title: 2014 m. rugsėjo 25 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Giorgio Giorgis prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Erdvinis Bendrijos prekių ženklas – Dviejų įpakuotų stiklinaičių forma – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 3 dalis.#Byla T-474/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T‑474/12
            Giorgio Giorgis, gyvenantis Milane (Italija), atstovaujamas advokatų I. Prado ir A. Tornato,
            ieškovas,
            prieš
            Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) , atstovaujamą I. Harrington,
            atsakovę,
            kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Bendrajame Teisme
            Comigel SAS, įsteigta Sen Žiuljene prie Meco (Prancūzija), atstovaujama advokatų S. Guerlain, J. Armengaud ir C. Mateu,
            dėl ieškinio, pareikšto dėl 2012 m. liepos 26 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1301/2011‑1), susijusio su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp Comigel SAS ir Giorgio Giorgis,
            BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas M. van der Woude, teisėjai I. Wiszniewska-Białecka (pranešėja) ir I. Ulloa Rubio,
            kancleris E. Coulon,
            susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2012 m. spalio 31 d.,
            susipažinęs su VRDT atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. vasario 7 d.,
            susipažinęs su įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. vasario 5 d.,
            susipažinęs su dubliku, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. gegužės 24 d.,
            atsižvelgęs į tai, kad bylos šalys per mėnesį po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, nepateikė prašymo surengti teismo posėdį, todėl, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo pranešimu ir taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 135a straipsnį, nusprendęs priimti sprendimą be žodinės proceso dalies,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            Ginčo aplinkybės
            1. 2009 m. lapkričio 11 d. ieškovo Giorgio Giorgis prašymu pagal 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1) Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) įregistravo numeriu 8132681 šį erdvinį Bendrijos prekių ženklą:
            >image>42
            2. Prekės, kurioms buvo įregistruotas šis prekių ženklas, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 30 klasei ir atitinka šį aprašymą: „Ledai, ledukai, maišyti šerbetai, ledo šerbetai, ledai, geriamieji ledai, ledų gaminiai, ledų desertai, šalti desertai, sušaldytas jogurtas, pyragai“.
            3. 2010 m. sausio 19 d. įstojusi į bylą šalis Comigel SAS  pateikė prašymą pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktą, skaitomą kartu su to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktais.
            4. 2011 m. balandžio 21 d. sprendimu VRDT anuliavimo skyrius patenkino prašymą pripažinti registraciją negaliojančia ir pripažino, kad ginčijamo prekių ženklo registracija negalioja visoms nagrinėjamoms prekėms pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, skaitomą kartu su to paties reglamento 52 straipsnio 1 dalies a punktu. Jis atmetė ir ieškovo argumentą, kad ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį.
            5. 2011 m. birželio 16 d. ieškovas pateikė apeliaciją VRDT dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo.
            6. 2012 m. liepos 26 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba apeliaciją atmetė. Ji patvirtino Anuliavimo skyriaus išvadas, kad, pirma, ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, ir, antra, ieškovas neįrodė, jog ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo pagal to paties reglamento 7 straipsnio 3 dalį ir 52 straipsnio 2 dalį.
            Šalių reikalavimai
            7. Ieškovas Bendrojo Teismo prašo:
            – panaikinti ginčijamą sprendimą,
            – priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
            8. VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
            – atmesti ieškinį,
            – priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl teisės
            9. Grįsdamas savo ieškinį ieškovas nurodo du pagrindus, susijusius atitinkamai su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu ir to paties reglamento 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu.
            Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
            10. Ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ji klaidingai vertino ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį ir taip pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą.
            11. Pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktą padavus prašymą VRDT Bendrijos prekių ženklo registracija paskelbiama negaliojančia, jeigu Bendrijos prekių ženklas buvo įregistruotas nesilaikant to paties reglamento 7 straipsnio nuostatų. Pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami neturintys skiriamųjų požymių prekių ženklai.
            12. Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad prekių ženklo skiriamasis požymis pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą reiškia, jog šis prekių ženklas leidžia identifikuoti prekes, kurioms jį prašoma įregistruoti, kaip pagamintas konkrečios įmonės ir atskirti jas nuo kitų įmonių prekių (žr. 2011 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Freixenet / VRDT , C‑344/10 P ir C‑345/10 P, Rink. p. I‑10205, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            13. Prekių ženklo skiriamasis požymis turi būti vertinamas, pirma, atsižvelgiant į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma registracijos, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip nagrinėjamas prekes ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė, kurią sudaro vidutiniai šių prekių ar paslaugų vartotojai, laikomi pakankamai informuotais, protingai pastabiais ir nuovokiais (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Henkel / VRDT , C‑456/01 P ir C‑457/01 P, Rink. p. I‑5089, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            14. Šiuo atveju Apeliacinė taryba nusprendė, kad nagrinėjamos prekės yra maisto produktai, kurie į prekybos vietas patenka paprastai iš anksto supakuoti, ir kad kai kalbama apie prekybą iš anksto supakuotomis prekėmis, vartotojų pastabumo jų išvaizdai lygis nėra itin aukštas.
            15. Ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ji klaidingai įvertino atitinkamos visuomenės pastabumo lygį. Reikia nurodyti, kad vidutinio ledų vartotojo pastabumo lygis yra aukštas, nes rinkdamasis ledus jis vadovaujasi įvairiais kriterijais, kaip antai ledų skoniu, vartojimo būdu, skirtingomis ledų rūšimis ir tai, kad juose gali būti tam tikrų ingredientų.
            16. Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad ginčijamu prekių ženklu žymimos prekės yra kasdienio vartojimo maisto produktai ir kad todėl suinteresuotoji visuomenė yra sudaryta iš visų vartotojų. Todėl ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį reikia vertinti atsižvelgiant į numanomus vidutinio vartotojo, kuris yra pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus, lūkesčius (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Develey / VRDT (Plastikinio butelio forma) , T‑129/04, Rink. p. II‑811, 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2013 m. gruodžio 12 d. Bendrojo Teismo sprendimo Sweet Tec / VRDT ( Ovalo forma ), T‑156/12, neskelbiamo Rinkinyje, 14 punktą).
            17. Priešingai, nei tvirtina ieškovas, aplinkybė, kad vidutinis vartotojas ledus renkasi pagal savo skonį ir savo preferencijas, nesuteikia jam aukšto pastabumo lygio. Iš tikrųjų paprastai ledai yra parduotuvėse parduodamos nebrangios kasdienio vartojimo prekės, kurios perkamos ilgai nesvarstant, todėl nereikia manyti, kad jas pirkdamas vartotojas bus labai pastabus. Be to, aplinkybė, kad vartotojas prekes renkasi pagal savo skonį, yra akivaizdi, kai kalbama apie kasdienio vartojimo maisto produktus, kurių atžvilgiu, kaip matyti iš šio sprendimo 16 punkte nurodytos teismo praktikos, vartotojo pastabumo lygis nelaikomas aukštu.
            18. Todėl Apeliacinė taryba teisingai įvertino, kad atitinkamą visuomenę sudaro vidutiniai, pakankamai informuoti, protingai pastabūs ir nuovokūs vartotojai visoje Europos Sąjungoje, kurių pastabumo lygis nėra itin aukštas.
            19. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką erdvinių prekių ženklų, sudarytų iš pačios prekės vaizdo, skiriamojo požymio vertinimo kriterijai nesiskiria nuo tų, kurie taikomi kitoms prekių ženklų kategorijoms. Tačiau taikydama šiuos kriterijus atitinkama visuomenė nebūtinai taip pat suvoks, viena vertus, pačios prekės formą turintį erdvinį prekių ženklą ir, kita vertus, žodinį ar vaizdinį prekių ženklą, sudarytą iš žymens, nepriklausomo nuo juo žymimų prekių išorės vaizdo. Iš tikrųjų vidutiniai vartotojai nėra įpratę preziumuoti prekių kilmės remdamiesi jų ar jų pakuotės forma ir nesant jokių grafinių ar teksto elementų, todėl nustatyti tokio erdvinio prekių ženklo skiriamąjį požymį gali būti sunkiau negu žodinio ar vaizdinio prekių ženklo (žr. 12 punkte minėto Sprendimo Freixenet / VRDT 45 ir 46 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
            20. Šiomis aplinkybėmis tik prekių ženklas, kuris labai nukrypsta nuo atitinkamo sektoriaus normų ar įpročių ir dėl to gali atlikti savo esminę kilmės nuorodos funkciją, turi skiriamųjų požymių, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą (žr. 12 punkte minėto Sprendimo Freixenet / VRDT  47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            21. Ypač dėl erdvinių prekių ženklų, sudarytų iš prekių, kurios prekyboje pakuojamos dėl su prekės pobūdžiu susijusių priežasčių, pakuotės, Teisingumo Teismas nusprendė, kad jie turi suteikti galimybę vidutiniam, pakankamai informuotam, protingai pastabiam ir nuovokiam vartotojui neatliekant analizės ar palyginimo ir nesutelkiant ypatingo dėmesio atskirti šias prekes nuo kitų įmonių prekių (2006 m. sausio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Deutsche SiSi-Werke / VRDT , C‑173/04 P, Rink. p. I‑551, 29 punktas).
            22. Norint įvertinti, ar prekių ženklas turi skiriamųjų požymių, reikia atsižvelgti į bendrą jo daromą įspūdį. Tačiau tai nereiškia, kad nereikia pirmiausia išnagrinėti skirtingų šio prekių ženklo pateikimo elementų. Iš tikrųjų atliekant visapusišką vertinimą gali būti naudinga išnagrinėti kiekvieną atitinkamą prekių ženklą sudarantį elementą (žr. 2007 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Develey / VRDT , C‑238/06 P, Rink. p. I‑9375, 82 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            23. Visų pirma reikia nurodyti, kad šiuo atveju nagrinėjamos prekės yra desertai, ledai, šerbetai ir jogurtai ir kad ginčijamą prekių ženklą sudaro dviejų stiklinaitės formos permatomo stiklo indų forma ir kartoninės pakuotės, turinčios ertmes viršuje ir šonuose ir pritaikytos prie indų kontūrų, forma. Ginčijamą prekių ženklą sudaro erdvinė nagrinėjamos prekių pakuotės forma.
            24. Pirmiausiai ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ji klaidingai nustatė atitinkamo sektoriaus normas ir įpročius. Jis nurodo, kad vertindama ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį Apeliacinė taryba turėjo atsižvelgti į pakavimo normas ir įpročius 30 klasės prekių sektoriuje. Tačiau atlikdama analizę ji atsižvelgė tik į pakuočių, kuriomis sukuriamas „kokybiškų arba amatininkų pagamintų prekių įvaizdis“, sektoriaus normas ir įpročius.
            25. Reikia nurodyti, kad šis argumentas grindžiamas klaidingu ginčijamo sprendimo aiškinimu.
            26. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba nurodė, kad kai, kaip šiuo atveju, ginčijamas prekių ženklas sudarytas iš erdvinės nagrinėjamų prekių pakuotės formos, gali būti, kad svarbios yra tos normos ir įpročiai, kurie taikomi prekių, kurios yra tos pačios rūšies ir kurios skirtos tiems patiems vartotojams kaip ir nagrinėjamos prekės, pakuočių sektoriuje.
            27. Toliau Apeliacinė taryba atskirai išnagrinėjo du ginčijamą prekių ženklą sudarančius elementus, t. y. stiklinius indus ir kartoninę pakuotę. Vertindama stiklinių indų skiriamąjį požymį ji nurodė, kad šios rūšies indai rinkoje naudojami prekiaujant desertais, ledais, šerbetais ir jogurtais ir kad jie naudojami tam, kad sudarytų vartotojams įspūdį, jog atitinkamos prekės yra aukštos kokybės ir pagamintos amatininkų; ieškovas to neginčija. Ji nusprendė, kad ginčijamą prekių ženklą sudaranti indų forma nelabai skiriasi nuo taurių, kurios rinkoje naudojamos prekiaujant desertais, ledais, šerbetais ir jogurtais, formos, o tai patvirtina įstojusios į bylą šalies pateikti įrodymai, kuriose vaizduojami indai, kurie tik nedaug skiriasi nuo ginčijamą prekių ženklą sudarančių indų. Iš to ji padarė išvadą, kad šis ginčijamo prekių ženklo elementas nėra skiriamasis nagrinėjamų prekių atžvilgiu.
            28. Toliau Apeliacinė taryba neatsižvelgė į ieškovo pateiktus pavyzdžius, kuriuose nurodytos kitos prekiaujant šiomis prekėmis rinkoje naudojamų indų rūšys, ir nurodė, kad „jų forma nėra taip pat skirta kokybiškų ir amatininkų pagamintų prekių įspūdžiui vartotojams sudaryti“.
            29. Iš to išplaukia, kad Apeliacinė taryba atsižvelgė į įpročius prekių, panašių į nagrinėjamas prekes ir skirtų tiems patiems vartotojams, kaip ir nagrinėjamos prekės, pakuočių sektoriuje ir konstatavo, kad stiklo indų formos pakuotės yra tokių įpročių dalis, ypač kai kalbama apie su kokybe susijusią užuominą. Aplinkybė, kad Apeliacinė taryba atmetė kaip nesvarbius ieškovo pateiktus įrodymus, susijusius su kitomis indų, naudojamų prekiaujant ledais, formomis, neprieštarauja jos tvirtinimui, kad šioje rinkoje taip pat naudojami stiklo indai.
            30. Priešingai, nei tvirtina ieškovas, iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Apeliacinė taryba manė, jog reikia atsižvelgti tik į kokybiškų ir amatininkų pagamintų prekių sektoriaus normas ir įpročius.
            31. Antra, ieškovas tvirtina, kad iš klaidingo sektoriaus normų ir įpročių nustatymo matyti, jog Apeliacinė taryba klaidingai įvertino ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį. Jis tvirtina, jog užuot, vertindama ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį, atsižvelgusi į visas pakuočių, naudojamų nagrinėjamų prekių sektoriuje, rūšis, Apeliacinė taryba kaip vertinimo kriterijumi rėmėsi „stiklinaičių, įpakuotų į kartoninę pakuotę su iškirptomis ertmėmis“, idėja. Taigi Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad kartoninių pakuočių su iškirptomis ertmėmis formos yra įprastos nagrinėjamų prekių sektoriuje. Ieškovas nurodo, kad ginčijamą prekių ženklą sudarančios kartoninės pakuotės savybės ir formos skiriasi nuo esančiųjų įstojusios į bylą šalies pateiktuose įrodymuose.
