title: 2012 m. liepos 17 d. EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS.#BG prieš Europos ombudsmeną.#Viešoji tarnyba – Drausminė procedūra – Drausminė nuobauda – Nušalinimas nuo pareigų – Nacionalinių baudžiamųjų teismų vykdomas preliminarus tyrimas priimant sprendimą nušalinti nuo pareigų – Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – Draudimas atleisti iš darbo nėščią darbuotoją laikotarpiu nuo nėštumo pradžios iki motinystės atostogų pabaigos.#Byla F‑54/11.

text:
      EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 17 d.(*)

      „Viešoji tarnyba – Drausminė procedūra – Drausminė nuobauda – Nušalinimas nuo pareigų – Pradėtas ikiteisminis tyrimas baudžiamąsias bylas nagrinėjančiuose nacionaliniuose teismuose priimant sprendimą nušalinti
         nuo pareigų – Vienodas požiūris į moteris ir vyrus – Draudimas atleisti iš darbo nėščią darbuotoją laikotarpiu nuo nėštumo pradžios iki motinystės atostogų pabaigos“

      Byloje F‑54/11
      dėl ieškinio, pareikšto pagal SESV 270 straipsnį, taikomą EAEB sutarčiai pagal jos 106a straipsnį,
      BG, buvusi Europos ombudsmeno tarnybos pareigūnė, gyvenanti Strasbūre (Prancūzija), atstovaujama advokatų L. Levi ir A. Blot,

      ieškovė,
      prieš
      Europos ombudsmeną, atstovaujamą J. Sant’Anna, padedamo advokatų D. Waelbroeck ir A. Duron,

      atsakovą,
      TARNAUTOJŲ TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė M. I. Rofes i Pujol, teisėjai I. Boruta ir K. Bradley (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė X. Lopez Bancalari, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. kovo 13 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu, kurį Tarnautojų Teismo kanceliarija gavo 2011 m. gegužės 4 d., BG prašo, pirma, panaikinti Europos ombudsmeno sprendimą
         taikyti jai nušalinimo nuo pareigų nuobaudą be teisių į pensiją praradimo, ir, antra, atlyginti žalą, kurią ji mano patyrusi
         dėl šio sprendimo.

       Teisinis pagrindas
      2        Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis suformuluotas taip:

      „<…>
      Kiekvienas asmuo turi teisę, kad jo bylą per kiek įmanoma trumpesnį laiką viešai ir teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas
         nepriklausomas ir nešališkas teismas. Kiekvienas asmuo turi turėti galimybę gauti teisinę pagalbą, būti ginamas ir atstovaujamas.

      <…>“
      3        Chartijos 23 straipsnyje „Moterų ir vyrų lygybė“ įtvirtinta:

      „Visose srityse turi būti užtikrinta moterų ir vyrų lygybė, įskaitant priėmimą į darbą, darbą ir atlyginimą.
      <…>“
      4        Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – PTN) 1e straipsnio 2 dalyje nustatyta:

      „Dirbantiems pareigūnams sudaromos darbo sąlygos, atitinkančios reikiamus sveikatos ir saugos standartus, kurie turi būti
         bent lygiaverčiai minimaliesiems reikalavimams, taikomiems pagal tose srityse, vadovaujantis Sutartimis, patvirtintas priemones.“

      5        PTN 12 straipsnyje nurodyta:

      „Pareigūnas susilaiko nuo bet kokių veiksmų ar elgesio, kurie gali daryti žalą jo užimamam postui.“
      6        Pagal PTN 86 straipsnio 3 dalį:

      „Drausminės taisyklės, tvarka ir priemonės bei administracinio tyrimo taisyklės ir tvarka nustatytos IX priede.“
      7        PTN IX priedas susijęs su drausmine procedūra. Jo 5 straipsnis suformuluotas taip:

      „1. Drausmės komisija (toliau – komisija) įkuriama kiekvienoje institucijoje. Komisijoje turi būti bent vienas narys, kuris
         gali būti pirmininkas, pasirinktas ne iš institucijos darbuotojų.

      2. Komisiją sudaro pirmininkas ir keturi [nuolatiniai] nariai, kuriuos gali pakeisti pakaitiniai nariai, o nagrinėjant atvejus,
         susijusius su pareigūnais, kurių lygis yra iki AD 13, dar du papildomi tos pačios pareigų grupės ir lygio, kaip ir pareigūnas,
         kuriam taikoma drausminė procedūra, nariai.

      3. Komisijos [nuolatiniai] nariai ir pakaitiniai nariai skiriami iš AD 14 ar aukštesnio lygio aktyvios tarnybos [dirbančių]
         pareigūnų, išskyrus nagrinėjamus atvejus, susijusius su AD 16 ar AD 15 lygių pareigūnais.

      <…>“
      8        Pagal PTN IX priedo 6 straipsnį:

      „1.      Paskyrimų tarnyba ir Personalo komitetas tuo pačiu metu paskiria po du [nuolatinius] narius ir du pakaitinius narius.
      2.      Pirmininką ir pakaitinį pirmininką paskiria Paskyrimų tarnyba.
      <…>
      5.      Suinteresuotas pareigūnas turi teisę per penkias dienas nuo komisijos sudarymo nesutikti su vieno komisijos nario kandidatūra.
         Institucija taip pat turi teisę nesutikti su vieno komisijos nario kandidatūra.

      <…>“
      9        PTN IX priedo 10 straipsnyje nustatyta:

      „Drausminės nuobaudos griežtumas turi būti proporcingas netinkamo elgesio sunkumui. Nustatant netinkamo elgesio sunkumą ir
         sprendžiant, kurią drausminę nuobaudą taikyti, visų pirma atsižvelgiama į:

      a)      netinkamo elgesio pobūdį ir aplinkybes;
      b)      mastą, kuriuo netinkamas elgesys pakenkia institucijų vientisumui [prestižui], reputacijai ar interesams;
      c)      tai, kokią netinkamo elgesio dalį sudarė tyčiniai veiksmai ar neatsargumas;
      d)      pareigūno netinkamo elgesio motyvus;
      e)      pareigūno lygį ir darbo stažą;
      f)      pareigūno asmeninės atsakomybės laipsnį;
      g)      pareigūno užimamų pareigų ir atsakomybės lygį;
      h)      tai, ar netinkamą elgesį sudaro pakartotiniai veiksmai ar elgesys;
      i)      pareigūno elgesį per savo karjerą.“
      10      PTN IX priedo 18 straipsnis suformuluotas taip:

      „Išnagrinėjusi pateiktus dokumentus ir atsižvelgusi į visus žodinius ar rašytinius pareiškimus bei atlikto tyrimo rezultatus,
         [drausmės] komisija balsų dauguma pateikia pagrįstą išvadą dėl to, ar faktai, dėl kurių skundžiamasi, [inkriminuojami veiksmai]
         yra patvirtinti, ir dėl nuobaudos, kuri turėtų būti skirta už tokius faktus [veiksmus]. Išvadą pasirašo visi komisijos nariai.
         Kiekvienas narys prie išvados gali pridėti savo skirtingą nuomonę. Komisija per du mėnesius nuo ataskaitos iš Paskyrimų tarnybos
         gavimo pateikia šią išvadą Paskyrimų tarnybai ir suinteresuotam pareigūnui, jeigu šis laikotarpis atitinka bylos sudėtingumo
         laipsnį. Jeigu tyrimas buvo atliktas komisijos iniciatyva, minėtasis laikotarpis yra keturi mėnesiai, jeigu tai atitinka bylos
         sudėtingumo laipsnį.“

      11      PTN IX priedo 23 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Jeigu Paskyrimų tarnyba kaltina pareigūną sunkiu netinkamu elgesiu, jam neįvykdžius profesinių pareigų ar pažeidus įstatymą,
         ji gali nedelsdama laikinai nušalinti tokiu netinkamu elgesiu kaltinamą asmenį apibrėžtam ar neapibrėžtam laikotarpiui.

      2.      Paskyrimų tarnyba priima tokį sprendimą išklausiusi suinteresuotą pareigūną, išskyrus išskirtines aplinkybes.“
      12      Pagal PTN IX priedo 25 straipsnį:

      „Jeigu pareigūnas už tuos pačius veiksmus yra patrauktas baudžiamojon atsakomybėn [jeigu pareigūno atžvilgiu pradėtas baudžiamasis
         persekiojimas dėl tų pačių veiksmų], galutinis sprendimas priimamas tik po to, kai savo galutinį sprendimą paskelbia bylą
         nagrinėjantis teismas.“

      13      1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
         profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         5 sk., 1 t., p. 187) 2 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta:

      „Ši direktyva nepažeidžia nuostatų, susijusių su moterų apsauga, ypač dėl nėštumo ir motinystės.“
      14      Nuo 2009 m. rugpjūčio 15 d. Direktyva 76/207 panaikinta ir pakeista 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva
         2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje
         principo įgyvendinimo (nauja redakcija) (OL L 204, p. 23). Jos 1 straipsnyje „Tikslas“ numatyta:

      „Šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad būtų įgyvendinamas moterų ir vyrų lygių galimybių bei vienodo požiūrio į moteris
         ir vyrus principas užimtumo ir profesinės veiklos srityje.

      Šiuo tikslu į ją yra įtraukiamos nuostatos, skirtos vienodo požiūrio principui įgyvendinti šiose srityse:
      a)      galimybės įsidarbinti, įskaitant paaukštinimą, ir siekti profesinio mokymo;
      b)      darbo sąlygų, įskaitant užmokestį;
      c)      profesinių socialinės apsaugos sistemų.
      Joje taip pat įtraukiamos nuostatos, skirtos užtikrinti, kad toks įgyvendinimas būtų veiksmingesnis nustačius tinkamas procedūras.“
      15      Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

      Šioje direktyvoje diskriminacija apima:
      <…>
      c)      bet kokį mažiau palankų požiūrį į moterį dėl nėštumo arba motinystės atostogų pagal Direktyvą 92/85/EEB.“
      16      1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 92/85/EEB dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai
         pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo (dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta
         Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) (OL L 348, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 110)
         10 straipsnis „Draudimas atleisti iš darbo“ suformuluotas taip:

      „Kad būtų garantuotas 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos teisių, kaip numatyta šiame straipsnyje,
         laikymasis, nustatoma, kad:

      1)      valstybės narės imasi būtinų priemonių uždrausti 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų atleidimą iš darbo nuo jų nėštumo pradžios
         iki 8 straipsnio 1 dalyje nurodytų motinystės atostogų pabaigos, išskyrus su jų padėtimi nesusijusius išskirtinius atvejus,
         leidžiamus pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką, ir, kur taikoma, jei kompetentinga institucija yra davusi savo
         sutikimą;

      2)      jei 2 straipsnyje nurodyta darbuotoja yra atleidžiama iš darbo per 1 punkte nurodytą laikotarpį, darbdavys turi nurodyti pagrįstas
         jos atleidimo priežastis raštu;

      <…>“
       Faktinės bylos aplinkybės
      17      Nuo 2002 m. ieškovė dirbo Europos ombudsmeno tarnyboje laikinąja tarnautoja, vėliau joje vykdė padėjėjų pareigų grupės (AST)
         pareigas, o nuo 2008 m. spalio 1 d. iki 2010 m. liepos 31 d. vykdė administratorių pareigų grupei (AD) priskiriamas už komunikaciją
         atsakingos AD 5 lygio pareigūnės pareigas Ombudsmeno tarnybos skyriuje „Komunikacija“.

      18      Per posėdį ieškovė paaiškino, kad bylos aplinkybių atsiradimo momentu ji buvo namo Kėlyje (Vokietija), kuriuo nei ji, nei
         jos sutuoktinis niekada nesinaudojo kaip pagrindine gyvenamąja vieta, savininkė ir kad 2006 m. nusipirko butą Strasbūre (Prancūzija),
         kuris nuo to laiko parduodamas.

      19      2008 m. vasario pabaigoje ieškovė pateikė paraišką kooperacinei bendrovei, teikiančiai pagalbą įsigyjant būstą (toliau – kooperacinė
         bendrovė), norėdama pasinaudoti Prancūzijos teikiama valstybės parama šeimoms, kurios gauna nedideles pajamas ir laikomos
         pirmą kartą įgyjančiomis gyvenamosios vietos savininko statusą, ir įsigyti būstą Strasbūre. Prie paraiškos ieškovė pateikė
         kooperacinei bendrovei dvi 2008 m. vasario 27 d. pažymas, patvirtinančias pajamas už 2006 ir 2007 metus.

      20      2009 m. kovo 24 d. laišku kooperacinė bendrovė paprašė ieškovės patvirtinti savo norą įsigyti būstą ir pateikti tam tikrą
         informaciją.

      21      2009 m. liepą ši bendrovė ieškovės paprašė pateikti jos ir jos sutuoktinio atlyginimų lapelius, kad būtų galima patvirtinti
         ieškovės paraišką.

      22      Tuomet ieškovė pateikė savo atlyginimo lapelius už 2009 m. balandžio–liepos mėnesius (toliau – atlyginimo lapeliai) ir informaciją
         apie sutuoktinio pajamas.

