1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # J. Knoors prieš Staatssecretaris van Economische Zaken. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nyderlandai. # Byla 115/78.


1998 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # John Deere Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Priimtinumas - Konkurencija. # Byla C-7/95 P.


title: 2011 m. spalio 6 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Bang & Olufsen A/S prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Erdvinio Bendrijos prekių ženklo paraiška - Garsiakalbio vaizdavimas - VRDT atliekamas teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas vienas iš jos apeliacinių tarybų sprendimų, vykdymas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalis (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalis) - Absoliutus atmetimo pagrindas - Žymuo, kurį sudaro tik forma, suteikianti prekei esminę vertę - Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis (dabar - Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis).#Byla T-508/08.

text:
      Byla T‑508/08
      Bang & Olufsen A/S
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Erdvinio Bendrijos prekių ženklo paraiška – Garsiakalbio vaizdavimas – VRDT atliekamas teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas vienas iš jos apeliacinių tarybų sprendimų, vykdymas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalis) – Absoliutus atmetimo pagrindas – Žymuo, kurį sudaro tik forma, suteikianti prekei esminę vertę – Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis)“
      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Ieškinys Sąjungos teisme – Teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas Apeliacinės
            tarybos sprendimas, vykdymas – Naujas apeliacijos nagrinėjimas – Faktų nagrinėjimas savo iniciatyva
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalis, 38 straipsnio 3 dalis, 63 straipsnio 6 dalis ir 74 straipsnio 1 dalis;
            Komisijos reglamento Nr. 216/96 1d straipsnio 1 dalis)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Žymenys, kuriuos sudaro
            tik forma, suteikianti prekei esminę vertę – Išimtis – Skiriamojo požymio įgijimas dėl naudojimo
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b–e punktai ir 3 dalis)
      3.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Žymenys, kuriuos sudaro
            tik forma, suteikianti prekei esminę vertę
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis)
      1.      Bendrasis Teismas negali teikti nurodymų Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) ir prireikus
         Tarnyba turi padaryti išvadas iš Bendrojo Teismo sprendimų rezoliucinės dalies bei motyvų.

      Tokiomis aplinkybėmis iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 216/96, nustatančio Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams
         ir pramoniniam dizainui) apeliacinių tarybų darbo tvarką, 1d straipsnio 1 dalyje, kiek tai susiję su bylos perdavimu Sąjungos
         teismui priėmus sprendimą, nustatyta, kad jeigu, taikant Reglamento dėl Bendrijos prekių ženklo Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalį,
         Sąjungos teismo sprendime, iš dalies ar visiškai panaikinančiame Tarnybos apeliacinės tarybos ar didžiosios tarybos sprendimą,
         numatyta, kad apeliacinės tarybos turi iš naujo išnagrinėti bylą, dėl kurios buvo priimtas minėtas sprendimas, prezidiumas
         sprendžia, ar bylą perduoti sprendimą priėmusiai tarybai arba kitai tarybai, ar Tarnybos didžiajai tarybai.

      Pažymėtina, kad jeigu Bendrasis Teismas, priešingai nei Tarnyba, nuspręstų, kad žymeniui, kurį įregistruoti kaip Bendrijos
         prekių ženklą pateikta paraiška, netaikomas kuris nors iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje numatytų absoliučių atmetimo
         pagrindų, jam panaikinus Tarnybos sprendimą atsisakyti įregistruoti prekių ženklą, Tarnybai, privalančiai padaryti išvadas
         iš Bendrojo Teismo sprendimo rezoliucinės dalies bei motyvų, neišvengiamai tektų iš naujo pradėti apariamo Bendrijos prekių
         ženklo paraiškos nagrinėjimo procedūrą ir atmesti paraišką tuo atveju, jeigu manytų, kad atitinkamam žymeniui taikomas kitas
         minėtoje nuostatoje nurodytas absoliutus atmetimo pagrindas.

      Pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalį nagrinėdama absoliučius atmetimo pagrindus Tarnyba turi savo iniciatyva nagrinėti
         reikšmingus faktus, dėl kurių ji galėtų taikyti absoliutų atmetimo pagrindą. Jei Tarnyba konstatuoja, kad yra absoliutaus
         atmetimo pagrindo taikymą pateisinančių faktų, apie tai ji turi pranešti pareiškėjui ir leisti jam atšaukti ar pataisyti savo
         paraišką arba pateikti savo pastabas pagal Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 3 dalį.

      (žr. 31–34 punktus)
      2.      Žymuo, kuriam taikomas Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies e punktas, negali įgyti skiriamojo
         požymio dėl naudojimo, kaip suprantama pagal to paties reglamento 7 straipsnio 3 dalį, nors pagal šią nuostatą tokią galimybę
         turi žymenys, kuriems taikomi Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte ir 7 straipsnio 1 dalies c ir d punktuose
         numatyti atmetimo pagrindai.

      Todėl jeigu nagrinėjant žymenį pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktą konstatuojama, kad tenkinamas vienas
         iš šioje nuostatoje minimų kriterijų, šio žymens nereikia nagrinėti pagal minėto reglamento 7 straipsnio 3 dalį, nes aišku,
         kad tokiu atveju žymens negalima įregistruoti. Šio poreikio nagrinėti nebuvimas paaiškina suinteresuotumą tuo, kad prieš tai
         žymuo būtų išnagrinėtas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktą tuo atveju, kai gali būti taikomi
         keli iš minėtoje 1 dalyje numatytų absoliučių atmetimo pagrindų, tačiau negalima aiškinti, kad toks poreikio nagrinėti nebuvimas
         reiškia pareigą prieš tai tą patį žymenį išnagrinėti atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktą.

      (žr. 43–44 punktus)
      3.      Pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktį tik iš formos, suteikiančios
         prekei esminę vertę, yra sudarytas erdvinis prekių ženklas, kurį sudaro garsiakalbio forma, sudaryta iš vertikalios „pieštuko“
         formos kolonos, prie kurios iš vienos pusės pritvirtinta ilga stačiakampio formos plokštelė, o „pieštuko“ smaigalys jungiasi
         su plokščiu pagrindu, ir kurį prašoma įregistruoti „Elektriniams ir elektroniniams aparatams ir prietaisams analoginiam, skaitmeniniam
         arba optiniam priėmimui, perdirbimui, reprodukcijai, garso signalų nustatymui ir paskirstymui, garsiakalbiams“ bei „HiFi baldams“,
         priskiriamiems atitinkamai prie Nicos sutarties 9 ir 20 klasių.

      Vartotojui renkantis šios prekės dizainas bus labai svarbus veiksnys, net jeigu vartotojas atsižvelgia ir į kitas prekės savybes.
         Iš tiesų forma yra labai ypatingo dizaino, o šis dizainas yra pagrindinis savininkui priklausančio prekių ženklo strategijos
         elementas ir padidina prekės patrauklumą, t. y. jos vertę.

      Nusprendus, jog forma suteikia prekei esminę vertę, neatmestina, kad kitos prekės savybės, kaip antai techninė kokybė, atitinkamai
         prekei taip pat gali suteikti didelę vertę.

      (žr. 73, 74, 76, 77 punktus)
BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 6 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Erdvinio Bendrijos prekių ženklo paraiška – Garsiakalbio vaizdavimas – VRDT atliekamas teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas vienas iš jos apeliacinių tarybų sprendimų, vykdymas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalis) – Absoliutus atmetimo pagrindas – Žymuo, kurį sudaro tik forma, suteikianti prekei esminę vertę – Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis)“
      Byloje T‑508/08
      Bang & Olufsen A/S, įsteigta Strueryje (Danija), iš pradžių atstovaujama advokato K. Wallberg, vėliau – advokato J. Glaesel,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą D. Botis ir G. Schneider,

      atsakovę,
      dėl ieškinio, pateikto dėl 2008 m. rugsėjo 10 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 497/2005‑1), susijusio
         su paraiška įregistruoti garsiakalbį vaizduojantį erdvinį žymenį kaip Bendrijos prekių ženklą,

      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas L. Truchot, teisėjai M. E. Martins Ribeiro ir H. Kanninen (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė S. Spyropoulos, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Teismo kanceliarijoje 2008 m. lapkričio 24 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Teismo kanceliarijoje 2009 m. balandžio 8 d.,
      įvykus 2011 m. balandžio 7 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2003 m. rugsėjo 17 d. ieškovė Bang & Olufsen A/S pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), kuris pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu
         (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir
         pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra erdvinis žymuo, kuris atrodo taip:

      3        Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d.
         Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 9 ir 20 klasėms ir pagal kiekvieną
         iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:

      –        9 klasė: „Elektriniai ir elektroniniai aparatai ir prietaisai analoginiam, skaitmeniniam arba optiniam garso signalų priėmimui,
         perdirbimui, reprodukcijai, nustatymui ar paskirstymui, garsiakalbiai“,

      –        20 klasė: „HiFi baldai“.
      4        Nusprendęs, kad prašomam įregistruoti prekių ženklui taikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte (dabar –
         Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas) nurodytas atmetimo pagrindas, 2005 m. kovo 1 d. sprendimu ekspertas
         pagal Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 37 straipsnis) atmetė paraišką įregistruoti Bendrijos
         prekių ženklą visoms šio sprendimo 3 punkte išvardytoms prekėms. Iš esmės jis nusprendė, kad prašomas įregistruoti prekių
         ženklas neturi skiriamojo požymio ir pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio
         3 dalis) neįgijo skiriamojo požymio dėl naudojimo.

      5        2005 m. balandžio 27 d. ieškovė pagal Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsnius (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniai)
         dėl eksperto sprendimo pateikė apeliaciją VRDT.

      6        2005 m. rugsėjo 22 d. sprendimu VRDT pirmoji apeliacinė taryba apeliaciją atmetė remdamasi tuo, kad pagal Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies b punktą draudžiama įregistruoti nagrinėjamą žymenį, nes jis neturi jam būdingo skiriamojo požymio.
         Apeliacinė taryba konstatavo, kad nors prekės forma, kuri sudaro prašomą įregistruoti prekių ženklą ir kuri iš esmės sukurta
         vadovaujantis estetiniais reikalavimais, yra neįprasto pobūdžio, ieškovė neįrodė, kad ši forma turi skiriamąjį požymį ir dėl
         to, tikslinių vartotojų suvokimu, atlieka prekių ženklo funkciją.

      7        2005 m. gruodžio 29 d. ieškovė Teismo kanceliarijoje pateikė ieškinį, kuris buvo įregistruotas numeriu T‑460/05 ir kuriame
         prašė panaikinti minėtą sprendimą. Ieškinys buvo grindžiamas dviem pagrindais, atitinkamai susijusiais su Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies b punkto ir 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu. Ieškovė, be kita ko, pabrėžė, kad Apeliacinė taryba nenagrinėjo
         jos paraiškos pagal minėto reglamento 7 straipsnio 3 dalį.

      8        2006 m. vasario 24 d. sprendimu Apeliacinė taryba ištaisė 2005 m. rugsėjo 22 d. sprendimą. Ji nurodė, kad padarė akivaizdžią
         klaidą, nes neišnagrinėjo paraiškos įregistruoti pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį. Ji manė, kad tokia klaida
         patenka į 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą Nr. 40/94 (OL L 303,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 53 taisyklės taikymo sritį, ir išnagrinėjo šią paraišką
         taikydama minėtą taisyklę. Atitinkamai Apeliacinė taryba ištaisė savo 2005 m. rugsėjo 22 d. sprendimą nurodydama, kad paraiška
         įregistruoti atmesta ir pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį remiantis tuo, kad ieškovės pateiktų įrodymų nepakako
         įrodyti, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas dėl naudojimo įgijo skiriamąjį požymį.

      9        2006 m. gegužės 3 d. ieškovė Teismo kanceliarijoje pateikė pastabas dėl klaidų ištaisymo.

      10      2007 m. spalio 10 d. Sprendimu Bang & Olufsen prieš VRDT (Garsiakalbio forma) (T‑460/05, Rink. p. II‑4207) Teismas patenkino ieškovės ieškinį remdamasis ieškinio pagrindu dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies b punkto pažeidimo.

