title: 2007 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA) prieš Directeur général des impôts ir Ministère public.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Prancūzija.#Tiesioginiai mokesčiai - Mokestis už juridinių asmenų turimo nekilnojamojo turto komercinę vertę - Pagal Liuksemburgo teisę įsteigtos kontroliuojančiosios bendrovės - Atsisakymas atleisti nuo mokesčio - Direktyva 77/799/EEB - Nebaigtinis išvardytų mokesčių sąrašas - Panašus mokestis - Pasikeitimo informacija ribos - Dvišalė sutartis - EB sutarties 73b straipsnis (dabar - EB 56 straipsnis) - Laisvas kapitalo judėjimas - Kova su sukčiavimu mokesčių srityje.#Byla C-451/05.

text:
      Byla C‑451/05
      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      prieš
      Directeur général des impôts, Ministère public
      (Cour de cassation (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Tiesioginiai mokesčiai – Mokestis už juridinių asmenų Prancūzijoje turimo nekilnojamojo turto komercinę vertę – Pagal Liuksemburgo teisę įsteigtos kontroliuojančiosios bendrovės – Atsisakymas atleisti nuo mokesčio – Direktyva 77/799/EEB – Nebaigtinis išvardytų mokesčių sąrašas – Panašus mokestis – Pasikeitimo informacija ribos – Dvišalė sutartis – EB sutarties 73b straipsnis (dabar − EB 56 straipsnis) – Laisvas kapitalo judėjimas – Kova su sukčiavimu mokesčių srityje“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalba tiesioginių ir netiesioginių mokesčių
            srityje – Direktyva 77/799
      (Tarybos direktyvos 77/799 1 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      2.        Teisės aktų derinimas – Valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalba tiesioginių ir netiesioginių mokesčių
            srityje – Direktyva 77/799
      (Tarybos direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalis)
      3.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokestis už juridinių asmenų turimo nekilnojamojo turto komercinę vertę
      (EB sutarties 73b straipsnis (dabar – EB 56 straipsnis))
      1.        Valstybės narės nustatytas mokestis už juridinių asmenų joje turimo nekilnojamojo turto komercinę vertę yra panašus į mokesčius,
         numatytus Direktyvos 77/799 dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginių ar netiesioginių
         mokesčių srityje 1 straipsnio 3 dalyje, ir pagal šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalį taikomas kapitalo elementams.

      (žr. 37 punktą ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyva 77/799 dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginių ar netiesioginių mokesčių srityje,
         o būtent jos 8 straipsnio 1 dalis, nedraudžia dviem valstybėms narėms sudaryti tarptautinės sutarties dėl dvigubo apmokestinimo
         išvengimo ir tarpusavio administracinės pagalbos pajamų ir kapitalo mokesčių srityje tvarkos nustatymo, kuri netaikoma vienos
         valstybės narės minėtoje direktyvoje nustatytu mokesčiu apmokestinamiems asmenims, jei valstybės narės, kuri turėtų pateikti
         informaciją, įstatymai arba administracinė praktika draudžia kompetentingai institucijai rinkti ar naudoti šią informaciją
         pačios šios valstybės narės tikslams, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

      (žr. 55 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Sutarties 73b straipsnis (dabar − EB 56 straipsnis) turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokį nacionalinį įstatymą, kuris
         atleidžia nuo mokesčio už juridinių asmenų šioje valstybėje narėje turimo nekilnojamojo turto komercinę vertę joje įsteigtas
         bendroves, o kitoje valstybėje narėje įsteigtoms bendrovėms numato minėtą atleidimą nuo mokesčio su sąlyga, kad tarp atitinkamos
         valstybės narės ir šios kitos valstybės yra sudaryta sutartis dėl administracinės pagalbos kovojant su sukčiavimu ir mokesčių
         vengimu, arba su sąlyga, kad taikant sutartį, kurioje numatyta nediskriminavimo pilietybės pagrindu išlyga, šios bendrovės
         neturi būti daugiau apmokestinamos nei pirmoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės, ir neleidžia kitoje valstybėje narėje
         įsteigtoms bendrovėms pateikti dokumentinių įrodymų jų akcininkų fizinių asmenų tapatybei nustatyti.

      (žr. 102 punktą ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 11 d.(*)

      „Tiesioginiai mokesčiai – Mokestis už juridinių asmenų Prancūzijoje turimo nekilnojamojo turto komercinę vertę – Pagal Liuksemburgo teisę įsteigtos kontroliuojančiosios bendrovės – Atsisakymas atleisti nuo mokesčio – Direktyva 77/799/EEB – Nebaigtinis išvardytų mokesčių sąrašas – Panašus mokestis – Pasikeitimo informacija ribos – Dvišalė sutartis – EB sutarties 73b straipsnis (dabar − EB 56 straipsnis) – Laisvas kapitalo judėjimas – Kova su sukčiavimu mokesčių srityje“
      Byloje C‑451/05
      dėl Cour de Cassation (Prancūzija) 2005 m. gruodžio 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. gruodžio 19 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Européenne et Luxembourgeoise d’Investissements SA (ELISA)
      prieš
      Directeur général des impôts,

      Ministère public,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai E. Juhász, G. Arestis (pranešėjas), J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius J. Swedenborg, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. sausio 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Européenne et Liuksemburgaseoise d’investissements SA, atstovaujamos advokato J.‑J. Gatineau,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑C. Gracia,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos, Z. Chatzipavlou ir K. Boskovits,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. De Bellis,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir M. de Grave,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos V. Jackson, padedamos barrister T. Ward,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir J.‑P. Keppenne,
      –        susipažinęs su 2007 m. balandžio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB sutarties 52 straipsnio (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) ir 73b straipsnio
         (dabar − EB 56 straipsnis) bei 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų
         tarpusavio pagalbos tiesioginių ir netiesioginių mokesčių srityje (OL L 336, p. 15) iš dalies pakeistos 1992 m. vasario 25 d.
         Tarybos direktyva 92/12/EEB (OL L 76, p. 1, toliau – Direktyva 77/799), 1 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje tarp Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (toliau – ELISA) ir directeur général des impôts (generalinis mokesčių direktorius) dėl šios bendrovės apmokestinimo mokesčiu už juridinių asmenų Prancūzijoje turimo nekilnojamojo
         turto komercinę vertę (toliau – skundžiamas mokestis).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Direktyvos 77/799 1 straipsnis „Bendrosios nuostatos“ numato:

      „1.      Pagal šią direktyvą valstybės narės atsakingos institucijos keičiasi visa informacija, kuri gali padėti joms teisingai apskaičiuoti
         pajamų ir kapitalo mokesčius <...>

      2.      Visi mokesčiai, kurie taikomi visoms pajamoms, visam kapitalui arba pajamų ar kapitalo elementams, įskaitant kilnojamojo arba
         nekilnojamojo turto realizavimo pajamų mokesčius, mokesčius, taikomus darbo užmokesčio sumoms, kuriuos moka įmonės, bei kapitalo
         prieaugio mokesčius, yra pajamų ir kapitalo mokesčiai, neatsižvelgiant į jų taikymo būdą.

      3.      Šio straipsnio 2 dalyje išvardyti mokesčiai šiuo metu toliau išvardytose šalyse yra tokie:
      <...>
      Prancūzijoje:
      Impôt sur le revenu,

      Impôt sur les sociétés,

      Taxe professionnelle,

      Taxe foncière sur les propriétés bâties,

      Taxe foncière sur les propriétés non bâties;

      <...>
      4.      1 dalis taip pat taikoma bet kokiems papildomiems arba panašiems mokesčiams, vėliau taikomiems kartu su 3 dalyje išvardytais
         mokesčiais arba vietoj jų <...>

      <...>“
      4        Direktyvos 77/799 2, 3 ir 4 straipsniai numato atitinkamai nuostatas, susijusias su pasikeitimu informacija pagal prašymą,
         reguliariu pasikeitimu ir savaiminiu pasikeitimu informacija, numatyta šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje.

      5        Minėtos direktyvos 8 straipsnis „Pasikeitimo informacija apribojimai“ nustato:

      „1.      Ši direktyva neįpareigoja atlikti tyrimo arba suteikti informacijos, jeigu valstybės narės, kuri turėtų pateikti tokią informaciją,
         įstatymai arba administracinė praktika draudžia kompetentingai institucijai atlikti šiuos tyrimus arba surinkti ar naudoti
         šią informaciją šios valstybės tikslams.

      2.      Prašymas suteikti informaciją, kuri atskleistų komercinę, pramoninę arba profesinę paslaptį ar komercinį procesą arba kuri
         prieštarautų viešajai tvarkai, gali būti atmestas.

      3.      Valstybės narės kompetentinga institucija gali atsisakyti suteikti informaciją, jeigu suinteresuotoji valstybė dėl praktinių
         arba teisinių priežasčių negali suteikti panašios informacijos.“ (Pataisytas vertimas.)

      6        Direktyvos 77/799 11 straipsnis „Platesnių pagalbos teikimo nuostatų taikymas“ numato, kad „pirmiau išdėstytos nuostatos netrukdo
         vykdyti jokių platesnių pasikeitimo informacija įsipareigojimų, kurie gali būti numatyti kituose teisės aktuose.“

       Nacionalinė teisė
      7        Bendrojo mokesčių kodekso (Code general des impôt, toliau – CGI), iš dalies pakeisto 1992 m. gruodžio 30 d. Įstatymu Nr. 92-1376,
         kuris yra 1993 m. Finansų įstatymas (1992 m. gruodžio 31 d. JORF Nr. 304) 990D ir 990 E straipsniai numato:

      „990 D straipsnis
      Juridiniai asmenys, kurie tiesiogiai ar per tarpininką turi nuosavybės teisę į vieną ar kelis nekilnojamuosius objektus Prancūzijoje
         arba turi daiktines (in rem) teises į tokį turtą, turi mokėti metinį 3 % šių nekilnojamųjų daiktų ar teisių komercinės vertės mokestį.

      Visi juridiniai asmenys, kurie bet kokia forma ir dalimi yra juridinio asmens –  turto ar daiktinių teisių savininko ar esančio
         trečiojo juridinio asmens, kuris pats yra turto ar teisių savininkas ar tarpininkas dalyvių grandinėje, dalyviu – dalyviai,
         laikomi turinčiais nekilnojamąjį turtą ar teises į jį Prancūzijoje per tarpininką. Ši nuostata taikoma neatsižvelgiant į tarpininkais
         esančių juridinių asmenų skaičių.

