title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 7 d.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water ir kiti prieš Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nyderlandai.#Elektros energijos vidaus rinka - Leidimas pirmenybės tvarka naudotis tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo sistema - Įmonė, anksčiau buvusi atsakinga už bendros ekonominės svarbos paslaugų valdymą - Prieš rinkos liberalizavimą galiojusios ilgalaikės sutartys - Direktyva 96/92/EB - Nediskriminavimo principas - Teisėtų lūkesčių ir teisinio tikrumo apsaugos principai.#Byla C-17/03.

text:
      Byla C‑17/03
      Vereniging voor Energie, Milieu en Water ir kt.
      prieš
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Elektros energijos vidaus rinka – Galimybė pirmenybės tvarka naudotis tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo sistema – Įmonė, anksčiau atsakinga už bendros ekonominės svarbos paslaugų valdymą – Prieš rinkos liberalizavimą galiojusios ilgalaikės sutartys – Direktyva 96/92/EB – Nediskriminavimo principas – Teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principai“
      Generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvada, pateikta 2004 m. spalio 28 d. I‑0000
      2005 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Prejudiciniai klausimai — Teisingumo Teismo jurisdikcija — Ribos — Akivaizdžiai nesvarbūs klausimai ir hipotetiniai klausimai,
            pateikti dėl aplinkybių, dėl kurių naudingas atsakymas yra neįmanomas
      (EB 234 straipsnis)
      2.     Teisės aktų derinimas — Priemonės, skirtos elektros energijos vidaus rinkai nustatyti ir veikti — Direktyva 96/92 — Galimybės
            nediskriminuojamai naudotis elektros energijos perdavimo sistema taisyklė — 7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio apimtis
            — Taikymas bet kokio pobūdžio diskriminacijai — Galimybė gauti leidimą taikyti nukrypstančias priemones pagal 24 straipsnyje
            numatytą procedūrą
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos Nr. 96/92 7 straipsnio 5 dalis, 16 ir 24 straipsniai)
      3.     Bendrijos teisė — Principai — Teisėtų lūkesčių apsauga — Ribos — Atsargus ir nuovokus ūkio subjektas
      4.     Bendrijos teisė — Principai — Teisinis saugumas — Sąvoka — Privatiems asmenims nepalankūs teisės aktai — Aiškumo ir tikslumo
            reikalavimas — Teisės aktų pakeitimai — Priimtinumas — Atsižvelgimas į ypatingus atvejus
      1.     Teisingumo Teismui bendradarbiaujant su nacionaliniais teismais pagal EB 234 straipsnį, tik nacionalinis teismas, atsižvelgdamas
         į konkrečias aplinkybes, turi vertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti ir Teisingumo Teismui pateikiamų
         prejudicinių klausimų svarbą. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, tik
         jeigu akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais
         ar ginčo dalyku, arba kai klausimas yra hipotetinis ar bendro pobūdžio.

      (žr. 34 punktą)
      2.     Direktyvos 96/92 dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių 7 straipsnio 5 dalis ir 16 straipsnis, kurie reikalauja,
         jog, sudarant galimybes naudotis sistema, sistemos operatoriaus ir valstybės veiksmai būtų nediskriminuojantys, ne tik apima
         technines taisykles, bet ir taikomi bet kokio pobūdžio diskriminacijai.

      Jie draudžia nacionalines priemones, kurių ėmėsi sistemos operatorius arba sistemos valdymo prižiūrėtojas, arba teisės aktų
         leidėjas ir kurios dėl prieš direktyvos įsigaliojimą prisiimtų įsipareigojimų įmonei suteikia pirmenybės tvarka tarpvalstybinio
         elektros energijos perdavimo pajėgumą, jeigu tokios priemonės nebuvo leistos pagal procedūrą, numatytą minėtos direktyvos
         24 straipsnyje, kuris numato galimybę tam tikromis sąlygomis taikyti laikiną režimą, siekiant sumažinti tam tikras liberalizavimo
         pasekmes.

      (žr. 45–47, 57, 71 punktus ir rezoliucinės dalies 1–2 punktus)
      3.     Teisėtų lūkesčių apsaugos principas yra vienas pagrindinių Bendrijos teisės principų. Juo gali remtis kiekvienas ūkio subjektas,
         kuriam institucija suteikė pagrįstų lūkesčių. Tačiau jeigu atsargus ir nuovokus ūkio subjektas gali numatyti, kad Bendrijos
         akto priėmimas gali paveikti jo interesus, jis nebegali remtis šiuo principu priėmus šį aktą.

      (žr. 73–74 punktus)
      4.     Teisinio saugumo apsaugos principas reikalauja, kad teisės aktai, privatiems asmenims sukeliantys nepalankių pasekmių, būtų
         aiškūs, tikslūs ir teisės subjektai numatytų jų taikymą.

      Vis dėlto negalima tikėtis, jog teisės aktai liks visiškai nepakeisti, tačiau galima tik ginčyti tokio teisės aktų pakeitimo
         įgyvendinimo taisykles. Be to, teisinio saugumo apsaugos principas nereikalauja nekeisti teisės aktų, tačiau reikalauja, kad
         teisės aktų leidėjas atsižvelgtų į ypatingus ūkio subjektų atvejus ir prireikus numatytų prisitaikymus prie naujų teisės normų
         taikymo.

      (žr. 80–81 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 7 d.(*)

      „Elektros energijos vidaus rinka – Galimybė pirmenybės tvarka naudotis tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo sistema – Įmonė, anksčiau atsakinga už bendros ekonominės svarbos paslaugų valdymą – Prieš rinkos liberalizavimą galiojusios ilgalaikės sutartys – Direktyva 96/92/EB – Nediskriminavimo principas – Teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principai“
      Byloje C‑17/03
      dėl College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nyderlandai) 2002 m. lapkričio 13 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. sausio 16 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Vereniging voor Energie, Milieu en Water,

      Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV,

      Eneco NV
      prieš
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie,

      dalyvaujant
      Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV,  buvusiai Samenwerkende      ElektriciteitsProduktiebedrijven NV,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans ir A. Rosas (pranešėjas), teisėjai J.‑P. Puissochet,
         R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr, M. Ilešič, J. Malenovský ir U. Lõhmus,

      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      posėdžio sekretorė, M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. birželio 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       Vereniging voor Energie, Milieu en Water, atstovaujamos advocaten  I. VerLoren van Themaat ir M. het Lam,

      –       Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV, atstovaujamos advocaat P. W. A. Goes,

      –       Eneco NV, atstovaujamos advocaat J. J. Feenstra,

      –       Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV, atstovaujamos advocaten J. de Pree ir Y. de Vries,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster,
      –       Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir C. Lemaire,
      –       Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä ir A. Guimaraes-Purokoski,
      –       Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos K. B. Moen ir I. Djupvik,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Støvlbæk, M. van Beek ir A. Bouquet,
      susipažinęs su 2004 m. spalio 28 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas, pirma, dėl EB 86 straipsnio 2 dalies ir, antra, dėl 1996 m. gruodžio 19 d.
         Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/92/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių (OL L 27, 1997,
         p. 20, toliau – direktyva) 7 straipsnio 5 dalies išaiškinimo.

      2       Šis prašymas priimtas nagrinėjant ginčą tarp Vereniging voor Energie, Milieu en Water, Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV ir Eneco NV (toliau – ieškovės) ir Energijos sektoriaus kontrolės ir vykdymo tarnybos direktoriaus (Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energine, toliau – DTE arba sistemos valdymo prižiūrėtojas) dėl pastarojo sprendimo dalį tarpvalstybinės sistemos pajėgumo elektros energijos importui
         į Nyderlandus pirmenybės tvarka rezervuoti Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV (toliau – NEA), kuris kilus pagrindinės bylos ginčui vadinosi Samenwerkende ElektriciteitsProductiebedrijven NV (toliau – SEP).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3       Direktyva pažymi antrąjį Europos Bendrijos elektros energijos rinkos liberalizavimo etapą. Pagal direktyvos antrą konstatuojamąją
         dalį ja siekiama sukurti konkurencinę elektros energijos vidaus rinką.

      4       Pagal jos ketvirtą konstatuojamąją dalį „elektros energijos vidaus rinkos sukūrimas ypač svarbus šio produkto gamybos, perdavimo
         ir paskirstymo efektyvumui didinti, kartu padidinant tiekimo saugumą ir Europos ekonomikos konkurencingumą <...>“

      5       Pagal jos penktą konstatuojamąją dalį „elektros energijos vidaus rinka turi būti kuriama nuosekliai, kad pramonės įmonės lanksčiai
         ir tvarkingai prisitaikytų prie naujų sąlygų ir būtų atsižvelgta į įvairius būdus, kuriais šiuo metu veikia elektros energijos
         sistemos“.

      6       Direktyvos dvidešimt penktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „siekiant apsaugoti gamintojų ir jų vartotojų interesus,
         sistemos saugumui, patikimumui ir efektyvumui garantuoti visos perdavimo sistemos turi būti valdomos ir kontroliuojamos centralizuotai;
         <...> turi būti paskirtas perdavimo sistemos operatorius, kuriam būtų pavesta sistemą eksploatuoti, prižiūrėti, ir, jei reikia,
         plėtoti; <...> perdavimo sistemos operatorius turi veikti objektyviai, skaidriai ir nediskriminaciniu pagrindu“.

      7       Šios direktyvos paskutinė konstatuojamoji dalis nurodo: „ši direktyva sudaro tolesnį liberalizacijos etapą; <...> priėmus
         ją, vis tiek lieka kliūčių, trukdančių elektros energijos prekybai tarp valstybių narių; <...> dėl to, atsižvelgus į sukauptą
         patirtį, gali būti teikiami siūlymai dėl elektros energijos vidaus rinkos gerinimo <...>“

      8       Direktyvos IV skyriuje „Perdavimo sistemos eksploatavimas“ esantis 7 straipsnis nustato:
      „1.      Valstybės narės paskiria arba pareikalauja iš perdavimo sistemas turinčių įmonių paskirti valstybių narių nurodytam laikotarpiui,
         atsižvelgiant į naudojimo efektyvumo ir ekonominę pusiausvyrą, sistemos dispečerį, atsakingą už perdavimo sistemos ir jungiamųjų
         linijų su kitomis sistemomis tam tikroje teritorijoje eksploatavimą, garantuoti priežiūrą, o prireikus – jos plėtojimą, siekiant
         garantuoti saugų tiekimą.

      2.      Valstybės narės turi garantuoti, kad būtų parengtos ir paskelbtos techninės taisyklės, nustatančios minimalius techninės konstrukcijos
         ir eksploatacijos reikalavimus prijungiant prie sistemos elektros energijos gamybos įrenginius, paskirstymo sistemas, tiesiogiai
         prijungto vartotojo įrengimus, jungiamąsias grandines ir tiesiogines linijas. Šie reikalavimai garantuoja sistemų sąveiką,
         yra objektyvūs ir nediskriminuojantys. <...>

      3.      Sistemos operatorius yra atsakingas už elektros energijos srautų sistemoje valdymą, atsižvelgiant į mainus su kitomis jungtinėmis
         sistemomis. Todėl sistemos operatorius privalo garantuoti elektros energetikos sistemos saugumą, patikimumą ir efektyvumą
         ir visas būtinas pagalbines paslaugas.

      <...>
      5.      Sistemos operatorius nediskriminuoja sistemos vartotojų ar sistemos vartotojų kategorijų, ypač savo dukterinių įmonių ar akcininkų
         naudai.

      <...>“
      9       Direktyvos VII skyriuje „Galimybių naudotis sistema sudarymas“ esančio 16 straipsnio pirmas sakinys nurodo, kad siekdamos
         sudaryti galimybes naudotis sistema, valstybės narės gali pasirinkti taikyti derybų arba vienintelio pirkėjo procedūrą. Pagal
         to paties straipsnio antrą sakinį „abiejuose straipsniuose nurodyta tvarka įgyvendinama laikantis objektyvių, skaidrių ir
         nediskriminuojančių kriterijų“.