      11      Pirmiausia Teismas priminė kiekvienos bylos šalies argumentus ir šiuo atžvilgiu savo sprendimo 24 punkte nurodė, kad VRDT
         nebuvo tikra, jog Apeliacinės tarybos nuomonė teisinga, todėl prašė Teismo nustatyti, ar forma, kuri sukurta iš esmės vadovaujantis
         estetiniais reikalavimais, tačiau nesuteikia prekei esminės vertės, kaip numatyta Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         e punkto iii papunktyje (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis), ir kuri labai skiriasi
         nuo prekyboje bendrai naudojamos formos, gali atlikti prekių ženklo funkciją.

      12      Be to, pateikdamas vertinimą, Teismas sprendimo 40–45 punktuose nurodė:

      „40      Visų minėtų pateikimo elementų, kurie sudaro prašomą įregistruoti prekių ženklą, išnagrinėjimas leidžia daryti išvadą, kad
         prekių ženklo forma yra iš tiesų ypatinga ir neturi būti laikoma visiškai įprasta. Garsiakalbio korpusą sudaro kūgis, panašus
         į pieštuką arba vargonų vamzdelį, kurio smailioji dalis jungiasi su kvadrato formos pagrindu. Be to, ilga, stačiakampio formos
         plokštelė yra pritvirtinta iš vienos kūgio pusės ir padidina įspūdį, kad visas svoris tenka smaigaliui, kuris vos liečia kvadrato
         formos pagrindą. Taip sukuriamas išskirtinis ir lengvai įsimenamas dizainas.

      41      Visos šios savybės prašomą įregistruoti prekių ženklą daro nepanašų į įprastines prekių, patenkančių į tą pačią kategoriją,
         bendrai prekyboje sutinkamas formas, kurioms paprastai būdingos tiesios linijos ir statūs kampai. Šiuo atveju, be kita ko,
         [2005 m. rugsėjo 22 d. sprendimo] 14 punkte pasakyta, kad „prašomas įregistruoti prekių ženklas neabejotinai išsiskiria tam
         tikrais aspektais“. Toliau patikslinama:

      „<...> palyginti su įprastu garsiakalbiu, jis itin aukštas ir siauras. Be to, centrinę garsiakalbio dalį sudaro vamzdelis,
         kuris jungiasi su apverstu kūgiu, o tai yra neįprasta. Kūgio viršūnė yra pritvirtinta prie kvadrato formos pagrindo.“

      42      Todėl reikia konstatuoti, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas ryškiai skiriasi nuo sektoriaus įpročių. Iš tikrųjų jo
         pakankamai specifiniai ir laisvai pasirinkti požymiai gali pritraukti paprasto vartotojo dėmesį ir sudominti jį ieškovės prekės
         forma. Taigi tai nėra viena iš įprastų atitinkamo sektoriaus prekių formų arba paprastas jų variantas; atvirkščiai, tai yra
         ypatinga forma, kuri, atsižvelgiant ir į estetinį visumos rezultatą, gali pritraukti suinteresuotosios visuomenės dėmesį ir
         leisti jai atskirti paraiškoje įregistruoti nurodytas prekes nuo kitokios komercinės kilmės prekių <...>

      43      Net jeigu išskirtinės ar savitos savybės nėra registracijos sąlyga sine qua non, vis dėlto jų buvimas gali suteikti reikiamą išskirtinumo laipsnį prekių ženklui, kuris šiaip jo neturėtų.

      44      Kalbant apie Apeliacinės tarybos argumentaciją, pagal kurią prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaranti prekės forma negali
         atlikti prekių ženklo funkcijos atitinkamų vartotojų atžvilgiu dėl to, kad prekių ženklas yra sukurtas iš esmės vadovaujantis
         estetiniais reikalavimais <...>, pakanka konstatuoti, jog kadangi atitinkama visuomenė suvokia žymenį kaip prekės ar paslaugos
         komercinės kilmės nuorodą, aplinkybė, kad šis žymuo atlieka vienu metu kitą nei komercinės kilmės nuorodos funkciją ar jos
         neatlieka, yra nesvarbi jos skiriamojo požymio atžvilgiu <...>

      45      Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus paaiškinimus, reikia daryti išvadą, kad manydama, jog prašomas įregistruoti prekių
         ženklas neturi skiriamojo požymio, Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą, iš kurio
         išplaukia, jog minimalaus skiriamojo požymio užtenka, kad nebūtų taikomas šiame straipsnyje apibrėžtas atmetimo pagrindas
         <...>“

      13      2007 m. lapkričio 19 d. sprendimu VRDT apeliacinių tarybų prezidiumas bylą vėl paskyrė nagrinėti Pirmajai apeliacinei tarybai.

      14      2008 m. vasario 26 d. ir balandžio 22 d. pranešimais Apeliacinė taryba pasiūlė ieškovei pateikti pastabas dėl Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio taikymo ir nurodė, kad paraiškoje nurodyta forma gali būti laikoma žymeniu, kurį
         sudaro tik forma, suteikianti prekei esminę vertę.

      15      2008 m. kovo 31 d. ir gegužės 28 d. laiškuose ieškovė pateikė pastabas, kuriose nurodė, kad, Teismui grąžinus bylą iš naujo
         nagrinėti Apeliacinei tarybai, ši neturi kompetencijos nagrinėti naujų absoliučių atmetimo pagrindų. Be to, jos nuomone, Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis taikomas tik tuo atveju, kai prekės forma išimtinai apibrėžia jos vertę,
         o ne kai ji iš esmės suprantama kaip nurodanti kilmę ar paprasčiausiai kaip viena iš daugelio savybių, galinčių daryti įtaką
         vartotojo pasirinkimui.

      16      2008 m. rugsėjo 10 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba panaikino 2005 m. kovo 1 d.
         eksperto sprendimą tiek, kiek jame padaryta išvada, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, kaip
         suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Viena vertus, ji nusprendė, kad turi kompetenciją nagrinėti
         aptariamo žymens registracijos paraišką remdamasi ir kitais absoliučiais atmetimo pagrindais, o ne tik numatytuoju Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte, ir, kita vertus, minėtą paraišką atmetė, nes manė, kad nagrinėjamą žymenį sudaro
         tik forma, suteikianti prekei esminę vertę, kaip suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktį.

       Šalių reikalavimai ir procesas
      17      Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 punktą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      18      VRDT Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      19      2011 m. balandžio 7 d. vykusiame teismo posėdyje ieškovė pateikė trijose bylose priimtus VRDT sprendimus. Du iš jų jau buvo
         paminėti ieškinyje ir yra susiję su paraiškomis įregistruoti erdvinius žymenis kaip Bendrijos prekių ženklus. Ieškovė nurodė,
         kad norėtų remtis šiais sprendimas grįsdama savo argumentus. Taip pat ji pateikė instituto atliktos Bendrijos prekių ženklų
         teisės studijos ištrauką. Per teismo posėdį VRDT buvo pasiteirauta dėl šių dokumentų pateikimo ir ji nurodė, kad neprieštarauja
         jų įtraukimui į bylos medžiagą.

       Dėl teisės
      20      Pirmiausia pabrėžtina, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 19 punkte, pirmą kartą Teisme ieškovės pateiktoje instituto studijos
         ištraukoje nurodyti instituto pasiūlymai dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio pakeitimo ateityje.
         Nėra reikalo spręsti dėl šio dokumento priimtinumo. Užtenka konstatuoti, kad šiai bylai jis visiškai nereikšmingas.

      21      Be to, VRDT tvirtino, kad ieškinio A 4 priedas – trečiojo asmens pateikta teisinė nuomonė dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies e punkto iii papunkčio taikymo šioje procedūroje – nepriimtinas, nes jis nebuvo pateiktas Apeliacinėje taryboje.

      22      Į šį dokumentą, pirmą kartą pateiktą Bendrajame Teisme, negalima atsižvelgti. Ieškinys Bendrajame Teisme susijęs su VRDT apeliacinių
         tarybų sprendimų teisėtumo priežiūra, kaip numatyta Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnyje (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnis),
         todėl Bendrojo Teismo kompetencija nėra iš naujo išnagrinėti faktines aplinkybes pagal pirmą kartą jam pateiktus dokumentus.
         Todėl minėtą dokumentą, nenagrinėjant jo įrodomosios galios, reikia atmesti (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 24 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Sadas prieš VRDT – LTJ Diffusion (ARTHUR IR FELICIE), T‑346/04, Rink. p. II‑4891, 19 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      23      Ieškinyje ieškovė nurodo du ieškinio pagrindus, atitinkamai susijusius su Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalies (dabar –
         Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalis) pažeidimu ir 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio pažeidimu.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalies pažeidimu
       Šalių argumentai
      24      Ieškovė teigia, kad 2005 m. kovo 1 d. eksperto sprendime, 2005 m. rugsėjo 22 d. Apeliacinės tarybos sprendime ir šio sprendimo
         10 punkte minėtame Sprendime Garsiakalbio forma jau buvo nuspręsta, kad prašomam įregistruoti prekių ženklui netaikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto
         iii papunktis. Šiuo klausimu ji, be kita ko, mano, kad minėtame sprendime Teismas konstatavo, kad estetiniai reikalavimai
         nebuvo prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamasis požymis. Ieškovė taip pat tvirtina, kad vykstant procesui, pasibaigusiam
         Sprendimo Garsiakalbio forma priėmimu, VRDT aiškiai laikėsi pozicijos, kad nagrinėjamą žymenį sudaro forma, kuri sukurta iš esmės vadovaujantis estetiniais
         reikalavimais, tačiau nesuteikia prekei esminės vertės, kaip suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto
         iii papunktį. Taigi Apeliacinė taryba negalėjo atlikti naujos analizės atsižvelgdama į šią nuostatą. Be to, ieškovė tvirtina,
         kad VRDT jau yra leidusi kaip Bendrijos prekių ženklus įregistruoti tam tikro dizaino erdvinius žymenis.

      25      Papildomai, jeigu būtų nuspręsta, kad nei VRDT, nei Teismas dar nėra pateikę nuomonės dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies e punkto iii papunkčio taikymo šioje byloje, ieškovė mano, kad Apeliacinė taryba turėjo įvykdyti šio sprendimo 10 punkte
         minėtą Sprendimą Garsiakalbio forma, t. y. tik įregistruoti prašomą prekių ženklą, ir neturėjo galimybės iškelti kito absoliutaus atmetimo pagrindo. Nėra jokios
         teisės nuostatos, kurioje būtų numatyta, kad tokiu atveju, kaip antai šioje byloje, Apeliacinė taryba, remdamasi naujais absoliučiais
         atmetimo pagrindais, galėtų iš naujo nagrinėti prekių ženklo registracijos paraišką. Be to, toks nagrinėjimas neįmanomas ir
         pagal teismų praktiką, o ginčijamame sprendime nurodyta teismų praktika nesusijusi su Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalies
         taikymu. Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktyje numatytu absoliučiu atmetimo pagrindu reikėjo
         remtis nuo procedūros pradžios, kaip ir visų kitų absoliučių atmetimo pagrindų atveju. Grįsdama savo argumentus ieškovė taip
         pat remiasi 1996 m. vasario 5 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 216/96, nustatančio VRDT apeliacinių tarybų darbo tvarką (OL L 28,
         p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 221), iš dalies pakeisto 2004 m. gruodžio 6 d. Komisijos
         reglamentu Nr. 2082/2004 (OL L 360, p. 8), 1d straipsnio 1 dalimi.

      26      Pagaliau remdamasi 2002 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimu Philips (C‑299/99, Rink. p. I‑5475) ir 2003 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimu Linde ir kt. (C‑53/01–C‑55/01, Rink. p. I‑3161) ieškovė taip pat nurodo, kad, atsižvelgiant į tai, jog Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies e punkto iii papunktyje numatytas pagrindas yra preliminari kliūtis, galinti drausti įregistruoti žymenį, ir kad
         juo nebuvo remtasi prieš nagrinėjant to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatytą pagrindą, kiek tai susiję
         su paraiška įregistruoti prekių ženklą, jis nebegali būti nagrinėjamas ir juo negalima remtis ginčijant tokią registracijos
         paraišką.