      990 E straipsnis
      990D straipsnyje numatytas mokestis netaikomas:
      1.      Juridiniams asmenims, kurių Prancūzijoje esantis nekilnojamasis turtas pagal 990D straipsnį sudaro mažiau kaip 50 % viso jų
         turto, esančio Prancūzijoje. Šios nuostatos taikymo prasme į nekilnojamąjį turtą neįskaičiuojamas turtas, kurį 990D straipsnyje
         numatyti juridiniai asmenys ar tarpininkai priskiria savo profesinei veiklai, kuri nėra susijusi su nekilnojamojo turto įsigijimu;

      2.      Juridiniams asmenims, turintiems buveines šalyje ar teritorijoje, sudariusioje su Prancūzija susitarimą dėl administracinės
         pagalbos kovojant su sukčiavimu ir vengimu mokėti mokesčius, kurie kiekvienais metais ne vėliau kaip iki gegužės 15 d. 990F straipsnyje
         nurodytu įsakymu nustatytoje vietoje deklaruoja apie sausio 1 d. jų turėto nekilnojamojo turto buvimo vietą, pateikia jo aprašymą,
         nurodo jo vertę, taip pat tą dieną buvusių jų dalyvių tapatybę bei dalyvių adresus ir kiekvieno iš jų turėtų akcijų skaičių;

      3.      Juridiniams asmenims, kurių administracijos buveinė yra Prancūzijoje, arba kitiems juridiniams asmenims, kuriems pagal sutartį
         negali būti taikoma didesnė mokestinė našta, jei jie kiekvienais metais praneša mokesčių administratoriui arba įsipareigoja,
         jam pareikalavus, pranešti ir praneša apie sausio 1 d. turėto nekilnojamojo turto buvimo vietą, pateikia jo aprašymą, nurodo
         akcininkų, partnerių ir kitų dalyvių tapatybę bei jų adresus, taip pat kiekvieno iš jų turėtų akcijų skaičių ar kitas teises
         bei pateikia įrodymus apie jų rezidavimo vietą mokesčių tikslais <...>.“

       Tarptautinė teisė
      8        Prancūzijos Respublikos ir Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės sudarytos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir
         tarpusavio administracinės pagalbos taisyklių pajamų ir kapitalo mokesčių klausimais nustatymo, pasirašytos 1958 m. balandžio
         1 d. Paryžiuje, iš dalies pakeistos 1970 m. rugsėjo 8 d. Paryžiuje pasirašyta papildoma sutartimi (toliau – 1958 m. balandžio
         1 d. Sutartis) 21 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad:

      „Vienos iš Susitariančiųjų Valstybių piliečiai, bendrovės ar kiti susivienijimai kitoje valstybėje neapmokestinami jokiais
         kitais ar didesniais mokesčiais nei tie, kurie taikomi pastarosios valstybės piliečiams, bendrovėms ar kitiems susivienijimams.“

      9        1958 m. balandžio 1 d. Sutarties 22 straipsnio 1 dalis numato:

      „Abiejų valstybių kompetentingos institucijos, siekdamos tinkamai taikyti šią sutartį, savo iniciatyva arba esant prašymui,
         abipusiškumo pagrindu gali keistis tokia informacija, kurią abiejų valstybių mokesčių įstatymai leidžia gauti pagal įprastas
         administracines procedūras <...>“

      10      1970 m. rugsėjo 8 d. Prancūzijos ir Liuksemburgo vyriausybės, pasikeitusios laiškais, susijusiais su 1958 m. balandžio 1 d.
         Sutartimi, nusprendė, kad „nuo šios sutarties įsigaliojimo ji nebus taikoma kontroliuojančiosioms bendrovėms („sociétés holding“),
         apibrėžtoms atitinkamuose Liuksemburgo teisės aktuose (šiuo metu – 1929 m. liepos 31 d. Įstatymas ir 1937 m. gruodžio 27 d.
         Dekretas-įstatymas), taip pat bet kurioms pajamoms, kurias mokesčių tikslais Prancūzijoje reziduojantis asmuo gauna iš šių
         bendrovių, ar bet kurioms akcijoms, kurias toks asmuo turi tokiose kontroliuojančiosiose bendrovėse“.

      11      Įsisteigimo sutartis tarp Prancūzijos Respublikos ir Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, pasirašyta 1930 m. kovo 31 d. Paryžiuje,
         numato didžiausio palankumo režimą.

      12      Pagal šios sutarties 9 straipsnį „Aukštosios Susitariančiosios Šalys per trumpiausią laikotarpį įsipareigoja sudaryti specialią
         sutartį dėl piliečiams ir bendrovėms taikomų mokesčių, įmokų ir rinkliavų bei sureglamentuoti dvigubo apmokestinimo klausimus“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      ELISA yra pagal 1929 m. liepos 31 d. Liuksemburgo įstatymą dėl kontroliuojančiosioms bendrovėms („Holding companies“) taikytinos
         apmokestinimo schemos (Mém. 1929, p. 685), iš dalies pakeisto 1989 m. kovo 24 d. Didžiosios Hercogystės reglamentu (Mém. A 1989,
         p. 181), įsteigta kontroliuojančioji bendrovė.

      14      Pagal šio įstatymo 1 straipsnio antrąją pastraipą kontroliuojančioji bendrovė yra neapmokestinama pelno mokesčiu, papildoma
         rinkliava, papildomu mokesčiu, taip pat pajamų iš kapitalo mokesčiu bei vietos mokesčiais. Pagal minėto įstatymo 1 straipsnio
         šeštąją pastraipą teisę kontroliuoti ir atlikti tyrimą, kuris apsiriboja su bendrovės mokestiniu statusu susijusių faktų bei
         duomenų, taip pat siekiant užtikrinti ir patikrinti teisingą ir tikslų bendrovės mokėtinų mokesčių surinkimą gautų duomenų
         tyrimu ir nagrinėjimu, turi registruojanti institucija.

      15      Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimą ELISA priklauso keletas nekilnojamojo turto objektų Prancūzijos teritorijoje, todėl jai taikomos CGI 990 D ir paskesnių straipsnių
         nuostatos, nustatančios skundžiamą mokestį.

      16      Taip pat iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo išplaukia, kad ELISA užpildė įstatymo reikalaujamas mokesčio deklaracijas, tačiau priklausančio mokesčio nesumokėjo. 1997 m. gruodžio 18 d. pranešęs
         šiai bendrovei apie su šiuo mokesčiu susijusias baudas, mokesčių administratorius pradėjo jų išieškojimą. Kai ELISA skundas buvo atmestas, ji padavė generalinį mokesčių direktorių į Paryžiaus Tribunal de grande instance (Regioninis teismas), siekdama būti atleista nuo minėto mokesčio.

      17      Po dviejų jai nepalankių sprendimų, kuriuos atitinkamai priėmė Paryžiaus Tribunal de grande instance 1999 m. spalio 28 d. ir Paryžiaus apeliacinis teismas 2001 m. liepos 5 d., ELISA pateikė kasacinį skundą.

      18      Cour de cassation (Kasacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar EB sutarties 52 ir tolesni straipsniai ir 73b bei tolesni straipsniai draudžia tokius teisės aktus, pavyzdžiui, (CGI) 990
         D ir tolesnius straipsnius, kurie juridiniams asmenims, turintiems administracijos buveinę Prancūzijoje, suteikia teisę į
         atleidimą nuo (skundžiamo) mokesčio ir kurie juridiniams asmenims, turintiems administracijos buveinę kitos šalies teritorijoje,
         net jei tai yra Europos Sąjungos valstybė narė, šią teisę suteikia su sąlyga, jog tarp Prancūzijos ir tos valstybės turi būti
         sudaryta sutartis dėl administracinės pagalbos kovojant su sukčiavimu ir vengimu mokėti mokesčius, arba su sąlyga, kad, taikant
         sutartyje numatytą diskriminavimą dėl pilietybės draudžiančią nuostatą, tie juridiniai asmenys negali būti apmokestinami daugiau
         nei juridiniai asmenys, turintys administracijos buveinę Prancūzijoje?

      2.      Ar skundžiamas mokestis yra kapitalo mokestis Direktyvos (77/799) 1 straipsnio prasme?
      3.      Jei atsakymas yra teigiamas, ar Direktyva (77/799) valstybėms narėms nustatyti tarpusavio pagalbos apmokestinimo srityje įsipareigojimai
         draudžia pagal dvišalę sutartį dėl administracinės pagalbos apmokestinimo srityje valstybėms narėms vykdyti tuos pačius įsipareigojimus,
         kurie neapima mokesčių mokėtojų kategorijos, šiuo atveju Liuksemburgo kontroliuojančiųjų bendrovių?

      4.      Ar EB sutarties 52 ir tolesni straipsniai ir 73b ir tolesni straipsniai įpareigoja valstybę narę, sudariusią su kita šalimi,
         nesvarbu, ar ji yra Europos Sąjungos narė, ar ne, sutartį, numatančią diskriminavimą apmokestinimo srityje draudžiančią nuostatą,
         suteikti juridiniam asmeniui, turinčiam administracijos buveinę kitos valstybės narės teritorijoje, tas pačias lengvatas,
         kokios nustatytos toje nuostatoje, kai tam juridiniam asmeniui priklauso vienas ar keli nekilnojamieji objektai pirmosios
         valstybės narės teritorijoje, o antra valstybė narė nėra susijusi su pirmąja lygiaverte nuostata?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      19      Pirmiausia reikia teigti, kad pagrindinė byla susijusi su aplinkybėmis, apimančiomis valstybes nares, bet ne trečiąsias valstybes.
         Todėl atsakymai į prejudicinius klausimus susiję tik su santykiais tarp valstybių narių.

       Dėl antrojo klausimo
      20      Antruoju klausimu, kurį reikia išnagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar
         skundžiamas mokestis yra kapitalo mokestis Direktyvos 77/799 1 straipsnio prasme.

      21      Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad iš Direktyvos 77/799 1 straipsnio 2 dalies išplaukia, jog visi mokesčiai, kurie
         taikomi visoms pajamoms, visam kapitalui arba pajamų ar kapitalo elementams, įskaitant kilnojamojo arba nekilnojamojo turto
         realizavimo pajamų mokesčius, mokesčius, taikomus darbo užmokesčio sumoms, kuriuos moka įmonės, bei kapitalo prieaugio mokesčius,
         yra pajamų ir kapitalo mokesčiai, neatsižvelgiant į jų surinkimo būdą.

      22      Iš šios nuostatos aiškiai išplaukia, kad, be mokesčių nuo visų pajamų ar viso turto, Direktyva 77/799 apima taip pat mokesčius,
         renkamus nuo pajamų ar turto elementų. Todėl tokie mokesčiai, neatsižvelgiant į jų pavadinimus, yra mokesčių, kurių atžvilgiu
         valstybių narių kompetentingos institucijos pagal Direktyvą 77/799 keičiasi informacija, leidžiančia joms teisingai apskaičiuoti
         minėtus mokesčius, dalis.

      23      Antra, pagal Direktyvos 77/799 1 straipsnio 3 dalį, kiek tai susiję su Prancūzija, šio straipsnio 2 dalyje numatyti mokesčiai
         yra impôt sur le revenu, impôt sur les sociétés, taxe professionnelle, taxe foncière sur les propriétés bâties ir taxe foncière sur les propriétés non-bâties.

