpareigodamas pateikti informaciją apie vaiko buvimo vietą („location order“) ir paskyrė
         šios bylos nagrinėjimą 2009 m. spalio 12 d.

      25      2009 m. spalio 12 d. R. Chaffe pateikė prašymus, be kita ko, dėl tėvų pareigų pripažinimo, kaitomos vaiko gyvenamosios vietos
         nustatymo ir bendravimo tiesių suteikimo. Tą pačią dieną, B. Mercredi nežinant apie suinteresuotojo asmens kreipimąsi į teismą
         ir jai ar jos teisėtam atstovui nedalyvaujant procese, teisėjas Holman priėmė nutartį nurodydamas B. Mercredi grąžinti Chloé
         į Angliją. Norint išvengti bet kokios dviprasmybės, šioje nutartyje nurodyta, jog neįpareigojama perduoti vaiko tėvui arba
         leisti jam bendrauti, nes sprendimai šiuo klausimu bus priimti vėlesniame posėdyje.

      26      Reikia nurodyti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro prielaidą, kad jame „byla buvo iškelta [pateikta]“,
         kaip tai suprantama pagal reglamento 16 straipsnį, vėliausiai 2009 m. spalio 12 d. Prireikus jis turi tai patikrinti. Bet
         kuriuo atveju Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą dėl prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktų faktinių ir teisinių
         vertinimų.

       Motinos ir tėvo pradėti procesai Prancūzijoje
      27      2009 m. spalio 28 d. B. Mercredi kreipėsi į Tribunal de grande instance (apygardos teismas) dėl išimtinių tėvų pareigų pripažinimo ir Chloé gyvenamosios vietos nustatymo kartu su motina Sen Deni
         (Reunjonas, Prancūzija).
      28      2009 m. gruodžio 18 d. R. Chaffe tam pačiam teismui pateikė prašymą nurodyti grąžinti Chloé į Angliją pagal 1980 m. Hagos
         konvenciją. 2010 m. kovo 15 d. sprendimu šis prašymas buvo atmestas tuo pagrindu, kad tuo momentu, kai Chloé išvyko iš Jungtinės
         Karalystės, R. Chaffe neturėjo jos „globos teisių“. Šis teismo sprendimas nebuvo apskųstas apeliacine tvarka.

      29      2010 m. birželio 23 d. sprendimu Sen Deni Tribunal de grande instance pripažino B. Mercredi išimtines tėvų pareigas Chloé atžvilgiu ir nustatė šio vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą kartu su motina.
         Iš R. Chaffe ir Prancūzijos vyriausybės per posėdį pateiktų pastabų matyti, kad šis sprendimas dar netapo galutinis.

       Tėvo 2009 m. Jungtinėje Karalystėje pradėto proceso tęsinys
      30      2010 m. balandžio 15 d. R. Chaffe 2009 m. spalio mėnesį iškelta byla pateko pas teisėją McFarlane. R. Chaffe tvirtinimu, 2009 m.
         spalio 9 d. High Court of Justice (England & Wales) turėjo jurisdikciją spręsti dėl jo dukters padėties, nes Chloé tą dieną nebuvo praradusi savo nuolatinės gyvenamosios vietos
         Anglijoje. Be to, buvo įrodyta, jog pagal Anglijoje ir Velse taikomą teisę, pateikus prašymą priimti nutartį dėl globos teisių,
         teismas gali įgyti „globos teises“. R. Chaffe pridūrė: kadangi prašymas dėl tėvų pareigų pateiktas Anglijos teismams, Sen
         Deni Tribunal de grande instance, vadovaudamasis reglamento 19 straipsniu, privalėjo sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus išnagrinėtas klausimas dėl Anglijos
         teismo jurisdikcijos.

      31      Anot B. Mercredi, Anglijos teismai neturėjo jurisdikcijos spręsti dėl Chloé padėties, nes nuo tos dienos, kai atvyko į Reunjono
         salą, jos nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne Jungtinėje Karalystėje, bet Prancūzijoje.

      32      Teisėjas McFarlane nusprendė, kad:

      –        byla dėl Chloé buvo pateikta Anglijos teismui tuo momentu, kai tėvas paskambino telefonu teisėjui Holman,
      –        nuo to momento Anglijos teismas turi Chloé globos teises,
      –        nuo to paties momento tėvas taip pat turi Chloé globos teises, nes teismo nutartys priimtos jo naudai,
      –        Chloé nuolatinė gyvenamoji vieta „<...> tuo momentu, kai tiek Anglijos teismas, tiek tėvas įgijo [vaiko] globos teises, ir
         Anglijos teismas priėmė nutartis pareikalaudamas, kad Chloé liktų jo jurisdikcijoje arba į ją būtų grąžinta“, vis dar buvo
         Anglijoje, ir kad

      –        todėl nuo 2009 m. spalio 9 d. jurisdikciją spręsti dėl Chloé padėties turi Anglijos teismai.
       Motinos pradėtas procesas Jungtinėje Karalystėje
      33      2010 m. liepos 12 d. B. Mercredi apeliacine tvarka apskundė High Court of Justice (England & Wales) sprendimus, kreipdamasi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą.

      34      Prašyme priimti prejudicinį sprendimą šis teismas nurodė, jog norint nustatyti teismą, kuriam pagal Europos Sąjungos teisę
         teisminga byla dėl tėvų pareigų Chloé atžvilgiu, reikia išsiaiškinti, kokie kriterijai turi būti taikomi nustatant vaiko nuolatinę
         gyvenamąją vietą pagal reglamento 8 ir 10 straipsnius.

      35      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, atsakymas į klausimą, ar High Court of Justice (England & Wales) įgijo Chloé globos teises, kai jos tėvas pateikė prašymus, priklauso nuo reglamento sąvokos „institucija ar kita organizacija“
         aiškinimo, kurį gali pateikti Teisingumo Teismas. Taip pat šis teismas nori išsiaiškinti, kaip vertinti situaciją, kai vienu
         metu jurisdikciją turi Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos teismai, sprendžiantys dėl atitinkamai Chloé tėvo ir motinos pateiktų
         prašymų.

      36      Tokiomis aplinkybėmis Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Kokiais kriterijais reikia vadovautis nustatant vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą, reikalingą taikant:
      –        <...> Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnį,
      –        <...> Reglamento Nr. 2201/2003 10 straipsnį?
      2.       Ar teismas gali būti „institucija ar kita organizacija“, kuriai, vadovaujantis <...> Reglamento Nr. 2201/2003 nuostatomis,
         gali būti suteiktos globos teisės?

      3.       Ar 10 straipsnis taikomas ir po to, kai valstybės narės, į kurią kreiptasi, teismai atmetė prašymą dėl vaiko grąžinimo pagal
         [1980 m. Hagos konvenciją] tuo pagrindu, kad neįvykdytos 3 ir 5 straipsniuose numatytos sąlygos?