      27      VRDT ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      28      Visų pirma pažymėtina, kad nei ekspertas (2005 m. kovo 1 d. sprendime), nei Apeliacinė taryba (2005 m. rugsėjo 22 d. sprendime)
         nepateikė nuomonės dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio taikymo prašomam įregistruoti prekių
         ženklui. Be to, šio sprendimo 10 punkte minėtame Sprendime Garsiakalbio forma, būtent jo 40–45 punktuose, Teismas sprendė tik nagrinėjamo žymens skiriamojo požymio pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies b punktą klausimą. Teismas nepriėmė sprendimo dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio
         taikymo minėtam žymeniui.

      29      Todėl ieškovės argumentas, kad Apeliacinė taryba negalėjo nagrinėti prašomo įregistruoti prekių ženklo atsižvelgdama į šią
         nuostatą, nes minėtame teismo sprendime jau išspręstas klausimas dėl šios nuostatos taikymo minėtam prekių ženklui, nepagrįstas.

      30      Primintina, kad kai Europos Sąjungos teismas nagrinėja jam pateiktą ieškinį dėl VRDT apeliacinės tarybos sprendimo, VRDT pagal
         EB 233 straipsnį ir Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalį privalo imtis būtinų priemonių galimam Sąjungos teismo sprendimui
         panaikinti minėtą sprendimą vykdyti.

      31      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Teismas negali teikti nurodymų VRDT; prireikus VRDT turi padaryti išvadas iš Teismo sprendimų
         rezoliucinės dalies bei motyvų (2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld prieš VRDT (Giroform), T‑331/99, Rink. p. II‑433, 33 punktas ir 2007 m. birželio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo IVG Immobilien prieš VRDT (I), T‑441/05, Rink. p. II‑1937, 13 punktas).

      32      Šiuo atžvilgiu iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 216/96 1d straipsnio 1 dalyje, kiek tai susiję su bylos perdavimu Sąjungos
         teismui priėmus sprendimą, numatyta, kad jeigu, taikant Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalį, Sąjungos teismo sprendime,
         iš dalies ar visiškai panaikinančiame VRDT apeliacinės tarybos ar didžiosios tarybos sprendimą, numatyta, kad apeliacinės
         tarybos turi iš naujo išnagrinėti bylą, dėl kurios buvo priimtas minėtas sprendimas, prezidiumas sprendžia, ar bylą perduoti
         sprendimą priėmusiai tarybai arba kitai tarybai, ar VRDT didžiajai tarybai.

      33      Šiuo atžvilgiu, jeigu Teismas, priešingai nei VRDT, nuspręstų, kad žymeniui, kurį įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą
         pateikta paraiška, netaikomas kuris nors iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje numatytų absoliučių atmetimo pagrindų,
         jam panaikinus VRDT sprendimą atsisakyti minėtą prekių ženklą įregistruoti, VRDT, privalančiai padaryti išvadas iš Teismo
         sprendimo rezoliucinės dalies bei motyvų, neišvengiamai tektų iš naujo pradėti apariamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos
         nagrinėjimo procedūrą ir atmesti paraišką tuo atveju, jeigu manytų, kad atitinkamam žymeniui taikomas minėtoje nuostatoje
         nurodytas kitas absoliutus atmetimo pagrindas (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Ekabe International prieš VRDT – Ebro Puleva (OMEGA3), T‑28/05, Rink. p. II‑4307, 50 punktą).

      34      Pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalis) nagrinėdama absoliučius
         atmetimo pagrindus VRDT turi savo iniciatyva nagrinėti tinkamus faktus, dėl kurių gali būti taikomas absoliutus atmetimo pagrindas.
         Jei VRDT konstatuoja, kad yra absoliutaus atmetimo pagrindo taikymą pateisinančių faktų, apie tai ji turi pranešti pareiškėjui
         ir leisti jam atšaukti ar pataisyti savo paraišką arba pateikti savo pastabas pagal Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 3 dalį
         (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 37 straipsnio 3 dalis) (2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Develey prieš VRDT (Plastikinio butelio forma), T‑129/04, Rink. p. II‑811, 16 ir 17 punktai ir 2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hartmann prieš VRDT (E), T‑302/06, neskelbiamo Rinkinyje, 42 punktas).

      35      Reikia pridurti, kad pagal gerai nusistovėjusią teismų praktiką žymuo negali būti registruojamas kaip Bendrijos prekių ženklas,
         jeigu yra bent vienas iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje išvardytų absoliučių atmetimo pagrindų (žr. 2002 m. rugsėjo
         19 d. Teisingumo Teismo sprendimo DKV prieš VRDT, C‑104/00 P, Rink. p. I‑7561, 29 punktą ir 2007 m. lapkričio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo RheinfelsQuellen H. Hövelmann prieš VRDT (VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN), T‑28/06, Rink. p. II‑4413, 43 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      36      Nagrinėjamu atveju šio sprendimo 10 punkte minėtu Sprendimu Garsiakalbio forma Teismas panaikino 2005 m. rugsėjo 22 d. sprendimą dėl šio sprendimo 12 punkte nurodytų priežasčių. Remdamasi iš šio sprendimo
         padarytomis išvadomis, ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 punkte Apeliacinė taryba panaikino 2005 m. kovo 1 d. eksperto
         sprendimą tiek, kiek jame ekspertas padarė išvadą, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, kaip
         suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

      37      Be to, manydama, jog yra rizika, kad pateiktai prekių ženklo registracijos paraiškai gali būti taikomas kitas Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalyje nurodytas absoliutus atmetimo pagrindas, šią paraišką Apeliacinė taryba teisėtai nagrinėjo iš naujo.

      38      Tačiau ieškovė teigia, kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčiu grindžiamas absoliutus atmetimo
         pagrindas nebegalėjo būti taikomas VRDT nagrinėjant iš naujo, nes, jos teigimu, šis pagrindas turėjo būti nagrinėjamas nuo
         procedūros pradžios, prieš nagrinėjant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytą pagrindą.

      39      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje išvardyti įvairūs absoliutūs atmetimo pagrindai,
         kuriais galima remtis siekiant, kad prašomas prekių ženklas nebūtų įregistruotas, tačiau nenurodyta tvarka, kurios laikantis
         šiuos pagrindus reikėtų nagrinėti.

      40      Be to, priešingai, nei teigia ieškovė, iš šio sprendimo 26 punkte minėtų sprendimų Philips ir Linde ir kt. nematyti, kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktyje numatytą absoliutų atmetimo pagrindą reikia
         nagrinėti pirmiau nei to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytą pagrindą.

      41      Šio sprendimo 26 punkte minėtame Sprendime Linde ir kt. (67 punktas) Teisingumo Teismas, be kita ko, pabrėžė, kad iš 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB
         valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 17 sk., 1 t., p. 92) 3 straipsnio 1 dalies (nuostata iš esmės atitinka Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalį) aiškiai
         matyti, kad kiekvienas iš šioje nuostatoje numatytų atsisakymo registruoti pagrindų yra individualus ir turi būti nagrinėjamas
         atskirai.

      42      Šio sprendimo 26 punkte minėtuose sprendimuose Philips ir Linde ir kt. Teisingumo Teismas nusprendė, kad remiantis tuo, jog Direktyvos 89/104 3 straipsnio 1 dalies e punktas yra išankstinė kliūtis,
         galinti uždrausti įregistruoti žymenį, kurį sudaro tik prekės forma, tuo atveju, kai tenkinamas bent vienas iš minėtoje nuostatoje
         nurodytų kriterijų, toks žymuo negali būti įregistruotas kaip prekių ženklas (minėto Sprendimo Linde ir kt. 44 punktas). Taip pat jis pridūrė, kad toks žymuo negali įgyti skiriamojo požymio dėl naudojimo, kaip suprantama pagal šios
         nuostatos 3 dalį (šio sprendimo 26 punkte minėtų sprendimų Philips 74–76 punktai ir Linde ir kt. 44 punktas).

      43      Kadangi Direktyvos 89/104 3 straipsnio 1 dalies e punktas ir 3 straipsnio 3 dalis iš esmės atitinka Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies e punktą ir 7 straipsnio 3 dalį, iš šio sprendimo 26 punkte minėtų sprendimų Philips ir Linde ir kt. išplaukia, kad tuo atveju, kai žymeniui taikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktas, jis negali įgyti skiriamojo
         požymio dėl naudojimo, kaip suprantama pagal to paties reglamento 7 straipsnio 3 dalį, nors pagal šią nuostatą tokią galimybę
         turi žymenys, kuriems taikomi Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte ir 7 straipsnio 1 dalies c ir d punktuose
         (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c ir d punktai) numatyti atmetimo pagrindai.

      44      Todėl jeigu nagrinėjant žymenį pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktą konstatuojama, kad tenkinamas vienas
         iš šioje nuostatoje minimų kriterijų, šio žymens nereikia nagrinėti pagal minėto reglamento 7 straipsnio 3 dalį, nes aišku,
         kad tokiu atveju žymens negalima įregistruoti (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Benetton Group, C‑371/06, Rink. p. I‑7709, 26 punktą). Šio poreikio nagrinėti nebuvimas paaiškina suinteresuotumą tuo, kad prieš tai žymuo
         būtų išnagrinėtas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktą tuo atveju, kai gali būti taikomi keli
         iš minėtoje 1 dalyje numatytų absoliučių atmetimo pagrindų, tačiau negalima aiškinti, kad toks poreikio nagrinėti nebuvimas
         reiškia pareigą prieš tai tą patį žymenį išnagrinėti atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktą.

      45      Tačiau šiuo atveju nagrinėjamoje byloje nesprendžiamas klausimas, ar nagrinėjama garsiakalbio forma galėtų įgyti skiriamąjį
         požymį dėl naudojimo, nors šiuo klausimu buvo diskutuojama priimant 2005 m. rugsėjo 22 d. sprendimą ir byloje, kurioje priimtas
         šio sprendimo 10 punkte minėtas Sprendimas Garsiakalbio forma, kai buvo nagrinėjamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto taikymas.

      46      Šiomis aplinkybėmis nėra jokios priežasties, dėl kurios Apeliacinė taryba negalėtų nagrinėti Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies e punkto iii papunktyje numatyto pagrindo, kai buvo išnagrinėtas minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkte
         numatytas pagrindas, nes taip naujai nagrinėjant nesprendžiamas klausimas, ar aptariama garsiakalbio forma gali įgyti skiriamąjį
         požymį dėl naudojimo.

      47      Todėl nagrinėjamu atveju nustačiusi, kad gali būti taikomas naujas absoliutus atmetimo pagrindas ir išnagrinėjusi žymenį pagal
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktyje nurodytą pagrindą, Apeliacinė taryba nepadarė jokios teisės
         klaidos.

      48      Dėl ieškovės argumento, kad VRDT jau yra leidusi kaip Bendrijos prekių ženklus įregistruoti tam tikro dizaino erdvinius žymenis,
         kaip nurodyta šio sprendimo 19 punkte, ieškovė pateikė VRDT priimtus sprendimus, tačiau jos argumentui negalima pritarti.

      49      Primintina, kad pagal Reglamentą Nr. 40/94 apeliacinių tarybų priimami sprendimai dėl žymens registravimo kaip Bendrijos prekių
         ženklo priskiriami ribotai kompetencijai, o ne diskrecijai. Todėl, ar žymuo gali būti įregistruotas kaip Bendrijos prekių
         ženklas, turi būti vertinama remiantis tik šiuo reglamentu bei Sąjungos teismo pateiktu jo išaiškinimu, o ne ankstesne VRDT
         praktika (žr. 2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Reber prieš VRDT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Rink. p. II‑1927, 45 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      50      Dėl argumento, kad VRDT, Teismui nagrinėjant bylą, kurioje priimtas šio sprendimo 10 punkte minėtas Sprendimas Garsiakalbio forma, jau pripažino, kad aptariamu atveju nagrinėjamas žymuo negali patekti į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto
         iii papunkčio taikymo sritį, primintina, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 131 straipsnio 4 dalyje (dabar – Reglamento
         Nr. 207/2009 136 straipsnio 4 dalis) įtvirtintą VRDT apeliacinių tarybų pirmininko ir narių nepriklausomumą, jų nesaisto VRDT
         pareikšta nuomonė Sąjungos teisme nagrinėjamoje byloje (2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kaul prieš VRDT – Bayer (ARCOL), T‑402/07, Rink. p. II‑737, 99 punktas).