      24      Iš Direktyvos 77/799 1 straipsnio 3 dalies nuostatos neabejotinai išplaukia, kad šiame straipsnyje išvardytų mokesčių sąrašas
         nėra baigtinis.

      25      Esant šioms aplinkybėms reikia atmesti argumentą, kad kadangi skundžiamo mokesčio nėra tarp Direktyvos 77/799 1 straipsnio
         3 dalyje numatytų mokesčių, ši direktyva neturėtų būti taikoma pagrindinėje byloje.

      26      Direktyvos 77/799 1 straipsnio 3 dalyje mokesčių sąrašo nebaigtinis pobūdis yra patvirtintas šio straipsnio 4 dalimi, kuri
         numato, kad valstybių narių kompetentingos institucijos keičiasi bet kokia informacija, kuri gali padėti joms atlikti teisingą
         bet kokių papildomų arba panašių mokesčių, vėliau taikomų kartu su 3 dalyje išvardytais mokesčiais arba vietoj jų, įvertinimą.

      27      Pripažindama, kad Direktyvos 77/799 1 straipsnio 3 dalyje mokesčių sąrašas nėra baigtinis, Prancūzijos vyriausybė vis dėlto
         tvirtina, jog skundžiamo mokesčio savybės neleidžia jo prilyginti turto mokesčiui Direktyvos 77/799 1 straipsnio 1–3 dalių
         prasme ir todėl ši direktyva neturi būti taikoma pagrindinėje byloje.

      28      Šiuo klausimu minėta vyriausybė tvirtina, kad, pirma, skundžiamas mokestis taikomas ne fiziniams, o juridiniams asmenims ir,
         antra, šio mokesčio tikslas yra kovoti su mokesčių vengimu.

      29      Kalbant apie pirmą pateiktą argumentą, reikia konstatuoti, kad iš Direktyvos 77/799 1 straipsnio 3 dalies išplaukia, jog tarp
         mokesčių, apie kuriuos valstybių narių kompetentingos institucijos turi keistis informacija, kuri gali padėti joms atlikti
         teisingą mokesčių įvertinimą, yra mokesčių, kurie taikomi ir juridiniams asmenims, pavyzdžiui, taxe professionnelle, kurį aiškiai nurodo Direktyvos 77/799 1 straipsnio 3 dalis.

      30      Iš to išplaukia, kad reikia atmesti argumentus, jog Direktyvoje 77/799 numatyti mokesčiai netaikomi juridiniams asmenims.

      31      Kalbant apie antrą Prancūzijos vyriausybės argumentą reikia priminti, kad teiginys, jog skundžiamo mokesčio tikslas yra kovoti
         su mokesčių vengimu, savaime negali sukelti abejonių dėl Direktyvos 77/799 taikytinumo pagrindinėje byloje.

      32      Be to, reikia priminti, kad būtent siekiant kovoti su sukčiavimu ir mokesčių vengimu, taip pat leisti teisingai įvertinti
         pajamų ir kapitalo mokesčius Direktyva 77/799 buvo nustatyta sistema, skirta stiprinti bendradarbiavimą tarp mokesčių administratorių
         Bendrijos viduje (šiuo klausimu ypač žr. 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo W. N., C‑420/98, Rink. p. I‑2847, 22 punktą ir 2006 m. sausio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑533/03, Rink. p. I‑1025, 70 ir 71 punktus).

      33      Tačiau atrodo, kad šiuo argumentu Prancūzijos vyriausybė siekia įrodyti, jog skundžiamas mokestis neturi būti laikomas impôt sur la fortune Direktyvos 77/799 prasme. Šį tvirtinimą paremia faktas, kad skundžiamas mokestis taikomas juridiniams asmenims.

      34      Tačiau šis argumentas gali būti tik atmestas.

      35      Iš tiesų, be šio sprendimo 29 punkte pabrėžtos aplinkybės, kad iš Direktyvos 77/799 taikymo apimties visai nėra pašalinami
         juridiniams asmenims taikomi mokesčiai, reikia priminti, kad skundžiamą mokestį turi mokėti juridiniai asmenys, turintys nekilnojamojo
         turto Prancūzijoje, ir kad jis skaičiuojamas nuo šio turto vertės.

      36      Reikia konstatuoti, kad minėtas mokestis taikomas atitinkamo juridinio asmens turto daliai. Taigi jis yra mokesčių, neatsižvelgiant
         į jų pavadinimą, taikomų pajamų ar kapitalo elementams Direktyvos 77/799 1 straipsnio 2 dalies prasme, dalis.

      37      Iš to, kas minėta, išplaukia, kad į antrąjį klausimą reikia atsakyti, jog skundžiamas mokestis yra panašus mokestis į numatytus
         Direktyvos 77/799 1 straipsnio 3 dalyje ir renkamas nuo kapitalo elementų šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies prasme.

       Dėl trečiojo klausimo
      38      Atsakant į šį klausimą reikia priminti, pirma, valstybių narių pareigas, išplaukiančias iš svarbių Direktyvos 77/799 nuostatų,
         ir, antra, su šia byla susijusių dviejų valstybių narių pareigas pagal 1958 m. balandžio 1 d. Sutartį.

      39      Kalbant apie Direktyvoje 77/799 nustatytas pareigas pirmiausia reikia pabrėžti, kad pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1,
         3 ir 4 dalis valstybių narių kompetentingos institucijos keičiasi bet kokia informacija, kuri gali padėti joms atlikti teisingą
         pajamų ir kapitalo mokesčių, taip pat panašių mokesčių, kaip antai skundžiamas mokestis, įvertinimą.

      40      Be to, pagal Direktyvos 2 straipsnį informacija keičiamasi gavus atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos prašymą.
         Kaip išplaukia iš šios direktyvos 3 straipsnio, valstybių narių kompetentingos institucijos tam tikrais direktyvoje numatytais
         atvejais taip pat reguliariai keičiasi informacija be išankstinio prašymo arba pagal minėtos direktyvos 4 straipsnį savaime.

      41      Šiuo klausimu Direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalis numato, kad direktyva neįpareigoja atlikti tyrimo arba suteikti informacijos,
         jeigu valstybės narės, kuri turėtų pateikti tokią informaciją, įstatymai arba administracinė praktika draudžia kompetentingai
         institucijai atlikti šiuos tyrimus arba rinkti ar naudoti šią informaciją šios valstybės tikslams.

      42      Galiausiai pagal Direktyvos 77/799 11 straipsnį jos nuostatos netrukdo vykdyti jokių platesnių pasikeitimo informacija įsipareigojimų,
         kurie gali būti numatyti kituose teisės aktuose.

      43      Kalbant apie iš 1958 m. balandžio 1 d. Sutarties kylančius įsipareigojimus, šios sutarties 22 straipsnio 1 dalyje nustatyta,
         kad abiejų atitinkamų valstybių, šiuo atveju Prancūzijos Respublikos ir Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, administracinės
         institucijos, siekdamos tinkamai taikyti šią sutartį, gali savo iniciatyva arba pagal prašymą, abipusiškumo pagrindu keistis
         tokia informacija, kurią abiejų valstybių mokesčių įstatymai leidžia gauti pagal įprastas administracines procedūras. Tačiau
         pasikeitimas informacija nėra susijęs su pagal Liuksemburgo teisę įsteigtomis kontroliuojančiosiomis bendrovėmis.

      44      Iš minėtos sutarties formuluočių aiškiai išplaukia, kad ji numato tokius pačius įsipareigojimus, kaip ir Direktyva 77/799.

      45      Esant šioms aplinkybėms prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvoje 77/799 valstybėms narėms
         nustatyti įsipareigojimai tarpusavio pagalbos apmokestinimo srityje draudžia valstybėms narėms taikyti 1958 m. balandžio 1 d.
         Sutartyje nustatytus įsipareigojimus.

      46      Šiuo klausimu pirmiausia tvirtinama, kad iš šios sutarties kylantys įsipareigojimai neturi jokios įtakos Direktyvos 77/799
         taikymui. Graikijos vyriausybės teigimu, šiuos įsipareigojimus bet kuriuo atveju apima direktyvos 11 straipsnis, kuris numato,
         kad šios nuostatos netrukdo vykdyti jokių platesnių pasikeitimo informacija įsipareigojimų, kurie gali būti numatyti kituose
         teisės aktuose.

      47      Šį argumentą reikia atmesti iš karto. Iš tiesų nekyla abejonių, kad, kiek tai susiję su pagal Liuksemburgo teisę įsteigtomis
         kontroliuojančiosiomis bendrovėmis, iš 1958 m. balandžio 1 d. Sutarties kylantys įsipareigojimai pasikeitimo informacija srityje
         nėra platesni. Priešingai, jų tikslas yra apriboti ar net uždrausti minėtą pasikeitimą informacija, susijusia su minėtomis
         kontroliuojančiosiomis bendrovėmis.

      48      Iš to išplaukia, kad Direktyvos 77/799 11 straipsniu negalima teisėtai remtis pagrindinėje byloje.

      49      Antra, Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad iš Direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalies išplaukia, jog ši direktyva nedraudžia
         šiuo atveju taikyti 1958 m. balandžio 1 d. Sutarties, kuri į pasikeitimo informacija tarp atitinkamų nacionalinių administratorių
         sistemą neįtraukia pagal Liuksemburgo teisę įsteigtų kontroliuojančiųjų bendrovių.

      50      Šiuo klausimu iš Direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad ji valstybių narių neįpareigoja atlikti tyrimo arba
         suteikti informacijos, jeigu valstybės narės, kuri turėtų pateikti tokią informaciją, įstatymai arba administracinė praktika
         draudžia kompetentingai institucijai atlikti šiuos tyrimus arba rinkti ar naudoti šią informaciją šios valstybės tikslams.

      51      Prancūzijos vyriausybės nuomone, taikytini Liuksemburgo įstatymai apsiriboja reikalavimu, kad pagal Liuksemburgo teisę įsteigtos
         kontroliuojančiosios bendrovės pateiktų informaciją tik apie jų teisinį statusą, ir draudžia reikalauti iš jų bet kokios informacijos
         mokesčių tikslais.

      52      Todėl, jei tai yra numatyta taikytinuose Liuksemburgo įstatymuose, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas, pagal Liuksemburgo teisę įsteigtoms kontroliuojančiosioms bendrovėms, kiek tai susiję su valstybių narių
         tarpusavio pagalba tiesioginių ir netiesioginių mokesčių srityje, taikoma Direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalis.

      53      Tas pats taikytina 1958 m. balandžio 1 d. Sutarčiai, iš kurios išplaukia, kad sutarties šalys neįtraukė šių kontroliuojančiųjų
         bendrovių į joje numatytą informacijos sistemą.

      54      Iš tiesų 1958 m. balandžio 1 d. Sutartis tik atspindi Liuksemburgo įstatymus šioje srityje, todėl šiai sutarčiai dėl jos ribotos
         taikymo apimties taikoma Direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalis.