      23      2009 m. rugpjūčio 3 d. kooperacinė bendrovė kreipėsi į Ombudsmeno tarnybos Administracijos ir personalo skyriaus vadovą, norėdama,
         pirma, sužinoti, kaip reikėtų atsižvelgti į Europos Sąjungos pareigūnų gaunamus atlyginimus skiriant būsto paskolas valstybės
         paramos sąlygomis, ir, antra, gauti paaiškinimus dėl ieškovės pateiktų atlyginimo lapelių. Ombudsmeno tarnybai paprašius kooperacinė
         bendrovė 2009 m. rugpjūčio 7 d. pateikė atlyginimo lapelių kopijas.

      24      Susipažinęs su atlyginimo lapeliais Administracijos ir personalo skyrius pastebėjo, kad jie buvo pakeisti nurodant mažesnes
         pajamas, nei suinteresuotoji iš tikrųjų gavo. Pavyzdžiui, 2009 m. balandžio, gegužės ir birželio atlyginimo lapeliuose vietoj
         5 822,43 EUR nurodytas 2 410,36 EUR neto darbo užmokestis, o 2009 m. liepos atlyginimo lapelyje vietoj 9 123,39 EUR – 5 711,32 EUR
         neto darbo užmokestis.

      25      2009 m. rugpjūčio 10 d. Administracijos ir personalo skyriaus vadovas kooperacinei bendrovei nusiuntė elektroninį laišką,
         kuriame ją informavo, jog, pirma, negali nurodyti, į kurią sumą reikia atsižvelgti pagal Prancūzijos įstatymą, ir, antra,
         kad nustatė didelių netikslumų ieškovės pateiktuose atlyginimo lapeliuose.

      26      2009 m. rugpjūčio 11 d. Administracijos ir personalo skyriaus vadovas pasiūlė pradėti tarnybinį tyrimą dėl „galimo oficialių
         ombudsmeno dokumentų suklastojimo <...> ir [jų] pateikimo trečiajam asmeniui siekiant gauti asmeninės naudos“.

      27      2009 m. rugpjūčio 17 d kooperacinė bendrovė informavo Administracijos ir personalo skyriaus vadovą apie ketinimą prašyti ieškovės
         pateikti referencinių apmokestinamųjų pajamų už 2008 m. pažymą.

      28      2009 m. rugpjūčio 25 d. ieškovė paprašė Ombudsmeno tarnybos pateikti kooperacinės bendrovės prašomą pažymą ir kitą pažymą
         vokiečių kalba. Tą pačią dieną Administracijos ir personalo skyriaus vadovas pranešė iškovei, jog negali nedelsdamas pateikti
         pažymos už 2008 m., bet pateikė pažymą vokiečių kalba.

      29      2009 m. rugpjūčio 26 d. ieškovė perdavė kooperacinei bendrovei dokumentą, pavadintą „Pažyma“ dėl apmokestinamųjų pajamų už
         2008 m., kurio viršutinėje puslapio antraštėje nurodyta „Europos ombudsmeno Administracijos [ir personalo] skyrius“.

      30      Kooperacinė bendrovė nusiuntė šią pažymą Administracijos ir personalo skyriui, kuris konstatavo, jog nagrinėjamas dokumentas
         nebuvo parengtas šio skyriaus. Šioje pažymoje, be kita ko, buvo nurodytas 2009 m. rugpjūčio 25 d. ieškovei pateiktos pažymos
         vokiečių kalba numeris.

      31      2009 m. rugsėjo 2 d. ombudsmenas nusprendė pradėti tarnybinį tyrimą, informuoti Prancūzijos Respublikos prokurorą dėl minėtų
         veiksmų ir neapibrėžtam laikui nušalinti ieškovę nuo pareigų nesumažinant darbo užmokesčio. Apie tai ieškovei pranešta tą
         pačią dieną.

      32      2009 m. rugsėjo 3 d. ieškovė buvo pakviesta į pirmą apklausą vykstant tarnybiniam tyrimui. Per šią apklausą ji pripažino,
         kad asmeniškai suklastojo keturis atlyginimo lapelius ir pajamų už 2008 m. pažymą. Ji taip pat pranešė tyrėjams apie savo
         nėštumą, atsakė į pateiktus klausimus ir įteikė ranką surašytą raštą, kuriame pareiškė, jog visiškai neneigia atlikusi jai
         inkriminuojamus veiksmus, tačiau nori pasiaiškinti. Pirmiausia, ji teigė, jog elgėsi „beprotiškai“, kad „nutrauktų visiškai
         nepakenčiamą situaciją šeimoje“, susijusią su sunkumais gauti būsto paskolą dėl sunkios sutuoktinio ligos.

      33      2009 m. rugsėjo 18 d. tyrėjai išsiuntė išvadas dėl ieškovei inkriminuojamų veiksmų. 2009 m. rugsėjo 22 d. ieškovė pateikė
         papildomų komentarų ir nurodė, kad 2009 m. liepos pradžioje sužinojo, jog yra nėščia, ir elgėsi apimta panikos ir baimės,
         kad kooperacinė bendrovė atmes jos paraišką.

      34      2009 m. rugsėjo 24 d. tyrėjai perdavė ombudsmenui tarnybinio tyrimo ataskaitą, kurioje padarė išvadą, kad ieškovė suklastojo
         dokumentus ir pateikė juos kooperacinei bendrovei norėdama pagrįsti paraišką, kuri, jeigu būtų patenkinta, leistų jai gauti
         būsto paskolą tokiomis sąlygomis, kurios pagal Prancūzijos įstatymą taikomos šeimoms, gaunančioms nedideles pajamas. Todėl
         tyrėjai rekomendavo pradėti drausminę procedūrą.

      35      2009 m. spalio 23 d. ombudsmenas išklausė ieškovę surengęs PTN IX priedo 3 straipsnyje numatytą pirminę apklausą.

      36      2009 m. lapkričio 20 d. ombudsmenas nusprendė pradėti drausminę procedūrą. Tačiau, atsižvelgęs į ieškovės nėštumą ir gavęs
         institucijos medicinos tarnybos gydytojo išvadą, 2010 m. sausio 18 d. priėmė sprendimą su drausmine procedūra susijusius veiksmus
         atlikti vėliau, po to, kai ieškovė pagimdys.

      37      2010 m. gegužės 19 d. ombudsmenas kreipėsi į drausmės komisiją, kuri išklausė ieškovę 2010 m. liepos 8 d.

      38      2010 m. liepos 9 d. drausmės komisija parengė pagrįstą išvadą, kurioje konstatavo, kad ieškovė padarė inkriminuojamus veiksmus
         ir prisipažino juos padariusi.

      39      Siūlydama nuobaudą drausmės komisija savo nuomonę paaiškino taip:

      „–      [ieškovei] inkriminuojami veiksmai daro žalą [jos] užimamoms pareigoms, ypač atsižvelgiant į institucijai, kurioje ji dirbą,
         priskiriamą prestižą, ir yra sunkūs Pareigūnų tarnybos nuostatų <...> 12 straipsnio pažeidimai,

      –        inkriminuojamų veiksmų tyčinis pobūdis ir pareigūnės atsakomybė neginčytini,
      –        pareigūnė vykdo užduotis, susijusias su dideliu atsakomybės laipsniu,
      –        inkriminuojami veiksmai atlikti pirmą kartą,
      –        per visą karjerą pareigūnė buvo gerai vertinama vertinimo ataskaitose.“
      40      Atsižvelgusi į šiuos veiksnius, dauguma drausmės komisijos narių pasiūlė taikyti šią nuobaudą „suinteresuotosios perkėlimas
         į žemesnę pareigų grupę, sumažinant lygį (iki AST 1 lygio 1 pakopos)“. Tačiau mažuma drausmės komisijos narių manė, kad tinkamesnė
         nuobauda būtų nušalinimas nuo pareigų.

      41      2010 m. liepos 20 d. sprendime, apie kurį ieškovei pranešta 2010 m. liepos 22 d., ombudsmenas nusprendė nuo 2010 m. liepos
         31 d. taikyti nušalinimo nuo pareigų nuobaudą be teisių į pensiją praradimo (toliau – ginčijamas sprendimas).

      42      2010 m. spalio 21 d. dėl 2010 m. liepos 20 d. sprendimo ieškovė pareiškė skundą pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį.

      43      2011 m. sausio 18 d. sprendimu, apie kurį suinteresuotajai pranešta 2011 m. sausio 24 d., ombudsmenas atmetė skundą.

       Šalių reikalavimai ir procesas
      44      Ieškovė Tarnautojų teismo prašo:

      –        panaikinti 2010 m. liepos 20 d. sprendimą,
      –        prireikus panaikinti 2011 m. sausio 18 d. priimtą ir sprendimą, apie kurį jai pranešta 2011 m. sausio 24 d. ir kuriuo aiškiai
         atmetamas jos skundas.

      Juos panaikinus:
      –        pagrindinis reikalavimas: pripažinti, kad dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ji turi būti grąžinta į vykdytas AD 5 lygio
         2 pakopos administratorės pareigas atgaline data (nuo šio sprendimo įsigaliojimo dienos) ir jai turi būti sumokėtos finansinės
         išmokos už visą šį laikotarpį ir palūkanos už pavėluotą mokėjimą pagal Europos Centrinio Banko taikomą palūkanų normą, padidintą
         2 punktais,

      –        nepatenkinus pagrindinio reikalavimo, priteisti iš ombudsmeno sumą, lygią darbo užmokesčiui, kurį ieškovė būtų gavusi nuo
         sprendimo nušalinti ją nuo pareigų įsigaliojimo dienos, kol sueis jos pensinis amžius, t. y. 2040 m. liepos mėn., ir atitinkamai
         patikslinti jos teises į pensiją,

      –        bet kuriuo atveju priteisti iš ombudsmeno 65 000 EUR sumą ieškovės patirtai neturtinei žalai atlyginti,
      –        priteisti iš ombudsmeno visas bylinėjimosi išlaidas.
      45      Ombudsmenas Tarnautojų teismo prašo:

      –        atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      46      Parengiamajame teismo posėdžio pranešime, išsiųstame 2011 m. gruodžio 15 d. raštu, Tarnautojų teismas paprašė šalių įvykdyti
         proceso organizavimo priemones; šalys šį prašymą patenkino per nustatytą terminą. Tačiau ieškovė pranešė Tarnautojų teismui,
         kad negali pateikti informacijos blanko, pridėto prie 2009 m. kovo 24 d. kooperacinei bendrovei pateiktos paraiškos, kopijos.

       Dėl teisės
      1.     Dėl ieškinio dalyko
      47      Ieškovė prašo panaikinti ne tik 2010 m. liepos 20 d. sprendimą, bet ir prireikus 2011 m. sausio 18 d. sprendimą, kuriuo Paskyrimų
         tarnyba atmetė jos skundą.

      48      Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, reikalavimai panaikinti, formaliai pateikti dėl sprendimo atmesti skundą, lemia
         tai, kad kai šio sprendimo turinys nėra savarankiškas, Tarnautojų teismas turi nagrinėti aktą, dėl kurio buvo pateiktas skundas
         (šiuo klausimu žr. 1989 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vainker prieš Parlamentą, 293/87, 8 punktą). Kadangi nagrinėjamu atveju sprendimas atmesti dėl ginčijamo sprendimo pateiktą skundą neturi savarankiško
         turinio, reikia laikyti, kad ieškinys pareikštas tik dėl ginčijamo sprendimo.

      49      Tarnautojų teismas taip pat primena, kad nagrinėdamas pagal PTN 91 straipsnį pareikštą ieškinį jis neturi duoti nurodymų Sąjungos
         institucijoms (žr., pavyzdžiui, 2010 m. vasario 24 d. Tarnautojų teismo sprendimo P prieš Parlamentą, F‑89/08, 120 punktą ir 2010 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Da Silva Pinto Branco prieš Teisingumo Teismą, F‑52/09, 31 punktą), todėl reikia atmesti kaip nepriimtiną ieškovės reikalavimą, kad Tarnautojų teismas pripažintų, jog
         dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ieškovė turi būti grąžinta į vykdytas AD 5 lygio 2 pakopos administratorės pareigas atgaline
         data (nuo šio sprendimo įsigaliojimo dienos).

      2.     Dėl reikalavimo panaikinti
      50      Grįsdama reikalavimą panaikinti ginčijamą sprendimą ieškovė nurodo penkis pagrindus: dėl PTN numatytos drausminės procedūros
         pažeidimo, pareigos motyvuoti pažeidimo, akivaizdžios vertinimo klaidos, vienodo požiūrio į moteris ir vyrus ir teisės į motinystės
         atostogas pažeidimo, taip pat rūpestingumo pareigos ir gero administravimo principo pažeidimo.

      51      Be to, rašytiniuose pareiškimuose ieškovė kelia klausimą dėl ombudsmeno vaidmens drausminėje procedūroje atsižvelgiant į šalių
         procesinio lygiateisiškumo ir teisingo bylos nagrinėjimo principus. Tačiau, net darant prielaidą, kad tai darydama ieškovė
         nori iškelti pagrindą reikalavimams dėl panaikinimo pagrįsti, darytina išvada, kad šis pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas,
         nes, priešingai tam, kas nurodyta Procedūros reglamento 35 straipsnio 1 dalies e punkte, jis nėra patvirtintas jokiais argumentais.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su PTN numatytos drausminės procedūros pažeidimu
      52      Ieškinio pagrindą, susijusį su PTN numatytos drausminės procedūros pažeidimu, sudaro trys dalys, atitinkamai dėl PTN IX priedo
         25 straipsnio, dėl šio priedo 23 straipsnio ir jo 5 ir 6 straipsnių pažeidimo.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su baudžiamuoju persekiojimu dėl tų pačių veiksmų
      –       Šalių argumentai
      53      Ieškovė teigia, kad ombudsmenas priėmė galutinį sprendimą nesulaukęs jos atžvilgiu pradėto baudžiamojo persekiojimo baigties
         ir taip pažeidė PTN IX priedo 25 straipsnį.