      Konkrečiai tariant, kaip reikėtų spręsti koliziją tarp valstybės, į kurią kreiptąsi, išvados, kad neįvykdytos [1980 m. Hagos
         konvencijos] 3 ir 5 straipsniuose numatytos sąlygos, ir prašančiosios valstybės išvados, kad 3 ir 5 straipsniuose numatytos
         sąlygos įvykdytos?“

       Dėl sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūros
      37      Nacionalinis teismas paprašė šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą nagrinėti pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento
         104b straipsnyje numatytą sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą.

      38      Šį prašymą jis motyvavo tuo, kad nenustačius teismo, kuriam pagal Europos Sąjungos teisę teisminga byla dėl tėvų pareigų Chloé
         atžvilgiu, negali būti nagrinėjami jos tėvo pateikti prašymai priimti nutartį, kuria jam būtų leista bendrauti su savo vaiku.

      39      Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, ši byla susijusi
         su metų ir keturių mėnesių vaiku, kuris daugiau kaip metus atskirtas nuo tėvo. Atsižvelgiant į tai, kad šio vaiko amžius labai
         svarbus jo raidai, tokia besitęsianti padėtis, kai tarp tėvo ir vaiko gyvenamųjų vietų yra didelis atstumas, gali rimtai pakenkti
         būsimiems jo santykiams su tėvu.

      40      Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgusi į teisėjo pranešėjo siūlymą ir susipažinusi su generalinio advokato nuomone, 2010 m. spalio
         28 d. Teisingumo Teismo pirmoji kolegija nusprendė patenkinti nacionalinio teismo prašymą nagrinėti bylą pagal sprendimo priėmimo
         skubos tvarka procedūrą.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      41      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, kaip reikia aiškinti
         reglamento 8 ir 10 straipsniuose numatytą „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoką, siekiant nustatyti, kuris teismas turi
         jurisdikciją spręsti su globos teisėmis susijusius klausimus, visų pirma kai, kaip pagrindinėje byloje, nagrinėjama kūdikio,
         kurį motina teisėtai išvežė į kitą nei jo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybę narę, kur iki kreipimosi į išvykimo valstybės
         teismą jis buvo gyvenęs tik kelias dienas, situacija.

      42      Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad pagal reglamento 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės teismo jurisdikcija
         bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kuris teisėtai išvežamas į kitą valstybę, nustatoma remiantis šio vaiko nuolatinės
         gyvenamosios vietos tuo metu, kai byla pateikiama šiam teismui, kriterijumi.

      43      Pagal reglamento 16 straipsnį byla laikoma pateikta teismui tada, kai šiam teismui pateikiamas atitinkamas bylos iškėlimo
         ar lygiavertis dokumentas. Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 24 punkte, 2009 m. spalio 9 d. R. Chaffe kreipėsi į Duty High Court Judge Holman tik telefonu. Taigi tiktai 2009 m. spalio 12 d., kaip nurodyta šio sprendimo 26 punkte, remiantis prielaida, kurią
         turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, jog pareiškėjas vėliau ėmėsi veiksmų, kurių turėjo
         imtis, kad aktas būtų įteiktas atsakovei, laikoma, kad byla buvo pateikta High Court of Justice (England & Wales). Tuo metu 2009 m. spalio 8 d. atvykusi į Reunjono salą Chloé šiame Prancūzijos departamente buvo gyvenusi keturias dienas.

      44      Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, jog reglamente nėra jokio „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvokos apibrėžimo.
         Tiesiog iš būdvardžio „nuolatinė“ vartojimo matyti, kad gyvenamoji vieta turi būti tam tikra prasme pastovi ir įprasta.

      45      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tiek iš vienodo Sąjungos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų išplaukia,
         jog tuomet, kai Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nenukreipiama į valstybių narių teisę, taikomą norint nustatyti jos prasmę
         bei apimtį, jos turinys visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamas autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į
         nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 1984 m. sausio 18 d. Sprendimo Ekro, 327/82, Rink. p. 107, 11 punktą; 2008 m. kovo 6 d. Sprendimo Nordania Finans ir BG Factoring, C‑98/07, Rink. p. I‑1281, 17 punktą bei 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo A, C‑523/07, Rink. p. I‑2805, 34 punktą).

      46      Kadangi reglamento straipsniuose, kuriuose minima „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoka, nėra jokios aiškios nuorodos į
         valstybių narių teisę, taikomą norint nustatyti šios sąvokos prasmę bei apimtį, jos turinys turi būti nustatomas atsižvelgiant
         į reglamento nuostatas ir tikslą, visų pirma į jo 12 konstatuojamąją dalį, pagal kurią reglamentu įtvirtinamos jurisdikcijos
         taisyklės yra suformuluotos labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų.

      47      Tam, kad šie vaiko interesai būtų kuo labiau apsaugoti, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad „nuolatinės gyvenamosios vietos“
         sąvoka, kaip ji suprantama pagal reglamento 8 straipsnio 1 dalį, atitinka vietą, kur vaikas tam tikru būdu integravosi į socialinę
         ir šeiminę aplinką. Nustatyti šią vietą turi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas kiekvienam konkrečiam atvejui būdingas
         faktines aplinkybes (žr. minėto Sprendimo A 44 punktą).

      48      Kalbant apie kriterijus, į kuriuos atsižvelgdamas nacionalinis teismas turi nustatyti vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą, reikia
         nurodyti, be kita ko, vaiko gyvenimo valstybės narės teritorijoje sąlygas ir priežastis bei jo pilietybę (žr. minėto Sprendimo
         A 44 punktą).

      49      Be to, kaip Teisingumo Teismas nurodė minėto Sprendimo A 38 punkte, nustatant vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą, be fizinio jo buvimo tam tikroje valstybėje narėje, reikia atsižvelgti
         ir į kitus papildomus veiksnius, galinčius atskleisti, kad toks buvimas visai nėra laikinas ar atsitiktinis.

      50      Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pabrėžė, jog tėvų pareigų turėtojo ketinimas įsikurti su vaiku kitoje valstybėje
         narėje, išreikštas tam tikromis konkrečiomis priemonėmis, kaip antai būsto priimančiojoje valstybėje narėje įsigijimas arba
         išsinuomojimas, gali būti nuolatinės gyvenamosios vietos pakeitimo rodiklis (žr. minėto Sprendimo A 40 punktą).