      55      Esant šioms aplinkybėms į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyva 77/799, o būtent jos 8 straipsnio 1 dalis,
         nedraudžia dviem valstybėms narėms sudaryti tarptautinės sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir tarpusavio pagalbos
         pajamų ir kapitalo mokesčių srityje administracinės tvarkos nustatymo, kuri netaikoma vienos valstybės narės minėtoje direktyvoje
         nustatytu mokesčiu apmokestinamiems asmenims, jei valstybės narės, kuri turėtų pateikti informaciją, įstatymai arba administracinė
         praktika draudžia kompetentingai institucijai rinkti ar naudoti šią informaciją pačios šios valstybės narės tikslams, o tai
         turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

       Dėl pirmojo klausimo
      56      Pirmuoju pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sutarties nuostatos,
         susijusios su įsisteigimo laisve ir laisvu kapitalo judėjimu, draudžia tokį nacionalinį reglamentavimą, koks nagrinėjamas
         pagrindinėje byloje, kuris Prancūzijoje įsteigtas bendroves atleidžia nuo skundžiamo mokesčio, o kitoje valstybėje narėje
         įsteigtoms bendrovėms šį atleidimą taiko su sąlyga, kad tarp Prancūzijos Respublikos ir tos valstybės turi būti sudaryta sutartis
         dėl administracinės pagalbos kovojant su sukčiavimu ir mokesčių vengimu arba su sąlyga, kad, taikant sutartyje numatytą diskriminavimą
         dėl pilietybės draudžiančią nuostatą, šios bendrovės neturi būti apmokestinamos daugiau nei Prancūzijoje įsteigtos bendrovės.

      57      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo prašo išaiškinti tiek Sutarties 52 straipsnį,
         susijusį su įsisteigimo laisve, tiek 73b straipsnį, susijusį su laisvu kapitalo judėjimu, reikia nustatyti, ar toks nacionalinės
         teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali patekti į šių laisvių apimtį.

      58      Kalbant apie Sutarties 73b straipsnį, reikia priminti, kad teisės įsigyti, naudotis ir disponuoti nekilnojamuoju turtu kitos
         valstybės narės teritorijoje, kuri yra būtinas įsisteigimo teisės papildas, kaip išplaukia iš EB sutarties 54 straipsnio 3 dalies
         e punkto (po pakeitimo – EB 44 straipsnio 2 dalies e punktas), įgyvendinimas sukelia kapitalo judėjimą (2007 m. sausio 25 d.
         Sprendimo Festersen, C‑370/05, Rink. p. I‑0000, 22 punktas ir cituota teismo praktika).

      59      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką kapitalo judėjimas apima sandorius, pagal kuriuos nerezidentai investuoja
         į nekilnojamąjį turtą valstybės narės teritorijoje, kaip tai matyti iš kapitalo judėjimo nomenklatūros, esančios 1988 m. birželio
         24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio (šis straipsnis panaikintas Amsterdamo sutartimi) įgyvendinimo
         (OL L 178, p. 5) I priede, nes ši nomenklatūra išsaugo savo buvusią nominaliąją reikšmę siekiant apibrėžti kapitalo judėjimo
         sąvoką (žr. minėto sprendimo Festersen 23 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      60      Neginčytina, kad ieškovė pagrindinėje byloje, pagal Liuksemburgo teisę įsteigta kontroliuojančioji bendrovė, įsigijo nekilnojamojo
         turto Prancūzijoje. Nekyla abejonių, kad tokia tarptautinė investicija yra kapitalo judėjimas minėtos nomenklatūros prasme
         (žr. 2005 m. liepos 5 d. Sprendimo D., C‑376/03, Rink. p. I‑5821, 24 punktą).

      61      Iš to išplaukia, kad toks nacionalinis teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra susijęs su laisvu kapitalo
         judėjimu.

      62      Kalbant apie Sutarties 52 straipsnį, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad įsisteigimo laisvė, kurią
         šis straipsnis pripažįsta Bendrijos piliečiams ir kuri apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančiųjų asmenų veiklos bei ja
         verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos
         jos pačios subjektams, bendrovių, įkurtų pagal valstybės narės teisę ir Bendrijoje turinčių savo registruotas būstines, centrinę
         administraciją ar pagrindinę verslo vietą, atžvilgiu apima teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterines
         bendroves, filialus ar atstovybes (2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Keller Holding, C‑471/04, Rink. p. I‑2107, 29 punktas; 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑8203, 17 punktas ir cituota teismo praktika).

      63      Be to, „verslo vietos“ sąvoka Sutartyje yra labai plati sąvoka, reiškianti galimybę Bendrijos piliečiui nuolat ir nenutrūkstamai
         dalyvauti kitos valstybės narės nei jo kilmės valstybė ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip skatinant ekonominę
         ir socialinę tarpusavio sąveiką Bendrijoje savarankiško darbo srityje (ypač žr. minėto sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer 18 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      64      Tačiau tam, kad būtų galima taikyti nuostatas, susijusias su įsisteigimo laisve, iš esmės reikia, kad būtų užtikrintas nuolatinis
         buvimas priimančiojoje valstybėje narėje ir įgyto ar turimo nekilnojamojo turto valdymas būtų aktyvus (minėto sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer 19 punktas).

      65      Šioje byloje, nors ieškovė pagrindinėje byloje turi nekilnojamojo turto Prancūzijoje, nei iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio teismo aprašytų faktų, nei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų neišplaukia, kad ji turi šį turtą kaip savo vykdomos
         veiklos dalį ar kad ji pati valdo savo nekilnojamąjį turtą.

      66      Taigi darytina išvada, kad nuostatos, reglamentuojančios įsisteigimo laisvę, iš esmės netaikytinos esant tokioms aplinkybėms,
         kokios nurodytos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime.

      67      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad reikia išnagrinėti, ar nacionalinės teisės aktai, pavyzdžiui, nagrinėjami pagrindinėje
         byloje, sudaro kapitalo judėjimo apribojimą.

      68      Visų pirma reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, nors tiesioginis apmokestinimas priskiriamas
         valstybių narių kompetencijai, pastarosios vis dėlto turėtų ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (ypač žr. 2004 m.
         rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 19 punktą; 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C‑292/04, Rink. p. I‑0000, 19 punktą ir 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimo Holböck, C‑157/05, Rink. p. I‑0000, 21 punktą).

      69      Taip pat iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad Sutarties 73b straipsnio 1 dalimi draudžiamos priemonės,
         kaip ribojančios kapitalo judėjimą, apima tas, kurios atgraso nerezidentus investuoti valstybėje narėje arba atgraso minėtos
         valstybės narės piliečius investuoti kitose valstybėse narėse (minėto sprendimo Festersen 24 punktas ir cituota teismo praktika).

      70      Kalbant apie juridinius asmenis, kurie turi administracijos buveinę Prancūzijoje, jie pagal CGI 990 E straipsnio 3 punktą
         yra atleisti nuo skundžiamo mokesčio, jei kiekvienais metais praneša mokesčių administratoriui arba įsipareigoja, jam pareikalavus,
         pranešti ir praneša apie sausio 1 d. turėto turto buvimo vietą, pateikia jo aprašymą, nurodo akcininkų, partnerių ir kitų
         dalyvių tapatybę bei jų adresus, taip pat kiekvieno iš jų turėtų akcijų skaičių ar kitas teises bei pateikia įrodymus apie
         jų rezidavimo vietą mokesčių tikslais.

      71      Kalbant apie juridinius asmenis, kurių buveinė yra ne Prancūzijoje, o kitoje valstybėje, CGI 990 E straipsnio 2 punktas numato,
         kad jie yra atleisti nuo skundžiamo mokesčio, kaip ir juridiniai asmenys, turintys administracijos buveinę Prancūzijoje, jei
         jie kiekvienais metais deklaruoja apie sausio 1 d. jų turėto turto buvimo vietą, pateikia jo aprašymą, nurodo jo vertę, taip
         pat tą dieną buvusių jų dalyvių tapatybę bei dalyvių adresus ir kiekvieno iš jų turėtų akcijų skaičių.

      72      Tačiau pagal šią CGI nuostatą yra būtina sudaryti sutartį dėl administracinės pagalbos kovojant su sukčiavimu ir mokesčių
         vengimu arba pagal CGI 990 E straipsnio 3 punktą sutartį, pagal kurią atitinkamiems juridiniams asmenims negali būti taikoma
         didesnė mokestinė našta nei teims, kurių administracijos buveinė yra Prancūzijoje.

      73      Kiek tai susiję su CGI 990 E straipsnio 2 punkte numatytu atleidimu nuo mokesčio, šiame straipsnyje numatyta sutartis buvo
         sudaryta, bet pagal Liuksemburgo teisę įsteigtai tokiai kontroliuojančiajai bendrovei, kokia yra ieškovė pagrindinėje byloje,
         ji netaikoma ir todėl jai negali būti taikomas atleidimas nuo skundžiamo mokesčio.

      74      Kalbant apie juridinius asmenis, kurie neturi administracijos buveinės Prancūzijoje ir kuriems gali būti taikomas CGI 990 E straipsnio
         3 punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio, reikia nurodyti, kad šiuo metu jokia speciali sutartis, skirta reglamentuoti dvigubą
         apmokestinimą, nėra sudaryta tarp Prancūzijos Respublikos ir Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės. Esant šioms aplinkybėms
         ir kaip aiškiai buvo nurodyta prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime, pagrindinėje byloje mokesčių
         administratorius pagal CGI 990 E straipsnio 3 punktą atmetė ieškovės pagrindinėje byloje pateiktą prašymą atleisti nuo skundžiamo
         mokesčio.

      75      Iš to, kas minėta, išplaukia, kad juridiniam asmeniui, neturinčiam administracijos buveinės Prancūzijoje ir norinčiam būti
         atleistam nuo skundžiamo mokesčio pagal CGI 990 D straipsnį ir 990 E straipsnio 2 ir 3 punktus, skirtingai nei kitiems apmokestinamiesiems
         asmenims, yra taikoma papildoma sąlyga, būtent susijusi su sutarties tarp Prancūzijos Respublikos ir atitinkamos valstybės
         egzistavimu.

      76      Šiuo klausimu reikia priminti, kad nesant tokios sutarties juridinis asmuo, neturintis administracijos buveinės Prancūzijoje,
         negali sėkmingai prašyti atleisti nuo skundžiamo mokesčio pagal CGI 990 D straipsnį ir 990 E straipsnio 2 ir 3 punktus. Tačiau
         atsižvelgiant į tai, kad tik atitinkamos valstybės gali nuspręsti sudaryti sutartį, sąlyga, susijusi su tarpusavio administracinės
         pagalbos sutarties egzistavimu, gali de facto šiai juridinių asmenų rūšiai nustatyti nuolatinę neatleidimo nuo skundžiamo mokesčio schemą.