            32. Ginčijamame sprendime vertindama ginčijamą prekių ženklą sudarančio antrojo elemento, t. y. kartoninės pakuotės su ertmėmis viršuje ir šonuose, skiriamąjį požymį Apeliacinė taryba nusprendė, kad šios savybės būdingos daugumai kartoninių pakuočių, esančių įstojusios į bylą šalies pateiktuose įrodymuose. Ji nusprendė, kad kartoninių pakuočių su ertmėmis viršuje ir šonuose formos yra įprastos nagrinėjamų prekių sektoriuje, siekiant parodyti prekę arba visą svarbią su preke susijusią informaciją. Atsižvelgdama į nagrinėjamų produktų (desertų, ledų, šerbetų ir jogurtų) sektoriaus normas ir įpročius, ji nusprendė, kad ginčijamą prekių ženklą sudaranti kartoninės pakuotės forma yra tik dekoratyvinė, nelabai nukrypsta nuo sektoriaus įpročių ir neturi skiriamojo požymio.
            33. Reikia nurodyti, kad Apeliacinė taryba rėmėsi įstojusios į bylą šalies pateiktais įrodymais, iš kurių matyti, jog nagrinėjamų prekių sektoriuje kartoninės pakuotės su ertmėmis yra dažnai naudojamos, ir galėjo padaryti išvadą, jog ginčijamas prekių ženklas nelabai nukrypsta nuo atitinkamo sektoriaus įpročių.
            34. Aplinkybė, jog, kaip tvirtina ieškovas, ginčijamą prekių ženklą sudaranti kartoninės pakuotės forma tam tikrais elementais skiriasi nuo rinkoje esančių formų, nepaneigia tokio Apeliacinės tarybos vertinimo. Skirtingos nagrinėjamų prekių sektoriuje naudojamos kartoninės pakuotės, kurios skiriasi ertmių buvimo vieta arba forma, turi būti vertinamos kaip paprastos šiame sektoriuje naudojamų pakuočių formų variacijos. Rinkoje naudojamų kartoninių pakuočių skirtumai pagrįsti praktiniais (pritaikymas prie indų dydžio) arba visiškai dekoratyviniais sumetimais. Apeliacinė taryba teisingai manė, kad dėl ginčijamą prekių ženklą sudarančios kartoninės pakuotės formos savybių ji negali labai nukrypti nuo įpročių nagrinėjamų prekių rinkoje.
            35. Trečia, ieškovas nurodo, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, nes identifikuodama ginčijamą prekių ženklą atsižvelgė į tai, jog ginčijamą prekių ženklą sudaro „dvi stiklinaitės, įpakuotos į kartoninę pakuotę su iškirptomis ertmėmis“, o tai neatitinka tokio ginčijamo prekių ženklo, koks buvo įregistruotas. Jis tvirtina, kad ginčijamą prekių ženklą reikia vertinti kaip visumą, atsižvelgiant į jam būdingas savybes. Apeliacinė taryba turėjo analizuoti ginčijamą prekių ženklą sudarančių konkrečių formų derinio skiriamąjį požymį, o ne tik jį sudarančių elementų sumos skiriamąjį požymį.
            36. Visų pirma reikia atmesti ieškovo argumentą, pagal kurį Apeliacinė taryba blogai identifikavo ginčijamą prekių ženklą. Iš tikrųjų ginčijamo prekių ženklo apibūdinimas ginčijamame sprendime, t. y. „du stiklinaitės formos permatomo stiklo indai kartoninėje pakuotėje su ertmėmis viršuje ir šonuose“, atitinka tokį šio prekių ženklo vaizdą, koks nurodytas registracijos paraiškoje ir pavaizduotas šio sprendimo 1 punkte. Aplinkybės, kad ieškovas pateikia savo paties sugalvotą ginčijamo prekių ženklo aprašymą (t. y. „dvi stiklinaitės, esančios viena šalia kitos kartoninėje dėžutėje, visiškai atviroje stiklinaičių viršuje ir iš dalies atviroje stiklinaičių priekinėje pusėje, kurios šonai yra ypatingos formos, primenančios stiklinaičių formą, kuri suformuoja išskirtinį flakono, esančio tarp šių dviejų stiklinaičių, formą“), kurio nėra nei registracijos paraiškoje, nei registracijos pažymėjime, nepakanka, kad būtų galima manyti, jog Apeliacinė taryba padarė klaidą.
            37. Toliau dėl ieškovo argumento, kad Apeliacinė taryba ginčijamo prekių ženklo nevertino kaip visumos, reikia nurodyti, kad ginčijamame sprendime konstatavusi, jog šį prekių ženklą sudarantys du elementai nedaug skiriasi nuo naudojamų nagrinėjamų prekių sektoriuje ir neturi skiriamųjų požymių, Apeliacinė taryba išanalizavo pakuotės formos, įregistruotos kaip ginčijamo prekių ženklo, daromą bendrą įspūdį. Ji nusprendė, kad ginčijamo prekių ženklo savybių nepakanka, kad jis taptų neįprastas desertų, ledų, šerbetų ir jogurtų rinkoje ir kad jį būtų galima aiškiai suvokti kaip besiskiriantį nuo jau esančių formų. Ji konstatavo, kad įstojusios į bylą šalies pateiktuose pavyzdžiuose buvo pavaizduotos tam tikros pakuočių formos, labai panašios į ginčijamo prekių ženklo formą. Apeliacinė taryba manė, kad dviejų indų kartoninėje pakuotėje naudojimas yra vienas iš įprasčiausių būdų pateikti prekes vartotojams. Ji padarė išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas, vertinamas kaip visuma, labai panašus į labiausiai tikėtinas nagrinėjamų prekių formas ir todėl turi būti laikomas neturinčiu skiriamųjų požymių.
            38. Iš to išplaukia, kad ieškovas negali tvirtinti, jog Apeliacinė taryba neatliko bendro ginčijamo prekių ženklo skiriamojo požymio vertinimo, neatsižvelgė į jo savybes ir tik konstatavo, kad kiekvieno iš jo elementų suma neturi skiriamojo požymio.
            39. Be kita ko, ieškovas tvirtina, jog ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad ginčijamas prekių ženklas atitinka pakuotės formą, plačiai naudojamą rinkoje prekiaujant nagrinėjamomis prekėmis, nors iš jo pateiktų pavyzdžių matyti, kad šiame sektoriuje dažniausiai naudojama pakuotė visiškai skiriasi nuo ginčijamą prekių ženklą sudarančios pakuotės.
            40. Šiuo klausimu pakanka nurodyti, jog aplinkybė, kad nagrinėjamų prekių rinkoje yra kitokių pakuočių rūšių, nepaneigia Apeliacinės tarybos išvados, kad yra ir tokių pakuočių formų, kurios labai panašios į ginčijamą prekių ženklą sudarančią pakuotės formą ir kurios nėra neįprastos. Pagal šio sprendimo 20 punkte minėtą teismo praktiką tam, kad būtų galima konstatuoti, jog prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių, pakanka, kad šis prekių ženklas labai nesiskirtų nuo sektoriaus normų ar įpročių, ir nebūtina įrodyti, kad šis prekių ženklas yra rinkoje dažniausiai pasitaikančios pakuotės formos.
            41. Ketvirta, ieškovas nurodo, kad Apeliacinė taryba ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį vertino per griežtai.
            42. Viena vertus, jis tvirtina, kad Apeliacinės tarybos taikyta teismo praktika, pagal kurią tik prekių ženklas, kuris labai skiriasi nuo atitinkamo sektoriaus normų ar įpročių, turi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, netaikytina tokiais atvejais, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai ginčijamą prekių ženklą sudaro ne prekių forma, bet jų pakuotė.
            43. Tokiam argumentui negalima pritarti. Pakanka priminti, kad Apeliacinė taryba teisingai manė, kaip matyti iš šio sprendimo 18 punkto, kad atitinkamos visuomenės pastabumo nagrinėjamoms prekėms lygis nėra itin aukštas. Be to, šiuo atveju pakuotės forma turi būti panaši į nagrinėjamų prekių formą.
            44. Kita vertus, ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad vertindama ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį ji taikė griežtesnį kriterijų, nei reikalaujama teismo praktikoje. Ji reikalavo, kad ginčijamas prekių ženklas „iš esmės skirtųsi“ nuo bazinių nagrinėjamų prekių formų, nors pagal teismo praktiką reikalaujama tik to, kad ji įvertintų, ar ginčijamas prekių ženklas „labai skiriasi“ nuo sektoriaus normų ir įpročių.
            45. Pakanka nurodyti, kad „esminio skirtumo“ reikalavimas, priešingai, nei nurodo ieškovas, nėra tas kriterijus, pagal kurį Apeliacinė taryba vertino ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių, ir tik tada, cituodama 2006 m. gegužės 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą De Waele / VRDT (Dešrelės forma) (T‑15/05, Rink. p. II‑1511), pavartojo žodžių junginį „esminis skirtumas“, kad atsakytų į ieškovo argumentą, susijusį su ginčijamo prekių ženklo formos naujumu ir originalumu.
            46. Be to, ieškovas tvirtina, jog kadangi Pirmosios instancijos teismas 2003 m. gruodžio 3 d. Sprendime Nestlé Waters France / VRDT (Butelio forma) (T‑305/02, Rink. p. II‑5207) pripažino, kad butelio formos erdvinis prekių ženklas, kurio registracijos buvo prašyta 32 klasei priklausantiems gaiviesiems gėrimams, turi minimalų skiriamąjį požymį pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, tokios nuomonės turėtų būti laikomasi ir šiuo atveju, nes kalbama apie labai panašų, t. y. 30 klasei priklausančių prekių, sektorių. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad prekių ženklo skiriamasis požymis turi būti vertinamas atsižvelgiant į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma registracijos, ir į tai, kaip nagrinėjamas prekes ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė, ir kad Apeliacinė taryba turi išnagrinėti, ar šis prekių ženklas labai skiriasi nuo nagrinėjamų prekių sektoriaus normų ar įpročių. Todėl Pirmosios instancijos teismo sprendimas, susijęs su prekių ženklu, kuris skiriasi nuo ginčijamo prekių ženklo ir kurį buvo prašyta įregistruoti prekėms, kurios skiriasi nuo prekių šioje byloje ir priklauso kitam sektoriui, neturi reikšmės vertinant ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį šioje byloje.
            47. Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovas neįrodė, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, kai nusprendė, kad ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą.
            48. Todėl pirmąjį pagrindą reikia atmesti.
            Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu
            49. Ieškovas tvirtina, kad Apeliacinė taryba klaidingai taikė Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį, nes tvirtino, kad jo pateiktų įrodymų nepakanka įrodyti, jog dėl naudojimo ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį.
            50. Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad remiantis jo 7 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytu absoliučiu atmetimo pagrindu nedraudžiama registruoti prekių ženklo, jeigu dėl naudojimo jis įgijo skiriamąjį požymį tų prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos, atžvilgiu.
            51. Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jeigu Bendrijos prekių ženklas buvo įregistruotas pažeidžiant 7 straipsnio 1 dalies b punkto reikalavimus, įregistravimo vis dėlto negalima paskelbti negaliojančiu, kai ženklas, naudojamas po įregistravimo, įgyja skiriamąjį požymį toms prekėms ar paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas.
            52. Iš teismo praktikos matyti, jog tam, kad prekių ženklas įgytų skiriamąjį požymį dėl naudojimo, reikia, kad bent jau reikšminga atitinkamos visuomenės dalis pagal prekių ženklą skirtų atitinkamas prekes ar paslaugas kaip pagamintas arba suteiktas konkrečios įmonės (žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BIC / VRDT (Žiebtuvėlio su akmenuku forma) , T‑262/04, Rink. p. II‑5959, 61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            53. Šiuo atveju Apeliacinė taryba nurodė, kad ginčijamas prekių ženklas yra erdvinis ir kad susijusi teritorija yra Sąjungos teritorija. Ji nurodė, jog ieškovo pateiktų įrodymų nepakako įrodyti, kad ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį ir 52 straipsnio 2 dalį. Ji nusprendė, viena vertus, kad šių įrodymų visuma susijusi tik su aštuoniomis Sąjungos valstybėmis narėmis, todėl neįrodoma, kad skiriamasis požymis buvo įgytas reikšmingoje Sąjungos dalyje. Kita vertus, ji manė, kad ieškovas neįrodė, jog ginčijamas prekių ženklas suvokiamas kaip prekių kilmės nuoroda dėl to, kad pakuotės forma visada buvo naudojama kartu su ant šios pakuotės esančiu žymeniu LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA.
            54. Pirma, ieškovas tik nurodo, kad ginčijamo prekių ženklo naudojimas kartu su ant pakuotės esančiu žymeniu LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA patvirtina, kad atitinkamas vartotojas nagrinėjamų prekių kilmės nuoroda laikys ne tik grafinį pavaizdavimą, bet ir erdvinę formą. Pakanka konstatuoti, jog šis paprastas tvirtinimas nepaneigia Apeliacinės tarybos išvados, kad šių įrodymų nepakanka tam, kad būtų įrodytas ginčijamo prekių ženklo naudojimas kaip prekių ženklo, todėl jį reikia atmesti.
            55. Bet kuriuo atveju reikia nurodyti, kad pagal teismo praktiką erdvinis prekių ženklas dėl naudojimo gali įgyti skiriamųjų požymių, net jei jis naudojamas kartu su žodiniu prekių ženklu ar vaizdiniu prekių ženklu. Taip yra tada, kai prekių ženklą sudaro prekės ar jos pakuotės forma ir kai jos visada parduodamos pažymėtos žodiniu prekių ženklu. Toks skiriamasis požymis gali būti įgytas, be kita ko, suinteresuotai visuomenei pripratus prie prekių ženklo (žr. 2013 m. sausio 29 d. Bendrojo Teismo sprendimo Germans Boada / VRDT (Keraminių plytelių pjaustyklės forma) , T‑25/11, neskelbiamo Rinkinyje, 83 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            56. Tačiau nustatyti, kad prekė yra pagaminta konkrečios įmonės, suinteresuotoji visuomenė turi dėl prekių ženklo naudojimo kaip prekių ženklo. Todėl sąvoka „ženklo naudojimas kaip prekių ženklo“ turi būti suprantama tik kaip nurodanti prekių ženklo naudojimą tam, kad atitinkami suinteresuotieji asmenys atpažintų prekę ar paslaugą kaip tam tikros įmonės prekę ar paslaugą. Taigi ne bet koks prekių ženklo naudojimas laikomas naudojimu kaip prekių ženklo (55 punkte minėto Sprendimo Keraminių plytelių pjaustyklės forma 85 punktas).
            57. Šios bylos aplinkybėmis tik tuo atveju, jeigu ieškovas būtų konkrečiai pagrindęs tvirtinimą, jog nagrinėjamų prekių pakuotės formą atitinkami vartotojai įsimena kaip jų komercinės kilmės nuorodą, pateiktuose įrodymuose būtų buvę galima įžvelgti pirmąją tokios išvados prielaidą, t. y. kad ginčijamą prekių ženklą sudarančios nagrinėjamų prekių pakuotės erdvinės formos išskirtinis pobūdis leidžia atskirti šias prekes nuo kitų gamintojų prekių. Pakanka nurodyti, kad ieškovas nepateikė jokių su tuo susijusių argumentų.
            58. Antra, ieškovo argumentas, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į tai, jog įrodymai, kuriuos jis pateikė, apima reikšmingą Sąjungos vartotojų dalį, turi būti atmestas kaip nesvarbus, nes ieškovas neįrodė, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, kai nusprendė, kad šie įrodymai nepatvirtina ginčijamo prekių ženklo naudojimo kaip prekių ženklo.
            59. Darytina išvada, kad turi būti atmestas antrasis ieškinio pagrindas, taigi ir visas ieškinys.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            60. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, jis turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Atmesti ieškinį.
            2. Giorgio Giorgis padengia bylinėjimosi išlaidas.

