title: 2010 m. sausio 12 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Domnica Petersen prieš Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sozialgericht Dortmund - Vokietija.#Direktyva 2000/78/EB - 2 straipsnio 5 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis - Diskriminacijos dėl amžiaus draudimas - Nacionalinė nuostata, kurioje numatytas maksimalus 68 metų amžius verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo profesija - Siekiamas tikslas - Sveikatos apsaugai būtinos priemonės sąvoka - Nuoseklumas - Priemonės tinkamumas ir adekvatumas.#Byla C-341/08.

text:
      Byla C-341/08
      Domnica Petersen
      prieš
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe
      (Sozialgericht Dortmund (Vokietija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 2000/78/EB – 2 straipsnio 5 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis – Diskriminacijos dėl amžiaus draudimas – Nacionalinė nuostata, kurioje numatytas maksimalus 68 metų amžius verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo
         profesija – Siekiamas tikslas – Sveikatos apsaugai būtinos priemonės sąvoka – Nuoseklumas – Priemonės tinkamumas ir adekvatumas“

      Sprendimo santrauka
      1.        Socialinė politika – Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje – Direktyva 2000/78 – Diskriminacijos dėl amžiaus draudimas
      (Tarybos direktyvos 2000/78 2 straipsnio 5 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Diskriminacija dėl amžiaus – Draudimas – Nacionalinių teismų pareiga
      1.        Direktyvos 2000/78, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 2 straipsnio 5 dalis
         aiškintina taip, kad ji draudžia nacionalinę priemonę, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nustatančią maksimalią, šiuo
         atveju – 68 metų, amžiaus ribą verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo profesija, jeigu šia priemone
         siekiama vienintelio tikslo apsaugoti pacientų sveikatą nuo šių stomatologų gebėjimų pablogėjimo peržengus šią amžiaus ribą,
         nes tokia pati amžiaus riba nėra taikoma pagal sutartį su ligonių kasomis nedirbantiems stomatologams.

      Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad ji nedraudžia tokios priemonės, jeigu ja siekiama paskirstyti
         įsidarbinimo galimybes tarp pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių profesinės grupės stomatologų kartų ir jeigu, atsižvelgiant
         į situaciją atitinkamoje darbo rinkoje, ši priemonė yra tinkama ir būtina šiam tikslui pasiekti.

      Kokio tikslo siekiama minėtą amžiaus ribą numatančia priemone, turi nustatyti nacionalinis teismas, įvertinęs, dėl kokios
         priežasties ši priemonė palikta galioti.

      (žr. 78 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Tuo atveju, jeigu tam tikras nacionalinis reglamentavimas, kuriame numatyta maksimali amžiaus riba pagal sutartį su ligonių
         kasomis dirbantiems gydytojams, atsižvelgiant į juo siekiamą tikslą, prieštarautų Direktyvai 2000/78, nustatančiai vienodo
         požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, nacionalinis teismas, nagrinėjantis ginčą tarp privataus asmens
         ir administracijos institucijos, privalo netaikyti šio reglamentavimo, net jeigu jis galiojo dar iki šios direktyvos ir nacionalinėje
         teisėje nenumatytas tokio reglamentavimo netaikymas.

      (žr. 81 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. sausio 12 d.(*)

      „Direktyva 2000/78/EB – 2 straipsnio 5 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis – Diskriminacijos dėl amžiaus draudimas – Nacionalinė nuostata, kurioje numatytas maksimalus 68 metų amžius verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo
         profesija – Siekiamas tikslas – Sveikatos apsaugai būtinos priemonės sąvoka – Nuoseklumas – Priemonės tinkamumas ir adekvatumas“

      Byloje C‑341/08
      dėl Sozialgericht Dortmund (Vokietija) 2008 m. birželio 25 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. liepos 24 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Domnica Petersen
      prieš
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe,

      dalyvaujant
      AOK Westfalen-Lippe,

      BKK-Landesverband Nordrhein-Westfalen,

      Vereinigte IKK,

      Deutsche Rentenversicherung Knappschaft-Bahn-See – Dezernat 0.63,

      Landwirtschaftliche Krankenkasse NRW,

      Verband der Angestellten-Krankenkassen eV,

      AEV-Arbeiter-Ersatzkassen-Verband eV,

      Kassenzahnärtzliche Vereinigung Westfalen-Lippe,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro didžiosios kolegijos pirmininko pareigas einantis trečiosios kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, kolegijos pirmininkai
         E. Levits, P. Lindh (pranešėja), teisėjai C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh ir L. Bay Larsen,

      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. liepos 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        D. Petersen, atstovaujamos advokato H.‑J. Brink,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir N. Graf Vitzthum,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo BL P. McGarry,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato M. Russo,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz, J. Enegren ir B. Conte,
      susipažinęs su 2009 m. rugsėjo 3 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo
         požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         5 sk., 4 t., p. 79; toliau – direktyva), 6 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp D. Petersen ir Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe (Vestfalijos Lipės apylinkės stomatologų apeliacinis komitetas) dėl šio komiteto atsisakymo leisti suinteresuotajai užsiimti
         pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo veikla sulaukus 68 metų amžiaus.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyva priimta remiantis EB 13 straipsniu. Jos devinta, vienuolikta ir dvidešimt penkta konstatuojamosios dalys suformuluotos
         taip:

      „9)      garantuojant visiems lygias galimybes, svarbiausia yra įsidarbinimas ir darbas, kurie ypač prisideda prie visapusiško piliečių
         dalyvavimo ekonominiame, kultūriniame ir socialiniame gyvenime bei jų galimybių realizavimo.

      <...>
      11)      diskriminavimas dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos gali pakenkti EB sutarties tikslų
         įgyvendinimui, ypač siekti pakankamai didelio užimtumo ir socialinės apsaugos lygio, gerinti gyvenimo lygį ir gyvenimo kokybę,
         siekti ekonominės ir socialinės sanglaudos bei vienybės, ir laisvo asmenų judėjimo.

      <...>
      25)      diskriminavimo dėl amžiaus draudimas yra svarbiausia Užimtumo gairėse išdėstytų tikslų įgyvendinimo ir darbo jėgos įvairovės
         skatinimo priemonė. Vis dėlto tam tikromis aplinkybėmis galima pateisinti skirtingą požiūrį dėl amžiaus, todėl reikia priimti
         specialias nuostatas, kurios galėtų būti skirtingos, atsižvelgiant į valstybėse narėse susiklosčiusią padėtį. Todėl būtina
         įžvelgti skirtingo požiūrio, kurį pateisina teisėta užimtumo politika, darbo rinka ir profesinio mokymo tikslai, ir diskriminacijos,
         kuri turi būti uždrausta, skirtumus.“

      4        Remiantis šios direktyvos 1 straipsniu, ja siekiama „nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios,
         amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti
         vienodo požiūrio principą“.

      5        Direktyvos 2 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios
         tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje:
      a)      tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi
         mažiau palankiai nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu;

      <...>
      5.      Ši direktyva nepažeidžia priemonių, numatytų nacionaliniuose teisės aktuose, kurie demokratinėse visuomenėse yra būtini visuomenės
         saugumui, viešajai tvarkai palaikyti ir kriminalinių nusikaltimų prevencijai, kitų asmenų sveikatos, teisių ir laisvių apsaugai.“

      6        Direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose patikslinama:

      „1.      Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje,
         įskaitant valstybines įstaigas:

      a)      įsidarbinant, savarankiškai įsidarbinant ar darbo sąlygoms, įskaitant atrankos kriterijus ir priėmimo į darbą sąlygas, visoms
         veiklos rūšims ir visais profesinės karjeros etapais, įskaitant paaukštinimą;

      <…>
      c)      įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą.“
      7        Direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Nepaisydamos 2 straipsnio 2 dalies, valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris dėl amžiaus nėra diskriminacija,
         jei pagal nacionalinę teisę jį objektyviai ir tinkamai pateisina teisėtas tikslas, įskaitant teisėtos užimtumo politikos,
         darbo rinkos ir profesinio mokymo tikslus, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis.

