title: 1986 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Marguerite Johnston prieš Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Industrial Tribunal, Belfast (Northern Ireland) - Jungtinė Karalystė. # Vienodas požiūris į vyrus ir moteris. # Byla 222/84.

text:
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1986 m. gegužės 15 d.(*),,Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – Ginkluotas pagalbinis policijos darbuotojas“Byloje 222/84,pradėtoje gavus Šiaurės Airijos Belfasto Industrial Tribunal
 pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateiktą
prašymą priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje
tarpMarguerite JohnstonirChief Constable of the Royal Ulster Constabularydėl
 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207 dėl vienodo
požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo (OL L 39, p. 40) ir
dėl EEB sutarties 224 straipsnio išaiškinimo,TEISINGUMO TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas Mackenzie Stuart, kolegijų pirmininkai
T. Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann ir R. Joliet,
teisėjai O. Due, Y. Galmot, C. Kakouris ir
T. F. O’Higgins, generalinis advokatas M. Darmon,kancleris P. Heim, atsižvelgęs į pastabas, pateiktas:–        Marguerite Johnston, pateikiant pastabas raštu ir žodžiu atstovaujamos QC A. Lester ir barrister D. Smyth, padedamų solicitorsMurphy, Kerr & Co.,–        Jungtinės Karalystės, pateikiant pastabas raštu atstovaujamos Treasury Solicitor’s Department darbuotojos S. J. Hay, padedamos Senior Crown Counsel A. Campbell ir barrister R. Plender, o pateikiant pastabas žodžiu – QC F. Jacobs ir barrister R. Plender,–        Danijos Karalystės, pateikiant pastabas žodžiu atstovaujamos L. Mikaelsen,–        Europos
 Bendrijų Komisijos, pateikiant pastabas raštu ir žodžiu atstovaujamos
pagrindinio teisės patarėjo A. Toledano Laredo ir teisės
tarnybos darbuotojo J. Currall,susipažinęs su 1986 m. sausio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,priima šįSprendimą1        1984 m.
 rugpjūčio 8 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo tų pačių
metų rugsėjo 4 d., Šiaurės Airijos Belfasto Industrial Tribunal
 pagal EEB sutarties 177 straipsnį kreipėsi dėl prejudicinio
sprendimo priėmimo, pateikdamas klausimus dėl 1976 m. vasario
9 d. Tarybos direktyvos 76/207 dėl vienodo požiūrio į vyrus ir
moteris principo taikymo (OL L 39, p. 40) ir dėl EEB sutarties
224 straipsnio išaiškinimo.2        Šie klausimai buvo iškelti byloje tarp Marguerite I. Johnston ir Royal Ulster Constabulary (toliau – RUC) Chief constable. Pastarasis turi teisę priimti Šiaurės Airijos RUC Reserve pagalbinius policijos darbuotojus ir būtent į visos darbo dienos RUC Full-time Reserve tarnybą pagal trejų metų sutartis su galimybe jas pratęsti. Byla iškelta Chief constable atsisakius pratęsti M. Johnston, kaip RUC Full-time Reserve darbuotojos, darbo sutartį ir mokyti ją profesionaliai naudotis šaunamuoju ginklu. 3        Iš
 sprendimo dėl prašymo pateikti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad
1973 m. Royal Ulster Constabulary Reserve (Appointment and Conditions of Service) Regulations
 (NI) nuostatai, susiję su pagalbinių policijos darbuotojų priėmimo ir
darbo sąlygomis, nenumato jokio šiai bylai reikšmingo skirtumo tarp vyrų
 ir moterų. Be to, pagal 1976 m. Sex Discrimination (Northern Ireland) Order
 – SI 1976, Nr.1042 (NI 15), kuris nustato kovos su diskriminacija dėl
lyties ir lygybės principo įsidarbinimo, kvalifikacijos kėlimo, karjeros
 ir darbo sąlygų sferose įgyvendinimo taisykles, 10 ir
19 straipsnius diskriminacija draudžiama policijos tarnyboje ir
joje netaikomas skirtingas požiūris į vyrus ir moteris, išskyrus
reikalavimus, susijusius su ūgiu, uniforma, įranga ar lėšomis uniformai
arba įrangai. Tačiau pagal Sex Discrimination Order 53 straipsnio 1 dalį jokia iš šio įsakymo nuostatų, draudžiančių diskriminaciją,,,negali
 panaikinti teisės akto, priimto siekiant užtikrinti valstybės saugumą,
garantuoti viešąją tvarką ar visuomenės saugumą“,ir pagal šio straipsnio 2 dalį,,ministro
 arba jo vardu pasirašytas dokumentas, patvirtinantis, kad dokumente
minimas aktas buvo priimtas dėl vienos iš 1 dalyje išvardytų
priežasčių, yra nenuginčijamas įrodymas, kad šis aktas buvo priimtas
kaip tik dėl šios priežasties“.4        Jungtinėje
 Karalystėje policininkai, vykdydami savo pareigas, paprastai
nesinešioja šaunamojo ginklo, išskyrus specialias operacijas, ir šiuo
požiūriu nėra jokio skirtumo tarp vyrų ir moterų. Dėl daugybės pastarųjų
 metų pasikėsinimų Šiaurės Airijoje, kurių aukomis tapo policijos
pareigūnai, RUC Chief constable nusprendė, kad ši tvarka keistina. Jis nusprendė, kad RUC ir RUC Reserve tarnybose
 vyrai turės nešiotis šaunamąjį ginklą atlikdami savo įprastines
pareigas, o moterys ginklo neturės ir nebus mokomos juo naudotis. 5        Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, 1980 m. Chief constable
 nusprendė, kad moterų skaičius RUC tarnyboje yra paprastai pakankamas
jų vykdomoms užduotims. Kadangi į bendrąją policijos veiklą dažnai įeina
 ir užduotys, kurioms atlikti reikia šaunamojo ginklo, jis nusprendė šių
 užduočių moterims daugiau nebeskirti ir į RUC Full time Reserve
moteris priimti arba jų darbo sutartis atnaujinti tik vykdyti moterims
priskiriamas tarnybines užduotis. Priėmus šį sprendimą daugiau su jokia
moterimi, išskyrus vieną atvejį, nebuvo pasirašyta arba atnaujinta darbo
 RUC Full time Reserve sutartis.6        Pagal
 sprendimą dėl prašymo pateikti prejudicinį sprendimą M. Johnston
1974–1980 metais dirbo RUC Full time Reserve. Ji gerai vykdė
 uniformuotos policijos bendrąsias užduotis – budėjo poste, patruliavo,
vairavo motorizuotų patrulių automobilį, dalyvavo sulaikytųjų
kratose. Vykdydama šias užduotis ji nebūdavo ginkluota ir už skyriaus
ribų ją paprastai lydėdavo ginkluotas RUC Full time Reserve pareigūnas. 1980 m. Chief constable atsisakė pratęsti jos darbo sutartį, laikydamasis minėtos naujosios politikos dėl moterų darbo RUC Full time Reserve.7        M. Johnston pateikė ieškinį Industrial Tribunal
 dėl atsisakymo pratęsti jos darbo sutartį ir mokyti ją naudotis
šaunamuoju ginklu, teigdama, kad ji patyrė neteisėtą diskriminaciją,
kurią draudžia Sex Discrimination Order.8        Bylos prieš Industrial Tribunal nagrinėjimo metu Chief constable pateikė Secretary of State pažymą, kuria šis Jungtinės Karalystės vyriausybės ministras pagal minėtą Sex Discrimination Order 53 straipsnį patvirtino, kad ,,teisės aktas, kuriuo remdamasis Royal Ulster Constabulary atsisakė suteikti Marguerite I. Johnston naują visos dienos darbą Royal Ulster Constabulary Reserve tarnyboje, buvo priimtas siekiant: a) užtikrinti valstybės saugumą; ir b) garantuoti viešąją tvarką ir visuomenės saugumą“.9        M.
 Johnston rėmėsi Direktyva 76/207. Šios direktyvos tikslas pagal
1 straipsnį iš tiesų yra įgyvendinti vienodo požiūrio į vyrus ir
moteris principą dėl įsidarbinimo, įskaitant pareigų paaukštinimą,
profesinio mokymo ir darbo sąlygų. Šis principas, kaip teigiama
2 straipsnio 1 dalyje, reiškia, kad negali būti jokios
tiesioginės arba netiesioginės diskriminacijos dėl lyties, išskyrus 2 ir
 3 dalyse numatytas nukrypti leidžiančias nuostatas. Taikant šį
principą įvairiose srityse, pagal 3–5 straipsnius valstybės narės
turi panaikinti arba peržiūrėti įstatymus ir kitus teisės aktus,
prieštaraujančius vienodo požiūrio principui, jeigu rūpinimasis apsauga,
 dėl kurio jie buvo priimti, nebėra pagrįstas. Pagal 6 straipsnį
kiekvienas, manantis patyręs diskriminaciją, privalo turėti galimybę
ginti savo teises teismine tvarka.10      Siekdamas priimti sprendimą šiame ginče, Industrial Tribunal pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:,,1.      Ar
 Tarybos direktyva 76/207, pati savaime ir atsižvelgiant į bylos faktus,
 gali būti aiškinama kaip leidžianti valstybėms narėms iš direktyvos
taikymo srities pašalinti tuos diskriminacijos dėl lyties įsidarbinant
atvejus, kurie grindžiami būtinybe užtikrinti valstybės saugumą ar
garantuoti viešąją tvarką arba visuomenės saugumą?2.      Ar
 pagal šią direktyvą, pačią savaime ir atsižvelgiant į šios bylos
faktus, ginkluoto pagalbinio policijos darbuotojo darbą visą dieną arba
šiam darbui reikalingą mokymą elgtis su šaunamaisiais ginklais ir jais
naudotis galima laikyti profesinės veiklos sritimi ir, prireikus, mokymu
 užsiimti tokia veikla, kuriems darbuotojo lytis yra lemiamas veiksnys
2 straipsnio 2 dalies prasme dėl jų pobūdžio ar vykdymo
sąlygų?3.      Kokiais
 principais ir kriterijais turi vadovautis valstybės narės, spręsdamos,
ar, pirma, ginkluoto policijos pagalbinio darbuotojo ,,profesinei
veiklai“ ir, antra, ,,tokios veiklos mokymui“ lytis yra ,,lemiamas
veiksnys“ 2 straipsnio 2 dalies prasme dėl jos pobūdžio arba
vykdymo sąlygų?4.      Ar už vadovavimą policijai ir jos kontrolę atsakingo Chief constable vykdoma
 politika, pagal kurią policininkėms neleidžiama turėti šaunamojo
ginklo, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, gali būti traktuojama
kaip ,,nuostata, susijusi su moterų apsauga“ pagal 2 straipsnio
3 dalį, arba ,,kitas teisės aktas“, priimtas dėl ,,rūpinimosi
apsauga“ pagal direktyvos 3 straipsnio 2 dalies c punktą?5.      Jei
 atsakymas į ketvirtą klausimą yra teigiamas, kokiais principais ir
 kriterijais turėtų vadovautis valstybės narės, spręsdamos, ar
,,rūpinimasis apsauga“ yra ,,pagrįstas“ pagal 3 straipsnio
2 dalies c punktą?6.      Ar,
 atsižvelgiant į bylos aplinkybes, ieškovė gali remtis minėtuose
direktyvos straipsniuose išdėstytu vienodo požiūrio principu valstybių
narių nacionaliniuose teismuose? 7.      Jei atsakymas į šeštą klausimą yra teigiamas:a)      Ar
 galima manyti, kad pats EEB sutarties 224 straipsnis leidžia
valstybėms narėms, įvykus rimtiems viešąją tvarką trikdantiems vidaus
neramumams, nevykdyti įprastinėmis aplinkybėmis pagal direktyvą joms