      51      Todėl Apeliacinės tarybos nesaistė Teisme VRDT išsakyta nuomonė dėl nagrinėjamu atveju aptariamos formos estetinio pobūdžio,
         kaip nurodyta šio sprendimo 10 punkte minėto Sprendimo Garsiakalbio forma 24 punkte. Taigi ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba neprivalėjo nurodyti motyvų, dėl kurių šia nuomone nesivadovavo
         (pagal analogiją žr. šio sprendimo 50 punkte minėto Sprendimo ARCOL 100 punktą).

      52      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad su Reglamento Nr.40/94 63 straipsnio 6 dalies pažeidimu susijęs ieškinio pagrindas nepagrįstas
         ir jį reikia atmesti.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio pažeidimu
       Šalių argumentai
      53      Ieškovė primena, kaip atsirado Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktas, ir nurodo Teisingumo Teismo praktiką,
         pagal kurią šioje nuostatoje numatytais absoliučiais atmetimo pagrindais siekiama išvengti, kad prekių ženklo teisės apsauga
         suteiktų jo savininkui techninių sprendimų ar naudingų prekės savybių, kurių vartotojas gali ieškoti konkurentų prekėse, monopolį
         (šio sprendimo 26 punkte minėto Sprendimo Philips 78 punktas). Jos teigimu, ši teismo praktika neapima formų, patenkančių į minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalie e punkto
         iii papunkčio taikymo sritį.

      54      Ji teigia, kad šią nuostatą reikia aiškinti siaurai, nes joje vartojamas žodis „vien“. Jos teigimu, prekės esminę vertę turi
         lemti visi jos formos elementai, o tuo atveju, kai prekės vertę lemia kiti elementai nei forma, į juos reikia atsižvelgti.
         To, kad forma yra išskirtinė ir ypatinga ir dėl to, vartotojo akimis, prekė galbūt patrauklesnė ir vertingesnė, neužtenka,
         kad būtų taikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis.

      55      Dėl nagrinėjamos prekės vertės ieškovė pirmiausia teigia, kad jos veiklos sektoriuje vartotojas atsižvelgia į kitus elementus
         nei forma, kaip antai: funkcinės prekės savybės, prekių ženklas, kuriuo ji žymima, ar jos reklama. Šiuo atžvilgiu ji ginčija
         ginčijamą sprendimą tiek, kiek jo 27 ir 28 punktuose Apeliacinė taryba nusprendė, kad nebuvo svarbiausia žinoti, kokia nagrinėjamo
         garsiakalbio garso kokybė, jo pardavimo būdas ar gamintojo reputacija.

      56      Be to, prekės vertė neturi apimti kiekvienos išskirtinio dizaino formos, kuri patraukia dėmesį ar kurią lemia estetiniai reikalavimai,
         nes tokiais atvejais kaip Bendrijos prekių ženklai galėtų būti registruojamos tik įprastų formų prekės. Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis taikomas formoms, kaip antai: brangenybėms, skulptūroms ar kitiems meno kūriniams,
         kurių atžvilgiu savaime suprantama, kad prekės vertė daugiausia priklauso nuo jos formos.

      57      Pagaliau vien aplinkybė, kad prekės, kaip antai garsiakalbis, vienoje ar keliose valstybėse narėse įregistruotos kaip dizainas
         ir Sąjungoje gali būti saugomos autoriaus teisių, neturi reikšmės atsakant į klausimą, ar ši forma gali būti saugoma ir kaip
         prekių ženklas.

      58      Dėl nagrinėjamu atveju aptariamos prekės formos ieškovė teigia, kad atitinkamas vartotojas orientuosis atsižvelgdamas į prekės
         veikimą ar funkcijas, būtent pagal garsiakalbių technines savybes, Bang & Olufsen prekių ženklo žinomumą, prabangų pobūdį ir prekės reklamą bei dizainą.

      59      VRDT ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      60      Prekės forma priskiriama prie žymenų, galinčių sudaryti prekių ženklą. Kalbant apie Bendrijos prekių ženklą, tai matyti iš
         Reglamento Nr. 40/94 4 straipsnio (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 4 straipsnis), pagal kurį Bendrijos prekių ženklą gali
         sudaryti bet kokie žymenys, kuriuos galima pavaizduoti grafiškai, kaip antai: žodžiai, dizainas, išorinis prekių arba jų pakuotės
         vaizdas, jeigu jie leidžia atskirti vienos įmonės prekes ar paslaugas nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų (žr. 2010 m. rugsėjo
         14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lego Juris prieš VRDT, C‑48/09 P, Rink. p. I‑0000, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      61      Tačiau pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punktą neregistruojami žymenys, kurie yra vien forma, kurią lemia
         pačių prekių rūšis, prekių forma, būtina techniniam rezultatui gauti, arba forma, suteikianti prekėms esminę vertę.

      62      Pagal teismų praktiką kiekvienas iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje nurodytų atsisakymo registruoti pagrindų turi
         būti aiškinamas atsižvelgiant į jį grindžiantį bendrąjį interesą (žr. šio sprendimo 60 punkte minėto Sprendimo Lego Juris prieš VRDT 43 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      63      Dėl kai kurių iš prekės formos sudarytų erdvinių žymenų, patenkančių į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto
         ii papunkčio (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto ii papunktis) taikymo sritį, Sąjungos teismas
         jau yra nusprendęs, kad šioje nuostatoje numatytais atsisakymo registruoti pagrindais siekiama išvengti, kad prekių ženklo
         teisės apsauga suteiktų jo savininkui techninių sprendimų ar naudingų prekės savybių, kurių vartotojas gali ieškoti konkurentų
         prekėse, monopolį (šio sprendimo 26 punkte minėtų sprendimų Philips 78 punktas ir Linde ir kt. 72 punktas ir 60 punkte minėto Sprendimo Lego Juris prieš VRDT 43 punktas), ir patikslinęs, kad nagrinėjamų formų įregistravimas gali suteikti prekių ženklo savininkui galimybę uždrausti
         kitoms įmonėms naudoti ne tik tokią pačią, bet ir panašias formas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Lego Juris prieš VRDT 56 punktą).

      64      Pirma, ieškovė tvirtina, kad šis tikslas neapima formų, patenkančių į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto
         iii papunkčio taikymo sritį. Tačiau, priešingai, nei teigia ieškovė, nėra pagrindo manyti, kad šioje nuostatoje nurodytas
         atsisakymo registruoti pagrindo tikslas skiriasi nuo teismų praktikoje nustatyto to paties 7 straipsnio 1 dalies e punkto
         ii papunkčio tikslo.

      65      Šiuo atžvilgiu, kaip savo išvados, pateiktos priimant šio sprendimo 26 punkte minėtą Sprendimą Philips, susijusį su Direktyvos 89/104 3 straipsnio 1 dalies e punktu, kuris iš esmės atitinka Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies e punktą, 30 ir 31 punktuose nurodė generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer, draudimu įregistruoti tik funkcines
         ar esminę vertę prekei suteikiančias formas pirmiausia siekiama išvengti, kad išimtinė ir nuolatinė prekių ženklu suteikiama
         teisė galėtų lemti kitų teisių, kurioms teisės aktų leidėjas norėjo nustatyti „ribotą galiojimo laikotarpį“, nuolatinį galiojimą.

      66      Kaip ir atsisakymo registruoti pagrindo, susijusio su prekių formomis, būtinomis techniniam rezultatui gauti, atveju, pagrindu,
         kurio tikslas – uždrausti, kad būtų registruojami tik iš formos, suteikiančios prekėms esminę vertę, sudaryti žymenys, siekiama
         išvengti, kad tokioms formoms būtų suteiktas monopolis.

      67      Antra, ieškovė teigia, kad nagrinėjamai formai negali būti taikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunktis.

      68      Viena vertus, nagrinėjamą žymenį iš tiesų sudaro tik forma, pavaizduota šio sprendimo 2 punkte.

      69      Kaip konstatuota šio sprendimo 10 punkte minėto Sprendimo Garsiakalbio forma 40 punkte, kuris neginčijamas, minėta forma vaizduoja garsiakalbio korpusą, kurį sudaro kūgis, panašus į pieštuką arba vargonų
         vamzdelį, kurio smailioji dalis jungiasi su kvadrato formos pagrindu, ir stačiakampio formos plokštelė, pritvirtinta iš vienos
         kūgio pusės, kuri padidina įspūdį, kad visas svoris tenka smaigaliui, kuris vos liečia kvadrato formos pagrindą, taip sukuriant
         išskirtinį ir lengvai įsimenamą dizainą.

      70      Kita vertus, dėl argumento, kad Apeliacinė taryba privalėjo atsižvelgti į kitus elementus nei forma, ypač į nagrinėjamos prekės
         technines savybes, ir konstatuoti, kad šiai prekei forma nesuteikia esminės vertės, pirmiausia pabrėžtina, kad Teisingumo
         Teismas jau yra priėmęs sprendimą dėl atsižvelgimo į atitinkamos visuomenės suvokimą byloje, susijusioje su Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies e punkto ii papunkčio taikymu.

      71      Šiuo klausimu jis nusprendė, kad, priešingai nei Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatytu atveju, kai
         būtina atsižvelgti į tikslinės visuomenės suvokimą, nes jis yra esminis nustatant, ar žymuo, kurį prašoma įregistruoti kaip
         prekių ženklą, leidžia atskirti atitinkamas prekes ar paslaugas kaip pagamintas ar suteiktas konkrečios įmonės, tokia pareiga
         negali būti taikoma pagal minėto straipsnio 1 dalies e punktą (žr. šio sprendimo 60 punkte minėto Sprendimo Lego Juris prieš VRDT 75 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      72      Teisingumo Teismas nusprendė, kad preziumuojamas paprasto vartotojo žymens vertinimas nėra lemiamas elementas taikant atmetimo
         pagrindą, įtvirtintą Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto ii papunktyje, tačiau jis gali būti naudingas vertinimo
         elementas kompetentingai institucijai, nustatančiai žymens pagrindines savybes (šio sprendimo 60 punkte minėto Sprendimo Lego Juris prieš VRDT 76 punktas).

      73      Nagrinėjamu atveju, kalbant apie Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio taikymą, pabrėžtina, kad
         vartotojui renkantis nagrinėjamos prekės dizainas bus labai svarbus veiksnys, net jeigu vartotojas atsižvelgia ir į kitas
         aptariamos prekės savybes.

      74      Iš tiesų forma, kurią prašoma įregistruoti, yra labai ypatingo dizaino, ir savo ieškinio 92 punkte ieškovė pati pripažįsta,
         kad šis dizainas yra pagrindinis jos prekių ženklo elementas ir padidina aptariamos prekės patrauklumą, t. y. jos vertę.

      75      Be to, iš ginčijamo sprendimo 33 punkte išvardytų įrodymų, būtent iš platintojų, parduoti iš varžytinių ar naudotoms prekėms
         parduoti skirtų interneto svetainių gautos informacijos matyti, kad pirmiausia išskiriamos šios formos estetinės savybės.
         Ši forma suprantama kaip taisyklingos, grakščios ir nesenstančios skulptūros rūšis, skirta muzikai, todėl ši forma yra esminis
         elementas prekybai skatinti.

      76      Todėl neatrodo, kad nagrinėjamu atveju nuspręsdama, kad, nepaisant kitų aptariamos prekės savybių, forma, kurią prašoma įregistruoti,
         šiai prekei suteikia esminę vertę, Apeliacinė taryba būtų padariusi kokią nors klaidą.