      Toks skirtingas poveikis, be kitų dalykų, gali apimti:
      a)      specialių sąlygų nustatymą siekiant įsidarbinti ir profesinio mokymo, įdarbinimui ir darbui, įskaitant atleidimą iš darbo
         ir apmokėjimo sąlygas, jaunimui, pagyvenusio amžiaus asmenims ir už priežiūrą atsakingiems asmenims, siekiant skatinti jų
         profesinę integraciją ir užtikrinti jų apsaugą;

      b)      minimalaus amžiaus, profesinės patirties ar darbo stažo nustatymą siekiant įsidarbinti arba gauti tam tikrų su darbu susijusių
         privilegijų;

      c)      maksimalaus įdarbinimo amžiaus nustatymą, paremtą su konkrečiomis pareigomis susijusiam mokymui keliamais reikalavimais arba
         su poreikiu nustatyti atitinkamą išdirbtą laikotarpį iki išėjimo į pensiją.“

      8        Pagal direktyvos 18 straipsnio pirmąją pastraipą ji turėjo būti perkelta į valstybių narių teisės sistemas ne vėliau kaip
         2003 m. gruodžio 2 dieną. Tačiau, remiantis šio straipsnio antrąja pastraipa:

      „Siekiant atsižvelgti į konkrečias sąlygas, prireikus valstybėms narėms nuo 2003 m. gruodžio 2 d. [galėjo] būti skiriamas
         papildomas 3 metų laikotarpis, kitaip tariant, iš viso 6 metai šios direktyvos nuostatoms dėl diskriminacijos dėl amžiaus
         ir negalios įgyvendinti. Tokiu atveju jos apie tai nedelsdamos [turėjo pranešti] Komisijai <...>“

      9        Vokietijos Federacinė Respublika pasinaudojo šia galimybe, todėl direktyvos nuostatos dėl diskriminacijos dėl amžiaus ir negalios
         šioje valstybėje narėje turėjo būti perkeltos ne vėliau kaip 2006 m. gruodžio 2 dieną.

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Direktyva buvo perkelta 2006 m. rugpjūčio 14 d. Bendruoju įstatymu dėl vienodo požiūrio (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) (BGB1. 2006 I, p. 1897, toliau – AGG). Šiuo įstatymu nebuvo nei panaikinta, nei pakeista toliau aprašytoji pagal sutartį su ligonių kasomis dirbantiems stomatologams
         taikoma amžiaus riba.

      11      Maksimali amžiaus riba pagal sutartį su ligonių kasomis dirbantiems gydytojams buvo įvesta 1992 m. gruodžio 21 d. Įstatymu
         dėl privalomojo sveikatos draudimo užtikrinimo ir struktūros pagerinimo (Gesetz zur Sicherung und Strukturverbesserung der gesetzlichen Krankenversicherung) (BGBl. 1992 I, p. 2266, toliau – 1993 m. GSG) ir nuo 2003 m. lapkričio 14 d. įtvirtinta Socialinio kodekso (Sozialgesetzbuch, BGBl. 2003 I, p. 2190) V knygos (toliau – SGB V) 95 straipsnio 7 dalies trečiajame sakinyje.

      12      Pagal šio 95 straipsnio 7 dalies trečiąjį sakinį nuo 1999 m. sausio 1 d. sutartį su ligonių kasomis turinčių gydytojų licencija
         nustoja galioti pasibaigus kalendoriniam ketvirčiui, kurį sutartį su ligonių kasomis turinčiam gydytojui sueina 68 metai.

      13      Pagal SGB V 72 straipsnio 1 dalies antrąjį sakinį ši nuostata atitinkamai taikoma sutartį su ligonių kasomis sudariusiems stomatologams.

      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad ši amžiaus riba papildė SGB V 102 straipsnį, kuriuo taip pat nuo 1999 m. sausio 1 d. buvo įvesta gydytojų (stomatologų) licencijų suteikimo pagal teritorinį
         poreikį sistema.

      15      1993 m. GSG pagrindime sakoma:

      „Pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių gydytojų skaičiaus raida yra svarbi pernelyg didelio išlaidų augimo privalomojo
         sveikatos draudimo sistemoje priežastis. Atsižvelgiant į nuolat augantį pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių gydytojų
         skaičių, būtina jį riboti. Pernelyg didelės gydytojų pasiūlos negalima sumažinti vien ribojant licencijų išdavimą, kuris yra
         nenaudingas jaunai gydytojų kartai. Tam taip pat reikia įvesti privalomą maksimalią pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių
         gydytojų amžiaus ribą.“

      16      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad ši amžiaus riba taikoma su tokiomis keturiomis
         išimtimis, iš kurių pirmosios trys įtvirtintos atitinkamuose teisės aktuose, o paskutinė išplaukia iš jų:

      –        suinteresuotasis asmuo, sulaukęs 68 metų, mažiau kaip dvidešimt metų dirbo pagal sutartį su ligonių kasomis ir turėjo pagal
         sutartį su jomis dirbančio gydytojo (stomatologo) licenciją dar iki 1993 metų sausio 1 dienos; tokiu atveju licencija pratęsiama
         daugiausia iki šio 20 metų laikotarpio pabaigos,

      –        tam tikroje licencijavimo teritorijos dalyje trūksta arba gali netrukus pradėti trūkti pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių
         gydytojų (stomatologų),

      –        pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio gydytojo (stomatologo) ligos, atostogų arba dalyvavimo kvalifikacijos kėlimo renginiuose
         atveju,

      –        kadangi šis reglamentavimas skirtas tik gydytojams (stomatologams), vykdantiems veiklą pagal sutarčių su ligonių kasomis sistemą,
         veikdami ne pagal šią sistemą gydytojai ir stomatologai gali verstis savo profesija be jokių amžiaus apribojimų.

      17      2006 m. gruodžio 22 d. Įstatymu dėl pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių gydytojų veiklą reglamentuojančių teisės aktų
         ir kitų įstatymų pakeitimo (Gesetz zur Änderung des Vertragsarztrechts und anderer Gesetze (Vertragsarztänderungsgesetz)), BGBl. 2006, p. 3439) įstatymų leidėjas nuo 2007 m. sausio 1 d. panaikino SGB V 102 straipsnį, kuriame buvo numatytos gydytojų (stomatologų) kvotos pagal regionus, tačiau paliko toliau galioti pagrindinėje
         byloje nagrinėjamą amžiaus ribą.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      18      1939 m. balandžio 24 d. gimusi D. Petersen 68 metų amžiaus sulaukė 2007 metais. Nuo 1974 m. balandžio 1 d. ji turėjo licenciją
         teikti stomatologijos paslaugas pagal sutartį su ligonių kasomis.

      19      2007 m. balandžio 25 d. Zulassungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe (Vestfalijos Lipės apylinkės stomatologų licencijų komitetas) konstatavo, kad D. Petersen licencija teikti stomatologijos
         paslaugas pagal sutartį su ligonių kasomis nustoja galioti 2007 m. birželio 30 dieną.

      20      D. Petersen apskundė šį sprendimą, be kita ko, nurodydama, kad jis prieštarauja direktyvai ir AGG.

      21      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe atmetus D. Petersen skundą, ji apskundė tokį sprendimą Sozialgericht Dortmund (Dortmundo socialinis teismas).