    ---documentbreak---

         BENDROJO TEISMO (septintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. rugsėjo 25 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra — Erdvinis Bendrijos prekių ženklas — Dviejų įpakuotų stiklinaičių forma — Absoliutus atmetimo pagrindas — Skiriamojo požymio nebuvimas — Dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio nebuvimas — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 3 dalis“
      Byloje T‑474/12

         Giorgio Giorgis, gyvenantis Milane (Italija), atstovaujamas advokatų I. Prado ir A. Tornato,
      ieškovas,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą I. Harrington,
      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Bendrajame Teisme

         Comigel SAS, įsteigta Sen Žiuljene prie Meco (Prancūzija), atstovaujama advokatų S. Guerlain, J. Armengaud ir C. Mateu,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2012 m. liepos 26 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1301/2011‑1), susijusio su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp Comigel SAS ir Giorgio Giorgis,
      BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. van der Woude, teisėjai I. Wiszniewska-Białecka (pranešėja) ir I. Ulloa Rubio,
      kancleris E. Coulon,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2012 m. spalio 31 d.,
      susipažinęs su VRDT atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. vasario 7 d.,
      susipažinęs su įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. vasario 5 d.,
      susipažinęs su dubliku, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2013 m. gegužės 24 d.,
      atsižvelgęs į tai, kad bylos šalys per mėnesį po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, nepateikė prašymo surengti teismo posėdį, todėl, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo pranešimu ir taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 135a straipsnį, nusprendęs priimti sprendimą be žodinės proceso dalies,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2009 m. lapkričio 11 d. ieškovo Giorgio Giorgis prašymu pagal 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1) Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) įregistravo numeriu 8132681 šį erdvinį Bendrijos prekių ženklą:

               2

               Prekės, kurioms buvo įregistruotas šis prekių ženklas, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 30 klasei ir atitinka šį aprašymą: „Ledai, ledukai, maišyti šerbetai, ledo šerbetai, ledai, geriamieji ledai, ledų gaminiai, ledų desertai, šalti desertai, sušaldytas jogurtas, pyragai“.

               3

               2010 m. sausio 19 d. įstojusi į bylą šalis Comigel SAS pateikė prašymą pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktą, skaitomą kartu su to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktais.

               4

               2011 m. balandžio 21 d. sprendimu VRDT anuliavimo skyrius patenkino prašymą pripažinti registraciją negaliojančia ir pripažino, kad ginčijamo prekių ženklo registracija negalioja visoms nagrinėjamoms prekėms pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, skaitomą kartu su to paties reglamento 52 straipsnio 1 dalies a punktu. Jis atmetė ir ieškovo argumentą, kad ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį.

               5

               2011 m. birželio 16 d. ieškovas pateikė apeliaciją VRDT dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo.

               6

               2012 m. liepos 26 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba apeliaciją atmetė. Ji patvirtino Anuliavimo skyriaus išvadas, kad, pirma, ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, ir, antra, ieškovas neįrodė, jog ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo pagal to paties reglamento 7 straipsnio 3 dalį ir 52 straipsnio 2 dalį.

         Šalių reikalavimai

               7

               Ieškovas Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               8

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               9

               Grįsdamas savo ieškinį ieškovas nurodo du pagrindus, susijusius atitinkamai su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu ir to paties reglamento 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu.

         Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu

               10

               Ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ji klaidingai vertino ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį ir taip pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

               11

               Pagal Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktą padavus prašymą VRDT Bendrijos prekių ženklo registracija paskelbiama negaliojančia, jeigu Bendrijos prekių ženklas buvo įregistruotas nesilaikant to paties reglamento 7 straipsnio nuostatų. Pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami neturintys skiriamųjų požymių prekių ženklai.