      54      Ombudsmeno nuomone, PTN IX priedo 25 straipsnyje įtvirtinta sąvoka „baudžiamasis persekiojimas“ turi būti nagrinėjama pagal
         šiam atvejui taikomą nacionalinę teisę, taigi pagal Prancūzijos teisę. Šiuo klausimu jis teigia, kad pagal Prancūzijos teisę
         prieš asmenį nebuvo pradėtas „baudžiamasis persekiojimas“ priimant ginčijamą sprendimą, ir prašo Tarnautojo teismo atmesti
         šią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.

      55      Per posėdį ieškovė nurodė, kad PTN IX priedo 25 straipsnis turi būti aiškinamas savarankiškai ir kad atsiliepime į ieškinį
         pateikta ombudsmeno nuoroda į Prancūzijos teisę nesvarbi.

      –       Tarnautojų teismo vertinimas
      56      Pirmiausia reikia pažymėti, kad kaltinimas dėl PTN IX priedo 25 straipsnio pažeidimo nebuvo pateiktas per ikiteisminę procedūrą.

      57      Nors ombudsmenas ieškovės atžvilgiu nesirėmė nepriimtinumu grindžiamu prieštaravimu, skundo ir ieškinio atitiktis, kuri lemia
         ieškinio priimtinumą, yra viešosios tvarkos klausimas, kurį teismas turi išnagrinėti savo iniciatyva (žr. 2007 m. liepos 11 d.
         Tarnautojų teismo sprendimo B prieš Komisiją, F‑7/06, 26 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      58      Ši atitikties taisyklė taikytina tik tuo atveju, jei teisme pareikštame ieškinyje keičiamas skundo dalykas ar pagrindas, „pagrindo“
         sąvoką aiškinant plačiai. Kalbant būtent apie reikalavimą dėl panaikinimo, „ginčo pagrindu“ laikytina tai, kad ieškovas ginčija
         ginčijamo akto turinio teisėtumą, arba alternatyviai tai, kad jis ginčija šio akto formos teisėtumą; šis skirtumas ne kartą
         buvo pripažintas teismo praktikoje (žr. 2010 m. liepos 1 d. Tarnautojų teismo sprendimo Časta prieš Komisiją, F‑40/09, 83 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      59      Šioje byloje reikia konstatuoti, kad skundo nagrinėjimo stadijoje ieškovė pateikė kelis argumentus, susijusius tiek su ginčijamo
         sprendimo formos, tiek jo turinio teisėtumu, būtent su netinkama šio sprendimo priėmimo procedūra, inkriminuojamų veiksmų
         netikrumu, pareigos motyvuoti ir proporcingumo principų pažeidimu. Remiantis tuo, darytina išvada, kad nurodžiusi ieškinio
         pagrindą dėl PTN IX priedo 25 straipsnio pažeidimo ieškovė nepažeidė atitikties taisyklės, todėl šis ieškinio pagrindas priimtinas.

      60      Dėl esmės reikia nurodyti, kad PTN IX priedo 25 straipsnyje nurodytu drausminės procedūros sustabdymu, kol bus užbaigtas baudžiamasis
         procesas, siekiama dvejopo tikslo.

      61      Viena vertus, šiuo straipsniu siekiama neapsunkinti pareigūno, kurio atžvilgiu gali būti pradėtas baudžiamasis persekiojimas,
         dėl veiksmų, dėl kurių taip pat vyksta drausminė procedūra jo institucijoje, padėties (1998 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Tzoanos prieš Komisiją, T‑74/96, 34 punktas).

      62      Kita vertus, tokiu sustabdymu leidžiama atliekant drausminę procedūrą atsižvelgti į nustatytus faktus, kuriais rėmėsi teismas,
         kai priėmė galutinį sprendimą baudžiamojoje byloje. Iš tiesų PTN IX priedo 25 straipsnyje įtvirtintas principas, kad „drausminė
         procedūra sustabdoma, kol vyksta baudžiamasis procesas“, o tai yra pateisinama, ypač dėl to, kad baudžiamąją bylą nagrinėjantys
         nacionaliniai teismai turi gerokai didesnes galias atlikdami tyrimą nei Paskyrimų tarnyba. Taigi tuo atveju, kai tie patys
         veiksmai gali turėti baudžiamojo nusižengimo ir tarnybinių pareigų pažeidimo požymių, institucija privalo remtis vykstant
         baudžiamajam procesui bylą nagrinėjusio teismo nustatytais faktais. Teismui byloje nustačius, kad buvo padaryti pažeidimai,
         institucija gali juos teisiškai kvalifikuoti, įvertinusi, ar jie patenka į tarnybinio nusižengimo sąvoką, pirmiausia patikrinusi,
         ar jie laikytini tarnybinių pareigų neįvykdymu (2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo François prieš Komisiją, T‑307/01, 75 punktas; 2010 m. sausio 13 d. Tarnautojų teismo sprendimo A ir G prieš Komisiją, F‑124/05 ir F‑96/06, 323 punktas).

      63      Be to, iš šiai bylai svarbios teismų praktikos matyti, kad atitinkamas pareigūnas Paskyrimų tarnybai turi pateikti įrodymų,
         leidžiančių nustatyti, ar veiksmai, dėl kurių jis apkaltintas per drausminę procedūrą, kartu yra jo atžvilgiu pradėto baudžiamojo
         persekiojimo objektas. Kad įvykdytų šią pareigą, toks pareigūnas iš esmės turi įrodyti, kad baudžiamasis persekiojimas jo
         atžvilgiu pradėtas, kai dėl jo jau vyko drausminė procedūra. Tik tuo atveju, kai baudžiamasis persekiojimas jau buvo pradėtas,
         veiksmai, davę jam pradžią, gali būti nustatyti ir palyginti su veiksmais, dėl kurių pradėta drausminė procedūra, tam, kad
         būtų nustatyta, ar jie yra identiški (žr. 2002 m. gegužės 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Onidi prieš Komisiją, T‑197/00, 81 punktą).

      64      Taigi Tarnautojų teismas pirmiausia turi nuspręsti, ar nagrinėjamos bylos aplinkybėmis ieškovė įrodė, kad, kai buvo priimamas
         ginčijamas sprendimas, prieš ją jau buvo pradėtas „baudžiamasis persekiojimas dėl tų pačių veiksmų“.

      65      Tarnautojų teismas visų pirma primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Sąjungos teisės nuostatos, kurioje, kalbant
         apie jos reikšmės ir taikymo srities nustatymą, nedaroma jokia aiški nuoroda į valstybių narių teisę, sąvokos paprastai turi
         būti aiškinamos savarankiškai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (2009 m. spalio
         5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Komisija prieš Roodhuijzen, T‑58/08, 70 punktas ir 2011 m. rugsėjo 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimo Zangerl-Posselt prieš Komisiją, T‑62/10 P, 41 punktas ir jame nurodyta teismų praktika). Tik jei Sąjungos teismas, remdamasis Sąjungos teise arba bendraisiais
         Sąjungos teisės principais, negali nustatyti aplinkybių, leidžiančių jam savarankiškai aiškinant nuostatą nustatyti jos turinį
         ir taikymo sritį, jis gali, net nesant aiškios nuorodos, remtis valstybių narių teise, kai taiko Sąjungos teisę.

      66      Iš šios teismų praktikos matyti, kad pirmiausia reikia išnagrinėti bylai svarbias PTN nuostatas (minėto Sprendimo Komisija prieš Roodhuijzen 71 punktas). „Baudžiamojo persekiojimo“ sąvoka minima tik PTN IX priedo 24 ir 25 straipsniuose, t. y. kalbant apie drausminę
         procedūrą, ir juose nėra jokios naudingos informacijos dėl šios sąvokos turinio. Todėl darytina išvada, kad PTN nepaaiškinamas
         sąvokos „baudžiamasis persekiojimas“ turinys, kitaip nei, pavyzdžiui, byloje Komisija prieš Roodhuijzen vartojamos sąvokos „pareigūno pastovus nesantuokinis partneris“ namų ūkio išmokos skyrimo atveju; ši sąvoka apibrėžta PTN
         VII priedo 1 straipsnio 2 dalies c punkte.

      67      Kalbant apie |Sąjungos teisę, reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas priėmė kelis aktus, kuriuose dėl sąvokos „baudžiamoji
         byla“ arba specifinės sąvokos „baudžiamasis persekiojimas“ apibrėžčių tiesiogiai ar netiesiogiai daromos nuorodos į nacionalinę
         teisę. Pavyzdžiui, 2001 m. kovo 15 d. Tarybos pagrindų sprendimo 2001/220/TVR dėl nukentėjusiųjų padėties baudžiamosiose bylose
         (OL L 82, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 72) 1 straipsnio c punkte sąvoka „baudžiamosios
         bylos nagrinėjimas“ apibrėžta kaip „baudžiamosios bylos nagrinėjimas suprantamas pagal taikytiną nacionalinę teisę“. Panašiai
         2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2012/13/ES dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (OL
         L 142, p. 1) 2 straipsniu suteikiamos teisės „įtariamiesiems arba kaltinamiesiems“, nepateikiant savarankiškų šių sąvokų apibrėžčių.

      68      Remdamasis tuo Tarnautojų teismas daro išvadą, kad pagal Sąjungos teisę negalima nustatyti aplinkybių, kurios leistų jam savarankiškai
         aiškinant nustatyti PTN IX priedo 25 straipsnyje vartojamos sąvokos „baudžiamasis persekiojimas“ turinį ir taikymo sritį.
         Tokiomis aplinkybėmis, kad galėtų taikyti šią nuostatą, Tarnautojų teismas gali remtis tik valstybių narių teise, šiuo atveju – Prancūzijos
         Respublikos, kurios baudžiamosios justicijos institucijos mano turinčios kompetenciją nagrinėti ieškovei inkriminuojamus veiksmus,
         teise.

      69      Šiuo klausimu iš bylos medžiagos matyti, kad priimant ginčijamą sprendimą vyko ikiteisminis tyrimas dėl veiksmų, kvalifikuojamų
         kaip „oficialių ombudsmeno dokumentų suklastojimas <...> ir [jų] pateikimas trečiajam asmeniui siekiant gauti asmeninės naudos“,
         tačiau joks tyrimas nebuvo pradėtas teisme ir nebuvo pavestas ikiteisminio tyrimo teisėjui.

      70      Antra, Tarnautojų teismas pastebi, kad Prancūzijos teisėje sąvoka „baudžiamasis persekiojimas“ dėl to, kad apima baudžiamosios
         bylos iškėlimą siekiant nubausti už pažeidimus, neapima paprasto ikiteisminio tyrimo, taigi remiantis Prancūzijos teise nagrinėjamoje
         byloje baudžiamasis persekiojimas dar nebuvo pradėtas tuo metu, kai buvo priimamas ginčijamas sprendimas.

      71      Vis dėlto, net jei baudžiamasis persekiojimas, kaip jis suprantamas pagal nacionalinę teisę, nebuvo pradėtas, kai, kaip nagrinėjamu
         atveju, prieš asmenį pradėtas tyrimas gali lemti baudžiamąjį persekiojimą, atsižvelgiant į PTN IX priedo 25 straipsnio dvejopą
         tikslą, reikia suteikti tokiam asmeniui galimybę konkrečiai įrodyti, pirma, kad sprendimas skirti drausminę nuobaudą gali
         apsunkinti jo padėtį vykstant baudžiamajam persekiojimui, kurį galėtų lemti šis tyrimas (žr. minėto Sprendimo Tzoanos prieš Komisiją 38 punktą), ir, antra, kad per drausminę procedūrą institucija atsižvelgė į ieškovo ginčijamus veiksmus, nors baudžiamąją
         bylą nagrinėjantis teismas dėl jų nepriėmė galutinio sprendimo.

      72      Tai nėra šios bylos atvejis.

      73      Pirma, reikia konstatuoti, kad ieškinyje ieškovė tik nurodė, kad PTN IX priedo 25 straipsnyje nustatytos sąlygos nebuvo laikytasi,
         ir net nesistengė įrodyti, jog sprendimas, kuriuo galutinai išspręsta jos situacija, galėjo apsunkinti jos padėtį, jeigu prieš
         ją vėliau būtų pradėtas baudžiamasis persekiojimas, kurį galėtų lemti per drausminę procedūrą atliekamas tyrimas, t. y. persekiojimas
         dėl tų pačių veiksmų.

      74      Antra, dėl principo, pagal kurį „dėl baudžiamojo proceso sustabdoma drausminė procedūra“, Tarnautojų teismas pažymi, kad kai
         šis principas taikytinas atliekant paprastus tyrimus, dar prieš pradedant baudžiamąjį persekiojimą, jis turi būti aiškinamas
         griežtai, nes priešingu atveju drausminės procedūros nebūtų veiksmingos. Pirmiausia šis principas negali sutrukdyti institucijai
         skirti drausminę nuobaudą už veiksmus, kurių jai priimant sprendimą atitinkamas pareigūnas neginčijo.