      22      Šis teismas paaiškina, kad, remiantis nacionaline teise, D. Petersen skundas buvo atmestas teisėtai. Šiuo atžvilgiu jis daro
         nuorodą į Bundessozialgericht (Federalinis socialinis teismas) ir Bundesverfassungsgericht (Konstitucinis teismas) argumentus, pagal kuriuos pagrindinėje byloje nagrinėjama amžiaus riba pateisinama, nors kiekvienas
         šių teismų rėmėsi skirtingais motyvais. Bundessozialgericht nuomone, ši amžiaus riba leido užtikrinti subalansuotą naštos paskirstymą tarp kartų ir ji tebėra naudinga, siekiant išlaikyti
         jaunų pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų įsidarbinimo galimybes. Tačiau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio teismo teigimu, panaikinus pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų kvotas bei išnykus pernelyg didelei
         sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlai, šis pateisinimas nebėra aktualus.

      23      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pritaria 2007 m. rugpjūčio 7 d. Sprendime Bundesverfassungsgericht nurodytam tikslui. Pagal šį sprendimą aptariama amžiaus riba pateisinama būtinybe apsaugoti privalomojo sveikatos draudimo
         sistema besinaudojančius pacientus nuo rizikos, kurią galėtų kelti vyresnio amžiaus stomatologai, kurių gebėjimai nebėra optimalūs.
         Bundesverfassungsgericht laikėsi anksčiau 1998 m. priimtame sprendime išsakyto vertinimo ir nusprendė, kad, naudodamasis savo diskrecija, įstatymų
         leidėjas neprivalo numatyti individualaus 68 metų sulaukusio pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio gydytojo fizinių ir
         psichinių gebėjimų patikrinimo. Atvirkščiai, remdamasis patirtimi pagrįstais duomenimis, įstatymų leidėjas galėjo įtvirtinti
         bendrą reglamentavimą. Bundesverfassungsgericht taip pat nusprendė, kad tai, jog įstatymo pagrindime neminima apdraustųjų sveikatos apsauga, nėra reikšminga, ir priminė,
         kad, vertindamas įstatymo nuostatos konstitucingumą, jis atsižvelgia į visus aspektus ir nėra saistomas tokio pagrindimo.

      24      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar toks vertinimas teisingas ir atsižvelgiant
         į direktyvą. Jo nuomone, pagrindinėje byloje nagrinėjama amžiaus riba nėra priemonė direktyvos 2 straipsnio 5 dalies prasme,
         nes, paties įstatymų leidėjo manymu, sveikatos apsauga nebuvo ta priežastis, dėl kurios jis priėmė atitinkamą nuostatą. Nacionalinis
         teismas teigia, kad, atsižvelgiant į įtvirtintas išimtis, ši riba taip pat nėra įprastas ir lemiamas profesinis reikalavimas
         direktyvos 4 straipsnio 1 dalies prasme. Galiausiai šis teismas išsako abejones dėl aptariamos amžiaus ribos atitikties direktyvos
         6 straipsnio 1 daliai.

      25      Teismas kelia klausimą, ar Bundesverfassungsgericht nurodyta apdraustųjų sveikatos apsauga gali būti teisėtas tikslas šios nuostatos prasme, žinant, kad iš tikrųjų šis tikslas
         neatitiko įstatymų leidėjo valios.

      26      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama amžiaus riba
         labai neigiamai veikia pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančius stomatologus, norinčius tęsti savo veiklą sulaukus šio
         amžiaus, nes 90 % gyventojų apdrausti privalomuoju, sutarčių su gydytojais sistema pagrįstu sveikatos draudimu. Jis kelia
         klausimą, ar būtų galima svarstyti mažiau ribojančią priemonę, kaip antai įvertinti kiekvieną konkretų atvejį.

      27      Šiomis aplinkybėmis Sozialgericht Dortmund nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar įstatyme numatytas maksimalios amžiaus ribos profesinei veiklai (šiuo atveju – pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio
         stomatologo veiklai) reglamentavimas direktyvos <...> 6 straipsnio požiūriu gali būti objektyvi ir tinkama priemonė teisėtam
         tikslui (šiuo atveju – privalomuoju sveikatos draudimu apdraustų pacientų sveikatai) apsaugoti bei tinkama ir būtina priemonė
         šiam tikslui pasiekti, jei ji grindžiama tik „bendra gyvenimo patirtimi“ pagrįsta prielaida dėl bendrai nuo tam tikro amžiaus
         mažėjančių gebėjimų, niekaip neatsižvelgiant į individualius konkrečiai suinteresuotojo asmens gebėjimus?

      2.      Jeigu būtų teigiamai atsakyta į pirmąjį klausimą: ar direktyvos <...> 6 straipsnio požiūriu prezumpciją dėl teisėto (įstatymo)
         tikslo (šiuo atveju dėl privalomuoju sveikatos draudimu apdraustų pacientų sveikatos) galima daryti ir tuomet, kai nacionaliniam
         įstatymų leidėjui naudojantis savo diskrecija leidžiant įstatymus šis tikslas buvo visiškai nesvarbus?

      3.      Jeigu būtų neigiamai atsakyta į pirmąjį ar antrąjį klausimus: ar iki direktyvos <...> priimtas įstatymas, neatitinkantis direktyvos,
         laikantis Europos teisės viršenybės, negali būti taikomas ir tuomet, kai direktyvą įgyvendinantis nacionalinės teisės aktas
         (šiuo atveju – [AGG]) nenumato tokios teisinės pasekmės pažeidus diskriminacijos draudimą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
      28      Savo rašytinėse pastabose Vokietijos vyriausybė teigia, kad, atsižvelgiant į ketinimą netrukus keisti Vokietijos teisės aktus,
         kai bus panaikintas draudimas verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo veikla sulaukus 68 metų amžiaus,
         prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas.

      29      Šiuo atžvilgiu, kaip savo išvados 32 punkte pažymėjo generalinis advokatas, pakanka pasakyti, kad aplinkybė, jog toks pakeitimas
         bus padarytas, nėra reikšminga. Iš prašyme priimti prejudicinį sprendimą esančios informacijos matyti, kad D. Petersen buvo
         atimta licencija užsiimti pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo veikla bei galimybė verstis šia veikla nuo
         2007 m. birželio 30 dienos. Iš to išplaukia, jog Teisingumo Teismo atsakymas į pateiktus klausimas turi lemiamos reikšmės
         sprendžiant pagrindinę bylą ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      30      Savo pirmuoju ir antruoju klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, ar direktyvos 6 straipsnio 1 dalis draudžia nacionalinę priemonę, kurioje numatytas maksimalus amžius, šiuo atveju
         – 68 metai, verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo veikla, siekiant apsaugoti privalomuoju sveikatos
         draudimu apdraustų pacientų sveikatą, nes daroma prielaida, jog nuo šio amžiaus tokių stomatologų gebėjimai sumažėja. Jis
         kelia klausimą, ar aplinkybė, jog į šį tikslą įstatymų leidėjas nebuvo atsižvelgęs, turi reikšmės.

      31      Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas reglamentavimas patenka į direktyvos
         taikymo sritį, ar jame numatytas skirtingas požiūris dėl amžiaus, ir, teigiamo atsakymo atveju, ar direktyva draudžia tokį
         skirtingą požiūrį.

      32      Pirmiausia, kalbant apie direktyvos taikymo sritį, konstatuotina, jog iš jos 3 straipsnio 1 dalies a ir c punktų išplaukia,
         kad, neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, ji taikoma visiems asmenims įsidarbinant, savarankiškai įsidarbinant ar darbo
         sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą (žr. 2007 m. spalio 16 d. Sprendimo Palacios de la Villa, C‑411/05, Rink. p. I‑8531, 43 punktą ir 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo Age Concern England, C‑388/07, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).

