2014 m. liepos 4 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Construcción, Promociones e Instalaciones, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo CPI COPISA INDUSTRIAL paraiška – Ankstesnis vaizdinis Ispanijos prekių ženklas „Cpi construcción promociones e instalaciones, s.a.“ ir ankstesnis komercinis pavadiniams „Construcción, Promociones e Instalaciones, S.A.-C.P.I.“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 4 dalis – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymo nebuvimas – Ankstesnio komercinio pavadinimo naudojimo prekyboje įrodymo nebuvimas.#Byla T-345/13.


1996 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Compagnie maritime belge transports SA ir Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. ir Nedlloyd Lijnen BV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Piniginės baudos. # Sujungtos bylos T-24/93, T-25/93, T-26/93 ir T-28/93.


title: 2010 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Uszodaépítő kft prieš APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Baranya Megyei Bíróság - Vengrija.#Šeštoji PVM direktyva - Direktyva 2006/112/EB - Teisė į pirkimo mokesčio atskaitą - Nauji nacionalinės teisės aktai - Su sąskaitos faktūros turiniu susiję reikalavimai - Taikymas atgaline data - Teisės į atskaitą praradimas.#Byla C-392/09.

text:
      Byla C‑392/09
      Uszodaépítő kft
      prieš
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (Baranya Megyei Bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Direktyva 2006/112/EB – Teisė į perkant sumokėto mokesčio atskaitą – Nauji nacionalinės teisės aktai – Su sąskaitos faktūros turiniu susiję reikalavimai – Taikymas atgaline data – Teisės į atskaitą praradimas“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Atvirkštinio apmokestinimo procedūra – Apmokestinamasis asmuo, privalantis mokėti pridėtinės vertės mokestį
            kaip prekių ar paslaugų gavėjas – Teisė į atskaitą
      (Tarybos direktyvos 2006/112 167, 168 ir 178 straipsniai)
      Direktyvos 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 167, 168 ir 178 straipsniai turi būti aiškinami taip,
         kad jie draudžia taikyti atgaline data nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos taikant atvirkštinį apmokestinimą pridėtinės
         vertės mokesčio už statybos darbus atskaita siejama su sąskaitų faktūrų už šiuos darbus pakeitimu ir papildomos pakeistos
         deklaracijos pateikimu, nors atitinkama mokesčių institucija turi visą informaciją, reikalingą nustatyti, kad apmokestinamasis
         asmuo, kaip nagrinėjamų paslaugų gavėjas, privalo sumokėti pridėtinės vertės mokestį ir patikrinti mokėtino mokesčio sumą.

      Tai, kad apmokestinamasis asmuo pasirinko taikyti naująjį, o ne senąjį Pridėtinės vertės mokesčio įstatymą, savaime neturėtų
         daryti įtakos teisei į pirkimo pridėtinės vertės mokesčio atskaitą, tiesiogiai kylančiai iš Direktyvos 2006/112 167 ir 168 straipsnių.
         Be to, pagal mokestinio neutralumo principą reikalaujama, kad būtų suteikta teisė į pirkimo pridėtinės vertės mokesčio atskaitą,
         jeigu esminiai reikalavimai yra įvykdyti, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų. Todėl
         kai mokesčių administratorius turi reikiamą informaciją nustatyti, kad apmokestinamasis asmuo, kaip aptariamų teikiamų paslaugų
         gavėjas, turi sumokėti pridėtinės vertės mokestį, pagal Direktyvos 2006/112 167, 168 straipsnius ir 178 straipsnio f punktą
         draudžiama, kiek tai susiję su šio asmens teise atskaityti šį mokestį, nustatyti papildomas sąlygas, galinčias naudojimąsi
         šia teise padaryti neįmanomą. Taip būtų, jei būtų įvykdytos Direktyvos 2006/112 168 straipsnio a punkte nustatytos materialinės
         teisės į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą įgijimo sąlygos ir jei tuo metu, kai mokesčių administratorius atsisako apmokestinamajam
         asmeniui suteikti teisę į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą, ši institucija turėtų visą informaciją, reikalingą nustatyti,
         kad apmokestinamasis asmuo privalo sumokėti pridėtinės vertės mokestį.

      (žr. 36, 39–40, 42–43, 46 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. rugsėjo 30 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Direktyva 2006/112/EB – Teisė į perkant sumokėto mokesčio atskaitą – Nauji nacionalinės teisės aktai – Su sąskaitos faktūros turiniu susiję reikalavimai – Taikymas atgaline data – Teisės į atskaitą praradimas“
      Byloje C‑392/09
      dėl Baranya Megyei Bíróság (Vengrija) 2009 m. balandžio 2 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. spalio 5 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Uszodaépítő kft
      prieš
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, J. Malenovský ir D. Šváby,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kancleris R. Grass,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, M. Fehér ir Z. Tóth,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos B. D. Simon,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva), iš dalies pakeistos 2001 m.
         gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 2001/115/EB (OL L 15, 2002, p. 24; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t.,
         p. 352), 17 ir 20 straipsnių bei bendrųjų Sąjungos teisės principų išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Uszodaépítő kft ir APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (Centrinio mokesčių ir finansų kontrolės administratoriaus pagrindinis biuras, toliau – APEH) dėl APEH atsisakymo leisti ieškovei
         pagrindinėje byloje iš jos mokėtinos pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) sumos atskaityti su jai atliktais statybos
         darbais susijusį PVM.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Remiantis 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347,
         p. 1) 411 ir 413 straipsniais, šia direktyva nuo 2007 m. sausio 1 d. panaikinti ir pakeisti PVM srities Sąjungos teisės aktai
         ir, be kita ko, Šeštoji direktyva. Pagal Direktyvos 2006/112 pirmą ir trečią konstatuojamąsias dalis direktyvos pakeitimas
         yra būtinas siekiant aiškiai ir racionaliai nauja struktūros ir formulavimo redakcija į išdėstytą tekstą įtraukti valstybių
         narių teisės aktų, reglamentuojančių apyvartos mokesčius, suderinimo nuostatas iš esmės nepadarant esminių pakeitimų. Todėl
         Direktyvos 2006/112 nuostatos iš esmės identiškos atitinkamoms Šeštosios direktyvos nuostatoms.

      4        Pagal Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, kuriame perteiktas Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalies tekstas, „teisė į
         atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM“.

