title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. rugsėjo 15 d. # Airija prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Europos socialinis fondas - Bendrijos finansinės paramos sumažinimas - Akivaizdi vertinimo klaida - Proporcingumas - Teisinis tikrumas - Teisėti lūkesčiai. # Byla C-199/03.

text:
      Byla C‑199/03
      Airija
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Ieškinys dėl panaikinimo – Europos socialinis fondas – Bendrijos finansinės paramos sumažinimas – Akivaizdi vertinimo klaida – Proporcingumas – Teisinis saugumas – Teisėti lūkesčiai“
      Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2005 m. vasario 24 d. I‑0000
      2005 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Ekonominė ir socialinė sanglauda — Struktūrinių fondų parama — Nacionalinei veiklai suteiktas Bendrijos finansavimas — Principai
            — Sprendimas dėl pažeidimų sustabdyti, sumažinti ar nutraukti suteiktą paramą — Apibrėžtos finansinės įtakos neturintys pažeidimai
            — Leistinumas
      (Tarybos reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio 2 dalis)
      2.     Procesas — Ieškinys — Formos reikalavimai — Ginčo dalyko nustatymas — Pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka
      (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punktas)
      3.     Ekonominė ir socialinė sanglauda — Struktūrinių fondų parama — Nacionalinei veiklai suteiktas Bendrijos finansavimas — Komisijos
            sprendimas dėl pažeidimų sumažinti paramą — Pažeidimų toleravimas praėjusiais biudžetiniais metais teisingumo sumetimais —
            Teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimas — Nebuvimas
      1.     Pagal Reglamento Nr. 4253/88, nustatančio nuostatas dėl Reglamento Nr. 2052/88 dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo
         tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais įgyvendinimo,
         iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2082/93, 24 straipsnio 2 dalį, kai veiklos ar priemonės, kurioms suteikiama Bendrijos finansinė
         parama, įvertinimas patvirtina pažeidimo buvimą, Komisija gali sumažinti, sustabdyti ar nutraukti šią paramą.

      Šiuo klausimu netgi tie pažeidimai, kurie neturi apibrėžtos finansinės įtakos, gali pateisinti Komisijos atliekamas finansines
         korekcijas, nes jie gali rimtai pažeisti Sąjungos finansinius interesus, taip pat ir Bendrijos teisės laikymąsi.

      (žr. 27, 31 punktus)
      2.     Iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir susijusios Teisingumo Teismo praktikos matyti,
         kad bet kuriame ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir ieškinio pagrindų santrauka ir kad ši nuoroda turi būti pakankamai
         aiški ir tiksli, jog atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę. Iš to aišku, kad
         esminės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis paremtas ieškinys, turi nuosekliai ir suprantamai išplaukti iš paties ieškinio.

      (žr. 50 punktą)
      3.     Pagal Komisijos sprendimą sumažinti Bendrijos finansinę paramą dėl to, kad ji nepadarė būtinų paskelbtų išlaidų pataisų praėjusiems
         biudžetiniams metams, bet toleravo pažeidimus teisingumo sumetimais, suinteresuotajai valstybei narei neatsiranda teisė, remiantis
         teisinio saugumo ar teisėtų lūkesčių principais, reikalauti vienodo požiūrio taikymo kitų biudžetinių metų pažeidimų, kurie
         bus padaryti, atžvilgiu.

      Šiuo klausimu teisinio saugumo principas, kuris reikalauja teisės aktų aiškumo ir tikslumo bei siekia užtikrinti Bendrijos
         teisės reglamentuojamų situacijų ir teisinių santykių prognozavimą, nėra pažeistas tokiu sprendimu, nes bylos aplinkybių metu
         taikyti teisės aktai Komisijai numatė galimybę sumažinti finansinę paramą pasitvirtinus pažeidimui.

      (žr. 68–69 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. rugsėjo 15 d.(*)

      „Ieškinys dėl panaikinimo – Europos socialinis fondas – Bendrijos finansinės paramos sumažinimas – Akivaizdi vertinimo klaida – Proporcingumas – Teisinis saugumas – Teisėti lūkesčiai“
      Byloje C‑199/03
      dėl 2003 m. gegužės 13 d. pagal EB 230 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo,
      Airija, atstovaujama D. O’Hagan, padedamo SC P. Gallagher, ir BL P. McGarry, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą L. Flynn, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), R. Schintgen, G. Arestis
         ir J. Klučka,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. sausio 13 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. vasario 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Pareikštu ieškiniu Airija prašo panaikinti 2003 m. vasario 27 d. Komisijos sprendimą C (2003) 99, sumažinantį Europos socialinio
         fondo finansinę paramą, suteiktą 1994 m. liepos 29 d. Komisijos sprendimu C (94) 1972, 1994 m. lapkričio 15 d. Komisijos sprendimu
         C (94) 2613 ir 1994 m. lapkričio 29 d. C (94) 3226 Komisijos sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas).

       Teisinis pagrindas
       Reglamentas (EEB) Nr. 2052/88
      2       1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos
         koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais
         (OL L 185, 1988, p. 9), iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EBB) Nr. 2081/93 (OL L 193, 1993, p. 5)
         (toliau – Reglamentas Nr. 2052/88), 4 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Bendrijos veikla papildo arba prisideda prie atitinkamos nacionalinės veiklos. Ji pasireiškia Komisijos glaudžiu bendradarbiavimu
         su suinteresuota valstybe nare, kompetentingomis valdžios institucijomis ir įstaigomis – įskaitant ekonominius ir socialinius
         partnerius pagal kiekvienos valstybės narės nacionalines taisykles ir taikomą praktiką – paskirtoms valstybės narės nacionaliniu,
         regioniniu, vietos ar kitu lygiu; visos šalys veikia kaip partneriai, siekiantys bendro tikslo. Šis bendradarbiavimas toliau
         vadinamas „partneryste“. Partnerystė apima veiklos parengimą ir finansavimą, taip pat ex‑ante  patikrinimą, priežiūrą ir ex‑post patikrinimą.

      Partnerystė įgyvendinama visapusiškai laikantis kiekvieno partnerio atitinkamų institucinių, teisinių ir finansinių galių.“
         (Neoficialus vertimas)

      3       Šio reglamento 13 straipsnio 3 dalis numato, kad priemonėms, vykdomoms regionuose, kurie turi teisę gauti pagalbą pagal 1 tikslą,
         Bendrijos įvairių struktūrinių fondų įnašo riba yra 75 % visos bendros sumos, o pagal bendrą taisyklę – mažiausiai 50 % valstybės
         išlaidų.

       Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88
      4       Pagal 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EBB) Nr. 4253/88, nustatančio nuostatas dėl Reglamento (EEB) Nr. 2052/88
         dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais
         esamais finansiniais instrumentais įgyvendinimo (OL L 374, 1988, p. 1), iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu
         (EEB) Nr. 2082/93 (OL L 193, 1993, p. 20, toliau – Reglamentas Nr. 4253/88), 9 straipsnio 1 dalį struktūrinių fondų asignavimai
         negali pakeisti valstybės arba valstybės narės kitų lygiaverčių struktūrinių išlaidų teritorijose, atitinkančiose kurį nors
         tikslą.

      5       Šio reglamento 17 straipsnio 2 dalis nustato, kad fondų įnašas apskaičiuojamas pagal bendras išlaidas, atitinkančias tam tikrus
         reikalavimus, arba bendras valstybės ar panašias kiekvienos pagalbos išlaidas (nacionalines, regionines arba vietines ir Bendrijos),
         susijusias su kiekviena veikla (veiklos programa, pagalbos schema, visuotinės dotacijos, projektas, techninė pagalba arba
         tyrimai).

      6       Šio reglamento 23 straipsnis „Finansinė kontrolė“ numato:
      „1.      Siekiant užtikrinti veiklos, kurią atlieka vieši arba privatūs iniciatoriai, sėkmę, valstybės narės tam tikslui imasi tokių
         būtinų priemonių:

      –       reguliariai tikrina, ar Bendrijos finansuojama veikla įgyvendinama tinkamai,
      –       užkerta kelią pažeidimams ir imamasi veiksmų prieš pažeidėjus,
      –       išieško dėl pažeidimo arba aplaidumo prarastas lėšas. Išskyrus tą atvejį, kai valstybė narė ir (arba) tarpininkas ir (arba)
         iniciatorius pateikia įrodymą, kad jie nėra atsakingi už pažeidimą arba aplaidumą, valstybė narė yra subsidiariai atsakinga
         už neteisėtai pervestų lėšų grąžinimą <...>.

      Valstybės narės informuoja Komisiją apie siekiant šių tikslų priimtas priemones, visų pirma pateikia jai kontrolės ir valdymo
         sistemų, sukurtų siekiant veiksmingo veiklos įgyvendinimo, aprašymą. Jos reguliariai informuoja Komisiją apie administracinių
         ir teisminių procesų eigą. Valstybės narės pateikia Komisijai visas atitinkamas nacionalines ataskaitas, susijusias su šiose
         programose arba veiklose numatytų priemonių kontrole.

      Valstybės narės nuolat suteikia Komisijai galimybę gauti atitinkamas nacionalines ataskaitas dėl numatytų priemonių nagrinėjamose
         programose ar projektuose kontrolės.

      Vos tik šiam reglamentui įsigaliojus Komisija priima išsamias šios dalies įgyvendinimo taisykles pagal VIII skyriuje numatytas
         procedūras ir apie jas praneša Europos Parlamentui.

      2.      Nepažeidžiant valstybių narių pagal nacionalinius įstatymus ir kitus teisės aktus atliktų patikrinimų ir nepažeidžiant Sutarties
         206 straipsnio ir bet kokio inspektavimo, atlikto pagal Sutarties 209 straipsnio c punktą, Komisijos pareigūnai arba tarnautojai
         gali patikrinti vietose, įskaitant atrankinius patikrinimus, veiklą, kurią finansuoja fondai, ir valdymo bei kontrolės sistemas.