tenkančių pareigų (arba pareigų, kurias pagal savo kompetenciją turėtų
vykdyti darbdaviai)?b)      Jei
 taip, tai ar gali privatus asmuo, siekdamas neleisti valstybei narei
pasinaudoti EEB sutarties 224 straipsniu, remtis ta aplinkybe, kad
ši valstybė narė nesikonsultavo su kitomis valstybėmis narėmis?“11      Norint
 į šiuos klausimus pateikti atsakymus, kurie padėtų išspręsti pagrindinį
 ginčą, reikia plačiau aptarti situaciją, dėl kurios Industrial Tribunal turi priimti sprendimą. Pagal sprendimą dėl prašymo pateikti prejudicinį sprendimą Chief constable pripažino Industrial Tribunal, kad iš visų Sex Discrimination Order straipsnių jo poziciją pateisina tik 53 straipsnis. M. Johnston savo ruožtu pripažino, kad Secretary of State
 išduotas dokumentas panaikintų bet kokią jos teisę pareikšti ieškinį,
jei būtų laikomasi tik nacionalinės teisės aktų, ir kad norėdama
panaikinti Sex Discrimination Order 53 straipsnio veikimą ji rėmėsi direktyvos nuostatomis.12      Taigi Industrial Tribunal
 pateiktais klausimais pirmiausia siekiama išsiaiškinti, ar Bendrijos
teisei ir Direktyvai 76/207 neprieštarauja tai, kad pagal tokią
taisyklę, kokia yra Sex Discrimination Order 53 straipsnio
2 dalies nuostata, nacionalinis teismas negali iki galo vykdyti
teisminės kontrolės (dalis šeštojo klausimo). Be to, Industrial Tribunal
 pateikė šiuos klausimus norėdamas nuspręsti, ar ir kokiomis sąlygomis
direktyvos nuostatos leidžia byloje aprašytoje situacijoje taikyti
skirtingą požiūrį į vyrus ir moteris policijos veikloje dėl visuomenės
saugumo sumetimų, apibrėžtų Sex Discrimination Order
53 straipsnio 1 dalyje (nuo pirmojo iki penktojo klausimo).
Pateikti klausimai turėtų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam
 teismui padėti išsiaiškinti, ar prireikus galima remtis direktyvos
nuostatomis oponuojant priešingai nacionalinės teisės nuostatai (kita
šeštojo klausimo dalis). Atsižvelgiant į atsakymus į šiuos
klausimus, galiausiai reikia pateikti klausimą, ar valstybė narė gali
tokioje byloje  remtis EEB sutarties 224 straipsniu, norėdama
išvengti pagal direktyvą jai tenkančių įsipareigojimų (septintasis
klausimas). Dėl teisės į veiksmingą teisminę gynybą13      Visų
 pirma reikia išnagrinėti tą šeštojo klausimo dalį, kuria siekiama
sužinoti, ar pagal Bendrijų teisę, tiksliau – pagal Direktyvą 76/207,
valstybės narės privalo per savo teismus užtikrinti veiksmingą
direktyvos ir nacionalinių jos įgyvendinimo priemonių vykdymo kontrolę.14      Anot M. Johnston, Sex Discrimination Order
 53 straipsnio 2 dalis prieštarauja direktyvos
6 straipsniui, nes neleidžia bet kokios kompetentingo nacionalinio
teismo teisminės kontrolės.15      Jungtinės
 Karalystės vyriausybė pažymi, kad direktyvos 6 straipsnis
neįpareigoja valstybių narių pateikti teisminei kontrolei visų dėl
direktyvos taikymo galinčių iškilti klausimų, net jeigu jie susiję su
valstybės saugumu ar visuomenės saugumu. Taisyklės dėl įrodymų,
pavyzdžiui, Sex Discrimination Order 53 straipsnio
2 dalis, yra dažnos nacionalinėje teisminio proceso teisėje. Jų
egzistavimas aiškinamas tuo, kad valstybės saugumo ar visuomenės saugumo
 klausimus tinkamai spręsti gali tik kompetentinga politinė institucija,
 tai yra ministras, išduodantis jau minėtą dokumentą. 16      Komisijos nuomone, ministro dokumentui pripažinus Sex Discriminatios Order
 53 straipsnio 2 dalies numatytą galią, būtų paneigta bet
kokia teisminė kontrolė, o tai prieštarautų vienam iš pagrindinių
Bendrijos teisės principų bei direktyvos 6 straipsniui.17      Šiuo
 klausimu reikia priminti, kad pagal direktyvos 6 straipsnį
valstybės narės įsipareigoja nacionalinėje teisės sistemoje imtis būtinų
 priemonių, kad kiekvienas, manantis, kad jo teisės buvo pažeistos,
galėtų ,,pateikti reikalavimus teismine tvarka“. Taigi pagal
šį straipsnį valstybės narės privalo imtis pakankamai veiksmingų
priemonių direktyvos tikslui pasiekti ir užtikrinti, kad taip
suteiktomis teisėmis suinteresuotieji asmenys galėtų veiksmingai remtis
nacionaliniuose teismuose.18      Šiuo straipsniu
 numatyta teisminė kontrolė išreiškia vieną iš bendrųjų teisės principų,
 kuriuo grindžiamos bendros valstybių narių konstitucinės tradicijos. Šį
 principą taip pat įtvirtino 1950 m. lapkričio 4 d. Europos
žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos 6 ir
13 straipsniai. Kaip skelbiama 1977 m. balandžio 5 d.
bendroje Asamblėjos, Tarybos ir Komisijos deklaracijoje (OL C 103,
p. 1) ir Teisingumo Teismo praktikoje, Bendrijos teisėje būtina
laikytis principų, kuriais grindžiama ši konvencija. 19      Pagal
 direktyvos 6 straipsnį, aiškinamą remiantis nurodytu bendruoju
principu, kiekvienas asmuo turi teisę pateikti reikalavimus
kompetentingam teismui dėl veiksmų, kurie, jo manymu, pažeidžia
Direktyvoje 76/207 nustatytą vienodo požiūrio į vyrus ir moteris
principą. Valstybės narės privalo užtikrinti veiksmingą teisminę
Bendrijos teisės ir nacionalinės teisės aktų nuostatų dėl direktyvoje
numatytų teisių įgyvendinimo kontrolę. 20      Tokia nuostata, kokia yra Sex Discrimination Order
 53 straipsnio 2 dalis, nagrinėjamos bylos dokumentui suteikia
 nenuginčijamo įrodymo galią, kad yra patenkintos nuo  vienodo požiūrio
principo nukrypti leidžiančios nuostatos sąlygos,  ir leidžia
kompetentingai valdžios institucijai atimti iš privataus asmens galimybę
 teismine tvarka ginti savo teises, kurias jam suteikia direktyva. Todėl
 tokia nuostata prieštarauja direktyvos 6 straipsnyje įteisintam
veiksmingos teisminės kontrolės principui. 21      Taigi į šią šeštojo klausimo, kurį pateikė Industrial Tribunal, dalį
 reikia atsakyti taip: veiksmingos teisminės kontrolės principas,
įtvirtintas 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207
6 straipsnyje, draudžia, kad nenuginčijamo įrodymo galia,
išvengiant bet kokios teisminės kontrolės, būtų suteikta nacionalinės
valdžios dokumentui, teigiančiam, kad visuomenės saugumo sumetimais yra
patenkintos nuo vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nukrypti
leidžiančios nuostatos sąlygos. Dėl Direktyvos 76/207 taikymo priemonėms, kuriomis siekiama užtikrinti visuomenės saugumą 22      Dabar reikia išnagrinėti pirmąjį klausimą, kuriuo Industrial Tribunal
 siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 76/207 taikoma priemonėms, kurių
imamasi valstybės saugumo užtikrinimo ar viešosios tvarkos, ypač
visuomenės saugumo, užtikrinimo sumetimais, atsižvelgiant į tai, kad
direktyvoje nėra aiškios nuorodos dėl šių priemonių. 23      M.
 Johnston teigimu, tam nėra jokios bendros nukrypti leidžiančios
nuostatos, susijusios su pagrindinio lygybės principo taikymu,
nesusietos su konkrečia profesine veikla bei jos pobūdžiu ir vykdymo
sąlygomis. Tokia nukrypti leidžianti nuostata vien dėl motyvo, kad
diskriminacija padės užtikrinti visuomenės saugumą, suteiktų valstybėms
narėms galimybę vienašališkai nevykdyti pagal direktyvą joms tenkančių
įsipareigojimų.24      Jungtinės
 Karalystės vyriausybė mano, kad EEB sutarties 36, 48, 56, 66, 223 ir
224 straipsnių sąlygos dėl apsaugos įrodo, kad Sutartis, o dėl šios
 priežasties ir antrinės teisės aktai, netaikomi toms sritims, apie
kurias klausia nacionalinis teismas, ir neapriboja valstybių narių
teisės imtis priemonių, kurias jos laiko būtinomis arba naudingomis
įgyvendinant šiuos tikslus. Taigi priemonės, dėl kurių teiraujamasi
pirmajame klausime, nepriskirtos direktyvos taikymo sričiai. 25      Komisija
 siūlo aiškinti direktyvą pagal EEB sutarties 224 straipsnį taip,
kad visuomenės saugumo sumetimai konkrečiomis šiame straipsnyje
numatytomis sąlygomis ir taikant teisminę kontrolę galėtų pateisinti
nukrypti leidžiančias nuostatas, susijusias su vienodo požiūrio principo
 taikymu, net jeigu griežtos direktyvos 2 straipsnio 2 ir
3 dalių sąlygos nėra patenkintos. 26      Šiuo
 klausimu reikia konstatuoti, kad Sutartyje nėra numatyta nukrypti
leidžiančių nuostatų, kurias galima būtų taikyti tais atvejais, kai kyla
 pavojus visuomenės saugumui, išskyrus 36, 48, 56, 223 ir
224 straipsnius, kuriuose nurodomos griežtai apibrėžtos sąlygos.
Dėl to, kad šie straipsniai griežtai apibrėžti, jų negalima plečiamai
aiškinti ir iš jų neįmanoma išvesti bendros visai Sutarčiai būdingos
išlygos, taikytinos visoms priemonėms, kurių imamasi visuomenės saugumo
sumetimais. Pripažįstant bendros išlygos galimybę bet kokios Sutarties
nuostatos atžvilgiu, išskyrus konkrečias Sutarties nuostatų sąlygas,
kiltų pavojus privalomam ir vienodam Bendrijos teisės taikymui. 27      Iš
 to išplaukia, kad nėra jokios bendros vienodo požiūrio į vyrus ir
moteris principo įgyvendinimo išlygos, taikytinos visuomenės saugumo
sumetimais priimtoms priemonėms, išskyrus galimą Sutarties
224 straipsnio taikymą, kuris susijęs su tikrai išskirtine
situacija ir dėl kurio pateiktas septintasis klausimas. Todėl faktus,
dėl kurių kompetentinga valdžios institucija pradėjo remtis
reikalavimais garantuoti visuomenės saugumą, prireikus reikia vertinti
atsižvelgiant į konkrečių direktyvos nuostatų taikymą. 28      Todėl
 į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: diskriminaciją dėl lyties,
taikomą visuomenės saugumo sumetimais, reikia vertinti atsižvelgiant į
Direktyvoje 76/207 numatytas nuo vienodo požiūrio į vyrus ir moteris
principo nukrypti leidžiančias nuostatas. Nukrypti leidžiančios nuostatos, taikomos dėl profesinės veiklos vykdymo sąlygų 29      Antruoju ir trečiuoju klausimais Industrial Tribunal
 prašo paaiškinti direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje numatytą
nuo vienodo požiūrio principo nukrypti leidžiančią nuostatą, siekdamas
nuspręsti, ar toks nevienodas požiūris, dėl kurio ginčijamasi byloje,
patenka į šios nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritį. Dėl to jis
 nori sužinoti, kokiais principais ir kriterijais reikia vadovautis
sprendžiant, ar byloje minimai veiklai ,,lytis yra lemiamas veiksnys dėl
 jos pobūdžio ir vykdymo sąlygų“. 30      M.