      33      Pagrindinėje byloje nagrinėjamoje priemonėje nustatoma maksimali amžiaus riba verstis stomatologo profesija privalomojo sveikatos
         draudimo sistemoje. Tačiau, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išdėstytos informacijos,
         90 % pacientų priklauso šiai sistemai. Tai reiškia, kad tai, jog stomatologas negali dirbti pagal sutarčių su ligonių kasomis
         sistemą, gali apriboti jo teikiamų paslaugų paklausą. Todėl dėl to, kad SGB V 95 straipsnio 7 dalies trečiasis sakinys, kur nustatytas amžius, kurio sulaukus nebeįmanoma pradėti pagal sutartį su ligonių
         kasomis dirbančio stomatologo veiklos ir ja verstis, daro įtaką įsidarbinimui ir savarankiškam įsidarbinimui direktyvos 3 straipsnio
         1 dalies a punkto prasme bei įsidarbinimui ir darbo sąlygoms jos 3 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

      34      Antra, kalbant apie klausimą, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamose teisės nuostatose įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus,
         kiek tai susiję su įsidarbinimu ir darbu, konstatuotina, kad pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalį šioje direktyvoje „vienodo
         požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės
         ar netiesioginės diskriminacijos. Jos 2 straipsnio 2 dalies a punkte patikslinta, kad šio straipsnio 1 dalyje nurodyta tiesioginė
         diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu
         elgiamasi mažiau palankiai nei su panašioje situacijoje esančiu kitu asmeniu (žr. minėtų sprendimų Palacios de la Villa 50 punktą ir Age Concern England 33 punktą).

      35      Dėl tokios nuostatos, kaip antai SGB V 95 straipsnio 7 dalies trečiasis sakinys, taikymo su asmenimis, nagrinėjamu atveju – su pagal sutartį su ligonių kasomis
         dirbančiais stomatologais, elgiamasi mažiau palankiai nei su kitais ta pačia profesija besiverčiančiais asmenimis dėl to,
         kad jie sulaukė 68 metų amžiaus. Tokia nuostata įvedamas skirtingas požiūris dėl amžiaus direktyvos prasme.

      36      Trečia, reikia išnagrinėti, ar dėl SGB V 95 straipsnio 7 dalies trečiojo sakinio taikymo atsirandantis skirtingas požiūris atitinka direktyvą.

      37      Šiuo klausimu svarbu apibrėžti pagrindinėje byloje nagrinėjama priemone siekiamą tikslą, siekiant nustatyti direktyvos nuostatas,
         kurių atžvilgiu reikia vertinti šią priemonę.

      38      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paminėjo kelis tikslus, t. y. pirma, privalomuoju sveikatos draudimu
         apdraustų pacientų sveikatos apsaugą, nes preziumuojama, jog nuo tam tikro amžiaus stomatologų gebėjimai mažėja, antra, įsidarbinimo
         galimybių tarp kartų paskirstymą bei, trečia, subalansuotą Vokietijos sveikatos apsaugos sistemos finansavimą. Tačiau jis
         išskyrė tik vieną iš jų, t. y. pirmąjį, pabrėždamas, jog šis tikslas neatitiko įstatymų leidėjo valios.

      39      Pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė jokių parengiamųjų dokumentų, diskusijų parlamente
         arba įstatymo pagrindimo, kurie paaiškintų priežastis, dėl kurių buvo palikta galioti pagrindinėje byloje nagrinėjamą amžiaus
         ribą numatanti nuostata, nors ją papildanti nuostata dėl gydytojų (stomatologų) kvotų pagal regionų poreikius buvo panaikinta.

      40      Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, nagrinėjamame nacionaliniame reglamentavime nesant patikslinimo dėl juo siekiamo
         tikslo, svarbu, jog kiti su atitinkamos priemonės bendru kontekstu susiję elementai leistų nustatyti juo siekiamą tikslą,
         kad būtų galima vykdyti teisminę kontrolę, norint išsiaiškinti, ar šis tikslas yra teisėtas ir ar jam įgyvendinti imtasi tinkamų
         ir būtinų priemonių (žr. minėtų sprendimų Palacios de la Villa 57 punktą ir Age Concern England 45 punktą).

      41      Šiuo atžvilgiu per Teisingumo Teismo posėdį pateiktose pastabose Vokietijos vyriausybė nurodė, jog įstatymų leidėjas norėjo
         palikti galioti pagrindinėje byloje nagrinėjamą amžiaus ribą tam tikram stebėjimo laikotarpiui, siekiant ištirti, ar, nepaisant
         kvotų panaikinimo, išnyko su pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų siūlomų paslaugų pertekliumi susijusios
         problemos. Įstatymų leidėjas manė, kad yra apdairu, laukiant šio tyrimo rezultatų, palikti galioti priemonę, skirtą riboti
         pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų skaičių ir kartu išlaidas sveikatos apsaugai, numačius, jog 68 metų
         amžiaus sulaukę praktikuojantys stomatologai nebegali tęsti savo veiklos sutarčių sistemoje. Taigi, anot šios vyriausybės,
         palikus galioti aptariamą amžiaus ribą buvo siekiama pirminio 1993 m. GSG tikslo, t. y. visų pirma kontroliuoti išlaidas visuomenės sveikatos apsaugai.

      42      Pagrindinėje byloje galiausiai būtent nacionalinis teismas, vienintelis turintis kompetenciją įvertinti savo nagrinėjamos
         bylos faktus ir aiškinti taikytiną nacionalinę teisę, turi nustatyti, dėl kokios priežasties buvo palikta galioti atitinkama
         priemonė, ir kartu apibrėžti ja siekiamą tikslą.

      43      Siekiant duoti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, leisiantį jam išspręsti pagrindinę bylą, reikia patikrinti, ar direktyva
         draudžia amžiumi grindžiamą skirtingą požiūrį, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į kiekvieną iš trijų nurodytų
         tikslų.

       Dėl pirmojo ir trečiojo tikslų
      44      Pirmasis ir trečiasis tikslai nagrinėtini kartu. Pirmasis tiesiogiai susijęs su pacientų sveikatos sritimi, žiūrint iš gydytojų
         ir stomatologų kompetencijos pozicijos. Trečiasis, nors ir susijęs su privalomojo sveikatos draudimo sistemos finansine pusiausvyra,
         taip pat yra dėl šios srities, nors ir žiūrint iš kitos pusės.

      45      Iš teismų praktikos išplaukia, kad visuomenės sveikatos apsaugos tikslas apima ne tik tikslą išlaikyti kokybiškas sveikatos
         paslaugas, bet ir siekį išvengti rizikos, jog socialinės apsaugos sistemos finansinei pusiausvyrai kils rimtas pavojus, jeigu
         abu jie padeda pasiekti aukštą sveikatos apsaugos lygį (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Watts, C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 103 ir 104 punktus ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, C‑169/07, Rink. p. I‑0000, 46 ir 47 punktus).

      46      Kaip savo išvados 53 punkte pažymėjo generalinis advokatas, reikia manyti, kad jeigu SGB V 95 straipsnio 7 dalies trečiajame sakinyje nustatyta 68 metų amžiaus riba yra viena iš priemonių stomatologijos paslaugų
         pasiūlos planavimo politikoje, skirtoje kontroliuoti sveikatos apsaugos išlaidų didėjimą privalomojo sveikatos draudimo sistemoje,
         šia amžiaus riba siekiama visuomenės sveikatos apsaugos tikslo, žiūrint iš privalomojo sveikatos draudimo sistemos finansinės
         pusiausvyros pozicijos.