      77      Be to, pridurtina, kad nusprendus, jog forma suteikia prekei esminę vertę, neatmestina, kad kitos prekės savybės, kaip antai
         šiuo atveju techninė kokybė, aptariamai prekei taip pat gali suteikti didelę vertę.

      78      Todėl Apeliacinė taryba pagrįstai galėjo padaryti išvadą, kad nagrinėjamas žymuo patenka į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies e punkto iii papunkčio taikymo sritį.

      79      Todėl su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies e punkto iii papunkčio pažeidimu susijęs ieškinio pagrindas nepagrįstas
         ir jį reikia atmesti.

      80      Remiantis tuo, kas išdėstyta, ieškinį reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      81      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Bang & Olufsen A/S bylinėjimosi išlaidas.

               Truchot

                Martins Ribeiro

                Kanninen

         Paskelbta 2011 m. spalio 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1987 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Maizena GmbH ir kiti prieš Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Byla 137/85.


1969 m. gegužės 6 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # André Huybrechts prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 21-68.


Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. kovo 2 d. # Christos Michael prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Asmens nenaudai priimtas aktas - Nepriimtinumas. # Byla T-234/02.


2002 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Besix SA prieš Wasserreinigungsbau Alfred Kretzschmar GmbH & Co. KG (WABAG) ir Planungs- und Forschungsgesellschaft Dipl. Ing. W. Kretzschmar GmbH & KG (Plafog). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija. # Briuselio konvencija. # Byla C-256/00.


title: 2004 m. gruodžio 16 d. Pirmos instancijos teismo (vienas teisėjas) sprendimas. # Spyridon de Athanassios Pappas prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-11/02.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (vienas teisėjas)
      SPRENDIMAS
      2004 m. gruodžio 16 d.
      Byla T‑11/02
      Spyridon de Athanassios Pappas
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      ,,Pareigūnai — Atstatydinimas — Mėnesinė išmoka pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnį — Pareigos, į kurias atsižvelgiama skaičiuojant išmoką — Darbas iki tarnybos pradžios Bendrijose — Teisių į pensiją pervedimas“
      Visas tekstas prancūzų kalba  II‑0000
      Dalykas:         Ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti Komisijos sprendimą, nustatantį mėnesinės išmokos, kurią ieškovas gauna tarnybos interesais
         atstatydintas iš pareigų pagal Europos Bendrijų Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnį, trukmę.

      Sprendimas:         Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.     Bendrijos teisė ─ Aiškinimas ─ Atsižvelgimas į įprastinį sąvokų kontekstą ir reikšmę ─ Būtinumas aiškinti vienodai ─ Atsižvelgimas
            į skirtingas kalbines versijas
      2.     Pareigūnai ─ Atstatydinimas iš pareigų tarnybos interesais ─ Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnyje numatytos išmokos
            apskaičiavimas ─ Atsižvelgimas tik į tarnybos metus institucijose
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnio IV priedo vienintelis straipsnis)
      1.     Sąvokų, kurių Bendrijos teisė neapibrėžia, reikšmė ir taikymo sritis turi būti nustatyta atsižvelgiant į bendrą kontekstą,
         kuriame jos naudojamos, bei į jų įprastą reikšmę kasdienėje kalboje.

      Be to, būtinybė Bendrijos teisę aiškinti vienodai neleidžia, kad, esant abejonių, nuostatos tekstas būtų nagrinėjamas atskirai,
         ir, priešingai ─ reikalauja, kad jis būtų aiškinamas bei taikomas atsižvelgiant į kitas oficialias kalbines versijas.

      (žr. 32 ir 34 punktus)
      Nuoroda: 1979 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Koschniske, 9/79, Rink. p.  2717, 6 punktas; 1988 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo Danija prieš Komisiją, 349/85, Rink. p. 169, 9 punktas; 2000 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo DIR Intenational Film ir kt. prieš Komisiją, C‑164/98 P, Rink. p. 447, 26 punktas; 1999 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Neumann ir Neumann-Schölles prieš Komisiją, T‑68/97, Rink. VT p. I‑A‑193 ir II‑1005, 79 ir 80 punktai; 2000 m. rugsėjo 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Starway prieš Tarybą, T‑80/97, Rink. p. II‑3099, 81 punktas

      2.     Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnį kiekvienam A 1 arba A 2 kategorijos pareigūnui, Paskyrimų tarnybos sprendimu
         atstatydintam darbo tarnybos interesais, skiriama išmoka, kuri apskaičiuojama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų IV priede
         nustatytas sąlygas. Šio IV priedo vienintelio straipsnio 3 dalis numato, kad laikotarpis, per kurį pareigūnas gauna 50 straipsnyje
         numatytą išmoką, nustatomas jo tarnybos trukmę padauginus iš atitinkamo pareigūno amžiui nustatyto koeficiento.

      Atsižvelgiant tiek į pažodinį Pareigūnų tarnybos nuostatų IV priedo vienintelio straipsnio sąvokos ,,tarnybos trukmė“ aiškinimą,
         tiek į Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnyje numatytos išmokos paskirtį, bei atsižvelgiant į ryšį tarp tarnybos institucijose
         ir minėtos kompensacinės išmokos, apskaičiuojant Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnyje numatytą išmoką reikia atsižvelgti
         tik į tarnybos metus institucijose.

      Šios išmokos paskirtis – kompensuoti sprendimą atstatydinti, kurį savo nuožiūra gali priimti Paskyrimų tarnyba, ir užtikrinti,
         kad Bendrijų tarnyboje dirbęs pareigūnas integruotųsi į darbo rinką, nustatytą laikotarpį jam mokant mėnesinę išmoką, skirtą
         apsaugoti jo finansinius interesus. Kadangi ši parama glaudžiai susijusi su jo, kaip Bendrijų pareigūno, tarnyba institucijose,
         ši išmoka turi būti proporcinga šio pareigūno karjeros Bendrijose trukmei.

      Be to, kadangi nuostatos, suteikiančios teisę į pinigines išmokas, turi būti aiškinamos griežtai, atsižvelgiant į tai, kad
         Pareigūnų tarnybos nuostatuose nėra jokios nuorodos į darbo metus iki tarnybos pradžios Bendrijų institucijose, kalbant apie
         Pareigūnų tarnybos nuostatų 50 straipsnio taikymą ir autonomišką šiuo straipsniu numatytos tvarkos pobūdį, negalima paneigti,
         jog teisės aktų leidėjas numatė, kad apskaičiuojant kompensacinės išmokos, numatytos atleidimo iš darbo tarnybos interesais
         atveju, sumą ketinama atsižvelgti tik į tarnybos metus Bendrijų institucijose.

      (žr. 30, 38, 40, 53 ir 54 punktus)
      Nuoroda: 2003 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lebedef ir kt. prieš Komisiją, T‑221/02, Rink VT p. I‑A‑211 ir II‑1037, 38 punktas, ir nurodyta teismų praktika


1990 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Klaus Biehl prieš Administration des contributions du grand-duché de Luxembourg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État du Liuksemburgo Didžioji Hercogystė. # Laisvas darbuotojų judėjimas. # Byla C-175/88.


title: 2015 m. sausio 13 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Sąjungos Taryba ir kt. prieš Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht.#Apeliacinis skundas – Direktyva 2008/50/EB – Direktyva dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje – Sprendimas dėl Nyderlandų Karalystės pranešimo apie termino, nustatyto azoto dioksido ribinėms vertėms pasiekti, atidėjimą ir galimybę nevykdyti įpareigojimo taikyti nustatytas kietųjų dalelių (KD10) ribines vertes – Prašymas persvarstyti šį sprendimą vidaus tvarka, pateiktas pagal Reglamento (EB) Nr. 1367/2006 nuostatas – Komisijos sprendimas, kuriuo prašymas pripažintas nepriimtinu – Individualiai taikoma priemonė – Orhuso konvencija – Reglamento (EB) Nr. 1367/2006 galiojimas atsižvelgiant į šią konvenciją.#Sujungtos bylos C-401/12 P–C-403/12 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. sausio 13 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Direktyva 2008/50/EB — Direktyva dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje — Sprendimas dėl Nyderlandų Karalystės pranešimo apie termino, nustatyto azoto dioksido ribinėms vertėms pasiekti, atidėjimą ir galimybę nevykdyti įpareigojimo taikyti nustatytas kietųjų dalelių (KD10) ribines vertes — Prašymas persvarstyti šį sprendimą vidaus tvarka, pateiktas pagal Reglamento (EB) Nr. 1367/2006 nuostatas — Komisijos sprendimas, kuriuo prašymas pripažintas nepriimtinu — Individualiai taikoma priemonė — Orhuso konvencija — Reglamento (EB) Nr. 1367/2006 galiojimas atsižvelgiant į šią konvenciją“
      Sujungtose bylose C‑401/12 P–C‑403/12 P
      dėl 2012 m. rugpjūčio 24 d. (C‑401/12 P ir C‑402/12 P) ir 2012 m. rugpjūčio 27 d. (C‑403/12 P) pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateiktų trijų apeliacinių skundų

         Europos Sąjungos Taryba, atstovaujama M. Moore ir K. Michoel, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

         Europos Parlamentas, atstovaujamas L. Visaggio ir G. Corstens, nurodęs adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

         Europos Komisija, atstovaujama J.-P. Keppenne, P. Oliver, P. Van Nuffel ir G. Valero Jordana bei S. Boelaert, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ieškovai,
      palaikomi:

         Čekijos Respublikos, atstovaujamos D. Hadroušek,
      įstojusios į apeliacinį procesą šalies,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:

         Vereniging Milieudefensie, įsteigtai Amsterdame (Nyderlandai),

         Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, įsteigtai Utrechte (Nyderlandai),
      atstovaujamoms advocaat A. van den Biesen,
      ieškovėms pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh ir J.‑C. Bonichot (pranešėjas), teisėjai E. Levits, C. Toader, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. gruodžio 10 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2014 m. gegužės 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Savo apeliaciniuose skunduose Europos Sąjungos Taryba, Europos Parlamentas ir Europos Komisija prašo panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht / Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas patenkino Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht prašymą panaikinti 2009 m. liepos 28 d. Komisijos sprendimą C (2009) 6121 (toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo atmestas kaip nepriimtinas ieškovių prašymas, kad Komisija persvarstytų savo 2009 m. balandžio 7 d. Sprendimą C (2009) 2560 galutinis, kuriuo Nyderlandų Karalystei laikinai leidžiama nevykdyti 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2008/50/EB dėl aplinkos oro kokybės ir švaresnio oro Europoje (OL L 152, p. 1) numatytų įpareigojimų.