      Prieš atlikdama patikrinimą vietoje Komisija nusiunčia suinteresuotajai valstybei narei pranešimą, kad gautų visą reikalingą
         pagalbą. Komisija atlieka patikrinimus vietose be pranešimo, jei tokia galimybė yra numatyta partnerystės susitarimuose, atitinkančiuose
         finansinio reglamento nuostatas. Valstybės narės pareigūnai ar tarnautojai gali dalyvauti atliekant tokius patikrinimus.

      Komisija gali prašyti suinteresuotosios valstybės narės atlikti patikrinimą vietoje siekdama patikrinti, ar mokėjimo prašymas
         yra teisingas. Komisijos pareigūnai ar tarnautojai gali, o jei suinteresuotoji valstybė narė to prašo – privalo, dalyvauti
         atliekant tokius patikrinimus.

      Komisija užtikrina, kad jos patikrinimai būtų įvykdyti koordinuotai, siekiant išvengti pakartotinų patikrinimų dėl to paties
         dalyko ar tuo pačiu laikotarpiu. Suinteresuotoji valstybė narė ir Komisija nedelsdamos pasikeičia visa informacija apie atliktų
         patikrinimų rezultatus.

      3.      Per trejus metus po paskutinio su veikla susijusio mokėjimo įstaiga ir atsakingos institucijos suteikia galimybę Komisijai
         gauti su veikla susijusių išlaidų ir patikrinimų patvirtinamuosius dokumentus.“ (Neoficialus vertimas)

      7       Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnyje „Paramos sumažinimas, sustabdymas ir nutraukimas“ nustatyta:
      „1.      Jeigu paaiškėja, kad veikla arba priemonė nepateisina dalies arba visos jai skirtos finansinės paramos, Komisija partnerystės
         pagrindu atlieka tinkamą patikrinimą, prašydama, kad valstybė narė arba kitos šiai veiklai įgyvendinti jos paskirtos institucijos
         per nustatytą laiką pateiktų savo pastabas.

      2.      Po šio patikrinimo Komisija gali sumažinti arba sustabdyti šiai veiklai arba priemonei skirtą paramą, jeigu patikrinimo metu
         nustatomas pažeidimas arba esminis pakeitimas, turintis įtakos veiklos arba priemonės pobūdžiui arba jos įgyvendinimo sąlygoms,
         dėl kurio nebuvo prašoma Komisijos patvirtinimo.

      3.      Bet kuri neteisėtai gauta suma turi būti grąžinta Komisijai <...>“ (Neoficialus vertimas)
       Faktinės bylos aplinkybės
      8       1994 m. liepos 13 d. priimtu Sprendimu Nr. 94/626/EB dėl Bendrijos paramos sistemos, susijusios su Bendrijos parama iš struktūrinių
         fondų Airijos regionams, priklausantiems 1 tikslui, būtent visai Airijos teritorijai, nustatymo (OL L 250, 1994, p. 12), Komisija
         nustatė šią sistemą laikotarpiu nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 1999 m. gruodžio 31 dienos.

      9       Remdamasi šiuo sprendimu Komisija priėmė tris sprendimus: 1994 m. liepos 29 d. Sprendimą C (94) 1972, 1994 m. lapkričio 15 d.
         Sprendimą C (94) 2613 ir 1994 m. lapkričio 29 d. Sprendimą C (94) 3226, suteikusiais Europos socialinio fondo (toliau – ESF)
         finansinę paramą, kurios bendra suma buvo 1 897 206 226 eurų, veiklos programoms, susijusioms atitinkamai su turizmu, pramonės
         vystymu ir žmogiškųjų išteklių vystymu (toliau – veiklos programos).

      10     Už šių veiklos programų įgyvendinimą Airija paskyrė atsakingą instituciją –  Departement of Enterprise, Trade and Employement (toliau – DETE).

      11     Nuo 2000 m. lapkričio 6 d. iki 10 d. ir gruodžio 4 d. iki 6 d. Komisijos tarnybos pagal Reglamento Nr. 4353/88 23 straipsnio
         2 dalį Dubline atliko patikrinimus vietose ir tyrimus, susijusius su 1994−1998 m. ESF bendrai finansuojama veikla. Šie patikrinimai
         buvo susiję su National Training and Development Institute (toliau – NTDI) ir Central Remedial Clinic, atsakingų National Rehabilitation Board, vykdoma veikla. Komisijos tarnybos, be kita ko, patikrino DETE pateiktą audito seką, siekdamos sutikrinti Komisijos suteiktas
         sumas ir sumas, nurodytas įvairių galutinių naudos gavėjų, dalyvaujančių trijose nagrinėjamose veiklos programose.

      12     Po šių patikrinimų Komisija parengė audito ataskaitą, kurią 2001 m. vasario 13 d. laišku perdavė Airijos valdžios institucijoms,
         ir paprašė pateikti savo pastabas. Pagal šią ataskaitą paraiškose dėl bendro finansavimo, pateiktose pagal veiklos programas,
         buvo šie pažeidimai:

      –       užuot paskelbusi visą esamą nacionalinių lėšų sumą projektui finansuoti, NTDI paskelbė tik 25 % visos finansavimo sumos, t. y.
         minimalų reikalaujamą įnašo procentą, kurį turi įnešti nacionaliniai fondai, kad pasinaudotų ESF bendru finansavimu pagal
         1 tikslą,

      –       pritaikęs perskaičiavimo tvarką pagal 1990 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento Nr. 1866/90 dėl ekiu taikymo tvarkos struktūrinių
         fondų biudžeto valdymo tikslais (OL L 170, 1990, p. 36) 5 straipsnio 2 dalį, DETE patikslino po perskaičiavimo gautas sumas,
         paversdamas bendrai nefinansuojamų viešųjų išlaidų dalį bendrai finansuojamomis išlaidomis,

      –       dėl nurodytų pažeidimų atsirado perteklinis Bendrijos bendras finansavimas, ir šie pažeidimai tapo ESF bendrai finansuojamos
         veiklos audito sekos netikslumais.

      13     2001 m. gruodžio 20 d. laišku DETE informavo Komisiją apie atliktus tyrimus dėl šių pažeidimų ir nesutiko su audito ataskaitos
         išvadomis.

      14     Kadangi šie tyrimai, Komisijos manymu, nepateikė jokių naujų faktinių aplinkybių, Komisija 2002 m. vasario 28 d. laišku pradėjo
         Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnyje numatytą procedūrą ir Airijos valdžios institucijas paprašė pateikti savo pastabas.

      15     2002 m. liepos 18 d. atsakyme, papildytame 2002 m. liepos 25 d. laišku, Airijos valdžios institucijos pripažino, kad NTDI
         pateiktos paraiškos dėl bendro finansavimo neatitiko FSE geros veiklos praktikos. Valdžios institucijos šiuo klausimu nurodo,
         kad po patikrinimo NTDI pateikė patikslintas paraiškas dėl bendro finansavimo 1997 ir 1998 metams, tačiau toks pats kruopštus
         paraiškų dėl bendro finansavimo patikslinimas negalėjo būti atliktas 1994–1996 metų atžvilgiu, ypač praradus duomenis dėl
         NTDI informacinės sistemos pakeitimo.

      16     Be to, šios valdžios institucijos pripažįsta, kad DETE paraiškų dėl bendro finansavimo patikslinimai nebuvo tinkami. Tačiau
         jos pažymi, kad šie patikslinimai nesudarė galimybės suteikti neteisėtą ar per didelį Bendrijos finansavimą, nes jie buvo
         padaryti tik tuo atveju, jei reikalavimus atitinkančios išlaidos buvo pakankamai didelės ir jei dėl didelio perskaičiavimo
         tvarkos pasikeitimo paraiškos dėl bendro finansavimo buvo pervertintos.

      17     Galiausiai, įrodant reikalavimus atitinkančių pakankamų išlaidų buvimą, paraiškų dėl bendro finansavimo patikslinimas ir peržiūrėjimas
         būtų pataisęs netyčinius audito sekos netikslumus.

      18     Įvertinusi Airijos valdžios institucijų pastabas ginčijamu sprendimu Komisija 15 614 261 eurais sumažino bendrą Bendrijos
         finansinę paramą, neteisėtai suteiktą pagal veiklos programas.

       Dėl ieškinio
      19     Grįsdama savo ieškinį Airija remiasi keturiais ieškinio pagrindais, nurodydama atitinkamai akivaizdžią vertinimo klaidą, su
         Sutarties taikymu susijusių teisės normų pažeidimą, proporcingumo principo pažeidimą ir teisėtų lūkesčių apsaugos bei teisinio
         saugumo principų pažeidimą.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, pagrįsto akivaizdžia vertinimo klaida
      20     Pirmuoju ieškinio pagrindu Airija tvirtina, kad atsisakydama atsižvelgti į pateiktus paraiškų dėl bendro finansavimo patikslinimus,
         kuriais siekta įrodyti, jog dėl nustatytų pažeidimų nebuvo suteiktas neteisėtas ar perteklinis Bendrijos finansavimas, taip
         pat sumažindama ESF finansinę paramą Komisija padarė akivaizdžią faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimo klaidą. Iš tikrųjų
         dėl to, kad Komisijos nurodyti pažeidimai yra visiškai techninio pobūdžio procedūros pažeidimai, neturintys įtakos Bendrijos
         biudžetui, Komisijos atsisakymas atsižvelgti į paraiškas dėl bendro finansavimo yra nepateisinamas. Be to, aplinkybė, kad
         finansavimo lentelės buvo galutinai užbaigtos 1999 m. gruodžio 31 d., negali pateisinti tokio atsisakymo.

      21     Komisija, visų pirma, pabrėžia, kad Airija neginčija, jog paraiškose dėl bendro finansavimo buvo pažeidimų.
      22     Ji mano, kad paraiškose dėl bendrojo finansavimo padaryti pataisymai buvo nepriimtini, nes jie nebuvo reguliaraus sertifikavimo
         proceso objektas, be to, jie buvo padaryti po galutinio finansavimo lentelių užbaigimo datos.

      23     Komisijos manymu, kadangi patikslinimai rėmėsi ekstrapoliacija ir nebuvo pateikti jų patvirtinamieji dokumentai, šie patikslinimai,
         pateikti paraiškoms dėl bendro finansavimo 1994–1996 metams, neatitiko Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 3 dalies reikalavimų.