      10     Direktyvos 24 straipsnio 1 ir 2 dalys numato:
      „1.      Valstybės narės, kuriose dėl šios direktyvos nuostatų gali būti neįmanoma įgyvendinti iki šios direktyvos įsigaliojimo prisiimtų
         įsipareigojimų ar suteiktų garantijų dėl sistemos darbo, gali prašyti Komisijos suteikti laikiną režimą, kuris gal būti suteiktas,
         be kita ko, atsižvelgiant į atitinkamos sistemos dydį, sistemos sujungimo mastą ir elektros energijos pramonės struktūrą.
         Komisija, prieš priimdama sprendimą, laikydamasi konfidencialumo, informuoja valstybes nares apie tokius prašymus. Šis sprendimas
         skelbiamas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.
      2.      Laikino režimo trukmė siejama su 1 dalyje nurodytų įsipareigojimų ar garantijų galiojimo pabaiga. Laikinam režimui gali būti
         taikomos nuo šios direktyvos IV, VI ir VII skyrių reikalavimų leidžiančios nukrypti nuostatos. Apie prašymus skirti laikiną
         režimą Komisijai pranešama ne vėliau, kaip praėjus vieneriems metams nuo šios direktyvos įsigaliojimo.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      11     Pagal 1989 m. lapkričio 16 d. Įstatymo dėl elektros energijos gamybos, importo, perdavimo ir pardavimo (Elektriciteitswet)
         (Staatsblad, 1989 m., p. 535, toliau – 1989 m. EW) 2 straipsnį šiuo tikslu paskirtai bendrovei (toliau – paskirta bendrovė) kartu su
         jos koncesininkais buvo pavesta prižiūrėti, kad elektros energija būtų patikimai ir veiksmingai viešai paskirstyta kuo mažesnėmis
         ir bendrojo intereso atžvilgiu pateisinamomis kainomis.

      12     Pagal 1989 m. EW 34 straipsnį tik paskirta bendrovė turėjo teisę į Nyderlandus importuoti viešam paskirstymui skirtą elektros
         energiją.

      13     Pagal 1989 m. EW 35 straipsnį ši bendrovė viešam paskirstymui skirtos elektros energijos importo sutartis turėjo teisę sudaryti
         tik turėdama kompetentingo ministro patvirtinimą. Pastarasis galėjo atsisakyti patvirtinti tik tuo atveju, jeigu to reikalavo
         gero elektros ir elektros energijos tiekimo interesas.

      14     Paskirta bendrovė 1989 m. EW 2, 34 ir 35 straipsnių prasme buvo SEP, kurios teises nuo 2001 m. sausio 1 d. perėmė NEA.

      15     1998 m. liepos 2 d. Įstatymas dėl elektros energijos gamybos, perdavimo ir tiekimo (Elektriciteitswet) (Staatsblad, 1998 m., p. 427, toliau – 1998 m. EW), skirtas perkelti direktyvą, nuo 1999 m. liepos 1 d. panaikino 1989 m. EW.

      16     Įsigaliojus 1998 m. EW SEP perdavė aukštos įtampos tinklų valdymą savo dukterinei įmonei TenneT BV (toliau – TenneT). 2001 m. nuosavybės teisės į šiuos tinklus buvo perleistos taip pat SEP dukterinei įmonei Saranne BV (toliau – Saranne). Tais pačiais metais valstybė įsigijo TenneT ir Saranne.

      17     Pagal 1998 m. EW 16 straipsnį TenneT uždavinys visų pirma yra sukurti ir išlaikyti šiuos tinklus, užtikrinti jų patikimumą ir saugumą, pakankamą rezervinio pajėgumo
         apimtį bei tiekti į Nyderlandus importuojamą ir iš Nyderlandų į užsienį eksportuojamą elektros energiją tretiesiems asmenims.

      18     Pagal 1998 m. EW 24 straipsnį sistemos operatorius turi užtikrinti nediskriminacines elektros energijos gamintojų, tarpininkų,
         tiekėjų ir pirkėjų galimybių naudotis šia sistema sąlygas.

      19     Vadovaujantis 1998 m. EW, tinklų valdymo ir sistemos operatoriaus priežiūra buvo patikėta DTE. Pagal hierarchiją jis pavaldus Ekonomikos reikalų ministrui, kuris gali DTE atžvilgiu priimti tiek individualaus, tiek bendro pobūdžio taisykles.

      20     Pagal 1998 m. EW 36 straipsnį sistemos operatoriaus siūlymu DTE nustato galimybės naudotis sistema sąlygas.

      21     Šiuo tikslu 1999 m. lapkričio 12 d. Sprendimu DTE nustatė tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo sistemos valdymo sąlygas (toliau – Perdavimo sistemos kodeksas).

      22     Pagal Perdavimo sistemos kodekso 5 skyriaus 5.6.4 ir 5.6.7 punktus 2000 metams iš turimo 3 200 MW elektros energijos importo
         tarpvalstybinėmis linijomis pajėgumo 1 500 MW pirmenybės tvarka buvo rezervuota SEP elektros energijos perdavimo tikslais, kaip tai numatyta pagal 1989 m. EW 35 punktą SEP pasirašytose pirkimo sutartyse.

      23     Tai buvo trys elektros energijos pirkimo sutartys, kurias SEP sudarė įvykdydama 1989 m. EW 2 straipsnyje numatytą savo uždavinį.

      24     Atitinkamai buvo sudarytos šios sutartys:
      –       1989 m. su Électricité de France dėl 600 MW per metus iki 2002 m. kovo 31 d. ir – 750 MW per metus laikotarpiu nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2009 m. kovo
         31 d. pirkimo,

      –       1989 m. su Preussen Elektra AG dėl 300 MW per metus iki 2005 m. gruodžio 31 d. pirkimo,

      –       1990 m. su Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG dėl 600 MW per metus iki 2003 m. kovo 31 d. pirkimo (toliau visos trys sutartys – SEP tarptautinio pirkimo sutartys).

      25     Vėliau tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo metinio pajėgumo paskyrimas pirmenybės tvarka laikotarpiui po 2000 m.
         buvo aiškiai reglamentuojamas 2000 m. gruodžio 21 d. Pereinamojo laikotarpio įstatymu dėl elektros energijos gamybos sektoriaus
         (Overgangswet elektriciteitsproduktiesector) (Staatsblad, 2000 m., p. 607, toliau – 2000 m. Overgangswet).

      26     2000 m. Overgangswet 13 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Pateikus prašymą, nacionalinės aukštos įtampos tinklų sistemos operatorius paskirtai bendrovei elektros energijos perdavimo
         tikslais iki 2005 m. kovo 31 d. imtinai suteikia ne daugiau kaip 900 MW, o nuo 2005 m. balandžio 1 d. iki 2009 m. kovo 31 d.
         imtinai – ne daugiau kaip 750 MW, jeigu šis perdavimas skirtas įgyvendinti 1989 ir 1990 m. paskirtos bendrovės sudarytus susitarimus
         atitinkamai su Électricité de France, Preussen Elektra AG ir Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG pagal 1998 m. rugpjūčio 1 d. galiojusią jų redakciją ir tol, kol šie susitarimai galioja. <...>“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      27     Ieškovės pagrindinėje byloje pateikė protestą dėl DTE priimto Perdavimo sistemos kodekso 5 skyriaus.

      28     2000 m. liepos 17 d. Sprendimu DTE atmetė šį protestą. Jis pripažino, kad SEP suteikta pirmenybė sudaro kliūčių elektros energijos rinkos funkcionavimui. Jis taip pat nurodė, kad veiksminga konkurencija
         elektros energijos gamybos rinkoje vis dar labai ribota Nyderlanduose, net jeigu konkuruoti praktiškai galima tik su užsienyje
         pagaminta elektros energija. Šiuo klausimu jis priminė, kad galimas tarpvalstybinio perdavimo pajėgumas yra 3 200 MW ir kad
         jo padidinimas reikalautų didelių sąnaudų. Iš to jis padarė išvadą, kad rezervavimas likusiam SEP tarptautinio pirkimo sutartyse numatytam laikotarpiui sukelia kitiems rinkos subjektams didelius elektros energijos importo,
         o dėl to ir prekybos galimybių, apribojimus.

      29     Vis dėlto DTE savo sprendimą atmesti protestą grindė tuo, kad tai buvo galiojančios ilgalaikės sutartys, SEP sudarytos pagal tuo metu galiojusius
         teisės aktus, teikiant bendros ekonominės svarbos paslaugą EB 86 straipsnio prasme. Be to, 1998 m. EW nėra jokios nuostatos,
         kuria remiantis būtų galima paneigti šių sutarčių galiojimą, todėl iš esmės jos turėjo būti įvykdytos. Šių sutarčių nutraukimas
         turėtų nepageidaujamą poveikį šalių teisiniam saugumui ir sukeltų didelę finansinę žalą. Be to, šių sutarčių įvykdymas neapimtų
         viso tarpvalstybinio perdavimo pajėgumo.

      30     Ieškovės pagrindinėje byloje pareiškė ieškinį dėl DTE sprendimo Collegevan Beroep voor het bedrijfsleven. Jos tvirtino, kad šis aktas buvo priimtas pažeidžiant EB 28, 81, 82 ir 86 straipsnius, direktyvos 7 straipsnio 5 dalyje ir
         1998 m. EW 24 straipsnyje nurodytą nediskriminavimo principą, taip pat nediskriminavimo ir objektyvumo principus. Šiame sprendime
         taip pat nebuvo atsižvelgta į interesą skatinti prekybos plėtrą elektros energijos rinkoje šio įstatymo 36 straipsnio prasme.
         Be to, minėtos ieškovės tvirtina, kad Perdavimo sistemos kodekse numatytas suteikimo būdas turėjo būti laikomas „techninėmis
         taisyklėmis“ ir todėl, remiantis 1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyva 83/189/EEB, nustatančia informavimo procedūrą techninių
         taisyklių ir normų srityje (OL L 109, p. 8), apie jas turėjo būti pranešta Komisijai.

      31     Šiomis aplinkybėmis Collegevan Beroep voor het bedrijfsleven nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      a) Ar galima remtis EB 86 straipsnio 2 dalimi siekiant pateisinti tai, kad įmonei, kuriai anksčiau buvo pavestas bendros ekonominės
         svarbos paslaugų valdymas ir kuri prisiėmė su šiuo valdymu susijusius tam tikrus įsipareigojimus, suteikiama ypatinga teisė,
         leidžianti jai įvykdyti minėtus įsipareigojimus netgi po šio konkretaus uždavinio, kuris jai buvo pavestas, įvykdymo?

      b) Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tvarka, kuri pirmenybės tvarka dešimties metų laikotarpiui nagrinėjamai
         įmonei suteikia (palaipsniui mažinant) nuo pusės iki ketvirčio tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo pajėgumo, vis
         tiek negalioja, nes ji

      –       neproporcinga – viešajam – interesui, kuriam ji skirta,
      –       paveikia prekybą prieštaraujančiu Bendrijos interesui būdu?
      2.      a) Ar (direktyvos) 7 straipsnio 5 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal joje nurodytą nediskriminavimo principą sistemos operatorius,
         suteikdamas galimybę naudotis sistema, privalo nediskriminuoti tik techninių taisyklių pagrindu?

      Ar prireikus tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo pajėgumo paskyrimo būdą reikia laikyti technine taisykle šios nuostatos
         prasme?

      b) Jeigu paskyrimo būdas turi būti laikomas technine taisykle arba jeigu (direktyvos) 7 straipsnio 5 dalis neapsiriboja tik
         techninėmis taisyklėmis, ar tvarka, pagal kurią tarpvalstybinio perdavimo pajėgumas pirmenybės tvarka paskiriamas sutarčių,
         sudarytų dėl ypatingo visuomenės intereso, įvykdymo tikslams, yra suderinama su šiame straipsnyje esančiu nediskriminavimo
         principu?“

       Dėl antrojo klausimo
      32     Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas iš esmės klausia,
         ar direktyvos 7 straipsnio 5 dalyje numatytas diskriminavimo draudimas neleidžia tokių priemonių, kokios numatytos Perdavimo
         sistemos kodekso 5.6.4 ir 5.6.7 punktuose bei 2000 m. Overgangswet 13 straipsnio 1 dalyje (toliau – nagrinėjamos priemonės), kurios pirmenybės tvarka SEP paskiria dalį elektros energijos importo pajėgumo, kad ji galėtų įvykdyti įsipareigojimus pagal tarptautinio pirkimo sutartis,
         kurias ji sudarė tuo metu, kai jai buvo pavesta prižiūrėti, kad elektros energija būtų patikimai ir veiksmingai viešai paskirstyta
         kuo mažesnėmis ir atsižvelgiant į bendrąjį interesą pateisinamomis kainomis.

      33     Pirmiausia reikia konstatuoti, kad direktyvos 7 straipsnio 5 dalis nurodo nacionalinės elektros energijos perdavimo sistemos
         operatorių (2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo AEM ir AEM Torino, C‑128/03 ir C‑129/03, Rink. p. I–0000, 56 punktas). Nors DTE priimtas Perdavimo sistemos kodeksas nėra skirtas Nyderlandų elektros energijos sistemos operatoriui TenneT, vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia dėl šios nuostatos apimties.

      34     Teisingumo Teismui bendradarbiaujant su nacionaliniais teismais pagal EB 234 straipsnį, tik nacionalinis teismas, atsižvelgdamas
         į konkrečias aplinkybes, turi vertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti ir Teisingumo Teismui pateikiamų
         prejudicinių klausimų svarbą. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, tik
         kai akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais
         ar ginčo dalyku, arba kai klausimas yra hipotetinis ar bendrojo pobūdžio (žr., be kita ko, 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
         Bosman, C-415/93, Rink. p. I-4921, 59–61 punktus; 1997 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Somalfruit ir Camar, C-369/95, Rink. p. I-6619, 40–41 punktus ir 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Idéal tourisme, C-36/99, Rink. p. I-6049, 20 punktą).