      77      Iš to išplaukia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionaliniuose teisės aktuose nustatyti reikalavimai dėl atleidimo
         nuo skundžiamo mokesčio taikymo bendrovėms nerezidentėms, kokios, pavyzdžiui, yra pagal Liuksemburgo teisę įsteigtos kontroliuojančiosios
         bendrovės, investavimą į nekilnojamąjį turtą Prancūzijoje daro mažiau patrauklų.

      78      Todėl minėti teisės aktai aptariamiems juridiniams asmenims nustato laisvo kapitalo judėjimo principo apribojimą, kurį iš
         esmės draudžia Sutarties 73b straipsnis.

      79      Esant šioms aplinkybėms, pagaliau reikia išnagrinėti, ar dėl skundžiamo mokesčio atsiradęs apribojimas yra pateisintas privalomu
         bendrojo intereso pagrindu.

      80      Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad skundžiamas mokestis yra kovos su sukčiavimu mokesčių srityje dalis, o
         jo tikslas yra paskatinti juridinius asmenis, tiesiogiai ar netiesiogiai turinčius nekilnojamojo turto Prancūzijoje, atskleisti
         savo dalyvių – fizinių ar juridinių asmenų – tapatybę.

      81      Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad kova su sukčiavimu mokesčių srityje yra privalomas bendrojo intereso pagrindas,
         galintis pateisinti judėjimo laisvės apribojimą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer 32 punktą, taip pat 2007 m. sausio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑150/04, Rink. p. I‑0000, 51 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      82      Tačiau aptariamas apribojimas turi būti suderinamas su siekiamu tikslu ir neviršyti to, kas yra būtina siekiant nurodyto tikslo
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Manninen 29 punktą; minėto sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer 32 punktą; minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 46 punktą ir 2007 m. liepos 5 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑522/04, Rink. p. I‑0000, 47 punktą).

      83      Taigi reikia išnagrinėti, ar skundžiamas mokestis yra tinkamas kovojant su sukčiavimu mokesčių srityje ir ar jis neviršija
         to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

      84      Prancūzijos vyriausybės teigimu, skundžiamo mokesčio tikslas yra atgrasyti apmokestinamuosius asmenis, apmokestinamus Prancūzijos
         kapitalo mokesčiu, nuo vengimo mokėti tokį mokestį, sukuriant bendroves, kurios tampa Prancūzijoje esančio nekilnojamojo turto
         savininkėmis, valstybėse, su kuriomis Prancūzijos Respublika nėra sudariusi administracinės pagalbos sutarties ar sutarties,
         kurioje yra numatyta nediskriminavimo pilietybės pagrindu išlyga, kurią taikant šios bendrovės neturi būti daugiau apmokestinamos
         nei Prancūzijoje įsteigtos bendrovės.

      85      Skundžiamo mokesčio konkretus tikslas yra kovoti su praktika, kai fiziniai asmenys, kurie mokesčių tikslais reziduoja Prancūzijoje,
         o jų nekilojamasis turtas paprastai turėtų būti apmokestintas impôt sur la fortune, įsteigia bendroves, kurios mokesčių tikslais reziduoja kitoje valstybėje, iš kurios Prancūzijos Respublika negali gauti
         reikalingos informacijos apie šių bendrovių akcininkus fizinius asmenis.

      86      Todėl matyti, jog pagrindinis atleidimo nuo mokesčio veiksnys yra užtikrinimas, kad Prancūzijos mokesčių administratorius
         gali tiesiogiai prašyti kitų šalių mokesčių administratoriaus visos informacijos, reikalingos patikrinti Prancūzijoje esančio
         nekilnojamojo turto nuosavybės ar kitas daiktines (in rem) teises turinčių bendrovių pagal CGI 990 E straipsnį pateiktas deklaracijas ir deklaracijas, kurias pateikia Prancūzijoje
         mokesčių tikslais reziduojantys fiziniai asmenys apie savo turtą, kuriam taikomas turto mokestis.

      87      Pagrindinėje byloje aptariami Prancūzijos įstatymai, numatantys visų šios sąlygos neatitinkančių juridinių asmenų apmokestinimą,
         iš tikrųjų apmokestina nekilnojamąjį turtą, priklausantį bendrovėms, kurias fiziniai asmenys, kuriems nesant tokios bendrovės
         tektų mokėti turto mokestį, naudoja kaip „priedangą“.

      88      Taigi skundžiamas mokestis leidžia kovoti su praktika, kurios vienintelis tikslas yra išvengti fizinių asmenų Prancūzijoje
         privalomo mokėti impôt sur la fortune mokėjimo arba bent jau padaryti ją mažiau patrauklią. Todėl jis yra tinkamas siekiant kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje.

      89      Tačiau vis dar reikia nustatyti, ar skundžiamas mokestis neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

      90      Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė patvirtina, kad toks griežtas požiūris į atleidimą nuo ginčijamo mokesčio būtinas dėl
         tų sunkumų, kurie Prancūzijos mokesčių administratoriui kyla įrodinėjant sukčiavimo atvejus, kai nėra patikimos informacijos,
         leidžiančios patikrinti mokesčių mokėtojų deklaracijose pateiktą informaciją.

      91      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pateisinimas, susijęs su kova su sukčiavimu
         mokesčių srityje, yra priimtinas, tik jei kovojama su visiškai dirbtinėmis schemomis, skirtomis apeiti mokesčių įstatymus,
         neįtvirtinant jokios bendros sukčiavimo prezumpcijos. Todėl bendros mokesčių vengimo ar sukčiavimo mokesčių srityje prezumpcijos
         nepakanka pateisinant mokestinę priemonę, keliančią grėsmę Sutarties tikslams (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
         Komisija prieš Belgiją, C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 45 punktą; 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 27 punktą ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Rink. p. I‑7995, 50 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      92      Pagal taip pat nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybė narė gali remtis Direktyva 77/799, siekdama iš kitos valstybės
         narės kompetentingų institucijų gauti bet kokios informacijos, kuri gali padėti jai atlikti teisingą direktyvoje numatytų
         mokesčių įvertinimą (žr. minėto sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas 71 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 52 punktą). Be to, iš atsakymo į antrąjį prejudicinį klausimą išplaukia, kad Direktyva 77/799 apima skundžiamą mokestį.

      93      Iš atsakymo į trečiąjį pateiktą klausimą aiškiai išplaukia, kad esant pagrindinės bylos aplinkybėms 1958 m. balandžio 1 d.
         Sutarties taikymo apribojimas yra ribojimas Direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalyje numatytu apribojimu keistis informacija,
         todėl Prancūzijos mokesčių institucijos gali nesugebėti veiksmingai kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje pagal Liuksemburgo
         teisę įsteigtų kontroliuojančiųjų bendrovių atveju.

      94      Tačiau iš teismo praktikos taip pat išplaukia, kad nors Direktyvos 77/799 8 straipsnio 1 dalis nenustato pareigos valstybių
         narių mokesčių administratoriams bendradarbiauti, kai pastarųjų įstatymai arba administracinė praktika draudžia kompetentingoms
         institucijoms atlikti tyrimus arba rinkti ar naudoti informaciją šių valstybių saviems tikslams, negalėjimas tokiais atvejais
         kreiptis dėl bendradarbiavimo negali pateisinti atsisakymo suteikti mokesčių lengvatą.

      95      Iš tiesų atitinkamoms mokesčių institucijoms niekas nedraudžia reikalauti iš apmokestinamojo asmens pateikti įrodymus, kurie,
         jų nuomone, yra reikalingi teisingai nustatyti atitinkamus mokesčius, ir, esant reikalui, netaikyti prašomo atleidimo nuo
         mokesčio, jei tokie įrodymai nepateikti (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 54 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      96      A priori negalima paneigti, kad apmokestinamasis asmuo sugebės pateikti reikalingus patvirtinančius dokumentus, leidžiančius apmokestinančios
         valstybės narės mokesčių institucijoms aiškiai ir tiksliai patikrinti, kad jis neketina vengti mokesčių (šiuo klausimu žr. 1999 m.
         liepos 8 d. Sprendimo Baxter ir kt., C‑254/97, Rink. p. I‑4809, 19 ir 20 punktus ir 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Laboratoires Fournier, C‑39/04, Rink. p. I‑2057, 25 punktą).

      97      Be to, reikia priminti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis tai, jog gali būti neįmanoma tiesiogiai prašyti pagalbos iš Liuksemburgo
         Didžiosios Hercogystės mokesčių institucijų, gali apsunkinti informacijos patikrinimą.

      98      Tačiau šis sunkumas negali pateisinti kategoriško atsisakymo suteikti mokesčių lengvatą iš šios valstybės narės kilusių investuotojų
         investicijoms. Iš tiesų, kai pagal Liuksemburgo teisę įsteigtos kontroliuojančiosios bendrovės prašo taikyti atleidimą nuo
         skundžiamo mokesčio, Prancūzijos mokesčių institucijos gali pačios prašyti šių bendrovių pateikti įrodymus, kurie, jų nuomone,
         yra reikalingi visiškai užtikrinti jų nuosavybės teisės ir akcininkų struktūros skaidrumą, neatsižvelgiant į administracinės
         pagalbos sutartį ar sutartį, kurioje numatyta nediskriminavimo išlygą apmokestinimo srityje.

      99      Pagrindinėje byloje nagrinėjami Prancūzijos teisės aktai neleidžia bendrovėms, kurios nepatenka į administracinės pagalbos
         sutarties ir sutarties, kurioje numatyta nediskriminavimo išlyga apmokestinimo srityje, taikymo sritį, bet investuoja į Prancūzijoje
         esantį nekilnojamąjį turtą, pateikti dokumentinius įrodymus, leidžiančius nustatyti akcininkų tapatybę, ir bet kurią kitą
         Prancūzijos mokesčių institucijų teigimu joms būtiną informaciją. Dėl to šie teisės aktai visais atvejais kliudo įrodyti,
         kad šios bendrovės nesiekia nesąžiningų tikslų.

      100    Iš to išplaukia, kad Prancūzijos vyriausybė, siekdama kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje, galėjo imtis mažiau ribojančių
         priemonių.