      51      Taigi norint atskirti nuolatinį gyvenimą nuo laikino buvimo reikia pabrėžti, kad šio buvimo trukmė turi būti tokia, kad atsirastų
         tam tikras stabilumas. Vis dėlto reglamente nenumatyta minimali trukmė. Iš tikrųjų nuolatinės gyvenamosios vietos perkėlimui
         į priimančią valstybę ypač svarbus suinteresuotojo asmens noras joje įkurti nuolatinį ar įprastą savo interesų centrą, ketinant
         jam suteikti stabilumo. Taigi gyvenimo trukmė yra tik rodiklis vertinant gyvenamosios vietos stabilumą, o tai vertinama turi
         būti atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes.

      52      Be to, pagrindinėje byloje vaiko amžius gali būti ypač svarbus.

      53      Iš tiesų vaiko socialinė ir šeiminė aplinka, kuri yra esminė nustatant jo nuolatinę gyvenamąją vietą, sudaryta iš įvairių
         veiksnių, kurie skirtingi, nelygu vaiko amžius. Taigi veiksniai, į kuriuos reikia atsižvelgti mokyklinio amžiaus vaiko atveju,
         yra kitokie nei tie, į kuriuos reikia atsižvelgti, kalbant apie studijas baigusį nepilnametį, arba tie, kurie yra svarbūs
         kūdikio atveju.

      54      Bendruoju atveju mažamečio vaiko aplinka iš esmės yra šeiminė aplinka, kurią lemia referencinis asmuo ar asmenys, su kuriais
         vaikas gyvena ir kurie jį iš tiesų globoja ir juo rūpinasi.

      55      A fortiori taip juo labiau yra tuo atveju, kai atitinkamas vaikas yra kūdikis. Jis neišvengiamai yra socialinės ir šeiminės aplinkos,
         kuriai priklauso, dalis. Todėl kai kūdikį, kaip pagrindinėje byloje, iš tiesų globoja motina, reikia įvertinti jos integraciją
         į socialinę ir šeiminę aplinką. Šiuo klausimu gali būti atsižvelgiama į Teisingumo Teismo praktikoje nustatytus kriterijus,
         kaip antai vaiko ir motinos persikėlimo į kitą valstybę narę priežastys, motinos kalbų žinios arba jos geografinė ar šeimos
         kilmė.

      56      Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoką
         reglamento 8 ir 10 straipsniuose pavartota prasme reikia aiškinti taip, kad ši gyvenamoji vieta atitinka vietą, kur vaikas
         tam tikru būdu integravosi į socialinę ir šeiminę aplinką. Šiuo tikslu nagrinėjant kūdikio, kuris kitoje nei jo nuolatinės
         gyvenamosios vietos valstybėje narėje, į kurią buvo išvežtas, su motina gyvena tik kelias dienas, situaciją, be kita ko, reikia
         atsižvelgti, viena vertus, į gyvenimo šios valstybės narės teritorijoje ir motinos persikėlimo į šią valstybę trukmę, teisėtumą,
         sąlygas ir priežastis ir, kita vertus, būtent dėl vaiko amžiaus, į motinos geografinę bei šeiminę kilmę ir šeiminius bei socialinius
         jos ir vaiko ryšius toje valstybėje narėje. Nustatyti vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą turi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas
         į visas kiekvienam konkrečiam atvejui būdingas faktines aplinkybes.

      57      Tuo atveju, jeigu taikant minėtus kriterijus pagrindinėje byloje būtų padaryta išvada, kad vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta
         negali būti nustatyta, jurisdikciją turintis teismas turi būti nustatomas remiantis „vaiko buvimo“ kriterijumi reglamento
         13 straipsnyje pavartota prasme.

       Dėl antrojo klausimo
      58      Antruoju klausimu nacionalinis teismas nori sužinoti, ar sąvoka „institucija ar kita organizacija“, kuriai, vadovaujantis
         reglamento nuostatomis, gali būti suteiktos globos teisės, turi būti aiškinama taip, kad apima „teismo“ sąvoką, įtvirtintą
         minėto reglamento 2 straipsnio 1 dalyje.

      59      Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepatikslino reglamento nuostatų,
         į kurias atsižvelgiant pageidauja paaiškinimo, kaip reikia aiškinti šią sąvoką, ir priežasčių, dėl kurių šio aiškinimo jam
         reikia priimamam sprendimui. Tačiau akivaizdu, kad ši sąvoka įtvirtinta reglamento 10 ir 11 straipsnių formuluotėje. Šios
         nuostatos susijusios su jurisdikcija vaiko grobimo atveju ir todėl turi būti taikomos vaiko neteisėto išvežimo ir negrąžinimo
         atveju, o reglamento 9 straipsnis skirtas teisėtam vaiko išvežimui iš vienos valstybės narės į kitą.

      60      Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 23 punkte, neginčytina, kad Chloé į Reunjono salą buvo išvežta teisėtai.

      61      Iš to matyti, kad reglamento 10 straipsnis negali būti taikomas. Todėl į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl trečiojo klausimo
      62      Pateikdamas trečiąjį klausimą, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą 1.4 ir 4.6 punktų, nacionalinis teismas
         abejoja, ar vienos valstybės narės teismo sprendimai, kuriais 1980 m. Hagos konvencijoje numatytais pagrindais atmetamas prašymas
         nedelsiant grąžinti vaiką į kitos valstybės narės teismo jurisdikciją ir kurie susiję su tėvų pareigomis šio vaiko atžvilgiu,
         daro poveikį sprendimams, kurie turi būti priimti pastarojoje valstybėje narėje dėl anksčiau pateiktų ir dar neišnagrinėtų
         prašymų, susijusių su tėvų pareigomis.

       2010 m. kovo 15 d. Sen Deni Tribunal de grande instance sprendimas

      63      Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 28 punkte, Chloé tėvo Sen Deni Tribunal de grande instance pateiktas prašymas pagrįstas 1980 m. Hagos konvencijos nuostatomis. Pagal šios konvencijos 1 straipsnį ja siekiama užtikrinti,
         kad neteisėtai į bet kurią Susitariančiąją Valstybę išvežti ar jose laikomi vaikai būtų nedelsiant grąžinti.

      64      Sen Deni Tribunal de grande instance atmetė Chloé tėvo prašymą ją grąžinti į Jungtinę Karalystę, nes „nebuvo įrodyta, kad jaunosios Chloé Mercredi išvežimo momentu
         Richard Chaffe turėjo mergaitės globos teises ir iš tiesų ją globojo arba kad taip būtų buvę, jei ji nebūtų išvežta“.

      65      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad pagal 1980 m. Hagos konvencijos 19 straipsnį, kaip pripažinta šio sprendimo 28 punkte,
         2010 m. kovo 15 d. Sen Deni teismo sprendimas neturi poveikio globos teisių turiniui net tapęs galutiniu.