 Johnston mano, kad į šį klausimą taip bendrai atsakyti neįmanoma. Savo
funkcijas policijoje ji visuomet vykdė patenkinamai. Moterys tikrai
sugebėtų išmokti naudotis šaunamaisiais ginklais. Atsižvelgdamas į
konkrečias užduotis, kurias jai tektų atlikti, Industrial Tribunal
 turėtų nuspręsti, ar įmanoma pagal direktyvos 2 straipsnio
2 dalį taikyti nukrypti leidžiančią nustatą. Pagal
šį straipsnį negalima jai bendrai uždrausti dirbti bet kokį darbą
RUC Full time Reserve.31      Jungtinės
 Karalystės vyriausybės nuomone, valstybės narės turi diskreciją
spręsti, ar dėl valstybės ir visuomenės saugumo bei viešosios tvarkos
policijos darbo sąlygos neleidžia, kad šią veiklą vykdytų šaunamuoju
ginklu ginkluota moteris. Valstybės narės galėtų atsižvelgti į šiuos
kriterijus: fizinės jėgos skirtumai, galima visuomenės reakcija į
ginkluotas moteris ir galima išpuolių prieš jas rizika. Kadangi Chief constable sprendimas buvo priimtas remiantis šiais kriterijais, jam taikoma direktyvos 2 straipsnio 2 dalis. 32      Komisija
 mano, kad dėl tarnybos sąlygų, bet ne dėl jos pobūdžio, ginkluoto
policininko darbas gali būti laikomas tokia veikla, kurioje lytis yra
lemiamas veiksnys. Nukrypti leidžianti nuostata vis dėlto turėtų būti
pateisinama konkrečioms užduotims, o ne visai tarnybai bendrai. Ypač
turi būti laikomasi proporcingumo principo. Į tai atsižvelgdamas
nacionalinis teismas turėtų vertinti ginčijamą diskriminacijos atvejį.  33      Šiuo
 klausimu visų pirma reikia konstatuoti, kad tiek, kiek kompetentingos
Šiaurės Airijos policijos institucijos visuomenės saugumo sumetimais
nusprendė nebesilaikyti kitose Jungtinės Karalystės vietose taikomos
praktikos dėl įprastines funkcijas atliekančios neginkluotos policijos,
šis sprendimas savaime neatskiria vyrų ir moterų, todėl vienodo požiūrio
 principas jam netaikytinas. Šias priemones reikia vertinti pagal
direktyvos nuostatas tik todėl, kad Chief constable nusprendė,
jog moterims nebus išduodamas šaunamasis ginklas ir jos nebus mokomos
juo naudotis, jog nuo šiol įprastos policijos užduotys bus skiriamos
ginkluotiems vyrams ir jog RUC Full time Reserve sutartys su moterimis, kurios, kaip ir M. Johnston, anksčiau vykdė bendrąsias policijos užduotis, nebus atnaujinamos. 34      Kaip teigiama sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Sex Discrimination Order
 pagal aiškią nuorodą taikomas tarnybai policijoje, ir vyrai bei moterys
 neatskiriami taikomose specialiose nuostatose,  todėl norint pagrįsti
byloje nagrinėjamą diskriminaciją negalima remtis policijos veiklos
pobūdžiu. Tačiau reikia nustatyti, ar dėl specifinių sprendime dėl
prašymo priimti prejudicinį sprendimą aprašytos veiklos vykdymo sąlygų
lytis gali būti laikoma lemiamuoju veiksniu. 35      Kaip išplaukia iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Chief constable ėmėsi tokios politikos dėl moterų darbo RUC Full time ReserveChief constable todėl,
 kad, jo manymu, ginkluotoms moterims kiltų pavojus dažniau tapti
išpuolių aukomis, o jų ginklai galėtų patekti į užpuolikų rankas; kad
visuomenė neigiamai vertintų ginkluotas moteris, nes tai per daug
prieštarauja neginkluotos policijos idealui; ir kad ginkluotos moterys
būtų mažiau naudingos socialinėje policijos veiklos srityje –
santykiuose su šeimomis ir su vaikais, – kurioje jų darbas būtų ypač
reikalingas. Savo politiką Chief constable aiškino nurodydamas
ypatingas sąlygas, kuriomis Šiaurės Airijoje veikia policija,
atsižvelgdama į būtinybę garantuoti visuomenės saugumą iškilus rimtiems
vidaus neramumams. 36      Siekiant
 išsiaiškinti, ar tokios priežastys yra pateisinamos pagal direktyvos
2 straipsnio 2 dalį, pirmiausia reikia pastebėti, kad šią
nuostatą, kaip direktyvoje įvirtintos asmeninės teisės išimtį, reikia
aiškinti siaurinamai. Tačiau reikia pripažinti, kad ginkluotų
policininkų profesinės veiklos sąlygas nulemia aplinka, kurioje ši
veikla vykdoma. Dėl to negalima atmesti galimybės, kad iškilus rimtiems
vidaus neramumams ginklų išdavimas moterims policininkėms galėtų sukelti
 papildomą išpuolių prieš jas pavojų, todėl prieštarautų visuomenės
saugumo reikalavimams. 37      Tokiomis
 aplinkybėmis kai kurių policijos užduočių vykdymo sąlygos gali būti
tokios, kad lytis joms tampa lemiamuoju veiksniu. Todėl valstybė narė
turi teisę šias užduotis bei tokios veiklos mokymą skirti tik vyrams.
Tokiu atveju valstybės narės pagal direktyvos 9 straipsnio
2 dalį privalo periodiškai analizuoti atitinkamą veiklą ir
vertinti, ar, atsižvelgiant į socialinius pokyčius, leidžianti nukrypti
nuo bendros direktyvos tvarkos nuostata vis dar turi būti taikoma. 38      Be
 to, būtina priminti, kad nustatant nuo bet kurios asmeninės teisės,
pavyzdžiui, direktyvoje įteisinto vienodo požiūrio į vyrus ir moteris,
nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritį, reikia laikytis
proporcingumo principo, kuris yra vienas iš bendrųjų teisės principų,
sudarančių Bendrijos teisės pagrindą. Pagal šį principą išimtys negali
peržengti tinkamų ir būtinų nustatytam tikslui pasiekti ribų ir vienodo
požiūrio principas kuo labiau turi būti suderintas su visuomenės saugumo
 reikalavimais, kurie aptariamos veiklos vykdymo sąlygoms yra
svarbiausi. 39      Atsižvelgiant
 į kompetencijų paskirstymą pagal EEB sutarties 177 straipsnį
nacionalinis teismas turi nuspręsti, ar motyvai, kuriais vadovavosi Chief constable,
 iš tikrųjų yra pagrįsti ir pateisina konkrečią priemonę, kurios buvo
imtasi M. Johnston atžvilgiu. Jis taip pat turi prižiūrėti, kaip
laikomasi proporcingumo principo, ir patikrinti, ar atsisakymo pratęsti
darbo sutartį su M. Johnston negalėjo būti išvengta nutarus moterims
skirti tas užduotis, kurias, nesukeliant pavojaus keliamiems tikslams,
galima atlikti be ginklo. 40      Todėl į antrąjį ir trečiąjį klausimus, kuriuos uždavė Industrial Tribunal,
 reikia atsakyti taip: Direktyvos 76/207 2 straipsnio 2 dalį
reikia aiškinti taip, kad spręsdama, ar dėl policijos darbo sąlygų šiai
veiklai lytis yra lemiamasis veiksnys, valstybė narė gali atsižvelgti į
visuomenės saugumo reikalavimus, dažnų teroristinių išpuolių situacijoje
 įprastines policijos užduotis leisdama vykdyti tik vyrams, ginkluotiems
 šaunamaisiais ginklais. Dėl leidžiančių nukrypti nuostatų, susijusių su moterų apsauga41      Ketvirtuoju ir penktuoju klausimais Industrial Tribunal,
 norėdamas nuspręsti, ar ginčijamas požiūrio skirtumas patenka į nuo
vienodo požiūrio principo nukrypti leidžiančių nuostatų taikymo sritį,
prašo Teisingumo Teismo išaiškinti ,,moterų apsaugos“ sąvoką direktyvos
2 straipsnio 3 dalies prasme ir ,,rūpinimosi apsauga“ sąvoką
3 straipsnio 2 dalies c punkto prasme, kuriais remiasi kai
kurie nacionalinės teisės aktai.42      M.
 Johnston nuomone, šias nuostatas reikia aiškinti siaurinamai ir
jomis siekiama tik garantuoti ypatingą elgesį su moterimis jų sveikatos
ir saugumo sumetimais nėštumo ar motinystės metu. Tai netinka kalbant
apie visišką draudimą moterims dirbti ginkluotoje policijos tarnyboje. 43      Jungtinės Karalystės vyriausybė pabrėžia, kad RUC Full time Reserve
 politika moterų atžvilgiu siekiama apsaugoti jas nuo teroristų išpuolių
 pavojaus. Rimtų neramumų laikotarpiu tokį tikslą galima pagrįsti moterų
 apsaugos sąvoka. Komisija taip pat laikosi nuomonės, kad tokia ypatinga
 padėtis, kokia yra susidariusi Šiaurės Airijoje, ir jos keliami pavojai
 šaunamuoju ginklu ginkluotoms policininkėms gali būti vertinami moters
saugumo požiūriu. 44      Šiuo
 klausimu reikia pastebėti, kad direktyvos 2 straipsnio
2 dalis, kaip ir 3 dalis, kurioje nustatoma 3 straipsnio
2 dalies c punkto taikymo sritis, aiškintinas siaurinamai.
Atsižvelgiant į tai, kad aiškiai įvardijami nėštumas ir motinystė,
aišku, kad direktyva visų pirma siekia užtikrinti biologinės moters
būklės saugumą ir, antra, užtikrinti ypatingą motinos ir vaiko ryšį.
Taigi pagal šį direktyvos straipsnį negalima nušalinti moterų nuo
darbo todėl, jog viešoji nuomonė norėtų, kad jos būtų labiau negu vyrai
apsaugotos nuo vyrams ir moterims vienodai gresiančių pavojų, kurie
nepriklauso nuo tokių specifinių moterų apsaugos poreikių, kokie yra
aiškiai išvardyti.45      Neatrodo,
 kad pavojai ir rizika, su kuriais vykdydamos savo pareigas susiduria
moterys policininkės Šiaurės Airijoje, skiriasi nuo tų pavojų, su
kuriais susiduria tas pačias funkcijas vykdantys vyrai. Visiškas moterų
nušalinimas nuo tokios profesinės veiklos visuomenės saugumo sumetimais
dėl bendros, o ne specifiškai moterims kylančios rizikos nėra laikomas
nevienodu požiūriu, kurį direktyvos 2 straipsnio 3 dalis
leidžia moterų apsaugos sumetimais.46      Todėl į ketvirtąjį ir penktąjį Industrial Tribunal
 pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: nevienodas požiūris į vyrus
ir moteris, kurį Direktyvos 27/207 2 straipsnio 3 dalies
nuostatos leidžia moterų apsaugos sumetimais, neapima tokios rizikos ir
pavojų, kurie kyla bet kuriam savo pareigas aprašytoje situacijoje
vykdančiam ginkluotam policininkui ir kurie nėra specifiškai susiję su
moterimis. Dėl Direktyvos 76/207 taikymo47      Šeštuoju klausimu Industrial Tribunal
 taip pat nori išsiaiškinti, ar privatus asmuo nacionaliniame teisme
nagrinėjamoje byloje gali remtis direktyvos nuostatomis. Atsižvelgiant į
 pirmiau išdėstytus motyvus, šis klausimas labiausiai susijęs su
direktyvos 2 ir 6 straipsniais.48      M.
 Johnston mano, kad direktyvos 2 straipsnio 1 dalis yra
besąlyginė ir pakankamai aiški bei tiksli, kad veiktų tiesiogiai. Ja
galima būtų remtis skunde prieš Chief constable, kaip valdžios institucijos atstovą. Bet kuriuo atveju direktyva tiesiogiai veikia horizontaliai net ir privačius asmenis.49      Jungtinės
 Karalystės vyriausybės nuomone, direktyvos 2 straipsnio
1 dalis yra sąlyginė, nes jai gali būti taikomos nukrypti
leidžiančios nuostatos, kurias vertinti valstybės narės gali savo
nuožiūra. Chief constable konstituciškai nepriklauso nuo