      5        Direktyvos 2006/112 168 straipsnio a punkte, kurio formuluotė iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies
         a punkto redakciją, įtvirtintą tos pačios direktyvos 28f straipsnio 1 dalyje, numatyta:

      „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi
         turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:

      a)      mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas
         apmokestinamasis asmuo.“

      6        Direktyvos 2006/112 178 straipsnyje, kuris iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies redakciją, įtvirtintą
         tos pačios direktyvos 28f straipsnio 2 punkte, yra tokios nuostatos:

      „Kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo tenkinti šias sąlygas:
      <…>
      f)      kai apmokestinamasis asmuo turi mokėti PVM kaip paslaugas ar prekes įsigyjantis asmuo pagal 194–197 ar 199 straipsnius, jis
         privalo laikytis kiekvienos valstybės narės nustatytų formalumų.“

      7        Direktyvos 2006/112 199 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta:

      „1.      Valstybės narės gali numatyti, kad asmuo, kuriam tenka prievolė sumokėti PVM, yra apmokestinamasis asmuo, kuriam yra skirtas
         šie tiekimo ar teikimo sandoriai:

      a)      <...> statybos paslaug[os] <...>“.
      8        Sistema, įtvirtinta Direktyvos 2006/112 199 straipsnio 1 dalies a punkte, yra žinoma įprastu pavadinimu „atvirkštinis apmokestinimas“
         ir anksčiau buvo nustatyta Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalyje.

       Nacionalinės teisės aktai
      9        2008 m. sausio 1 d. įsigaliojusio 2007 m. CXXVII PVM įstatymo (Általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII törvény, toliau – naujasis PVM įstatymas) 127 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad „reikalaujama, kad apmokestinamasis asmuo,
         norėdamas pasinaudoti teise į atskaitą, turėtų savo vardu išrašytą sąskaitą faktūrą, kuri patvirtina sandorio įvykdymą“.

      10      Naujojo PVM įstatymo 142 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta:

      „1)      Mokestį moka prekių įgijėjas arba paslaugų gavėjas:
      <…>
      b)      kai vykdomi statybos darbai <…>“.
      11      Pagal naujojo PVM įstatymo 142 straipsnio 7 dalį, „jei taikoma 1 dalis, prekių tiekėjas arba paslaugų teikėjas įsipareigoja
         išrašyti sąskaitą faktūrą, kurioje nebūtų nurodytas nei sumokėtas pirkimo mokestis, nei jo <...> tarifas“.

      12      Naujojo PVM įstatymo 169 straipsnio k punkte numatyta:

      „Sąskaitoje faktūroje privalo būti nurodyta tokia informacija:
      k)      <...> tuo atveju, kai mokestį privalo mokėti prekių įgijėjas ar paslaugų gavėjas, nuoroda į teisės nuostatą arba kita aiški
         nuoroda į tai, kad prekių pardavimo arba paslaugų teikimo atveju

      <…>
      kb)      mokestį moka prekių įgijėjas ar paslaugų gavėjas“.
      13      Naujo PVM įstatymo 269 straipsnio 1 dalyje dar numatyta:

      „Jei šiame įstatyme ir 1992 m. Įstatyme Nr. LXXIV (toliau − ankstesnis PVM įstatymas) nustatomos visų identiškų asmenų teisės
         ir pareigos, kurios turi būti įgyvendinamos taikant atvirkštinį apmokestinimą ir kurios atsiranda kaip apmokestinamo sandorio
         rezultatas, grindžiamas tomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis, tokių teisių ir pareigų nustatymas ir taikymas, įsigaliojus
         šiam įstatymui, bus reglamentuojamas išimtinai pagal (ankstesnio) PVM įstatymo nuostatas, išskyrus atvejus, kai šiuo įstatymu,
         priešingai nei (ankstesniu) PVM įstatymu, panaikinamos pareigos visiems susijusiems asmenims kartu, nustatomos mažesnės pareigos
         arba nustatomos naujos ar papildomos teisės. Tokiu atveju teisės ir pareigos gali būti nustatomos ir taikomos, jei visi suinteresuotieji
         asmenys pateikia bendrą prašymą pagal šio įstatymo nuostatas, net jeigu tos teisės ir pareigos atsirado prieš šio įstatymo
         įsigaliojimą, laikantis galutinio termino, tačiau visi suinteresuotieji asmenys turi iš anksto raštu išreikšti bendrą sprendimą
         ir pateikti bendrą prašymą, kurį valstybės mokesčių institucija turi gauti ne vėliau kaip 2008 m. vasario 15 dieną. Šis terminas
         privalomas ir negali būti pratęstas. Tokiu atveju bus galima pateikti papildomą deklaraciją netaikant jokios nuobaudos už
         vėlavimą.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      2006 m. birželio 9 d. ieškovė pagrindinėje byloje sudarė rangos sutartį su rangove NÁD MPS 4 Kft. dėl statybos darbų. Ieškovė pagrindinėje byloje atliko šiuos darbus kartu su kitais subrangovais.

      15      Darbai buvo pradėti 2007 m. pavasarį, tačiau dėl finansinių priežasčių nutraukti tų pačių metų vasarą. Už iki darbų nutraukimo
         suteiktas paslaugas buvo išrašytos sąskaitos faktūros. Tiek ieškovė pagrindinėje byloje, tiek jos subrangovai įvykdė savo
         pareigas, susijusias su PVM deklaracijomis ir PVM sumokėjimu pagal ankstesnį PVM įstatymą.

      16      2008 m. vasario 14 d., įsigaliojus naujajam PVM įstatymui, ieškovė pagrindinėje byloje, rangovė ir subrangovai bendru sprendimu
         ir pagal minėto įstatymo 269 straipsnio 1 dalį prašė taikyti naujojo įstatymo nuostatas darbams, atliktiems tiek pagal sutartį,
         sudarytą ieškovės pagrindinėje byloje ir rangovės, tiek sutartims, sudarytoms šios ieškovės ir jos subrangovų (toliau – 2008 m.
         vasario 14 d. deklaracija).

      17      Mokesčių administratorius, atlikęs ieškovės pagrindinėje byloje pateiktos 2007 finansinių metų PVM deklaracijos patikrinimą,
         2008 m. gegužės 23 d. sprendimu nustatė, kad ji privalo sumokėti 52 822 000 HUF dydžio mokestinę skolą už laikotarpį nuo 2007 m.
         balandžio mėn. iki rugsėjo mėnesio. Mokesčių institucija šiuo aspektu paaiškino, kad ieškovė pagrindinėje byloje negalėjo
         pasinaudoti teise į atskaitą remdamasi subrangovų išrašytomis sąskaitomis faktūromis, nes šios faktūros neatitiko naujojo
         PVM įstatymo nuostatų. Po 2008 m. vasario 14 d. deklaracijos naujojo PVM įstatymo nuostatos, susijusios su atvirkštiniu apmokestinimu
         atgaline data, buvo taikomos sąskaitoms faktūroms, išrašytoms per 2007 finansinius metus. Šios institucijos teigimu, subrangovų
         išrašytos sąskaitos faktūros turėjo atitikti šio naujojo įstatymo 142 straipsnio 7 dalies ir 169 straipsnio k punkto nuostatas.
         Todėl tam, kad ieškovė pagrindinėje byloje galėtų pasinaudoti teise į atskaitą, viena vertus, subrangovai turėjo pakeisti
         išrašytas sąskaitas faktūras ir, antra vertus, ši ieškovė turėjo pakeisti savo 2007 finansinių metų PVM deklaraciją pateikdama
         papildomą deklaraciją.