      66      Iš to matyti, kad tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taikydamas atsakyme į pirmąjį klausimą
         nurodytus kriterijus, nuspręstų, jog turi jurisdikciją pagal reglamento 8 straipsnį spręsti dėl tėvų pareigų Chloé atžvilgiu,
         2010 m. kovo 15 d. Sen Deni teismo sprendimas nedarytų poveikio sprendimui, kurį turėtų priimti prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas.

       2010 m. birželio 23 d. Sen Deni Tribunal de grande instance sprendimas

      67      Kalbant apie 2010 m. birželio 23 d. Sen Deni Tribunal de grande instance sprendimą, kuris, kaip patikslinta šio sprendimo 29 punkte, dar netapo galutinis, pirmiausia reikia nurodyti, kad nacionalinis
         teismas tam tikru momentu susidurs su tuo, jog minėtas teismas savo sprendimą grindė ne tik 1980 m. Hagos konvencija, bet
         ir reglamentu.

      68      Esant tokiai dviejų skirtingų valstybių narių teismų, kuriuose remiantis reglamentu buvo iškeltos bylos dėl tėvų pareigų to
         paties vaiko atžvilgiu ir tuo pačiu ieškinio pagrindu, jurisdikcijų kolizijai, turi būti taikoma reglamento 19 straipsnio
         2 dalis. Pagal šį straipsnį teismas, į kurį kreiptasi vėliau, turi sustabdyti bylos nagrinėjimą, kol bus išnagrinėtas klausimas
         dėl pirmojo teismo jurisdikcijos.

      69      Taigi, kadangi vaiko tėvas su prašymu dėl tėvų pareigų jam suteikimo į High Court of Justice (England & Wales) kreipėsi 2009 m. spalio 12 d., Sen Deni Tribunal de grande instance, į kurį kreipėsi vaiko motina 2009 m. spalio 28 d., negali spręsti dėl jos pateikto prašymo.

      70      Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, matyti, kad tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taikydamas
         atsakyme į pirmąjį klausimą nurodytus kriterijus, nuspręstų, kad turi jurisdikciją pagal reglamento 8 straipsnį spręsti dėl
         tėvų pareigų Chloé atžvilgiu, nei 2010 m. kovo 15 d., nei 2010 m. birželio 23 d. Sen Deni Tribunal de grande instance sprendimai nedarytų poveikio sprendimui, kurį turi priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      71      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad vienos valstybės narės teismo sprendimai, kuriais pagal 1980 m. Hagos
         konvenciją atmestas prašymas nedelsiant grąžinti vaiką į kitos valstybės narės teismo jurisdikciją ir kurie susiję su tėvų
         pareigomis šio vaiko atžvilgiu, nedaro poveikio sprendimams, kurie turi būti priimti pastarojoje valstybėje narėje dėl anksčiau
         pateiktų ir dar neišnagrinėtų prašymų, susijusių su tėvų pareigomis.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      „Nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoką 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir
            teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000,
            8 ir 10 straipsniuose pavartota prasme reikia aiškinti taip, kad ši gyvenamoji vieta atitinka vietą, kur vaikas tam tikru
            būdu integravosi į socialinę ir šeiminę aplinką. Šiuo tikslu nagrinėjant kūdikio, kuris kitoje nei jo nuolatinės gyvenamosios
            vietos valstybėje narėje, į kurią buvo išvežtas, su motina gyvena tik kelias dienas, situaciją, be kita ko, reikia atsižvelgti,
            viena vertus, į gyvenimo šios valstybės narės teritorijoje ir motinos persikėlimo į šią valstybę trukmę, teisėtumą, sąlygas
            ir priežastis ir, kita vertus, būtent dėl vaiko amžiaus, į motinos geografinę bei šeiminę kilmę ir šeiminius bei socialinius
            jos ir vaiko ryšius toje valstybėje narėje. Nustatyti vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą turi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas
            į visas kiekvienam konkrečiam atvejui būdingas faktines aplinkybes.
      Tuo atveju, jeigu taikant minėtus kriterijus pagrindinėje byloje būtų padaryta išvada, kad vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta
            negali būti nustatyta, jurisdikciją turintis teismas turi būti nustatomas remiantis „vaiko buvimo“ kriterijumi reglamento
            13 straipsnyje pavartota prasme.
      2.      Vienos valstybės narės teismo sprendimai, kuriais pagal 1980 m. spalio 25 d. Hagos konvenciją dėl tarptautinio vaikų grobimo
            civilinių aspektų atmestas prašymas nedelsiant grąžinti vaiką į kitos valstybės narės teismo jurisdikciją ir kurie susiję
            su tėvų pareigomis šio vaiko atžvilgiu, nedaro poveikio sprendimams, kurie turi būti priimti pastarojoje valstybėje narėje
            dėl anksčiau pateiktų ir dar nagrinėjamų prašymų, susijusių su tėvų pareigomis.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1988 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Remo Padovani ir Mantovani įpėdiniai prieš Amministrazione delle finanze dello Stato. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale civile e penale di Venezia - Italija. # Byla 210/87.


title: 2008 m. gruodžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Kronoply GmbH & Co. KG ir Kronotex GmbH & Co. KG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų - Ieškinys dėl panaikinimo - Terminas ieškiniui pareikšti - Santraukos paskelbimas - Esminio poveikio konkurencinei padėčiai nebuvimas - Nepriimtinumas - Suinteresuotosios šalies statusas - Priimtinumas - Atsisakymas pradėti formalią tyrimo procedūrą - Rimtų sunkumų nebuvimas. # Byla T-388/02.

text:
      2008 m. gruodžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas Kronoply ir Kronotex prieš Komisiją
      (Byla T‑388/02)
      „Valstybės pagalba – Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų – Ieškinys dėl panaikinimo – Terminas ieškiniui pareikšti – Santraukos paskelbimas – Esminio poveikio konkurencinei padėčiai nebuvimas – Nepriimtinumas – Suinteresuotosios šalies statusas – Priimtinumas – Atsisakymas pradėti formalią tyrimo procedūrą – Rimtų sunkumų nebuvimas“
      1.                     Ieškinys dėl panaikinimo – Terminai – Pradžios momentas – Paskelbimo data– Sužinojimo apie aktą data– Papildomas kriterijus
            – Aktai, kurie pagal nusistovėjusią institucijos praktiką yra skelbiami Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (EB 230 straipsnio
            5 pastraipa) (žr. 29–32 punktus)
      2.                     Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai – Komisijos sprendimas
            pripažinti valstybės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinką nepradėjus formalios tyrimo procedūros – Konkuruojančios įmonės,
            nepagrindusios, kad jos pozicija rinkoje buvo iš esmės paveikta, ieškinys – Nepriimtinumas (EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys
            bei 230 straipsnio 4 pastraipa) (žr. 62 ir 64 punktus)
      3.                     Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai – Komisijos sprendimas
            pripažinti valstybės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinką nepradėjus formalios tyrimo procedūros – Suinteresuotųjų asmenų
            ieškinys pagal EB 88 straipsnio 2 dalį – Priimtinumas – Sąlygos (EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys bei 230 straipsnio 4 pastraipa)
            (žr. 60 ir 70–72 punktus)
      4.                     Valstybių teikiama pagalba – Komisijos tyrimas – Pirminio tyrimo stadija ir ginčo stadija – Pagalbos suderinamumas su bendrąja
            rinka – Sprendimas nepradėti formalios tyrimo procedūros – Priimtinumas – Sąlyga (EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys; Tarybos reglamento
            Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalis) (žr. 92 ir 93 punktus)
      5.                     Valstybių teikiama pagalba – Draudimas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Komisijos diskrecija – Galimybė priimti bendruosius
            nurodymus (EB 3 straipsnio g punktas ir 87 straipsnio 3 dalis) (žr. 143–144 punktus)
      Dalykas