valstybės ir šioje byloje jis gali būti laikomas tik darbdaviu; šiuo
atveju direktyva neveikia tiesiogiai.50      Komisija
 mano, kad byla gali būti išspręsta pagal nacionalinę teisę ir nėra
reikalo spręsti dėl tiesioginio direktyvos 2 ir 3 straipsnių
veikimo. 51      Šiuo
 klausimu pirmiausia reikia pastebėti, kad visais atvejais, kai
direktyva būna tinkamai vykdoma, jos poveikis privačius asmenis pasiekia
 per valstybės narės priimtas direktyvos įgyvendinimo priemones.
Klausimas, ar 2 straipsnio 1 dalimi galima remtis
nacionaliniame teisme, yra  nepagrįstas, jei pripažįstama, kad
nacionalinė teisė šią nuostatą įgyvendino. 52      Nuo
 vienodo požiūrio principo leidžianti nukrypti nuostata, kurią, kaip jau
 pirmiau buvo minėta, numato 2 straipsnio 2 dalis, valstybėms
narėms tiesiog yra viena iš galimybių. Kompetentingas nacionalinis
teismas turi nuspręsti, ar nacionalinės teisės aktuose buvo pasinaudota
šia galimybe, ir koks jos turinys. Klausimą, ar privatus asmuo gali
remtis direktyvos nuostatomis, kad nebūtų taikoma nacionalinės teisės
aktuose numatyta nukrypti leidžianti nuostata, galima kelti tik tuomet,
kai tokia nuostata peržengia išimčių, numatytų direktyvos
2 straipsnio 2 dalyje, taikymo ribas.53      Atsižvelgiant
 į šį kontekstą, pirmiausia reikia pabrėžti, kaip Teisingumo Teismas jau
 minėjo 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimuose (von Colson ir Kamann, 14/83, Rink. p. 1891; Harz,
 79/83, Rink. p. 1921), kad valstybėms narėms numatytos pareigos
pasiekti direktyvoje nubrėžtą tikslą ir pagal Sutarties 5 straipsnį
numatytos pareigos imtis visų bendrų ar specialių priemonių  įvykdymą
užtikrinti privalo visos valstybių narių valdžios institucijos,
įskaitant ir teismus savo kompetencijos ribose. Iš to išplaukia, kad
taikydamas nacionalinę teisę, ypač nacionalinio įstatymo, specialiai
priimto Direktyvai 76/207 įgyvendinti, nuostatas, nacionalinis teismas
privalo aiškinti savo nacionalinės teisės nuostatas atsižvelgdamas į
direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas EEB sutarties
189 straipsnio 3 dalyje numatytas rezultatas. Taigi, kad
direktyva būtų visiškai veiksminga, Industrial Tribunal turi aiškinti Sex Discrimination Order nuostatas, ir ypač jo 53 straipsnio 1 dalį, remdamasis direktyvos nuostatomis, kaip jos buvo pirmiau paaiškintos.54      Tuo
 atveju, jei atsižvelgiant į tai, kas pirmiau buvo išdėstyta, vis dar
būtų aktualus klausimas, ar privatus asmuo gali remtis direktyva, kad
nebūtų taikoma nacionalinės teisės aktuose numatyta nukrypti leidžianti
nuostata, reikėtų prisiminti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką
(ypač 1982 m. sausio 19 d. Sprendimą Becker, 8/81, Rink. p. 53). Teisingumo Teismas nesename 1986 m. vasario 26 d. Sprendime (Marshall,
 152/84, Rink. 1986, p. 723) nurodė, kad kai kurios Direktyvos
76/207 nuostatos turinio požiūriu yra besąlyginės ir pakankamai
tikslios, ir kad privatūs asmenys gali pagrįstai jomis remtis prieš
valstybę narę, kai ši jas neteisingai perkelia į nacionalinę teisę. 55      Taip
 konstatuota minėtame 1986 m. vasario 26 d. Sprendime dėl
direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje numatyto vienodo požiūrio
principo taikymo atleidimo iš darbo sąlygų pagal 5 straipsnio
1 dalį atveju. Tas pats tinka ir taikant 2 straipsnio
1 dalies principą įsidarbinimo, profesinio mokymo, kvalifikacijos
kėlimo srityse, numatytose 3 straipsnio 1 dalyje ir
4 straipsnyje, su kuriomis ir susijusi ši byla.56      Tame
 pačiame minėtame 1986 m. vasario 26 d. Sprendime Teisingumo
Teismas nusprendė, kad privatūs asmenys gali remtis direktyva prieš
valstybės instituciją, nesvarbu, ar ji laikoma darbdaviu, ar valdžios
institucija. Dėl  valdžios institucijos atstovo Chief constable
reikėtų pastebėti, kad pagal sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį
sprendimą jis yra už vadovavimą policijos tarnyboms atsakingas
pareigūnas. Tokia valstybės institucija, valstybės įgaliota rūpintis
viešąja tvarka ir visuomenės saugumu, kad ir kokie būtų jos santykiai su
 kitomis valstybės institucijomis, veikia ne kaip privatus asmuo. Ji
negali pasinaudoti tuo, kad valstybė, kuriai ji priklauso, nesilaiko
Bendrijos teisės.57      Taigi
 į šeštąjį klausimą reikia atsakyti taip: prieš darbdavio teisėmis
veikiančią valstybės instituciją, įgaliotą rūpintis viešąja tvarka ir
visuomenės saugumu, privatūs asmenys gali remtis vienodo požiūrio į
vyrus ir moteris principu, pagal Direktyvos 76/207 2 straipsnio
1 dalį taikomu įsidarbinimo, profesinio mokymo, kvalifikacijos
kėlimo sritims, numatytoms 3 straipsnio 1 dalyje ir
4 straipsnyje, kad būtų netaikoma nacionalinėje teisėje numatyta
nuo šio principo nukrypti leidžianti nuostata tiek, kiek ji peržengia
pagal 2 straipsnio 2 dalį leidžiamų išimčių ribas. 58      Dėl
 direktyvos 6 straipsnio, kuris, kaip jau minėta, yra taikytinas ir
 šioje byloje, Teisingumo Teismas 1984 m. balandžio 10 d.
Sprendimuose jau nurodė, kad šiame straipsnyje, kiek tai susiję su
sankcijomis dėl galimos diskriminacijos, nėra besąlyginio ir pakankamai
tikslaus įpareigojimo, kuriuo galėtų remtis privatus asmuo. Tačiau
kadangi iš šio straipsnio, aiškinamo pagal bendrą principą, kurį
jis išreiškia, išplaukia, kad kiekvienam asmeniui, manančiam, kad jo
teisės buvo pažeistos dėl vienodo požiūrio netaikymo, turi būti
sudarytos sąlygos veiksmingai pateikti reikalavimus teismine tvarka,
ši nuostata yra pakankamai tiksli ir besąlyginė, kad ja būtų galima
 remtis prieš valstybę narę, kuri neužtikrino visiško šios nuostatos
įgyvendinimo nacionalinėje teisėje.59      Todėl
 atsakydamas į šią šeštojo klausimo dalį Teisingumo Teismas
konstatuoja, jog 6 straipsnio nuostata, teigiančia, jog kiekvienas
asmuo, manantis, kad jo teisės buvo pažeistos dėl vienodo požiūrio
netaikymo, turi teisę veiksmingai pateikti reikalavimus teismine tvarka,
 privatūs asmenys gali remtis prieš valstybę narę, kuri neužtikrino
visiško šios nuostatos įgyvendinimo nacionalinėje teisėje. Dėl EEB sutarties 224 straipsnio60      Dėl
 septintojo klausimo apie 224 straipsnio aiškinimą iš to, kas buvo
išdėstyta, išplaukia, kad Direktyvos 76/207 2 straipsnio
2 dalis suteikia teisę valstybei narei atsižvelgti į visuomenės
saugumo poreikius tokioje situacijoje, kuri aprašyta šioje byloje. Dėl
reikalavimo užtikrinti direktyvos normų taikymo teisminę kontrolę nė
viena bylos aplinkybė ir nė viena Teisingumo Teismui pateikta pastaba
neleidžia manyti, kad dėl rimtų vidaus neramumų Šiaurės Airijoje
teisminė kontrolė taptų neįmanoma ar kad dėl tokios nacionalinių teismų
kontrolės visuomenės saugumą užtikrinančios priemonės taptų
neveiksmingos. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, klausimas dėl to, ar
valstybė narė gali pasinaudoti EEB sutarties 224 straipsniu
siekdama nevykdyti pagal Bendrijų teisę, būtent pagal direktyvą, jai
tenkančių pareigų, šiuo atveju nekyla.61      Atsižvelgiant į atsakymus į kitus klausimus, septintasis klausimas netenka prasmės. Dėl Teisingumo Teismo išlaidų62      Jungtinės
 Karalystės ir Danijos vyriausybių bei Europos Bendrijų Komisijos,
kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra
atlygintinos. Šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų
nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, todėl išlaidų klausimą turi
spręsti nacionalinis teismas. Dėl šių motyvųTEISINGUMO TEISMAS,atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1984 m. rugpjūčio 8 d. Sprendimu pateikė Šiaurės Airijos Industrial Tribunal, nusprendžia:1.      Veiksmingos
 teisminės kontrolės principas, įtvirtintas 1976 m. vasario
9 d. Tarybos direktyvos 76/207 6 straipsnyje, draudžia, kad
neginčijamo įrodymo galia, išvengiant bet kokios teisminės kontrolės,
būtų suteikta nacionalinės valdžios dokumentui, teigiančiam, kad yra
patenkintos visuomenės saugumo sumetimais nuo vienodo požiūrio į vyrus
ir moteris principo nukrypti leidžiančios nuostatos sąlygos. 6
straipsnio nuostata, teigiančia, jog kiekvienas asmuo, manantis, kad jo
teisės buvo pažeistos dėl vienodo požiūrio netaikymo, turi teisę
veiksmingai pateikti reikalavimus teismine tvarka, privatūs asmenys gali
 remtis prieš valstybę narę, kuri neužtikrino visiško šios nuostatos
įgyvendinimo nacionalinėje teisėje.2.      Diskriminaciją
 dėl lyties, taikomą visuomenės saugumo sumetimais, reikia vertinti
atsižvelgiant į Direktyvoje 76/207 numatytas nuo vienodo požiūrio į
vyrus ir moteris principo nukrypti leidžiančias nuostatas. 3.      Direktyvos
 76/207 2 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad
spręsdama, ar dėl policijos darbo sąlygų šiai veiklos sričiai lytis yra
lemiamasis veiksnys, valstybė narė gali atsižvelgti į visuomenės saugumo
 reikalavimus, dažnų teroristinių išpuolių situacijoje įprastines
policijos užduotis leisdama vykdyti tik vyrams, ginkluotiems
šaunamaisiais ginklais. 4.      Nevienodas
 požiūris į vyrus ir moteris, kurį Direktyvos 76/207 2 straipsnio
3 dalies nuostatos leidžia moterų apsaugos sumetimais, neapima
tokios rizikos ir pavojų, kurie kyla bet kuriam savo pareigas aprašytoje
 situacijoje vykdančiam ginkluotam policininkui ir kurie nėra
specifiškai susiję su moterimis. 5.      Prieš
 darbdavio teisėmis veikiančią valstybės instituciją, įgaliotą rūpintis
viešąja tvarka ir visuomenės saugumu, privatūs asmenys gali remtis
vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principu, pagal Direktyvos 76/207
2 straipsnio 1 dalį taikomu įsidarbinimo, profesinio mokymo,
kvalifikacijos kėlimo sritims, numatytoms 3 straipsnio
1 dalyje ir 4 straipsnyje, kad būtų netaikoma nacionalinėje
teisėje numatyta nuo šio principo nukrypti leidžianti nuostata tiek,
kiek ji peržengia pagal 2 straipsnio 2 dalį leidžiamų išimčių
ribas.Mackenzie  StuartKoopmans  Everling Bahlmann  Joliet  Due Galmot  Kakouris  O'Higgins Paskelbta 1986 m. gegužės 15 d. viešajame posėdyje Liuksemburge.Kancleris         Pirmininkas P. Heim         A. J. Mackenzie Stuart * Proceso kalba: anglų.