      35     Pagrindinėje byloje aišku, kad, remdamasis Perdavimo sistemos kodekso 5.6.4 arba 5.6.7 punktu, sistemos operatorius ėmėsi
         konkrečių priemonių, kuriomis buvo atsisakyta leisti naudotis sistema mažiausiai vienai iš ieškovių – Eneco NV. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrįstai manė, kad direktyvos 7 straipsnio 5 dalies aiškinimas
         yra būtinas tam, kad būtų išspręstas ginčas pagrindinėje byloje. Taigi šią nuostatą reikia aiškinti atsižvelgiant į Perdavimo
         sistemos kodekso 5.6.4 ir 5.6.7 punktus.

      36     Kadangi pagrindinės bylos ginčas susijęs su valstybinėmis priemonėmis, kurios nepriskiriamos sistemos operatoriui, reikia
         remtis taip pat direktyvos 16 straipsniu. Iš šios nuostatos matyti, kad siekdamos sudaryti galimybes naudotis sistema, valstybės
         narės gali pasirinkti taikyti derybų arba vienintelio pirkėjo procedūrą; abi tvarkos įgyvendinamos laikantis objektyvių, skaidrių
         ir nediskriminuojančių kriterijų (minėto sprendimo AEM ir AEM Torino 57 punktas). Todėl direktyvos 16 straipsnis draudžia valstybėms narėms sudaryti galimybes naudotis sistema diskriminuojančiomis
         sąlygomis.

      37     2000 m. Overgangswet  13 straipsnio 1 dalis, pagal kurią sistemos operatorius suteikia galimybę SEP 2001 m. ir ateinančiais metais pirmenybes tvarka naudotis tarpvalstybine elektros energijos perdavimo sistema, buvo priimta
         pareiškus ieškinį pagrindinėje byloje. Taigi šią nuostatą reikia nagrinėti atsižvelgiant į direktyvos 16 straipsnyje numatytą
         nediskriminavimo principą.

      38     Kalbant apie direktyvos 7 straipsnio 5 dalies taikymo sritį, ieškovių pagrindinėje byloje teigimu, ši nuostata neapsiriboja
         vien tik techninių taisyklių numatymu, o draudžia tokias priemones, kokios yra nagrinėjamos.

      39     Nyderlandų, Prancūzijos, Suomijos ir Norvegijos vyriausybės bei Komisija taip pat teigia, kad direktyvos 7 straipsnio 5 dalis
         taikoma ne tik techninėms taisyklėms. Jos mano, kad nagrinėjamos priemonės nėra diskriminuojančios ir draudžiamos pagal šią
         nuostatą.

      40     Tačiau, NEA nuomone, kadangi direktyvos 7 straipsnio kitos dalys susijusios su techninėmis taisyklėmis, darytina išvada, kad jo 5 dalis
         taip pat apima tik technines taisykles. Kadangi nagrinėjamos priemonės negali būti laikomos techninėmis taisyklėmis, jos nepatenka
         į direktyvos 7 straipsnio 5 dalies taikymo sritį.

      41     Aiškinant Bendrijos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet taip pat į jos kontekstą bei teisės akto,
         kuriame ji yra, siekiamus tikslus (žr., be kita ko, 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Merck, 292/82, Rink. p. 3781, 12 punktą; 1984 m. vasario 21 d. Sprendimo St. Nikolaus Brennerei, 337/82, Rink. p. 1051, 10 punktą ir 1999 m. spalio 14 d. Sprendimo Adidas, C‑223/98, Rink. p. I-7081, 23 punktą).

      42     Pirmiausia direktyvos 7 straipsnio 5 dalies formuluotė yra bendrojo pobūdžio ir ji draudžia diskriminuoti sistemos vartotojus
         ar sistemos vartotojų kategorijas. Šios nuostatos tekstas nedaro jokios nuorodos, pagrindžiančios siaurą aiškinimą, pagal
         kurį apsiribojama tik techninėmis taisyklėmis.

      43     Antra, iš direktyvos 7 straipsnio matyti, kad jo 5 dalis neapsiriboja tik techninėmis taisyklėmis. Iš tikrųjų jau šio straipsnio
         2 dalis nurodo, kad techninės taisyklės turi būti nediskriminuojančios. Taigi, jei 5 dalyje nurodyta nediskriminavimo taisyklė
         būtų apribota tik techninėmis taisyklėmis, 2 dalyje numatyta taisyklė būtų visiškai beprasmė.

      44     Trečia, dėl direktyvos tikslų jos dvidešimt penkta konstatuojamoji dalis, nurodo, kad sistemos operatorius turi veikti „objektyviai,
         skaidriai ir nediskriminaciniu pagrindu“ ir nenumato jokio su techninėmis taisyklėmis susijusio ribojimo.

      45     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad direktyvos 7 straipsnio 5 dalis ne tik apima technines taisykles,
         bet ir taikoma bet kokio pobūdžio diskriminacijai.

      46     Ta pati išvada darytina ir dėl direktyvos 16 straipsnio. Iš tikrųjų jame numatyta nediskriminavimo taisyklė yra bendrojo pobūdžio
         ir turi būti aiškinama atsižvelgiant į tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį, pagal kurią valstybės narės nediskriminuoja
         elektros energijos įmonių jų teisių ir įsipareigojimų atžvilgiu.

      47     Dėl klausimo, kuriuo siekiama sužinoti, ar nagrinėjamos priemonės diskriminuoja pažeisdamos direktyvą, reikia priminti, kad
         jos nuostatos, reikalaujančios, kad, sudarant galimybes naudotis sistema, sistemos operatoriaus ir valstybės veiksmai būtų
         nediskriminuojantys, yra ypatinga bendro lygybės principo išraiška (žr. minėto sprendimo AEM ir AEM Torino 58 punktą; taip pat pagal analogiją, kiek tai susiję su EB sutarties 40 straipsnio 3 dalies antrąja pastraipa (po pakeitimo
         – EB 34 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa), 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija prieš Tarybą, C-280/93, Rink. p. I-4973, 67 punktą ir apsaugos nuo tračiosios valstybės dempingo importo srityje – 2005 m. sausio 27 d.
         Sprendimo EuropeChemi-Con (Deutschland) prieš Tarybą, C‑422/02 P, Rink. p. I–0000, 33 punktą).

      48     Nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, nebent toks vertinimas yra pateisinamas
         objektyviomis priežastimis (žr. minėto sprendimo Vokietija prieš Tarybą 67 punktą).

      49     Pagal nagrinėjamas priemones 2000 m. 1 500 MW iš 3 200 MW galimo elektros energijos tarpvalstybinio perdavimo pajėgumo, t. y.
         47 % turimo pajėgumo, pirmenybės tvarka buvo rezervuota SEP. Vadovaujantis 2000 m. Overgangswet  13 straipsnio 1 dalimi, laikotarpiui nuo 2001 m. iki 2009 m. kovo 31 d. pirmenybės tvarka rezervuotas maksimalus pajėgumas
         NEA yra 750 MW, t. y. 23,4 % turimo pajėgumo. Kaip teigia Eneco NV, ir jai šiuo klausimu neprieštaraujama, Tenne T, taikydama nagrinėjamas priemones, atmetė jos prašymą dėl elektros energijos importo pajėgumo, todėl ji negalėjo vykdyti
         elektros energijos tiekimo, t. y. po rinkos liberalizavimo prisiimto įsipareigojimo savo klientų atžvilgiu. Taigi SEP konkurentai atsidūrė ypač nepalankioje ekonominėje padėtyje, nes, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą, Nyderlanduose konkuruoti elektros energijos tiekimo srityje galima tik su užsienyje pagaminta energija.

      50     Akivaizdu, kad tokia galimybė pirmenybės tvarka naudotis tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo sistema, šiuo atveju
         suteikta SEP, o vėliau – NEA, pagal tokias priemones, kokios nagrinėjamos šioje byloje, sudaro skirtingą vertinimą.

      51     Vis dėlto NEA, kurią iš esmės palaiko Nyderlandų ir Prancūzijos vyriausybės, tvirtina, kad jos situacija nėra panaši į kitų ūkio subjektų
         situaciją. Iš tikrųjų SEP tarptautinio pirkimo sutartis sudarė tuo metu, kai ji buvo aukštos įtampos tinklų ir jungiamųjų tinklų savininkė. Šias sutartis
         ji sudarė įgyvendindama 1989 m. EW grindžiamą bendros ekonominės svarbos uždavinį užtikrinti elektros energijos tiekimą Nyderlanduose
         perpardavimo pagrįstomis kainomis tikslais.

      52     Iki elektros rinkos liberalizavimo Nyderlanduose SEP iš tikrųjų buvo vienintelė įmonė, kuriai buvo leista importuoti elektros energiją ir pavestas bendros ekonominės svarbos
         uždavinys prižiūrėti, kad elektros energija būtų patikimai ir veiksmingai viešai paskirstyta kuo mažesnėmis ir atsižvelgiant
         į bendrąjį interesą pateisinamomis kainomis.

      53     Tačiau po direktyvos perkėlimo liberalizavus rinką SEP prarado importo monopolį. Ši importo rinka buvo atverta ir kitiems konkurentams. Kartu, įsigaliojus 1998 m. EW, SEP daugiau nebebuvo atsakinga už šią užduotį.

      54     Todėl reikia nustatyti, ar skirtingas vertinimas, susijęs SEP, o vėliau NEA galimybe pirmenybės tvarka naudotis tarpvalstybine elektros energijos perdavimo sistema taikant nagrinėjamas priemones, yra
         pateisinamas direktyvos atžvilgiu.

      55     NEA bei iš esmės Nyderlandų ir Norvegijos vyriausybės teigia, kad toks skirtingas vertinimas yra pateisinamas tuo, jog SEP, vykdydama savo uždavinį, buvo įpareigota sudaryti šias ilgalaikes sutartis. Sutartys, kurioms būdingos pastovios aukštos
         sąnaudos ir reliatyviai žema kaina už MW, stipriai neigiamai paveiktų NEA, jeigu ji negalėtų importuoti numatyto elektros energijos kiekio, atsižvelgiant į tarpvalstybinio perdavimo sistemos pakankamo
         pajėgumo nebuvimą. Tai pateisintų tam tikro šios sistemos pajėgumo rezervavimą pirmenybės tvarka NEA.

      56     Šiam argumentui negali būti pritarta.
      57     Siekiant sumažinti tam tikras liberalizavimo pasekmes, direktyva 24 straipsnyje numato galimybę tam tikromis sąlygomis taikyti
         laikiną režimą. Pagal šią nuostatą valstybės narės, kuriose dėl šios direktyvos nuostatų gali būti neįmanoma įgyvendinti iki
         šios direktyvos įsigaliojimo prisiimtų įsipareigojimų ar suteiktų garantijų dėl sistemos darbo, gali prašyti Komisijos leisti
         taikyti, be kita ko, nuo direktyvos IV ir VII skyrių, kuriuose atitinkamai yra direktyvos 7 ir 16 straipsniai, leidžiančias
         nukrypti nuostatas.

      58     Atsižvelgiant į šią konkrečią nuostatą, skirtą ypatingoms situacijoms, susidariusioms dėl iki direktyvos įsigaliojimo buvusių
         teisinių aplinkybių, įvertinti, diskriminacijos buvimas direktyvos 7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio prasme turi būti
         vertinamas neatsižvelgiant į šias ypatingas situacijas.

      59     Pagal direktyvos 24 straipsnį prašymai leisti taikyti leidžiančias nukrypti nuostatas Komisijai pateikiami ne vėliau, kaip
         praėjus vieneriems metams nuo šios direktyvos įsigaliojimo. Pagal tą pačią nuostatą sprendimą priima Komisija, atsižvelgdama,
         be kita ko, į atitinkamos sistemos dydį, sistemos sujungimo mastą ir elektros energijos pramonės struktūrą. Be to, Komisija,
         prieš priimdama sprendimą, apie tokį prašymą turi informuoti valstybes nares, kurios turi galimybę jai pateikti savo poziciją.
         Galiausiai galimų leidžiančių nukrypti nuostatų šio straipsnio prasme galiojimas turi būti apribotas laiko atžvilgiu ir jos
         turi būti susietos su 1 dalyje nurodytų įsipareigojimų ar garantijų pabaiga.