         Prašymas panaikinti 2002 m. birželio 19 d. Komisijos sprendimą nepateikti prieštaravimų dėl Vokietijos valdžios institucijų

               Zellstoff Stendal
                suteiktos pagalbos celiuliozės gamyklos statybai.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Kronoply GmbH & Co. KG ir Kronotex GmbH & Co. KG padengia savo ir Europos Bendrijų Komisijos, Zellstoff Stendal GmbH bei Saksonijos-Anhalto
                     bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Vokietijos Federacinė Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2013 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Samantha Elrick prieš Bezirksregierung Köln.#Verwaltungsgericht Hannover prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Sąjungos pilietybė – SESV 20 ir 21 straipsniai – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi – Valstybės narės pilietis – Studijos kitoje valstybėje narėje – Parama mokslui ir studijoms – Sąlygos – Daugiau nei dvejus metus arba lygiai dvejus metus trunkančios studijos – Profesinės kvalifikacijos įgijimas.#Byla C-275/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑275/12
            dėl Verwaltungsgericht Hannover  (Vokietija) 2012 m. gegužės 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2012 m. birželio 4 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Samantha Elrick
            prieš
            Bezirksregierung Köln
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai, A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. G. Fernlund, C. Toader ir E. Jarašiūnas,
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. kovo 21 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,
            – Danijos vyriausybės, atstovaujamos V. P. Jørgensen ir C. Thorning,
            – Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir D. Roussanov,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 20 ir SESV 21 straipsnių išaiškinimu.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Vokietijos pilietės S. Elrick ir Bezirksregierung Köln  (Kelno regiono valdžia) dėl pastarosios atsisakymo suteikti S. Elrick paramą mokslui Jungtinėje Karalystėje.
            Teisinis pagrindas
            3. Federalinio įstatymo dėl paramos mokslui ir studijoms ( Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung  ( Bundesausbildungsförderungsgesetz)) , iš dalies pakeisto 2007 m. gruodžio 23 d. 22-uoju Federalinio įstatymo dėl paramos mokslui ir studijoms pakeitimo įstatymu ( BGBl . I, p. 3254, toliau – BaföG ), 1 straipsnyje „Principas“ numatyta:
            „Šis įstatymas nustato teisę į individualią paramą mokslui, skirtą interesus, galimybes ir rezultatus atitinkančiam mokymuisi, jei mokinys neturi kitų pragyventi ir mokytis reikalingų lėšų.“
            4. BAföG 2 straipsnyje „Mokymo įstaigos“ nurodyta:
            1. Parama mokslui ir studijoms suteikiama, siekiant mokytis:
            „1) bendrojo lavinimo mokyklose [„weiterführende allgemeinbildende Schulen“] ir profesinėse mokymo įstaigose [„Berufsfachschulen“], įskaitant visokio pagrindinio profesinio mokymo pobūdžio klases, mokslus nuo 10 klasės [atitinka dešimtuosius mokslo metus], taip pat (vidurinių) technikos ar specialiųjų mokslų mokyklų klases [„Fach- und Fachoberschulklassen“], kurios gali būti lankomos prieš tai nebaigus kito profesinio mokymo, su sąlyga, kad mokinys ar studentas atitinka 1a dalies reikalavimus;
            2) profesinio mokymo įstaigų klasėse ir technikos ar specialiųjų mokslų mokyklų klasėse [„Berufsfachschulklassen und Fachschulklassen“], kurios gali būti lankomos prieš tai nebaigus kito profesinio mokymo, jei bent jau dvejus metus trunkantys mokslai tose klasėse užbaigiami įgyjant profesinę kvalifikaciją;
            < ... >
            Priskyrimui reikšmės turi mokslo ar studijų pobūdis ir turinys. Parama mokslui ir studijoms suteikiama, kai studijuojama valstybinėje mokymo įstaigoje – išskyrus privačias aukštojo mokslo įstaigas – arba privačioje pakaitinėje mokymo įstaigoje [„Ersatzschule“].
            < ... >
            1a) Siekiant lankyti 1 dalies 1 punkte nurodytas mokymo įstaigas, parama mokslui ir studijoms suteikiama, tik jei mokinys ar studentas negyvena kartu su savo tėvais ir
            1) jei nėra protingu atstumu nuo jo tėvų namų nutolusios lygiavertės mokymo įstaigos;
            < ... >
            5. Parama mokslui ir studijoms suteikiama tik tuo atveju, jei mokslas ar studijos trunka bent jau pusę mokslo metų ir jei mokinys arba studentas mokosi arba studijuoja dieniniame skyriuje < ... > .“
            5. Pagal BAföG  4 straipsnį, laikantis 5 ir 6 straipsnių, parama mokslui ir studijoms suteikiama mokslui ir studijoms Vokietijoje.
            6. BAföG 5 straipsnio „Mokymasis užsienyje“ 2 dalyje nustatyta:
            „1. Pagal šį įstatymą nuolatine gyvenamąja vieta laikoma vieta, kurioje yra ne vien laikinas suinteresuotojo asmens ryšių centras, nereikalaujant ketinimo joje įsikurti nuolat; nuolatine gyvenamąja vieta nelaikoma vieta, kurioje asmuo gyvena vien dėl mokymosi.
            2. Nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijoje turintiems studentams, kurie mokosi užsienyje esančioje mokymo įstaigoje, parama mokslui ir studijoms suteikiama jeigu:
            < ... >
            3) jie pradeda mokytis arba tęsia mokslus Europos Sąjungos valstybės narės mokymo įstaigoje ar Šveicarijoje ir turi pakankamų kalbos žinių.
            < ... >
            4. < ... > ; 2 dalies 3 punktas taikomas tik siekiant lankyti mokymo įstaigas, kurios yra lygiavertės Vokietijoje esančių profesinių mokyklų klasėms [„Berufsfachschulklassen“] pagal 2 straipsnio 1 dalies 2 punktą, aukštesniosioms technikos ar specialiųjų mokslų mokykloms [„höhere Fachschulen“], akademijoms [„Akademien“] arba aukštosioms mokykloms [„Hochschulen“]. Lygiavertiškumo vertinimas atliekamas ex officio vykstant paramos [mokslui ir studijoms] skyrimo procedūrai.“
            Ginčo aplinkybės ir prejudicinis klausimas
            7. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 1989 m. birželio 1 d. gimusi S. Elrick yra Vokietijos pilietė, kurios nuolatinė gyvenamoji vieta, kaip tai suprantama pagal BAföG  5 straipsnio 1 dalį, yra pas tėvus Vokietijoje, ir kad nuo 1998 m. ji daugiausia gyvena Jungtinėje Karalystėje.
            8. Baigusi mokslus mokymo įstaigoje Devone (Jungtinė Karalystė), nuo 2009 m. rugsėjo 8 d. ji, kaip dieninio skyriaus studentė, buvo priimta į South Devon College Paigntone (Devonas) kursą „First Diploma in Travel, Level 2“. Tai buvo vienų metų studijos, kurios galėjo būti lankomos prieš tai nebaigus kito profesinio mokymo. Tuo metu, kai mokėsi mokykloje ir kai buvo priimta į South Devon College , S. Elrick nuolatinė gyvenamoji vieta buvo pas tėvus Vokietijoje.
            9. 2008 m. liepos 5 d. S. Elrick pateikė prašymą skirti jai nuo 2008 m. rugsėjo mėn. paramą studijoms, kad galėtų lankyti South Devon College .
            10. 2008 m. rugpjūčio 13 d. sprendimu Bezirksregierung Köln  atmetė prašymą grįsdama tuo, kad S. Elrick pasirinktos studijos, kurias baigus neįgyjama profesinė kvalifikacija pagal BAföG  2 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 2 punkte nurodytus kriterijus, atitinka vienų metų trukmės profesines studijas Vokietijos profesinėje mokykloje („Berufsfachschule“). Tokioms studijoms užsienyje parama nesuteikiama.