title: 2014 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Susanne Sokoll-Seebacher.#Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Įsisteigimo laisvė – Visuomenės sveikata – SESV 49 straipsnis – Vaistinės – Tinkamas gyventojų aprūpinimas vaistais – Licencija vykdyti veiklą – Vaistinių teritorinis pasiskirstymas – Iš esmės demografiniu kriterijumi pagrįstų apribojimų nustatymas – Minimalus atstumas tarp vaistinių.#Byla C-367/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. vasario 13 d. (
            *1
         )
      „Įsisteigimo laisvė — Visuomenės sveikata — SESV 49 straipsnis — Vaistinės — Tinkamas gyventojų aprūpinimas vaistais — Licencija vykdyti veiklą — Vaistinių teritorinis pasiskirstymas — Iš esmės demografiniu kriterijumi pagrįstų apribojimų nustatymas — Minimalus atstumas tarp vaistinių“
      Byloje C‑367/12
      dėl Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Austrija) 2012 m. liepos 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. rugpjūčio 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, inicijuotoje

         Susanne Sokoll-Seebacher,

      dalyvaujant

         Agnes Hemetsberger, perėmusiai Susanna Zehetner teises,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Safjan, J. Malenovský (pranešėjas), A. Prechal, ir S. Rodin,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               S. Sokoll-Seebacher, atstovaujamos Rechtsanwältin E. Berchtold-Ostermann,

               —

               A. Hemetsberger, atstovaujamos Rechtsanwalt C. Schneider,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek, J. Vláčil ir T. Müller,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir A. P. Antunes,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir I. Rogalski,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 49 straipsnio išaiškinimu ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 16 ir 47 straipsnių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant S. Sokoll-Seebacher inicijuotą bylą dėl Pinsdorfo savivaldybėje, esančioje Aukštutinės Austrijos žemėje, įsteigtos naujos vaistinės.