      75      Nagrinėjamu atveju iš bylos medžiagos matyti, kad vykstant procedūrai, dėl kurios priimtas ginčijamas sprendimas, ieškovė
         kelis kartus pripažino ir patvirtino padariusi veiksmus, dėl kurių buvo priimtas šis sprendimas: keturių atlyginimo lapelių
         ir pajamas patvirtinančios pažymos pakeitimas, šių pakeistų dokumentų pateikimas tretiesiems asmenims grindžiant paraišką
         dėl banko paskolos suteikimo palankiomis sąlygomis. Be to, ieškovė nesiekė įrodyti, kad baudžiamąją bylą nagrinėjantis Prancūzijos
         teismas, į kurį gali būti kreiptasi pasibaigus jos atžvilgiu pradėtam ikiteisminiam tyrimui, galėtų nustatyti tokias faktines
         aplinkybes, kurios sukeltų kažkokių abejonių dėl šių veiksmų tikrumo.

      76      Per posėdį paprašyta išsakyti nuomonę šiuo klausimu ieškovė tik pareiškė, kad per galimą baudžiamąjį tyrimą galėtų paaiškėti
         kai kurie „šešėliniai klausimai“, pavyzdžiui, kokiomis aplinkybėmis buvo pakeista 2008 m. pažyma apie pajamas, kodėl ji buvo
         suinteresuota pakeisti atlyginimo lapelius ir šią pažymą, asmeninė nauda, kurią ji gautų atlikusi inkriminuojamus veiksmus.

      77      Vis dėlto iš bylos medžiagos matyti, kad klausimai, susiję su jos galimu suinteresuotumu pakeisti atlyginimo lapelius ir pajamas
         patvirtinančią pažymą bei asmenine nauda, kurią ji galėtų gauti dėl tokių pakeitimų, nebuvo lemiami veiksniai ombudsmenui
         priimant sprendimą, nes šis atsižvelgė į ieškovės siekį panaudoti šiuos dokumentus „grindžiant paraišką dėl banko paskolos,
         suteikiamos šeimoms, gaunančioms nedideles pajamas, suteikimo palankiomis sąlygomis“ tik kaip į sunkinančią aplinkybę, o to
         ieškovė neginčijo, ir atmetė jos pateiktus alternatyvius paaiškinimus.

      78      Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, jog priimant ginčijamą sprendimą prieš ieškovę nebuvo pradėtas baudžiamasis
         persekiojimas ir ji konkrečiai neįrodė, nei kad tuo atveju, jeigu priimant ginčijamą sprendimą vykstantis tyrimas galėtų lemti
         baudžiamąjį persekiojimą už tuos pačius veiksmus, sprendimas skirti drausminę nuobaudą galėtų apsunkinti jos padėtį baudžiamajame
         procese, kuris galėtų būti pradėtas, nei kad institucija atsižvelgė į kitus veiksmus, t. y. ne tuos, kuriuos ieškovė pripažino
         padariusi.

      79      Todėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su procedūros pažeidimu priimant sprendimą dėl laikino nušalinimo
         nuo pareigų

      –       Šalių argumentai
      80      Ieškovė teigia, kad sprendimas laikinai nušalinti ją nuo pareigų priimtas pažeidžiant PTN IX priedo 23 straipsnį, nes prieš
         priimant tokį sprendimą ji nebuvo išklausyta.

      81      Atsikirsdamas ombudsmenas, pirma, teigia, kad nors sprendimas laikinai nušalinti ieškovę nuo pareigų priimtas jos neišklausius,
         juo nepažeidžiamas PTN IX priedo 23 straipsnis, kuriame tokia galimybė numatyta, jeigu yra išskirtinės aplinkybės. Antra,
         ombudsmenas mano, kad net jeigu priimant sprendimą nušalinti nuo pareigų buvo padarytas procedūros pažeidimas, jis neturėjo
         jokios įtakos ginčijamam sprendimui.

      –       Tarnautojų teismo vertinimas
      82      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką sprendimas laikinai nušalinti pareigūną nuo pareigų yra asmens nenaudai priimtas aktas,
         dėl kurio galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo laikantis PTN 90 ir 91 straipsnių nustatytų reikalavimų (1999 m. gegužės
         19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Connolly prieš Komisiją, T‑203/95, 33 punktas).

      83      Vis dėlto toks sprendimas yra ne būtinas procedūros ir parengiamasis galutinio sprendimo, kuriuo skiriama nuobauda, aktas,
         o atskiras sprendimas, kurį Paskyrimų tarnyba gali priimti ir kurio taikymas grindžiamas sunkiu pažeidimu (žr. minėto Sprendimo
         Connolly prieš Komisiją 36 punktą ir 2004 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo De Nicola prieš EIB, T‑120/01 ir T‑300/01, 113 punktą). Todėl galimas sprendimo laikinai nušalinti nuo pareigų neteisėtumas neturėtų jokios įtakos
         ginčijamo sprendimo galiojimui.

      84      Taigi pirmojo ieškinio pagrindo antra dalis yra netinkama ir dėl to turėtų būti atmesta.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo trečios dalies, susijusios su netinkama drausmės komisijos sudėtimi
      –       Šalių argumentai
      85      Ieškovė teigia, kad drausmės komisija, kurią sudarė tik institucijoje nedirbantys nariai, kaip antai drausmės komisija, į
         kurią kreipėsi ombudsmenas, sudaryta pažeidžiant PTN IX priedo 5 ir 6 straipsnius.

      86      Ombudsmenas prašo Tarnautojų teismo atmesti pirmojo ieškinio pagrindo trečią dalį.

      –       Tarnautojų teismo vertinimas
      87      Reikia nurodyti, kad PTN IX priedo 5 straipsnio 1 dalyje tik įtvirtinta, kad bent vienas drausmės komisijos narys turi būti
         pasirinktas ne iš atitinkamos institucijos darbuotojų, ir tai visiškai nedraudžia daugumos drausmės komisijos narių ar net
         jų visų pasirinkti ne iš institucijų darbuotojų.

      88      Šios nuostatos aiškinimas, pagal kurį būtų draudžiama sudaryti drausmės komisijas tik ne iš institucijų darbuotojų, ne tik
         nebūtų pagrįstas jokia akto nuostata, bet ir, kaip teisingai atsiliepime į ieškinį nurodė ombudsmenas, lemtų tai, kad institucijose
         ar įstaigose, neturinčiose pakankamo PTN IX priedo 5 ir 6 straipsniuose reikalaujamo lygio pareigūnų, galinčių būti drausmės
         komisijos nariais, skaičiaus, būtų neįmanoma jos sudaryti.

      89      Todėl pirmojo ieškinio pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      90      Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia atmesti visą apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą.

       Dėl antrojo ieškinio pagrindo, grindžiamo pareigos motyvuoti pažeidimu
       Šalių argumentai
      91      Ieškovė mano, kad nei drausmės komisijos išvada, nei sprendimas nušalinti ją nuo pareigų neatitinka reikalavimo motyvuoti.

      92      Pirmiausia ieškovė nurodo lakonišką drausmės komisijos išvadą ir teigia, kad joje nepaaiškinama kaip ar dėl ko ieškovei inkriminuojami
         veiksmai galėtų padaryti žalą jos užimamoms pareigoms. Be to, ieškovė ginčija drausmės komisijos teiginį, kad ji vykdė užduotis,
         susijusias su dideliu atsakomybės laipsniu, ir primena, kad ji buvo pareigūnė, turinti žemiausią lygį AD pareigų grupėje.

      93      Antra, ieškovė mano, kad sprendimas nušalinti ją nuo pareigų neatitinka reikalavimų motyvuoti ir dėl to, kad juo nukrypstama
         nuo drausmės komisijos išvados.

      94      Ieškovė mano, kad ginčijamame sprendime ombudsmenas „[ne]patikrino inkriminuojamų veiksmų tikrumo“, o tik pateikė į „retorinę
         figūrą“ panašų sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių sąrašą, iš kurio visiškai nematyti, kuo nušalinimo nuobauda yra tinkamesnė
         už drausmės komisijos rekomenduotą pareigų lygio sumažinimą.

      95      Ombudsmenas mano, kad drausmės komisija ir Paskyrimų tarnyba įvykdė pareigą motyvuoti, kai nurodė svarbią informaciją, ir
         reikalauja atmesti šį ieškinio pagrindą.

       Tarnautojų teismo vertinimas
      96      Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, asmens nenaudai priimto sprendimo motyvai turi leisti teismui vykdyti šio sprendimo
         teisėtumo kontrolę, o suinteresuotajam asmeniui – suteikti informaciją, būtiną įvertinti, ar sprendimas pagrįstas (žr. 1999 m.
         gegužės 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Connolly prieš Komisiją, T‑34/96 ir T‑163/96, 93 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      97      Tai, ar Paskyrimų tarnybos sprendimo, kuriuo skiriama nuobauda, motyvavimas atitinka šiuos reikalavimus, turi būti vertinama
         atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į kontekstą bei atitinkamą sritį reglamentuojančių teisės normų visetą. Šiuo klausimu
         reikia nurodyti, kad nors drausmės komisija ir Paskyrimų tarnyba turi nurodyti faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus,
         kurie lemia jų sprendimų teisinį pagrindimą, ir šių sprendimų priėmimo argumentus, nereikalaujama, kad jos išnagrinėtų visus
         suinteresuoto asmens vykstant procedūrai iškeltus teisinius ir faktinius klausimus (2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Stevens prieš Komisiją, T‑277/01, 71 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      98      Be to, jeigu, kaip nagrinėjamu atveju, Paskyrimų tarnybos skirta nuobauda griežtesnė nei drausmės komisijos siūloma nuobauda,
         sprendime turi būti nurodytos išsamios priežastys, paskatinusios Paskyrimų tarnybą nukrypti nuo drausmės komisijos išvados
         (šiuo klausimu žr. 1985 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo F. prieš Komisiją, 228/83, 35 punktą).

      99      Remiantis būtent šiais principais reikia išnagrinėti, ar drausmės komisijos išvada ir ginčijamas sprendimas tinkamai motyvuoti.

      100    Pirma, dėl kaltinimo, kad drausmės komisijos išvada yra lakoniška, Tarnautojų teismas pažymi, jog akivaizdu, kad ši išvada
         labai apibendrinanti. Vis dėlto, viena vertus, drausmės komisija konstatuoja, kad ieškovė pripažino jai inkriminuojamus veiksmus,
         ir, kita vertus, išvadoje nurodytos įvairios sunkinančios ir lengvinančios aplinkybės, kuriomis grindžiamas siūlymas sumažinti
         ieškovės lygį, t. y. ji leidžia teismui atlikti peržiūrą, o suinteresuotam asmeniui suteikia informaciją, būtiną įvertinti,
         ar sprendimas pagrįstas. Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.

      101    Kalbant apie ieškovės užginčytą drausmės komisijos išvadą, kad jos vykdytos užduotys susijusios su dideliu atsakomybės laipsniu,
         reikia nurodyti, kad šį klausimą būtina nagrinėti iš esmės, o ne nagrinėjant klausimą dėl pakankamo ar nepakankamo motyvavimo.
         Todėl šis klausimas bus nagrinėjamas vėliau, nagrinėjant trečiąjį ieškinio pagrindą dėl akivaizdžios vertinimo klaidos.

      102    Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo motyvavimu, pirma, jame nurodyta ieškovės profesinė padėtis, „keturių (atlyginimo)
         lapelių“ ir pažymos suklastojimas bei „šių suklastotų dokumentų pateikimas tretiesiems asmenims“ grindžiant paraišką dėl banko
         paskolos suteikimo palankiomis sąlygomis. Antra, sprendime atsižvelgta į tai, kad ieškovė jau pirmoje drausmės komisijos apklausoje
         pripažino padariusi šiuos veiksmus ir niekada jų neneigė vykstant procedūrai. Trečia, ombudsmenas teigia, kad dėl ieškovei
         inkriminuojamų veiksmų ir jos vėlesnio elgesio „tarp ombudsmeno ir [ieškovės] negali būti išsaugotas arba atkurtas tarnybinio,
         profesinio ir asmeninio pasitikėjimo ryšys“ ir kad, atsižvelgiant į jos elgesio ir veiksmų sunkumo laipsnį, jos tolesnis darbas
         viešojoje tarnyboje rimtai pakenktų šios įvaizdžiui ir turėtų labai neigiamą poveikį ombudsmeno autoritetui.

      103    Toks motyvavimas, kuris toli gražu nėra tik retorinė nuostata, nurodo konkrečius veiksmus, kuriais kaltinama ieškovė, ir argumentus,
         paskatinusius Paskyrimų tarnybą skirti nušalinimo nuo pareigų, o ne lygio sumažinimo nuobaudą. Taip motyvuojant suinteresuotam
         asmeniui suteikiama informacija, būtina įvertinti, ar ginčijamas sprendimas yra pagrįstas, o Tarnautojų teismui suteikiama
         galimybė vykdyti teisėtumo kontrolę.

      104    Atsižvelgus į šias aplinkybes drausmės komisijos išvadų ir ginčijamo sprendimo motyvų negalima laikyti nepakankamais.

      105    Todėl antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida
      106    Trečiąjį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys, susijusios atitinkamai su inkriminuojamų veiksmų netikrumu ir akivaizdžiu proporcingumo
         principo pažeidimu.