            11. 2008 m. rugsėjo 11 d. S. Elrick apskundė šį sprendimą nurodžiusi, kad, nesuteikiant jai BAföG  numatytos paramos studijoms, pažeidžiami SESV 20 ir 21 straipsniai. Jeigu ji lankytų panašius mokslus Vokietijoje, parama galėtų būti skiriama, net jei tie mokslai truktų tik vienus metus. Taigi pagal nacionalinės teisės normas ji privalo arba atsisakyti teisės laisvai judėti ir pasirinkti Europos Sąjungoje mokymo įstaigą, arba atsisakyti pagal jos kilmės valstybės teisės normas nustatytos teisės į paramą mokslui ir studijoms. Todėl jos teisė laisvai judėti nepagrįstai ribojama dėl objektyviai nepateisinamų priežasčių.
            12. Verwaltungsgericht Hannover klausia, ar nacionalinės teisės normos yra suderinamos su SESV 20 ir 21 straipsniais. Pirmiausia jis nurodo, kad pagal BAföG  5 straipsnio 2 dalies 3 punktą, kai visas mokslas ar studijos užbaigiami užsienyje, parama mokslui ir studijoms mokymo įstaigose, kurios gali būti prilyginamos profesinio mokymo įstaigų klasėms [„Berufsfachschulklasse“] Vokietijoje, suteikiama tik tada, jei įvykdytos BAföG 2 straipsnio 1 dalies 2 punkto sąlygos. Pagal šią nuostatą aptariamas mokslas ar studijos turi trukti bent dvejus metus, o juos užbaigus turi būti įgyjama profesinė kvalifikacija. S. Elrick studijos Jungtinėje Karalystėje neatitiko šios sąlygos.
            13. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jeigu S. Elrick tokius mokslus, kaip lankytuosius Jungtinėje Karalystėje, būtų baigusi Vokietijoje, ji iš esmės būtų turėjusi teisę į paramą studijoms, kaip tai suprantama pagal BAföG 2 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 1 punktą kartu su 1a dalies pirmo sakinio 1 punktu.
            14. Šis teismas mano, kad jeigu ji būtų lankiusi mokymo įstaigą, siūlančią tokias studijas netoli tėvų gyvenamosios vietos Vokietijoje, kiekvienai kelionei pirmyn ir atgal būtų sugaišusi daugiau nei valandą, o tai, kaip matyti iš aiškinamųjų gairių dėl BAföG (administracinės nuostatos dėl BAföG) , nėra protingas terminas. Taigi jeigu S. Elrick būtų perkėlusi savo gyvenamąją vietą į Vokietijos vietovę, kurioje yra lygiavertė mokymo įstaiga, ji iš esmės būtų turėjusi teisę į paramą studijoms.
            15. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl šioje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės normų suderinamumo su Sąjungos teise. Taigi studijos Jungtinėje Karalystėje nesuteikia teisės į paramą studijoms pagal BAföG, nors lygiaverčių studijų Vokietijoje atveju būtų priešingai, todėl S. Elrick turėtų arba atsisakyti įgyvendinti teisę laisvai judėti, arba teisės į paramą studijoms.
            16. Esant šioms aplinkybėms, Verwaltungsgericht Hannover nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar pagal SESV 20, 21 straipsnius draudžiamos nacionalinės teisės normos, pagal kurias Vokietijos pilietei, turinčiai nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijoje ir lankančiai mokymo įstaigą Europos Sąjungos valstybėje narėje, nesuteikiama Bundesausbildungsförderungsgesetz ( BAföG ) numatyta parama mokslui ir studijoms šioje užsienio mokymo įstaigoje dėl to, kad lankomos studijos trunka tik vienus metus, nors lygiavertėms studijoms Vokietijoje, kurios taip pat trunka vienus metus, pagal BAföG parama galėtų būti skiriama?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            17. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar SESV 20 ir 21 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamos valstybės narės teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias valstybės narės pilietei, kurios gyvenamoji vieta yra šioje valstybėje narėje, parama studijoms kitoje valstybėje narėje suteikiama su sąlyga, kad studijos trunka bent dvejus metus, o jas užbaigus įgyjama profesinė kvalifikacija, lygiavertė tai, kurią būtų galima įgyti paramą suteikiančioje valstybėje esančiose profesinėse mokymo įstaigose, nors suinteresuotajam asmeniui parama būtų suteikta, atsižvelgiant į jo ypatingą situaciją, jeigu pastarojoje valstybėje jis pasirinktų studijas, lygiavertes toms, kurias norėjo pasirinkti kitoje valstybėje narėje, ir trunkančias trumpiau nei dvejus metus.
            18. Pirmiausia reikia priminti, kad S. Elrick, kaip Vokietijos pilietė, yra Sąjungos pilietė, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnio 1 dalį, todėl gali naudotis tokį statusą turintiems asmenims suteiktomis teisėmis ir tam tikrais atvejais prieš savo kilmės valstybę narę (žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Tas-Hagen ir Tas , C‑192/05, Rink. p. I‑10451, 19 punktą; 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Morgan ir Bucher , C‑11/06 ir C‑12/06, Rink. p. I‑9161, 22 punktą ir 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Prinz ir Seeberger , C‑523/11 ir C-585/11, 23 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
            19. Kaip Teisingumo Teismas jau buvo ne kartą nusprendęs, Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį tiems, kurių situacija tokia pati, būti vienodai teisiškai traktuojamiems ESV sutarties taikymo ratione materiae  srityje, neatsižvelgiant į pilietybę ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų išimčių (2002 m. liepos 11 d. Sprendimo D’Hoop , C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 28 punktas; 2013 m. vasario 21 d. Sprendimo N.  C‑46/12, 27 punktas ir minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger  24 punktas).
            20. Į Sąjungos teisės aktų taikymo sritį, be kita ko, patenka tos situacijos, kurios susijusios su Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis, pirmiausia ir SESV 21 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 23 punktas bei minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger 25 punktas ir nurodyta teismų praktika).
            21. Taigi, nors valstybės narės pagal SESV 165 straipsnio 1 dalį turi kompetenciją nustatyti mokymo turinį ir savo švietimo sistemos organizavimą, naudodamosi šia kompetencija jos turi laikytis Sąjungos teisės, pirmiausia Sutarties nuostatų, susijusių su SESV 21 straipsnio 1 dalyje numatyta laisve judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (žr. minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  24 punktą bei minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger 26 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
            22. Nacionalinės teisės aktais, dėl kurių kai kurie valstybės piliečiai atsiduria blogesnėje padėtyje tik dėl to, kad pasinaudojo teise laisvai judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, ribojamos SESV 20 straipsniu visiems Sąjungos piliečiams garantuojamos laisvės (2006 m. liepos 18 d. Sprendimo De Cuyper , C‑406/04, Rink. p. I‑6947, 39 punktas; minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  25 punktas ir minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger 27 punktas). Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad kai vienos valstybės narės pilietis persikelia į kitą valstybę narę tęsti vidurinio mokslo, jis naudojasi EB 18 straipsnyje numatyta judėjimo laisve (žr. minėto Sprendimo D’Hoop  29–34 punktus ir 2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar , C‑209/03, Rink. p. I‑2119, 35 punktą).
            23. Šios Sutartyje numatytos galimybės Sąjungos piliečių laisvo judėjimo srityje nebūtų visiškai veiksmingos, jei valstybės narės pilietį nuo pasinaudojimo jomis būtų galima atgrasyti sudarant kliūtis jam apsigyventi kitoje valstybėje narėje jo kilmės valstybės teisės aktais, nubaudžiančiais jį vien dėl to, kad pasinaudojo minėtomis galimybėmis (žr. minėto Sprendimo D’Hoop 31 punktą; minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  26 punktą ir minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger 28 punktą).