      47      Kiek tai susiję su reikšmingomis direktyvos nuostatomis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog
         pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės atitiktis direktyvai turi būti vertinama atsižvelgiant į jos 6 straipsnio 1 dalį.

      48      Vis dėlto reikia priminti, jog tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas formaliai pateikė klausimą,
         nurodydamas tam tikras Bendrijos teisės nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti nacionaliniam teismui išsamų aiškinimą,
         kuris gali būti naudingas sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tai užsimena
         savo pateiktuose klausimuose. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos,
         ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Bendrijos teisės klausimus, atsižvelgdamas
         į bylos dalyką (žr. 2009 m. spalio 27 d. Sprendimo ČEZ, C‑115/08, Rink. p. I‑0000, 81 punktą).

      49      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad apie sveikatos apsaugą aiškiai kalbama direktyvos 2 straipsnio 5 dalyje. Pagal šią nuostatą
         direktyva nepažeidžia priemonių, numatytų nacionalinės teisės aktuose, kurios demokratinėse visuomenėse būtinos, be kita ko,
         sveikatos apsaugai.

      50      Todėl pirmąjį ir trečiąjį tikslus reikia išnagrinėti atsižvelgiant į direktyvos 2 straipsnio 5 dalį.

      51      Kalbant apie tam tikrą priemonę sveikatos srityje, reikia priminti, jog iš teismo praktikos ir EB 152 straipsnio 5 dalies
         išplaukia, kad valstybės narės lieka kompetentingos tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas ir visų pirma įtvirtinti nuostatas,
         skirtas organizuoti ir teikti sveikatos paslaugas ir sveikatos priežiūrą. Teisinga, kad naudodamosi šia kompetencija valstybės
         narės turi laikytis Bendrijos teisės, tačiau vertinant, kaip laikomasi šio įsipareigojimo, reikia atsižvelgti į tai, kad valstybė
         narė gali nuspręsti, kokio lygio visuomenės sveikatos apsaugą ji ketina suteikti ir kaip jį pasiekti. Kadangi šis apsaugos
         lygis įvairiose valstybėse narėse gali skirtis, valstybėms narėms pripažintina tam tikra diskrecija (žr. minėto Sprendimo
         Hartlauer 29 ir 30 punktus ir 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt., C‑171/07 ir C‑172/07, Rink. p. I‑0000, 18 ir 19 punktus).

      52      Atsižvelgiant į šią diskreciją, reikia pripažinti, kad neperžengdama direktyvos 2 straipsnio 5 dalies ribų valstybė narė gali
         manyti esant reikalinga nustatyti amžiaus ribą vertimuisi tam tikra gydytojo, kaip antai stomatologo, profesija, siekiant
         apsaugoti pacientų sveikatą. Šis argumentas galioja neatsižvelgiant į tai, ar sveikatos apsaugos tikslo siekiama žiūrint iš
         stomatologų kompetencijos, ar iš nacionalinės sveikatos sistemos finansinės pusiausvyros pozicijų. Kalbant apie pastarąją
         priežastį, negalima atmesti galimybės, jog pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų skaičiaus raida lėmė pernelyg
         didelę priežiūros paslaugų pasiūlą, kuri savo ruožtu lėmė pernelyg dideles valstybei tenkančias išlaidas, ir kad vyriausių
         stomatologų dalies pasitraukimas leidžia sumažinti šias išlaidas ir išvengti didelio pavojaus socialinės apsaugos sistemos
         pusiausvyrai. Dėl 68 metų amžiaus ribos nustatymo pažymėtina, jog šis amžius gali būti laikomas pakankamu, kad būtų nustatytas
         kaip amžiaus riba atšaukti licenciją verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo praktika.

      53      Priemonės būtinumo, palyginti su siekiamu tikslu, vertinimas dar reikalauja patikrinti, ar išimtis iš pagrindinėje byloje
         nagrinėjamos amžiaus ribos nekelia pavojaus atitinkamų teisės aktų nuoseklumui taip, kad gaunamas šiam tikslui priešingas
         rezultatas. Primintina, kad teisės aktai gali garantuoti nurodyto tikslo įgyvendinimą, tik jeigu jais iš tikrųjų nuosekliai
         ir sistemiškai siekiama šio tikslo (žr. minėto Sprendimo Hartlauer 55 punktą).

      54      Kaip matyti iš šio sprendimo 16 punkto, yra keturios išimtys iš pagrindinėje byloje nagrinėjamos taisyklės. Antroji ir trečioji
         išimtys susijusios su pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų trūkumu dėl praktikuojančių stomatologų trūkumo
         tam tikrose regionuose arba dėl jų ligos, atostogų ar dalyvavimo kvalifikacijos kėlimo mokymuose. Tokiu atveju prie privalomojo
         sveikatos draudimo sistemos prisijungę pacientai gali kreiptis į vyresnius nei 68 metų stomatologus.

      55      Konstatuotina, kad šios išimtys nekelia pavojaus sveikatos apsaugos tikslui. Atvirkščiai, jos skirtos užtikrinti, kad atitinkami
         pacientai vis tiek būtų gydomi. Be to, šios išimtys, numatytos toms situacijoms, kai trūksta stomatologų siūlomų paslaugų,
         pagal savo prigimtį negali sukurti pernelyg didelės šių paslaugų pasiūlos, galinčios sukelti pavojų nacionalinės sveikatos
         apsaugos sistemos finansinei pusiausvyrai.

      56      Pirmoji išimtis skirta pagal sutartį su ligonių kasomis dirbantiems stomatologams, turėjusiems veiklos licenciją 1993 m. sausio
         1 d., tačiau pasiekus 68 metų amžių dar neturėjusiems 20 metų stažo sutarčių su ligonių kasomis sistemoje. Iš Teisingumo Teisme
         pateiktų pastabų išplaukia, kad ši išimtis numatyta siekiant nesukurti mažiau palankių sąlygų stomatologams, kurie, įsigaliojant
         pagrindinėje byloje nagrinėjamiems teisės aktams, ir, nepaisant vyresnio amžiaus, dar nepakankamai ilgai vykdė veiklą, kad
         sukauptų teises į senatvės pensiją. Ši išimtis buvo visų pirma skirta iš buvusios Vokietijos Demokratinės Respublikos kilusiems
         pagal sutartį su ligonių kasomis dirbantiems stomatologams. Tačiau, anot Vokietijos vyriausybės, ši išimtis apėmė tik tam
         tikrą stomatologų grupę, be to, ji buvo laikina, nes turėjo nustoti galioti vėliausiai po dvidešimties metų, ir šiuo klausimu
         šiai vyriausybei nebuvo prieštaraujama.

      57      Atsižvelgiant į šią informaciją, kuri susiaurina pirmosios išimties taikymo sritį, konstatuotina, kad ji nekelia pavojaus
         pagrindinėje byloje nagrinėjamo reglamentavimo nuoseklumui, kiek tai susiję su privalomuoju sveikatos draudimu apdraustų pacientų
         sveikatos apsauga, žiūrint tiek iš pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų kompetencijos, tiek iš privalomojo
         sveikatos draudimo sistemos finansinės pusiausvyros pozicijų.

      58      Ketvirtoji išimtis nėra numatyta teisės aktuose, tačiau išplaukia iš jų taikymo srities. SGB V 95 straipsnio 7 dalies trečiasis sakinys skirtas tik sutarčių su ligonių kasomis sistemoje dirbantiems stomatologams. Taigi
         ne šioje sistemoje stomatologai gali verstis savo profesija, nepaisant jų amžiaus, ir todėl pacientai gali kreiptis dėl gydymo
         į vyresnius nei 68 metų stomatologus.