      18      2008 m. rugsėjo 5 d. sprendimu APEH patvirtino 2008 m. gegužės 23 d. sprendimą.

      19      Ieškovė pagrindinėje byloje pateikė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl 2008 m. rugsėjo
         5 d. APEH sprendimo panaikinimo. Šis teismas mano, kad naujojo PVM įstatymo 269 straipsnio 1 dalimi, kuria atgaline data panaikinama
         teisė į atskaitą, kuria ieškovė pagrindinėje byloje nuolat naudojosi remdamasi ankstesniu įstatymu dėl PVM, pažeidžiami Šeštosios
         direktyvos 17 ir 20 straipsniai bei įvairūs bendrieji Sąjungos teisės principai.

      20      Tokiomis aplinkybėmis Baranya Megyei Bíróság nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar valstybės narės teisės nuostata prieštarauja Šeštosios direktyvos 17 ir 20 straipsniams, jei ji įsigaliojo 2008 m. sausio
         1 d., t. y. po to, kai atsirado teisė į atskaitą, ir pagal ją norint atskaityti sumokėtą ir deklaruotą PVM už 2007 finansiniais
         metais patiektas prekes ar suteiktas paslaugas reikalaujama pakeisti sąskaitų faktūrų turinį ir pateikti papildomą deklaraciją?

      2.      Ar naujojo PVM įstatymo 269 straipsnio 1 dalies nuostata, pagal kurią, jei tenkinami minėtame straipsnyje nustatyti reikalavimai,
         teises ir pareigas reikia vertinti bei taikyti remiantis minėto įstatymo nuostatomis, jei laikomasi galutinio termino, nors
         tos teisės ir pareigos atsirado iki įstatymo įsigaliojimo, atitinka bendruosius (Sąjungos) teisės principus, t. y. ar ji objektyviai
         pagrįsta, protinga, proporcinga ir atitinka teisinio saugumo principą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      21      Vengrijos vyriausybė tvirtina, kad siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje nebūtina išaiškinti sprendime pateikti prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą nurodytų teisės nuostatų ir principų. Šiuo požiūriu reikia pažymėti, viena vertus, kad naujojo
         įstatymo dėl PVM nuostatų taikymas atgaline data galimas tik esant aiškiai ir laisvai ieškovės pagrindinėje byloje ir kitų
         suinteresuotųjų apmokestinamųjų asmenų valiai. Tačiau jei ieškovė pagrindinėje byloje aiškiai prašytų taip taikyti šį įstatymą,
         ji turėtų paisyti su tuo susijusių teisinių pasekmių. Kita vertus, ginčą pagrindinėje byloje lemia klaidingas ieškovės pagrindinėje
         byloje pereinamųjų naujojo PVM įstatymo nuostatų aiškinimas. Toks ginčas susijęs su nacionalinės, o ne Sąjungos teisės aiškinimu.

      22      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, šiam teismui ir nacionaliniams teismams
         bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį, tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą,
         atsižvelgdamas į konkrečios bylos ypatumus turi įvertinti, ar jo sprendimui būtinas prejudicinis sprendimas, ir nustatyti
         Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl jeigu pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu,
         Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Gottwald, C‑103/08, Rink. p. I‑9117, 16 punktą ir 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo Dimos Agiou Nikolaou, C‑82/09, Rink. p. I‑0000, 14 punktą).

      23      Iš to matyti, kad nacionalinio teismo pateiktų prejudicinių klausimų svarbos prezumpcija gali būti paneigiama tik išimtiniais
         atvejais, ypač jei akivaizdu, kad prašomas šiuose klausimuose nurodytų Sąjungos teisės normų išaiškinimas nesusijęs su pagrindinės
         bylos faktais arba dalyku (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Gottwald 17 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      24      Kiek tai susiję su šia byla, nepaisant to, kad ieškovė pagrindinėje byloje pasirinko taikyti naująjį PVM įstatymą, nors jos
         pasirinkimas pagrįstas klaidingu nagrinėjamo įstatymo aiškinimu, šio naujojo įstatymo nuostatos taikytinos ginčui pagrindinėje
         byloje, ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškia abejones dėl pereinamųjų minėto įstatymo nuostatų
         suderinamumo su skirtingomis Sąjungos teisės nuostatomis, jei šios priemonės trukdo ieškovei pagrindinėje byloje įgyvendinti
         savo teisę į PVM atskaitą.

      25      Todėl reikia konstatuoti, kad nėra akivaizdu, jog prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas yra nesvarbus prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusiam teismui priimant sprendimą.

      26      Todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti pripažintas priimtinu.

       Dėl pirmojo klausimo
      27      Pirma, kalbant apie pirmojo klausimo objektą, reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         prašymas susijęs su Šeštosios direktyvos 17 ir 20 straipsnių aiškinimu.

      28      Tačiau, remiantis Direktyvos 2006/112 411 ir 413 straipsniais, nuo 2007 m. sausio 1 d. ja panaikinta ir pakeista Šeštoji direktyva.

      29      Kadangi visos pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susiklostė po 2007 m. sausio 1 d., pagrindinei bylai reikšmingas tik Direktyvos
         2006/112 nuostatų išaiškinimas.

      30      Aplinkybė, kad nacionalinis teismas formaliai suformulavo prejudicinius klausimus, darydamas nuorodą vien į Šeštosios direktyvos
         nuostatas, nėra Teisingumo Teismui kliūtis pateikti šiam teismui visas išaiškinimo nuorodas, kurios gali būti naudingos sprendimui
         jo nagrinėjamoje byloje priimti, nesvarbu, ar jis darė atitinkamas nuorodas savo klausimuose (šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio
         27 d. Sprendimo ČEZ, C‑115/08, Rink. p. I‑10265, 81 punktą ir 2010 m. sausio 12 d. Sprendimo Petersen, C‑341/08, Rink. p. I‑0000, 48 punktą).