         Austrijos teisės aktai

               3

               Vaistinių įstatymo (Apothekengesetz), iš dalies pakeisto BGBl.I, 41/2006 paskelbtu įstatymu (toliau – ApG), 10 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Leidimas įsteigti vaistinę suteikiamas, jeigu:

                        1)

                        vaistinės įsisteigimo vietos savivaldybėje yra nuolat įsisteigęs gydytojas ir

                        2)

                        yra poreikis įsteigti naują vaistinę.

                  2.   Tokio poreikio nėra, jeigu:

                        1)

                        prašymo suteikti leidimą pateikimo dieną planuojamos įsteigti vaistinės savivaldybės teritorijoje jau veikia gydytojo kabineto eksploatuojama vaistinė, o dviejų pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių gydytojų postus užėmę bendros praktikos gydytojai; arba

                        2)

                        atstumas nuo planuojamos steigti naujos vaistinės iki artimiausios veikiančios vaistinės mažesnis nei 500 metrų; arba

                        3)

                        įsteigus naują vaistinę kurios nors iš kaimynystėje esančių vaistinių dėl to vis dar aptarnautinų asmenų skaičius sumažėtų ir taptų mažesnis už 5500.

                  3.   Be to, tokio poreikio, kaip jis suprantamas pagal šio straipsnio 2 dalies 1 punktą nėra, jeigu prašymo suteikti leidimą pateikimo dieną planuojamos eksploatuoti vaistinės teritorijos savivaldybėje yra:

                        1)

                        gydytojo kabineto eksploatuojama vaistinė ir

                        2)

                        sutartis su ligonių kasomis sudariusių gydytojų grupės kabinetas <…>

                  <…>
               4.   Aptarnautini asmenys, kaip jie suprantami pagal šio straipsnio 2 dalies 3 punktą, yra iki 4 kilometrų spindulio palei kelio liniją skaičiuojamu atstumu nuo esamos vaistinės gyvenantys nuolatiniai gyventojai, kuriuos dėl vietos sąlygų ši vaistinė turės vis dar aptarnauti ir toliau.
               5.   Jei nuolatinių gyventojų skaičius nesiekia 5500 asmenų, kaip nustatyta šio straipsnio 4 dalyje, tikrinant, ar yra poreikis įsteigti vaistinę, reikia atsižvelgti į asmenis, kurie šioje vietovėje savo vaistinės paslaugų poreikius tenkina dėl to, kad ten dirba, naudojasi paslaugomis arba transportu.
               6.   Išimties tvarka į šio straipsnio 2 dalies 2 punkte numatytą atstumą galima neatsižvelgti, jeigu dėl vietos ypatumų egzistuoja nuolatinis gyventojų interesas apsirūpinti vaistais.
               7.   Austrijos vaistininkų sąjunga atlieka ekspertizę ir įvertina poreikį įsteigti naują vaistinę vertina. <…>
               <…>“

               4

                  ApG 47 straipsnio 2 dalyje, susijusioje su „sustabdomuoju terminu“, numatyta:
               „Rajono administracinės institucijos atmeta kandidato prašymą suteikti leidimą ir toliau procedūros nebetęsia, jei ankstesnis kito kandidato prašymas leisti steigti naują vaistinę toje pačioje vietoje buvo atmestas anksčiau nei prieš dvejus metus dėl Vaistinių įstatymo 10 straipsnyje vienos iš įtvirtintų sąlygų neįvykdymo ir ankstesniam sprendimui svarbios vietinės aplinkybės iš esmės nepasikeitė <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               5

               2011 m. gruodžio 29 d. sprendimu, remdamasis tuo, kad nebuvo poreikio, kaip jis suprantama pagal ApG 10 straipsnį, Gmundeno prefektas (Bezirkshauptmann von Gmunden) atmetė S. Sokoll-Seebacher prašymą suteikti leidimą Pinsdorfo savivaldybėje įsteigti vaistinę.

               6

               Šis sprendimas atmesti prašymą pagrįstas 2011 m. balandžio 12 d. Austrijos vaistininkų sąjungos ekspertizės ataskaita ir 2011 m. spalio 25 d. pateiktomis papildomomis šios ataskaitos pastabomis. Pagal šiuos dokumentus, įsteigus naują vaistinę šalia Pinsdorfo Altmiunsterio savivaldybės teritorijoje esančios S. Zehetner vaistinės, potencialiai aptarnaujamų klientų skaičius taptų daug mažesnis už 5500 asmenų, t. y. tik 1513 asmenų.

               7

               Dėl šio sprendimo S. Sokoll-Seebacher padavė skundą ir nurodė, kad Austrijos vaistininkų sąjunga ekspertizės ataskaitos papildomosiose pastabose atsižvelgė į šiuo metu esančio tiesioginio susisiekimo kelius tarp kaimyninių Pinsdorfo ir Altmiunsterio savivaldybių, kurių pagal Austrijos geležinkelių bendrovės infrastuktūros planą artimiausioje ateityje neliks. Tačiau, anot S. Sokoll-Seebacher, į šią aplinkybę turėjo būti atsižvelgta. Be to, reikėjo atsižvelgti į aplinkybę, kad S. Zehetner steigdama savo vaistinę puikiausiai suprato, kad jos aptarnaujamų asmenų skaičius niekada nesieks 5500.

               8

               Tokiomis aplinkybėmis Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 16 straipsnio kylančiam teisėtumo reikalavimui ir (arba) SESV 49 straipsnyje įtvirtintam skaidrumo reikalavimui prieštarauja nacionalinė nuostata, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas ApG 10 straipsnio 2 dalies 3 punktas, pagal kurį įstatyme nereglamentuojami net pagrindiniai poreikio įsteigti naują vaistinę kriterijaus bruožai, o nustatyti šio kriterijaus turinio esminius elementus paliekama nacionalinių teismų praktikai, nes dėl to negalima atmesti galimybės, kad kai kurie ar net visi suinteresuoti nacionaliniai kandidatai įgys svarbų konkurencinį pranašumą, palyginti su kitų valstybių narių piliečiais?

                        2.

                        Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar SESV 49 straipsniu draudžiama nacionalinė nuostata, kaip antai ApG 10 straipsnio 2 dalies 3 punktas, kuriame esminiam poreikio kriterijui nustatyta nekintama 5500 gyventojų riba, ir įstatyme nenumatyta galimybė nukrypti nuo šios pagrindinės taisyklės, nes dėl to gali būti faktiškai (nedelsiant) neužtikrintas nuoseklus tikslo siekimas, kaip tai suprantama pagal [2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez (C-570/07 ir C-571/07, Rink. p. I-4629] 98–101 punktus?

                        3.

                        Jei į antrąjį klausimą taip pat būtų atsakyta neigiamai, ar SESV 49 straipsniu ir (arba) Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu draudžiama nuostata, kaip antai ApG 10 straipsnio 2 dalies 3 punktas, iš kurios aukščiausiųjų nacionalinių teismų praktikoje dėl poreikio vertinimo kildinami papildomi detalesni kriterijai, pvz., paraiškos pateikimo pirmenybė laiko atžvilgiu, draudimas kitiems kandidatams teikti paraiškas, kol vyksta pateiktos paraiškos nagrinėjimas, paraiškos atmetimo atveju nustatytas draudimas dvejus metus teikti naujas paraiškas, kriterijai nustatant „nuolatinius gyventojus“ ir „atvykėlius“ ir atskiriant potencialius klientus, jei sutampa dviejų ar daugiau vaistinių 4 kilometrų veiklos teritorija, ir kt., nes dėl to paprastai nebeįmanoma aiškiai ir nuspėjamai taikyti šios nuostatos per tinkamą terminą ir (žr. minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 98–101 ir 114–125 punktus) galima konstatuoti jos netinkamumą, atsižvelgiant į būtinybę nuosekliai siekti tikslo, ir (arba) tinkamos farmacinės paslaugos faktinį neužtikrinimą ir (arba) tendenciją nevienodai vertinti nacionalinius kandidatus tarpusavyje arba palyginti su kitų valstybių narių kandidatais?“

         Dėl priimtinumo

               9

               Pirmiausia S. Zehetner ir Austrijos vyriausybė ginčija tai, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas, remdamosi tuo, kad pagrindinėse bylose nėra tarpvalstybinio elemento ir jis susijęs su visiškai vidaus situacija.