            24. Ši išvada ypač svarbi švietimo srityje, atsižvelgiant į SESV 6 straipsnio e punktu ir SESV 165 straipsnio 2 dalies antra įtrauka siekiamus tikslus, t. y., be kita ko, skatinti studentų ir dėstytojų judumą (žr. minėto Sprendimo D’Hoop  32 punktą; 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją , C‑147/03, Rink. p. I‑5969, 44 punktą; minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  27 punktą ir minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger  29 punktą).
            25. Be kita ko, reikia priminti, kad pagal Sąjungos teisę valstybės narės neprivalo numatyti studijų paramos sistemos, kuri leistų studentams studijuoti kitoje valstybėje narėje. Tačiau jeigu valstybė narė numato paramos mokslui ir studijoms sistemą, kuri leidžia studentams pasinaudoti šia parama, ji turi užtikrinti, kad šios paramos suteikimo sąlygos be pateisinamų priežasčių neribotų SESV 21 straipsniu garantuojamos teisės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 28 punktą ir minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger  30 punktą).
            26. Šiuo atveju neginčijama, kad jeigu ieškovė Vokietijoje būtų baigusi mokslus, lygiaverčius tiems, kuriuos pasirinko Jungtinėje Karalystėje, ji būtų turėjusi teisę į paramą mokslui ir studijoms, nes nebuvo mokymo įstaigos, kuri siūlytų lygiaverčius mokslus ir nuo tėvų namų Vokietijoje būtų nutolusi protingu atstumu.
            27. Vokietijos vyriausybė nurodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis teisės normomis neribojama teisė laisvai judėti ir apsigyventi, nes Vokietijos teisės aktų leidėjas teisėtai pasirinko neįtvirtinti teisės į paramą S. Elrick pasirinktoms studijoms, ir kad pagal Sąjungos teisę jis neprivalo to daryti. Vyriausybės nuomone, BAföG tikslas yra atlikti kokybinę mokslų, kurie finansuojami Vokietijos Federacinės Respublikos lėšomis, atranką. Tokiu reglamentavimu neribojamos pagrindinės teisės laisvai judėti ir apsigyventi.
            28. Tačiau toks reglamentavimas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, pagal kurį parama mokslui ir studijoms užsienyje suteikiama su sąlyga, kad mokslai prilygsta mokslui profesinio mokymo įstaigų klasėse („Berufsfachschulklasse“), trunka bent dvejus metus, o juos užbaigus įgyjama profesinė kvalifikacija, yra ribojamas pagal SESV 21 straipsnį, nes prašymą pateikęs asmuo, kurio asmeninė situacija tokia pati kaip S. Elrick, gautų paramą, jeigu Vokietijoje pasirinktų studijas, lygiavertes toms, kurias pasirinko kitoje valstybėje narėje.
            29. Tokia sąlyga gali atgrasyti Sąjungos piliečius, kaip antai S. Elrick, įgyvendinti teisę laisvai judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, atsižvelgiant į poveikį, kurį šios laisvės įgyvendinimas gali turėti teisei į paramą mokslui ir studijoms (žr. minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger  32 punktą). Be to, negalima manyti, kad tokios sąlygos sukeliamos ribojamosios pasekmės yra per daug abejotinos arba nereikšmingos, kad jas būtų galima laikyti teisės laivai judėti ir apsigyventi ribojimu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  32 punktą).
            30. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką teisės norma, kuria gali būti apribota Sutartimi garantuojama pagrindinė laisvė, gali būti pateisinama Sąjungos teisės atžvilgiu, tik jeigu ji pagrįsta objektyviu bendrojo intereso pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų asmenų pilietybės ir proporcinga nacionaline teise siekiamam teisėtam tikslui (žr. minėto Sprendimo De Cuyper  40 punktą; minėto Sprendimo Tas-Hagen ir Tas  33 punktą ir minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  33 punktą). Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad priemonė yra proporcinga, jeigu galėdama leisti įgyvendinti numatytą tikslą ji neviršija to, kas reikalinga jam pasiekti (minėto Sprendimo De Cuyper  42 punktas; minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  33 punktas ir minėto Sprendimo Prinz ir Seeberger  33 punktas).
            31. Vokietijos vyriausybė nurodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos pateisinamos Vokietijos teisės aktų leidėjo pasirinkimu skirti paramą mokslui ir studijoms užsienyje, atsižvelgiant į numatomą mokslo ir studijų naudingumą ir į gyvenimo užsienyje ir bendros minėtų studijų trukmės santykį. Vyriausybės nuomone, pagrindinis šioje byloje nagrinėjamų teisės normų tikslas yra suteikti paramą mokslui ir studijoms užsienyje tik tada, kai dėl tokių studijų studentas turi didesnes galimybes rasti darbą. Šiuo atžvilgiu studijos, kurias užbaigus įgyjama nepakankama kvalifikacija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, skirtos bendram profesiniam pasirengimui ir tik nežymiai padidina tokio studento galimybes susirasti darbą. Todėl neverta suteikti paramos tokioms studijoms užsienyje.
            32. Tačiau iš Vokietijos vyriausybės argumentų aiškiai nematyti, kaip tikslas finansuoti tik tuos mokslus ir studijas užsienyje, kuriais pagerinamos studentų galimybės susirasti darbą, užtikrinamas pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės aktuose, ypač BAföG  2 straipsnio 2 dalyje, numatyta sąlyga, kuria reikalaujama, kad studijos, kurias ketinama pasirinkti, truktų bent dvejus metus, neatsižvelgiant į šių studijų pobūdį ir turinį, nors šios sąlygos neatitinkančios, tačiau Vokietijoje pasirinktos studijos finansuojamos esant ypatingoms aplinkybėms, kaip antai būdingoms ieškovės situacijai. Taigi atrodo, kad dvejų metų trukmės reikalavimas visiškai nesusijęs su pasirinktu studijų lygiu.
            33. Taigi toks studijų trukmės reikalavimas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, netinkamas ir turi būti laikomas neproporcingu šiam tikslui pasiekti (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Morgan ir Bucher  36 punktą).
            34. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad SESV 20 ir 21 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamos valstybės narės teisės normos, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, pagal kurias valstybės narės pilietei, kurios gyvenamoji vieta yra šioje valstybėje narėje, parama studijoms kitoje valstybėje narėje suteikiama su sąlyga, kad studijos trunka bent dvejus metus, o jas užbaigus įgyjama profesinė kvalifikacija, lygiavertė tai, kurią būtų galima įgyti paramą suteikiančioje valstybėje esančiose profesinėse mokymo įstaigose, nors suinteresuotajam asmeniui parama būtų suteikta, atsižvelgiant į jo ypatingą situaciją, jeigu pastarojoje valstybėje jis pasirinktų studijas, lygiavertes toms, kurias norėjo pasirinkti kitoje valstybėje narėje, ir trunkančias trumpiau nei dvejus metus.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            35. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            SESV 20 ir 21 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamos valstybės narės teisės normos, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, pagal kurias valstybės narės pilietei, kurios gyvenamoji vieta yra šioje valstybėje narėje, parama studijoms kitoje valstybėje narėje suteikiama su sąlyga, kad studijos trunka bent dvejus metus, o jas užbaigus įgyjama profesinė kvalifikacija, lygiavertė tai, kurią būtų galima įgyti paramą suteikiančioje valstybėje esančiose profesinėse mokymo įstaigose, nors suinteresuotajam asmeniui parama būtų suteikta, atsižvelgiant į jo ypatingą situaciją, jeigu pastarojoje valstybėje jis pasirinktų studijas, lygiavertes toms, kurias norėjo pasirinkti kitoje valstybėje narėje, ir trunkančias trumpiau nei dvejus metus.