               12

               Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad prekių ženklo skiriamasis požymis pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą reiškia, jog šis prekių ženklas leidžia identifikuoti prekes, kurioms jį prašoma įregistruoti, kaip pagamintas konkrečios įmonės ir atskirti jas nuo kitų įmonių prekių (žr. 2011 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Freixenet / VRDT, C-344/10 P ir C-345/10 P, Rink. p. I-10205, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               13

               Prekių ženklo skiriamasis požymis turi būti vertinamas, pirma, atsižvelgiant į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma registracijos, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip nagrinėjamas prekes ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė, kurią sudaro vidutiniai šių prekių ar paslaugų vartotojai, laikomi pakankamai informuotais, protingai pastabiais ir nuovokiais (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Henkel / VRDT, C-456/01 P ir C-457/01 P, Rink. p. I-5089, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               14

               Šiuo atveju Apeliacinė taryba nusprendė, kad nagrinėjamos prekės yra maisto produktai, kurie į prekybos vietas patenka paprastai iš anksto supakuoti, ir kad kai kalbama apie prekybą iš anksto supakuotomis prekėmis, vartotojų pastabumo jų išvaizdai lygis nėra itin aukštas.

               15

               Ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ji klaidingai įvertino atitinkamos visuomenės pastabumo lygį. Reikia nurodyti, kad vidutinio ledų vartotojo pastabumo lygis yra aukštas, nes rinkdamasis ledus jis vadovaujasi įvairiais kriterijais, kaip antai ledų skoniu, vartojimo būdu, skirtingomis ledų rūšimis ir tai, kad juose gali būti tam tikrų ingredientų.

               16

               Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad ginčijamu prekių ženklu žymimos prekės yra kasdienio vartojimo maisto produktai ir kad todėl suinteresuotoji visuomenė yra sudaryta iš visų vartotojų. Todėl ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį reikia vertinti atsižvelgiant į numanomus vidutinio vartotojo, kuris yra pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus, lūkesčius (šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Develey / VRDT (Plastikinio butelio forma), T-129/04, Rink. p. II-811, 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2013 m. gruodžio 12 d. Bendrojo Teismo sprendimo Sweet Tec / VRDT (Ovalo forma), T‑156/12, 14 punktą).

               17

               Priešingai, nei tvirtina ieškovas, aplinkybė, kad vidutinis vartotojas ledus renkasi pagal savo skonį ir savo preferencijas, nesuteikia jam aukšto pastabumo lygio. Iš tikrųjų paprastai ledai yra parduotuvėse parduodamos nebrangios kasdienio vartojimo prekės, kurios perkamos ilgai nesvarstant, todėl nereikia manyti, kad jas pirkdamas vartotojas bus labai pastabus. Be to, aplinkybė, kad vartotojas prekes renkasi pagal savo skonį, yra akivaizdi, kai kalbama apie kasdienio vartojimo maisto produktus, kurių atžvilgiu, kaip matyti iš šio sprendimo 16 punkte nurodytos teismo praktikos, vartotojo pastabumo lygis nelaikomas aukštu.

               18

               Todėl Apeliacinė taryba teisingai įvertino, kad atitinkamą visuomenę sudaro vidutiniai, pakankamai informuoti, protingai pastabūs ir nuovokūs vartotojai visoje Europos Sąjungoje, kurių pastabumo lygis nėra itin aukštas.

               19

               Pagal nusistovėjusią teismų praktiką erdvinių prekių ženklų, sudarytų iš pačios prekės vaizdo, skiriamojo požymio vertinimo kriterijai nesiskiria nuo tų, kurie taikomi kitoms prekių ženklų kategorijoms. Tačiau taikydama šiuos kriterijus atitinkama visuomenė nebūtinai taip pat suvoks, viena vertus, pačios prekės formą turintį erdvinį prekių ženklą ir, kita vertus, žodinį ar vaizdinį prekių ženklą, sudarytą iš žymens, nepriklausomo nuo juo žymimų prekių išorės vaizdo. Iš tikrųjų vidutiniai vartotojai nėra įpratę preziumuoti prekių kilmės remdamiesi jų ar jų pakuotės forma ir nesant jokių grafinių ar teksto elementų, todėl nustatyti tokio erdvinio prekių ženklo skiriamąjį požymį gali būti sunkiau negu žodinio ar vaizdinio prekių ženklo (žr. 12 punkte minėto Sprendimo Freixenet / VRDT 45 ir 46 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               20

               Šiomis aplinkybėmis tik prekių ženklas, kuris labai nukrypsta nuo atitinkamo sektoriaus normų ar įpročių ir dėl to gali atlikti savo esminę kilmės nuorodos funkciją, turi skiriamųjų požymių, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą (žr. 12 punkte minėto Sprendimo Freixenet / VRDT 47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               21

               Ypač dėl erdvinių prekių ženklų, sudarytų iš prekių, kurios prekyboje pakuojamos dėl su prekės pobūdžiu susijusių priežasčių, pakuotės, Teisingumo Teismas nusprendė, kad jie turi suteikti galimybę vidutiniam, pakankamai informuotam, protingai pastabiam ir nuovokiam vartotojui neatliekant analizės ar palyginimo ir nesutelkiant ypatingo dėmesio atskirti šias prekes nuo kitų įmonių prekių (2006 m. sausio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Deutsche SiSi-Werke / VRDT, C-173/04 P, Rink. p. I-551, 29 punktas).

               22

               Norint įvertinti, ar prekių ženklas turi skiriamųjų požymių, reikia atsižvelgti į bendrą jo daromą įspūdį. Tačiau tai nereiškia, kad nereikia pirmiausia išnagrinėti skirtingų šio prekių ženklo pateikimo elementų. Iš tikrųjų atliekant visapusišką vertinimą gali būti naudinga išnagrinėti kiekvieną atitinkamą prekių ženklą sudarantį elementą (žr. 2007 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Develey / VRDT, C-238/06 P, Rink. p. I-9375, 82 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               23

               Visų pirma reikia nurodyti, kad šiuo atveju nagrinėjamos prekės yra desertai, ledai, šerbetai ir jogurtai ir kad ginčijamą prekių ženklą sudaro dviejų stiklinaitės formos permatomo stiklo indų forma ir kartoninės pakuotės, turinčios ertmes viršuje ir šonuose ir pritaikytos prie indų kontūrų, forma. Ginčijamą prekių ženklą sudaro erdvinė nagrinėjamos prekių pakuotės forma.

               24

               Pirmiausiai ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad ji klaidingai nustatė atitinkamo sektoriaus normas ir įpročius. Jis nurodo, kad vertindama ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį Apeliacinė taryba turėjo atsižvelgti į pakavimo normas ir įpročius 30 klasės prekių sektoriuje. Tačiau atlikdama analizę ji atsižvelgė tik į pakuočių, kuriomis sukuriamas „kokybiškų arba amatininkų pagamintų prekių įvaizdis“, sektoriaus normas ir įpročius.

               25

               Reikia nurodyti, kad šis argumentas grindžiamas klaidingu ginčijamo sprendimo aiškinimu.

               26

               Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba nurodė, kad kai, kaip šiuo atveju, ginčijamas prekių ženklas sudarytas iš erdvinės nagrinėjamų prekių pakuotės formos, gali būti, kad svarbios yra tos normos ir įpročiai, kurie taikomi prekių, kurios yra tos pačios rūšies ir kurios skirtos tiems patiems vartotojams kaip ir nagrinėjamos prekės, pakuočių sektoriuje.

               27

               Toliau Apeliacinė taryba atskirai išnagrinėjo du ginčijamą prekių ženklą sudarančius elementus, t. y. stiklinius indus ir kartoninę pakuotę. Vertindama stiklinių indų skiriamąjį požymį ji nurodė, kad šios rūšies indai rinkoje naudojami prekiaujant desertais, ledais, šerbetais ir jogurtais ir kad jie naudojami tam, kad sudarytų vartotojams įspūdį, jog atitinkamos prekės yra aukštos kokybės ir pagamintos amatininkų; ieškovas to neginčija. Ji nusprendė, kad ginčijamą prekių ženklą sudaranti indų forma nelabai skiriasi nuo taurių, kurios rinkoje naudojamos prekiaujant desertais, ledais, šerbetais ir jogurtais, formos, o tai patvirtina įstojusios į bylą šalies pateikti įrodymai, kuriose vaizduojami indai, kurie tik nedaug skiriasi nuo ginčijamą prekių ženklą sudarančių indų. Iš to ji padarė išvadą, kad šis ginčijamo prekių ženklo elementas nėra skiriamasis nagrinėjamų prekių atžvilgiu.

               28

               Toliau Apeliacinė taryba neatsižvelgė į ieškovo pateiktus pavyzdžius, kuriuose nurodytos kitos prekiaujant šiomis prekėmis rinkoje naudojamų indų rūšys, ir nurodė, kad „jų forma nėra taip pat skirta kokybiškų ir amatininkų pagamintų prekių įspūdžiui vartotojams sudaryti“.

               29

               Iš to išplaukia, kad Apeliacinė taryba atsižvelgė į įpročius prekių, panašių į nagrinėjamas prekes ir skirtų tiems patiems vartotojams, kaip ir nagrinėjamos prekės, pakuočių sektoriuje ir konstatavo, kad stiklo indų formos pakuotės yra tokių įpročių dalis, ypač kai kalbama apie su kokybe susijusią užuominą. Aplinkybė, kad Apeliacinė taryba atmetė kaip nesvarbius ieškovo pateiktus įrodymus, susijusius su kitomis indų, naudojamų prekiaujant ledais, formomis, neprieštarauja jos tvirtinimui, kad šioje rinkoje taip pat naudojami stiklo indai.

               30

               Priešingai, nei tvirtina ieškovas, iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Apeliacinė taryba manė, jog reikia atsižvelgti tik į kokybiškų ir amatininkų pagamintų prekių sektoriaus normas ir įpročius.

               31

               Antra, ieškovas tvirtina, kad iš klaidingo sektoriaus normų ir įpročių nustatymo matyti, jog Apeliacinė taryba klaidingai įvertino ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį. Jis tvirtina, jog užuot, vertindama ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį, atsižvelgusi į visas pakuočių, naudojamų nagrinėjamų prekių sektoriuje, rūšis, Apeliacinė taryba kaip vertinimo kriterijumi rėmėsi „stiklinaičių, įpakuotų į kartoninę pakuotę su iškirptomis ertmėmis“, idėja. Taigi Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad kartoninių pakuočių su iškirptomis ertmėmis formos yra įprastos nagrinėjamų prekių sektoriuje. Ieškovas nurodo, kad ginčijamą prekių ženklą sudarančios kartoninės pakuotės savybės ir formos skiriasi nuo esančiųjų įstojusios į bylą šalies pateiktuose įrodymuose.

               32

               Ginčijamame sprendime vertindama ginčijamą prekių ženklą sudarančio antrojo elemento, t. y. kartoninės pakuotės su ertmėmis viršuje ir šonuose, skiriamąjį požymį Apeliacinė taryba nusprendė, kad šios savybės būdingos daugumai kartoninių pakuočių, esančių įstojusios į bylą šalies pateiktuose įrodymuose. Ji nusprendė, kad kartoninių pakuočių su ertmėmis viršuje ir šonuose formos yra įprastos nagrinėjamų prekių sektoriuje, siekiant parodyti prekę arba visą svarbią su preke susijusią informaciją. Atsižvelgdama į nagrinėjamų produktų (desertų, ledų, šerbetų ir jogurtų) sektoriaus normas ir įpročius, ji nusprendė, kad ginčijamą prekių ženklą sudaranti kartoninės pakuotės forma yra tik dekoratyvinė, nelabai nukrypsta nuo sektoriaus įpročių ir neturi skiriamojo požymio.