      60     Nyderlandų Karalystė galėjo remtis 24 straipsniu tam, kad tinkamu laiku paprašytų leisti taikyti leidžiančią laikinai nukrypti
         nuo direktyvos 7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio nuostatą SEP naudai, pateikiant prašymą leisti šiai įmonei pirmenybės tvarka suteikti tam tikrą tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo
         pajėgumo dalį. Tačiau ji to nepadarė, nes ji tik pasibaigus nustatytam terminui pateikė prašymą kompensuoti tik dalį finansinių
         nuostolių, kurie SEP turėjo atsirasti dėl tarptautinio pirkimo sutarčių, sudarytų jos ankstesniam viešųjų paslaugų uždaviniui atlikti, įvykdymo
         (žr. 1999 m. liepos 8 d. Komisijos sprendimą 1999/796/EB dėl pagal Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/92/EB dėl elektros
         energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių 24 straipsnį Nyderlandų pateikto prašymo suteikti laikiną režimą (OL L 319, p. 34,
         44 punktas)). Taigi Nyderlandų Karalystė neprašė leisti taikyti nagrinėjamų priemonių, o Komisija negalėjo leisti taikyti
         jos numatytos priemonės, nes apie ją buvo pranešta pasibaigus terminui.

      61     Direktyvos 24 straipsnyje numatyti procedūra, kriterijai ir apribojimai taptų beprasmiai, jeigu valstybei narei būtų leista
         vienašališkai ir nesilaikant minėtos procedūros taikyti skirtingą elektros energijos importuotojų vertinimą dėl priežasčių,
         konkrečiai galinčių pagal direktyvos 24 straipsnį pateisinti nuo direktyvos 7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio leidžiančią
         nukrypti nuostatą.

      62     Iš tikrųjų, viena vertus, skirtingas aiškinimas galėtų pakenkti, pažeidžiant direktyvos tikslą, perėjimui nuo monopolinės
         ir segmentuotos elektros energijos rinkos prie atviros ir konkurencingos rinkos. Taikant nagrinėjamas priemones, naujiems
         ūkio subjektams būtų sunku, ir net kliudoma patekti į rinką, o ankstesnio Nyderlandų monopolininko padėtį būtų galima apsaugoti
         nuo kitų ūkio subjektų konkurencijos, o tai viršija Bendrijos teisės aktų leidėjo direktyvoje numatytas galimybes derinant
         elektros energijos rinkos sukūrimą su pagal ankstesnius teisės aktus prisiimtais įsipareigojimais.

      63     Antra vertus, direktyvos 24 straipsnyje numatyta leidžiančių nukrypti nuostatų sistema yra skirta užtikrinti vienodą ankstesnių
         nacionalinių monopolininkų, esančių panašioje situacijoje kaip ir NEA, vertinimą. Tokiam vienodam vertinimui gali būti pakenkta, jeigu kiekviena valstybė narė, nesilaikydama direktyvos 24 straipsnyje
         numatytos procedūros ir sąlygų, galėtų savo ankstesniam monopolininkui suteikti lengvatų tam, kad būtų užtikrintas iki elektros
         energijos rinkos liberalizavimo jo sudarytų ilgalaikių sutarčių įvykdymas. Tai prieštarautų direktyvos dvyliktoje konstatuojamoje
         dalyje numatytam tikslui, pagal kurį „nepaisant vyraujančios rinkos struktūros, remiantis šios direktyvos nuostatomis, sistema
         turi būti atvira ir padedanti siekti lygiaverčių ekonominių rezultatų valstybėse, tuo pačiu siekiant panašaus rinkų atsivėrimo
         laipsnio bei panašių galimybių naudotis elektros energijos rinkomis“.

      64     Vis dėlto Nyderlandų vyriausybė tvirtina, jog direktyvos 3 straipsnio 3 dalies ir 17 straipsnio 5 dalies nuostatos, kurios
         leidžia tam tikromis aplinkybėmis sistemos operatoriui atsisakyti leisti naudotis sistema, įrodo, kad tam tikros tarpvalstybinio
         elektros energijos perdavimo pajėgumo dalies rezervavimas nebūtinai prieštarauja nediskriminavimo principui. Panašius samprotavimus
         pateikia Suomijos vyriausybė, kuri remiasi direktyvos 8 straipsnio 2 dalimi ir 17 straipsnio 5 dalimi, taip pat ir Norvegijos
         vyriausybė bei Komisija, kurios taip pat remiasi direktyvos pastarąja nuostata ir 3 straipsnio 3 dalimi.

      65     Direktyvos 3 straipsnio 3 dalis tam tikromis aplinkybėmis leidžia valstybėms narėms nukrypti nuo direktyvos 5, 6, 17, 18 ir
         21 straipsnių. Ji nenurodo nei direktyvos 7, nei 16 straipsnių. Todėl negalima ja remtis, siekiant pateisinti nuo direktyvos
         7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio leidžiančią nukrypti nuostatą.

      66     Dėl direktyvos 17 straipsnio 5 dalies ji nurodo, kad sistemos operatorius gali atisakyti leisti naudotis sistema, jeigu jis
         neturi reikiamų pajėgumų, ir kad tokį atsisakymą būtina išsamiai motyvuoti bei pagrįsti. Vis dėlto, atsižvelgiant į šio sprendimo
         56–63 punktuose nurodytus motyvus, galimybė pirmenybės tvarka naudotis sistema, grindžiama iki direktyvos įsigaliojimo sudarytomis
         sutartimis ir suteikta nesilaikant direktyvos 24 straipsnyje numatytos procedūros, negali būti laikoma pateisinama.

      67     Direktyvos 8 straipsnio 2 dalis numato:
      „Nepažeidžiant elektros energijos tiekimo, remiantis sutartiniais įsipareigojimais, tarp jų tais, kurie nustatyti konkurso
         sąlygose, dispečerinis elektros energijos gamybos pajėgumų valdymas ir jungiamųjų linijų naudojimas paremtas objektyviais,
         paskelbtais ir nediskriminuojant taikomais kriterijais, kuriuos gali patvirtinti valstybė narė, garantuojančiais elektros
         energijos vidaus rinkos veikimą. Šiuose kriterijuose atsižvelgiama į ekonominę pirmumo teisę esamų pajėgumų bei gaunamai iš
         jungiamųjų linijų elektros energijai ir į sistemos techninius apribojimus.“

      68     Ši nuostata neriboja tiesiogiai ar netiesiogiai direktyvos 7 straipsnio 5 dalyje ir 16 straipsnyje numatyto nediskriminavimo
         principo apimties. Todėl ja negalima tinkamai remtis.

      69     Šiomis aplinkybėmis negalima pagrįstai remtis direktyvos paskutine konstatuojamąja dalimi, kurią nurodo Komisija ir pagal
         kurią ši direktyva sudaro tik tolesnį liberalizacijos etapą; ir priėmus ją, vis tiek liks kliūčių, trukdančių elektros energijos
         prekybai tarp valstybių narių. Iš tikrųjų, kadangi jos formuluotė labai bendro pobūdžio, ši konstatuojamoji dalis negali pateisinti
         nuo direktyvos 7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio leidžiančių nukrypti nuostatų.

      70     Tas pats pasakytina ir apie direktyvos penktą konstatuojamąją dalį, kuria remiasi NEA ir pagal kurią elektros energijos vidaus rinka turi būti kuriama nuosekliai. Liberalizavimo nuoseklumo pobūdis išplaukia
         iš to, kad rinka turi būti atverta tik stambiems vartotojams – 2000 m., vidutiniams vartotojams – 2002 m. ir galiausiai visiems
         vartotojams – 2004 metais. Be to, šis pobūdis matyti iš pereinamųjų nuostatų ir laikinųjų direktyvos 24 straipsnio nuostatų.
         Vis dėlto penkta konstatuojamoji dalis negali pagrįsti nuo direktyvos 7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio leidžiančių nukrypti
         nuostatų.

      71     Iš šio vertinimo išplaukia, kad galimybė pirmenybės tvarka naudotis tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo pajėgumo
         dalimi, kuri ūkio subjektui buvo suteikta dėl iki direktyvos įsigaliojimo prisiimtų įsipareigojimų, tačiau nesilaikant direktyvos
         24 straipsnyje numatytos procedūros, turi būti laikoma diskriminuojančia direktyvos 7 straipsnio 5 dalies bei 16 straipsnio
         prasme ir todėl prieštaraujančia šiems straipsniams.

      72     Tačiau NEA ir Suomijos vyriausybė pastebi, kad toks ūkio subjektas, kaip antai NEA, turi teisę įvykdyti SEP tarptautinio pirkimo sutartis teisėtų lūkesčių ir teisinio saugumo apsaugos principų pagrindu.

      73     Teisėtų lūkesčių apsaugos principas iš tikrųjų yra vienas pagrindinių Bendrijos teisės principų (žr., be kita ko, 1999 m.
         spalio 14 d. Sprendimo Atlanta prieš Europos bendriją, C-104/97 P, Rink. p. I-6983, 52 punktą ir 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Di Leonardo ir Dilexport, C-37/02 ir C-38/02, Rink. p. I-6945, 70 punktą).

      74     Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką teisėtų lūkesčių apsaugos principu gali remtis kiekvienas ūkio subjektas,
         kuriam institucija suteikė pagrįstų lūkesčių. Tačiau jeigu atsargus ir nuovokus ūkio subjektas gali numatyti, kad Bendrijos
         akto priėmimas gali paveikti jo interesus, jis nebegali remtis šiuo principu priėmus šį aktą (žr.,  be kita ko, minėto sprendimo Atlanta prieš Europos bendriją 52 punktą bei minėto sprendimo Di Leonardo 70 punktą).

      75     Tačiau šiuo atžvilgiu Bendrijos institucijos nesiėmė jokių priemonių ar veiksmų, kurie leistų numatyti, kad 1989 ir 1990 m.
         buvusios teisinės aplinkybės, kuriomis remiantis SEP tarptautinio pirkimo sutartys buvo sudarytos, išliko.

      76     Nors Teisingumo Teismas 1997 m. spalio 23 d. Sprendime Komisija prieš Nyderlandus (C-157/94, Rink. p. I-5699) atmetė Komisijos ieškinį, kuriuo buvo prašoma pripažinti, kad, atsižvelgiant iki direktyvos įsigaliojimo
         susiklosčiusią teisinę situaciją, Nyderlandų teisės aktai, šiuo atveju 1989 m. EW, kuris suteikė SEP išimtines teises importuoti elektros energiją, pažeidžia EB sutarties 37 straipsnį (po pakeitimo – EB 31 straipsnis), jis
         visiškai negarantavo teisės aktų status quo Bendrijos lygiu.

      77     Be to, direktyva yra tik antras elektros energijos liberalizavimo etapas, nes pirmąjį etapą pažymėjo 1990 m. spalio 29 d.
         Tarybos direktyva 90/547/EEB dėl elektros energijos tranzito elektros perdavimo tinklais (OL L 313, p. 30). Pagal šios direktyvos
         pirmą konstatuojamąją dalį Europos Vadovų Taryba viename po kito vykusiuose susitikimuose pripažino vieningos vidaus rinkos
         energetikos srityje būtinybę. Be to, 1989 m. rugsėjo 29 d. pranešime dėl elektros energijos prekybos Bendrijoje plėtros: esminis
         Elektros energijos vidaus rinkos pagrindas (KOM (89) 336 galutinis), kuris buvo pridėtas prie Direktyvos 90/547 projekto,
         Komisija numatė galimybę, kad elektros energijos perdavimo tinklai, rezervuoti nacionaliniams arba regioniniams monopoliams,
         būtų prieinami ir tretiesiems asmenims, ir manė esant reikalinga panaikinti importo arba eksporto monopolius (žr. nurodyto
         pranešimo 2 ir 52 punktus).

      78     Todėl negalima tvirtinti, kad Bendrijos institucijos suteikė SEP pagrįstų lūkesčių dėl elektros importo į Nyderlandus monopolio išlaikymo arba kad bus leidžiama pirmumo teise naudotis tarpvalstybinio
         elektros energijos perdavimo tinklais iki sudarytų tarptautinio pirkimo sutarčių pasibaigimo.

      79     Tiesa, Nyderlandų viešosios institucijos nustatė nacionalinės teisės pagrindą, pagal kurį SEP sudarė tarptautinio pirkimo sutartis, siekdama įvykdyti bendros ekonominės svarbos užduotį, kurios tikslas buvo užtikrinti
         veiksmingą ir patikimą elektros energijos paskirstymą kuo mažesnėmis ir atsižvelgiant į bendrąjį interesą pateisinamomis kainomis.
         Vis dėlto valstybė narė negali susaistyti Bendrijos taip, kad pastaroji negalėtų pradėti ir tęsti liberalizavimo.