      31      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2006/112 trečios konstatuojamosios dalies, ji skirta naujai galiojančių
         teisės aktų, be kita ko, ir Šeštosios direktyvos, redakcijai išdėstyti iš principo nedarant esminių pakeitimų.

      32      Šiomis aplinkybėmis reikia traktuoti, kad pirmasis klausimas pateiktas dėl Direktyvos 2006/112 167 ir 168 straipsnių, kurie
         atitinka sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytas Šeštosios direktyvos nuostatas, išaiškinimo. Be to,
         kadangi pirmasis klausimas iš esmės susijęs su teisės į PVM atskaitą įgyvendinimo tvarka, reikia traktuoti, kad jis pateiktas
         ir dėl Direktyvos 2006/112 178 straipsnio išaiškinimo.

      33      Antra, dėl esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2006/112 167, 168
         ir 178 straipsniai draudžia pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus, kuriuose, atgaline data taikant naujas nuostatas,
         susijusias su atvirkštiniu apmokestinimu, galimybė taikyti PVM atskaitą siejama su sąskaitų faktūrų dėl sandorių, sudarytų
         prieš įsigaliojant naujajam įstatymui, pakeitimu ir papildomos mokesčių deklaracijos pateikimu.

      34      Šiuo klausimu, viena vertus, reikia priminti, kad Direktyvos 2006/112 167 ir 168 straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra
         sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji galioja visiems dėl anksčiau sudarytų sandorių taikomiems
         mokesčiams (2010 m. liepos 15 d. Sprendimo Pannon Gép Centrum, C‑368/09, Rink. p. I‑0000, 37 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      35      Atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti apmokestinamąjį asmenį nuo bet kokios jo ekonominės veiklos atveju mokėtino ar
         sumokėto PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrinamas bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumas, neatsižvelgiant
         į jos tikslą ar rezultatą, su sąlyga, kad pati ši veikla iš principo būtų apmokestinama PVM (žr. 2001 m. vasario 22 d. Sprendimo
         Abbey National, C‑408/98, Rink. p. I‑1361, 24 punktą; 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo HE, C‑25/03, Rink. p. I‑3123, 70 punktą ir 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling, C‑439/04 ir C‑440/04, Rink. p. I‑6161, 48 punktą).

      36      Todėl tai, kad apmokestinamasis asmuo pasirinko taikyti naująjį, o ne senąjį PVM įstatymą, savaime neturėtų daryti įtakos
         teisei į pirkimo PVM atskaitą, tiesiogiai kylančiai iš Direktyvos 2006/112 167 ir 168 straipsnių.

      37      Kita vertus, kalbant apie teisės į PVM atskaitą įgyvendinimo tvarką, numatytą Direktyvos 2006/112 178 straipsnyje, kadangi
         taikytina Direktyvos 2006/112 199 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta atvirkštinio apmokestinimo procedūra, reikia konstatuoti,
         kad taikytina tik 178 straipsnio f punkte numatyta tvarka. Todėl tik apmokestinamasis asmuo, kuris kaip paslaugų gavėjas privalo
         sumokėti su šiomis paslaugomis susijusį PVM, neprivalo turėti sąskaitos faktūros, išrašytos remiantis formaliomis Direktyvos
         2006/112 sąlygomis, kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, ir, pasinaudodamas galimybe, kuri jam numatyta tos pačios direktyvos
         178 straipsnio f punkte, turi laikytis tik atitinkamos valstybės narės nustatytų formalumų (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio
         1 d. Sprendimo Bockemühl, C‑90/02, Rink. p. I‑3303, 47 punktą).

      38      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tokie atitinkamos valstybės narės nustatyti formalumai, kurių privalo laikytis
         apmokestinamasis asmuo, kad galėtų įgyvendinti teisę į PVM atskaitą, neturėtų viršyti to, kas griežtai būtina, siekiant tinkamai
         kontroliuoti atvirkštinio apmokestinimo procedūrą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Bockemühl 50 punktą).

      39      Šiuo atžvilgiu jau buvo nuspręsta, kad pagal mokestinio neutralumo principą reikalaujama, kad būtų suteikta teisė į pirkimo
         PVM atskaitą, jeigu esminiai reikalavimai yra įvykdyti, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų
         (2008 m. gegužės 8 d. Sprendimo Ecotrade, C‑95/07 ir C‑96/07, Rink. p. I‑3457, 63 punktas).

      40      Todėl kadangi mokesčių administratorius turi reikiamą informaciją nustatyti, kad apmokestinamasis asmuo, kaip aptariamų teikiamų
         paslaugų gavėjas, turėjo sumokėti PVM, pagal Direktyvos 2006/112 167, 168 straipsnius ir 178 straipsnio f punktą draudžiama,
         kiek tai susiję su šio asmens teise atskaityti šį mokestį, nustatyti papildomas sąlygas, galinčias naudojimąsi šia teise padaryti
         neįmanomą (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Bockemühl 51 punktą ir Ecotrade 64 punktą).

      41      Pagrindinėje byloje mokesčių administratorius atsisakė pripažinti ieškovės pagrindinėje byloje teisę atskaityti PVM dėl statybos
         darbų, kuriuos jos subrangovės atliko per 2007 m., motyvuodamas tuo, kad, pirma, ši ieškovė, kiek tai susiję su minėtais sandoriais,
         neturėjo pakeistų sąskaitų faktūrų, kaip to reikalaujama pagal naujojo PVM įstatymo 142 straipsnio 7 dalį ir 169 straipsnio
         k punktą, kurie buvo taikomi atgaline data nuo 2008 m. sausio 1 d., ir kad, antra, ji nepakeitė savo 2007 m. mokesčių deklaracijos
         remdamasi tokiomis pakeistomis sąskaitomis faktūromis.

      42      Pirma, iš bylos medžiagos matyti, kad buvo įvykdytos Direktyvos 2006/112 168 straipsnio a punkte nustatytos materialinės teisės
         į PVM atskaitą įgijimo sąlygos, kad ieškovė pagrindinėje byloje galėtų pasinaudoti šia teise dėl PVM, susijusio su jos subrangovų
         atliktais statybos darbais. Reikia pažymėti, kad šios paslaugos iš esmės buvo skirtos apmokestinamojo asmens apmokestinamiesiems
         sandoriams atitinkamoje valstybėje narėje. Be to, remiantis 2007 mokestinių metų mokesčio deklaracija, nagrinėjamas mokesčių
         administratorius buvo informuotas apie šių materialinių sąlygų įvykdymą.