         Teisinis pagrindas

         Orhuso konvencija

               2

               Konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, pasirašytos 1998 m. birželio 25 d. Orhuse ir Europos bendrijos vardu patvirtintos 2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB (OL L 124, p. 1; toliau – Orhuso konvencija), 1 straipsnyje „Tikslas“ nustatyta:
               „Kiekviena Šalis, vadovaudamasi šios Konvencijos nuostatomis, užtikrina teisę gauti informaciją, visuomenei dalyvauti priimant sprendimus bei teisę kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, kad būtų apsaugota kiekvieno dabartinės ir būsimų kartų žmogaus teisė gyventi palankioje jo sveikatai ir gerovei aplinkoje.“

               3

               Šios konvencijos 9 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Kiekviena Šalis, vadovaudamasi savo nacionaliniais įstatymais, užtikrina, kad kiekvienas asmuo turėtų teisę kreiptis dėl priimto sprendimo pakartotinio nagrinėjimo teisme arba kitoje, nepriklausomoje ir nešališkoje, institucijoje, įsteigtoje įstatymų nustatyta tvarka, jei asmuo mano, kad jo prašymas suteikti informaciją pagal 4 straipsnį nebuvo nagrinėtas, buvo neteisėtai atmestas, buvo iš dalies ar visiškai atsisakyta pateikti informaciją arba kitais atvejais, kai į prašymą nebuvo deramai atsižvelgta pagal nurodyto straipsnio nuostatas.
               Kai pagal Šalies normas nustatomas tokio sprendimo pakartotinis nagrinėjimas teisme, ji užtikrina, kad toks asmuo taip pat turėtų teisę pasinaudoti įstatymų nustatyta skubia, nemokama arba nebrangia procedūra, pagal kurią sprendimą iš naujo nagrinėja valstybės institucija arba peržiūri kita nepriklausoma ir nešališka ne teismo institucija.
               Galutiniai sprendimai, priimti pagal šią 1 dalį, yra privalomi atitinkama informacija disponuojančiai valstybės institucijai. Priežastys nurodomos raštu, ypač tais atvejais, kai pagal šią dalį prašymas suteikti informaciją atmetamas.
               2.   Kiekviena Šalis, vadovaudamasi savo nacionaliniais įstatymais, užtikrina, kad atitinkami visuomenės atstovai

                        a)

                        rodantys pakankamą suinteresuotumą, arba, kaip alternatyva,

                        b)

                        manantys, kad buvo pažeista kokia nors jų teisė, kai tai kaip būtina sąlyga numatyta Šalies administracinės procesinės teisės normose,

                  turėtų teisę kreiptis dėl priimtų sprendimų pakartotinio nagrinėjimo teisme ir (arba) kitoje, nepriklausomoje ir nešališkoje įstatymų nustatyta tvarka įsteigtoje, institucijoje, siekiant teisiniu ir procesiniu požiūriu užginčyti bet kokio sprendimo teisėtumą, veiksmus arba neveikimą, nepažeidžiant 6 straipsnio nuostatų ir kai tai reglamentuoja nacionaliniai įstatymai bei nepažeidžiant žemiau pateikiamos 3 dalies, kitų atitinkamų šios Konvencijos nuostatų.
               Pakankamas suinteresuotumas ir kokios nors teisės pažeidimas nustatomi remiantis nacionalinių įstatymų nuostatomis ir turint tikslą suteikti suinteresuotai visuomenei plačias galimybes kreiptis į teismus pagal šią Konvenciją. Todėl dėl a punkto pakanka bet kokios atitinkančios 2 straipsnio 5 dalyje keliamus reikalavimus nevyriausybinės organizacijos suinteresuotumo. Dėl b punkto – tokios organizacijos taip pat turi teisę pareikšti apie savo teisių pažeidimus.
               Šios 2 dalies nuostatos neriboja galimybės panaudoti išankstinio svarstymo administracinėje institucijoje procedūrą ir netaiko [neatleidžia nuo] reikalavimo išnaudoti administracinio svarstymo procedūras prieš kreipiantis į teismines instancijas tais atvejais, kai toks reikalavimas nustatytas nacionaliniuose įstatymuose.
               3.   Be to, ir nepažeidžiant 1 ir 2 dalyse minimų pakartotinio nagrinėjimo procedūrų, kiekviena Šalis užtikrina, kad visuomenės atstovai, atitinkantys nacionaliniuose įstatymuose numatytus kriterijus, jeigu tokie yra, galėtų administracine arba teismo tvarka kreiptis dėl privačių asmenų arba valstybės institucijų, pažeidžiančių nacionalinių įstatymų nuostatas, susijusias su aplinkosauga, veiksmų arba neveikimo užginčijimo.
               4.   Be to, ir nepažeidžiant 1 dalies nuostatų, vykdant 1, 2 ir 3 dalyse nurodytas procedūras, turi būti užtikrintos atitinkamos ir veiksmingos teisinės gynybos priemonės, įskaitant, jei reikia, tokias teisines gynybos priemones kaip teismo įpareigojimas nepažeisti ieškovo teisių ar sustabdyti veiksmus, pažeidžiančius tas teises, ir tos priemonės turi būti teisingos, nešališkos, pasiūlytos laiku ir ne per daug brangios. Pagal šį straipsnį priimami sprendimai pateikiami ar protokoluojami raštu. Teismų ir, esant galimybei, kitų institucijų sprendimai yra prieinami visuomenei.
               5.   Siekdama efektyviau įgyvendinti šio straipsnio nuostatas, kiekviena Šalis užtikrina, kad visuomenei būtų pranešama apie sprendimų pakartotinio nagrinėjimo administracine bei teismine tvarka procedūras, ir apsvarsto klausimą dėl atitinkamų mechanizmų, leidžiančių pašalinti arba sumažinti finansines arba kitas kliūtis, trukdančias kreiptis į teismus, sukūrimo.“

         Reglamentas (EB) Nr. 1367/2006

               4

               2006 m. rugsėjo 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1367/2006 dėl Orhuso konvencijos dėl teisės gauti informaciją, visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams (OL L 264, p. 13) 18 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
               „Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis numato galimybę teismo arba kita pakartotinio nagrinėjimo tvarka kreiptis dėl privačių asmenų arba valdžios institucijų veiksmų arba neveikimo, pažeidžiančių su aplinka susijusių teisės aktų nuostatas, užginčijimo. Nuostatos dėl teisės kreiptis į teismus turėtų atitikti [EB] Sutartį. Todėl šis reglamentas turėtų būti taikomas tik valdžios institucijų aktams [veiksmams] ir neveikimui.“

               5

               Šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Šio reglamento tikslas – prisidėti prie įsipareigojimų, kylančių iš [Orhuso konvencijos], įgyvendinimo, nustatant taisykles dėl Konvencijos nuostatų taikymo Bendrijos institucijoms ir organams, visų pirma:
               <…>

                        d)

                        Bendrijos lygiu suteikiant teisę kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais šiame reglamente nustatytomis sąlygomis.“

               6

               To paties reglamento 2 straipsnio 1 dalies g punkte sąvoka „administracinis aktas“ apibrėžta taip:
               „tai Bendrijos institucijos ar organo priimta individualiai taikoma priemonė pagal aplinkos apsaugos teisę, kuri yra teisiškai įpareigojanti ir turi išorinį poveikį.“

               7

               Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio „Prašymas peržiūrėti administracinius aktus vidaus tvarka“ 1 dalyje numatyta:
               „Bet kuri nevyriausybinė organizacija, atitinkanti 11 straipsnyje nustatytus kriterijus, turi teisę pateikti prašymą dėl vidaus peržiūros [peržiūros vidaus tvarka] Bendrijos institucijai ar organui, priėmusiam administracinį aktą pagal aplinkos apsaugos teisę arba įtariamo administracinio neveikimo atveju – tam, kuris turėjo priimti tokį aktą.“

         Direktyva 2008/50

               8

               Direktyvos 2008/50 22 straipsnyje numatyta:
               „1.   Kai tam tikroje zonoje arba aglomeracijoje iki XI priede nustatytų terminų negalima pasiekti azoto dioksido arba benzeno ribinių verčių, valstybė narė gali atidėti tuos terminus ne daugiau kaip penkeriems metams tai konkrečiai zonai arba aglomeracijai su sąlyga, kad pagal 23 straipsnį parengiamas oro kokybės planas, skirtas zonai ar aglomeracijai, kurioje bus atidėtas terminas; šis oro kokybės planas papildomas XV priedo B skirsnyje nurodyta informacija, susijusia su atitinkamais teršalais, ir jame išdėstoma, kaip iki naujo termino bus pasiektos ribinės vertės.
               2.   Kai tam tikroje zonoje arba aglomeracijoje dėl tai vietai būdingų sklaidos savybių, nepalankių klimato sąlygų arba tarpvalstybinės taršos negalima pasiekti KD10 ribinių verčių, nustatytų XI priede, valstybei narei leidžiama nevykdyti įpareigojimo taikyti tas ribines vertes iki 2011 m. birželio 11 d., jeigu laikomasi 1 dalyje nustatytų sąlygų ir jeigu valstybė narė įrodo, kad nacionaliniu, regioniniu ir vietiniu lygmenimis imtasi visų reikiamų priemonių siekiant įgyvendinti minėtus terminus.
               3.   Kai valstybė narė taiko 1 arba 2 dalis, ji užtikrina, kad kiekvieno teršalo ribinė vertė nebūtų viršijama daugiau nei didžiausiu leistinu nukrypimo dydžiu, nustatytu kiekvienam atitinkamam teršalui XI priede.
               4.   Valstybės narės informuoja Komisiją, kai, jų nuomone, reikėtų taikyti 1 ar 2 dalis, ir pateikia 1 dalyje nurodytą oro kokybės planą, įskaitant visą susijusią informaciją, būtiną, kad Komisija galėtų nustatyti, ar tikrai įvykdytos atitinkamos sąlygos. Atlikdama vertinimą, Komisija atsižvelgia į numatomą valstybių narių taikytų priemonių poveikį aplinkos oro kokybei valstybėse narėse šiuo metu ir ateityje ir į dabar taikomų Bendrijos priemonių poveikį aplinkos oro kokybei bei į planuojamas Bendrijos priemones, kurias pasiūlys Komisija.
               Jeigu Komisija per devynis mėnesius nuo to pranešimo gavimo nepareiškia prieštaravimų, laikoma, kad įvykdytos atitinkamos 1 arba 2 dalies taikymo sąlygos.
               Jeigu pareiškiami prieštaravimai, Komisija gali pareikalauti valstybių narių pakoreguoti arba pateikti naujus oro kokybės planus.“

         Ginčo aplinkybės

               9

               2008 m. liepos 15 d. Nyderlandų Karalystė pagal Direktyvos 2008/50 22 straipsnį informavo Komisiją apie termino, nustatyto azoto dioksido metinėms ribinėms vertėms pasiekti, atidėjimą devyniose zonose ir prašė leisti nevykdyti įpareigojimo taikyti nustatytas kietųjų dalelių, kurių 50 % pereina pro joms pralaidžią 10 μm aerodinaminio skersmens angą, metines ir dienos ribines vertes.

               10

               2009 m. balandžio 7 d. Komisija pritarė šiam termino atidėjimui, priėmusi Sprendimą C(2009) 2560 galutinis.

               11

               2009 m. gegužės 18 d. laišku pagal Nyderlandų teisę įsteigta asociacija Vereniging Milieudefensie, kurios tikslas – saugoti aplinką ir gerinti Nyderlandų oro kokybę, ir pagal Nyderlandų teisę įsteigtas fondas Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, kuris kovoja su oro tarša Utrechto (Nyderlandai) regione, pagal Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalį pateikė Komisijai prašymą persvarstyti šį sprendimą vidaus tvarka.

               12

               Ginčijamu sprendimu Komisija atmetė šį prašymą kaip nepriimtiną ir motyvavo tuo, kad Sprendimas C(2009) 2560 galutinis nėra individualiai taikoma priemonė ir dėl to negali būti laikomas „administraciniu aktu“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1367/2006 2 straipsnio 1 dalies g punktą, dėl kurio galima pradėti šio reglamento 10 straipsnyje numatytą peržiūros vidaus tvarka procedūrą.

         Bylos nagrinėjimas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               13

               Ieškiniu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2009 m. spalio 6 d.) Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht prašė panaikinti ginčijamą sprendimą.

               14

               Nyderlandų Karalystė, Parlamentas ir Taryba įstojo į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.

               15

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas patenkino ieškinį dėl panaikinimo.

               16

               Visų pirma Bendrasis Teismas atmetė kaip nepriimtiną ieškovių prašymą, kad jis nurodytų Komisijai iš esmės išnagrinėti minėtą prašymą persvarstyti vidaus tvarka ir nustatytų terminą, per kurį Komisija privalo tai padaryti.

               17

               Bendrasis Teismas taip pat atmetė kaip nepagrįstą ieškovių pirmojoje instancijoje nurodytą pirmąjį ieškinio pagrindą, siejamą su tuo, kad Komisija padarė teisės klaidą, kai teigė, kad ginčijamas sprendimas yra visuotinai taikomas aktas, kurio negalima pripažinti administraciniu aktu, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 1367/2006 2 straipsnio 1 dalies g punktą, ir dėl to dėl jo negalima pateikti prašymo persvarstyti vidaus tvarka pagal šio reglamento 10 straipsnio 1 dalį. Tačiau Bendrasis Teismas patenkino subsidiariai pateiktą antrąjį ieškinio pagrindą, siejamą su šios nuostatos negaliojimu dėl jos nesuderinamumo su Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi.