      101    Todėl skundžiamas mokestis negali būti pateisintas kova su šiuo sukčiavimu.

      102    Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sutarties 73b straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokį nacionalinį
         įstatymą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris atleidžia nuo skundžiamo mokesčio Prancūzijoje įsteigtas bendroves,
         o kitoje valstybėje narėje įsteigtoms bendrovėms numato minėtą atleidimą nuo mokesčio su sąlyga, kad tarp Prancūzijos Respublikos
         ir šios valstybės yra sudaryta sutartis dėl administracinės pagalbos kovojant su sukčiavimu ir mokesčių vengimu, arba su sąlyga,
         kad taikant sutartį, kurioje numatyta nediskriminavimo pilietybės pagrindu išlyga, šios bendrovės neturi būti apmokestinamos
         daugiau nei Prancūzijoje įsteigtos bendrovės, ir neleidžia kitoje valstybėje narėje įsteigtoms bendrovėms pateikti dokumentinių
         įrodymų jų akcininkų fizinių asmenų tapatybei nustatyti.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      103    Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo atsakymus į tris pirmuosius klausimus, į ketvirtąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio teismo klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      104    Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurių patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Mokestis už juridinių asmenų Prancūzijoje turimo nekilnojamojo turto komercinę vertę yra panašus į mokesčius, numatytus 1977 m.
            gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginių
            ir netiesioginių mokesčių srityje, iš dalies pakeistos 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva 92/12/EEB, 1 straipsnio 3 dalyje,
            ir pagal šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalį taikomas kapitalo elementams.
      2.      Direktyva 77/799, iš dalies pakeista Direktyva 92/12, o būtent jos 8 straipsnio 1 dalis, nedraudžia dviem valstybėms narėms
            sudaryti tarptautinės sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir tarpusavio administracinės pagalbos pajamų ir kapitalo
            mokesčių srityje tvarkos nustatymo, kuri netaikoma vienos valstybės narės minėtoje direktyvoje nustatytu mokesčiu apmokestinamiems
            asmenims, jei valstybės narės, kuri turėtų pateikti informaciją, įstatymai arba administracinė praktika draudžia kompetentingai
            institucijai rinkti ar naudoti šią informaciją pačios šios valstybės narės tikslams, o tai turi patikrinti prašymą priimti
            prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
      3.      EB sutarties 73b straipsnis (dabar – EB 56 straipsnis) turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokį nacionalinį įstatymą, koks
            nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris atleidžia nuo mokesčio už juridinių asmenų Prancūzijoje turimo nekilnojamojo turto
            komercinę vertę Prancūzijoje įsteigtas bendroves, o kitoje valstybėje narėje įsteigtoms bendrovėms numato minėtą atleidimą
            nuo mokesčio su sąlyga, kad tarp Prancūzijos ir šios valstybės yra sudaryta sutartis dėl administracinės pagalbos kovojant
            su sukčiavimu ir mokesčių vengimu, arba su sąlyga, kad taikant sutartį, kurioje numatyta nediskriminavimo pilietybės pagrindu
            išlyga, šios bendrovės neturi būti daugiau apmokestinamos nei Prancūzijoje įsteigtos bendrovės, ir neleidžia kitoje valstybėje
            narėje įsteigtoms bendrovėms pateikti dokumentinių įrodymų jų akcininkų fizinių asmenų tapatybei nustatyti.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1986 m. kovo 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Danijos Karalystę. # Byla 106/84.


1990 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Michel Weiser prieš Caisse nationale des barreaux français. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal d'instance de Paris - Prancūzija. # Pareigūnai - Teisių į pensiją pervedimas. # Byla C-37/89.


2003 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # RTL Television GmbH prieš Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Vokietija. # Direktyva 89/552/EEB. # Byla C-245/01.


title: 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Baudžiamoji byla prieš Uwe Kay Festersen.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Vestre Landsret - Danija.#Įsisteigimo laisvė - Laisvas kapitalo judėjimas - EB 43 ir 56 straipsniai - Apribojimai įsigijant žemės ūkio valdas - Įgijėjo pareiga nuolat apsigyventi žemės ūkio valdoje.#Byla C-370/05.

text:
      Byla C‑370/05
      Baudžiamoji byla
      prieš
      Uwe Kay Festersen
      (Vestre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – Laisvas kapitalo judėjimas – EB 43 ir 56 straipsniai – Apribojimai įsigyjant žemės ūkio valdas – Įgijėjo pareiga įsteigti nuolatinę gyvenamąją vietą žemės ūkio valdoje“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas kapitalo judėjimas – Nekilnojamojo turto įsigijimo apribojimai
      (EB 56 straipsnis)
      EB 56 straipsnis draudžia tai, kad nacionalinės teisės aktai nustatytų sąlygą, jog, norėdamas įsigyti žemės ūkio valdą, asmuo
         turi aštuoneriems metams įsteigti nuolatinę gyvenamąją vietą šioje valdoje, neatsižvelgiant į atitinkamai žemės ūkio valdai
         būdingas ypatingas aplinkybes.

      Žinoma, gali būti pripažinta, kad tokią pareigą apsigyventi nustatantys nacionalinės teisės aktai, kuriais siekiama išvengti
         žemės ūkio paskirties sklypų įsigijimo tik dėl spekuliacinių priežasčių ir taip palengvinti galimybę pirmenybės tvarka įsigyti
         šią žemę asmenims, pageidaujantiems ją dirbti, atitinka bendrojo intereso tikslą valstybėje narėje, kurioje žemės ūkio paskirties
         sklypai yra ribotas gamtos išteklius. Vis dėlto pareiga apsigyventi yra priemonė, kuri peržengia ribas to, kas būtina tokiam
         tikslui pasiekti. Iš tiesų, pirma, ji yra ypač ribojanti, nes riboja ne tik laisvą kapitalo judėjimą, bet ir įgijėjo teisę
         laisvai pasirinkti savo gyvenamąją vietą, kurią užtikrina Europos žmogaus teisių konvencija, ir taip pažeidžia pagrindinę
         teisę. Antra, nėra jokio pagrindo konstatuoti, kad kitos priemonės, kurios būtų mažiau ribojančios nei ši pareiga, negalėtų
         būtų priimtos nustatytam tikslui pasiekti. Tokia pareiga, a fortiori kai kartu su ja įtvirtinama sąlyga išlaikyti gyvenamąją vietą daugelį metų, peržengia ribas to, kas galėtų būti laikoma būtina.

      (žr. 33–37, 41–42, 50 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. sausio 25 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – Laisvas kapitalo judėjimas – EB 43 ir 56 straipsniai – Apribojimai įsigyjant žemės ūkio valdas – Įgijėjo pareiga įsteigti nuolatinę gyvenamąją vietą žemės ūkio valdoje“
      Byloje C‑370/05
      dėl Vestre Landsret (Danija) 2005 m. spalio 5 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. spalio 10 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Uwe Kay Festersen
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský (pranešėjas) ir U. Lõhmus,
      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. liepos 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        U. K. Festersen, atstovaujamo advokat K. Berning,

      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde, padedamo advokat P. Biering,

      –        Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos K. Moen ir I. Holten,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Støvlbæk,
      susipažinęs su 2006 m. spalio 3 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 43 ir 56 straipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą, pradėtą prieš U. K. Festersen todėl, kad jis nesilaikė pareigos
         nuolat įsikurti žemės ūkio valdoje, kurią jis įsigijo Bov komunos teritorijoje, Pietų Jutlandijos departamente (Danija).

       Nacionalinės teisės aktai
      3        Pagal Danijos žemės ūkio įstatymo (landbrugsloven) 2 straipsnio redakciją, išplaukiančią iš 1999 m. liepos 15 d. Nutarimo
         dėl kodifikacijos Nr. 598 (lovbekendtgørelse nr. 598, toliau – Žemės ūkio įstatymas):

      „1.      Kiekvienai žemės ūkio valdai nustatyta dirbimo pareiga pagal šio įstatymo nuostatas.
      2.      Žemės ūkio valda – ta, kuri kadastro registre nurodyta tokia esanti.
      <...>“
      4        Žemės ūkio įstatymo 4 straipsnio 6 dalis numato:

      „Kai žemės ūkio valda yra padalyta arba dėl kitų priežasčių jos plotas mažesnis nei 2 ha, dirbimo pareiga netaikoma, nebent
         pats savininkas pageidauja ją išlaikyti <...>“.

      5        Pagal to paties įstatymo 7 straipsnį:

      „1.      Kiekviena žemės ūkio valda eksploatuojama savarankiškai ir joje turi būti tinkami gyvenamieji pastatai, kurių gyventojai dirba
         žemę atsižvelgdami į 8 straipsnio 4 ir 6 dalių, 9 straipsnio 1 ir 2 dalių ir 10 straipsnio nuostatas.

      2.      Valda turi būti tinkamai eksploatuojama, atsižvelgiant į galimybes iš jos gauti ekonominės naudos, į reikalavimus naminių
         gyvulių sveikatos, gamtos ir aplinkos srityje.

      <...>“
      6        Minėto įstatymo 16 straipsnis nustato:

      „Kiekvienas fizinis asmuo gali įsigyti žemės ūkio valdą, esančią kaimo vietovėje, kurios plotas viršija 30 ha, su sąlyga,
         kad:

      <...>
      4)      įgijėjas per šešis mėnesius nuo įsigijimo nuolat apsigyvena valdoje;
      5)      įgijėjas pats eksploatuoja valdą
      <...>
      2.      30 ha ploto neviršijančią žemės ūkio valdą galima įsigyti, jei įgijėjas atitinka 1 dalies 1–4 punktuose numatytas sąlygas.

      <...>“
      7        Pagal Žemės ūkio įstatymo 18 straipsnį:

      „1.      Išskyrus 16, 17 ir 17 a straipsniuose numatytus atvejus, kaimo vietovėje esančią žemės ūkio valdą galima įsigyti tik gavus
         Mitybos, žemės ūkio ir žuvininkystės ministro leidimą.