      43      Antra, nebuvo ginčijama tai, kad tada, kai mokesčių institucija atsisakė pripažinti ieškovės pagrindinėje byloje teisę į PVM
         atskaitą, ši institucija, remdamasi mokesčio deklaracija už 2007 mokestinius metus ir 2008 m. vasario 14 d. deklaracija, turėjo
         visą informaciją, reikalingą nustatyti, kad ieškovė pagrindinėje byloje, kaip jos subrangovų atliktų statybos darbų gavėja,
         privalėjo sumokėti PVM.

      44      Kaip pažymėjo Europos Komisija, dėl tokių formalumų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, nustatymo ieškovei pagrindinėje
         byloje gali tapti neįmanoma pasinaudoti teise į atskaitą.

      45      Todėl, atsižvelgiant į šio sprendimo 39 ir 40 punktuose minėtą teismo praktiką, reikia konstatuoti, kad pagal Direktyvos 2006/112
         167, 168 straipsnius ir 178 straipsnio f punktą draudžiama nustatyti pagrindinėje byloje nagrinėjamus formalumus.

      46      Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 2006/112 167, 168 ir 178 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia taikyti atgaline
         data nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos taikant atvirkštinį apmokestinimą PVM už statybos darbus atskaita siejama su
         sąskaitų faktūrų už šiuos darbus pakeitimu ir papildomos pakeistos deklaracijos pateikimu, nors atitinkama mokesčių institucija
         turi visą informaciją,  reikalingą nustatyti, kad apmokestinamasis asmuo, kaip nagrinėjamų paslaugų gavėjas, privalo sumokėti
         PVM ir patikrinti mokėtino mokesčio sumą.

       Dėl antrojo klausimo
      47      Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį klausimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 167, 168 ir 178 straipsniai
            turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia taikyti atgaline data nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos taikant atvirkštinį
            apmokestinimą PVM už statybos darbus atskaita siejama su sąskaitų faktūrų už šiuos darbus pakeitimu ir papildomos pakeistos
            deklaracijos pateikimu, nors atitinkama mokesčių institucija turi visą informaciją, reikalingą nustatyti, kad apmokestinamasis
            asmuo, kaip nagrinėjamų paslaugų gavėjas, privalo sumokėti PVM ir patikrinti mokėtino mokesčio sumą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.


2003 m. balanžio 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Christian Schulin prieš Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Byla C-305/00.


1999 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc ir T.C. Harrison Group Ltd prieš Commissioners of Customs & Excise. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) - Jungtinė Karalystė. # PVM. # Byla C-305/97.


title: 2015 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne prieš Belgijos valstybę.#Cour d'appel de Mons pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 77/388/EEB – PVM – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio B skirsnio b punktas – Atleistos nuo mokesčio nekilnojamojo turto nuomos sąvoka – Futbolo stadiono suteikimas naudotis už atlyginimą – Panaudos sutartis, kurioje savininkui paliekamos tam tikros teisės ir prerogatyvos – Savininko suteiktos įvairios paslaugos, už kurias sumokama 80 % sutartyje numatyto atlyginimo.#Byla C-55/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. sausio 22 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 77/388/EEB — PVM — Atleidimas nuo mokesčio — 13 straipsnio B skirsnio b punktas — Atleistos nuo mokesčio nekilnojamojo turto nuomos sąvoka — Futbolo stadiono suteikimas naudotis už atlyginimą — Panaudos sutartis, kurioje savininkui paliekamos tam tikros teisės ir prerogatyvos — Savininko suteiktos įvairios paslaugos, už kurias sumokama 80 % sutartyje numatyto atlyginimo“
      Byloje C‑55/14
      dėl Cour d’appel de Mons (Belgija) 2014 m. sausio 31 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. vasario 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Régie communale autonome du stade Luc Varenne

      prieš

         Belgijos valstybę

      TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
      kurį sudaro devintosios kolegijos pirmininko pareigas einantis J. Malenovský, teisėjai M. Safjan (pranešėjas) ir A. Prechal,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Régie communale autonome du stade Luc Varenne, atstovaujamos advokato W. Panis,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.‑C. Halleux,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bakopoulos ir V. Stroumpouli,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bulterman ir M. Gijzen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir L. Lozano Palacios,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 13 straipsnio B skirsnio b punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Régie communale autonome du stade Luc Varenne (toliau – Régie) ir Belgijos valstybės ginčą dėl pridėtinės vertės mokesčio (PVM), iš viso 1350001,79 eurų sumos, kuris buvo priskaičiuotas už Luc Varenne futbolo stadiono sporto patalpų įsigijimą, atskaitymo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Šeštosios direktyvos 2 straipsnyje, kuris patenka į II antraštinę dalį „Taikymo sritis“, nustatyta:
               „[PVM] apmokestinamas:

                        1.

                        prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks;

                  <…>“

               4

               Šios direktyvos 13 straipsnio „Atleidimas nuo mokesčio šalies teritorijos ribose“ B skirsnyje „Kiti atleidimo nuo mokesčio atvejai“ numatyta:
               „Valstybės narės, nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato, siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą toliau nurodytų atleidimo nuo mokesčio atvejų taikymą, užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, atleidžia nuo mokesčio:
               <…>

                        b)

                        nekilnojamojo turto [finansinę nuomą ir] nuomą, išskyrus:

                                 1.

                                 apgyvendinimo paslaugų, kaip jas apibrėžia valstybių narių įstatymai, teikimui viešbučiuose ar panašią veiklą vykdančiose įstaigose, įskaitant apgyvendinimą poilsiavietėse ar stovyklauti įrengtose vietose;

                                 2.

                                 patalpų ir vietos nuomą automobilių stovėjimui;

                                 3.

                                 pastoviai instaliuotų įrenginių ir mašinų nuomą;

                                 4.

                                 seifų nuomą.

                           Valstybės narės gali dar labiau riboti šį atleidimą nuo mokesčio;

                  <…>“

               5

               Minėtos Šeštosios direktyvos nuostatos turinys beveik nepakeistas buvo perkeltas į 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 135 straipsnį; ja Šeštoji direktyva ir jos vėlesni pakeitimai išdėstyti naujoje redakcijoje.