               33

               Reikia nurodyti, kad Apeliacinė taryba rėmėsi įstojusios į bylą šalies pateiktais įrodymais, iš kurių matyti, jog nagrinėjamų prekių sektoriuje kartoninės pakuotės su ertmėmis yra dažnai naudojamos, ir galėjo padaryti išvadą, jog ginčijamas prekių ženklas nelabai nukrypsta nuo atitinkamo sektoriaus įpročių.

               34

               Aplinkybė, jog, kaip tvirtina ieškovas, ginčijamą prekių ženklą sudaranti kartoninės pakuotės forma tam tikrais elementais skiriasi nuo rinkoje esančių formų, nepaneigia tokio Apeliacinės tarybos vertinimo. Skirtingos nagrinėjamų prekių sektoriuje naudojamos kartoninės pakuotės, kurios skiriasi ertmių buvimo vieta arba forma, turi būti vertinamos kaip paprastos šiame sektoriuje naudojamų pakuočių formų variacijos. Rinkoje naudojamų kartoninių pakuočių skirtumai pagrįsti praktiniais (pritaikymas prie indų dydžio) arba visiškai dekoratyviniais sumetimais. Apeliacinė taryba teisingai manė, kad dėl ginčijamą prekių ženklą sudarančios kartoninės pakuotės formos savybių ji negali labai nukrypti nuo įpročių nagrinėjamų prekių rinkoje.

               35

               Trečia, ieškovas nurodo, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, nes identifikuodama ginčijamą prekių ženklą atsižvelgė į tai, jog ginčijamą prekių ženklą sudaro „dvi stiklinaitės, įpakuotos į kartoninę pakuotę su iškirptomis ertmėmis“, o tai neatitinka tokio ginčijamo prekių ženklo, koks buvo įregistruotas. Jis tvirtina, kad ginčijamą prekių ženklą reikia vertinti kaip visumą, atsižvelgiant į jam būdingas savybes. Apeliacinė taryba turėjo analizuoti ginčijamą prekių ženklą sudarančių konkrečių formų derinio skiriamąjį požymį, o ne tik jį sudarančių elementų sumos skiriamąjį požymį.

               36

               Visų pirma reikia atmesti ieškovo argumentą, pagal kurį Apeliacinė taryba blogai identifikavo ginčijamą prekių ženklą. Iš tikrųjų ginčijamo prekių ženklo apibūdinimas ginčijamame sprendime, t. y. „du stiklinaitės formos permatomo stiklo indai kartoninėje pakuotėje su ertmėmis viršuje ir šonuose“, atitinka tokį šio prekių ženklo vaizdą, koks nurodytas registracijos paraiškoje ir pavaizduotas šio sprendimo 1 punkte. Aplinkybės, kad ieškovas pateikia savo paties sugalvotą ginčijamo prekių ženklo aprašymą (t. y. „dvi stiklinaitės, esančios viena šalia kitos kartoninėje dėžutėje, visiškai atviroje stiklinaičių viršuje ir iš dalies atviroje stiklinaičių priekinėje pusėje, kurios šonai yra ypatingos formos, primenančios stiklinaičių formą, kuri suformuoja išskirtinį flakono, esančio tarp šių dviejų stiklinaičių, formą“), kurio nėra nei registracijos paraiškoje, nei registracijos pažymėjime, nepakanka, kad būtų galima manyti, jog Apeliacinė taryba padarė klaidą.

               37

               Toliau dėl ieškovo argumento, kad Apeliacinė taryba ginčijamo prekių ženklo nevertino kaip visumos, reikia nurodyti, kad ginčijamame sprendime konstatavusi, jog šį prekių ženklą sudarantys du elementai nedaug skiriasi nuo naudojamų nagrinėjamų prekių sektoriuje ir neturi skiriamųjų požymių, Apeliacinė taryba išanalizavo pakuotės formos, įregistruotos kaip ginčijamo prekių ženklo, daromą bendrą įspūdį. Ji nusprendė, kad ginčijamo prekių ženklo savybių nepakanka, kad jis taptų neįprastas desertų, ledų, šerbetų ir jogurtų rinkoje ir kad jį būtų galima aiškiai suvokti kaip besiskiriantį nuo jau esančių formų. Ji konstatavo, kad įstojusios į bylą šalies pateiktuose pavyzdžiuose buvo pavaizduotos tam tikros pakuočių formos, labai panašios į ginčijamo prekių ženklo formą. Apeliacinė taryba manė, kad dviejų indų kartoninėje pakuotėje naudojimas yra vienas iš įprasčiausių būdų pateikti prekes vartotojams. Ji padarė išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas, vertinamas kaip visuma, labai panašus į labiausiai tikėtinas nagrinėjamų prekių formas ir todėl turi būti laikomas neturinčiu skiriamųjų požymių.

               38

               Iš to išplaukia, kad ieškovas negali tvirtinti, jog Apeliacinė taryba neatliko bendro ginčijamo prekių ženklo skiriamojo požymio vertinimo, neatsižvelgė į jo savybes ir tik konstatavo, kad kiekvieno iš jo elementų suma neturi skiriamojo požymio.

               39

               Be kita ko, ieškovas tvirtina, jog ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad ginčijamas prekių ženklas atitinka pakuotės formą, plačiai naudojamą rinkoje prekiaujant nagrinėjamomis prekėmis, nors iš jo pateiktų pavyzdžių matyti, kad šiame sektoriuje dažniausiai naudojama pakuotė visiškai skiriasi nuo ginčijamą prekių ženklą sudarančios pakuotės.

               40

               Šiuo klausimu pakanka nurodyti, jog aplinkybė, kad nagrinėjamų prekių rinkoje yra kitokių pakuočių rūšių, nepaneigia Apeliacinės tarybos išvados, kad yra ir tokių pakuočių formų, kurios labai panašios į ginčijamą prekių ženklą sudarančią pakuotės formą ir kurios nėra neįprastos. Pagal šio sprendimo 20 punkte minėtą teismo praktiką tam, kad būtų galima konstatuoti, jog prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių, pakanka, kad šis prekių ženklas labai nesiskirtų nuo sektoriaus normų ar įpročių, ir nebūtina įrodyti, kad šis prekių ženklas yra rinkoje dažniausiai pasitaikančios pakuotės formos.

               41

               Ketvirta, ieškovas nurodo, kad Apeliacinė taryba ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį vertino per griežtai.

               42

               Viena vertus, jis tvirtina, kad Apeliacinės tarybos taikyta teismo praktika, pagal kurią tik prekių ženklas, kuris labai skiriasi nuo atitinkamo sektoriaus normų ar įpročių, turi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, netaikytina tokiais atvejais, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai ginčijamą prekių ženklą sudaro ne prekių forma, bet jų pakuotė.

               43

               Tokiam argumentui negalima pritarti. Pakanka priminti, kad Apeliacinė taryba teisingai manė, kaip matyti iš šio sprendimo 18 punkto, kad atitinkamos visuomenės pastabumo nagrinėjamoms prekėms lygis nėra itin aukštas. Be to, šiuo atveju pakuotės forma turi būti panaši į nagrinėjamų prekių formą.

               44

               Kita vertus, ieškovas kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad vertindama ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį ji taikė griežtesnį kriterijų, nei reikalaujama teismo praktikoje. Ji reikalavo, kad ginčijamas prekių ženklas „iš esmės skirtųsi“ nuo bazinių nagrinėjamų prekių formų, nors pagal teismo praktiką reikalaujama tik to, kad ji įvertintų, ar ginčijamas prekių ženklas „labai skiriasi“ nuo sektoriaus normų ir įpročių.

               45

               Pakanka nurodyti, kad „esminio skirtumo“ reikalavimas, priešingai, nei nurodo ieškovas, nėra tas kriterijus, pagal kurį Apeliacinė taryba vertino ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių, ir tik tada, cituodama 2006 m. gegužės 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą De Waele / VRDT (Dešrelės forma) (T-15/05, Rink. p. II-1511), pavartojo žodžių junginį „esminis skirtumas“, kad atsakytų į ieškovo argumentą, susijusį su ginčijamo prekių ženklo formos naujumu ir originalumu.

               46

               Be to, ieškovas tvirtina, jog kadangi Pirmosios instancijos teismas 2003 m. gruodžio 3 d. Sprendime Nestlé Waters France / VRDT (Butelio forma) (T-305/02, Rink. p. II-5207) pripažino, kad butelio formos erdvinis prekių ženklas, kurio registracijos buvo prašyta 32 klasei priklausantiems gaiviesiems gėrimams, turi minimalų skiriamąjį požymį pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, tokios nuomonės turėtų būti laikomasi ir šiuo atveju, nes kalbama apie labai panašų, t. y. 30 klasei priklausančių prekių, sektorių. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad prekių ženklo skiriamasis požymis turi būti vertinamas atsižvelgiant į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma registracijos, ir į tai, kaip nagrinėjamas prekes ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė, ir kad Apeliacinė taryba turi išnagrinėti, ar šis prekių ženklas labai skiriasi nuo nagrinėjamų prekių sektoriaus normų ar įpročių. Todėl Pirmosios instancijos teismo sprendimas, susijęs su prekių ženklu, kuris skiriasi nuo ginčijamo prekių ženklo ir kurį buvo prašyta įregistruoti prekėms, kurios skiriasi nuo prekių šioje byloje ir priklauso kitam sektoriui, neturi reikšmės vertinant ginčijamo prekių ženklo skiriamąjį požymį šioje byloje.

               47

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovas neįrodė, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, kai nusprendė, kad ginčijamas prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

               48

               Todėl pirmąjį pagrindą reikia atmesti.

         Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu

               49

               Ieškovas tvirtina, kad Apeliacinė taryba klaidingai taikė Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį, nes tvirtino, kad jo pateiktų įrodymų nepakanka įrodyti, jog dėl naudojimo ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį.

               50

               Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad remiantis jo 7 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytu absoliučiu atmetimo pagrindu nedraudžiama registruoti prekių ženklo, jeigu dėl naudojimo jis įgijo skiriamąjį požymį tų prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos, atžvilgiu.

               51

               Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jeigu Bendrijos prekių ženklas buvo įregistruotas pažeidžiant 7 straipsnio 1 dalies b punkto reikalavimus, įregistravimo vis dėlto negalima paskelbti negaliojančiu, kai ženklas, naudojamas po įregistravimo, įgyja skiriamąjį požymį toms prekėms ar paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas.

               52

               Iš teismo praktikos matyti, jog tam, kad prekių ženklas įgytų skiriamąjį požymį dėl naudojimo, reikia, kad bent jau reikšminga atitinkamos visuomenės dalis pagal prekių ženklą skirtų atitinkamas prekes ar paslaugas kaip pagamintas arba suteiktas konkrečios įmonės (žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BIC / VRDT (Žiebtuvėlio su akmenuku forma), T-262/04, Rink. p. II-5959, 61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               53

               Šiuo atveju Apeliacinė taryba nurodė, kad ginčijamas prekių ženklas yra erdvinis ir kad susijusi teritorija yra Sąjungos teritorija. Ji nurodė, jog ieškovo pateiktų įrodymų nepakako įrodyti, kad ginčijamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalį ir 52 straipsnio 2 dalį. Ji nusprendė, viena vertus, kad šių įrodymų visuma susijusi tik su aštuoniomis Sąjungos valstybėmis narėmis, todėl neįrodoma, kad skiriamasis požymis buvo įgytas reikšmingoje Sąjungos dalyje. Kita vertus, ji manė, kad ieškovas neįrodė, jog ginčijamas prekių ženklas suvokiamas kaip prekių kilmės nuoroda dėl to, kad pakuotės forma visada buvo naudojama kartu su ant šios pakuotės esančiu žymeniu LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA.