      <...>
      4.      Ministras gali leisti asmeniui įsigyti žemės ūkio valdą šiais atvejais:
      1)      kai įsigyjama 4 straipsnio 1 dalies 1 punkte numatytam naudojimui ir galima tikėtis, kad artimiausioje ateityje valda bus
         naudojama šiai paskirčiai;

      2)      kai įsigyjama naudoti ne žemės ūkio paskirčiai siekiant pelno, jei tai gali būti laikoma pageidautina atsižvelgiant į bendrąjį
         interesą;

      3)      įsigyjama siekiant ypatingų tikslų, be kita ko, naudoti valdą mokslo, auklėjimo, socialiniais, terapeutiniais ar rekreaciniais
         tikslais;

      4)      įsigyjama siekiant sukurti užliejamas pievas arba pertvarkyti žemės sklypus į gamtines zonas arba
      5)      kai tai pateisinama kitomis ypatingomis aplinkybėmis.
      <...>“
      8        Žemės ūkio įstatymo 27 straipsnio 2 dalis numato:

      „Kai prašymas leisti įsigyti ar išsinuomoti žemės ūkio valdą nepateikiamas tinkamu laiku, kompetentingas <...> ministras gali
         nurodyti savininkui perleisti nuosavybę mažiausiai per šešių mėnesių terminą, kuris negali viršyti metų, arba pirkėjui ar
         nuomininkui baigti sutartinius santykius per tą patį terminą. Taip pat yra ir tuo atveju, kai leidimas nesuteikiamas ar baigiasi
         jo galiojimas arba kai netenkinamos sąlygos leidimui suteikti.“

      9        Pagal šio įstatymo 33 straipsnį:

      „1.      Gali būti skirta bauda tam, kas:
      <...>
      3)      nevykdo reikalavimo, keliamo jam pagal 8 straipsnio 5 ir 7 dalis, 9 straipsnio 5 dalį arba 27 straipsnį.
      <...>“
      10      Remiantis 2000 m. vasario 22 d. aplinkraščio Nr. 26 dėl Žemės ūkio įstatymo 62 straipsniu:

      „Pagal (Žemės ūkio) įstatymo 18 straipsnį leidimas įsigyti žemės ūkio valdą su neterminuotu atleidimu nuo 16 straipsnio 1 dalies
         4 punkte numatytos pareigos apsigyventi gali būti suteiktas tik ypatingomis aplinkybėmis. Pavyzdžiui, tuo atveju, kai per
         metus ilgą laikotarpį neįmanoma laikytis pareigos apsigyventi dėl valdos buvimo vietos ypatumų. Nuostata yra taikoma siaurai.“

      11      1999 m. liepos 26 d. Nutarimo Nr. 627 dėl profesinio mokymo ir apsigyvenimo sąlygų atsižvelgiant į Žemės ūkio įstatymą (bekendtgørelse
         nr. 627 af 26. juli 1999 om uddannelseskrav og bopælskrav m.v. i henhold til landbrugs loven) 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta,
         jog pareiga įsteigti nuolatinę gyvenamąją vietą žemės ūkio valdoje reiškia, kad asmuo šioje valdoje nuolat ir nepertraukiamai
         gyvena ir nakvoja, išskyrus trumpalaikių ypatingų aplinkybių atveju. Minėtas asmuo turi būti įrašytas į šios komunos gyventojų
         sąrašą kaip minėtos valdos gyventojas, šiai esant jo pagrindine gyvenamąja vieta mokesčių požiūriu.

      12      To paties nutarimo 4 straipsnio 2 dalis numato, kad įgijėjas turi laikytis įsikūrimo pareigos aštuonerius metus nuo žemės
         ūkio valdos įsigijimo.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      1998 m. Vokietijos pilietis U. K. Festersen Pietų Jutlandijos departamente įsigijo nuosavybę, kuri kadastro registre apibūdinta
         kaip žemės ūkio valda. Ją sudaro du sklypai: pirmasis – 24 a, esantis miesto zonoje, skirtas statyboms, o kitas – tai kaimo
         zonoje esanti 3,29 ha pieva.

      14      Suinteresuotajam asmeniui neįvykdžius pareigos apsigyventi šioje valdoje, Pietų Jutlandijos departamento žemės ūkio komisija
         jį įspėjo, kad jis įvykdytų šį reikalavimą, 2000 m. rugsėjo 8 d. nurodydama jam perleisti savo valdą per šešis mėnesius, nebent
         per tą laikotarpį jis įteisintų savo nuosavybės teisę gaudamas atleidimą nuo dirbimo pareigos arba įvykdydamas sąlygą apsigyventi.

      15      2001 m. liepos 16 d. minėta komisija U. K. Festersen nustatė naują šešių mėnesių terminą savo nuosavybei perleisti, išskyrus
         jei prieš pasibaigiant šiam terminui, jis imsis būtinų priemonių sumažinti savo nuosavybės plotą iki 2 ha, kartu prašydamas
         atleisti jį nuo eksploatavimo pareigos, arba įsikurti valdoje.

      16      2003 m. rugpjūčio 18 d. Gråsten vietos teismas skyrė U. K. Festersen 5 000 DKK baudą dėl Žemės ūkio įstatymo 33 straipsnio
         1 dalies 3 punkto ir 27 straipsnio 2 dalies pažeidimo, nes jis neįvykdė Pietų Jutlandijos departamento Žemės ūkio komisijos
         reikalavimų. Taip pat jis buvo nubaustas periodine 5 000 DKK bauda, kurią jis turės mokėti kiekvieną mėnesį, jei jis neįvykdys
         šių reikalavimų iki 2003 m. gruodžio 1 dienos.

      17      U. K. Festersen, įsikūręs valdoje 2003 m. birželio 12 d., įrašytas į Bov komunos gyventojų registrą kaip gyvenantis šiuo adresu
         nuo 2003 m. birželio 12 dienos.

      18      U. K. Festersen jam nepalankų sprendimą apskundė Vestre Landsret ir paprašė jį išteisinti. Prokuratūra paprašė palikti galioti pirmosios instancijos teismo sprendimą.

      19      U. K. Festersen ir prokuratūra nesutarė dėl klausimo, ar Žemės ūkio įstatymu nustatyta įsikūrimo pareiga atitinka įsisteigimo
         laisvės ir laisvo kapitalo judėjimo principus, įtvirtintus EB 43 ir 56 straipsniuose.

      20      Šiomis aplinkybėmis Vestre Landsret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar EB 43 ir 56 straipsniai draudžia valstybei narei numatyti sąlygą, kad žemės ūkio valdą gali įsigyti tik asmuo, kuris joje
         nuolat apsigyvena?

      2.      Ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi reikšmės tai, jog ši valda negali sudaryti galinčio savarankiškai funkcionuojančio ūkio
         ir kad šioje valdoje esantis gyvenamasis pastatas yra miesto zonoje?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      21      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB sutarties nuostatos,
         susijusios su įsisteigimo laisve (EB 43 straipsnis) ir su laisvu kapitalo judėjimu (EB 56 straipsnis), draudžia tai, kad nacionalinės
         teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, nustatytų sąlygą, jog, norėdamas įsigyti žemės ūkio valdą, asmuo
         turi įsteigti nuolatinę gyvenamąją vietą šioje valdoje.

      22      Pirmiausia reikia priminti, kad teisės kitos valstybės narės teritorijoje įsigyti, eksploatuoti ir perleisti nekilnojamąjį
         turtą, kuri sudaro būtiną įsisteigimo laisvės elementą, kaip matyti iš EB  44 straipsnio 2 dalies e punkto (1989 m. gegužės
         30 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 305/87, Rink. p. 1461, 22 punktas), įgyvendinimas sukelia kapitalo judėjimą (2002 m. kovo 5 d. Sprendimo Reisch ir kt., C‑515/99, C‑519/99‑C‑524/99 ir C‑526/99‑C‑540/99, Rink. p. I‑2157, 29 punktas).

      23      Kapitalo judėjimas apima sandorius, pagal kuriuos ne rezidentai investuoja į nekilnojamąjį turtą valstybės narės teritorijoje,
         kaip tai matyti iš kapitalo judėjimo nomenklatūros, esančios 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties
         67 straipsnio (šis straipsnis panaikintas Amsterdamo sutartimi) įgyvendinimo (OL L 178, p. 5), nes ši nomenklatūra išsaugo
         savo buvusią nominaliąją reikšmę siekiant apibrėžti kapitalo judėjimo sąvoką (žr. 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo Trummer ir Mayer, C‑222/97, Rink. p. I‑1661, 21 punktą; 2001 m. sausio 11 d. Sprendimo Stefan, C‑464/98, Rink. p. I‑173, 5 punktą; minėto sprendimo Reisch ir kt. 30 punktą ir 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑0000, 22 punktą).

      24      Taigi reikia išnagrinėti, ar nacionalinės teisės aktai, pavyzdžiui, nagrinėjami pagrindinėje byloje, sudaro kapitalo judėjimo
         apribojimą. Šiuo klausimu iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad tarp EB 56 straipsnio 1 dalimi draudžiamų
         priemonių, kaip laisvo kapitalo judėjimo apribojimo, yra tos, kurios atgraso ne rezidentus investuoti valstybėje narėje arba
         atgraso minėtos valstybės narės piliečius investuoti kitose valstybėse narėse (šiuo klausimu žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
         Van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Rink. p. I‑1957, 44 punktą).

      25      Todėl nors Danijos teisės aktai žemės ūkio srityje neįtvirtina diskriminacijos tarp Danijos piliečių ir kitų Europos Sąjungos
         ar Europos ekonominės erdvės valstybių narių piliečių, tai nereiškia, kad jais įtvirtinta pareiga apsigyventi, kurios galima
         nevykdyti tik gavus atsakingo už žemės ūkį ministro leidimą, neriboja kapitalo judėjimo laisvės.

      26      Vis dėlto tokia priemonė galima su sąlyga, kad ja siekiama bendrojo intereso tikslų, ji taikoma nediskriminaciniu būdu ir
         atitinka proporcingumo principą, t. y. ji yra tinkama užtikrinti siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neperžengia to, kas būtina
         jam pasiekti (1999 m. birželio 1 d. Sprendimo Konle, C‑302/97, Rink. p. I‑3099, 40 punktas; minėto sprendimo Reisch ir kt. 33 punktas ir 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Ospelt ir Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Rink. p. I‑9743, 34 punktas).

      27      Kalbant apie sąlygą, susijusią su bendrojo intereso tikslo patenkinimu, Danijos vyriausybė teigia, kad nacionalinės teisės
         aktais, pirma, siekiama išlaikyti vieną iš tradicinio ūkininkavimo būdų Danijoje, kai žemės ūkio paskirties žemę dirba jos
         savininkas, ir norima, kad iš esmės žemės ūkio valdose gyventų ir jas eksploatuotų jų savininkai, antra, teritorijos tvarkymo
         tikslais išlaikyti nuolatinius gyventojus kaimo vietovėse ir, trečia, skatinti protingą žemės sklypų naudojimą kovojant su
         spaudimu žemės rinkoje.

      28      Tokiais tikslais siekiama bendrojo intereso, ir jie gali pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimus (šiuo klausimu žr.
         minėtų sprendimų Konle 40 punktą, Reisch ir kt. 34 punktą bei Ospelt ir Schlössle Weissenberg 38 ir 39 punktus). Be to, kaip teigia Danijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija, šie tikslai atitinka bendrosios žemės
         ūkio politikos tikslus, kuri pagal EB 33 straipsnio 1 dalies b punktą siekia „užtikrinti deramą žemės ūkiu besiverčiančios
         bendruomenės gyvenimo lygį“ ir kurią pagal EB 33 straipsnio 2 dalies a punktą reikia kurti atsižvelgiant į „žemės ūkio veiklos
         savitumą, kuris priklauso nuo žemės ūkio socialinės struktūros ir nuo struktūrinių bei gamtinių įvairių žemės ūkio regionų
         skirtumų“ (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Ospeltir Schlössle Weissenberg 40 punktą).

      29      Kalbant apie proporcingumo sąlygą, reikia patikrinti, ar įgijėjo pareiga nuolat įsikurti įsigytoje žemės ūkio valdoje yra,
         kaip tai teigia Danijos ir Norvegijos vyriausybės, tinkama ir būtina priemonė šio sprendimo 27 punkte išvardytiems tikslams
         įgyvendinti.