               6

               Šeštosios direktyvos (dabar – Direktyvos 2006/112 168 straipsnis) 17 straipsnio 2 dalies a punktas suformuluotas taip:
               „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

                        a)

                        mokėtiną ar sumokėtą [PVM] toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas apmokestinamasis asmuo.“

         Belgijos teisė

               7

               Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos Pridėtinės vertės mokesčio kodekso (Code de la taxe sur la valeur ajoutée, toliau – PVM kodeksas) redakcijos 19 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Paslaugų teikimui už atlygį prilyginamas apmokestinamojo asmens atliekamas turto, sudarančio verslui skirto turto dalį, naudojimas savo ar savo darbuotojų privatiems poreikiams arba bendrai su jo ekonomine veikla nesusijusiems tikslams, jei šis turtas suteikia teisę visiškai ar iš dalies atskaityti mokestį.“

               8

               PVM kodekso 44 straipsnio 3 dalies 2° punkte numatyta, kad nuo PVM mokesčio atleidžiami tokie sandoriai:
               „pagal prigimtį nekilnojamojo turto finansinė nuoma, nuoma ir nuomos perleidimas, taip pat naudojimasis šiuo turtu, laikantis 19 straipsnio 1 dalyje nustatytų reikalavimų, išskyrus:

                        a)

                        šias paslaugas:

                                 —

                                 vietų automobiliams stovėti,

                                 —

                                 turtui laikyti,

                                 —

                                 įrengtų patalpų viešbučiuose, moteliuose ir įstaigose, apgyvendinančiose svečius už atlygį, taip pat

                                 —

                                 vietų poilsiavietėms

                           suteikimas;

                        b)

                        įmones, užsiimančias nekilnojamojo turto nuoma‑finansavimu, arba nuoma, kuri laikoma tikrąją nekilnojamojo turto išperkamąja nuoma, kai ši įmonė stato, užsako statybas arba įsigyja, taikant mokestį, statinį, kuris yra sutarties dalykas, ir priėmėjas priima šį turtą nuomoti, kad jį panaudotų savo apmokestinamoje veikloje; Karalius apibrėžia sąlygas, kurias turi tenkinti nekilnojamojo turto nuomos‑finansavimo sutartis, pirmiausia kiek tai susiję su sutarties trukme, turto, kuris yra šios sutarties dalykas, pobūdžiu ir paskirtimi, taip pat priėmėjo teisėmis ir pareigomis;

                        c)

                        seifų nuomą.“

               9

               PVM kodekso 45 straipsnio 1 dalies 1 punkte nustatyta:
               „Kiekvienas apmokestinamasis asmuo iš mokesčio, kurį jis privalo sumokėti, gali atskaityti mokestį už patiektas prekes ir suteiktas paslaugas, savo importuotas prekes ir Bendrijoje įsigytas prekes, jeigu jos skirtos:

                        1°

                        apmokestinamiesiems sandoriams <…>“

               10

               1969 m. gruodžio 10 d. Karaliaus dekreto Nr. 3 dėl atskaitos taikant pridėtinės vertės mokestį 1 straipsnyje numatyta:
               „1.   Išskyrus, kai taikomos [PVM] kodekso 45 straipsnio 1a, 2 ir 3 dalys, apmokestinamasis asmuo atlieka šio dekreto 2 ir 3 straipsniuose nustatyta tvarka mokesčių už prekes ir paslaugas, kurios skirtos kodekso 45 straipsnio 1 dalies 1–5 punktuose numatytiems sandoriams vykdyti, atskaitą.
               Kai apmokestinamasis asmuo, vykdydamas savo ekonominę veiklą, sudaro kitus sandorius, dėl kurių neatsiranda teisė į atskaitą, atskaitomoms sumoms nustatyti jis laikosi [PVM] kodekso 46 ir 48 straipsnių bei šio dekreto 12–21 straipsnių.
               2.   Jokiu atveju neatskaitomas mokestis už prekes ir paslaugas, kurias apmokestinamasis asmuo ketina naudoti privatiems poreikiams ar kitiems tikslams, nesusijusiems su jo ekonomine veikla.
               Kai prekė ar paslauga skiriama iš dalies naudoti tokiems tikslams, atskaita neleidžiama tiek, kiek prekės ar paslaugos priskirtos šiems tikslams.
               Šią dalį nustato apmokestinamasis asmuo kontroliuojamas mokesčių administratoriaus.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               11

                  Régie eksploatuoja Luc Varenne futbolo stadioną, už kurio įsigijimą turėjo sumokėti 6428579,97 eurų sumą, prie kurios dar turėjo būti priskaičiuotas 1350001,79 eurų PVM.

               12

               2003 m. rugpjūčio 25 d.Régie pasirašė su pelno nesiekiančia asociacija Royal Football Club de Tournai ASBL (toliau – RFCT) sutartį dėl Luc Varenne futbolo stadiono sportui skirtų patalpų naudojimo už atlygį.

               13

                  Régie atskaitė visą PVM už minėtų stadiono sporto patalpų įsigijimą.

               14

               Atlikęs patikrinimus Régie buveinėje 2004 m. ir 2006 m. metais, Belgijos mokesčių administratorius nustatė, kad Régie, kiek tai susiję su PVM, įvykdė kelių rūšių sandorius, būtent:

                        —

                        PVM apmokestinamus sandorius, iš kurių gali būti atskaitytas sumokėtas pirkimo PVM,

                        —

                        sandorius, kuriems netaikomas PVM ir dėl kurių neatsiranda teisė atskaityti sumokėto pirkimo PVM, pavyzdžiui, tam tikras Luc Varenne futbolo stadiono sporto patalpas nemokamai, be atlygio suteikė RFCT, ir

                        —

                        nuo PVM atleistus sandorius, dėl kurių neatsiranda teisė atskaityti sumokėto pirkimo PVM.

               15

               Belgijos mokesčių administratorius padarė išvadą, kad tam tikrų minėto stadiono sporto patalpų suteikimas naudotis RFCT pagal jos su Régie sudarytos sutarties sąlygas laikytinas nekilnojamojo turto nuoma, todėl atleistas nuo PVM pagal PVM kodekso 44 straipsnio 3 dalies 2° punktą.

               16

               2006 m. gruodžio 22 d. surašytame protokole Belgijos mokesčių administratorius pažymėjo, kad iš Régie veiklos analizės, atliktos remiantis realios paskirties metodu, matyti, jog ji gali atskaityti tik 36 % sumokėto pirkimo PVM vadovaujantis PVM kodekso 46 straipsnio 2 dalyje nustatyta proporcingo PVM atskaitymo metodika.

               17

               2007 m. sausio 10 d. Belgijos mokesčių administratorius nurodė Régie sumokėti jos klaidingai atskaityto PVM dalį (864001,15 eurų), 86400 eurų baudą, palūkanas ir delspinigius.