      24     Galiausiai Komisija nurodo, kad šie pažeidimai, dėl kurių buvo priimtas ginčijamas sprendimas, yra susiję ne su išlaidų atitiktimi
         nustatytiems reikalavimams, bet su jų finansavimo šaltiniu, be to, jie neturi jokios įtakos finansinėms lentelėms ir fondų
         programavimui.

      25     Remiantis EB 274 straipsniu, biudžetą vykdo Komisija savo pačios atsakomybe ir neperžengdama nustatytų asignavimo ribų, atsižvelgdama
         į patikimo finansų valdymo principus, ir siekdamos užtikrinti, kad asignavimai būtų naudojami pagal patikimo finansų valdymo
         principus, valstybės narės bendradarbiauja su ja.

      26     Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nacionalinių valdžios institucijų patirtų išlaidų finansavimas iš
         Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo yra reglamentuojamas remiantis taisykle, pagal kurią tik tos išlaidos, kurios
         patirtos pagal Bendrijos taisykles, yra apmokamos iš Bendrijos biudžeto (1993 m. spalio 6 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑55/91, Rink., p. I‑4813, 67 punktas). Šis principas taip pat taikomas finansinės paramos suteikimui pagal ESF.

      27     Visų pirma pagal Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio 2 dalį, kai veiklos ar priemonės, kurioms suteikiama Bendrijos finansinė
         parama, įvertinimas patvirtina pažeidimo buvimą, Komisija gali sumažinti, sustabdyti ar nutraukti šią paramą.

      28     Šioje byloje aišku, kad pastabose, kurias Airija pateikė per Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio 1 dalyje numatytą įvertinimą
         ir procesą Teisingumo Teisme, Airija nei užginčijo ginčijamų pažeidimų, kuriuos konstatavo Komisija, buvimo, nei pateikė įrodymų,
         galinčių užginčyti jų tikrumą.

      29     Be to, Airijos argumentai, pagal kuriuos šie pažeidimai yra „techninio“ pobūdžio ir nedaro įtakos Bendrijos biudžetui, negali
         būti priimti.

      30     Iš tikrųjų Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnis nedaro jokio skirtumo tarp kiekybės ir kokybės, kiek tai yra susiję su pažeidimais,
         dėl kurių gali būti sumažinta parama.

      31     Be to, kaip savo išvados 36 punkte nurodė generalinis advokatas, netgi tie pažeidimai, kurie neturi apibrėžtos finansinės
         įtakos, gali rimtai pažeisti Sąjungos finansinius interesus, taip pat ir Bendrijos teisės laikymąsi ir dėl to pateisinti Komisijos
         atliekamas finansines korekcijas.

      32     Iš to aišku, kad Komisija pagrįstai sumažino Bendrijos finansinę paramą, anksčiau suteiktą veiklos programoms.
      33     Be to, dėl galutinės finansinių lentelių datos tiek iš Bendrijos paramos sistemos, susijusios su Bendrijos parama iš struktūrinių
         fondų Airijos regionams, priskirtiems 1 tikslui, laikotarpiu nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 1999 m. gruodžio 31 d., tiek iš Sprendimų
         C (94) 1972, C (94) 2613 ir C (94) 3226 matyti, kad po 1999 m. gruodžio 31 dienos negalėjo būti nustatytas nei joks finansinių
         lentelių pakeitimas, nei joks finansinis įsipareigojimas.

      34     Kadangi patikslinti prašymai dėl bendro finansavimo, kuriuos pateikė Airija po šios datos, vertė peržiūrėti ESF įsipareigojimus
         šiam laikotarpiui, Komisija taip pat pagrįstai nusprendė paskelbti šiuos prašymus nepriimtinais.

      35     Iš to aišku, kad pirmasis Airijos pateiktas ieškinio pagrindas yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
       Dėl antrajame pagrinde nurodyto su EB sutarties taikymu susijusių teisės normų pažeidimo
      36     Antruoju ieškinio pagrindu Airija tvirtina, kad, pirma, nepriimdama išsamios tvarkos finansinės kontrolės srityje prieš 1997 m.
         ir, antra, atgaline data taikydama 1997 m. spalio 15 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 2064/97, nustatantį išsamią Reglamento
         Nr. 4253/88 įgyvendinimo tvarką dėl valstybių narių taikomos finansų kontrolės struktūrinių fondų bendrai finansuojamai veiklai
         (OL L 290, 1997, p. 1), situacijai, susidariusiai dėl ESF finansinės paramos, kuri Airijai suteikta 1994–1997 m., Komisija
         pažeidė Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalį.

      37     Be to, Airija mano, kad Komisija pažeidė Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnį. Iš tikrųjų Komisija negalėjo tinkamai įvertinti
         bylos, be to, vertinant nurodytuose dokumentuose nebuvo rasta rimtų pažeidimų, pateisinančių finansinės pagalbos sumažinimą.

      38     Galiausiai, šios valstybės narės nuomone, Komisija taip pat pažeidė Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą
         partnerystės principą.

      39     Komisija mano, kad vėlavimas priimti išsamią tvarką finansinės kontrolės srityje nėra susijęs su ginčijamu sprendimu ir kad
         bet kuriuo atveju Airija turėjo pateikti ieškinį dėl neveikimo pagal EB 232 straipsnį arba ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230
         straipsnį per du mėnesius nuo šios tvarkos priėmimo.

      40     Ji tvirtina, kad Reglamentas Nr. 2064/97 tik formalizuoja buvusią praktiką audito ir finansinės kontrolės srityje ir kad net
         prieš 1997 m. bet koks audito sekos nutraukimas prieštaravo Reglamentų Nr. 2052/88 ir 4253/88 nuostatoms.

      41     Dėl Reglamento Nr. 4353/88 24 straipsnio pažeidimo, Komisijos nuomone, Airija tik pakartoja pirmame ieškinio pagrinde pateiktus
         kaltinimus. Bet kuriuo atveju Komisija ginasi pažeidusi šią nuostatą. Iš tikrųjų, pirma, jos atliktas tyrimas ir užmegztas
         dialogas su Airija buvo adekvatūs. Antra, Komisija mano, kad nustatyti pažeidimai buvo iš esmės rimti, todėl pateisino jos
         sprendimą sumažinti veiklos programoms suteiktą Bendrijos finansinę pagalbą.

      42     Galiausiai Komisija mano, kad Reglamento Nr. 2052/88 4 straipsnio 1 dalies pažeidimu pagrįstas argumentas yra nepriimtinas,
         nes Airija tik nurodė šią nuostatą, nepatikslindama, kaip ji buvo pažeista.

      43     Komisija nesutinka su Airijos argumentu dėl Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
      44     Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad, pirma, ieškinio pateikimas pagal EB 230 straipsnį dėl sprendimo sumažinti Bendrijos
         finansinę paramą panaikinimo nėra tinkamas būdas užginčyti vėlavimą priimti išsamią tvarką finansinės kontrolės srityje, numatytą
         Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalyje. Dėl to Airija galėjo užginčyti Komisijos neveikimą, pateikdama ieškinį dėl
         neveikimo pagal EB 232 straipsnį, prieš priimant Reglamentą Nr. 2064/97, arba užginčyti šio reglamento teisėtumą, pateikdama
         ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį per du mėnesius nuo reglamento priėmimo.

      45     Antra, dėl numanomo Reglamento Nr. 2064/97 taikymo atgaline data pakanka nurodyti, kad ginčijamas sprendimas nesiremia jokia
         šio reglamento nuostata, tačiau jis yra pagrįstas nuostatomis, galiojusiomis bylos aplinkybių metu, t. y. Reglamento Nr. 2052/88
         4 straipsnio 1 dalimi ir 13 straipsnio 3 dalimi bei Reglamento Nr. 4253/88 9 straipsnio 1 dalimi ir 17 straipsnio 2 dalimi.

      46     Be to, kaip savo išvados 45 punkte pažymėjo generalinis advokatas, dar prieš priimant Reglamentą Nr. 2064/97 galiojančios
         atitinkamos nuostatos iš valstybių narių, gaunančių Bendrijos finansinę paramą iš struktūrinių fondų, reikalavo pateikti visas
         garantijas, leidžiančias patikrinti tikslią atitiktį tarp turėtų išlaidų pagal bendrai finansuojamus projektus ir susijusių
         Bendrijos paramos paraiškų. Dėl to šios nuostatos jau savaime buvo pakankamos skirti nuobaudas už Airijos valdžios institucijų
         padarytus pažeidimus. Kalbant konkrečiai, Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnis, kuriuo remiantis buvo priimtas Reglamentas
         Nr. 2064/97, nurodė valstybėms narėms imtis reikiamų priemonių reguliariai tikrinti, ar Komisijos finansuojama veikla buvo
         tinkamai įgyvendinama, užkirsti kelią pažeidimams ir imtis veiksmų prieš pažeidėjus, taip pat išieškoti dėl pažeidimo arba
         aplaidumo prarastas lėšas.

      47     Komisija taip pat nesutinka su Airijos pateiktu argumentu dėl Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio pažeidimo.
      48     Iš tikrųjų iš bylos medžiagos aiškiai matyti, kad buvo laikomasi šioje nuostatoje numatytos procedūros. Be to, kai Komisijos
         tarnybos 2000 m. lapkričio–gruodžio mėnesiais atliko patikrinimus vietose, Komisija savo audito ataskaitoje, kurią Airijos
         valdžios institucijoms perdavė 2001 m. vasario 13 d., nustatė daugybę pažeidimų. Remdamasi šiais argumentais, Komisija 2002 m.
         vasario 28 d. laišku informavo šias valdžios institucijas apie savo ketinimus sumažinti ESF finansinę paramą, susijusią su
         netiksliomis paraiškomis dėl bendro finansavimo, ir nurodė per du mėnesius pateikti savo pastabas pagal Reglamento Nr. 4253/88
         24 straipsnio 1 dalį.

      49     Be to, ta argumento dalis, kurioje nurodoma, kad Komisijos pateikti argumentai nėra pakankamai rimti pažeidimai finansinės
         paramos iš ESF sumažinimui pateisinti, yra pirmojo argumento, jau įvertinto šiame ieškinyje, pakartojimas.