      80     Kalbant apie teisinio saugumo apsaugos principą, jis konkrečiai reikalauja, kad teisės aktai, privatiems asmenims sukeliantys
         nepalankių pasekmių, būtų aiškūs, tikslūs ir teisės subjektai numatytų jų taikymą (žr. šiuo klausimu 1987 m. gruodžio 15 d.
         Sprendimą Airija prieš Komisiją, 325/85, Rink. p. 5041; 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo Van Es Douane Agenten, C-143/93, Rink. p. I-431, 27 punktą ir 1996 m. vasario 15 d. Sprendimo Duff ir kt., C-63/93, Rink. p. I-569, 20 punktą).

      81     Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, negalima tikėtis, jog teisės aktai liks visiškai nepakeisti, tačiau galima tik
         ginčyti teisės aktų pakeitimo įgyvendinimo taisykles (žr., kiek tai susiję su teisės aktų pakeitimu, panaikinančių teisę į
         pridėtinės vertės mokesčio atskaitą už tam tikras su nekilnojamu turtu susijusias išlaidas, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
         Gemeente Leusden ir Hoelen Groep, C‑487/01 ir C‑7/02, Rink. p. I–0000, 81 punktą). Be to, teisinio saugumo apsaugos principas nereikalauja nekeisti teisės
         aktų, tačiau reikalauja, kad teisės aktų leidėjas atsižvelgtų į ypatingus ūkio subjektų atvejus ir prireikus numatytų prisitaikymus
         prie naujų teisės normų taikymo.

      82     Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad direktyva įvirtino nuostatas, leidžiančias atsižvelgti į ypatingą ūkio subjekto, koks yra SEP, padėtį liberalizuojant elektros energijos sektorių. Būtent direktyvos 24 straipsnis suteikė valstybėms narėms galimybę prašyti
         leisti taikyti nuo 7 straipsnio 5 dalies ir 16 straipsnio leidžiančias nukrypti nuostatas iki direktyvos įsigaliojimo prisiimtų
         įsipareigojimų ar suteiktų garantijų atžvilgiu. Tačiau Nyderlandų Karalystė nepasinaudojo šia galimybe (žr. Sprendimo 1999/796
         44 punktą).

      83     Komisija tvirtina, kad direktyva neįpareigoja nutraukti tokių sutarčių kaip SEP tarptautinio pirkimo sutartys. Tačiau šios aplinkybės neleidžia pažeisti direktyvos nuostatų, remiantis tuo, kad šis pažeidimas
         yra būtinas šioms sutartims įvykdyti. Be to, tokių sutarčių nutraukimas yra tik netiesioginė ir galima šios direktyvos išdava.
         Beje, direktyva netrukdo tokiam ūkio subjektui, koks yra SEP (nuo 2001 m. – NEA), elektros energiją, kurią jis įsipareigojo nupirkti pagal tarptautinio pirkimo sutartis, parduoti kitose nei Nyderlandai
         šalyse.

      84     Taip pat NEA remiasi 2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1228/2003 dėl prieigos prie tarpvalstybinių
         elektros energijos mainų tinklo sąlygų (OL L 176, p. 1) ir būtent šio reglamento priedo skyriaus „Ilgalaikių sutarčių statusas“
         2 punktu, pagal kurį „turimos ilgalaikės sutartys neįgyja pirmenybės teisės jas pratęsiant“. NEA nuomone, iš šios nuostatos matyti, kad galima laikytis iki šio reglamento įsigaliojusių sutarčių.

      85     Šis argumentas nepakeičia iki šiol pateikto įvertinimo. Iš tikrųjų ši nuostata, kuri dar nebuvo įsigaliojusi pagrindinės bylos
         faktinių aplinkybių metu, visiškai suderinama su šio sprendimo 56–63 punktuose pateiktu direktyvos 7 straipsnio 5 dalies ir
         16 straipsnio išaiškinimu, todėl ji jo nepaneigia. Šiuo atveju ji tik patvirtina, kad pagal direktyvos 24 straipsnį leidžiančios
         nukrypti nuostatos negali viršyti iki direktyvos įsigaliojimo sudarytomis sutartimis prisiimtų įsipareigojimų trukmės.

      86     Šie motyvai neturi įtakos atsakymui į klausimą, kiek tokia įmonė, šiuo atveju NEA, gali nacionalinės teisės pagrindu tikėtis atlyginimo žalos, kurią ji patyrė dėl nacionalinės valdžios institucijų pasirinkimo
         nagrinėjamų priemonių atžvilgiu neprašyti, remiantis direktyvos 24 straipsniu, leisti taikyti leidžiančių nukrypti nuostatų.

      87     Remiantis pirmiau nurodytais motyvais, darytina išvada, kad tokios aplinkybės, kokias nurodė Teisingumo Teismui pastabas pateikusios
         šalys ir kiti suinteresuotieji asmenys, neleidžia tinkamai remtis teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principais.

      88     Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip:
      –       direktyvos 7 straipsnio 5 dalis ir 16 straipsnis ne tik apima technines taisykles, bet ir taikomi bet kokio pobūdžio diskriminacijai,
      –       jie draudžia nacionalines priemones, kurių ėmėsi sistemos operatorius arba sistemos valdymo prižiūrėtojas, arba teisės aktų
         leidėjas ir kurios įmonei suteikia pirmenybės tvarka tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo pajėgumą, jeigu tokios priemonės
         nebuvo leistos pagal direktyvos 24 straipsnyje numatytą procedūrą.

       Dėl pirmojo klausimo
      89     Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 86 straipsnio 2 dalis turi
         būti aiškinama taip, kad ji pateisina tokias priemones, kokios yra nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

      90     Atsižvelgiant antrojo klausimo atsakymą, į pirmąjį klausimą atsakyti nereikia.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      91     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus
         tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija), nusprendžia:
      1.      1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/92/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių
            7 straipsnio 5 dalis ir 16 straipsnis ne tik apima technines taisykles, bet ir taikomi bet kokio pobūdžio diskriminacijai.
      2.      Jie draudžia nacionalines priemones, kurių ėmėsi sistemos operatorius arba sistemos valdymo prižiūrėtojas, arba teisės aktų
            leidėjas ir kurios įmonei suteikia pirmenybės tvarka tarpvalstybinio elektros energijos perdavimo pajėgumą, jeigu tokios priemonės
            nebuvo leistos pagal Direktyvos 96/92 24 straipsnyje numatytą procedūrą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2008 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Hans Eckelkamp ir kiti prieš Belgische Staat.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van beroep te Gent - Belgija.#Laisvas kapitalo judėjimas - EB 56 ir 58 straipsniai - Paveldimo turto mokestis - Nacionalinės teisės aktai dėl mokesčio už nekilnojamojo turto perleidimą apskaičiavimo, pagal kuriuos iš nekilnojamojo turto vertės neleidžiama atskaityti šio turto įkeitimo išlaidų dėl to, kad mirties momentu palikėjo gyvenamoji vieta buvo kitoje valstybėje narėje - Apribojimas - Pateisinimas - Nebuvimas.#Byla C-11/07.

text:
      Byla C-11/07
      Hans Eckelkamp ir kt.
      prieš
      Belgische Staat
      (Hof van beroep te Gent prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas kapitalo judėjimas − EB 56 ir 58 straipsniai – Paveldimo turto mokestis − Nacionalinės teisės aktai dėl mokesčio už nekilnojamojo turto perleidimą apskaičiavimo, pagal
         kuriuos iš nekilnojamojo turto vertės neleidžiama atskaityti šio turto įkeitimo išlaidų dėl to, kad mirties momentu palikėjo
         gyvenamoji vieta buvo kitoje valstybėje narėje − Apribojimas − Pateisinimas − Nebuvimas“

      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos – Nacionalinio teismo kompetencija
      (EB 234 straipsnis)
      2.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos – Akivaizdžiai su byla nesusiję klausimai ir hipotetiniai
            klausimai, užduoti aplinkybėmis, kuriomis naudingas atsakymas yra neįmanomas
      (EB 234 straipsnis)
      3.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Paveldimo turto mokestis
      (EB 56 ir 58 straipsniai)
      1.        Vykstant EB 234 straipsnyje numatytam procesui, grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos
         atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas yra nacionalinio teismo kompetencija. Taigi Teisingumo Teismas
         gali priimti sprendimą dėl Bendrijos teksto išaiškinimo ir galiojimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis faktinėmis
         aplinkybėmis. Taip pat tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas
         į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą, kad galėtų priimti savo sprendimą, bei
         Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai
         pateikiami klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu

      (žr. 27 ir 52 punktus)
      2.        Vykstant EB 234 straipsnyje numatytam procesui atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio
         klausimo galima, tik jeigu yra akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos
         aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi būtinos faktinės ir teisinės
         informacijos, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus.

      (žr. 28 punktą)
      3.        EB 56 straipsnį kartu su 58 straipsniu reikia aiškinti taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius
         šios valstybės narės teritorijoje esančio nekilnojamojo turto paveldimo turto ir perleidžiamo turto mokesčius, kurie nenumato
         galimybės apskaičiuojant šį mokestį atskaityti šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančias skolas, jei palikėjo nuolatinė gyvenamoji
         vieta jo mirties momentu buvo ne šitoje valstybėje narėje, o kitoje valstybėje narėje, nors tokia atskaita leidžiama, jei
         tokio asmens nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu buvo valstybėje, kurioje yra šis nekilnojamasis turtas.

      Iš tiesų, kadangi pagal šiuos teisės aktus kai kurių nekilnojamąjį turtą apsunkinančių skolų atskaita priklauso nuo turto
         palikėjo gyvenamosios vietos mirties momentu, ne rezidentų palikimui nustatoma didesnė mokesčių našta, kuri riboja laisvą
         kapitalo judėjimą.

      Tokio nevienodo vertinimo negalima pagrįsti objektyviu situacijų nepanašumu. Kai pagal nacionalinės teisės aktus asmens, kuris
         mirties momentu buvo rezidentas, įpėdiniai ir asmens, kuris mirties momentu buvo ne rezidentas, įpėdiniai nekilnojamojo turto,
         įgyto paveldint bei esančio atitinkamoje valstybėje narėje, mokesčio atžvilgiu vertinami vienodai, negalima nediskriminuojant
         jų vertinti nevienodai šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančių skolų atskaitos atžvilgiu, nes jie apmokestinami tuo pačiu mokesčiu.
         Vienodai vertindamas šių dviejų kategorijų asmenis paveldimo turto apmokestinimo klausimu, bet ne skolų atskaitos klausimu,
         nacionalinis teisės aktų leidėjas iš tiesų pripažino, kad šių apmokestinimo tvarkos ir sąlygų atžvilgiu tarp jų nėra jokio
         objektyvaus padėties skirtumo, galinčio pateisinti nevienodą vertinimą.

      Be to valstybė narė, kurioje yra paveldimas nekilnojamasis turtas, negali jos teisės aktuose nustatyto laisvo kapitalo judėjimo
         apribojimo pateisinti tuo, kad, nesvarbu, kokia yra jos valia, kita valstybė narė, kaip antai valstybė narė, kurioje palikėjo
         gyvenamoji vieta buvo mirties momentu, gali suteikti mokestinį kreditą, kuriuo iš dalies ar visiškai būtų kompensuota šio
         asmens įpėdinių patirta žala dėl to, kad paveldimo nekilnojamojo turto buvimo valstybėje narėje apskaičiuojant mokestį už
         turto perleidimą neatskaitomos šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančios skolos.

      (žr. 46, 60, 63, 68 ir 71 punktą bei rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. rugsėjo 11 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas − EB 56 ir 58 straipsniai – Paveldimo turto mokestis − Nacionalinės teisės aktai dėl mokesčio už nekilnojamojo turto perleidimą apskaičiavimo, pagal
         kuriuos iš nekilnojamojo turto vertės neleidžiama atskaityti šio turto įkeitimo išlaidų dėl to, kad mirties momentu palikėjo
         gyvenamoji vieta buvo kitoje valstybėje narėje − Apribojimas − Pateisinimas − Nebuvimas“

      Byloje C‑11/07
      dėl 2007 m. sausio 11 d. hof van beroep te Gent (Belgija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. sausio 18 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą byloje

      Hans Eckelkamp,

      Natalie Eckelkamp,
      Monica Eckelkamp,
      Saskia Eckelkamp,
      Thomas Eckelkamp,
      Jessica Eckelkamp,
      Joris Eckelkamp
      prieš
      Belgische Staat,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė B. Fülöp, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. gruodžio 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        H. Eckelkamp, N. Eckelkamp, M. Eckelkamp, S. Eckelkamp, T. Eckelkamp, J. Eckelkamp ir J. Eckelkamp, atstovaujamų advokatų
         B. Coopman ir M. Van Daele,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck, padedamo advokato A. Haelterman,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal, A. Weimar ir R. Troosters,
      susipažinęs su 2008 m. kovo 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 12, 17, 18, 56 ir 58 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Vokietijoje mirusios šios valstybės pilietės H. Eckelkamp įpėdinių ir Viešosios
         finansų, pridėtinės vertės mokesčio administravimo, registrų ir nuosavybės tarnybos (FOD Financiën, Administratie van de BTW,
         registratie en domeinen) dėl šios atsisakymo apskaičiuojant mokestį, mokėtiną už Belgijoje esančio H. Eckelkamp nekilnojamojo
         turto perleidimą, atskaityti su šiuo turtu susijusias skolas tuo pagrindu, kad jos nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu
         buvo ne Belgijoje.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio ((tapo EB sutarties 67 straipsniu)
         (panaikinto Amsterdamo sutartimi)) įgyvendinimo (OL L 178, p. 5) 1 straipsnį:

      „1. Nepažeisdamos toliau pateikiamų nuostatų, valstybės narės panaikina kapitalo judėjimų tarp asmenų, gyvenančių valstybėse
         narėse, apribojimus. Šios direktyvos taikymui palengvinti kapitalo judėjimai skirstomi pagal I priede pateiktą nomenklatūrą.