               54

               Pirma, ieškovas tik nurodo, kad ginčijamo prekių ženklo naudojimas kartu su ant pakuotės esančiu žymeniu LA GELATERIA DI PIAZZA NAVONA patvirtina, kad atitinkamas vartotojas nagrinėjamų prekių kilmės nuoroda laikys ne tik grafinį pavaizdavimą, bet ir erdvinę formą. Pakanka konstatuoti, jog šis paprastas tvirtinimas nepaneigia Apeliacinės tarybos išvados, kad šių įrodymų nepakanka tam, kad būtų įrodytas ginčijamo prekių ženklo naudojimas kaip prekių ženklo, todėl jį reikia atmesti.

               55

               Bet kuriuo atveju reikia nurodyti, kad pagal teismo praktiką erdvinis prekių ženklas dėl naudojimo gali įgyti skiriamųjų požymių, net jei jis naudojamas kartu su žodiniu prekių ženklu ar vaizdiniu prekių ženklu. Taip yra tada, kai prekių ženklą sudaro prekės ar jos pakuotės forma ir kai jos visada parduodamos pažymėtos žodiniu prekių ženklu. Toks skiriamasis požymis gali būti įgytas, be kita ko, suinteresuotai visuomenei pripratus prie prekių ženklo (žr. 2013 m. sausio 29 d. Bendrojo Teismo sprendimo Germans Boada / VRDT (Keraminių plytelių pjaustyklės forma), T‑25/11, 83 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               56

               Tačiau nustatyti, kad prekė yra pagaminta konkrečios įmonės, suinteresuotoji visuomenė turi dėl prekių ženklo naudojimo kaip prekių ženklo. Todėl sąvoka „ženklo naudojimas kaip prekių ženklo“ turi būti suprantama tik kaip nurodanti prekių ženklo naudojimą tam, kad atitinkami suinteresuotieji asmenys atpažintų prekę ar paslaugą kaip tam tikros įmonės prekę ar paslaugą. Taigi ne bet koks prekių ženklo naudojimas laikomas naudojimu kaip prekių ženklo (55 punkte minėto Sprendimo Keraminių plytelių pjaustyklės forma 85 punktas).

               57

               Šios bylos aplinkybėmis tik tuo atveju, jeigu ieškovas būtų konkrečiai pagrindęs tvirtinimą, jog nagrinėjamų prekių pakuotės formą atitinkami vartotojai įsimena kaip jų komercinės kilmės nuorodą, pateiktuose įrodymuose būtų buvę galima įžvelgti pirmąją tokios išvados prielaidą, t. y. kad ginčijamą prekių ženklą sudarančios nagrinėjamų prekių pakuotės erdvinės formos išskirtinis pobūdis leidžia atskirti šias prekes nuo kitų gamintojų prekių. Pakanka nurodyti, kad ieškovas nepateikė jokių su tuo susijusių argumentų.

               58

               Antra, ieškovo argumentas, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į tai, jog įrodymai, kuriuos jis pateikė, apima reikšmingą Sąjungos vartotojų dalį, turi būti atmestas kaip nesvarbus, nes ieškovas neįrodė, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, kai nusprendė, kad šie įrodymai nepatvirtina ginčijamo prekių ženklo naudojimo kaip prekių ženklo.

               59

               Darytina išvada, kad turi būti atmestas antrasis ieškinio pagrindas, taigi ir visas ieškinys.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               60

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, jis turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija)
               nusprendžia:

                        1.

                           Atmesti ieškinį.

                        2.

                           Giorgio Giorgis padengia bylinėjimosi išlaidas.

                           van der Woude

                           Wiszniewska-Białecka

                           Ulloa Rubio

                     Paskelbta 2014 m. rugsėjo 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


2017 m. balandžio 6 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Policolor SA prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo „Policolor“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis Europos Sąjungos prekių ženklas „ProfiColor“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Pareiga motyvuoti – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis.#Byla T-178/16.


2014 m. liepos 14 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#NIIT Insurance Technologies Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo SUBSCRIBE paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Vienodas požiūris – SESV 56 straipsnis.#Byla T-404/13.


1986 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Procureur de la République prieš Gérard Tissier. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Libourne - Prancūzija. # Byla 35/85.


title: 2006 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Beemsterboer Coldstore Services BV prieš Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof te Amsterdam - Nyderlandai. # Paskesnis importo ar eksporto muitų išieškojimas - Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas - Taikymas laiko atžvilgiu - Administracinio bendradarbiavimo sistema, įtraukianti trečiųjų šalių valdžios institucijas - ,,Neteisingo sertifikato" sąvoka - Pareiga įrodyti. # Byla C-293/04.

text:
      Byla C-293/04
      Beemsterboer Coldstore Services BV
      prieš
      Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem
      (Gerechtshof te Amsterdam prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Importo ar eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes – Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas – Taikymas laiko atžvilgiu – Administracinio bendradarbiavimo sistema, įtraukianti trečiųjų šalių valdžios institucijas – „Neteisingo sertifikato“ sąvoka – Įrodinėjimo pareiga“
      Generalinės advokatės J. Kokott išvada, pateikta 2005 m. rugsėjo 8 d.  I‑0000
      2006 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas . I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Nuosavos Europos Bendrijų lėšos – Importo ar eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr.º2700/2000; Tarybos reglamento Nrº2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas)
      2.     Prekių kilmė –  Preferenciniai muitų tarifų režimai
      (Tarybos reglamento Nr.º2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas)
      3.     Nuosavos Europos Bendrijų lėšos – Importo ar eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes
      (Tarybos reglamento Nr.º2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas)
      1.     Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio
         2 dalies b punktas taikomas atsiradusiai skolai muitinei, kurios išieškojimas išleidus prekes buvo pradėtas iki Reglamento
         Nr. 2700/2000 įsigaliojimo.

      Nagrinėjama nuostata, reglamentuojanti sąlygas, kuriomis mokesčių mokėtojas dėl muitinės klaidos yra atleidžiamas nuo importo
         muitų išieškojimo išleidus prekes, nustato materialinę normą, todėl paprastai iš esmės ji neturėtų būti taikoma iki jos įsigaliojimo
         buvusioms situacijoms. Tačiau materialinės Bendrijos teisės normos išimtinai gali būti aiškinamos kaip apimančios situacijas
         iki jų įsigaliojimo, jeigu iš jų turinio, tikslo ar struktūros aiškiai matyti, kad joms turi būti priskirtas toks poveikis.

      Šiuo atžvilgiu iš Reglamento Nr. 2700/2000 vienuoliktos konstatuojamosios dalies matyti, jog Muitinės kodekso 220 straipsnio
         2 dalies b punkto pakeitimu siekta apibrėžti klaidos, kurią padaro muitinė, ir sąžiningo mokesčių mokėtojo sąvokas, kurios
         jau buvo numatytos pradinėje šio straipsnio redakcijoje. Taigi nauja Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 straipsnio b punkto
         redakcija turi iš esmės aiškinamąjį pobūdį.

      Be to, nei teisinio saugumo principas, nei teisėtų lūkesčių principas nedraudžia nagrinėjamos nuostatos taikyti iki jos įsigaliojimo
         buvusioms situacijoms.

      (žr. 20–23, 26–27 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.     Jeigu po patikrinimo išleidus prekes jų judėjimo sertifikate EUR.1 nurodyta prekių kilmė nebegali būti patvirtinta, šis sertifikatas
         turi būti laikomas „neteisingu sertifikatu“ Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto
         Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punkto prasme.

      Kai patikrinimas išleidus prekes neleidžia patvirtinti sertifikate EUR.1 nurodytos prekės kilmės, darytina išvada, kad jos
         kilmė nežinoma, todėl sertifikatas EUR.1 ir preferencinis muitų tarifas buvo suteikti klaidingai.

      (žr. 34–35 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.     Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio
         2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad tam, kas remiasi šio straipsnio trečiąja pastraipa, tenka pareiga pateikti
         jo reikalavimui patenkinti būtinų įrodymų. Todėl iš esmės muitinė, norinti remtis šio 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečiosios
         pastraipos pradžia, kad galėtų vykdyti išieškojimą išleidus prekes, turi pateikti įrodymų, kad neteisingi sertifikatai buvo
         išduoti dėl netikslių eksportuotojo pateiktų faktinių duomenų. Tačiau kai tik dėl eksportuotojo kaltės muitinės negali pateikti
         būtinų įrodymų, kad prekių judėjimo sertifikatas EUR.1 buvo išduotas remiantis tiksliais ar netiksliais eksportuotojo pateiktais
         faktiniais duomenimis, muitų mokėtojui tenka pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas, kurį išdavė trečiosios šalies valdžios
         institucijos, buvo pagrįstas tiksliais faktiniais duomenimis.

      (žr. 46 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m kovo 9 d.(*)

      „Importo ar eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes – Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas – Taikymas laiko atžvilgiu – Administracinio bendradarbiavimo sistema, įtraukianti trečiųjų šalių valdžios institucijas – „Neteisingo sertifikato“ sąvoka – Įrodinėjimo pareiga“
      Byloje C‑293/04
      dėl Gerechtshof te Amsterdam (Nyderlandai) 2004 m. birželio 14 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. liepos 9 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Beemsterboer Coldstore Services BV
      prieš
      Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J. Makarczyk, (pranešėjas), R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta
         ir G. Arestis,

      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       Beemsterboer Coldstore Services BV, atstovaujamos advocaat J. van Nouhuys,

      –       Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem, atstovaujamo G. E. Wijngaard,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir C. Wissels,
      –       Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Albenzio,

      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos X. Lewis, padedamo advokato F. Tuytschaever,
      susipažinęs su 2005 m. rugsėjo 8 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
         Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau – Muitinės kodeksas) 220 straipsnio 2 dalies b punkto originalios redakcijos
         ir redakcijos po 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2700/2000 (OL L 311, p. 17) , išaiškinimo.

      2       Šie klausimai pateikti nagrinėjant ginčą tarp pagal Nyderlandų teisę įsteigtos bendrovės Beemsterboer Coldstore Services BV (toliau – Beemsterboer) ir Belastingdienst – Douanedistrict Arnhem muitinės inspektoriaus (toliau – inspektorius) dėl importo muitų išieškojimo
         išleidus prekes.

       Teisinis pagrindas
       Muitinės kodeksas
      3       Muitinės kodekso originalo redakcijos 220 straipsnis nurodo:
      „1.      Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo
         įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
         išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią
         padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą).
         Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.

      2.      Išskyrus 217 straipsnio 1 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose nurodytus atvejus, paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas,
         jeigu:

      <…>
      b)      teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti,
         asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės
         aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu;

      <…>“
      4       Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas, kuris nuo 2000 m. gruodžio 19 d. buvo iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 2700/2000,
         nustato:

      „Teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti,
         asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės
         aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu.

      Jeigu prekių lengvatinis statusas nustatomas pagal administracinio bendradarbiavimo sistemą dalyvaujant trečiosios šalies
         institucijoms, kurios išduoda netinkamą sertifikatą, toks išdavimas yra klaida, kurios nebuvo galima nustatyti pagal 1 dalį.