      30      Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės priemonės tinkamumo reikia pastebėti, kad ji numato tik pareigą apsigyventi
         ir nenustato asmeniui, įsigijusiam mažesnę nei 30 ha žemės ūkio valdą, pareigos asmeniškai eksploatuoti šį turtą. Todėl neatrodo,
         kad pati priemonė galėtų užtikrinti nurodyto tikslo, siekiančio išlaikyti tradicinį ūkininkavimo būdą, kai žemę dirba pats
         savininkas, įgyvendinimą.

      31      Žinoma, kalbant apie antrąjį Žemės ūkio įstatymu siekiamą tikslą, reikia pažymėti, kad pati pareiga apsigyventi gali padėti
         išlaikyti gyventojus kaimo vietovėse, ir be to, ji iš esmės skirta žemės ūkio valdų savininkams, kurie, atsižvelgiant į vieną
         iš bendrųjų Žemės ūkio įstatymo tikslų skatinti ūkininkavimo būdą, kai žemę dirba pats savininkas, patys eksploatuoja savo
         gamybos priemonę.

      32      Vis dėlto turi būti pastebėta, kad atsižvelgiant į kartu vykstančius žemės ūkio valdų skaičiaus sumažėjimo ir jų koncentracijos
         reiškinius, kurie nurodyti Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose ir nebuvo ginčyti per posėdį, tikslas išlaikyti
         gyventojus kaimo vietovėse nebus pasiektas, jei žemės ūkio valdą įsigis žemės valdytojas, kuris jau gyvena kitoje valdoje.
         Tokioje situacijoje pareiga apsigyventi neužtikrins, kad bus pasiektas minėtas tikslas, todėl neatrodo, jog pati ši pareiga
         gali realiai atitikti tokį tikslą.

      33      Dėl trečiojo tikslo, kurio siekiama Žemės ūkio įstatymu, reikia konstatuoti, kad apsigyvenimo pareiga turi tikslą sumažinti
         asmenų, kurie potencialiai gali įsigyti žemės ūkio valdas, skaičių ir todėl ja gali būti sumažintas joms daromas spaudimas
         žemės rinkoje. Todėl gali būti pripažinta, kad tokią pareigą nustatantys nacionalinės teisės aktai, kuriais siekiama išvengti
         žemės ūkio paskirties sklypų įsigijimo tik dėl spekuliacinių priežasčių ir taip palengvinti galimybę pirmenybės tvarka įsigyti
         šią žemę asmenims, pageidaujantiems ją dirbti, atitinka bendrojo intereso tikslą valstybėje narėje, kurioje žemės ūkio paskirties
         sklypai yra, ir tai nebuvo ginčyta, ribotas gamtos išteklius.

      34      Taigi reikia patikrinti, ar pareiga apsigyventi yra priemonė, kuri neperžengia ribų to, kas būtina tokiam tikslui pasiekti.

      35      Vertinant būtina atsižvelgti į aplinkybę, kad minėta pareiga riboja ne tik laisvą kapitalo judėjimą, bet ir įgijėjo teisę
         laisvai pasirinkti savo gyvenamąją vietą, nors šią teisę jam užtikrina 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių
         ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos Protokolo Nr. 4 2 straipsnio 1 dalis (toliau – EŽTK).

      36      Pagal ES 6 straipsnio 2 dalį, „Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašyta
         (EŽTK) ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendrieji Bendrijos teisės principai“ (2006 m.
         birželio 27 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑540/03, Rink. p. I‑0000, 36 punktas).

      37      Taigi pareiga apsigyventi, kelianti grėsmę pagrindinei teisei, kurią užtikrina EŽTK, yra ypač ribojanti. Todėl kyla klausimas,
         ar negalėtų būti priimtos kitos priemonės, kurios būtų mažiau ribojančios nei ši pareiga.

      38      Šiuo atžvilgiu Danijos vyriausybė teigia, kad nagrinėjama pareiga negali būti pakeista mažiau ribojančiomis priemonėmis, kurios
         būtų vienodai veiksmingos siekiant užkirsti kelią, kad gamybai skirtų žemės ūkio paskirties sklypų kainos nebūtų paveiktos
         vien tik dėl paklausos, grindžiamos noru investuoti, o tai būtų nenaudinga profesionaliems žemdirbiams.

      39      Nors ši vyriausybė tvirtina, kad vienintelė liekanti išeitis, siekiant išlaikyti pageidaujamą kainų lygį, yra jų valstybinis
         reguliavimas, vis dėlto ji nepatikslina, kodėl ši priemonė būtų labiau ribojanti nei pasirinkta pareiga apsigyventi. Be to,
         nepagrįsta, kodėl kita byloje paminėta priemonė, t. y. skatinimas išnuomoti įsigytus gyvenamuosius pastatus žemės ūkio valdoje,
         būtų labiau ribojanti nei ši pareiga. Šios vyriausybės pastabose taip pat nebuvo numatytos ir įvertintos kitos priemonės,
         prireikus galinčios būti mažiau žalingos laisvam kapitalo judėjimui, pavyzdžiui, nuostatos dėl didesnio apmokestinimo, kai
         sklypų perpardavimo sandoriai sudaromi tuoj pat po jų įsigijimo, arba ilgos minimalios trukmės reikalavimas, nustatytas žemės
         ūkio paskirties sklypų nuomos sutartims.

      40      Taigi nėra jokio pagrindo, remiantis tuo, kas pirmiau pasakyta, Teisingumo Teismui konstatuoti, kad pareiga apsigyventi yra
         būtina nustatytam tikslui pasiekti.

      41      Netgi darant prielaidą, kad ši pareiga būtų pripažinta būtina priemone norint pasiekti nustatytą tikslą, nes ji pati teigiamai
         paveiktų žemės rinką (atsižvelgiant į visus sunkumus, kurie kyla keičiant gyvenamąją vietą, taip atgrasindami nuo spekuliacinių
         sandorių, susijusių su žeme), turi būti pažymėta, jog kartu su šia pareiga įtvirtinus sąlygą išlaikyti gyvenamąją vietą ne
         mažiau kaip aštuonerius metus tokia papildoma sąlyga akivaizdžiai peržengia ribas to, kas galėtų būti laikoma būtina, nes
         ilgam laikotarpiui sustabdoma galimybė naudotis pagrindine laisve pasirinkti savo gyvenamąją vietą.

      42      Žinoma, kaip tvirtina Danijos vyriausybė, Žemės ūkio įstatymo 18 straipsnis leidžia Mitybos, žemės ūkio ir žuvininkystės ministrui
         suteikti leidimą įsigyti žemės ūkio valdą neterminuotam laikui atleidžiant nuo pareigos apsigyventi. Vis dėlto pagal aplinkraštį
         Nr. 26, šios teisės įgyvendinimas ribojamas „labai ypatingomis aplinkybėmis“ ir reikalauja „siauro taikymo“.

      43      Be to, kadangi šiame aplinkraštyje pateikiamas tik vienas pavyzdys, jis potencialiems įgijėjams nenurodo konkrečių ir objektyvių
         atvejų, kada bus leista nukrypti nuo pareigos apsigyventi, o kada ne. Toks neapibrėžtumas neleidžia asmenims žinoti iš EB 56
         straipsnio kylančių jų teisių ir pareigų apimties, todėl tokia tvarka turi būti laikoma prieštaraujanti teisinio saugumo principui
         (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑483/99, Rink. p. I‑4781, 50 punktą bei 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑463/00, Rink. p. I‑4581, 74 ir 75 punktus). Bet kuriuo atveju neatrodo, jog nustatant šią tvarką buvo atsižvelgta į Danijoje
         negyvenančius Sąjungos piliečius siekiant išvengti diskriminacinio taikymo.

      44      Tokiomis aplinkybėmis pareiga apsigyventi a fortiori tiek, kiek šiuo atveju kartu su ja nustatyta aštuonerių metų trukmės sąlyga, kuri pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus
         nacionalinės teisės aktus taikoma mažesnių nei 30 ha žemės ūkio valdų įsigijimui, neatrodo esanti proporcinga siekiamam tikslui
         priemonė ir todėl ji yra su EB 56 straipsniu nesuderinamas laisvo kapitalo judėjimo ribojimas.

      45      Danijos vyriausybė taip pat tvirtino, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama pareiga apsigyventi turi būti leistina atsižvelgiant
         į Sutarties Protokolo Nr. 16 priede esančią leidžiančią nukrypti nuostatą, pagal kurią „nepaisydama šios sutarties sąlygų,
         Danija gali toliau taikyti galiojančius teisės aktus dėl nepagrindinio gyvenamojo būsto įsigijimo“.

      46      Vis dėlto šiuo atžvilgiu turi būti konstatuota, kad pareiga įsikurti įsigytoje žemės ūkio valdoje taikoma nepriklausomai nuo
         aplinkybės, ar nagrinėjama gyvenamoji vieta yra pagrindinė ar ne. Todėl Protokolo Nr. 16 nurodymas nėra tinkamas siekiant
         pateisinti tokią pareigą.

      47      Atsižvelgiant į visa, kas pasakyta, nėra reikalo nagrinėti su EB 43 straipsniu aiškinimu susijusius klausimus.

      48      Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 56 straipsnis draudžia teisės aktus, pavyzdžiui, nagrinėjamus pagrindinėje
         byloje, kurie įsigyjant žemės ūkio valdą nustato sąlygą, kad įgijėjas nuolat apsigyventų šioje valdoje.

       Dėl antrojo klausimo
      49      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar atsakant į pirmąjį klausimą
         pateiktas EB 56 straipsnio išaiškinimas būtų skirtingas tada, kai įsigyta žemės ūkio valda nesudarytų savarankiškai galinčio
         funkcionuoti ūkio ir kai šios valdos gyvenamieji pastatai yra miesto zonoje.

      50      Iš į pirmąjį klausimą pateikto atsakymo matyti, kad EB 56 straipsnis draudžia nagrinėjamą pareigą apsigyventi, neatsižvelgiant
         į atitinkamai žemės ūkio valdai būdingas ypatingas aplinkybes. Todėl tokios aplinkybės, kurias nurodė prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas savo antrajame klausime, neturi reikšmės minėto straipsnio aiškinimui.

      51      Dėl to į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad EB 56 straipsnis nebūtų aiškinamas skirtingai tada, kai įsigyta
         žemės ūkio valda nesudaro galinčio savarankiškai funkcionuoti ūkio ir kai šios valdos gyvenamieji pastatai yra miesto zonoje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      52      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 56 straipsnis draudžia nacionalinės teisės aktus, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie įsigyjant žemės ūkio
            valdą nustato sąlygą, kad įgijėjas nuolat apsigyventų šioje valdoje.
      2.      EB 56 straipsnio aiškinamas nebūtų skirtingas tada, kai įsigyta žemės ūkio valda nesudaro galinčio savarankiškai funkcionuoti
            ūkio ir kai šios valdos gyvenamieji pastatai yra miesto zonoje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: danų.