      2. Pervedimai, susiję su kapitalo judėjimais, atliekami tomis pačiomis valiutų keitimo kurso sąlygomis kaip ir su einamaisiais
         sandoriais susiję mokėjimai. “

      4        Direktyvos 88/361 I priede išvardyti kapitalo judėjimai; jo XI skyrius „Asmeninio kapitalo judėjimams“ apima paveldėjimą ir
         palikimą.

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Belgijoje kompetencija nustatyti paveldimo turto mokesčio tarifą, apmokestinimo bazę, atleidimą nuo šio mokesčio ir mokesčio
         sumažinimo atvejus priskiriama regionų kompetencijai.

      6        Flandrijos regiono Paveldimo turto mokesčio kodekso (toliau – kodeksas) 1 straipsnyje nurodyta:

      „Nustatyti šie mokesčiai:
      1) paveldimo turto mokestis, mokamas nuo viso Belgijos Karalystės gyventojo turto, kuris yra paveldimas, vertės, atskaičius
         skolas;

      2) mokestis už turto perleidimą mirus palikėjui, mokamas nuo paveldimo Belgijos Karalystėje nuolatinės gyvenamosios vietos
         neturinčio asmens Belgijoje esančio nekilnojamojo turto vertės.

      Belgijos Karalystės nuolatiniu gyventoju laikomas asmuo, kuris mirties momentu joje turi nuolatinę gyvenamąją vietą arba joje
         yra sukoncentruotas jo turtas.“

      7        Pagal kodekso 15 straipsnį paveldimo turto mokestis mokėtinas nuo viso mirusio ar pripažinto dingusiu be žinios asmens turto,
         neatsižvelgiant į turto buvimo vietą, atskaičius skolas.

      8        Ne rezidentams skirtas kodekso 18 straipsnis išdėstytas taip:

      „Mokestis už turto perleidimą mirus palikėjui mokėtinas nuo viso mirusio ar pripažinto dingusiu be žinios asmens Belgijoje
         esančio nekilnojamojo turto, neatskaičius skolų.“

      9        Pagal kodekso 29 straipsnį skolos priskiriamos prie įsipareigojimų, tik jeigu jos vis dar egzistavo mirties dieną; tą galima
         įrodinėti visomis akto, kuriuo suteikiamas kreditas ir atsiranda skola, atžvilgiu leistinomis įrodinėjimo priemonėmis.

      10      Kodekso 40 straipsnyje numatyta, kad paveldimo turto mokesčio deklaracijos pateikimo terminas yra penki mėnesiai nuo mirties,
         jeigu asmuo mirė Belgijos Karalystėje, ir šeši mėnesiai, jeigu asmuo mirė kitoje Europos valstybėje.

      11      Pagal kodekso 41 straipsnį:

      „Terminas pateikti paveldimo turto mokesčio deklaraciją gali būti pratęstas Registrų ir nuosavybės generalinio direktoriaus
         sprendimu.

      Per įstatymo ar generalinio direktoriaus pratęstą nustatytą terminą pateikta paveldimo turto mokesčio deklaracija gali būti
         pataisyta iki šio termino pabaigos, nebent suinteresuotasis asmuo šios teisės aiškiai atsisakė teisinius reikalavimus atitinkančiu
         pareiškimu.“

      12      Kodekso 48 straipsnio 1 dalyje pateikta tarifų, taikomų paveldimo turto mokesčiui ir mokesčiui už turto perleidimą mirus palikėjui,
         lentelė. Šio straipsnio 2 dalies ketvirtoji pastraipa išdėstyta taip:

      „Skolos įsipareigojimai ir laidojimo išlaidos išskaičiuojami iš kilnojamojo ir 60a straipsnyje nurodyto turto pirmenybės tvarka,
         nebent deklaraciją pateikęs asmuo įrodo, kad šios skolos buvo specialiai sukurtos siekiant įgyti ar išsaugoti nekilnojamąjį
         turtą.“

      13      Belgijos Karalystė ir Vokietijos Federalinė Respublika nėra sudariusios susitarimo dėl dvigubo apmokestinimo paveldimo turto
         mokesčiu išvengimo.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      14      Apeliantai pagrindinėje byloje yra 2003 m. gruodžio 30 d. Diuseldorfe mirusios Vokietijos pilietės H. Eckelkamp įpėdiniai.

      15      2002 m. lapkričio 13 d. H. Eckelkamp pasirašė dokumentą, kuriuo ji pripažino savo skolą H. Eckelkamp, vienam iš apeliantų
         pagrindinėje byloje. Užtikrindama šią skolą 2003 m. birželio 5 d. notariškai patvirtintu dokumentu ji H. Eckelkamp suteikė
         įgaliojimą įkeisti Knokė‑Heiste (Belgija) esantį nekilnojamąjį turtą.

      16      2004 m. birželio 29 d. apeliantai pagrindinėje byloje per įstatyme nustatytą šešių mėnesių terminą nuo H. Eckelkamp mirties
         Belgijoje pateikė paveldimo turto mokesčio deklaraciją, kurios palikimo aktyvų skyriuje buvo įrašyta, kad šio nekilnojamojo
         turto vertė yra 200 000 eurų. Deklaracijos įsipareigojimų skyriuje buvo įrašas „nieko“.

      17      Iš apeliantų pagrindinėje byloje ir Belgijos vyriausybės pastabų matyti, kad, prieš pateikiant šią deklaraciją, vienas šių
         apeliantų ir kompetentinga nacionalinė valdžios institucija mokesčių srityje susirašinėjo elektroniniais laiškais. Ši mokesčių
         institucija tuo klausimu nurodė, kad pagal taikomus Flandrijos teisės aktus mokestis už turto perleidimą mirus palikėjui mokėtinas
         nuo viso Belgijoje esančio turto, neatskaičius skolų. Kadangi H. Eckelkamp mirties momentu Belgijoje negyveno, apskaičiuojant
         mokestį už turto perleidimą nebuvo galima atskaityti jos skolų.

      18      Pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis už turto perleidimą mirus palikėjai buvo apskaičiuotas 2004 m. birželio 29 d. pateiktos
         deklaracijos pagrindu.

      19      Sumokėję šį mokestį, kas, anot apeliantų pagrindinėje byloje pateiktų pastabų, „neturėjo įtakos jų visoms kitoms teisėms“,
         2004 m. gruodžio 31 d. jie pareiškė ieškinį inter partes Briugės pirmosios instancijos teisme (Rechtbank van eerste aanleg te Brugge) dėl sumokėto mokesčio perskaičiavimo, o būtent, kad perskaičiuojant mokestį būtų atsižvelgta ir į H. Eckelkamp skolas.

      20      2005 m. gegužės 30 d. Sprendimu šis teismas suinteresuotųjų asmenų ieškinį atmetė tuo pagrindu, kad ieškinio pareiškimo momentu
         buvo pasibaigęs kodekse nustatytas terminas atsižvelgti į naujas aplinkybes nustatant mokėtino paveldimo turto mokesčio ar
         mokesčio už turto perleidimą bazę.

      21      Dėl šio sprendimo apeliantai pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pateikė apeliacinį
         skundą tvirtindami, kad atitinkamos mokestį už turto perleidimą mirus palikėjui reglamentuojančios kodekso nuostatos prieštarauja
         Bendrijos teisei. Jie mano, kad šios nuostatos įtvirtina netiesioginę diskriminaciją ir sudaro kliūtis laisvam kapitalo judėjimui.

      22      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Belgijos valstybė rėmėsi tuo, kad buvo pasibaigęs kodekse nustatytas
         terminas atsižvelgti į naujas aplinkybes nustatant paveldimo turto mokesčio ar mokesčio už turto perleidimą mirus palikėjui
         bazę, ir teigė, jog bet kuriuo atveju nebuvo įrodyta, kad H. Eckelkamp mirties momentu būtų egzistavusi ginčijama skola. Suinteresuotosios
         nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu buvo ne Belgijos Karalystėje, todėl iš mokesčio už turto perleidimą bazės nebuvo
         galima atskaityti skolų. EB 58 straipsnis nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti atitinkamų mokesčių teisės nuostatų.

      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, iš 2002 m. lapkričio 13 d. paprastos rašytinės formos sutarties
         ir 2003 m. birželio 5 d. oficialiai patvirtinto akto matyti, kad H. Eckelkamp turėjo 220 000 eurų skolą.

      24      Manydamas, kad pagrindinėje byloje iškilo Bendrijos teisės aiškinimo klausimas, hof van beroep te Gent nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar (EB) 12 straipsnis kartu su 17 ir 18 straipsniais bei (EB) 56 straipsnis kartu su 58 straipsniu draudžia valstybės narės
         nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią paveldint įgyjant nekilnojamąjį turtą, esantį valstybėje narėje (turto buvimo valstybė),
         ši valstybė narė apmokestina turto buvimo valstybėje esantį nekilnojamą turtą, leisdama atskaityti su šiuo turtu susijusias
         skolas (pvz., įgaliojimu įkeisti nekilnojamąjį turtą užtikrintos skolos) tik tuomet, jeigu palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta
         mirties momentu buvo daikto buvimo valstybėje, bet ne tuomet, jeigu palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu buvo
         kitoje valstybėje narėje (gyvenamosios vietos valstybė)?“

       Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
      25      Belgijos vyriausybė mano, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas. Ji tvirtina, kad, viena vertus, prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jokiu būdu negali patenkinti apeliantų pagrindinėje byloje pateikto prašymo,
         nes ieškinys dėl nagrinėjamo mokesčio dėl turto perleidimo perskaičiavimo pareikštas pavėluotai. Pagal Belgijos procesines
         normas terminas, per kurį jie galėjo pakeisti informaciją, kurios pagrindu apskaičiuojamas mokestis už turto perleidimą, buvo
         pasibaigęs jau prieš keletą mėnesių. Todėl atsakyti į pateiktą klausimą ne tik nereikia, bet ir atsakymas aiškiai nėra svarbus
         priimant sprendimą, kurį turi priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      26      Kita vertus, ji mano, kad pagrindinės bylos nagrinėjimo stadijoje pateiktas klausimas yra hipotetinis. Šioje stadijoje prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar nėra atsakęs į pagrindinės bylos išsprendimui lemiamos svarbos turinčius
         klausimus, o būtent, ar tarp skolos ir atitinkamo nekilnojamojo turto buvo akivaizdus su šiuo turtu susietą skolą įrodantis
         ryšys. Šiuo atžvilgiu Belgijos vyriausybė per posėdį pabrėžė, kad šiuo atveju Belgijoje esantis nekilnojamasis turtas nėra
         įkeistas, o tėra H. Eckelkamp prieš mirtį išduotas įgaliojimas broliui įkeisti nekilnojamąjį turtą. Šios vyriausybės teigimu,
         kadangi įgaliojimas įkeisti turtą tėra trečiajai šaliai suteikiama teisė į kažkokio nekilnojamojo turto hipotekos galimą įregistravimą
         ir, kadangi tokia registracija nebuvo atlikta, Teisingumo Teismo praktikos prasme nėra jokios šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančios
         skolos įsipareigojimo. Todėl pateiktas klausimas yra hipotetinis.

      27      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, vykstant EB 234 straipsnyje numatytam procesui, grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų
         ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas yra nacionalinio teismo
         kompetencija. Be to, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į
         konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti prejudicinio sprendimo reikalingumą, kad galėtų priimti savo sprendimą bei Teisingumo
         Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami
         klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu (2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo Keller, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 33 punktas ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lucchini, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 43 punktas).

      28      Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima, tik jeigu yra akivaizdu, kad prašomas
         Bendrijos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė
         arba jeigu Teisingumo Teismas neturi būtinos faktinės ir teisinės informacijos, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus
         (žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 39 punktą; 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Canal Satélite Digital, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 19 punktą ir minėto sprendimo Lucchini 44 punktą).