      50     Galiausiai dėl Airijos nurodyto partnerystės principo pažeidimo primintina, kad iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento
         38 straipsnio 1 dalies c punkto ir susijusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad bet kuriame ieškinyje turi būti nurodomas
         ginčo dalykas ir ieškinio pagrindų santrauka ir kad ši nuoroda turi būti pakankamai aiški bei tiksli, kad atsakovas galėtų
         pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę. Iš to aišku, kad esminės teisinės ir faktinės aplinkybės,
         kuriomis paremtas ieškinys, turi nuosekliai ir suprantamai išplaukti iš paties ieškinio (2003 m. sausio 9 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑178/00, Rink. p. I‑303, 6 punktas ir 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑55/03, Rink. p. I‑0000, 23 punktas).

      51     Taip nėra Airijos pateikto argumento dėl Komisijos pažeisto partnerystės principo atveju. Iš tikrųjų savo ieškinyje ši valstybė
         narė tik nurodo šio principo pažeidimą, nepateikdama teisinių ir faktinių aplinkybių, kuriomis ji grindžia savo teiginį.

      52     Dėl to ta antrojo ieškinio pagrindo dalis, kuri susijusi su partnerystės principo pažeidimu, yra nepriimtina ir turi būti
         atmesta.

      53     Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Airijos pateiktas antrasis ieškinio pagrindas yra iš dalies nepriimtinas ir iš dalies
         nepagrįstas.

       Dėl trečiajame pagrinde nurodyto proporcingumo principo pažeidimo
      54     Trečiuoju ieškinio pagrindu Airija nurodo, kad sprendimas sumažinti ESF paramą yra neproporcingas. Iš tikrųjų Komisija galėjo
         pasiekti savo tikslą kitais būdais. Be to, ji visų pirma galėjo atsižvelgti į Airijos valdžios institucijų pateiktus paaiškinimus
         ir patikslinimus.

      55     Papildomai Airija mano, kad nurodyta suma yra neproporcinga.
      56     Komisija mano, kad, atsižvelgus į šioje byloje nurodytus pažeidimus ir pagal patikimo finansų valdymo principą EB 274 straipsnio
         prasme, ji neturėjo jokio kito pasirinkimo, išskyrus sumažinti Bendrijos finansinę paramą bent jau iki sumos, atitinkančios
         šiuos pažeidimus. Šiomis sąlygomis ginčijamas sprendimas nepažeidžia proporcingumo principo.

      57     Reikia priminti, kad struktūrinių fondų srityje būtent Reglamento Nr. 4253/88 24 straipsnio 2 dalis yra bet kokio prašymo
         grąžinti suteiktą pagalbą teisinis pagrindas (2002 m. sausio 24 d. Sprendimo Conserve Italia prieš Komisiją, C‑500/99 P, Rink. p. I‑867, 88 punktas).

      58     Konkrečiai kalbant, kai kurio nors atvejo įvertinimas, esant pažeidimui, parodo, kad finansinė parama iš dalies yra nepateisinama,
         ši nuostata leidžia Komisijai sumažinti paramą.

      59     Šioje byloje aišku, kad ginčijamu sprendimu Komisija sumažino ESF finansinę paramą iki sumos, atitinkančios šiuos nustatytus
         pažeidimus, ir vien siekdama Bendrijos bendro finansavimo neskirti neteisėtoms arba nepateisinamoms išlaidoms padengti.

      60     Iš to aišku, kad toks sumažinimas atitinka proporcingumo principą.
      61     Dėl to Airijos pateiktas trečiasis ieškinio pagrindas turi būti paskelbtas nepagrįstu.
       Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, pagrįsto teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principų pažeidimu
      62     Ketvirtuoju ieškinio pagrindu Airija tvirtina, kad kontaktų, turėtų po Komisijos tarnybų atliktų patikrinimo vietoje, metu
         paprašydama patikrinti ir pataisyti paraiškas dėl bendro finansavimo Komisija sukėlė teisėtus lūkesčius atsižvelgdama į jas.
         . Be to, šiuos teisėtus lūkesčius sustiprino tai, kad savo ankstesnėje praktikoje Komisija leido peržiūrėti paraiškas tada,
         kai buvo nustatytos nepateisinamos išlaidos.

      63     Taip pat Airija mano, kad nepateisindama šių lūkesčių ir pagrįsdama savo sprendimą bylos aplinkybių metu taikytinuose teisės
         aktuose nenumatytomis ar netiksliomis taisyklėmis Komisija pažeidė teisinio saugumo principą.

      64     Komisija tvirtina, jog, atsižvelgiant į nustatytus pažeidimus, Airijos valdžios institucijos negalėjo turėti teisėtų lūkesčių,
         kad joms būtų suteiktas pageidaujamas bendras finansavimas. Iš tikrųjų galimi paramos gavėjo teisėti lūkesčiai, kad jam bus
         suteikta pagalba, turi išnykti, jam padarius pažeidimus. Kita vertus, dėl jokios aplinkybės negalima daryti išvados, jog Airijos
         valdžios gavo patikinimą, kad paraiškose dėl bendro finansavimo nebuvo pažeidimų ar kad dėl šių pažeidimų nebus sumažinta
         ESF finansinė parama.

      65     Komisija mano, kad buvo laikytasi teisinio saugumo principo, nes ginčijamu sprendimu ji tik priėmė bylos aplinkybių metu taikytinus
         teisės aktus, pagal kuriuos gali būti reikalaujama grąžinti neteisėtai pervestas lėšas iš ESF, kai nustatomas pažeidimų buvimas.

      66     Šioje byloje iš jos medžiagos nematyti, kad Komisija Airijai suteikė tikslias garantijas, dėl kurių galėjo kilti pagrįsti
         šios valstybės narės lūkesčiai, kuriomis remdamasi Komisija atsižvelgs į pataisytas paraiškas dėl bendro finansavimo ir dėl
         nustatytų pažeidimų nesumažins finansinės paramos.

      67     Todėl negalima manyti, kad priimdama ginčijamą sprendimą Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių principą.
      68     Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką, jei Komisija nepadarė būtinų pataisų praėjusiems biudžetiniams metams, bet toleravo
         pažeidimus teisingumo sumetimais, suinteresuotoji valstybė narė neįgyja teisės, remiantis teisinio saugumo ar teisėtų lūkesčių
         principais, reikalauti vienodo požiūrio taikymo kitų biudžetinių metų pažeidimų, kurie bus padaryti, atžvilgiu (minėto 1993 m.
         spalio 6 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, 67 punktas ir 2001 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Graikija prieš Komisiją, C‑373/99, Rink. p. I‑9619, 56 punktas).

      69     Taip pat negali būti manoma, kad ginčijamu sprendimu buvo pažeistas teisinio saugumo principas, kuris reikalauja teisės aktų
         aiškumo ir tikslumo bei siekia užtikrinti Bendrijos teisės reglamentuojamų situacijų ir teisinių santykių prognozavimą (1996 m.
         vasario 15 d. Sprendimo Duff ir kiti, C‑63/93, Rink. p. I‑569, 20 punktas), nes bylos aplinkybių metu taikyti teisės aktai Komisijai numatė galimybę sumažinti
         finansinę paramą pasitvirtinus pažeidimams.