      59      Teisinga, kad Teisingumo Teismas yra pritaręs kai kurioms išimtims iš remiantis sveikatos apsauga priimtų teisės aktų, tačiau
         tokios išimtis buvo ribojamos laiko atžvilgiu ir pagal savo apimtį (žr. 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑531/06, Rink. p. I‑0000, 73 punktą).

      60      Siekiant įvertinti ketvirtosios išimties poveikį pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės nuoseklumui direktyvos 2 straipsnio
         5 dalies požiūriu, taip pat reikia atsižvelgti į šios nuostatos prigimtį ir tekstą. Kadangi tai nuostata, leidžianti nukrypti
         nuo diskriminacijos draudimo, ji turi būti aiškinama siaurai. Paties 2 straipsnio 5 dalies tekstas taip pat verčia laikytis
         tokio požiūrio.

      61      Tačiau priemonė, leidžianti tokią plačią išimtį, kaip antai susijusioji su stomatologais, dirbančiais ne sutarčių su ligonių
         kasomis sistemoje, negali būti laikoma esmine visuomenės sveikatai apsaugoti.  Jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjama amžiaus
         riba skirta pacientų sveikatos apsaugai, žiūrint iš atitinkamų praktikuojančių gydytojų kompetencijos pozicijos, konstatuotina,
         kad taikant šią išimtį pacientai nėra apsaugoti. Taip pat atrodo, kad ši išimtis prieštarauja siekiamam tikslui. Be to, ji
         nėra ribojama laiko atžvilgiu ir, nors nebuvo pateikta jokių skaičių, potencialiai taikoma visiems stomatologams bei atrodo
         galinti turėti poveikį reikšmingam pacientų skaičiui.

      62      Todėl darytina prielaida, kad jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjama priemone siekiama apsaugoti pacientų sveikatą, žiūrint
         iš gydytojų ir stomatologų kompetencijos pozicijos, šioje priemonėje yra nenuoseklumų dėl minėtos ketvirtosios išimties egzistavimo.
         Tokiu atveju pagal sutartį su ligonių kasomis dirbantiems stomatologams nustatyta amžiaus riba nėra būtina sveikatos apsaugai
         direktyvos 2 straipsnio 5 dalies prasme.

      63      Tačiau jeigu minėta priemone siekiama suderinti visuomenės sveikatos sistemos finansavimą, ketvirtoji išimtis nekelia pavojaus
         siekiamam tikslui. Ši sistema priklauso sričiai, už kurią finansinė atsakomybė tenka valstybei ir kuri pagal savo prigimtį
         neapima privačios sveikatos apsaugos sistemos. Todėl vien pagal sutartį su ligonių kasomis dirbantiems stomatologams taikomos
         amžiaus ribos nustatymas, siekiant kontroliuoti viešojo sveikatos sektoriaus išlaidas, atitinka siekiamą tikslą. Taigi aplinkybė,
         kad už privalomojo sveikatos draudimo sistemos ribų veikiantiems stomatologams ši priemonė netaikoma, nedaro neigiamos įtakos
         atitinkamo reglamentavimo nuoseklumui.

      64      Todėl tiek, kiek priemone, paliekančia galioti aptariamą amžiaus ribą, siekiama užkirsti kelią rizikai, kad kils didelis pavojus
         socialinės apsaugos sistemos finansinei pusiausvyrai, siekiant užtikrinti aukštą sveikatos apsaugos lygį, o tai turi įvertinti
         nacionalinis teismas, ši priemonė gali būti laikoma suderinama su direktyvos 2 straipsnio 5 dalimi.

       Dėl antrojo tikslo
      65      Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Bundessozialgericht atstovavo nuomonei, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama amžiaus riba pateisinama antruoju tikslu, kuriuo siekiama paskirstyti
         įsidarbinimo galimybes tarp pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių profesinės grupės stomatologų kartų. Kaip papildomą
         šį tikslą savo žodinėse pastabose taip pat nurodė Vokietijos vyriausybė.

      66      Šis tikslas nėra numatytas direktyvos 2 straipsnio 5 dalyje. Tačiau reikia patikrinti, ar jis galėtų būti laikomas teisėtu
         tikslu direktyvos 6 straipsnio 1 dalies prasme.

      67      Pagal direktyvos 6 straipsnio 1 dalį „teisėtais“ tikslais šios nuostatos prasme, be kita ko, gali būti laikomi teisėti užimtumo
         politikos, darbo rinkos ir profesinio mokymo tikslai.

      68      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad įdarbinimo skatinimas neginčijamai yra teisėtas valstybių narių
         socialinės ar užimtumo politikos tikslas, ir šis vertinimas akivaizdžiai taikomas nacionalinės darbo rinkos politikos priemonėms,
         skirtoms pagerinti tam tikrų kategorijų darbuotojų galimybę įsitraukti į aktyvų gyvenimą (žr. minėto Sprendimo Palacios de la Villa 65 punktą). Be to, priemonė, kurios imtasi, siekiant pagerinti jaunų asmenų galimybę pradėti vertis stomatologo veikla sutarčių
         su ligonių kasomis sistemoje, gali būti laikoma prie užimtumo politikos priskiriama priemone.

      69      Be to, pagal direktyvos 6 straipsnio 1 dalį reikia patikrinti, ar šiam tikslui pasiekti įgyvendintos priemonės yra „tinkamos
         ir būtinos“.

      70      Šiuo požiūriu, atsižvelgiant į užimtumo situacijos raidą nagrinėjamame sektoriuje, neatrodo neprotinga, jeigu valstybės narės
         institucijos mano, jog amžiaus ribos taikymas, lemiantis vyriausių praktikuojančių specialistų pasitraukimą iš darbo rinkos,
         gali sudaryti palankesnes sąlygas įsidarbinti jaunesniems specialistams. Dėl 68 metų amžiaus ribos nustatymo pažymėtina, kad,
         kaip minėta šio sprendimo 52 punkte, šis amžius atrodo pakankamas, kad būtų nustatytas kaip amžiaus riba atšaukti licenciją
         verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo praktika.

      71      Vis dėlto kyla klausimas, ar amžiaus ribos taikymas yra tinkamas ir būtinas, siekiant nustatyto tikslo. Pažymėtina, kad tuomet,
         kai pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų skaičius atitinkamoje darbo rinkoje, palyginti su pacientų poreikiais,
         nėra pernelyg didelis, nauji ir, be kita ko, jauni specialistai paprastai gali į ją įeiti, neatsižvelgiant į tai, ar yra tam
         tikrą, nagrinėjamu atveju – 68 metų, amžiaus ribą peržengusių stomatologų. Tokiu atveju amžiaus ribos įvedimas negalėtų būti
         nei tinkamas, nei būtinas numatytam tikslui pasiekti.

      72      Per teismo posėdį Vokietijos vyriausybė nurodė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama amžiaus riba netaikoma regionuose, kuriuose
         buvo konstatuotas pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų trūkumas, ir šiuo klausimu jai nebuvo prieštaraujama.
         Ji taip pat teigė, jog sveikatos priežiūros srityje svarbu, kad valstybė galėtų pasinaudoti savo diskrecija imtis reikalingų
         priemonių ne tik iškilus pernelyg didelės medicininės pasiūlos problemai, bet ir tuomet, kai yra paslėpta tokios problemos
         atsiradimo rizika.