               18

                  Régie užginčijo šį nurodymą Tribunal de première instance de Mons (Monso pirmosios instancijos teismas), o šis 2011 m. gegužės 12 d. priimtame sprendime nusprendė, kad Régie Luc Varenne futbolo stadiono patalpų suteikimas naudotis RFCT turėjo būti vertinamas kaip nekilnojamojo turto nuoma, ir mokesčių administratorius teisingai pasielgė, kai atsisakė atskaityti pirkimo mokestį. Régie šį teismo sprendimą apskundė Cour d’appel de Mons (Monso apeliacinis teismas).

               19

               Manydamas, kad jo nagrinėjamos bylos sprendimas priklauso nuo šios direktyvos tam tikrų nuostatų išaiškinimo, Cour d’appel de Mons nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar sporto infrastruktūros patalpų suteikimas naudoti išimtinai futbolo tikslais, t. y. teisė nustatytomis dienomis, ne daugiau nei 18 dienų per sporto sezoną (sporto sezonui prasidedant kiekvienų kalendorinių metų liepos 1 d. ir baigiantis kitų metų birželio 30 d.) naudotis futbolo stadiono aikštynu, taip pat žaidėjų ir teisėjų drabužinėmis, yra nekilnojamojo turto nuoma, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą [PVM direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies l punktas], jei naudojimosi ir eksploatacijos teises suteikęs subjektas:

                        —

                        turi visišką ir neribotą teisę suteikti tokias pačias teises kitiems savo pasirinktiems fiziniams arba juridiniams asmenims, išskyrus minėtas 18 dienų,

                        —

                        turi teisę be išankstinio naudojimosi ir eksploatacijos teisę turinčio koncesininko sutikimo bet kada patekti į minėtas patalpas, be kita ko, tam, kad užtikrintų tinkamą naudojimąsi jomis ir apsisaugotų nuo bet kokios žalos, ir tam keliama tik viena sąlyga – netrukdyti tinkamai sporto rungtynių eigai,

                        —

                        be kita ko, išlaiko patekimo į patalpas nuolatinės kontrolės teisę, įskaitant laikotarpį, kai jais naudojasi RFCT,

                        —

                        reikalauja sumokėti fiksuotą 1750 EUR atlyginimą už kiekvieną naudojimosi aikštynu, drabužinėmis, kavinės, durininko paslaugomis, visų patalpų apsauga ir priežiūra dieną – pagal susitarimą 20 % šios reikalaujamos sumos sudaro teisė patekti į futbolo aikštę, o 80 % – mokestis už įvairias priežiūros, valymo, remonto (žolės pjovimas, sėjimas ir kt.) ir žaidimo aikštės atnaujinimo paslaugas bei už papildomas paslaugas, kurias teikia naudojimosi ir eksploatacijos teisę suteikęs subjektas <...>?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               20

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą reikia aiškinti taip, kad futbolo stadiono suteikimas naudotis už sutartyje numatytą atlyginimą, kai šia sutartimi savininkui paliekamos tam tikros teisės ir prerogatyvos, ir numatoma kad pastarasis teikia įvairias paslaugas, būtent priežiūros, valymo, remonto ir atnaujinimo paslaugas, kurios sudaro 80 % sutartyje numatyto atlyginimo, yra „nekilnojamojo turto nuoma“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą.

               21

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką termino „nekilnojamojo turto nuoma“ pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą esminė ypatybė yra tai, kad kontrahentui suteikiama teisė naudotis nekilnojamuoju turtu kaip savininkui nustatytu laikotarpiu už atlygį, jokiam kitam asmeniui negalint pasinaudoti šia teise. Vertinant, ar konkretus susitarimas atitinka šį apibrėžimą, reikia atsižvelgti į visas sandorio savybes ir aplinkybes, kuriomis jis įvyksta. Lemiamas veiksnys šiuo atžvilgiu yra objektyvi sandorio esmė, neatsižvelgiant į tai, kaip šalys jį pavadina (Sprendimo MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, 46 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

               22

               Taip pat primintina, jog tam, kad būtų nekilnojamojo turto nuoma, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B dalies b punktą, reikia, kad visos sąlygos, apibūdinančios šį sandorį, būtų įgyvendintos, t. y. kad nuomotojas būtų suteikęs nuomininkui teisę naudotis nekilnojamuoju turtu kaip savininkui nustatytu laikotarpiu už nuomos mokestį, jokiam kitam asmeniui negalint pasinaudoti šia teise (Sprendimo Medicom ir Maison Patrice Alard, C‑210/11 ir C‑211/11, EU:C:2013:479, 26 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

               23

               Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktas yra nuostata, leidžianti nukrypti nuo principo, pagal kurį PVM apmokestinamas kiekvienas apmokestinamojo asmens už atlygį atliktas paslaugos teikimas, todėl aiškintinas siaurai. Neįvykdžius vienos iš pirmesniame punkte nurodytų sąlygų, ši nuostata negali būti taikoma pagal analogiją remiantis tuo, kad suteikto nagrinėjamo nekilnojamojo turto naudojimas yra labiausiai panašus į nuomą, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Medicom ir Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, 27 punktą).

               24

               Iš tiesų nacionaliniai teismai, vieninteliai kompetentingi įvertinti faktines aplinkybes, atsižvelgdami į kiekvieno konkretaus atvejo aplinkybes turi nustatyti esminius aptariamų paslaugų požymius, kad būtų galima jas kvalifikuoti pagal Šeštąją direktyvą (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo Medicom et Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, 33 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               25

               Dėl sportui skirtų patalpų naudojimo kvalifikavimo Teisingumo Teismas jau buvo pažymėjęs, kad, kiek įmanoma, turi būti išnagrinėta su sportu ir kūno kultūra susijusių paslaugų visuma (Sprendimo Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, 26 punktas).

               26

               Dėl golfo aikštyno nuomos Teisingumo Teismas išaiškino: kadangi golfo aikštyno valdymas paprastai reiškia ne tik pasyvią veiklą užtikrinant, kad jis būtų prieinamas, bet, be kita ko, ir daug komercinės veiklos, kaip antai priežiūrą, valdymą ir nuolatinę paslaugų teikėjo priežiūrą, kitų pastatų suteikimą naudotis ir pan., nesant išskirtinių aplinkybių, ši nuoma nėra pagrindinė teikiama paslauga (Sprendimo Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, 26 punktas).

               27

               Akivaizdu, kad pagrindinės bylos aplinkybės skiriasi nuo aplinkybių, būdingų byloje, kurioje priimtas Sprendimas Stockholm Lindöpark, (EU:C:2001:34), nagrinėjamam sandoriui, nes, pirma, pagrindinėje byloje klubas patalpomis naudojasi „kolektyviai“ – ši panaudos teisė nėra individualiai suteikta žaidėjams, antra, šis naudojimasis kartotinis, tęstinis ir sutartomis dienomis praktiškai išimtinis ir, trečia, atrodo, kad Régie, kaip nuomotojo, funkcijos ir prerogatyvos priklauso nuo su eksploatacija susijusių poreikių, nuomos tikslų, sporto patalpų, kuriose gali sportuoti dideli kolektyvai ir atskiri asmenys.