      Vis dėlto netinkamo sertifikato išdavimas nėra klaida, jeigu sertifikatas buvo išduotas pagal neteisingai eksportuotojo pateiktus
         faktus, išskyrus tuos atvejus, kai visų pirma yra aišku, kad sertifikatą išdavusios institucijos žinojo arba turėjo žinoti,
         kad prekės neatitiko reikalavimų, pagal kuriuos taikomas preferencinis režimas.

      Apmokestinamas asmuo gali įrodyti, jog buvo sąžiningas, jeigu yra akivaizdu, jog vykdydamas atitinkamas operacijas jis dėjo
         visas pastangas, kad įvykdytų visas preferencinio režimo taikymo sąlygas.

      Vis dėlto apmokestinamas asmuo negali įrodyti, jog buvo sąžiningas, tuo atveju, kai Europos Komisija Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje  paskelbia pranešimą, kuriame teigiama, kad yra abejonių dėl tinkamo preferencinių susitarimų taikymo jas gaunančioje šalyje.“

       Europos Bendrijų ir Estijos Respublikos sutartis dėl laisvosios prekybos bei su prekyba susijusių dalykų
      5       Prie Europos bendrijos, Europos atominės energijos bendrijos ir Europos anglių ir plieno bendrijos, iš vienos pusės, ir Estijos
         Respublikos, iš kitos pusės, sutarties dėl laisvosios prekybos bei su prekyba susijusių dalykų, pasirašytos 1994 m. liepos
         18 d. (OL L 373, p. 2, toliau – sutartis dėl laisvosios prekybos) pridėtas protokolas Nr. 3 dėl prekių kilmės ir administracinio
         bendradarbiavimo metodų, kuris iš dalies buvo pakeistas 1997 m. kovo 6 d. Europos Bendrijų ir Estijos Respublikos Jungtinio
         komiteto sprendimu Nr. 1/97 (OL L 111, p. 1, toliau – Protokolas Nr. 3).

      6       Protokolo Nr. 3 16 straipsnio 1 dalis „Bendrieji reikalavimai“, kuri įtraukta į V skyrių, dėl kilmės įrodymo nurodo:
      „1.      Bendrijos kilmės prekių importui į Estiją bei Estijos kilmės prekių importui į Bendriją taikomos sutarties nuostatos, pateikus:
      a) <…> prekių judėjimo sertifikatą EUR.1 (toliau – sertifikatas EUR.1), kurio pavyzdys yra III priede;
      <…>“.
      7       Šio protokolo 17 straipsnio „Prekių judėjimo sertifikato EUR.1 išdavimo procedūra“ 3 dalis numato:
      „3.      Kreipdamasis dėl sertifikato <...> EUR.1, eksportuotojas turi būti pasiruošęs, eksportuojančios šalies, kurioje buvo išduotas
         sertifikatas <...> EUR.1, muitinės pareigūnams reikalaujant, pateikti bet kuriuo metu visus reikalingus prekių kilmę įrodančius
         dokumentus, taip pat ir įvykdyti kitus šio protokolo reikalavimus.“

      8       Pagal to paties protokolo 28 straipsnio 1 dalį „Kilmės įrodymų ir patvirtinančių dokumentų saugojimas“:
      „1.      Eksportuotojas, siekiantis gauti sertifikatą EUR.1 mažiausiai trejus metus turi saugoti dokumentus, numatytus 17 straipsnio
         3 dalyje.“

      9       Protokolo Nr. 3 32 straipsnis „Kilmės įrodymo patikrinimas“ nustato:
      „1.      Kilmės įrodymų patikrinimas išleidus prekes vykdomas atsitiktine tvarka ar kai importuojančios valstybės muitinės pareigūnai
         abejoja dėl tokių dokumentų autentiškumo, atitinkamų produktų kilmės statuso ar kitų šio protokolo reikalavimų vykdymo.

      <…>
      3.      Patikrinimą atlieka eksportuojančios šalies atsakingi muitinės pareigūnai. Šiam tikslui jie turi teisę pareikalauti bet kokių
         įrodymų ir atlikti bet kokį buhalterinių dokumentų patikrinimą ar bet kokį kitą, jų manymu, naudingą patikrinimą.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      10     1997 metais Hoogwegt International BV (toliau – Hoogwegt) iš Estijos įmonės AS Lacto Ltd (toliau – Lacto) nupirko sviesto siuntų. Šias siuntas Nyderlandų pasienyje deklaravo muitinės tarpininkas Beemsterboer, veikiantis Hoogwegt vardu. Estija buvo nurodyta prekių, kurios vėliau buvo paleistos į laisvą apyvartą taikant preferencinį muitų tarifą, remiantis
         minėta sutartimi dėl laisvosios prekybos, kilmės šalimi. Sviesto kilmei įrodyti kiekvienai muitinės deklaracijai buvo pateiktas
         sertifikatas EUR.1, Lacto prašymu išduotas Estijos muitinės.

      11     2000 metų kovo mėnesį gavus informaciją dėl sukčiavimo susijusio su sviestu, parduodamu tarp Europos Sąjungos ir Estijos,
         Europos Bendrijų Komisijos sudaryta delegacija, bendradarbiaudama su nacionaline muitine, atliko patikrinimą.

      12     Tyrimo metu išaiškėjo, kad Lacto neišsaugojo originalų, patvirtinančių eksportuoto sviesto kilmę.

      13     2000 m. liepos 14 d. sprendimu Talino (Estija) muitinės inspekcija pripažino sertifikatus EUR.1 negaliojančiais ir juos panaikino.
         Lacto  pateikus skundą Estijos muitinei, sprendimas panaikinti šiuos sertifikatus dėl formalių priežasčių buvo pripažintas negaliojančiu.

      14     Kadangi nebuvo galima nustatyti sviesto kilmės, Nyderlandų muitinė pradėjo iš Beemsterboer išieškojimą išleidus prekes. Atmetus Beemsterboer skundą dėl reikalavimo sumokėti muitus, ji pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      15     Tokiomis aplinkybėmis Gerechtshof te Amsterdam nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar nauja <...> (Muitinės kodekso) 220 straipsnio 2 dalies pradžios ir b punkto teksto redakcija taikoma tuo atveju, kai skola
         muitinei atsirado ir išieškojimas išleidus prekes buvo įvykdytas iki šios nuostatos įsigaliojimo?

      2)      Jei atsakymas į pirmą klausimą yra teigiamas, ar EUR.1 sertifikatas, kuris iš esmės negali būti pripažintas neteisingu, nes
         prekių, kurioms sertifikatas buvo išduotas, kilmė negalėjo būti patvirtinta patikrinimu išleidus prekes, kai vien tik dėl
         šios priežasties buvo atsisakyta prekėms taikyti preferencinį režimą, yra „neteisingas sertifikatas“ <...> (Muitinės kodekso)
         220 straipsnio 2 dalies b punkto naujo teksto prasme ir, jei taip nėra, ar suinteresuotoji šalis vis dėlto gali sėkmingai
         remtis šia nuostata?

      3)      Jei atsakymas į antrą klausimą yra teigiamas, kam tenka pareiga įrodyti, kad sertifikatas yra pagrįstas eksportuotojo klaidingu
         faktinių duomenų nurodymu, arba kas turi įrodyti, kad sertifikatą išdavusios institucijos akivaizdžiai žinojo ar turėjo žinoti,
         kad prekėms negalėjo būti taikomas preferencinis režimas?

      4)      Jei atsakymas į pirmą klausimą yra neigiamas, ar suinteresuotoji šalis gali sėkmingai remtis <...> (Muitinės kodekso) 220 straipsnio
         2 dalies pradžia ir tokiu b punktu, koks jis buvo iki 2000 m. gruodžio 19 d., tuo atveju, kai vėliau negali būti nustatyta,
         ar EUR.1 sertifikato išdavimo metu muitinė turėjo pagrįstą priežastį jį išduoti?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo klausimo
      16     Savo pirmu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar Muitinės kodekso,
         iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punktas taikomas atsiradusiai skolai muitinei, kurios
         išieškojimas išleidus prekes buvo įvykdytas iki šio reglamento įsigaliojimo.

      17     Nyderlandų vyriausybė, inspektorius ir Italijos vyriausybė mano, kad į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai. Priminusi materialinių
         normų taikymo laiko atžvilgiu tvarką Bendrijos teisėje, Nyderlandų vyriausybė mano, kad Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies
         b punktas yra įprasta materialinė nuostata ir tai suponuoja, kad ji negali turėti poveikio atgaline data. Italijos vyriausybė
         tvirtina, kad Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto nauja redakcija taikoma tik skoloms, atsiradusioms po 2000 m.
         gruodžio 19 d., įsigaliojus Reglamentui Nr. 2700/2000.

      18     Komisija siūlo teigiamai atsakyti į pirmą klausimą ir primena, kad atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2700/2000 parengiamuosiuose
         dokumentuose išdėstytus argumentus, prie Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto pridėtos nuostatos siekia patikslinti
         šį tekstą, kad būtų labiau užtikrintas teisinis saugumas, o ne jį pakeisti. Beemsterboer manymu, nauja Muitinės kodekso 220 straipsnio redakcija yra iki 2000 m. gruodžio 19 d. egzistavusios taisyklės išaiškinimas,
         ir todėl ją galima taikyti atgaline data.

      19     Primintina, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika procesinės normos paprastai yra taikomos visiems jų įsigaliojimo
         metu nagrinėjamiems teisiniams ginčams (žr. 1993 m. liepos 6 d. Sprendimo CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją, C‑121/91 ir C‑122/91, Rink. p. I‑3873, 22 punktą; 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo De Haan, C‑61/98, Rink. p. I‑5003, 13 punktą; 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Illumitrónica, C‑251/00, Rink. p. I‑10433, 29 punktą ir 2004 m. liepos 1 d. Sprendimo Tsapalos ir Diamantakis, C‑361/02 ir C‑362/02, Rink. p. I‑6405, 19 punktą).

      20     Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad tiek, kiek Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas reglamentuoja sąlygas,
         kuriomis mokesčių mokėtojas dėl muitinės klaidos yra atleidžiamas nuo importo muitų išieškojimo išleidus prekes, jis nustato
         materialinę normą. Todėl ši nuostata paprastai neturėtų būti taikoma iki jos įsigaliojimo buvusioms situacijoms.

      21     Tačiau materialinės teisės Bendrijos taisyklės išimtinai gali būti aiškinamos kaip apimančios situacijas iki jų įsigaliojimo,
         kai iš jų turinio, tikslo ar struktūros aiškiai matyti, kad joms turi būti priskirtas toks poveikis (žr. 1981 m. lapkričio
         12 d. Sprendimo Salumi ir kt., 212/80–217/80, Rink. p. 2735, 9 punktą; 1993 m. liepos 15 d. Sprendimo GruSa Fleich, C‑34/92, Rink. p. I‑4147, 22 punktą ir 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 119 punktą).