               18

               Skundžiamo sprendimo 51 ir 52 punktuose Bendrasis Teismas priminė, kad, kaip ir visi kiti tarptautiniai susitarimai, kurių šalis yra Europos Sąjunga, Orhuso konvencija turi viršenybę Sąjungos antrinės teisės aktų atžvilgiu, o to paties sprendimo 53 punkte pažymėjo, kad Sąjungos teismas gali nagrinėti reglamento nuostatos galiojimą atsižvelgiant į tarptautinę sutartį tik tuo atveju, kai tam neprieštarauja šios sutarties pobūdis ir bendra struktūra ir kai jos nuostatų turinys yra besąlygiškas ir pakankamai tikslus.

               19

               Vis dėlto remdamasis Teisingumo Teismo sprendimais Fediol / Komisija (70/87, EU:C:1989:254) ir Nakajima / Taryba (C‑69/89, EU:C:1991:186) jis patikslino, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad vertinti Sąjungos teisės akto teisėtumą atsižvelgiant į tarptautinio susitarimo nuostatas, pagal kurių pobūdį asmenims nesuteikiama teisė jomis remtis teisme, jis turi tais atvejais, kai Sąjunga ketina įvykdyti pagal šį susitarimą prisiimtą konkretų įsipareigojimą arba kai Sąjungos teisės aktuose daroma aiški nuoroda į konkrečias šio susitarimo nuostatas. Skundžiamo sprendimo 54 punkte Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad Sąjungos teismas turi turėti galimybę patikrinti reglamento teisėtumą atsižvelgiant į tarptautinę sutartį, jei šiuo reglamentu siekiama įgyvendinti toje tarptautinėje sutartyje įtvirtintą Sąjungos institucijų įsipareigojimą.

               20

               Skundžiamo sprendimo 57 ir 58 punktuose Bendrasis Teismas teigė, kad nagrinėjamu atveju šios sąlygos įvykdytos, nes, pirma, ieškovės pirmojoje instancijoje nesirėmė susitarimo nuostatų tiesioginiu veikimu ir pagal EB 241 straipsnį netiesiogiai ginčijo Reglamento Nr. 1367/2006 nuostatos galiojimą Orhuso konvencijos atžvilgiu ir, antra, kaip matyti iš šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies ir jo 18 konstatuojamosios dalies, jis buvo priimtas tam, kad Sąjunga įgyvendintų šios konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje įtvirtintus tarptautinius įsipareigojimus.

               21

               Skundžiamo sprendimo 69 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalis nesuderinama su Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi, nes pagal ją peržiūra vidaus tvarka taikoma tik „administraciniam aktui“, kuris 2 straipsnio 1 dalies g punkte apibrėžtas kaip „individualiai taikoma priemonė“.

               22

               Todėl Bendrasis Teismas panaikino ginčijamą sprendimą.

         Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme

               23

               2012 m. rugpjūčio 24 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑401/12 P) Taryba prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, atmesti visą ieškovių pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį ir priteisti iš jų bylinėjimosi išlaidas.

               24

               2012 m. rugpjūčio 24 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑402/12 P) Parlamentas prašo Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą sprendimą, atmesti visą minėtų ieškovių pareikštą ieškinį ir priteisti iš jų bylinėjimosi išlaidas.

               25

               2012 m. rugpjūčio 27 d. pateiktu apeliaciniu skundu (byla C‑403/12 P) Komisija Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą, atmesti visą tų pačių ieškovių ieškinį ir priteisti iš jų pirmojoje ir apeliacinėje instancijose jos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

               26

               2012 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑401/12 P–C‑403/12 P sujungtos, kad būtų bendrai vykdomos rašytinė bei žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.

               27

               2013 m. vasario 28 d.Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht pateikė atsiliepimą į apeliacinį skundą, jame prašė Teisingumo Teismo atmesti apeliacinius skundus ir priteisti iš Tarybos, Parlamento ir Komisijos pirmojoje ir apeliacinėje instancijose jų patirtas bylinėjimosi išlaidas.

               28

               Jos taip pat pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, kuriame prašė Teisingumo Teismo panaikinti skundžiamą bei ginčijamą sprendimus ir priteisti iš atsakovių pirmojoje instancijoje bylinėjimosi išlaidas, jų patirtas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.

         Dėl apeliacinių skundų

         Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo

      Šalių argumentai

               29

                  Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht tvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime padarė teisės klaidą, nes nepripažino Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies tiesioginio veikimo, bent kiek joje numatyta, kad turi būti galima užginčyti su aplinkosauga susijusias nacionalinės teisės nuostatas pažeidžiančius „veiksmus“, ir dėl to nevertino Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies teisėtumo šios minėtos konvencijos nuostatos atžvilgiu.

               30

               Taryba, Parlamentas ir Komisija teigia, kad priešpriešinį apeliacinį skundą reikia atmesti kaip nepriimtiną, nes nurodytame pagrinde iš tiesų ginčijama tik dalis skundžiamo sprendimo motyvų, o ne jo rezoliucinė dalis, taigi skundas neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 178 straipsnyje įtvirtintų reikalavimų.

               31

               Taryba, Parlamentas ir Komisija subsidiariai teigia, kad nurodytas pagrindas bet kuriuo atveju nepagrįstas.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               32

               Pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 1 dalį ir 178 straipsnio 1 dalį apeliaciniu skundu, pagrindiniu ar priešpriešiniu, gali būti reikalaujama tik visiškai arba iš dalies panaikinti Bendrojo Teismo sprendimą.

               33

               Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas patenkino Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht ieškinyje nurodytus reikalavimus ir panaikino ginčijamą sprendimą. Todėl negalima priimti jų priešpriešinio apeliacinio skundo, kuriuo iš tiesų tik siekiama, kad būtų pakeisti motyvai, kiek tai susiję su galimybės remtis Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi nagrinėjimu (kiek tai susiję su pagrindiniu apeliaciniu skundu, pagal analogiją žr. Sprendimo Al‑Aqsa / Taryba ir Nyderlandai / Al‑Aqsa, C‑539/10 P ir C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 43–45 punktus).

               34

               Darytina išvada, kad priešpriešinį apeliacinį skundą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

         Dėl pagrindinių apeliacinių skundų

               35

               Taryba, Parlamentas ir Komisija pirmiausia tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nusprendęs, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi galima remtis siekiant įvertinti Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies suderinamumą su šia nuostata.

               36

               Papildomai jie teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai teigė, kad pagal minėtos konvencijos 9 straipsnio 3 dalį draudžiama tokia nuostata, kokia yra minėto reglamento 10 straipsnio 1 dalis.

         Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo

      Šalių argumentai

               37

               Taryba tvirtina, kad du atvejai, kuriais Teisingumo Teismas pripažino privataus asmens galimybę remtis tarptautinės sutarties nuostatomis, neatitinkančiomis besąlygiškumo ir tikslumo reikalavimų, taikomų tam, kad šiomis nuostatomis būtų galima remtis vertinant Sąjungos teisės akto nuostatų galiojimą, yra išimtiniai ir jiems negalima prilyginti nagrinėjamo atvejo.

               38

               Pirma, Sprendimo Fediol / Komisija (EU:C:1989:254) rezoliucinę dalį pateisina ypatingos bylos aplinkybės, dėl kurių priimtas šis teismo sprendimas – toje byloje ginčytame reglamente suinteresuotiesiems ūkio subjektams buvo suteikta teisė remtis Susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos (toliau – GATT) nuostatomis. Be to, tame sprendime rasta išeitis neturėtų būti taikoma už specialios šio susitarimo taikymo srities ribų.

               39

               Antra, dėl Sprendime Nakajima / Taryba (EU:C:1991:186) įtvirtintos teismo praktikos Taryba teigia, kad ši praktika susijusi tik su atveju, kai Sąjunga ketina įgyvendinti specifinį GATT įtvirtintą įsipareigojimą, o nagrinėjamu atveju tikrai taip nėra.

               40

               Parlamentas ir Komisija iš esmės pateikia panašius argumentus.

               41

               Dėl Sprendimo Fediol / Komisija (EU:C:1989:254) Komisija priduria, kad šis sprendimas susijęs tik su atveju, kai Sąjungos teisės akte daroma aiški nuoroda į tam tikras GATT nuostatas.

               42

               Dėl Sprendimo Najima / Taryba (EU:C:1991:186) ji teigia, kad jo negalima aiškinti kaip leidžiančio tikrinti kiekvieną Sąjungos teisės aktą atsižvelgiant į tarptautinį susitarimą, kuris tuo aktu tam tikrais atvejais įgyvendinamas. Tam, kad būtų galima vykdyti tokią kontrolę, Sąjungos teisės aktas turi tiesiogiai ir išsamiai įgyvendinti tarptautinį susitarimą ir būti susijęs su pakankamai aiškiu ir konkrečiu tame susitarime įtvirtintu įsipareigojimu, o nagrinėjamu atveju taip nėra.

               43

               Parlamentas tvirtina, kad Sprendime Fediol / Komisija (EU:C:1989:254) nagrinėjamas tik atvejis, kai antrinės teisės akte daroma aiški nuoroda į konkrečias tarptautinio susitarimo nuostatas ir tai yra ne paprasta nuoroda į tas nuostatas, bet jų perėmimas. Todėl Bendrasis Teismas negalėjo remtis Reglamento Nr. 1367/2006 18 konstatuojamąja dalimi, kurioje tik aprašoma Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis, kad prieitų prie išvados, jog ši sąlyga nagrinėjamu atveju įvykdyta. Be to, iš šios teismo praktikos matyti, kad tuo atveju, kai Sąjungos reglamente perimamos tarptautinio susitarimo nuostatos, pastarosiomis galima remtis tik vertinant teisės aktų, priimtų taikant šį reglamentą, o ne paties reglamento, teisėtumą.

               44

               Dėl Sprendimo Nakajima / Taryba (EU:C:1991:186) Parlamentas tvirtina, kad jo rezoliucinė dalis priimta išnagrinėjus atvejį, kai antrinės teisės aktu įgyvendinamas tarptautiniame susitarime įtvirtintas konkretus įsipareigojimas, kurį vykdydama Sąjunga privalo veikti tam tikru nustatytu būdu ir neturi vertinimo diskrecijos. Tačiau „įsipareigojimai“, kuriais Bendrasis Teismas remiasi skundžiamo sprendimo 58 punkte, nėra „konkretūs“, kaip tai suprantama Sprendime Nakajima / Taryba (EU:C:1991:186), nes Orhuso konvencijos susitariančiosios šalys turi didelę diskreciją nustatyti šios konvencijos 9 straipsnio 3 dalyje nurodytos „administracinės arba teismo tvarkos“ įgyvendinimo būdus, tačiau tai padaryti turi nepažeisdamos jos 9 straipsnio 4 dalyje įtvirtintų reikalavimų.

               45

               Parlamentas, remdamasis Sprendimu Komisija / Airija ir kt. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742), taip pat tvirtina, kad Bendrasis Teismas nesilaikė rungtyniškumo principo, kai taikė Sprendime Nakajima / Taryba (EU:C:1991:186) įtvirtintus principus, nors prieš tai bylos šalys neaptarė jų svarbos nagrinėjamoje byloje.

               46

               Jis taip pat teigia, kad bylos aplinkybės skiriasi nuo aplinkybių byloje, kurioje priimtas Sprendimas Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293) ir kuri buvo susijusi su tarptautinės paprotinės teisės normos, kliudančios taikyti tarptautinio susitarimo nuostatą, kurios tiesioginis veikimas neginčytas, pažeidimu.