               28

               Tačiau reikia daryti išvadą, kad iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, įvertinus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytus faktus, nematyti jokių ypatingų aplinkybių, kurios leistų daryti išvadą, jog futbolo aikštės naudojimas būtų pagrindinė sandoryje numatyta paslauga, dėl kurios sandorį galima būtų laikyti „nekilnojamojo turto nuoma“, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą.

               29

               Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, atrodo, kad Régie teikia sudėtingesnę leidimo patekti į sporto patalpas paslaugą, nes rūpinasi minėtų sporto patalpų stebėjimu, valdymu, tvarkymu ir priežiūra.

               30

               Pirma, dėl priežiūros, būtent teisių patekti į sporto patalpas ir Régie suteiktų teisių tai kontroliuoti, reikia pažymėti, kad iš tiesų šios teisės savaime negali kliudyti pagrindinėje byloje nagrinėjamą sandorį kvalifikuoti kaip nuomą, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą. Tokios teisės gali būti pateisinamos, siekiant garantuoti, kad nuomininkams tretieji asmenys netrukdys naudotis minėtomis patalpomis. Iš tiesų Teisingumo Teismas jau buvo pažymėjęs, kad tokie sutartyje nustatyti naudojimosi nuomojamomis patalpomis ribojimai nepanaikina šio naudojimosi išimtinumo, kurio neturi įstatyme ar sutartyje nenumatyti asmenys, galintys pasinaudoti teise į daiktą, kuris yra nuomos sutarties objektas (Sprendimo Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, 25 punktas).

               31

               Tačiau šioje pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis įgyvendinant teises patekti į sporto patalpas ir kontroliuoti patekimą nuolat dalyvauja Régie atstovai, pavyzdžiui, suteikiant durininko paslaugas, o tai gali duoti pagrindą manyti, jog Régie veikia aktyviau, ne tik nuomoja nekilnojamąjį turtą, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą.

               32

               Antra, kalbant apie įvairias valdymo, priežiūros ir valymo paslaugas, aišku, kad jos iš tiesų daugeliu atvejų yra būtinos, siekiant užtikrinti, kad nagrinėjamos sporto patalpos būtų švarios ir jomis būtų galima pasinaudoti pagal paskirtį, kaip antai organizuoti sportinius renginius ir, konkrečiau kalbant, futbolo rungtynes, kaip tai numatyta taikytiname sporto reglamente.

               33

               Todėl darytina išvada, kad šiuo tikslu reikalingų patalpų (tokios būklės, kad jomis galima naudotis sutartyje numatytais tikslais) kartu su patalpų remonto ir atnaujinimo, laikantis pasiūlytų reikalavimų, paslaugomis, taip pat prieigos prie šių patalpų RFCT suteikimas yra paslauga, kuri apibūdina pagrindinėje byloje nagrinėjamą sandorį (be kita ko, pagal analogiją žr. Sprendimo Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, 51 ir 52 punktus; Sprendimo Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, 23 punktą ir Sprendimo RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, 22 punktą).

               34

               Šiuo klausimu skirtingų suteiktų paslaugų ekonominė vertė, kurios, remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, sudaro 80 % sutartyje numatyto atlyginimo vertės, taip pat yra veiksnys, kuris remia pagrindinėje byloje nagrinėjamo sandorio, atsižvelgiant į jo visumą, kvalifikavimą kaip paslaugų teikimą, o ne kaip nekilnojamojo turto nuomą, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktą.

               35

               Esant tokioms aplinkybėms, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar visos Régie teikiamos paslaugos iš tiesų yra būtinos leidžiant patekti į patalpas pagal sutartyje nustatytus, būtent išimtinai su futbolu susijusius, tikslus.

               36

               Dėl naudojimosi nagrinėjamu turtu trukmės, kuri yra esminis nuomos sutarties elementas, primintina, viena vertus, kad Teisingumo Teismas jau turėjo progą konstatuoti, jog, kalbant apie golfo aikštyną, ji gali būti ribota (Sprendimo Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, 27 punktas).

               37

               Kita vertus, iš teismo praktikos matyti, kad naudojimasis neturi būti iš principo tik atsitiktinis ir laikinas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, 24 punktą).

               38

               Tokiomis nagrinėjamos bylos aplinkybėmis panaudos sutartyje nurodyta ilgiausia naudojimosi nagrinėjamu turtu trukmė yra 18 dienų, kuriomis žaidžiamas futbolas; tokia trukmė a priori nėra menka. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalės įvertinti, ar, atsižvelgiant į visas aplinkybes, sutarto naudojimosi nereiktų laikyti atsitiktiniu ir laikinu – tai būtų papildomas veiksnys, kuris pagrįstų pagrindinėje byloje nagrinėjamo sandorio kvalifikavimą kaip paslaugų teikimą, o ne nekilnojamojo turto nuomą. Šiuo klausimu, svarbu, be kita ko, patikrinti, kaip teigia Belgijos vyriausybė, ar Luc Varenne futbolo stadiono patalpos, viršijant sutartyje nustatytas ribas, realiai suteiktos RFCT nesilaikant tokių griežtų terminų, ar, kaip teigia Régie, jomis realiai buvo naudojamasi tik vykstant futbolo rungtynėms.

               39

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktas aiškintinas taip: futbolo stadiono suteikimas naudotis už sutartyje numatytą atlyginimą, kai šia sutartimi savininkui paliekamos teisės ir prerogatyvos ir numatoma, kad jis teikia įvairias paslaugas, pirmiausia priežiūros, valymo, remonto ir atnaujinimo paslaugas, kurios sudaro 80 % sutartyje numatyto atlyginimo, iš principo nėra „nekilnojamojo turto nuoma“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą. Tai turėtų įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:

                     1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio B skirsnio b punktą reikia aiškinti taip, kad futbolo stadiono suteikimas naudotis už sutartyje numatytą atlyginimą, kai šia sutartimi savininkui paliekamos teisės ir prerogatyvos ir numatoma, kad jis teikia įvairias paslaugas, pirmiausia priežiūros, valymo, remonto ir atnaujinimo paslaugas, kurios sudaro 80 % sutartyje numatyto atlyginimo, iš principo nėra „nekilnojamojo turto nuoma“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą. Tai turėtų įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.