      73      Šiuo požiūriu, atsižvelgiant į valstybių narių diskreciją, primintą šio sprendimo 51 punkte, reikia pripažinti, kad situacijoje,
         kai yra pernelyg daug pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų arba esant palėptai rizikai, kad tokia situacija
         susiklostys, valstybė narė gali manyti esant reikalinga nustatyti amžiaus ribą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje,
         siekiant palengvinti jaunesnių stomatologų užimtumo galimybes.

      74      Tačiau nacionalinis teismas turi patikrinti, ar tokia situacija susiklostė.

      75      Tokiu atveju dar reikėtų patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė yra nuosekli, atsižvelgiant į keturias šio
         sprendimo 16 punkte nurodytas išimtis.

      76      Šiuo atžvilgiu pirmosios trys išimtys arba skirtos specifinei situacijai, kai trūksta pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių
         stomatologų, arba numatytos ribotam laikotarpiui ir jos nekelia pavojaus tikslui sudaryti palankesnes sąlygas jauniems stomatologams
         patekti į darbo rinką. Ketvirtoji išimtis nesusijusi su sutarčių su ligonių kasomis sektoriumi ir niekaip nepaveikia pagal
         sutartį su ligonių kasomis dirbančių jaunų stomatologų patekimo į šią rinką.

      77      Iš to išplaukia, kad jeigu priemone, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, siekiama paskirstyti įsidarbinimo galimybes tarp
         pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių profesinės grupės stomatologų kartų, iš to kylantis skirtingas požiūris dėl amžiaus
         gali būti laikomas objektyviai ir protingai pateisinamas šiuo tikslu, o priemonės šiam tikslui pasiekti – tinkamomis ir būtinomis,
         jeigu susiklosto situacija, kai yra pernelyg daug pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių stomatologų arba esant paslėptai
         rizikai, kad tokia situacija susiklostys.

      78      Todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad:

      –        direktyvos 2 straipsnio 5 dalis aiškintina taip, kad ji draudžia nacionalinę priemonę, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje,
         nustatančią maksimalią, šiuo atveju – 68 metų, amžiaus ribą verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo
         profesija, jeigu šia priemone siekiama vienintelio tikslo apsaugoti pacientų sveikatą nuo šių stomatologų gebėjimų pablogėjimo
         peržengus šią amžiaus ribą, nes tokia pati amžiaus riba nėra taikoma pagal sutartį su ligonių kasomis nedirbantiems stomatologams,

      –        direktyvos 6 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad ji nedraudžia tokios priemonės, jeigu ja siekiama paskirstyti įsidarbinimo
         galimybes tarp pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių profesinės grupės stomatologų kartų ir jeigu, atsižvelgiant į situaciją
         atitinkamoje darbo rinkoje, ši priemonė yra tinkama ir būtina šiam tikslui pasiekti,

      –        kokio tikslo siekiama minėtą amžiaus ribą numatančia priemone, turi nustatyti nacionalinis teismas, įvertinęs, dėl kokios
         priežasties ši priemonė palikta galioti.

       Dėl trečiojo klausimo
      79      Trečiasis klausimas susijęs su išvadomis, kurias reikėtų daryti tuo atveju, jeigu būtų konstatuota, kad anksčiau nei direktyva
         priimta nacionalinė taisyklė nėra suderinama su direktyva, kai nacionalinėje teisėje nenumatytas tokios taisyklės netaikymas.

      80      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrijos teisės viršenybės privalo laikytis visos administracijos institucijos (be
         kita ko, žr. 1989 m. birželio 22 d. Sprendimo Costanzo, 103/88, Rink. p. 1839, 32 punktą ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Ciola, C‑224/97, Rink. p. I‑2517, 30 punktą). Šis konstatavimas galioja ir tokiai administracinei institucijai, kaip antai Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe. Aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės nuostatos egzistavo dar iki įsigaliojant direktyvai, nėra reikšminga.
         Tas pats pasakytina apie aplinkybę, kad šiose nuostatose nebuvo numatyta galimybė nacionaliniam teismui jų netaikyti prieštaravimo
         Bendrijos teisei atveju.

      81      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad tuo atveju, jeigu tam tikras reglamentavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje
         byloje, atsižvelgiant į juo siekiamą tikslą, prieštarautų direktyvai, nacionalinis teismas, nagrinėjantis ginčą tarp privataus
         asmens ir administracijos institucijos, kaip antai Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe, privalo netaikyti šio reglamentavimo, net jeigu jis galiojo dar iki direktyvos ir nacionalinėje teisėje nenumatytas tokio
         reglamentavimo netaikymas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius
            pagrindus, 2 straipsnio 5 dalis aiškintina taip, kad ji draudžia nacionalinę priemonę, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje,
            nustatančią maksimalią, šiuo atveju – 68 metų, amžiaus ribą verstis pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančio stomatologo
            profesija, jeigu šia priemone siekiama vienintelio tikslo apsaugoti pacientų sveikatą nuo šių stomatologų gebėjimų pablogėjimo
            peržengus šią amžiaus ribą, nes tokia pati amžiaus riba nėra taikoma pagal sutartį su ligonių kasomis nedirbantiems stomatologams.
      Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad ji nedraudžia tokios priemonės, jeigu ja siekiama paskirstyti
            įsidarbinimo galimybes tarp pagal sutartį su ligonių kasomis dirbančių profesinės grupės stomatologų kartų ir jeigu, atsižvelgiant
            į situaciją atitinkamoje darbo rinkoje, ši priemonė yra tinkama ir būtina šiam tikslui pasiekti.
      Kokio tikslo siekiama minėtą amžiaus ribą numatančia priemone, turi nustatyti nacionalinis teismas, įvertinęs, dėl kokios
            priežasties ši priemonė palikta galioti.
      2.      Tuo atveju, jeigu tam tikras reglamentavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į juo siekiamą tikslą,
            prieštarautų direktyvai 2000/78, nacionalinis teismas, nagrinėjantis ginčą tarp privataus asmens ir administracijos institucijos,
            kaip antai Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe, privalo netaikyti šio reglamentavimo, net jeigu jis galiojo dar iki šios direktyvos ir nacionalinėje teisėje nenumatytas
            tokio reglamentavimo netaikymas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2016 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Genentech Inc. prieš Hoechst GmbH ir Sanofi-Aventis Deutschland GmbH.#Cour d'appel de Paris prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Konkurencija – SESV 101 straipsnis – Neišimtinės licencinė sutartis – Patentas – Pažeidimo nebuvimas – Pareiga mokėti mokestį.#Byla C-567/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. liepos 7 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Konkurencija — SESV 101 straipsnis — Neišimtinės licencijos sutartis — Patentas — Pažeidimo nebuvimas — Pareiga mokėti mokestį“
      Byloje C‑567/14
      dėl cour d’appel de Paris (Prancūzija) 2014 m. rugsėjo 23 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. gruodžio 9 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Genentech Inc.

      prieš

         Hoechst GmbH,

         Sanofi-Aventis Deutschland GmbH,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai A. Arabadjiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (pranešėjas) ir E. Regan,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. sausio 20 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Genentech Inc., atstovaujamos advokatų E. Kleiman, S. Saleh, C. Ritz, L. De Maria, E. Gaillard, J. Philippe ir Rechtsanwälte P. Chrocziel bei T. Lübbig,

               —

                  Hoechst GmbH ir Sanofi-Aventis Deutschland GmbH, atstovaujamos advokatų A. Wachsmann, A. van Hooft, M. Barbier, A. Fisselier ir T. Elkins,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir D. Segoin bei J. Bousin,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Rubio González,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bulterman ir M. de Ree,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Dawes, B. Mongin ir F. Castilla Contreras,

         susipažinęs su 2016 m. kovo 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 101 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis parašymas pateiktas nagrinėjant Genentech Inc. ir Hoechst GmbH bei Sanofi-Aventis Deutschland GmbH ginčą, susijusį su arbitro sprendimu dėl licencinės sutarties dėl su patentais susijusių teisių panaikinimo.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               3

               1992 m. rugpjūčio 6 d.Behringwerke AG suteikė Genentech neišimtinę pasaulinę licenciją (toliau – licencinė sutartis) naudoti iš žmogaus citomegalo viruso gautą aktyvatorių (toliau – ŽCMV aktyvatorius). Dėl šios technologijos 1992 m. balandžio 22 d. buvo išduotas, o 1999 m. sausio 12 d. panaikintas Europos patentas Nr. EP 0173 177 53, dar du patentai US 522 ir US 140 atitinkamai 1998 m. gruodžio 15 d. ir 2001 m. balandžio 17 d. išduoti Jungtinėse Amerikos Valstijose.