      70     Dėl to Airijos pateiktas ketvirtasis ieškinio pagrindas nėra pagrįstas.
      71     Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, turi būti atmestas visas ieškinys.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Airija pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Airijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2015 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Diageo Brands BV prieš Simiramida-04 EOOD.#Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – Sprendimų pripažinimas ir vykdymas – Atsisakymo pagrindai – Valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, viešosios tvarkos pažeidimas – Kitos valstybės narės teismo priimtas sprendimas, prieštaraujantis Sąjungos prekių ženklų teisei – Direktyva 2004/48/EB – Intelektinės nuosavybės teisių gynimas – Teismo išlaidos.#Byla C-681/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑681/13
            dėl Hoge Raad der Nederlanden  (Nyderlandai) 2013 m. gruodžio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. gruodžio 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Diageo Brands BV
            prieš
            Simiramida‑04 EOOD
            TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai S. Rodin, E. Levits, M. Berger (pranešėja) ir F. Biltgen,
            generalinis advokatas M. Szpunar,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. gruodžio 9 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Diageo Brands BV , atstovaujamos advocaten  F. Vermeulen, C. Gielen ir A. Verschuur,
            – Simiramida‑04 EOOD , atstovaujamos advokat  S. Todorova Zhelyazkova bei advocaten  M. Gerritsen ir A. Gieske,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,
            – Latvijos vyriausybės, atstovaujamos I. Kalniņš ir I. Ņesterova,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir G. Wils,
            susipažinęs su 2015 m. kovo 3 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2001; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 34 straipsnio 1 punkto ir 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (OL L 157, p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32) 14 straipsnio aiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Diageo Brands BV (toliau – Diageo Brands ) ir Simiramida‑04 EOOD  (toliau – Simiramida ) ginčą dėl pastarosios pateikto prašymo atlyginti žalą, padarytą Diageo Brands  prašymu sulaikius jai skirtas prekes.
            Teisinis pagrindas
            Reglamentas Nr. 44/2001
            3. Reglamento Nr. 44/2001 16 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „[t]arpusavio pasitikėjimas, vykdant teisingumą [Europos Sąjungoje], pateisina valstybėje narėje priimtų teismo sprendimų automatišką pripažinimą, nepradedant jokio proceso, išskyrus tuos atvejus, kai kyla ginčas“.
            4. Reglamento Nr. 44/2001 III skyrius „Teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas“ suskirstytas į tris skirsnius. 1 skirsnis „Teismo sprendimų pripažinimas“, be kita ko, apima šio reglamento 33, 34 ir 36 straipsnius.
            5. Reglamento (EB) Nr. 44/2001 33 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Vienoje valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas turi būti pripažintas kitoje valstybėje narėje nereikalaujant pradėti kokio nors specialaus proceso.“
            6. Pagal šio reglamento 34 straipsnį:
            „Teismo sprendimas nėra pripažįstamas:
            1) jei toks pripažinimas yra aiškiai prieštaraujantis valstybės, kurioje siekiama jį pripažinti, viešajai tvarkai;
            < … > .“
            7. Šio reglamento 36 straipsnyje nustatyta:
            „Jokiomis aplinkybėmis užsienio teismo sprendimas negali būti peržiūrimas iš esmės.“
            Direktyva 89/104/EEB
            8. 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmoji Tarybos direktyva 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92)., iš dalies pakeista 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimu (OL L 1, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92; toliau – Direktyva 89/104), buvo panaikinta 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (kodifikuota redakcija) (OL L 299, p. 25). Tačiau, atsižvelgiant į faktinių aplinkybių datą, pagrindinėje byloje taikoma Direktyva 89/104.
            9. Šios direktyvos 5 straipsnyje buvo nustatyta:
            „1. Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti visoms trečiosioms šalims be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:
            a) bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas;
            < … >
            3. Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima, inter alia , uždrausti:
            a) tokiu žymeniu ženklinti prekes arba jų įpakavimą;
            b) siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti juo paženklintas paslaugas;
            c) importuoti arba eksportuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes;
            < … > .“
            10. Direktyvos 89/104 7 straipsnio „Prekių ženklo suteikiamų teisių išnaudojimas“ 1 dalyje buvo nurodyta:
            „Prekių ženklas nesuteikia savininkui teisės uždrausti juo ženklinti savo paties arba su jo sutikimu į [Europos ekonominės erdvės susitarimo šalies] rinką išleistas ir tuo prekių ženklu pažymėtas prekes.“
            Direktyva 2004/48
            11. Direktyvos 2004/48 10 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad jos tikslas – suderinti valstybių narių teisės aktus, „kad vidaus rinkoje būtų užtikrintas aukštas, vienodas ir vieningas [intelektinės nuosavybės] apsaugos lygis“.
            12. Šios direktyvos 22 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad tarp priemonių, kurios turėtų būti prieinamos valstybėse narėse, „[t]aip pat labai svarbu numatyti laikinas priemones, kuriomis tuoj pat sustabdomas pažeidimas, nelaukiant sprendimo dėl nusikaltimo sudėties [bylos esmės], < ... > ir pateikiant [numatant] garantijas atsakovo išlaidoms ir patirtai žalai padengti nepateisinamo reikalavimo atveju“.
            13. Direktyvos 2004/48 1 straipsnyje numatyta, kad ji nustato „priemones, procedūras ir gynybos būdus užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių gynimą“, ir pagal šią nuostatą terminas „intelektinės nuosavybės teisės“ apima „pramoninės nuosavybės teises“.
            14. Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad joje numatytos priemonės, procedūros ir gynybos būdai yra taikomi „visiems intelektinės nuosavybės teisių pažeidimams, numatytiems Bendrijos ir (arba) atitinkamos valstybės narės nacionalin[ės] teisės aktuose“.
            15. Pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį priemonės, procedūros ir gynybos būdai, būtini intelektinės nuosavybės teisių laikymuisi užtikrinti, kurių turi imtis valstybės narės, „turi būti veiksmingi, proporcingi ir atgrasantys; jie turi būti taikomi tokiu būdu, kad nebūtų sukuriamos kliūtys teisėtai prekybai ir numatytų apsaugos priemones nuo piktnaudžiavimo jomis“.
            16. Šiuo tikslu pagal Direktyvos 2004/48 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad kompetentingos teismo institucijos galėtų, jei tenkinamos tam tikros sąlygos, „reikalauti tinkamų veiksmingų laikinųjų priemonių su įtariamu pažeidimu susijusiems įrodymams užtikrinti“. Toje pačioje nuostatoje patikslinama, kad šios priemonės gali apimti „teises pažeidžiančių prekių poėmį“. Pagal šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies b punktą valstybės narės privalo užtikrinti, kad pareiškėjo prašymu teismo institucijos galėtų „reikalauti atlikti poėmį arba pristatyti intelektinės nuosavybės teisių pažeidimu įtariamas prekes“. Minėtos direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje ir 9 straipsnio 7 dalyje numatyta, jog „kai po to yra nustatoma, kad intelektinės nuosavybės teisės pažeidimo ar [tokio pažeidimo] grėsmės pažeidimui nebuvo“, teismo institucijos turi teisę „atsakovo prašymu reikalauti pareiškėjo suteikti atsakovui tinkamą kompensaciją už tomis priemonėmis sukeltus nuostolius“.
            17. Šios direktyvos 14 straipsnyje dėl teismo išlaidų nustatyta:
            „Valstybės narės užtikrina, kad laimėjusios šalies patirtas pagrįstas ir proporcingas teismo ir kitas išlaidas paprastai padengtų pralaimėjusioji šalis, jei tai neprieštarauja teisingumui.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            18. Diageo Brands , turinti buveinę Amsterdame (Nyderlandai), yra prekės ženklo „Johnny Walker“ savininkė. Ji prekiauja šio prekių ženklo viskiu Bulgarijoje, tarpininkaujama išimtines platinimo teises turinčio vietos importuotojo.
            19. Simiramida , įsteigta Varnoje (Bulgarija), prekiauja alkoholiniais gėrimais.
            20. 2007 m. gruodžio 31 d. konteineris su 12 096 prekių ženklo „Johnny Walker“ viskio buteliais buvo atgabentas į Varnos uostą iš Gruzijos, jo gavėja buvo Simiramida .
            21. Manydama, kad šios butelių partijos importavimas į Bulgariją be jos sutikimo yra jai priklausančio prekių ženklo pažeidimas, Diageo Brands  pareikalavo suteikti leidimą sulaikyti šią partiją ir Sofiyski gradski sad  (Sofijos pirmosios instancijos teismas, Bulgarija) 2008 m. kovo 12 d. nutartimi jį gavo.
            22. Simiramida  pateikus apeliacinį skundą, 2008 m. gegužės 9 d. Sofiyski apelativen sad  (Sofijos apeliacinis teismas) panaikino šią nutartį.
            23. 2008 m. gruodžio 30 d. ir 2009 m. kovo 24 d. sprendimais Varhoven kasatsionen sad  (Aukščiausiasis kasacinis teismas) atmetė Diageo Brands  kasacinį skundą dėl procesinių reikalavimų nesilaikymo.
            24. Diageo Brands  prašymu įvykdytas viskio butelių partijos sulaikymas buvo atšauktas 2009 m. balandžio 9 d.
            25. Iš esmės nagrinėdamas bylą, kurią Diageo Brands  pradėjo prieš Simiramida  dėl prekių ženklo pažeidimo, 2010 m. sausio 11 d. sprendimu Sofiyski gradski sad  atmetė Diageo Brands reikalavimus. Šis teismas nusprendė, kad iš 2009 m. birželio 15 d. Varhoven kasatsionen sad  aiškinamojo sprendimo matyti, jog prekių, išleistų į apyvartą už Europos ekonominės erdvės (EEE) ribų su prekių ženklo savininko sutikimu, importu į Bulgariją nepažeidžiamos teisės į prekių ženklą. Sofiyski gradski sad  nusprendė, kad pagal Bulgarijos teismų praktiką jis privalo remtis šiuo aiškinamuoju sprendimu.
            26. Diageo Brands  nepasinaudojo jokia teisinės gynybos priemone 2010 m. sausio 11 d. Sofiyski gradski sad  sprendimui apskųsti ir jis įsiteisėjo.