               10

               Šiuo atžvilgiu remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika primintina, kad nors tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėse bylose, taikytini neišskiriant Austrijos piliečių ir kitų valstybių narių piliečių, pagal bendrą taisyklę gali būti priskiriami prie nuostatų, susijusių su ESV sutartyje garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis, tik jeigu jie taikytini situacijoms, susijusioms su valstybių narių tarpusavio prekyba, neatmestina, kad kitose valstybėse narėse nei Austrijos Respublika įsisteigę piliečiai buvo ar yra suinteresuoti eksploatuoti vaistines šioje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Venturini ir kt., C‑159/12–C‑161/12, 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               11

               Taigi, nors iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą, žinoma, matyti, kad ieškovė pagrindinėje byloje yra Austrijos pilietė ir kad pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susijusios su įvykiais vienoje valstybėje narėje, t. y. Austrijos Respublikoje, vis dėlto pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai gali sukelti pasekmių, apimančių ne tik šią valstybę narę.

               12

               Be to, net esant visiškai vidaus situacijai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje, kai visos aplinkybės susijusios tik su viena valstybe nare, atsakymas vis dėlto gali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, ypač jei pagal nacionalinę teisę jis turi užtikrinti tokias pačias savo piliečio teises, kokios pagal Sąjungos teisę kiltų kitos valstybės narės piliečiui tokioje pačioje situacijoje (minėto Sprendimo Venturini ir kt. 28 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               13

               Vadinasi, pirmasis prieštaravimas dėl priimtinumo atmestinas.

               14

               Antra, S. Zehetner, aiškiai nepateikdama prieštaravimo dėl priimtinumo, išreiškė abejonių dėl to, ar prašyme priimti prejudicinį sprendimą tinkamai paaiškinamas Sąjungos teisės ir pagrindinėje byloje taikytinos nacionalinės teisės nuostatų ryšys. Ji teigia, kad iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą sunku suprasti, nes jame Austrijos pozityvioji teisė nurodyta tik labai bendrais bruožais.

               15

               Šiuo atžvilgiu, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, primintina, kad atsižvelgiant į poreikį nacionaliniam teismui pateikti naudingą Sąjungos teisės išaiškinimą reikia, kad šis nacionalinis teismas apibrėžtų faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis kyla jo užduodami klausimai, arba bent paaiškintų faktines prielaidas, kuriomis šie klausimai paremti (žr., be kita ko, 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo Viacom Outdoor, C-134/03, Rink. p. I-1167, 22 punktą; 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo ABNA ir kt., C-453/03, C-11/04, C-12/04 ir C-194/04, Rink. p. I-10423, 45 punktą ir 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa, C‑284/12, 20 punktą).

               16

               Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė nacionalinio teismo nurodomų tikslių priežasčių, dėl kurių jis klausia apie Sąjungos teisės aiškinimą ir mano esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus, svarbą. Be to, Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (žr., be kita ko, 2003 m. sausio 21 d. Sprendimo Bacardi-Martini ir Cellier des Dauphins, C-318/00, Rink. p. I-905, 43 punktą ir minėto Sprendimo ABNA ir kt. 46 punktą).

               17

               Šioje byloje sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagrindinės bylos faktinių aplinkybių išdėstymas ir taikytinos nacionalinės teisės aprašymas leido ieškovei pagrindinėje byloje ir valstybių narių vyriausybėms raštu pateikti pastabas dėl pateiktų klausimų. Be to, šiame sprendime nurodytos Bendrijos teisės nuostatos, kurias prašo išaiškinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir paaiškintas jų ryšys su pagrindinėje byloje taikytinais nacionalinės teisės aktais.

               18

               Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia pripažinti priimtinu.

         Dėl esmės

      Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               19

               Pirmuoju ir antruoju klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 16 ir (arba) 49 straipsniai aiškinti taip, kad pagal juos draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, nes, anot šio teismo, šiuose teisės aktuose nenustatyti pakankamai konkretūs poreikio aprūpinti vaistais patikrinimo siekiant įsteigti naują vaistinę kriterijai, ir, jeigu atsakymas neigiamas, ar šie teisės aktai draudžiami pagal šį SESV 49 straipsnį, konkrečiai kalbant, dėl nuoseklaus tikslo siekimo reikalavimo, nes juose kaip pagrindinis tokio poreikio buvimo patikrinimo kriterijus nustatytas nekintamas „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičius, nuo kurio negalima nukrypti.

               20

               Pirmiausia pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja ne tik dėl su įsisteigimo laisve susijusio SESV 49 straipsnio, bet ir dėl Chartijos 16 straipsnio, įtvirtinančio laisvę užsiimti verslu.

               21

               Chartijos 16 straipsnyje nustatyta, kad „laisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalinius teisės aktus bei praktiką“. Tad siekiant nustatyti laisvės užsiimti verslu apimtį, šiame Chartijos straipsnyje daroma nuoroda, be kita ko, į Sąjungos teisę.

               22

               Šią nuorodą reikia suprasti taip, kad Chartijos 16 straipsnyje nurodomas, be kita ko, ir SESV 49 straipsnis, kuriuo garantuojama pagrindinės įsisteigimo laisvės įgyvendinimas.

               23

               Šiomis aplinkybėmis ir, atsižvelgiant į tai, kad pateikti klausimai susiję tik su įsisteigimo laisve, šioje byloje nagrinėtini nacionalinės teisės aktai vertintini atsižvelgiant tik į SESV 49 straipsnį.

               24

               Antra, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką SESV 49 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį nedraudžiama, kad valstybė narė nurodytų išankstinių leidimų naujiems sveikatos paslaugų teikėjams, kaip antai vaistinėms, nustatyti tvarką, jeigu ji reikalinga tam, kad užpildytų galimybės pasinaudoti ambulatorine priežiūra spragas ir išvengtų dvigubą darbą atliekančių struktūrų sukūrimo, siekiant užtikrinti, kad medicinos sąnaudos būtų dengiamos pagal gyventojų poreikius visoje teritorijoje, atsižvelgiant į geografiškai izoliuotus ar kita prasme blogesnėje padėtyje esančius regionus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 70 ir 71 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką).

               25

               Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinės teisės aktai, įtvirtinantys tam tikrus leidimų naujoms vaistinėms steigti išdavimo kriterijus, iš esmės tinkami tikslui užtikrinti patikimą ir kokybišką gyventojų aprūpinimą vaistais pasiekti (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 94 punktą; 2010 m. gruodžio 17 d. Nutarties Polisseni, C‑217/09, 25 punktą ir 2011 m. rugsėjo 29 d. Nutarties Grisoli, C‑315/08, 31 punktą).

               26

               Teisingumo Teismas taip pat patvirtino, kad žmonių sveikata ir gyvybė tarp Sutartimi saugomų interesų užima svarbiausią vietą ir kad valstybės narės turi nuspręsti, kokio lygio visuomenės sveikatos apsaugą jos ketina suteikti ir kaip šį lygį pasiekti. Kadangi šis apsaugos lygis įvairiose valstybėse narėse gali skirtis, valstybėms narėms suteikiama diskrecija (minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 44 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               27

               Konkrečiau kalbant, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad išankstinio administracijos leidimo tvarka negali pateisinti nacionalinių valdžios institucijų diskrecijos, dėl kurios Bendrijos nuostatos, susijusios su pagrindinėje byloje nagrinėjama pagrindine laisve, prarastų savo veiksmingumą. Be to, tam, kad išankstinio administracinio leidimo suteikimo tvarka būtų pateisinama, ji turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminaciniais ir iš anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais, kad nacionalinės valdžios institucijų diskrecija taip bus pakankamai apribota (2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, C-169/07, Rink. p. I-1721, 64 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               28

               Pagrindinėje byloje pažymėtina, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose sprendimas išduoti leidimą steigti naują vaistinę siejamas su „poreikio“ buvimu, kuris, preziumuojama, yra, išskyrus, jeigu tai paneigia bent viena iš šiame teisės akte konkrečiai nurodytų aplinkybių.

               29

               Konkrečiau kalbant, pagal šį teisės aktą siekiant nustatyti, kad nėra poreikio įsteigti naują vaistinę, atsižvelgiama į sveikatos paslaugų teikėjų tam tikroje vietovėje skaičių prašymo pateikimo dieną, atstumą nuo arčiausiai veikiančios iki planuojamos steigti vaistinės ir veikiančių vaistinių „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičių. Šis skaičius nustatomas pagal spindulį nuo vietos, kurioje įsteigta veikianti vaistinė, ir apima pirmiausia visus nuolatinius tos taip apibrėžtos vietovės gyventojus, taip pat – papildomai – visus su šia vietove tam tikru būdu susijusius asmenis, kurie konkrečiai nurodyti šiame teisės akte.

               30

               Vieni iš šių kriterijų – kriterijai, susiję su sveikatos paslaugų teikėjų arba nuolatinių gyventojų įvairiose vietovėse skaičiais ar su atstumu tarp vaistinių – iš esmės yra objektyvūs duomenys, dėl kurių negalėtų kilti aiškinimo ar vertinimo problemų.

               31

               Tačiau kalbant apie asmenų, susijusių su tam tikra vietove, kriterijų, pažymėtina, kad dėl jo, žinoma, dvejonių galima ir neišvengti. Vis dėlto, pirma, šis kriterijus, nėra pagrindinis nustatant „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičių, nes jis yra tik papildomas, ir, antra, įvairios reikšmingos sąsajos apibrėžtos objektyviai ir jas galima patikrinti, be kita ko, pasitelkus statistinius duomenis.

               32

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad nacionalinės teisės aktuose numatyti kriterijai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, yra pakankamai objektyvaus pobūdžio.

               33

               Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, jog siekiant nustatyti, kad nėra poreikio steigti naują vaistinę, be pagrindinėje byloje nagrinėjamame nacionalinės teisės akte tiesiogiai nurodytųjų, dar galėtų būti atsižvelgiama į kitus kriterijus.