       Dėl trečiojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su inkriminuojamų veiksmų netikrumu
      –       Šalių argumentai
      107    Ieškovė mano, kad ombudsmenas padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes manė, jog savo veiksmais ji ketino gauti „socialinio
         pobūdžio asmeninės naudos“, kaip nurodyta ginčijamame sprendime. Be kita ko, ji nurodo, kad, remiantis Prancūzijos teismų
         praktika, pagal Prancūzijos baudžiamojo kodekso 441-1 straipsnį oficialių dokumentų klastojimas baudžiamas tik tuo atveju,
         kai netikras arba suklastotas dokumentas sukelia ar gali sukelti kitam asmeniui žalą, ir teigia, kad nagrinėjamu atveju jos
         veiksmais nebuvo sukelta jokia žala.

      108    Ombudsmenas reikalauja atmesti šio ieškinio pagrindo pirmą dalį.

      –       Tarnautojų teismo vertinimas
      109    Tarnautojų teismas pažymi, kad sprendimas skirti nušalinimo nuo pareigų nuobaudą grindžiamas ieškovės neginčyta aplinkybe,
         kad ji pakeitė kelis oficialius dokumentus ir juos pateikė tretiesiems asmenims. Taigi ieškovė neginčijo, kad šie veiksmai
         atitinka tikrovę.

      110    Nors iš tiesų ginčijamame sprendime ieškovė kaltinama tuo, kad pateikė „suklastotus dokumentus trečiajam asmeniui, kad gautų
         socialinio pobūdžio asmeninės naudos“, šis sprendimas pagrįstas oficialių dokumentų pakeitimu ir perdavimu trečiajam asmeniui.
         Iš esmės ginčijamame sprendime ieškovės ketinimas panaudoti šiuos dokumentus „grindžiant paraišką dėl banko paskolos, suteikiamos
         šeimoms, gaunančioms nedideles pajamas, palankiomis sąlygomis“ nurodytas kaip sunkinanti aplinkybė. Šios aplinkybės ieškovė
         neginčija. Ji tik teigia, jog taip pasielgusi negavo jokio socialinio pobūdžio naudos, tačiau nepateikia jokio argumento,
         kuriuo būtų galima įrodyti, kad ginčijamas sprendimas buvo pagrįstas šiuo siekiu. Be kita ko, dėl išsamumo reikia pripažinti,
         kad ginčijamame sprendime detaliai išnagrinėti ieškovės pateikti paaiškinimai ir jie atmesti ir kad ieškovė nepateikė jokio
         kito tinkamo savo veiksmų paaiškinimo.

      111    Antra, ieškovės veiksmų teisinis kvalifikavimas pagal Prancūzijos baudžiamąją teisę neturi reikšmės, nes užginčytus veiksmus
         ombudsmenas nagrinėjo kaip tarnybinį nusižengimą, o ne kaip nusikaltimą.

      112    Tokiomis aplinkybėmis Tarnautojų teismas konstatuoja, jog ieškovė nepateikė jokio argumento, kuriuo remiantis būtų galima
         įrodyti, kad ginčijamame sprendime padaryta vertinimo klaida, susijusi su jai inkriminuojamų veiksmų tikrumu. Taigi trečiojo
         ieškinio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.

       Dėl trečiojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su akivaizdžiu proporcingumo principo pažeidimu
      –       Šalių argumentai
      113    Ieškovė mano, kad atsižvelgiant į bylos aplinkybes skirta galutinė ir neatšaukiama nuobauda neproporcinga padarytam nusižengimui
         ir kad ombudsmenas klaidingai įvertino sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes.

      114    Ombudsmenas Tarnautojų teismo prašo atmesti šią trečiojo ieškinio pagrindo dalį.

      –       Tarnautojų teismo vertinimas
      115    Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 10 straipsnį skirta drausminė nuobauda turi būti proporcinga padaryto nusižengimo
         sunkumui. Tame pačiame straipsnyje taip pat nurodyti kriterijai, į kuriuos pirmiausia turi atsižvelgti Paskyrimų tarnyba,
         kai sprendžia, kurią nuobaudą skirti.

      116    Nuobaudą nustato Paskyrimų tarnyba, bendrai įvertinusi visus konkretaus atvejo faktus ir aplinkybes, nes PTN nenumatytas konkretus
         ryšys tarp juose nurodytų nuobaudų ir įvairių pareigūnų padarytų nusižengimų ir nenurodoma, kokią reikšmę nuobaudos pasirinkimui
         turi sunkinančios ar lengvinančios aplinkybės.

      117    Be to, reikia pažymėti, kad Chartijos 47 straipsnyje įtvirtinto veiksmingos teisminės gynybos principo laikymasis nepašalina
         galimybės, kad per administracinę procedūrą nuobaudą pirmiausia skirtų administracinės valdžios įstaiga. Vis dėlto remiantis
         šiuo principu reikalaujama, kad administracinės valdžios įstaigos, neatitinkančios šio straipsnio reikalavimų, kaip nagrinėjamu
         atveju Paskyrimų tarnybos, sprendimas vėliau būtų peržiūrėtas „neribotą jurisdikciją turinčios teisminės institucijos“ (šiuo
         klausimu ir pagal analogiją žr. 1983 m. vasario 10 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimą Albert ir Le Compte prieš Belgiją, A serija Nr. 58, § 29; 1995 m. spalio 23 d. sprendimus Schmautzer, Umlauft, Gradinger, Pramstaller, Palaoro ir Pfarrmeier prieš Austriją, A serija Nr. 328 A‑C ir 329 A‑C, atitinkamai § 34, 37, 42, 39, 41 ir 38 ir 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimą Mérigaud prieš Prancūziją, Nr. 32976/04, § 68). Tam, kad teisminę instituciją būtų galima laikyti „neribotą jurisdikciją turinčia teismine institucija“,
         ji pirmiausia turi turėti kompetenciją nagrinėti visus bylai, kuri jai pavesta, svarbius faktinius ir teisinius klausimus
         (2003 m. vasario 3 d. Europos Žmogaus Teisių Teismo sprendimą Chevrol prieš Prancūziją, Nr. 49636/99, § 77 ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2004 m. kovo 4 d. Sprendimą Silvester’s Horeca Service prieš Belgiją, Nr. 47650/99, § 27), o tai drausminės nuobaudos nagrinėjimo atveju reiškia, kad jai turi būti suteikta teisė, be kita ko,
         vertinti, ar paskirta nuobauda proporcinga padarytam nusižengimui, o ne tik nustatyti, ar nebuvo padaryta akivaizdžių vertinimo
         klaidų ar piktnaudžiauta įgaliojimais (2012 m. gegužės 15 d. Bendrojo Teismo sprendimo Nijs prieš Audito Rūmus, T‑184/11 P, 85 ir 86 punktai).

      118    Tarnautojų teismas turi įvertinti ieškovės nurodytus argumentus dėl tariamo proporcingumo principo pažeidimo atsižvelgdamas
         būtent į šio sprendimo 115 – 117 punktuose apibūdintą teisinį pagrindą ir išnagrinėti, ar Paskyrimų tarnyba proporcingai įvertino
         sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes.

      119    Nagrinėjamu atveju neatrodo, kad ginčijama nuobauda būtų neproporcinga, nes pakeitusi oficialius dokumentus ieškovė padarė
         didelę žalą užimamoms pareigoms ir galutinai nutraukė pasitikėjimo santykius su ombudsmenu. Be to, jokia ieškovės pateikta
         informacija neleidžia padaryti išvados, kad skirta nuobauda neproporcinga jai inkriminuojamam elgesiui.

      120    Konkrečiai kalbant, ieškovė kaltina ombudsmeną pirmiausia tuo, kad šis klaidingai prie sunkinančių aplinkybių priskyrė svarbias
         pareigas, kurias ji vykdė kaip už komunikaciją atsakinga administratorė, inkriminuojamų veiksmų kaip sunkaus tarnybinio nusižengimo
         pobūdį, ieškovės negebėjimą ir atsisakymą pripažinti padarytus pažeidimus, rimtą žalą, padarytą ombudsmeno reputacijai, ir
         iš anksto apgalvota tyčia.

      121    Kiek tai susiję su ieškovės vykdomomis pareigomis, kaip teisingai savo rašytiniuose pareiškimuose primena ombudsmenas, ieškovė
         buvo vienintelė administratorė Komunikacijos skyriuje. Be to, iš prie ieškinio pridėtų vertinimo ataskaitų matyti, kad jai
         iš tiesų buvo paskirtos svarbios užduotys viešųjų pirkimų ir viešųjų pajamų valdymo srityse. Ieškovės darbo patirtis Ombudsmeno
         tarnyboje ir jai patikėtos svarbios užduotys parodo, kad ombudsmenas pasitikėjo ieškove, ir pateisina tai, kad jis atsižvelgė
         į šiuos veiksnius kaip į sunkinančias aplinkybes (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Onidi prieš Komisiją 146 punktą).

      122    Dėl veiksmų apibūdinimo ir tarnybinio nusižengimo sunkumo ieškovė teigia tik tai, kad jis nėra toks nusižengimas, dėl kurio
         iš jos galėtų būti atimtas pareigūnės statusas, tačiau nepateikia jokio argumento, kuriuo remiantis būtų galima užginčyti
         ombudsmeno vertinimą, jog oficialių dokumentų pakeitimas ir jų pateikimas tretiesiems asmenims yra labai sunkus pažeidimas.

      123    Dėl kaltinimo, susijusio su „[ieškovės] negebėjimu ir atsisakymu pripažinti padarytus pažeidimus“, ir aplinkybės, kad ji niekada
         neatsiprašė už savo elgesį, Tarnautojų teismas pažymi, kad ombudsmenas niekada neginčijo fakto, kad ieškovė prisipažino padariusi
         pažeidimus ir kad iš tikrųjų ginčijamame sprendime „[ieškovės] negebėjimą ir atsisakymą pripažinti padarytus pažeidimus“ jis
         laikė sunkinančia aplinkybe. Be to, nors iš teisų per pokalbį su tyrėjais ieškovė iš karto patvirtino, jog „suvokia, kad pažeidimai
         yra sunkūs“, iš bylos medžiagos matyti, kad ji kelis kartus stengėsi sumažinti jų sunkumo laipsnį. Pavyzdžiui, per pokalbį
         su ombudsmenu ji pažymėjo, jog kooperacinė bendrovė ir prokuratūra laiko byla nesvarbia. Dar daugiau, papildomuose 2009 m.
         lapkričio 3 d. komentaruose ji pabrėžė, kad ombudsmenas „perdeda“ ir „pagaliau pažeidžia proporcingumo principą“. Galiausiai
         ieškovė atsiprašė tyrėjų tik „dėl šių nepakenčiamų ir nemalonių akimirkų, kurių [jiems] sukėlė ši situacija ir [jos] veiksmai“,
         tačiau nepateikė jokių atsiprašymų už savo elgesį. Taigi negalima kaltinti ombudsmeno, jog šis sunkinančia pripažino aplinkybę,
         kad ieškovė nesuprato jai inkriminuojamų pažeidimų sunkumo laipsnio.

      124    Ieškovė tvirtina, kad ombudsmenas klaidingai laikė žalą, padarytą jos veiksmais ombudsmeno reputacijai, sunkinančia aplinkybe,
         nes bylos medžiaga liko konfidenciali. Tačiau Tarnautojų teismas pastebi, kad pati ieškovė skundžiasi bylai suteiktu viešumu,
         ir, kaip primena ombudsmenas, byla akivaizdžiai žinoma kooperacinei bendrovei ir Prancūzijos viešosios valdžios institucijoms,
         kurioms pagal 1994 m. kovo 9 d. Europos Parlamento sprendimo 94/262/EAPB, EB, Euratomas dėl ombudsmeno pareigų atlikimą reglamentuojančių
         nuostatų ir bendrųjų sąlygų (OL L 113, p. 15) 4 straipsnio 2 dalį ombudsmenas panešė apie ieškovei inkriminuojamus veiksmus,
         todėl šį kaltinimą reikia atmesti.

      125    Galiausiai ieškovė ginčija ombudsmeno nurodytą kaltinimą dėl iš anksto apgalvotos tyčios. Tačiau pakanka priminti, kad neginčijama,
         jog ieškovės veiksmai tęsėsi beveik du mėnesius nuo 2009 m. liepos pradžios iki 2009 m. rugpjūčio 26 d., kai ieškovė pateikė
         kooperacinei bendrovei pačios suklastotą pažymą apie pajamas. Be to, veiksmai, kuriuos ieškovė pripažino padariusi, akivaizdžiai
         parodo pasirengimo lygį, pašalinantį „neapgalvotų veiksmų“, kuriais remiasi ieškovė, galimybę. Todėl šį kaltinimą reikia atmesti.

      126    Antra, dėl lengvinančių aplinkybių vertinimo ieškovė kaltina ombudsmeną tuo, kad šis neatsižvelgė į jos asmeninę ir šeimos
         nelaimę. Tačiau tai, kad ombudsmenas atmetė šiuos argumentus, neįrodo, kad jis į tai neatsižvelgė.