            27. Pagrindinėje byloje Simiramida  Nyderlandų teismų prašo iš Diageo Brands priteisti jai žalos, kurią teigia patyrusi dėl šios įmonės prašymu įvykdyto prekių sulaikymo ir kurią vertina daugiau kaip 10 mln. eurų, atlyginimą. Simiramida  grindžia savo reikalavimą Sofiyski gradski sad 2010 m. sausio 11 d. sprendimu, kuriuo buvo konstatuotas minėto sulaikymo neteisėtumas. Atsikirsdama Diageo Brands  teigia, kad šis sprendimas Nyderlanduose negali būti pripažintas, nes akivaizdžiai prieštarauja Nyderlandų viešajai tvarkai, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punktą. Sofiyski gradski sad  akivaizdžiai klaidingai taikė Sąjungos teisę, nes rėmėsi Varhoven kasatsionen sad  2009 m. birželio 15 d. aiškinamuoju sprendimu, kuris yra iš esmės klaidingas, be to, jį pastarasis teismas priėmė pažeisdamas savo pareigą pateikti prejudicinį klausimą pagal SESV 267 straipsnį.
            28. 2011 m. kovo 2 d. sprendimu rechtbank Amsterdam  (Amsterdamo pirmosios instancijos teismas) atsižvelgė į Diageo Brands  argumentus ir atmetė Simiramida  reikalavimą.
            29. Simiramida  pateikus apeliacinį skundą, Gerechtshof te Amsterdam  (Amsterdamo apeliacinis teismas) 2012 m. birželio 5 d. sprendimu pakeitė rechtbank Amsterdam  sprendimą ir nusprendė, kad Sofiyski gradski sad 2010 m. sausio 11 d sprendimas turi būti pripažintas Nyderlanduose, tačiau neišsprendė žalos atlyginimo klausimo.
            30. Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden  (Aukščiausiasis Teismas), kuriame Diageo Brands  pateikė kasacinį skundą dėl Gerechtshof te Amsterdam  sprendimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punktą reikia aiškinti taip, kad šis nepripažinimo pagrindas apima ir atvejį, kai sprendimo priėmimo valstybės narės teismo sprendimas akivaizdžiai prieštarauja Sąjungos teisei ir šis teismas tai žino?
            2. a)	Ar Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punktą reikia aiškinti taip, kad aplinkybė, jog šalis, kuri rėmėsi Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punkte numatytu nepripažinimo pagrindu, nepasinaudojo jokia turima teisinės gynybos priemone sprendimo priėmimo valstybėje narėje, trukdo jai veiksmingai pasinaudoti šiuo nepripažinimo pagrindu?
            2. b)	Jei į 2 klausimo a dalį būtų atsakyta teigiamai, ar atsakymas būtų kitoks, jei pasinaudojimas teisinės gynybos priemonėmis sprendimo priėmimo valstybėje narėje būtų beprasmis, nes reikia pripažinti, kad pasinaudojus šiomis priemonėmis nebūtų priimtas kitoks sprendimas?
            3. Ar Direktyvos 2004/48 14 straipsnį reikia aiškinti taip, kad ši nuostata taip pat apima šalių vienoje valstybėje narėje patirtas išlaidas, susijusias su prašymu atlyginti žalą, jei prašymas ir gynyba susiję su tariama atsakovės atsakomybe už sulaikymą ir pareiškimus, kuriais ji siekė apginti savo teises į prekių ženklą kitoje valstybėje narėje, ir jei šiuo atžvilgiu iškeltas antrosios valstybės narės teismo priimto sprendimo pripažinimo pirmojoje valstybėje narėje klausimas?“
            Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
            31. Po to, kai generaliniam advokatui pateikus išvadą 2015 m. kovo 3 d. žodinė proceso dalis buvo baigta, 2014 m. kovo 6 d. laišku (jį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2014 m. kovo 20 d.) Diageo Brands  paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį.
            32. Grįsdama šį prašymą Diageo Brands visų pirma teigia, kad savo išvados 27 ir paskesniuose punktuose generalinis advokatas suabejojo prielaidų, kuriomis Hoge Raad der Nederlanden grindžia savo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, teisingumu, t. y. pirma, kad iš Varhoven kasatsionen sad  2009 m. birželio 15 d. aiškinamojo sprendimo, patvirtinto antruoju 2012 m. balandžio 26 d. sprendimu, ir iš Sofiyski gradski sad  sprendimo matyti, jog buvo akivaizdžiai ir sąmoningai pažeistas Sąjungos teisės pagrindinis principas, ir, antra, kad Diageo Brands  buvo beprasmiška pasinaudoti teisinės gynybos priemone Varhoven kasatsionen sad . Jos nuomone, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad dėl šių prielaidų teisingumo dar gali vykti šalių teisminiai ginčai, jie turėtų atitikti 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje įtvirtinto pagrindinio rungimosi principo reikalavimus.
            33. Antra, Diageo Brands  teigia neturėjusi galimybės pateikti pastabų dėl tam tikrų įrodymų, kuriuos Komisija pateikė per posėdį.
            34. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal Procedūros reglamento 83 straipsnį Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, gali nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį, jeigu, be kita ko, mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu baigus žodinę proceso dalį šalis pateikė naują faktą, kuris gali būti lemiamas šiam teismui priimant sprendimą, arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys ar Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyti suinteresuotieji asmenys nepateikė nuomonės (žr. Sprendimo Komisija / Parker Hannifin Manufacturing ir Parker‑Hannifin , C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            35. Nagrinėjamu atveju Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, kad turi visą informaciją, reikalingą sprendimui priimti, ir šios bylos nereikia nagrinėti remiantis argumentais, dėl kurių šalys neišsakė nuomonės. Iš tiesų Diageo Brands  nurodytos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentuose išdėstytos prielaidos buvo paminėtos ir svarstytos laikantis rungimosi principo per teismo posėdį.
            36. Dėl Komisijos per teismo posėdį pateiktų įrodymų reikia konstatuoti, kad jie nebuvo užregistruoti ir nėra bylos medžiagos dalis.
            37. Tačiau primintina, kad, remiantis SESV 252 straipsnio antra pastraipa, generalinio advokato pareiga – viešame posėdyje visiškai nešališkai ir nepriklausomai teikti motyvuotą išvadą dėl bylų, kuriose pagal Teisingumo Teismo statutą jis turi dalyvauti. Teisingumo Teismas nėra saistomas nei generalinio advokato išvados, nei motyvų, kuriais remdamasis šis pateikia išvadą (žr. Sprendimo Komisija / Parker Hannifin Manufacturing ir Parker‑Hannifin , C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            38. Todėl prašymas atnaujinti žodinę proceso dalį turi būti atmestas.
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
            39. Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar tai, kad valstybės narės teismo priimtas sprendimas akivaizdžiai prieštarauja Sąjungos teisei ir buvo priimtas pažeidus procesines garantijas, yra pagrindas atsisakyti jį pripažinti pagal Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 dalį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nori sužinoti, ar tokiomis aplinkybėmis valstybės narės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismas turi atsižvelgti į tai, kad asmuo, prieštaraujantis sprendimo pripažinimui, nepasinaudojo sprendimo priėmimo valstybės teisės aktuose numatytomis teisinės gynybos priemonėmis.
            Pirminės pastabos
            40. Pirmiausia primintina, kad pagal valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principą, kuriam Sąjungos teisėje tenka esminė svarba, reikalaujama, kad, kiek tai susiję su laisvės, saugumo ir teisingumo erdve, kiekviena valstybė laikytųsi nuostatos, jog, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių, visos kitos valstybės narės laikosi Sąjungos teisės ir ypač šioje teisėje įtvirtintų pagrindinių teisių (šiuo klausimu žr. Nuomonės 2/13, EU:C:2014:2454, 191 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Iš Reglamento Nr. 44/2001 16 konstatuojamosios dalies matyti, kad jame nustatyta pripažinimo ir vykdymo tvarka grindžiama būtent tarpusavio pasitikėjimu vykdant teisingumą Sąjungoje. Toks pasitikėjimas visų pirma reikalauja, kad teismo sprendimai, priimti vienoje valstybėje narėje, būtų ipso jure pripažįstami kitoje valstybėje narėje (žr. Sprendimo flyLAL‑Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 45 punktą).
            41. Laikantis šios sistemos Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnį reikia aiškinti siaurai, nes jame numatyta kliūtis įgyvendinti vieną iš pagrindinių minėto reglamento tikslų. Konkrečiai kalbant apie reglamento 34 straipsnio 1 punkte numatytą viešosios tvarkos išlygą, reikia pažymėti, kad ja galima remtis tik išimtiniais atvejais (žr. Sprendimo Apostolides , C‑420/07, EU:C:2009:271, 55 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            42. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors remdamosi Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punkte nurodyta išlyga valstybės narės iš esmės gali laisvai apibrėžti savo viešosios tvarkos reikalavimus pagal nacionalinę sampratą, šios sąvokos ribų nustatymas priklauso šio reglamento aiškinimo sričiai. Todėl Teisingumo Teismas turi ne apibrėžti valstybės narės viešosios tvarkos turinį, bet patikrinti ribas, kurių neperžengdamas valstybės narės teismas gali remtis šia sąvoka ir nepripažinti kitos valstybės narės teismo priimto sprendimo (žr. Sprendimo flyLAL‑Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            43. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 44/2001 36 straipsnį draudžiama iš esmės peržiūrėti kitoje valstybėje narėje priimtą sprendimą, todėl valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismui neleidžiama atsisakyti pripažinti šį sprendimą vien tuo pagrindu, kad sprendimo priėmimo valstybės teismo taikyta teisės norma skiriasi nuo teisės normos, kurią būtų taikęs valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismas, jei pats būtų nagrinėjęs bylą. Taip pat valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismas negali tikrinti sprendimo priėmimo valstybės teismo padarytų teisinių ar faktinių išvadų teisingumo (žr. Sprendimo flyLAL‑Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 48 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            44. Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punkte numatyta viešosios tvarkos išlyga galima remtis tik jei kitoje valstybėje narėje priimto teismo sprendimo pripažinimas arba vykdymas būtų toks nesuderinamas su valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teisės sistema, kad juo būtų pažeistas kuris nors pagrindinis principas. Tam, kad būtų paisoma draudimo iš esmės peržiūrėti kitoje valstybėje narėje priimtą sprendimą, pažeidimas turėtų būti akivaizdus teisės normos, kuri valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teisės sistemoje laikoma esmine, arba teisės, kuri toje teisės sistemoje pripažįstama pagrindine, pažeidimas (žr. Sprendimo flyLAL‑Lithuanian Airlines , C‑302/13, EU:C:2014:2319, 49 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            45. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nagrinėtina, ar iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų aplinkybių galima nustatyti, kad Sofiyski gradski sad  2010 m. sausio 11 d. sprendimo pripažinimas būtų akivaizdus Nyderlandų viešosios tvarkos pažeidimas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 dalį.