      29      Pažymėtina, kad taip šiuo atveju nėra.

      30      Iš tiesų Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar pagal Bendrijos teisę nacionaliniai teismai privalo netaikyti tam tikrų
         kodekso nuostatų dėl mokesčio už turto perleidimą mirus palikėjui apskaičiavimo, kurios, apeliantų pagrindinėje byloje nuomone,
         sudaro kliūtis laisvam kapitalo judėjimui. Todėl pateikti klausimai susiję su prašyme priimti prejudicinį sprendimą apibrėžtu
         pagrindinės bylos dalyku, ir atsakymas į šiuos klausimus gali būti naudingas šiam teismui sprendžiant, ar šio kodekso normos
         atitinka Bendrijos teisės normas.

      31      Aišku, Belgijos vyriausybė nesutinka, kad H. Eckelkamp skola broliui ir paveldimas nekilnojamasis turtas yra susiję, iš ko
         aišku, jog šis turtas yra apsunkintas skola, ir pabrėžia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo ieškinio pareiškimo momentu
         buvo pasibaigę atitinkamose Belgijos teisės nuostatose nustatyti terminai, per kuriuos gali būti pateikta nauja informacija,
         kurios pagrindu apskaičiuojamas mokestis už turto perleidimą.

      32      Vis dėlto reikia priminti, kad tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi kompetenciją nustatyti ir vertinti
         nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes bei aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę (žr. 1999 m. gegužės 4 d. Sprendimo Sürül, C‑262/96, Rink. p. I‑2685, 95 punktą). Taigi šis teismas, o ne Teisingumo Teismas, turi nustatyti įgaliojimo įkeisti apimtį
         ir poveikį pagal Belgijos teisę bei jo sukeliamas pasekmes, kiek tai susiję su palikėjo paliktu nekilnojamuoju turtu Belgijoje.

      33      Be to, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, pirma, tas faktas, kad apeliantų pagrindinėje byloje pateiktoje
         deklaracijoje nebuvo paminėta ginčijama skola, buvo pagrįstas kodekso nuostatomis, pagal kurias tokios skolos neįtraukiamos,
         jeigu mirties momentu palikėjas negyveno Belgijoje – būtent šios nuostatos nulėmė tai, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas pateikė prejudicinį klausimą dėl Bendrijos teisės išaiškinimo. Antra, prieš pateikiant ginčijamą paveldimo
         turto mokesčio deklaraciją, kompetentingos valdžios institucijos apeliantus pagrindinėje byloje informavo, kad apskaičiuojant
         mokestį už turto perleidimą mirus palikėjui į H. Eckelkamp skolą negalima atsižvelgti, nes mirties momentu ji negyveno Belgijoje.
         Trečia, kaip matyti iš šio sprendimo 19 punkto, atrodo, kad šią deklaraciją apeliantai pagrindinėje byloje pateikė su sąlyga,
         kad jie išsaugo visas savo teises.

      34      Reikia priminti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dviejų teismų dialogas, kurio pradžia visiškai priklauso nuo
         to, ar nacionalinis teismas nuspręs, kad šis prašymas yra tinkamas ir būtinas (žr. 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo Kempter, C‑2/06, Rink. p. I‑0000, 42 punktą). Nors tiesa, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažino, jog
         įpėdinių deklaracija pasibaigus įstatyme tokios deklaracijos pateikimui numatytam terminui tapo galutine, vis dėlto pateikus
         klausimą bus gautas visapusiškas Bendrijos teisės išaiškinimas, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         laiko galinčiu būti naudingai taikytinu nagrinėjant gautą bylą atsižvelgiant į šią teisę (šiuo klausimu žr. 1982 m. rugsėjo
         16 d. Sprendimo Vlaeminck, 132/81, Rink. p. 2953, 13 ir 14 punktai).

      35      Iš to išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

       Prejudicinis klausimas
      36      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės siekia sužinoti, ar EB 12 straipsnį kartu su
         17 ir 18 straipsniais bei EB 56 straipsnį kartu su 58 straipsniu reikia aiškinti taip, kad jie draudžia valstybės narės teisės
         aktus, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, dėl mokesčio už turto perleidimą ir paveldimo turto mokesčio, mokėtino
         už šioje valstybėje narėje esantį nekilnojamąjį turtą, apskaičiavimo, kuriuose nenumatyta galimybė atskaityti šį nekilnojamąjį
         turtą apsunkinančių skolų, kai palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu buvo ne šio nekilnojamojo turto buvimo,
         o kitoje valstybėje narėje, nors tokia atskaita leistina, jei tokio asmens nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu buvo
         nekilnojamojo turto buvimo valstybėje narėje.

      37      EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia visus kapitalo judėjimo tarp valstybių narių apribojimus (2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
         Federconsumatori ir kt. C‑463/04 ir C‑464/04, Rink. p. I‑0000, 19 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      38      Kadangi EB sutartis neapibrėžia „kapitalo judėjimo“ sąvokos EB 56 straipsnio 1 dalies prasme, Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs,
         kad prie Direktyvos 88/361, net jei ši buvo priimta remiantis EEB sutarties 69 straipsniu ir 70 straipsnio 1 dalimi (vėliau
         EB sutarties 69 ir 70 straipsniai, panaikinti Amsterdamo sutartimi), pridėta „kapitalo judėjimo nomenklatūra“ toliau naudotina
         kaip gairės, atsižvelgiant į tai, kad, kaip nurodyta jos įžangoje, joje pateikiamas sąrašas nėra išsamus (žr. būtent 2006 m.
         vasario 23 d. Sprendimo van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rink. p. I‑1957, 39 punktą ir 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo Fidium Finanz, C‑452/04, Rink. p. I‑9521, 41 punktą, minėto sprendimo Federconsumatori ir kt. 20 punktą ir 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo Jäger, C‑256/06, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).

      39      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas, be kita ko, pažymėjęs, kad palikimas, kuris yra mirusio asmens turto perdavimas vienam arba
         keliems asmenims, arba, kitaip tariant, nuosavybės teisės į įvairų turtą, teisių ir t. t., kurie sudaro paveldimą turtą, perdavimas
         paveldėtojams, patenka į Direktyvos 88/361 I priedo XI skyrių „Asmeninio kapitalo judėjimai“, konstatavo, jog palikimas yra
         kapitalo judėjimas EB 56 straipsnio prasme, išskyrus tuos atvejus, kai jo sudėtinės dalys yra vienoje valstybėje narėje (žr.
         minėto sprendimo Hilten‑van der Heijden 42 punktą, 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Barbier, C‑364/01, Rink. p. I‑15013, 58 punktą, minėto sprendimo van Hilten‑van der Heijden 42 punktą ir minėto sprendimo Jäger 25 punktą).

      40      Tačiau situacija, kai Vokietijoje nuolat gyvenantis asmuo po mirties kitiems Vokietijoje ir Nyderlanduose nuolat gyvenantiems
         asmenims palieka Belgijoje esantį nekilnojamąjį turtą, už kurį apskaičiuojamas mokestis už turto perleidimą, anaiptol nėra
         vien vidaus situacija.

      41      Vadinasi, pagrindinėje byloje nagrinėjamas palikimas yra kapitalo judėjimas EB 56 straipsnio 1 dalies prasme.

      42      Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia apeliantai pagrindinėje byloje ir Europos Bendrijų Komisija, toks nacionalinės
         teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, riboja kapitalo judėjimą.

      43      Šiuo klausimu reikia priminti, kad nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias nustatoma nekilnojamojo turto vertė apskaičiuojant
         mokesčio, mokėtino įgyjant nekilnojamąjį turtą paveldint, sumą, gali ne tik atgrasyti kitoje valstybėje narėje gyvenantį asmenį
         nuo atitinkamoje valstybėje narėje esančio nekilnojamojo turto pirkimo ir nuo tokio turto perleidimo kitam asmeniui, bet ir
         sumažinti kitoje negu minėto turto buvimo valstybėje narėje gyvenančio asmens palikimo vertę (šiuo klausimu žr. nurodyto sprendimo
         Barbier 62 punktą ir sprendimo Jäger 30 punktą).

      44      Be to, kiek tai susiję su palikimu, nusistovėjusioje teismo praktikoje patvirtinama, kad pagal EB 56 straipsnio 1 dalį draudžiamomis
         priemonėmis, kurios sudaro kapitalo judėjimo apribojimus, laikomos tos, kurios sumažina kitos valstybės narės nei ta, kurioje
         yra turtas ir kuri apmokestina palikimą, nuolatinio gyventojo gaunamo palikimo vertę (minėtų sprendimų van Hilten‑van der Heijden 44 punktas ir Jäger 31 punktas).

      45      Šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos tiek, kiek pagal jas palikimas, kurį sudaro Belgijos
         Karalystėje esantis nekilnojamasis turtas, apmokestinamas didesniu turto perleidimo mokesčiu nei paveldimo turto mokestis,
         kuris mokėtinas tuo atveju, jei palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu buvo valstybėje narėje, riboja kapitalo
         judėjimą, sumažindamos palikimo, kurį sudaro toks turtas, vertę.

      46      Kadangi pagal šiuos teisės aktus kai kurių su nekilnojamąjį turtą apsunkinančių skolų atskaita priklauso nuo turto palikėjo
         gyvenamosios vietos mirties momentu, ne rezidentų palikimui nustatoma didesnė mokesčių našta, kuri riboja laisvą kapitalo
         judėjimą.

      47      Šios išvados negali paneigti ir Belgijos vyriausybės argumentas, kad kodeksas nenumato apribojimų, nes apskaičiuojant paveldimo
         turto mokestį ir mokestį už turto perleidimą objektyviai skiriasi rezidentų ir ne rezidentų situacija; todėl logiška, kad
         tik valstybė narė, kurioje gyvena palikėjas, apskaičiuodama paveldimo turto mokestį gali atsižvelgti į visus su palikimu,
         kurį sudaro kilnojamojo ir nekilnojamojo turto pasyvai ir aktyvai, susijusius aspektus. Iš tiesų šios aplinkybės neturi reikšmės
         taikant iš sprendimo 43 ir 44 punktuose minėtos teismų praktikos išplaukiančius kriterijus (taip pat šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Jäger 34 punktą).

      48      Vis dėlto Belgijos vyriausybė tvirtina, kad kitaip nei byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Barbier, pagrindinės bylos aplinkybės skiriasi tuo, kad nėra besąlyginės pareigos perduoti nuosavybės teisę į nagrinėjamą nekilnojamąjį
         turtą ir jog prieš tai nebuvo perduota ekonominė nuosavybė į šį turtą, o šis turtas nebuvo apsunkintas skolomis, nes įgaliojimas
         įkeisti, kuriuo remiasi apeliantai pagrindinėje byloje, šio sprendimo prasme jokiu būdu negali būti laikomas šį nekilnojamąjį
         turtą apsunkinančia skola.

      49      Šiuo klausimu reikia priminti, kad byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Barbier, ginčas buvo kilęs dėl mokesčio, mokėtino už nekilnojamojo turto, esančio valstybėje narėje, įgijimą paveldint ir atsižvelgimą
         apskaičiuojant šio turto vertę į besąlyginę daiktinės teisės turėtojo pareigą perduoti jį trečiajam asmeniui, kuriam šis turtas
         priklausė ekonomiškai. Taigi ši skola buvo tiesiogiai susijusi su paveldimu nekilnojamuoju turtu.

      50       Taip pat dėl EB 49 ir EB 50 straipsnių Teisingumo Teismas nurodė, kad dėl nacionalinių teisės aktų, kurie draudžia ne nuolatiniams
         gyventojams mokesčių srityje atimti profesines išlaidas, tiesiogiai susijusias su veikla, iš kurios gautos atitinkamoje valstybėje
         narėje apmokestinamos pajamos, bet suteikia tokią teisę nuolatiniams gyventojams, kyla grėsmė, kad jie daugiausia neigiamai
         paveiks kitų valstybių narių piliečius, ir todėl jie pažeidžia šiuos straipsnius (šia prasme žr. 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
         Gerritse, C‑234/01, Rink. p. I‑5933, 27 ir 28 punktus).

      51      Per posėdį Teisingumo Teisme apeliantai pagrindinėje byloje ir Komisija tvirtino, kad dėl nagrinėjamo įgaliojimo įkeisti turtą
         egzistavo pakankamas paveldint įgyto nekilnojamojo turto ir atitinkamos skolos ryšys. Tačiau Komisija pripažino, jog jei įgaliojimas
         įkeisti susietas ne su atitinkamu Belgijoje esančiu nekilnojamuoju turtu, bet galbūt ir su kitu nekilnojamuoju turtu, šis
         skolos ir nekilnojamojo turto ryšys gali būti paneigtas.