      127    Ieškovė taip pat kaltina ombudsmeną tuo, jog šis neatsižvelgė į tai, kad jos veiksmai nebuvo pakartotiniai. Šiuo klausimu
         PTN IX priedo 10 straipsnio h punkte nurodyta, kad nustatydama tarnybinio nusižengimo sunkumą Paskyrimų tarnyba atsižvelgia
         į tai, ar nusižengimą sudaro pakartotiniai veiksmai arba elgesys, nes galimas recidyvas galėtų pateisinti griežtesnės nuobaudos
         skyrimą. Tačiau recidyvo nebuvimas negali būti laikomas lengvinančia aplinkybe, nes iš principo pareigūnas privalo susilaikyti
         nuo bet kokių veiksmų ar elgesio, kuris galėtų padaryti žalos jo užimamoms pareigoms (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio
         30 d. Bendrojo Teismo sprendimo Quinn Barlo ir kt. prieš Komisiją, T‑208/06, 255 ir 264 punktus, kuriuose nurodyta, kad konkurencijos srityje recidyvo nebuvimas savaime negali būti lengvinanti
         aplinkybė; dėl šio sprendimo Teisingumo Teismui pateiktas apeliacinis skundas, byla C‑70/12 P).

      128    Ieškovė kaltina ombudsmeną tuo, kad jis neatskyrė jos privačių veiksmų nuo tarnybinės veiklos, nes padarytas nusižengimas
         visiškai nesusijęs su jos tarnybinių užduočių atlikimu. Tačiau šį kaltinimą reikia atmesti, nes pareigūnas turi saugoti savo
         pareigų reputaciją, ne tik kai atlieka konkrečią užduotį, bet ir kitomis aplinkybėmis (2001 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo Connolly prieš Komisiją, C‑274/99 P, 79–93 ir 130 punktai; 1996 m. kovo 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Williams prieš Audito Rūmus, T‑146/94, 68 punktas).

      129    Galiausiai ieškovė kaltina ombudsmeną tuo, kad šis prie lengvinančių aplinkybių nepriskyrė jos vertinimo ataskaitų, kuriose
         jis puikiai įvertino jos darbo našumą. Tačiau, kad ir kaip ieškovė buvo įvertinta vertinimo ataskaitose ir net jeigu ombudsmenas
         ginčijamame sprendime nurodė, kad jos efektyvumas ir kompetencija buvo nepriekaištingi, Paskyrimų tarnyba teisėtai galėjo
         manyti, jog, atsižvelgiant į ieškovei inkriminuojamų veiksmų sunkumo laipsnį, jos lygį ir atsakingas pareigas, remiantis šia
         aplinkybe skiriama nuobauda negalėjo būti švelnesnė (žr. minėto Sprendimo Connolly prieš Komisiją, T‑34/96 ir T‑163/96, 167 punktą).

      130    Remiantis tuo, kas išdėstyta, visą šį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su nevienodu požiūriu į moteris ir vyrus ir teise į motinystės atostogas
       Šalių argumentai
      131    Ieškovė mano, kad tiek, kiek ginčijamas sprendimas įsigaliojo jai būnant motinystės atostogose, juo pažeidžiami Direktyvos 76/207
         2 straipsnio 3 dalis ir Direktyvos 92/85 10 straipsnis.

      132    Pripažinęs, kad Direktyva 92/85 iš principo gali būti taikoma, ombudsmenas atsikerta, kad jos 10 straipsniu nedraudžiama atleisti
         iš darbo nėščią darbuotoją, jeigu atleidimas nesusijęs su jos būkle, ir reikalauja atmesti šį ieškinio pagrindą.

       Tarnautojų teismo vertinimas
      133    Kalbant apie tariamą vienodo požiūrio į moteris ir vyrus pažeidimą, pirmiausia reikia konstatuoti, kad pagal Chartijos 23 straipsnį
         reikalaujama paisyti vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principo visose srityse, įskaitant darbo sritį, o draudimo diskriminuoti
         nėščias darbuotojas principas įtvirtintas Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 2 dalies c punkte ir Direktyvos 92/85 10 straipsnyje.
         Reikia manyti, kad rašytiniuose pareiškimuose ieškovė remiasi šiomis nuostatomis.

      134    Tarnautojų teismas primena, kad teismų praktikoje pripažinta būtinybė užtikrinti Sąjungos institucijų įdarbintų darbuotojų
         moterų ir vyrų lygybę (1992 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Speybrouck prieš Parlamentą, T‑45/90, 48 punktas).

      135    Šioje byloje ieškovė nenurodo jokios aplinkybės, kuri leistų nustatyti tiesioginę ar netiesioginę diskriminaciją; negalima
         daryti prielaidos dėl šios diskriminacijos buvimo vien dėl to, kad ombudsmenas žinojo apie ieškovės nėštumą.

      136    Kadangi ieškovė nenurodė jokios aplinkybės, kuri leistų daryti prielaidą apie jos tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos
         buvimą, ombudsmenas neturi įrodyti, jog nebuvo pažeistas vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principas.

      137    Kalbant apie tariamą Direktyvos 92/85 10 straipsnio pažeidimą, reikia nurodyti, kad PTN 1e straipsnio 2 dalyje nustatyta,
         jog dirbantiems pareigūnams sudaromos darbo sąlygos, atitinkančios reikiamus sveikatos ir saugos standartus, kurie turi būti
         bent lygiaverčiai minimaliesiems reikalavimams, taikomiems pagal tose srityse vadovaujantis Sutartimis patvirtintas priemones.

      138    Direktyva 92/85 siekiama pagerinti darbo sąlygas sustiprinant nėščių moterų sveikatos apsaugą ir saugą. Taigi ši direktyva
         saisto institucijas tiek, kiek įgyvendindamos teisę organizuoti savo tarnybų veiklą ir laikydamosi Pareigūnų tarnybos nuostatų
         jos turi užtikrinti nėščioms darbuotojoms apsaugą, lygiavertę minimaliai direktyva suteikiamai apsaugai (žr. 2009 m. balandžio
         30 d. Tarnautojų teismo sprendimo Aayhan ir kt. prieš Parlamentą, F‑65/07, 116 punktą).

      139    Tačiau direktyvos 10 straipsnio negalima aiškinti taip, kad juo draudžiama atleisti iš darbo nėščią darbuotoją. Iš tiesų sprendimas
         nušalinti nuo pareigų, priimtas laikotarpiu nuo nėštumo pradžios iki motinystės atostogų pabaigos dėl su nėštumu nesusijusių
         priežasčių, nepažeidžia šio 10 straipsnio su sąlyga, kad darbdavys raštu išdėsto pateisinamas atleidimo iš darbo priežastis
         ir suinteresuotosios atleidimas iš darbo yra leistinas pagal atitinkamus teisės aktus ir (arba) praktiką, laikantis šios direktyvos
         10 straipsnio 1 ir 2 punktų (žr. 2010 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Danosa, C‑232/09, 63 punktą).

      140    Pirma, iš bylos medžiagos aiškiai matyti, kad ieškovės nušalinimas nuo pareigų visai nesusijęs su jos nėštumu. Be kita ko,
         nei savo rašytiniuose pareiškimuose nei per posėdį išsakytoje kalboje ieškovė neteigė, kad sprendimą nušalinti ją nuo pareigų
         lėmė jos nėštumas.

      141    Antra, ginčijamame sprendime ombudsmenas raštu išdėstė atleidimą pateisinančias priežastis.

      142    Trečia, nors PTN nėra specialios nuostatos, kurioje būtų aiškiai įtvirtinta direktyvos 10 straipsnyje numatyto draudimo išimtis,
         šie nuostatai turi būti aiškinami taip, kad tokia išimtis leidžiama pagal jų 47 straipsnio e punktą, kuriame numatyta išimtinė
         galimybė galutinai nutraukti pareigūno tarnybą po drausmės procedūros priėmus sprendimą nušalinti nuo pareigų.

      143    Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia atmesti šį ieškinio pagrindą kaip nepagrįstą.

       Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su rūpestingumo pareigos ir gero administravimo principo pažeidimu
       Šalių argumentai
      144    Ieškovė kaltina ombudsmeną tuo, kad šis nusprendė pradėti drausminę procedūrą tik 2010 m. gegužės 19 d., nors ji pateikė savo
         gydytojo medicininę pažymą ir raštu paprašė, kad dėl poveikio, kurį dėl šios procedūros patiriamas stresas kelia nėštumui,
         procedūra būtų užbaigta kuo greičiau. Ieškovė taip pat pažymi, kad procedūra vyko per jos nėštumą ir jai pagimdžius, o tai
         liudija apie ombudsmeno nerūpestingą elgesį.

      145    Ombudsmenas reikalauja atmesti šį ieškinio pagrindą.

       Tarnautojų teismo vertinimas
      146    Iš bylos medžiagos matyti, kad 2009 m. lapkričio 25 d. ieškovė susisiekė su ombudsmenu ir pranešė jam apie su vykdoma procedūra
         patiriamą stresą ir kad ši situacija gali turėti neigiamų pasekmių jos nėštumo eigai. 2009 m. lapkričio 27 d. laišku ombudsmenas
         informavo ieškovę apie ketinimus prašyti medicinos tarnybos gydytojo susipažinti su ieškovės sveikatos būkle, kad šis pasiūlytų
         galimas priemones, skirtas sumažinti drausminės procedūros poveikį jos sveikatai ir kūdikiui. Po to, kai institucijos medicinos
         tarnybos gydytojas pateikė išvadą, kad ieškovės sveikata labai silpna ir kad drausminė procedūra gali turėti jai labai žalingų
         pasekmių, 2010 m. sausio 18 d. ombudsmenas priėmė sprendimą atlikti su drausmine procedūra susijusius veiksmus po to, kai
         ieškovė pagimdys.

      147    Todėl reikia konstatuoti, kad ombudsmenas kaip tik pasielgė rūpestingai, kai nukėlė drausminės procedūros pradžios datą.

      148    Taigi penktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      3.     Dėl reikalavimo atlyginti žalą
       Šalių argumentai
      149    Ieškovė Tarnautojų teismo pirmiausia prašo pripažinti, kad dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo jai turi būti išmokėtos išmokos
         už laikotarpį nuo sprendimo nušalinti ją nuo pareigų įsigaliojimo dienos ir Tarnautojų teismo sprendimo jį panaikinti paskelbimo
         dienos, bei palūkanos už vėlavimą, skaičiuojamos nuo šio sprendimo priėmimo dienos.

      150    Jeigu pirmasis reikalavimas nebūtų patenkintas, ieškovė Tarnautojų teismo prašo priteisti iš ombudsmeno turtinės ir neturtinės
         žalos, patirtos dėl ginčijamo sprendimo, atlyginimą.

      151    Bet kuriuo atveju ji prašo, kad iš ombudsmeno būtų priteista 65 000 EUR suma patirtai neturtinei žalai atlyginti.

      152    Ombudsmenas reikalauja atmesti šiuos reikalavimus.

       Tarnautojų teismo vertinimas
      153    Pagal nusistovėjusią teismo praktiką viešosios tarnybos srityje reikalavimai atlyginti žalą turi būti atmesti, jeigu jie glaudžiai
         susiję su reikalavimais dėl panaikinimo, kurie buvo atmesti kaip nepagrįsti (2007 m. lapkričio 8 d. Tarnautojų teismo sprendimo
         Andreasen prieš Komisiją, F‑40/05, 277 punktas).

      154    Šioje byloje tarp visų reikalavimų atlyginti žalą ir kaip nepagrįstų atmestų reikalavimų panaikinti egzistuoja glaudus ryšys.
         Kadangi išnagrinėjus reikalavimus dėl panaikinimo nenustatytas joks neteisėtumas, dėl kurio ombudsmenui galėtų kilti atsakomybė,
         reikalavimus atlyginti žalą reikia atmesti.

      155    Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia atmesti visą ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      156    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 1 dalį, nepažeidžiant kitų šio reglamento II dalies 8 skyriaus nuostatų, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal to paties straipsnio 2 dalį, kai
         to reikalauja teisingumas, Tarnautojų teismas gali nuspręsti iš pralaimėjusios šalies priteisti tik dalį bylinėjimosi išlaidų
         arba nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis visai jų neturi padengti.

      157    Iš nurodytų motyvų matyti, kad ieškovė pralaimėjo bylą. Be to, ombudsmenas reikalavimuose aiškiai prašė priteisti iš ieškovės
         bylinėjimosi išlaidas. Kadangi bylos aplinkybėmis negalima pagrįsti Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalies nuostatų
         taikymo, ieškovė turi padengti savo ir ombudsmeno patirtas bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TARNAUTOJŲ TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti BG ieškinį.
      2.      Nurodyti BG padengti savo ir Europos ombudsmeno patirtas bylinėjimosi išlaidas.

               Rofes i Pujol

                Boruta

                Bradley

         Paskelbta 2012 m. liepos 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kanclerė

                      Pirmininkas

               W. Hakenberg

                      H. Kreppel

         * Proceso kalba: prancūzų.


2003 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 92/43/EEB. # Byla C-434/01.