               47

               Komisija taip pat primena, kad Teisingumo Teismas sprendimuose Intertanko ir kt. (C‑308/06, EU:C:2008:312) ir Air Transport Association of America ir kt. (C‑366/10, EU:C:2011:864) nusprendė, kad negalima vertinti direktyvos galiojimo tarptautinio susitarimo atžvilgiu, net jeigu joje daromos nuorodos į šį susitarimą.

                  48

                  Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht visų pirma tvirtina, jog iš Sprendimo Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) nematyti, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalis galėtų būti tiesiogiai veikianti, kiek tai susiję su veiksmais, kuriuos galima užginčyti pagal šią nuostatą.

               49

               Jos teigia, pirma, kad pagal savo pobūdį ir tikslą ši konvencija nesudaro kliūčių aplinkos apsaugos asociacijų prašymu tikrinti Sąjungos antrinės teisės akto teisėtumą ir, antra, Sprendime Fediol / Komisija (EU:C:1989:254) įtvirtintos šio vertinimo sąlygos įvykdytos, nes Reglamente Nr. 1367/2006 yra nemažai nuorodų į minėtą konvenciją, konkrečiai į jos 9 straipsnio 3 dalį.

               50

               Jos taip pat teigia, kad vienintelė galimybė Teisingumo Teismui patikrinti bendrojo Sąjungos teisės akto teisėtumą, kai į jį kreipiasi nacionaliniai teismai pateikdami prašymą priimti prejudicinį sprendimą, yra nepakankama siekiant užtikrinti minėtos nuostatos laikymąsi.

               51

               Galiausiai jos tvirtina, kad Bendrasis Teismas laikėsi rungtyniškumo principo, nes per posėdį suteikė šalims galimybę išsakyti nuomonę dėl sprendimuose Fediol / Komisija (EU:C:1989:254) ir Nakajima / Taryba (EU:C:1991:186) įtvirtintos teismo praktikos taikymo šioje byloje. Bet kuriuo atveju šios bylos aplinkybės skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas Parlamento nurodytas Sprendimas Komisija / Airija ir kt. (EU:C:2009:742), aplinkybių.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               52

               Pagal EB 300 straipsnio 7 dalį (dabar – SESV 216 straipsnio 1 dalis) Sąjungos institucijoms yra privalomi Sąjungos sudaryti susitarimai ir dėl to jie turi viršenybę institucijų priimtų teisės aktų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Intertanko ir kt., EU :C :2008 :312, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               53

               Tačiau Sąjungos sudaryto susitarimo su trečiosiomis valstybėmis nuostatų poveikis jos teisės sistemoje negali būti nustatomas neatsižvelgiant į šių nuostatų tarptautinę kilmę. Pagal tarptautinės teisės principus derėtis dėl tokio susitarimo ir jį sudaryti kompetentingos Sąjungos institucijos gali laisvai susitarti su atitinkamomis trečiosiomis valstybėmis, kokį poveikį šio susitarimo nuostatos turės susitariančiųjų šalių vidaus sistemoje. Jei šis klausimas aiškiai neaptartas susitarime, kompetentingas teismas, būtent Teisingumo Teismas pagal ESV sutartyje nustatytą jurisdikciją, turi jį išspręsti taip pat, kaip bet kurį kitą klausimą dėl išaiškinimo, susijusį su aptariamo susitarimo taikymu Sąjungoje, visų pirma remdamasis to susitarimo turiniu, struktūra ar tekstu (žr. Sprendimo FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija, C‑120/06 P ir C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 108 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               54

               Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tarptautinio susitarimo, kurio šalis yra Sąjunga, nuostatomis galima remtis grindžiant ieškinį dėl Sąjungos antrinės teisės akto panaikinimo arba tokio akto neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą tik su sąlyga, kad, pirma, šio susitarimo pobūdis ir struktūra tam neprieštarauja ir, antra, tos nuostatos yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios pagal savo turinį (žr. Sprendimo Intertanko ir kt., EU:C:2008:312, 45 punktą; Sprendimo FIAMM ir kt. / Taryba ir Komisija, EU:C:2008:476, 110 ir 120 punktus ir Sprendimo Air Transport Association of America ir kt., EU:C:2011:864, 54 punktą).

               55

               Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies nuostatose nėra jokio aiškaus ir tikslaus įpareigojimo, kuris galėtų tiesiogiai reguliuoti asmenų teisinę situaciją, todėl ši nuostata netenkina šių reikalavimų. Kadangi tik „visuomenės atstovai, atitinkantys nacionaliniuose įstatymuose numatytus kriterijus“, turi minėto 9 straipsnio 3 dalyje numatytas teises, šios nuostatos įgyvendinimas arba veikimas priklauso nuo vėlesnio akto priėmimo (žr. Sprendimo Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, 45 punktą).

               56

               Tiesa, Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad tuo atveju, kai Sąjunga ketina įvykdyti konkretų pagal Pasaulio prekybos organizacijos sistemą sudarytuose susitarimuose (toliau – PPO susitarimai) įtvirtintą įsipareigojimą arba kai atitinkamame Sąjungos teisės akte yra aiški nuoroda į konkrečias šių susitarimų nuostatas, Teisingumo Teismui tenka pareiga patikrinti ginčijamo akto ir jam įgyvendinti priimtų aktų teisėtumą atsižvelgiant į šių susitarimų normas (žr. Sprendimo Fediol / Komisija, EU:C:1989:254, 19–23 punktus; Sprendimo Nakajima / Taryba, EU:C:1991:186, 29–32 punktus; Sprendimo Vokietija / Taryba, C‑280/93, EU:C:1994:367, 111 punktą ir Sprendimo Italija / Taryba, C‑352/96, EU:C:1998:531, 19 punktą).

               57

               Tačiau šios dvi išimtys buvo pateisinamos tik atsižvelgiant į susitarimų, kuriems buvo taikomos, ypatybes.

               58

               Pirma, kiek tai susiję su Sprendimu Fediol / Komisija (EU:C:1989:254), pažymėtina, kad byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, nagrinėto 1984 m. rugsėjo 17 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2641/84 dėl bendros prekybos politikos sustiprinimo, visų pirma apsaugos nuo nesąžiningos komercinės praktikos srityje (OL L 252, p. 1), 2 straipsnio 1 dalyje buvo pateikta aiški nuoroda į tarptautinės teisės normas, iš esmės paremtas GATT, ir suinteresuotiesiems asmenims suteikta teisė remtis bendrojo susitarimo nuostatomis teikiant skundą pagal šį reglamentą (Sprendimo Fediol / Komisija, EU:C:1989:254, 19 punktas), o nagrinėjamu atveju Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalyje nėra tiesioginės nuorodos į konkrečias Orhuso konvencijos nuostatas ir nesuteikiamos teisės asmenims. Kadangi nėra aiškios nuorodos į tarptautinio susitarimo nuostatas, minėtas sprendimas nelaikytinas reikšmingu nagrinėjamu atveju.

               59

               Antra, dėl Sprendimo Nakajima / Taryba (EU:C:1991:186) pažymėtina, kad jame nagrinėti Sąjungos teisės aktai buvo susiję su antidempingo sistema, kurios koncepcija ir taikymas yra labai konkretūs, nes joje numatytos priemonės dempingo taikymu kaltinamoms įmonėms. Konkrečiau kalbant, toje byloje nagrinėtas pagrindinis reglamentas priimtas pagal esamus Bendrijos tarptautinius įsipareigojimus, kylančius būtent iš Sutarties dėl Bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos VI straipsnio įgyvendinimo, patvirtintos Bendrijos vardu 1979 m. gruodžio 10 d. Tarybos sprendimu 80/271/EEB dėl daugiašalių sutarčių, priimtų 1973–1979 m. derybose dėl prekybos, sudarymo (OL L 71, 1980, p. 1) (žr. Sprendimo Nakajima / Taryba, EU:C:1991:186, 30 punktą). Tačiau nagrinėjamu atveju nekyla klausimas, ar pagal Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalį įgyvendinami konkretūs įsipareigojimai, kaip jie suprantami minėtame sprendime, nes, kaip matyti iš Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalies, jos susitariančiosios šalys turi didelę diskreciją nustatyti „administracinės arba teismo tvarkos“ įgyvendinimo būdus.

               60

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad negalima teigti, jog priimdama minėtą reglamentą, kuris susijęs tik su Sąjungos institucijomis ir, be to, kuriame numatyta tik viena iš teisių gynimo priemonių, kuriomis gali pasinaudoti asmenys siekdami, kad būtų laikomasi Sąjungos aplinkos apsaugos teisės, Sąjunga ketino įgyvendinti, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 56 punkte nurodytą teismo praktiką, pagal Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį kylančius įpareigojimus dėl nacionalinių administracinių ar teismo procedūrų, kurios pagal galiojančią Sąjungos teisės sistemą yra iš esmės valstybių narių teisės dalis (šiuo klausimu žr. Sprendimo Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, 41 ir 47 punktus).

               61

               Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, jog nusprendęs, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalimi galima remtis siekiant įvertinti Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies teisėtumą, Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime padarė teisės klaidą.

               62

               Todėl reikia panaikinti skundžiamą sprendimą ir nebereikia nagrinėti kitų pagrindų, kuriuos Taryba, Parlamentas ir Komisija nurodė grįsdami savo apeliacinius skundus.

         Dėl ieškinio Bendrajame Teisme

               63

               Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą ir gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.

               64

               Teisingumo Teismas mano, kad galima priimti sprendimą ir kad prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą reikia nagrinėti iš esmės.

               65

               Bendrajame Teisme pateikto ieškinio pirmajame pagrinde Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht tvirtino, kad Komisija klaidingai atmetė kaip nepriimtiną jų prašymą persvarstyti vidaus tvarka 2009 m. balandžio 7 d. sprendimą motyvuodama tuo, kad tai yra visuotinai taikoma priemonė.

               66

               Dėl tų pačių motyvų, kuriuos nurodė Bendrasis Teismas, šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

               67

               Antrajame ieškinio pagrinde Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht taip pat tvirtino, kad Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalis negalioja, nes pagal ją sąvoka „veiksmai“, kaip ji suprantama pagal Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 dalį, susiaurinama iki administracinio individualiai taikomo akto.

               68

               Remiantis šio sprendimo 55 punktu darytina išvada, kad Orhuso konvencijos 9 straipsnio 3 daliai trūksta aiškumo ir tikslumo, kurių reikalaujama, kad šia nuostata būtų galima remtis Sąjungos teisme vertinant Reglamento Nr. 1367/2006 10 straipsnio 1 dalies teisėtumą.

               69

               Todėl šį antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

               70

               Kadangi abu Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio pagrindai yra nepagrįsti, ieškinį reikia atmesti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               71

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniam procesui pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Jeigu byloje yra kelios pralaimėjusios šalys, Teisingumo Teismas sprendžia, kaip turi būti paskirstytos bylinėjimosi išlaidos.

               72

               Kadangi Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht pralaimėjo bylą, o Taryba, Parlamentas ir Komisija prašė priteisti iš jų bylinėjimosi išlaidas, reikia iš Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht priteisti solidariai padengti bylinėjimosi išlaidas, kurių Taryba, Parlamentas ir Komisija patyrė pirmojoje instancijoje ir nagrinėjant apeliacinius skundus.

               73

               Pagal minėto Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį, taip pat taikomą apeliaciniam procesui pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl reikia nuspręsti, kad Čekijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti priešpriešinį apeliacinį skundą.

                           2.

                           Panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht / Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301).

                           3.

                           Atmesti Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht Europos Sąjungos Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį dėl panaikinimo.

                           4.

                           Priteisti iš Vereniging Milieudefensie ir Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht solidariai padengti bylinėjimosi išlaidas, kurių Europos Sąjungos Taryba, Europos Parlamentas ir Europos Komisija patyrė pirmojoje instancijoje ir nagrinėjant apeliacinius skundus.

                           5.

                           Čekijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: nyderlandų.


1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Technische Universität München prieš Hauptzollamt München-Mitte. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Bendrasis muitų tarifas - Mokslinių aparatų atleidimas nuo importo muitų - Ekvivalentinė mokslinė vertė. # Byla C-269/90.