            46. Šios aplinkybės susijusios su minėtame sprendime padarytu materialinės teisės normos pažeidimu ir su procesinių garantijų pažeidimu procese, kuriame buvo priimtas minėtas sprendimas.
            Dėl Direktyvos 89/104 5 straipsnyje įtvirtintos materialinės teisės normos pažeidimo
            47. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje remiasi prielaida, kad Sofiyski gradski sad , savo 2010 m. sausio 11 d. sprendime nusprendęs, jog prekių, išleistų į apyvartą už EEE ribų su prekių ženklo savininko sutikimu, importu į Bulgariją nepažeidžiamos teisės į prekių ženklą, akivaizdžiai klaidingai taikė Direktyvos 89/104 5 straipsnio 3 dalį.
            48. Šiuo atžvilgiu visų pirma pažymėtina, jog dėl to, kad sprendimo priėmimo valstybės teismo padaryta akivaizdi klaida yra susijusi, kaip pagrindinėje byloje, su Sąjungos teisės, o ne nacionalinės teisės norma, nesikeičia sąlygos, kurioms esant galima remtis viešosios tvarkos išlyga, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 dalį. Nacionalinis teismas privalo vienodai veiksmingai užtikrinti ir nacionalinėje, ir Sąjungos teisėje įtvirtintų teisių apsaugą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Renault , C‑38/98, EU:C:2000:225, 32 punktą).
            49. Taip pat primintina, kad valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismas neturėtų atsisakyti pripažinti kitoje valstybėje narėje priimto sprendimo motyvuodamas vien tuo, kad, jo nuomone, tame sprendime klaidingai taikyta nacionalinė arba Sąjungos teisė, antraip būtų nepaisoma Reglamento Nr. 44/2001 tikslo. Atvirkščiai, turi būti laikomasi nuostatos, kad tokiu atveju kiekvienoje valstybėje narėje įtvirtinta sprendimo apskundimo sistema, papildyta SESV 267 straipsnyje numatyta prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūra, suteikia teisės subjektams pakankamą garantiją (šiuo klausimu žr. Sprendimo Apostolides , C‑420/07, EU:C:2009:271, 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            50. Viešosios tvarkos išlyga turėtų būti remiamasi tik tuomet, kai dėl minėtos teisės klaidos atitinkamo sprendimo pripažinimu valstybėje, kurioje prašoma jį pripažinti, būtų akivaizdžiai pažeista esminė Sąjungos teisės, taigi ir tos valstybės narės teisės norma.
            51. Taigi, kaip savo išvados 52 punkte pažymėjo generalinis advokatas, materialinės teisės nuostata pagrindinėje byloje, t. y. Direktyvos 89/104 5 straipsnio 3 dalis, yra įtvirtinta direktyvoje, kuria atliekamas minimalus suderinimas ir kuria siekiama suderinti valstybių narių teisės aktus prekių ženklų srityje. Nors šios direktyvos 5 straipsnyje įtvirtintų prekių ženklo savininko teisių gynimas ir minėtos direktyvos 7 straipsnyje numatytų taisyklių, susijusių su naudojimusi šiomis teisėmis, teisingas taikymas turi tiesioginę įtaką vidaus rinkos veikimui, negalima daryti išvados, jog klaida, padaryta įgyvendinant šias nuostatas, būtų tokia nesuderinama su Sąjungos teisės sistema, kad ja būtų pažeistas kuris nors jos pagrindinis principas.
            52. Priešingai, manytina, jog vien tai, kad, valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismo teigimu, Sofiyski gradski sad  2010 m. sausio 11 d. priimtame sprendime padaryta klaida, susijusi su Direktyvoje 89/104 numatytų nuostatų, kuriomis reglamentuojamos prekių ženklo savininko teisės, taikymu pagrindinės bylos aplinkybėms, nėra pagrindas nepripažinti šio sprendimo valstybėje, kurioje prašoma jį pripažinti, nes ši klaida nėra esminės Sąjungos teisės, taigi ir valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teisės normos pažeidimas.
            Dėl procesinių garantijų pažeidimo
            53. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad mano, jog Sofiyski gradski sad  padarė klaidą dėl Varhoven kasatsionen sad 2009 m. birželio 15 d. priimto aiškinamojo sprendimo, kuriame šis teismas pateikė akivaizdžiai klaidingą, tačiau žemesnės instancijos teismams privalomą Direktyvos 89/104 5 straipsnio 3 dalies išaiškinimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad, tikėtina, Varhoven kasatsionen sad  negalėjo nežinoti, jog šis išaiškinimas akivaizdžiai klaidingas, nes keli šio teismo nariai išreiškė savo nepritarimą minėtam išaiškinimui, pateikdami atskirąsias nuomones.
            54. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog vien to, kad vadovaudamiesi Bulgarijoje galiojusiomis procesinėmis taisyklėmis keli Varhoven kasatsionen sad  nariai prie aptariamo aiškinamojo sprendimo pateikė atskirąją nuomonę, kuri skyrėsi nuo daugumos nuomonės, negalima vertinti kaip įrodymo, kad minėta dauguma sąmoningai siekė pažeisti Sąjungos teisę, tačiau iš to matyti, jog vyko diskusijos, kurios pagrįstai galėjo kilti nagrinėjant sudėtingą teisės klausimą.
            55. Be kita ko, pažymėtina, kad Teisingumo Teismui raštu pateiktose savo pastabose Komisija nurodė, jog vykdydama procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo, kurią pradėjo dėl Bulgarijos Respublikos, nagrinėjo Varhoven kasatsionen sad priimtų 2009 m. birželio 15 d. ir 2012 m. balandžio 26 d. aiškinamųjų sprendimų atitiktį Sąjungos teisei. Komisija pridūrė, jog baigusi šį nagrinėjimą padarė išvadą, kad šie du sprendimai atitinka Sąjungos teisę, ir užbaigė procedūrą dėl įsipareigojimų nevykdymo.
            56. Šie vertinimo skirtumai, dėl kurių Teisingumo Teismas šioje byloje neturi nuspręsti, mažų mažiausiai parodo, kad negalima kaltinti Varhoven kasatsionen sad  padarius akivaizdų Sąjungos teisės nuostatos pažeidimą, kuris privalomas žemesnės instancijos teismams.
            57. Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Diageo Brands  taip pat teigia, kad Bulgarijos teismai pažeidė nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo principą – principą, kuris, jo teigimu, reiškia pareigą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir kuris yra konkreti SESV 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto valstybių narių lojalaus bendradarbiavimo principo išraiška.
            58. Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, kad prašomą pripažinti sprendimą priėmęs Sofiyski gradski sad  yra pirmosios instancijos teismas, kurio sprendimą pagal vidaus teisę buvo galima apskųsti aukštesnės instancijos teismuose. Todėl pagal SESV 267 straipsnio antrą pastraipą šis teismas gali, tačiau neprivalo pateikti Teisingumo Teismui prašymo priimti sprendimą dėl prejudicinio klausimo.
            59. Primintina, kad SESV 267 straipsnyje įtvirtintoje sistemoje, skirtoje vienodam Sąjungos teisės aiškinimui valstybėse narėse užtikrinti, numatyta tiesioginio Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo procedūra, kuri nepriklauso nuo šalių valios. Taigi prejudicinis klausimas yra dviejų teismų dialogas, kurio pradžia visiškai priklauso nuo to, ar nacionalinis teismas nuspręs, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra tikslingas ir būtinas (Sprendimo Kelly , C‑104/10, EU:C:2011/506, 62 ir 63 punktai bei juose nurodyta teismo praktika).
            60. Taigi, net jeigu Direktyvos 89/104 5 straipsnio 3 dalies aiškinimo klausimas būtų buvęs iškeltas Sofiyski gradski sad , šis teismas nebūtų privalėjęs pateikti Teisingumo Teismui tokio klausimo.
            61. Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad, remiantis Teisingumo Teismui pateikta informacija, Sofiyski gradski sad  2010 m. sausio 11 d. sprendimą buvo galima apskųsti apeliacine tvarka, o prireikus – ir pateikti dėl jo kasacinį skundą Varhoven kasatsionen sad .
            62. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Diageo Brands dėl minėto sprendimo nepasinaudojo teisinės gynybos priemonėmis, kurios jai buvo prieinamos pagal nacionalinę teisę. Diageo Brands nurodo to nepadariusi dėl to, kad pasinaudoti tokiomis priemonėmis aukštesnės instancijos teismuose būtų buvę beprasmiška, nes šie teismai nebūtų priėmę kitokio sprendimo; prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šis teiginys nėra nepagrįstas.
            63. Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip buvo priminta šio sprendimo 40 punkte, Reglamente Nr. 44/2001 nustatyta pripažinimo ir vykdymo tvarka grindžiama tarpusavio pasitikėjimu vykdant teisingumą Sąjungoje. Būtent šis valstybių narių pasitikėjimas viena kitos teisės sistemomis ir teisminėmis institucijomis leidžia manyti, kad tuo atveju, kai klaidingai taikoma nacionalinė ar Sąjungos teisė, kiekvienoje valstybėje narėje įtvirtinta sprendimo apskundimo sistema, papildyta SESV 267 straipsnyje numatyta prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūra, suteikia teisės subjektams pakankamą garantiją (žr. šio sprendimo 49 punktą).
            64. Taigi Reglamentą Nr. 44/2001 reikia aiškinti taip, kad jo pagrindinė mintis – jog teisės subjektai iš esmės privalo pasinaudoti visomis teisinės gynybos priemonėmis, prieinamomis sprendimo priėmimo valstybėje narėje. Kaip savo išvados 64 punkte nurodė generalinis advokatas, išskyrus ypatingas aplinkybes, dėl kurių tampa pernelyg sunku arba neįmanoma pasinaudoti teisinės gynybos priemonėmis sprendimo priėmimo valstybėje narėje, teisės subjektai privalo pasinaudoti visomis šioje valstybėje narėje prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis, kad iš anksto užkirstų kelią viešosios tvarkos pažeidimui. Ši taisyklė yra dar svarbesnė, jei tariamas viešosios tvarkos pažeidimas, kaip pagrindinėje byloje, kyla iš tariamo Sąjungos teisės pažeidimo.
            65. Dėl aplinkybių, kuriomis Diageo Brands  pagrindinėje byloje grindžia nepasinaudojimą jai prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis, pažymėtina, pirma, kad iš bylos medžiagos matyti, jog neatmestina galimybė, kad Sofiyski gradski sad  savo 2010 m. sausio 11 d. sprendime klaidingai pritaikė Varhoven kasatsionen sad 2009 m. birželio 15 d. aiškinamąjį sprendimą. Taigi, jeigu Diageo Brands  būtų dėl šio sprendimo pateikusi apeliacinį skundą, tokią klaidą, jeigu ji būtų buvusi padaryta, būtų galėjęs ištaisyti apeliacinės instancijos teismas. Bet kuriuo atveju pastarasis būtų galėjęs, kilus abejonei dėl Varhoven kasatsionen sad  pateikto teisinio vertinimo pagrįstumo, pateikti Teisingumo Teismui klausimą dėl atitinkamų Sąjungos teisės nuostatų, kurios buvo vertinamos, išaiškinimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Elchinov , C‑173/09, EU:C:2010:581, 27 punktą).