1997 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-225/96.


title: 1997 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Inter-Environnement Wallonie ASBL prieš Région wallonne.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'Etat - Belgija.#Direktyva 91/156/EEB.#Byla C-129/96.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      1997 m. gruodžio 18 d.(*)

      Byloje C‑129/96
      dėl Belgijos Conseil d’État Teisingumo Teismui pagal EB sutarties 177 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje
         byloje tarp

      Inter‑Environnement Wallonie ASBL
      ir
      Région wallonne
      dėl EEB sutarties 5 ir 189 straipsnių ir 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39)
         su pakeitimais, padarytais 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, p. 32), 1 straipsnio a punkto išaiškinimo

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai C. Gulman, H. Ragnemalm ir R. Schintgen, teisėjai G. F. Mancini,
         J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann ir L. Sevón
         (pranešėjas),

      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      susipažinęs su rašytinėmis pastabomis, kurias pateikė:
      –        Inter‑Environnement Wallonie ASBL, atstovaujama Briuselio advokato Jacques Sambon,

      –        Belgijos Vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos vyriausiojo patarėjo užsienio prekybos ir bendradarbiavimo
         plėtros klausimais Jan Devadder,

      –        Vokietijos Vyriausybė, atstovaujama Federalinės ūkio ministerijos ministerialrat Ernst Röder ir šios ministerijos oberregierungsrat Bernd Kloke,

      –        Prancūzijos Vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos teisės reikalų direktorato direktoriaus pavaduotojo Jean-François
         Dobelle ir šio direktorato užsienio reikalų sekretoriaus padėjėjo Romain Nadal,

      –        Nyderlandų Vyriausybė, atstovaujama Užsienio reikalų ministerijos teisės patarėjo Adriaan Bos,
      –        Jungtinės Karalystės Vyriausybė, atstovaujama Assistant Treasury Solicitor John E. Collins, ir QC Derrick Wyatt,

      –        Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama Komisijos teisės tarnybos darbuotojos Maria Condou-Durande,
      atsižvelgęs į teismo posėdžio pranešimą,
      išklausęs žodines pastabas, kurias 1997 m. vasario 5 d. posėdyje pateikė Inter‑Environnement Wallonie ASBL, atstovaujama Jacques Sambon, Prancūzijos Vyriausybė, atstovaujama Jean-François Dobelle ir Romain Nadal, Nyderlandų Vyriausybė,
         atstovaujama atstovo Užsienio reikalų ministerijos teisės patarėjo pavaduoto Steven van den Oosterkamp, Jungtinės Karalystės
         Vyriausybė, atstovaujama QC Derrick Watt ir Komisija, atstovaujama Maria Condou Durande,

      susipažinęs su 1997 m. balandžio 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        1996 m. kovo 29 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 1996 m. balandžio 23 d., Belgijos Conseil d’État (Valstybės Taryba) pagal EB Sutarties 177 straipsnį pateikė du prejudicinius klausimus dėl EEB sutarties 5 ir 189 straipsnių
         ir dėl Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39) su pakeitimais, padarytais 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva
         91/156/EEB (OL L 78, p. 32), 1 straipsnio a punkto išaiškinimo.

      2        Šie klausimai kilo byloje ne pelno bendrovei Inter‑Environnement Wallonie (toliau – Inter‑Environnement Wallonie) pateikus ieškinį dėl 1992 m. balandžio 9 d. Valonijos regiono vykdomosios valdžios nutarimo dėl nuodingų ar pavojingų atliekų
         (toliau – nutarimas) panaikinimo.

       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 75/442 tikslas – suderinti valstybių narių teisės aktus dėl atliekų šalinimo. Ji buvo iš dalies pakeista Direktyva
         91/156.

      4        Direktyvoje 75/442 su pakeitimais, padarytais Direktyva 91/156, 1 straipsnio a punkte atliekos apibrėžiamos taip:

      „Šioje direktyvoje:
      a) „atliekos“ reiškia medžiagą ar daiktą, patenkantį į I priedo kategorijas, kurias atliekų turėtojas pašalina, ketina arba
         privalo pašalinti.

      Komisija, veikdama 18 straipsnyje numatyta tvarka, ne vėliau kaip iki 1993 m. balandžio 1 d. sudaro sąrašą atliekų, priklausančių
         I priede nurodytoms kategorijoms. Šis sąrašas yra reguliariai atnaujinamas ir prireikus peržiūrimas tokia pat tvarka“.

      5        Šioje nuostatoje minimas sąrašas buvo sudarytas 1993 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimu 94/3/EB, nustatančiu atliekų sąrašą
         pagal Direktyvos 75/442 1 straipsnio a dalį (OL L 5, p. 15). Šio sąrašo įžanginės pastabos 3 punkte sakoma, kad, viena vertus,
         šis sąrašas nėra išsamus ir, kita vartus, kad medžiagos įtraukimas į sąrašą tampa teisėtu tik tuomet, kai medžiaga atitinka
         atliekos apibrėžimą.

      6        Direktyvos 75/442 su pakeitimais 9 straipsnio 1 dalyje ir 10 straipsnyje nurodoma, kad bet koks ūkio subjektas ar įmonė, vykdantis
         II priedo A dalyje ar II priedo B dalyje numatytas operacijas, turi gauti kompetentingos institucijos leidimą. II priedo A dalyje
         kalbama apie šalinimo operacijas, o II priedo B dalyje išvardijamos atliekų panaudojimo operacijos.

      7        Direktyvos 75/442 su pakeitimais 11 straipsnis nustato reikalavimo gauti leidimą išimtį:

      „1. Nepažeidžiant 1978 m. kovo 20 d. Tarybos direktyvos 78/319/EEC dėl toksinių ir pavojingų atliekų su paskutiniais pakeitimais
         ir papildymais, padarytais Ispanijos ir Portugalijos stojimo aktu, reikalavimo gauti leidimą, kaip numatyta 9 ar 10 straipsniuose,
         galima netaikyti:

      a) įmonėms ir kitiems ūkio subjektams, savo atliekas šalinantiems gamybos vietoje;
      b) įmonėms ir kitiems ūkio subjektams, panaudojantiems atliekas.
      Ši išimtis galioja tik tuomet:
      –        jei atsakingos institucijos yra priėmusios kiekvienai veiklos rūšiai bendrąsias taisykles, nustatančias atliekų rūšis ir kiekius
         bei sąlygas, kai minimai veiklai gali būti netaikomas reikalavimas gauti leidimą;

      ir
      –        jei atliekų rūšys ir kiekiai bei jų šalinimo ar panaudojimo būdai atitinka 4 straipsnyje numatytas sąlygas.
      2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos įmonės ir kiti ūkio subjektai privalo užsiregistruoti atsakingose institucijose.
      <…>“.
      8        Direktyvos 75/442 su pakeitimais 4 straipsnis numato:

      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų panaudotos ar pašalintos nesukeliant pavojaus žmonėms
         ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, konkrečiai:

      –        nesukeliant pavojaus vandeniui, orui, dirvožemiui, augalams ir gyvūnams;
      –        nesukeliant triukšmo ar kvapų;
      –        nedarant neigiamo poveikio kraštovaizdžiui ar ypatingai svarbioms vietovėms.
      <...>“
      9        Pagal Direktyvos 91/156 2 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą valstybės narės turėjo priimti įstatymus ir kitus teisės aktus,
         kurie, įsigalioję iki 1993 m. balandžio 1 d., įgyvendina šia direktyvą ir apie tai nedelsdamos pranešti Komisijai. Antrojoje
         pastraipoje nurodoma, kad „valstybės narės, priimdamos šias priemones, daro priemonėse nuorodą į šią direktyvą arba tokia
         nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant. Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės“.

      10      1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų (OL L 377, p. 20) 1 straipsnio 3 dalyje daro nuorodą
         į atliekų apibrėžimą, pateikiamą Direktyvoje 75/422, o 1 straipsnio 4 dalyje apibrėžia, kas yra „pavojingos atliekos“.

      11      Direktyvos 91/689 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse teigiama:

      „1. Direktyvos 75/442/EEB 11 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, leidžianti savo atliekas
         šalinančioms gamybos vietoje įmonėms nesilaikyti reikalavimo turėti leidimą, netaikoma pavojingoms atliekoms, apibrėžtoms
         šioje direktyvoje.

      2. Pagal Direktyvos 75/442/EEB 11 straipsnio 1 dalies b punktą valstybė narė gali atsisakyti taikyti šios direktyvos 10 straipsnį
         įmonėms, panaudojančioms atliekas, apibrėžtas šioje direktyvoje:

      –        jei valstybė narė priima bendrąsias taisykles, išvardijančias atliekų rūšį ir kiekį ir nustatančias specifines sąlygas (atliekose
         esančias pavojingų medžiagų ribines vertes, išskiriamų medžiagų ribines vertes, veiklos pobūdį) ir kitus būtinus reikalavimus,
         taikomus skirtingoms panaudojimo formoms, ir

      –        jei atliekų rūšys ir kiekiai bei panaudojimo būdai atitinka Direktyvos 75/442/EEB 4 straipsnio reikalavimus“.
      12      Direktyvos 91/689 11 straipsnis panaikina 1978 m. kovo 20 d. Tarybos direktyvą 78/319/EEB dėl toksinių ir pavojingų medžiagų
         (OL L 84, p. 43) nuo 1993 m. gruodžio 12 dienos. Tačiau 1994 m. birželio 27 d. Tarybos direktyva 94/31/EB, iš dalies pakeičianti
         Direktyvą 91/689 (OL L 168, p. 28), Direktyvos 78/319 panaikinimą atidėjo iki 1995 m. birželio 27 dienos.

       Nacionalinės teisės aktai
      13      1985 m. liepos 5 d. Valonijos regiono tarybos dekreto dėl atliekų su pakeitimais, padarytais 1991 m. liepos 25 d. dekretu
         (toliau – dekretas), 3 straipsnio 1 dalyje pateikiamas toks atliekų apibrėžimas:

      „atliekos“ – visos medžiagos ar objektai, nurodyti I priede, kurias turėtojas pašalina, ketina arba privalo pašalinti“.
      14      Nutarimo 5 straipsnio 1 dalyje numatoma:

      „Leidimas yra reikalingas statant ar eksploatuojant įrenginį, kuris nėra pramonės gamybos proceso sudėtine dalimi, konkrečiai
         skirtą nuodingų ar pavojingų atliekų surinkimui, pirminiam apdorojimui, šalinimui ar panaudojimui <…>“

      15      Nutarimo preambulėje, be kita ko, daroma nuoroda į dekretą, Direktyvą 75/442 su pakeitimais ir direktyvas 78/319 bei 91/698.
         Nutarimo 86 straipsnis nustato, kad nutarimas įsigalioja nuo jo paskelbimo Moniteur belge dienos. Nutarimas buvo paskelbtas 1992 m. birželio 23 d.

       Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
      16      1992 m. rugpjūčio 21 d. paduotu ieškiniu Inter‑Environnement Wallonie kreipėsi į Belgijos Conseil d’État, prašydama panaikinti visą nutarimą arba bent jau kai kurias jo nuostatas.

      17      Conseil d’État savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pasisakė dėl penkių iš šešių ieškinio pagrindų, kuriuos pateikė
         Inter‑Environnement Wallonie, ir panaikino kai kurias nutarimo nuostatas.

      18      Likusiu ieškinio pagrindu Inter‑Environnement Wallonie nurodo, kad nutarimo 5 straipsnio 1 dalis pažeidžia visų pirma Direktyvos 75/442 su pakeitimais 11 straipsnį ir Direktyvos
         91/689 3 straipsnį, kadangi nutarime nereikalaujama leidimo įrenginio, skirto nuodingų ar pavojingų atliekų, surinkimui, pirminiam
         apdorojimui, šalinimui ar panaudojimui, statybos ir eksploatavimo operacijoms, jei tas įrenginys „yra pramonės gamybos proceso
         sudėtinė dalis“.

      19      Šio ieškinio pagrindo pirmojoje dalyje Inter‑Environnement Wallonie teigia, kad Direktyvos 75/422 su pakeitimais 11 straipsnis kartu su Direktyvos 91/689 3 straipsniu leidžia nukrypti nuo reikalavimo
         turėti leidimus atliekas panaudojančioms įmonėms, tik jei yra tenkinamos tose nuostatose numatytos sąlygos ir kai kompetentingos
         institucijos yra įregistravusios šias įmones.

      20      Šiuo klausimu Conseil d’État mano, kad nutarimo 5 straipsnio 1 dalis iš tiesų prieštarauja Direktyvos 75/422 su pakeitimais 11 straipsniui kartu su Direktyvos
         91/689 3 straipsniu.

      21      Kadangi nutarimas buvo priimtas nepasibaigus direktyvoje nustatytam perkėlimo į nacionalinę teisę terminui, Conseil d’État klausia, ar valstybė narė per tą laikotarpį gali priimti teisės aktą, prieštaraujantį direktyvai. Ji priduria, kad neigiamas
         atsakymas į šį klausimą, kaip siūlo Inter‑Environnement Wallonie, būtų nesuderinamas su principu, jog teisės akto teisėtumas yra vertinamas jo priėmimo metu.

      22      Savo ieškinio pagrindo antrojoje dalyje Inter‑Environnement Wallonie teigia, kad nutarimo 5 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis prieštarauja dekretui, kuris, jos teigimu, nenumato jokios nukrypti
         leidžiančios nuostatos operacijoms, esančioms sudėtine pramonės proceso dalimi.