      52      Vis dėlto iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo teksto matyti, jog šis įgaliojimas įkeisti nekilnojamąjį
         turtą siekiant užtikrinti skolos grąžinimą susietas su šiuo turtu. Vykstant procesui EB 234 straipsnio pagrindu Teisingumo
         Teismas gali priimti sprendimą dėl Bendrijos teksto išaiškinimo ir galiojimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis
         faktinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Dumon ir Froment, C‑235/95, Rink. p. I‑4531, 25 punktą).

      53      Kaip matyti iš šio sprendimo 32 punkto, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, o ne Teisingumo Teismas, privalo
         patikrinti pagrindinėje byloje nagrinėjamo įgaliojimo įkeisti pobūdį ir poveikį pagal Belgijos teisę bei nustatyti, ar iš
         tiesų egzistuoja tiesioginis skolos, kuria remiamasi, ir nekilnojamojo turto, už kurį apskaičiuotas pagrindinėje byloje nagrinėjamas
         mokestis už turto perleidimą, ryšys.

      54      Bet kuriuo atveju reikia priminti, jog tai, kad nekilnojamąjį turtą apsunkinantys įsipareigojimai atskaitomi su sąlyga, jog
         palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu buvo nekilnojamojo turto buvimo valstybėje, riboja laisvą kapitalo
         judėjimą, o tai iš principo draudžia EB 56 straipsnio 1 dalis.

      55      Toliau reikia išnagrinėti, ar toks konstatuotas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas gali būti pateisintas Sutarties nuostatomis.

      56      Šiuo atžvilgiu svarbu priminti, kad pagal Sutarties 58 straipsnio 1 dalies a punktą „56 straipsnio nuostatos nepažeidžia valstybių
         narių teisės <..> taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos
         padėties <...> kapitalo investavimo vietos atžvilgiu“.

      57      Sutarties 58 straipsnio 1 dalies a punktas, kaip nuo pagrindinio laisvo kapitalo judėjimo principo nukrypstanti nuostata,
         turi būti aiškinamas griežtai. Todėl ši nuostata negali būti aiškinama taip, kad kiekvienas mokesčių teisės aktas, kuriame
         daromi skirtumai tarp mokesčių mokėtojų dėl jų gyvenamosios vietos arba dėl valstybės narės, kur jie investuoja savo kapitalą,
         yra automatiškai suderinamas su Sutartimi (žr. minėto sprendimo Jäger 40 punktą).

      58      Iš tikrųjų pačią Sutarties 58 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą riboja Sutarties 58 straipsnio
         3 dalis, kuri numato, kad šio straipsnio 1 dalyje nurodytos nacionalinės teisės nuostatos „neturi sudaryti laisvo kapitalo
         judėjimo ir mokėjimų, kaip nustatyta 56 straipsnyje, savavališko diskriminavimo ar paslėpto apribojimo“ (žr. 2000 m. birželio
         6 d. Sprendimo Verkooijen C‑25/98, Rink. p. I‑4071, 44 punktą, 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 28 punktą ir minėto sprendimo Jäger 41 punktą). Be to tam, kad paveldimo turto mokesčio ir mokesčio už turto perleidimą, mokėtino už Belgijos Karalystėje esantį
         nekilnojamąjį turtą srityje būtų pateisinamas nevienodas asmens, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu buvo
         šioje valstybėje narėje, ir asmens, nuolat gyvenusio kitoje valstybėje narėje, vertinimas, jis neturi viršyti to, kas reikalinga
         nagrinėjamu teisės aktu nustatytam tikslui pasiekti.

      59      Taigi reikia atskirti nevienodą vertinimą, leidžiamą pagal Sutarties 58 straipsnio 1 dalies a punktą, ir to paties straipsnio
         3 dalyje draudžiamą savavališką diskriminaciją. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog tam, kad tokie nacionalinės mokesčių
         teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos apskaičiuojant paveldimo turto mokestį daromas skirtumas
         atskaitant atitinkamoje valstybėje narėje esantį nekilnojamąjį turtą apsunkinančias skolas, atsižvelgiant į tai, ar palikėjo
         nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu buvo šioje ar kitoje valstybėje narėje, galėtų būti laikomi suderinamais su
         Sutarties nuostatomis dėl laisvo kapitalo judėjimo, būtina, jog nevienodas vertinimas būtų susijęs su objektyviai nepanašiomis
         aplinkybėmis arba kad jis būtų pateisinamas privalomu bendrojo intereso pagrindu (žr. minėtų sprendimų Verkooijen 43 punktą; Manninen 29 punktą ir Jäger 43 punktą).

      60      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pripažinti, kad, priešingai nei teigia Belgijos vyriausybė, ir tai buvo priminta sprendimo
         47 punkte, tokio nevienodo vertinimo negalima pagrįsti objektyviu situacijų nepanašumu.

      61      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dar turės patikrinti įgaliojimo įkeisti pobūdį ir poveikį bei
         atsakyti į klausimą, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas įgaliojimas apsunkina paveldimą nekilnojamąjį turtą turtu, kaip,
         atrodytų, išplaukia iš bylos medžiagos, taikant šiuos teisės aktus paveldimo turto mokesčio ir mokesčio už turto perleidimą
         apskaičiavimas yra tiesiogiai susijęs su šio nekilnojamojo turto verte. Tokiu atveju situacijos objektyviai nesiskiria ir
         negalima pateisinti nevienodo mokestinio vertinimo, pasireiškiančio skirtingais paveldimo turto mokesčio ir mokesčio už turto
         perleidimą, mokėtino už Belgijoje esantį nekilnojamąjį turtą, priklausantį šios valstybės narės gyventojui, kurio nuolatinė
         gyvenamoji vieta mirties momentu buvo šioje valstybėje narėje, ir nekilnojamąjį turtą, priklausantį asmeniui, kurio nuolatinė
         gyvenamoji vieta mirties momentu buvo kitoje valstybėje narėje, dydžiais. Vadinasi, H. Eckelkamp turto paveldėtojų situacija
         panaši į bet kurio kito paveldėtojo, kurio palikimą sudaro Belgijoje esantis nekilnojamasis turtas, kurį paliko asmuo, kurio
         nuolatinė gyvenamoji vieta mirties momentu buvo šioje valstybėje, situaciją (taip pat šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Jäger 44 punktą).

      62      Kaip nurodė apeliantai pagrindinėje byloje, pagal Belgijos teisės aktus iš principo ir rezidentų, ir ne rezidentų mirties
         momentu jų įpėdiniai laikomi apmokestinamaisiais asmenimis taikant jiems paveldimo turto mokestį ir (arba) mokestį už turto
         perleidimą už Belgijoje esantį nekilnojamąjį turtą. Tik sprendžiant dėl skolų atskaitos iš ne rezidentų palikimo jie ir rezidentai
         vertinami nevienodai.

      63      Kai pagal nacionalinės teisės aktus asmens, kuris mirties momentu buvo rezidentas, įpėdiniai ir asmens, kuris mirties momentu
         buvo ne rezidentas, įpėdiniai nekilnojamojo turto, įgyto paveldint bei esančio atitinkamoje valstybėje narėje, mokesčio atžvilgiu
         vertinami vienodai, negalima nediskriminuojant jų vertinti nevienodai šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančių skolų atskaitos
         atžvilgiu, nes jie apmokestinami tuo pačiu mokesčiu. Vienodai vertindamas šių dviejų kategorijų asmenis paveldimo turto apmokestinimo
         klausimu, bet ne skolų atskaitos klausimu, nacionalinis teisės aktų leidėjas iš tiesų pripažino, kad šių apmokestinimo tvarkos
         ir sąlygų atžvilgiu tarp jų nėra jokio objektyvaus padėties skirtumo, galinčio pateisinti nevienodą vertinimą (pagal analogiją
         žr. dėl įsisteigimo laisvės 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 20 punktą ir 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Denkavit Internationaal ir Denkavit France, C‑170/05, Rink. p. I‑11949, 35 punktą bei dėl laisvo kapitalo judėjimo ir paveldimo turto mokesčio šios dienos sprendimo
         Arens-Sikken, C‑43/07, Rink. p. I‑0000, 57 punktą).

      64      Todėl galiausiai reikia ištirti, ar iš tokio teisės akto, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kylantis kapitalo judėjimo
         apribojimas gali būti objektyviai pateisinamas privalomu bendrojo intereso pagrindu.

      65      Belgijos vyriausybė teigia, kad pagal Vokietijos teisės aktus, taikomus mirusiojo asmens turtui, skolos, kurias apeliantai
         siekia atskaityti Belgijoje, praktiškai būtų atskaityti du kartus, o tai pagal Teisingumo Teismo praktiką yra vengtina (2005 m.
         gruodžio 13 d. Sprendimas Marks & Spencer, C‑446/03, Rink. p. I‑10837).

      66      Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas praktikoje dėl laisvo kapitalo judėjimo ir paveldimo turto
         mokesčio nurodė, jog iš piliečio negalima atimti galimybės remtis Sutarties nuostatomis tuo pagrindu, jog jis naudojasi kitoje
         nei gyvenamosios vietos valstybėje narėje pagal galiojančias teisės normas teisėtai suteikiamomis mokestinėmis lengvatomis
         (minėto sprendimo Barbier 71 punktas).

      67      Be to, kaip buvo nurodyta 13 punkte, Belgijos Karalystė ir Vokietijos Federacinė Respublika nėra sudariusios susitarimo dėl
         dvigubo apmokestinimo paveldimo turto mokesčiu išvengimo.

      68      Valstybė narė, kurioje yra paveldimas nekilnojamasis turtas, negali jos teisės aktuose nustatyto laisvo kapitalo judėjimo
         apribojimo pateisinti tuo, kad, nesvarbu, kokia yra jos valia, kita valstybė narė, kaip antai valstybė narė, kurioje palikėjo
         gyvenamoji vieta buvo mirties momentu, gali suteikti mokestinį kreditą kuo iš dalies ar visiškai būtų kompensuota šio asmens
         įpėdinių patirta žala dėl to, kad paveldimo nekilnojamojo turto buvimo valstybėje narėje apskaičiuojant mokestį už turto perleidimą
         neatskaitomos šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančios skolos. (taip pat šiuo klausimu žr. tos pačios dienos minėto sprendimo
         Arens‑Sikken 65 punktą).

      69       Iš tiesų viena valstybė narė siekdama išvengti pagal Sutartį jai tenkančių įsipareigojimų laisvo kapitalo judėjimo srityje,
         negali remtis tuo, kad egzistuoja lengvata, kurią vienašališkai suteikia kita valstybė narė, šiuo atveju valstybė narė, kurioje
         atitinkamo asmens mirties metu buvo jo gyvenamoji vieta (šiuo klausimu žr. 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Amurta, C‑379/05, Rink. p. I‑0000, 78 punktą).

      70      Galiausiai, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus
         apskaičiuojant mokestį už turto perleidimą vienareikšmiškai neleidžiama atskaityti nekilnojamąjį turtą apsunkinančių skolų,
         jeigu atitinkamo asmens nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu nebuvo paveldimo turto buvimo valstybėje narėje, neatsižvelgiant
         nei į šias skolas, nei į tai, kad kitoje valstybėje narėje, pavyzdžiui toje, kurioje buvo nuolatinė mirusio asmens gyvenamoji
         vieta, nesuteikiamas mokestinis kreditas.

      71      Todėl į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 56 straipsnį kartu su 58 straipsniu reikia aiškinti taip, kad jie
         draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie aptariami pagrindinėje byloje, reglamentuojančius šios valstybės narės teritorijoje
         esančio nekilnojamojo turto paveldimo turto ir perleidžiamo turto mokesčius, kurie nenumato galimybės apskaičiuojant šį mokestį
         atskaityti šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančias skolas, jei palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu buvo ne
         šitoje valstybėje narėje, o kitoje valstybėje narėje, nors tokia atskaita leidžiama, jei tokio asmens nuolatinė gyvenamoji
         vieta jo mirties momentu buvo valstybėje, kurioje yra šis nekilnojamasis turtas.

      72      Atsižvelgus į tai, kas išdėstyta, į prejudicinį klausimą dėl EB 12, 17 ir 18 straipsnių išaiškinimo atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 straipsnį kartu su 58 straipsniu reikia aiškinti taip, kad jie draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie aptariami
            pagrindinėje byloje, reglamentuojančius šios valstybės narės teritorijoje esančio nekilnojamojo turto paveldimo turto ir perleidžiamo
            turto mokesčius, kurie nenumato galimybės apskaičiuojant šį mokestį atskaityti šį nekilnojamąjį turtą apsunkinančias skolas,
            jei palikėjo nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu buvo ne šitoje valstybėje narėje, o kitoje valstybėje narėje, nors
            tokia atskaita leidžiama, jei tokio asmens nuolatinė gyvenamoji vieta jo mirties momentu buvo valstybėje, kurioje yra šis
            nekilnojamasis turtas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.