1993 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Maurizio Balocchi prieš Ministero delle Finanze dello Stato. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Genova - Italija. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-10/92.


1989 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Fratelli Costanzo SpA prieš Comune di Milano. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale amministrativo regionale della Lombardia - Italija. # Byla 103/88.


title: 2012 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#United States Polo Association prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Galimybė supainioti – Žodinis prekių ženklas „U.S. POLO ASSN.“ – Ankstesnio žodinio prekių ženklo POLO‑POLO savininko protestas.#Byla C‑327/11 P.

text:
      2012 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimasUnited States Polo Association prieš VRDT
      (Byla C-327/11 P)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Galimybė supainioti – Žodinis prekių ženklas „U.S. POLO ASSN.“ – Ankstesnio žodinio prekių ženklo POLO-POLO savininko protestas“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Galimybės supainioti vertinimas – Kriterijai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 44–46 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Nagrinėjamų
            prekių ženklų panašumas – Vertinimo kriterijai – Sudėtinis prekių ženklas (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 57 punktą)
      3.                     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Klaidingas faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas – Nepriimtinumas – Teisingumo Teismo
            atliekama faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo kontrolė – Netaikymas, išskyrus iškraipymo atvejį (SESV 256 straipsnis;
            Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa) (žr. 62 punktą)
      Dalykas

         Apeliacinis skundas dėl 2011 m. balandžio 13 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimo
               United States Polo Association prieš VRDT
                (T-228/09), kuriuo šis teismas atmetė žodinio prekių ženklo „U.S. POLO ASSN.“, skirto 9, 20, 21, 24 ir 27 klasių prekėms,
                  paraišką pateikusio asmens ieškinį dėl 2009 m. kovo 20 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) ketvirtosios apeliacinės
                  tarybos sprendimo R 886/2008-4 atmesti apeliaciją, pateiktą dėl Protestų skyriaus sprendimo iš dalies atsisakyti įregistruoti
                  šį prekių ženklą, remiantis žodinių Bendrijos ir nacionalinio prekių ženklų POLO-POLO, skirtų 24, 35 ir 39 klasių prekėms,
                  savininko protestu, panaikinimo – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio
                  4 dalis) aiškinimas ir taikymas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti apeliacinį skundą.

                  2.

                  	Priteisti iš United States Polo Association bylinėjimosi išlaidas.


1992 m. spalio 28 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Johannes Stephanus Wilhelmus Ter Voort. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Leeuwarden - Nyderlandai. # Byla C-219/91.


1988 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Mads Peder Jensen prieš Landbrugsministeriet. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Højesteret - Danija. # Byla 199/87.