      23      Šiuo klausimu Conseil d’État daro išvadą, kad dekreto 3 straipsnio 1 dalimi ir joje minimu priedu siekiama tikslaus Direktyvos 75/422 su pakeitimais perkėlimo
         į nacionalinę teisę. Nors Teisingumo Teismo praktika aiškiai nustato, kad atliekos – tai medžiagos ir daiktai, kuriuos turėtojas
         pašalina arba kurias privalo pašalinti, neatmetant galimybės, kad juos gali ekonomiškai reutilizuoti kiti asmenys, iš jos
         nėra aišku, ar Direktyvos 75/422 su pakeitimais 1 straipsnyje minima medžiaga arba daiktas, tiesiogiai ar netiesiogiai esantys
         pramonės gamybos proceso sudedamąja dalimi, yra atliekos šios direktyvos 1 straipsnio a punkto prasme.

      24       Esant tokioms aplinkybėms, Conseil d’État Teisingumo Teismui pateikė šiuos prejudicinius klausimus:

      „1. Ar EEB sutarties 5 ir 189 straipsniai leidžia valstybėms narėms priimti nuostatą, prieštaraujančią 1975 m. liepos 15 d.
         direktyvai 75/422 dėl atliekų su pakeitimais, padarytais 1991 m. kovo 18 d. Direktyva 91/156/EEB, jos perkėlimo į nacionalinę
         teisę laikotarpiu?

      Ar šios Sutarties nuostatos leidžia valstybėms narėms priimti šią direktyvą įgyvendinančią normą ir leisti jai įsigalioti,
         jei ji prieštarauja direktyvos nuostatoms?

      2. Ar 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyvos 91/156/EEB, iš dalies keičiančios Direktyvą 75/422/EEB dėl atliekų, I priede nurodyta
         medžiaga, esanti tiesiogiai ar netiesiogiai pramonės gamybos proceso sudedamąją dalimi, gali būti laikoma atlieka šios direktyvos
         1 straipsnio a punkto prasme?“

       Dėl antrojo klausimo
      25      Antruoju klausimu, kurį reikėtų išnagrinėti pirmiausia, nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar vien dėl to, kad medžiaga
         yra, tiesiogiai ar netiesiogiai, pramonės gamybos proceso sudedamąja dalimi, ji nepatenka į atliekų Direktyvos 75/422 su pakeitimais
         1 straipsnio a punkto prasme sąvoką.

      26      Visų pirma iš Direktyvos 75/422 su pakeitimais 1 straipsnio a punkto formuluotės matyti, kad atliekų sąvokos taikymo sritis
         priklauso nuo sąvokos „pašalinti“ reikšmės.

      27      Be to, iš Direktyvos 75/442 su pakeitimais nuostatų, ypač iš 4, 8 ir 12 straipsnių bei II priedo A ir B dalių, yra aišku,
         kad pašalinimo sąvoka apima medžiagos ar daikto šalinimą ir panaudojimą.

      28      Kaip nurodo generalinis advokatas savo nuomonės 58–61 punktuose, Direktyvos 75/422 su pakeitimais I priedo atliekų kategorijų
         sąrašas ir tos direktyvos II priedo A ir B dalyse išvardytos šalinimo ir panaudojimo operacijos rodo, kad atliekų sąvoka iš
         esmės apima bet kokios rūšies liekanas, pramonės šalutinius produktus ar kitas medžiagas, atsirandančias dėl gamybos procesų.
         Šią išvadą, beje, patvirtina ir Komisijos sprendime 94/3 pateikiamas atliekų sąrašas.

      29      Visų pirma reikia pažymėti, kad Direktyva 75/422 su pakeitimais taikoma, kaip matyti ypač iš jos 9–11 straipsnių, ne tik specializuotų
         įmonių atliekamam atliekų šalinimui ar panaudojimui, bet taip pat atliekų šalinimui ir panaudojimui gamybos vietoje, kai tai
         atlieka įmonė, kuri jas pagamino.

      30      Antra, nors Direktyvos 75/422 su pakeitimais 4 straipsnis nurodo, kad atliekos turi būti panaudotos ar pašalintos nesukeliant
         pavojaus žmonių sveikatai ir nenaudojant procesų ar būdų, galinčių pakenkti aplinkai, joje nėra jokios nuostatos rodančios,
         kad ji netaikoma šalinimo ir panaudojimo operacijoms, esančioms pramonės proceso sudėtine dalimi, kai jos nekelia pavojaus
         žmonių sveikatai ar aplinkai.

      31      Galiausiai, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Direktyvos 75/442 su pakeitimais 1 straipsnio a punkte
         pateiktos atliekų sąvokos nereikia aiškinti kaip neapimančios medžiagų ir objektų, kurie gali būti reutilizuojami ekonomikos
         procese (1990 m. kovo 28 d. sprendimo Zanetti ir kt. C‑359/88, Rink. p. I‑1509, 12 ir 13 punktai; 1995 m. gegužės 10 d. sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑422/92, Rink. p. I‑1097,
         22 ir 23 punktai ir 1997 m. birželio 25 d. sprendimo Tombesi ir kt. C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 ir C‑224/95, Rink. p. I‑3561, 47 ir 48 punktai).

      32      Iš visų šių svarstymų darytina išvada, kad medžiagos, esančios pramonės procesų dalimi, gali būti laikomos atliekomis Direktyvos
         75/442 su pakeitimais 1 straipsnio a punkto prasme.

      33      Ši išvada nedaro įtakos skirtumui, kuris turi išlikti, kaip teisingai pastebėjo Belgijos, Vokietijos, Nyderlandų ir Jungtinės
         Karalystės vyriausybės, tarp atliekų Direktyvos 75/442 su pakeitimais prasme panaudojimo ir produktams, kurie nėra atliekos,
         taikomų įprastinių pramonės procedūrų, nepaisant to, kaip sunku būtų šį skirtumą nustatyti.

      34      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad medžiaga patenka į atliekų Direktyvos 75/422 su pakeitimais 1 straipsnio a punkto
         prasme sąvoką ir kai ji yra, tiesiogiai ar netiesiogiai, pramonės gamybos proceso sudedamąja dalimi.

       Dėl pirmojo klausimo
      35      Pirmuoju klausimu nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar EEB sutarties 5 ir 189 straipsniai leidžia valstybėms narėms priimti
         teisės aktus, prieštaraujančius Direktyvai 91/156 jos perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpiu.

      36      Inter‑Environnement Wallonie nuomone, vadovaujantis Bendrijos teisės viršenybe ir Sutarties 5 straipsniu, darytina išvada, kad net jei valstybė narė nusprendžia
         perkelti į nacionalinę teisę Bendrijos direktyvą prieš joje numatytą terminą, toks perkėlimas turi neprieštarauti direktyvai.
         Todėl Direktyvą 91/156 perkeldamas į nacionalinę teisę 1992 m. balandžio 9 d. Valonijos regionas turėjo laikytis direktyvos.

      37      Komisija pritaria tokiai pozicijai ir teigia, kad Sutarties 5 ir 189 straipsniai draudžia valstybėms narėms priimti nuostatą,
         prieštaraujančią perkėlimo į nacionalinę teisę laikotarpiu Direktyvai 91/156. Ji nurodo, kad šiuo atžvilgiu neturi reikšmės
         tai, ar tam tikra priemonė yra konkrečiai skirta perkelti direktyvą į nacionalinę teisę.

      38      Tačiau Belgijos, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės Vyriausybės mano, kad kol nesibaigė direktyvai perkelti į nacionalinę
         teisę skirtas terminas, valstybės narės gali priimti neatitinkančias direktyvos nacionalines taisykles. Vis dėlto Jungtinės
         Karalystės Vyriausybė priduria, kad Sutarties 5 ir 189 straipsniai draudžia valstybei narei imtis priemonių, kurių poveikis
         būtų toks, kad jai taptų neįmanoma arba labai sunku tinkamai perkelti direktyvą į nacionalinę teisę.

      39      Nyderlandų Vyriausybės nuomone, direktyvos priėmimas reiškia, jog valstybės narės nebegali imtis jokių priemonių, galinčių
         apsunkinti joje numatyto rezultato siekimą. Vis dėlto ji mano, kad valstybė narė negali būti laikoma pažeidusia Sutarties
         5 ir 189 straipsnius jei kaip šioje byloje ji nėra tikra, kad nacionalinės nuostatos prieštarauja direktyvai.

      40      Pirmiausia reikėtų priminti, kad Sutarties 189 straipsnyje ir pačioje direktyvoje įtvirtinta valstybės narės pareiga imtis
         visų būtinų priemonių siekiant direktyvoje numatyto rezultato yra privalomo pobūdžio (1997 m. vasario 1 d. sprendimo Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Rink. p. 113, 22 punktas; 1986 m. vasario 26 d. sprendimo Marshall, 152/84, Rink. p. 723, 48 punktas ir 1996 m. spalio 24 d. sprendimo Kraaijeveld ir kt., 72/95, Rink. I‑5403, 55 punktas). Pareiga imtis visų, bendrų ar konkrečių, priemonių yra privaloma visoms valstybių narių
         institucijoms, įskaitant teismus jų kompetencijos srityje (žr. 1990 m. lapkričio 13 d. sprendimo Marleasing C‑106/89, Rink. p. I‑4135, 8 punktą ir minėto sprendimo Kraaijeveld ir kt. 55 punktą).

      41      Be to, reikia pastebėti, jog pagal bylos faktų metu taikytą EEB sutarties 191 straipsnio 2 dalį „Apie direktyvas, taip pat
         sprendimus pranešama tiems, kuriems jie skirti, ir jie įsigalioja po tokio pranešimo“. Iš šios nuostatos matyti, kad direktyva
         turi teisinį poveikį valstybei narei, kuriai ji skirta, nuo to momento, kai apie ją pranešama.

      42      Šiuo atveju ir pagal įprastinę praktiką pati Direktyva 91/156 nustato terminą, kurio pabaigoje ją įgyvendinantys įstatymai
         ir kiti teisės aktai turi būti įsigalioję valstybėse narėse.

      43      Kadangi tokiu terminu siekiama visų pirma duoti valstybėms narėms laiko įgyvendinimo aktams priimti, kol nepasibaigė šis terminas,
         valstybėms negali būti priekaištaujama, kad jos neperkėlė direktyvos į savo vidaus teisės sistemą.

      44      Tačiau per šį įgyvendinimo terminą valstybės narės privalo imtis būtinų priemonių ir užtikrinti, kad direktyva siekiamas rezultatas
         būtų pasiektas iki termino pabaigos.

      45      Nors valstybės narės nėra įpareigotos priimti teisės aktus iki įgyvendinimo termino pabaigos, remiantis Sutarties 5 straipsnio
         antrąja pastraipa kartu su 189 straipsnio trečiąja pastraipa ir pačia direktyva darytina išvada, kad per šį laikotarpį jos
         turi nepriimti nuostatų, galinčių labai pakenkti direktyva siekiamam rezultatui.

      46      Nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų teisėtumo kontrolę vykdantis nacionalinis teismas turi įvertinti, ar taip yra šiuo
         atveju.

      47      Atlikdamas vertinimą, nacionalinis teismas privalo visų pirma nustatyti, ar nagrinėjamos nuostatos visiškai perkelia direktyvą
         į nacionalinę teisę ir įvertinti, koks yra nesuderinamų nuostatų taikymo faktinis poveikis ir jų galiojimo trukmė.

      48      Pavyzdžiui, jei šiomis nuostatomis yra visiškai ir galutinai perkeliama direktyva į nacionalinę teisę, jų nesuderinamumas
         su direktyva gali leisti daryti prielaidą, kad direktyva siekiamas rezultatas nebus pasiektas per nustatytą laikotarpį, jei
         yra neįmanoma jų laiku pakeisti.

      49      Kita vertus, nacionalinis teismas gali atsižvelgti į valstybės narės teisę imtis pereinamųjų priemonių arba įgyvendinti direktyvą
         palaipsniui. Tokiais atvejais nacionalinių pereinamųjų priemonių prieštaravimas direktyvai arba tam tikrų jos nuostatų neperkėlimas
         į nacionalinę teisę nebūtinai pakenktų direktyva siekiamam rezultatui.

      50      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad EEB sutarties 5 straipsnio antroji pastraipa, 189 straipsnio trečioji pastraipa
         bei Direktyva 91/156 reikalauja, jog valstybės narės, kurioms direktyva yra skirta, joje nustatyto įgyvendinimo laikotarpio
         metu nesiimtų priemonių, galinčių labai pakenkti šia direktyva siekiamam rezultatui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      51      Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės Vyriausybių bei Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė
         Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš
         etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas, atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1996 m. kovo 29 d. sprendimu pateikė Belgijos
         Conseil d’État, nusprendžia:

      1.      Medžiaga patenka į atliekų 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB su pakeitimais, padarytais 1991 m. kovo 18 d.
            Tarybos direktyva 91/156/EEB, 1 straipsnio a punkto prasme sąvoką ir kai ji yra, tiesiogiai ar netiesiogiai, pramonės gamybos
            proceso sudedamąja dalimi.
      2.      EEB sutarties 5 straipsnio antroji pastraipa, 189 straipsnio trečioji pastraipa bei Direktyva 91/156 reikalauja, jog valstybės
            narės, kurioms direktyva yra skirta, joje nustatyto įgyvendinimo laikotarpio metu nesiimtų priemonių, galinčių labai pakenkti
            šia direktyva siekiamam rezultatui.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Schintgen

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

               Hirsch       Jann

               Sevón

         Paskelbta viešame posėdyje Liuksemburge 1997 m. gruodžio 18 d.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Proceso kalba: prancūzų.