               34

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog aplinkybė, kad ApG 10 straipsnio kriterijai buvo patikslinti nacionalinių teismų praktikoje, pati savaime negali būti kliūtis suinteresuotiesiems ūkio subjektams iš anksto su jais susipažinti.

               35

               Galiausiai, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą bylos medžiagą, negalima konstatuoti, kad minėtame teisės akte įtvirtinti kriterijai galėtų būti pripažinti diskriminaciniais.

               36

               Šiuo atžvilgiu, be kita ko, pažymėtina, kad tokioje, kaip šio sprendimo 33 punkte nurodytoje, situacijoje poreikis steigti naują vaistinę preziumuojamas. Todėl įvairūs naują vaistinę steigti pageidaujantys kandidatai neprivalo įrodyti, kad toks poreikis egzistuoja konkrečiu atveju.

               37

               Todėl galutinis leidimo išdavimo procedūros sprendimas iš esmės nesusijęs su tuo, ar tik tam tikri kandidatai, nesvarbu, nagrinėjamos valstybės narės ar kitų valstybių narių piliečiai, prireikus turi tam tikros informacijos, galinčios įrodyti esant tokį poreikį, dėl ko jie atsidurtų privilegijuotoje padėtyje, palyginti su tokios informacijos neturinčiais konkurentais.

               38

               Darytina išvada, kad nacionalinės teisės aktas, kuris antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, turi būti pripažintas kaip pagrįstas objektyviais, iš anksto žinomais ir nediskriminaciniais kriterijais, kurie tinkamai ir pakankamai riboja nacionalinių kompetentingų institucijų šiuo atžvilgiu turimos diskrecijos įgyvendinimą.

               39

               Trečia, primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinės teisės aktais galima užtikrinti, kad nurodytas tikslas bus pasiektas, tik jeigu jais iš tiesų atitinkamas ketinimas siekti šio tikslo nuosekliai ir sistemiškai (šiuo klausimu žr. Sprendimo Hartlauer 55 punktą; 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt., C-171/07 ir C-172/07, Rink. p. I-4171, 42 punktą; minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 94 punktą ir 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, 47 punktą).

               40

               Šiuo atžvilgiu galiausiai nacionalinis teismas, kuris vienintelis kompetentingas vertinti faktines pagrindinės bylos aplinkybes ir aiškinti nacionalinės teisės aktus, turi nustatyti, ar ir kiek šie aktai atitinka šiuos reikalavimus. Vis dėlto Teisingumo Teismas, kuris turi pateikti naudingą atsakymą nacionaliniam teismui, siekdamas padėti jam priimti sprendimą, yra kompetentingas pateikti gaires, grindžiamas pagrindinės bylos medžiaga bei rašytinėmis ir žodinėmis pastabomis, kurios jam buvo pateiktos (žr. minėto Sprendimo Ottica New Line di Accardi Vincenzo 48 ir 49 punktus bei jame nurodytą teismo praktiką).

               41

               Šiuo klausimu, primintina, kad nacionalinės teisės akte dėl naujų vaistinių steigimo nustatytas su demografiniu tankumu ir minimaliu atstumu tarp vaistinių susijusias sąlygas vienodai taikant visoje tam tikroje teritorijoje tam tikromis aplinkybėmis gali būti neužtikrinta tinkama farmacinių paslaugų prieiga vietovėse, kurioms būdingi kai kurie demografiniai ypatumai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 96 punktą).

               42

               Dėl su demografiniu tankumu susijusių sąlygų Teisingumo Teismas konstatavo, kad dėl vienodo jų taikymo, nesant galimybės nuo jų nukrypti, galėtų susidaryti situacija, kada kai kuriose kaimo vietovėse, kur gyventojai paprastai būna išsisklaidę ir jų gyvena mažiau, tam tikri suinteresuotieji asmenys būtų pakankamai toli nuo vaistinės ir negalėtų tinkamai pasinaudoti farmacinėmis paslaugomis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez 97 punktą).

               43

               Kalbant apie pagrindinę bylą, pažymėtina, kad ApG 10 straipsnyje numatyta, kad poreikio, pateisinančio naujos vaistinės steigimą, nėra, jeigu įsteigus naują vaistinę kurios nors iš kaimynystėje esančių vaistinių „vis dar aptarnautinų asmenų“, t. y. iki 4 kilometrų spindulio palei kelio liniją skaičiuojamu atstumu nuo esamos vaistinės gyvenančių nuolatinių gyventojų, skaičius sumažėtų ir taptų mažesnis už 5500. Tačiau jei tokių gyventojų skaičius nesiekia 5500 asmenų, kaip nustatyta šio straipsnio 4 dalyje, tikrinant, ar yra poreikis įsteigti vaistinę, reikia atsižvelgti į aptarnautinus asmenis, kurie šios vaistinės aptarnavimo vietovėje dirba, naudojasi paslaugomis arba transportu (toliau – „atvykėliai“).

               44

               Siekiant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, pabrėžtini šie du aspektai, kuriuos būtų galima išdėstyti taip.

               45

               Pirma, yra asmenų, gyvenančių už pagal kelius nustatomos 4 kilometrų spinduliu vietovės, kurioje veikia artimiausia vaistinė, ribų, todėl į juos kaip į nuolatinius gyventojus neatsižvelgiama nei aptarnaujamoje vietovėje, nei jokioje kitoje vietovėje. Į šiuos asmenis, žinoma, būtų galima atsižvelgti kaip į „atvykėlius“ vienoje ar keliose vietovėse, tačiau vis tiek jų galėjimas pasinaudoti farmacinėmis paslaugomis priklauso nuo aplinkybės, dėl kurios galimybė gauti tokias paslaugas nuolat ir nenutrūkstamai jiems iš esmės neužtikrinama, nes ji susijusi tik su tam tikroje vietovėje dirbamu darbu ar naudojimusi transporto priemonėmis. Darytina išvada, kad tam tikriems asmenims, pavyzdžiui, gyvenantiems kaimo vietovėse, galimybė gauti vaistų gali būti užtikrinama netinkamai, nes nacionalinės teisės akte, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nenumatytas didžiausias atstumas nuo asmens gyvenamosios vietos iki artimiausios vaistinės.

               46

               Tuo labiau tai taikytina pirmesniame punkte aptartų asmenų, tarp kurių yra laikinai ar ilgą laiką riboto judėjimo asmenų, kaip antai vyresnio amžiaus, neįgalūs asmenys ar ligoniai, grupei. Iš tikrųjų, pirma, dėl jų sveikatos būklės vaistus vartoti gali būti reikalaujama skubiai arba dažnai ir, antra, jų sąsajos su įvairiomis vietovėmis dėl jų sveikatos būklės yra silpnos, kartais jų išvis nelieka.

               47

               Antra, tuo atveju, kai naują vaistinę prašoma įsteigti vadovaujantis visų būsimos naujos vaistinės aptarnavimo vietovės gyventojų interesu už 4 kilometrų spindulio ribos, ją įsteigus veikiančių vaistinių aptarnavimo vietovių gyventojų skaičius, žinoma, sumažės, kartais net iki žemesnės nei 5500 asmenų ribos, tačiau jie ir toliau bus vis dar aptarnautini asmenys. Tai ypač taikytina, kalbant apie kaimo vietoves, kur gyventojų tankumas nedidelis.

               48

               Tačiau atrodo, kad pagal nacionalinės teisės aktus tam, kad pateikus prašymą būtų galima gauti leidimą steigti naują vaistinę tokiomis sąlygomis, „atvykėlių“ skaičius turi būti pakankamas, kad kompensuotų atitinkamai dėl šios naujos vaistinės steigimo tam tikrose vietovėse sumažėjusį „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičių, tačiau tai patikrinti turėtų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tad faktiškai sprendimas dėl tokio prašymo būtų susijęs ne su galimybės planuojamoje naujoje aptarnautinoje vietovėje teikti farmacines paslaugas vertinimu, o su tuo, ar dėl šios naujos vaistinės įsteigimo tam tikrose vietovėse yra galimybė teikti paslaugas atvykėliams ir kokiam jų skaičiui.

               49

               Tačiau yra rizika, kad nutolusiose ir mažai „lankomose“ kaimo vietovėse „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičius nesieks griežtai nustatytos ribos, todėl bus pripažinta, kad poreikis steigti naują vaistinę nepakankamas.

               50

               Darytina išvada, kad taikant „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičiaus kriterijų yra rizika, jog nebus užtikrinta galimybė tinkamai ir vienodomis sąlygomis teikti farmacines paslaugas tam tikriems asmenims, gyvenantiems už veikiančių vaistinių aptarnaujamų vietovių ribų esančiose kaimo ir nutolusiuose regionuose; pirmiausia tai taikytina riboto judėjimo asmenims.

               51

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius du klausimus atsakytina taip: SESV 49 straipsnis, pirmiausia reikalavimas nuosekliai siekti užsibrėžto tikslo, turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame kaip pagrindinis poreikio aprūpinti vaistais patikrinimo siekiant įsteigti naują vaistinę kriterijus nustatytas nekintamas „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičius, jeigu nacionalinės kompetentingos institucijos negali nuo šio skaičiaus nukrypti, siekdamos atsižvelgti į geografinius vietovės ypatumus.

         Dėl trečiojo klausimo

               52

               Atsižvelgiant į pirmųjų dviejų klausimų atsakymus, į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               53

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 49 straipsnis, pirmiausia reikalavimas nuosekliai siekti užsibrėžto tikslo, turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame kaip pagrindinis poreikio aprūpinti vaistais patikrinimo siekiant įsteigti naują vaistinę kriterijus nustatytas nekintamas „vis dar aptarnautinų asmenų“ skaičius, jeigu nacionalinės kompetentingos institucijos negali nuo šio skaičiaus nukrypti, siekdamos atsižvelgti į geografinius vietovės ypatumus.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.