            66. Antra, jeigu vėliau Varhoven kasatsionen sad  būtų buvęs pateiktas kasacinis skundas, šis teismas, kadangi yra nacionalinis teismas, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiamas teismine tvarka, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, iš esmės būtų privalėjęs kreiptis į Teisingumo Teismą, jeigu būtų kilusi abejonė dėl Direktyvos 89/104 aiškinimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Köbler , C‑224/01, EU:C:2003:513, 35 punktą). Jeigu šis teismas nepagrįstai nebūtų vykdęs šios pareigos, būtų kilusi Bulgarijos Respublikos atsakomybė pagal Teisingumo Teismo praktikoje šiuo klausimu nustatytas taisykles (Sprendimo Köbler , C‑224/01, EU:C:2003:513, 50 ir 59 punktai).
            67. Šiomis aplinkybėmis neatrodo, kad Bulgarijos teismai akivaizdžiai pažeidė nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo principą ir kad Diageo Brands  nebuvo suteikta apsauga, garantuojama pagal šioje valstybėje narėje įtvirtintą sprendimo apskundimo sistemą, papildytą SESV 267 straipsnyje numatyta prašymo priimti prejudicinį sprendimą procedūra.
            68. Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 44/2001 34 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, jog tai, kad vienoje valstybėje narėje priimtas sprendimas prieštarauja Sąjungos teisei, nėra pagrindas nepripažinti šio sprendimo kitoje valstybėje narėje remiantis tuo, kad juo pažeidžiama šios valstybės viešoji tvarka, jeigu nurodyta teisės klaida nėra akivaizdus teisės normos, kuri pagal Sąjungos teisę, taigi ir pagal valstybės narės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teisę laikoma esmine, ar teisės, kuri šiose teisės sistemose laikoma pagrindine, pažeidimas. Tokios nuostatos, kokia yra Direktyvos 89/104 5 straipsnio 3 dalis, taikymo klaida nėra tokia.
            Valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismas, tikrindamas, ar yra akivaizdus šios valstybės viešosios tvarkos pažeidimas, turi atsižvelgti į tai, kad, išskyrus ypatingas aplinkybes, dėl kurių tampa pernelyg sunku arba neįmanoma pasinaudoti teisinės gynybos priemonėmis sprendimo priėmimo valstybėje narėje, teisės subjektai privalo pasinaudoti visomis šioje valstybėje narėje prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis, kad iš anksto užkirstų kelią viešosios tvarkos pažeidimui.
            Dėl trečiojo klausimo
            69. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2004/48 14 straipsnį, kuriame nustatyta, jog laimėjusios šalies patirtas išlaidas paprastai privalo padengti pralaimėjusioji šalis, reikia aiškinti taip, kad jis taikomas teismo išlaidoms, kurių šalys patyrė nagrinėjant vienoje valstybėje narėje pareikštą ieškinį dėl žalos, padarytos dėl kitoje valstybėje narėje įvykdyto prekių sulaikymo siekiant užkirsti kelią intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, atlyginimo, kai nagrinėjant šį ieškinį dėl žalos atlyginimo kyla klausimas dėl toje kitoje valstybėje narėje priimto sprendimo, kuriuo konstatuotas minėto prekių sulaikymo nepagrįstumas, pripažinimo.
            70. Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia nustatyti, ar pagrindinė byla patenka į Direktyvos 2004/48 taikymo sritį.
            71. Kaip nustatyta Direktyvos 2004/48 10 konstatuojamojoje dalyje, jos tikslas – suderinti valstybių narių teisės aktus, susijusius su intelektinės nuosavybės teisių gynimo būdais, kad vidaus rinkoje būtų užtikrintas aukštas, vienodas ir vieningas intelektinės nuosavybės apsaugos lygis.
            72. Šiuo tikslu ir pagal Direktyvos 2004/48 1 straipsnį ši direktyva nustato priemones, procedūras ir gynybos būdus, skirtus intelektinės nuosavybės teisių gynimui užtikrinti. Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad minėtos priemonės, procedūros ir gynybos būdai yra taikomi visiems intelektinės nuosavybės teisių pažeidimams, numatytiems Sąjungos ir (arba) atitinkamos valstybės narės nacionalinės teisės aktuose.
            73. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 2004/48 nuostatos skirtos reglamentuoti ne visiems su intelektinės nuosavybės teisėmis susijusiems aspektams, o tik tiems, kurie susiję, pirma, su šių teisių gynimu ir, antra, jų pažeidimais, ir jomis reikalaujama užtikrinti, kad egzistuotų veiksmingi teisinės gynybos būdai, skirti tam, kad būtų užkirstas kelias bet kokiam esamos intelektinės nuosavybės teisės pažeidimui, kad toks pažeidimas būtų nutrauktas ar kad būtų taikomos atkuriamosios priemonės (žr. Sprendimo ACI Adam BV ir kt. , C‑435/12, EU:C:2014:254, 61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            74. Iš Direktyvoje 2004/48 numatytų priemonių, procedūrų ir gynybos būdų matyti, kad teisines priemones, skirtas intelektinės nuosavybės teisių apsaugai užtikrinti, papildo su jomis glaudžiai susiję ieškiniai dėl žalos atlyginimo. Taigi, nors šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 1 dalyje numatytos prevencinės ir laikinosios priemonės, konkrečiai skirtos užkirsti kelią bet kokiam gresiančiam intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, įskaitant, be kita ko, dėl šių teisių pažeidimo įtariamų prekių poėmį, jos 7 straipsnio 4 dalyje ir 9 straipsnio 7 dalyje atitinkamai numatytos priemonės, suteikiančios galimybę atsakovui prašyti kompensuoti nuostolius, jeigu galiausiai nustatoma, kad nebuvo intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo ar tokio pažeidimo grėsmės. Kaip matyti iš šios direktyvos 22 konstatuojamosios dalies, nuostolių kompensavimo priemonės yra garantijos, kurios, įstatymų leidėjo manymu, yra būtinos, atsižvelgiant į jo numatytas greitas ir veiksmingas laikinąsias priemones.
            75. Šiuo atveju pagrindinė nagrinėjama byla, kurioje sprendžiamas žalos, padarytos dėl prekių sulaikymo, pirmiausia skirto valstybės narės teisminių institucijų siekiant užkirsti kelią intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, vėliau tų pačių institucijų panaikinto remiantis tuo, kad pažeidimas nenustatytas, atlyginimo klausimas, yra intelektinės nuosavybės teisių savininko pareikšto ieškinio siekiant, kad būtų skirtos priemonės, kuriomis tuoj pat būtų sustabdytas jo teisių pažeidimas, nelaukiant sprendimo dėl esmės, natūrali pasekmė. Toks ieškinys dėl žalos atlyginimo atitinka Direktyvoje 2004/48 numatytas garantijas atsakovui, atsižvelgiant į paskirtą laikinąją priemonę, paveikusią jo interesus.
            76. Todėl tokia byla, kaip nagrinėjamoji pagrindinė byla, turi būti laikoma patenkančia į Direktyvos 2004/48 taikymo sritį.
            77. Dėl Direktyvos 2004/48 14 straipsnio Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šia nuostata siekiama sustiprinti intelektinės nuosavybės apsaugos lygį, kartu neatgrasant nukentėjusios šalies nuo teisminio proceso savo teisėms apginti (žr. Sprendimo Realchemie Nederland , C‑406/09, EU:C:2011:668, 48 punktą).
            78. Atsižvelgiant į šį tikslą bei į plačią ir bendro pobūdžio Direktyvos 2004/48 14 straipsnio formuluotę – kur nurodyta „laimėjusi šalis“ ir „pralaimėjusioji šalis“ ir nepatikslinama bei nenustatomos ribos, kokios rūšies procedūrai turi būti taikoma jame nustatyta taisyklė – manytina, kad ši nuostata taikytina teismo išlaidoms, patirtoms nagrinėjant bet kurią bylą, patenkančią į šios direktyvos taikymo sritį.
            79. Šiuo atžvilgiu nėra svarbu tai, kad pagrindinėje byloje vertinant, ar nagrinėjamas prekių sulaikymas buvo pagrįstas, ar nepagrįstas, keliamas klausimas dėl kitoje valstybėje narėje priimto sprendimo pripažinimo ar atsisakymo jį pripažinti. Šis klausimas yra papildomas ir dėl jo nesikeičia bylos dalykas.
            80. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2004/48 14 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis taikytinas teismo išlaidoms, kurių šalys patyrė nagrinėjant vienoje valstybėje narėje pareikštą ieškinį dėl žalos, padarytos dėl kitoje valstybėje narėje įvykdyto prekių sulaikymo siekiant užkirsti kelią intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, atlyginimo, kai, nagrinėjant šį ieškinį dėl žalos atlyginimo, kyla klausimas dėl toje kitoje valstybėje narėje priimto sprendimo, kuriuo konstatuotas šio prekių sulaikymo nepagrįstumas, pripažinimo.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            81. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
            1. 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 34 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, jog tai, kad vienoje valstybėje narėje priimtas sprendimas prieštarauja Sąjungos teisei, nėra pagrindas nepripažinti šio sprendimo kitoje valstybėje narėje remiantis tuo, kad juo pažeidžiama tos valstybės viešoji tvarka, jeigu nurodyta teisės klaida nėra akivaizdus teisės normos, kuri pagal Sąjungos teisę, taigi ir pagal valstybės narės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teisę laikoma esmine, ar teisės, kuri šiose teisės sistemose laikoma pagrindine, pažeidimas. Tokios nuostatos, kokia yra 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 5 straipsnio 3 dalis, taikymo klaida nėra tokia.
            Valstybės, kurioje prašoma pripažinti sprendimą, teismas, tikrindamas, ar yra akivaizdus šios valstybės viešosios tvarkos pažeidimas, turi atsižvelgti į tai, kad, išskyrus ypatingas aplinkybes, dėl kurių tampa pernelyg sunku arba neįmanoma pasinaudoti teisinės gynybos priemonėmis sprendimo priėmimo valstybėje narėje, teisės subjektai privalo pasinaudoti visomis šioje valstybėje narėje prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis, kad iš anksto užkirstų kelią viešosios tvarkos pažeidimui.
            2. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo 14 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis taikytinas teismo išlaidoms, kurių šalys patyrė nagrinėjant vienoje valstybėje narėje pareikštą ieškinį dėl žalos, padarytos dėl kitoje valstybėje narėje įvykdyto prekių sulaikymo siekiant užkirsti kelią intelektinės nuosavybės teisių pažeidimui, atlyginimo, kai nagrinėjant šį ieškinį kyla klausimas dėl toje kitoje valstybėje narėje priimto sprendimo, kuriuo konstatuotas šio prekių sulaikymo neteisėtumas, pripažinimo.