      22     Reikia nurodyti, kad iš Reglamento Nr. 2700/2000 vienuoliktosios konstatuojamosios dalies matyti, jog Muitinės kodekso 220 straipsnio
         2 dalies b punkto pakeitimu siekta konkrečiais atvejais, kai taikomi preferenciniai režimai, apibrėžti klaidos, kurią padaro
         muitinė, ir sąžiningo mokesčių mokėtojo sąvokas. Taigi šio straipsnio tikslas yra išaiškinti minėtas sąvokas, kurios jau buvo
         numatytos pradinėje minėto 220 straipsnio redakcijoje ir apibrėžtos Teisingumo Teismo praktikoje, jų nepakeičiant (žr., pavyzdžiui,
         1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo Faroe Seafood ir kt., C‑153/94 ir C‑204/94, Rink. p. I‑2465, 92 ir 97 punktus; 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo Sommer, C‑15/99, Rink. p. I‑8989, 35–37 punktus; 2001 m. spalio 11 d. Sprendimo Wiliam Hinton & sons, C‑30/00, Rink. p. I‑7511, 68–73 punktus ir minėto sprendimo Illumitronica 42 ir 43 punktus).

      23     Todėl reikia konstatuoti, kad nauja Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 straipsnio b punkto redakcija turi iš esmės aiškinamąjį
         pobūdį, ir ją reikia taikyti situacijoms iki jo įsigaliojimo.

      24     Vis dėlto toks materialinės teisės nuostatai pripažintas poveikis neturi kelti grėsmės pagrindiniams Bendrijos principams,
         būtent teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principams, kuriais remiantis Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs ir numanomi
         teisės subjektams (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Salumi ir kt. 10 punktą; 1982 m. vasario 10 d. Sprendimo Bout, 21/81, Rink. p. 381, 13 punktą; minėto sprendimo GruSa Fleisch 22 punktą ir 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo Goed Wonen, C-376/02, Rink. p. I‑3445, 33 punktą).

      25     Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, pirma, kad iš Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB), iš dalies keičiančio Reglamentą
         Nr. 2913/92 (dokumentas COM (99)/236 galutinis) pakeisto pasiūlymo 1 straipsnio ir aiškinamojo memorandumo išplaukia, kad
         Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto naujas tekstas siekia labiau užtikrinti teisinį saugumą, padalindamas netikrumo
         riziką tarp importuotojo ir sistemos bei patikslindamas muitinės pareigas. Kita vertus, kaip nurodo generalinė advokatė savo
         išvados 32 punkte, naujas tekstas sustiprina atitinkamo ūkio subjekto teisėtų lūkesčių apsaugą, muitinėms padarius klaidas
         dėl trečiųjų šalių kilmės prekių preferencinio statuso.

      26     Be to, nei teisinio saugumo principas, nei teisėtų lūkesčių principas nedraudžia taikyti situacijoms nagrinėjamos nuostatos
         iki jos įsigaliojimo.

      27     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Muitinės kodekso, iš dalies pakeisto Reglamentu
         Nr.°2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punktas yra taikomas atsiradusiai skolai muitinei, kurios išieškojimas išleidus prekes
         buvo pradėtas iki šio reglamento įsigaliojimo.

       Dėl antro klausimo
      28     Antrą klausimą sudaro dvi dalys. Pirmoje savo klausimo dalyje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, ar kai atlikus prekių, kurioms buvo išduotas sertifikatas EUR.1, patikrinimą išleidus prekes, jų kilmė nebegali būti
         patvirtinta, šis sertifikatas yra „neteisingas sertifikatas“ Muitinės kodekso, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr.º2700/2000,
         220 straipsnio 2 dalies b punkto prasme. Antra klausimo dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia,
         ar, jeigu taip nėra, suinteresuotoji šalis gali sėkmingai remtis šia nuostata.

      29     Pirmiausia primintina, kad iš Protokolo Nr.°3 nuostatų išplaukia, jog Bendrijos ar Estijos kilmės produktams, pateikus sertifikatą
         EUR.1, kuris yra šios kilmės įrodymas, taikomas sutartyje numatytas preferencinis režimas.

      30     Vis dėlto remiantis šio protokolo 32 straipsniu galima vykdyti kilmės įrodymų patikrinimą išleidus prekes, kai importuojančios
         šalies muitinė pagrįstai abejoja dėl dokumentų autentiškumo, atitinkamų prekių kilmės pobūdžio ar kitų šiame protokole numatytų
         reikalavimų atitikimo.

      31     Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad įmonėje Lacto atlikus patikrinimą išleidus prekes, išaiškėjo, kad pastaroji neišsaugojo originalų, įrodančių atitinkamų produktų kilmės
         pobūdį, ir kad, remiantis turima informacija, sviesto, kurį ji eksportavo, kilmė negalėjo būti nustatyta.

      32     Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad patikrinimo išleidus prekes tikslas yra patikrinti prieš tai išduotame
         EUR.1 sertifikate nurodytos kilmės tikslumą (1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Huygen ir kt., C‑12/92, Rink. p. I‑6381, 16 punktas ir 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Pascoal & Filhos, C‑97/95, Rink. p. I‑4209, 30 punktas).

      33     Mokesčių mokėtojui negali sukelti teisėtų lūkesčių sertifikatų EUR.1 galiojimas dėl to, kad valstybės narės muitinė iš pradžių
         juos patvirtino, atsižvelgiant į tai, kad šios institucijos vaidmuo, pirmą kartą patvirtinus deklaracijas, nesudaro kliūčių
         atlikti patikrinimą išleidus prekes (minėto sprendimo Faroe Seafood ir kt. 93 punktas).

      34     Todėl kai patikrinimas išleidus prekes neleidžia patvirtinti sertifikate EUR.1 nurodytos prekės kilmės, darytina išvada, kad
         jos kilmė nežinoma, todėl sertifikatas EUR.1 ir preferencinis muitų tarifas buvo suteikti klaidingai (minėtų sprendimų Huygen ir kt. 17 ir 18 punktas bei Faroe Seafood ir kt. 16 punktas).

      35     Šiomis aplinkybėmis reikia atsakyti į antro klausimo pirmą dalį taip, kad kai atlikus patikrinimą išleidus prekes, sertifikate
         EUR.1 nurodyta prekių kilmė nebegali būti patvirtinta, šis sertifikatas turi būti laikomas „neteisingu sertifikatu“ Muitinės
         kodekso, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punkto, prasme.

      36     Atsižvelgiant į atsakymą į antro klausimo pirmą dalį, nereikia atsakyti į šio klausimo antrą dalį.
       Dėl trečio klausimo
      37     Trečias klausimas susijęs su Muitinės kodekso, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punkto
         trečiosios pastraipos išaiškinimu.

      38     Pirmiausia prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas siekia sužinoti, kam tenka pareiga įrodyti, kad sertifikatas
         EUR.1 buvo išduotas remiantis neteisingais eksportuotojo pateiktais faktiniais duomenimis.

      39     Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad remiantis įprastomis pareigos įrodyti paskirstymo taisyklėmis, muitinė, norėdama remtis
         Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečiosios pastraipos pradžia, kad galėtų vykdyti išieškojimą išleidus prekes,
         turi, pagrįsdama savo reikalavimą, pateikti įrodymus, kad neteisingi sertifikatai buvo išduoti dėl neteisingų eksportuotojo
         pateiktų faktų.

      40     Vis dėlto iš nacionalinio teismo argumentų, pateiktų sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad šioje
         byloje muitinė neturėjo galimybės įrodyti, ar informacija, pateikta siekiant gauti sertifikatą EUR.1 buvo teisinga ar ne,
         nes eksportuotojas pas save neišsaugojo dokumentinių įrodymų, nepaisant iš Protokolo Nr. 3 28 straipsnio 1 dalies išplaukiančios
         pareigos bent trejus metus saugoti dokumentus, įrodančius atitinkamų prekių kilmę.

      41     Be to, ūkio subjektai privalo savo sutartiniuose santykiuose imtis būtinų priemonių, kad apsisaugotų nuo išieškojimo išleidus
         prekes (minėto sprendimo Pascoal & Filhos 60 punktas).

      42     Siekiant įgyvendinti patikrinimo išleidus prekes tikslą, tai yra patikrinti sertifikato EUR.1 autentiškumą ir tikslumą, šiuo
         atveju mokesčių mokėtojui tenka pareiga įrodyti, kad šie trečiosios valstybės valdžios institucijų išduoti sertifikatai buvo
         pagrįsti tiksliais faktiniais duomenimis.

      43     Bet kuriuo atveju akivaizdu, kad Europos bendrija neatsako už importuotojų tiekėjų neteisingų veiksmų žalingas pasekmes (minėto
         sprendimo Pascoal & Filhos 59 punktas).

      44     Antra, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nori sužinoti, kam tenka pareiga įrodyti, kad sertifikatą EUR.1
         išdavusi muitinė aiškiai žinojo ar turėjo žinoti, kad prekės neatitinka preferenciniam režimui suteikti reikalingų sąlygų.

      45     Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad tam, kas remiasi Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečiosios pastraipos
         pabaigoje numatyta išimtimi, tenka pareiga įrodyti, kad buvo akivaizdu, jog šį sertifikatą išdavusi valdžios institucija žinojo
         ar turėjo žinoti, kad prekės neatitinka preferenciniam režimui suteikti reikalingų sąlygų.

      46     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečią klausimą reikia atsakyti taip, kad tam, kas remiasi Muitinės kodekso, iš dalies
         pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečiąja pastraipa, tenka pareiga pateikti jo reikalavimui
         patenkinti būtinų įrodymų. Todėl iš esmės muitinė, norinti remtis šio 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečiosios pastraipos
         pradžia, kad galėtų vykdyti išieškojimą išleidus prekes, turi pateikti įrodymus, kad neteisingi sertifikatai buvo išduoti
         dėl netikslių eksportuotojo pateiktų faktinių duomenų. Tačiau kai tik dėl eksportuotojo kaltės muitinės negali pateikti būtinų
         įrodymų, kad sertifikatas EUR.1 buvo išduotas remiantis tiksliais ar netiksliais eksportuotojo pateiktais faktiniais duomenimis,
         muitų mokėtojui tenka pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas, kurį išdavė trečiosios šalies valdžios institucijos, buvo pagrįstas
         tiksliais faktiniais duomenimis.

       Dėl ketvirto klausimo
      47     Atsižvelgiant į atsakymą į pirmą klausimą, į ketvirtą klausimą atsakyti nereikia.
      Dėl išlaidų
      48     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2000 m.
            lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr.°2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punktas taikomas atsiradusiai
            skolai muitinei, kurios išieškojimas išleidus prekes buvo pradėtas iki šio reglamento įsigaliojimo.
      2.      Kai atlikus patikrinimą išleidus prekes, prekių judėjimo sertifikate EUR.1 nurodyta prekių kilmė nebegali būti patvirtinta,
            šis sertifikatas turi būti laikomas „neteisingu sertifikatu“ Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000,
            220 straipsnio 2 dalies b punkto, prasme.
      3.      Tam, kas remiasi Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečiąja
            pastraipa, tenka pareiga pateikti jo reikalavimui patenkinti būtinus įrodymus. Todėl iš esmės muitinė, norinti remtis šio
            220 straipsnio 2 dalies b punkto trečiosios pastraipos pradžia, kad galėtų vykdyti išieškojimą išleidus prekes, turi pateikti
            įrodymus, kad neteisingi sertifikatai buvo išduoti dėl netikslių eksportuotojo pateiktų faktinių duomenų. Tačiau kai tik dėl
            eksportuotojo kaltės muitinės negali pateikti būtinų įrodymų, kad prekių judėjimo sertifikatas EUR.1 buvo išduotas remiantis
            tiksliais ar netiksliais eksportuotojo pateiktais faktiniais duomenimis, muitų mokėtojui tenka pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas,
            išduotas trečiosios šalies valdžios institucijų, buvo pagrįstas tiksliais faktiniais duomenimis.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.