               4

               ŽCMV aktyvatorių Genentech naudojo siekdama palengvinti deoksiribonukleorūgšties (DNR) sekos nurašymą, kuris reikalingas gaminant biologinį vaistą, kurio veiklioji medžiaga yra rituksimabas. Genentech šį vaistą parduoda Jungtinėse Amerikos Valstijose komerciniu pavadinimu Rituxan, o Europos Sąjungoje – komerciniu pavadinimu MabThera.

               5

               Licencinei sutarčiai buvo taikoma Vokietijos teisė.

               6

               Remiantis licencinės sutarties 3.1 straipsniu galima teigti, kad Genentech už teisę naudoti ŽCMV aktyvatorių įsipareigojo mokėti:

                        —

                        vienkartinį 20000 Vokietijos markių (DM) (maždaug 10225 EUR) mokestį,

                        —

                        fiksuotą metinį 20000 DM mokestį,

                        —

                        einamąjį 0,5 % mokestį nuo licenciato ir jo dukterinių bendrovių, taip pat besinaudojančių šia licencija, pagamintų galutinių produktų grynosios pardavimo vertės.

               7

               Licencinėje sutartyje „galutinių produktų“ sąvoka apibrėžiama kaip „komerciškai paklausios prekės, kurių sudėtyje yra produkto, kuriam taikoma licencija, parduodamos tokia forma, kuria jas galima skirti pacientams gydymo tikslais arba naudoti diagnostikos procedūrose, ir kurių nesiekiama pardavinėti ir kurios nepardavinėjamos naujos formos suteikimo, perdirbimo, perpakavimo ar perženklinimo tikslais prieš jas naudojant“. Sąvoka „licencijuoti produktai“ šioje sutartyje apibrėžti kaip „medžiagos (įskaitant organizmus), kurių gamyba, naudojimas ar pardavimas, jei nebūtų šios sutarties, pažeistų vieną ar kelis galiojančius apibrėžties punktus, įtrauktus į su licencijuotais patentais susijusias teises“.

               8

                  Genentech sumokėjo vienkartinį mokestį ir metinį mokestį, tačiau niekada nemokėjo einamojo mokesčio bendrovei Hoechst, kuri perėmė Behringwerke teises.

               9

               2008 m. birželio 30 d.Sanofi-Aventis Deutschland, kuri yra Hoechst dukterinė bendrovė, kreipėsi į Genentech dėl galutinių produktų, kuriais prekiavo nemokėdama einamojo mokesčio.

               10

               2008 m. rugpjūčio 27 d.Genentech pranešė Sanofi-Aventis Deutschland apie sprendimus nuo 2008 m. spalio 28 d. nutraukti licencinę sutartį.

               11

               2008 m. spalio 24 d.Hoechst, nusprendusi, kad Genentech naudojo ŽCMV aktyvatorių nemokėdama einamojo mokesčio, pradėjo prieš šią bendrovę arbitražo procedūrą, remdamasi licencinės sutarties 11 straipsnyje nustatyta arbitražine išlyga.

               12

               2008 m. spalio 27 d.Sanofi‑Aventis Deutschland kreipėsi į United States District Court for the Eastern District of Texas (Teksaso rytų apygardos federalinis teismas, Jungtinės Amerikos Valstijos) ir pareiškė ieškinį Genentech ir Biogen Idec Inc dėl licencijuotų patentų pažeidimo. Genentech ir Biogen Idec Inc tą pačią dieną kreipėsi į United States District Court for the Northern District of California (Kalifornijos šiaurės apygardos federalinis teismas, Jungtinės Amerikos Valstijos) dėl šių patentų pripažinimo negaliojančiais. Šie ieškiniai buvo sujungti pastarajame teisme, kuris juos atmetė 2011 m. kovo 11 d. sprendimu.

               13

               2012 m. kovo 22 d. sprendimu United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Jungtinių Amerikos Valstijų federalinės apygardos apeliacinis teismas, Jungtinės Amerikos Valstijos) atmetė Sanofi-Aventis Deutschland apeliacinį skundą dėl šio sprendimo.

               14

               2012 m. rugsėjo 5 d. priimtu trečiuoju daliniu sprendimu (toliau – trečiasis dalinis sprendimas) vienintelis arbitras pripažino Genentech atsakomybę prieš Hoechst užeinamojo mokesčio mokėjimą.

               15

               2012 m. gruodžio 10 d.Genentech kreipėsi į cour d’appel de Paris (Prancūzija) su ieškiniu dėl trečiojo dalinio sprendimo panaikinimo.

               16

               2013 m. vasario 25 d. vienintelis arbitras priėmė galutinį sprendimą ir ketvirtąjį dalinį sprendimą dėl sumos ir išlaidų, kuriuo iš Genentech priteista sumokėti bendrovei Hoechst ne tik arbitražo ir atstovavimo išlaidas, bet ir 108322850 eurų su paprastosiomis palūkanomis už patirtą žalą. Šis galutinis sprendimas papildytas 2013 m. gegužės 22 d. priedėliu.

               17

               2013 m. spalio 3 d. nutartimi cour d’appel de Paris pripažino trečiąjį dalinį arbitražo sprendimą vykdytinu ir atsisakė sujungti Genentech pareikštus ieškinius dėl trečiojo dalinio sprendimo ir 2013 m. vasario 25 d. galutinio sprendimo bei 2013 m. gegužės 22 d. priimto jo priedėlio panaikinimo.

               18

               Nagrinėdamas bylą dėl trečiojo dalinio sprendimo panaikinimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl licencinės sutarties atitikties SESV 101 straipsniui. Jis nurodo, jog vienintelis arbitras laikėsi nuomonės, kad licencinės sutarties galiojimo laikotarpiu licenciatas turėjo mokėti joje numatytus mokesčius, nors patentų negaliojimas taikomas atgaline data. Jam kyla klausimas, ar tokia sutartimi pažeidžiamos SESV 101 straipsnio nuostatos, jeigu pagal ją licenciatas privalo mokėti mokesčius, kurie dabar jau neturi pagrindo dėl patentų, susijusių su suteiktomis teisėmis, negaliojimo, todėl jo padėtis tampa „nepalanki konkurenciniu požiūriu“.

               19

               Tokiomis aplinkybėmis cour d’appel de Paris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar SESV 101 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jomis draudžiama patentų pripažinimo negaliojančiais atveju vykdyti licencinę sutartį, pagal kurią licenciatas privalo mokėti mokestį tik už tai, kad naudojasi su licencijuotais patentais susijusiomis teisėmis?“

         Dėl prejudicinio klausimo

         Dėl priimtinumo

               20

                  Hoechst ir Sanofi Avantis Deutschland (toliau kartu – Hoechst) ir Prancūzijos vyriausybė teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas, tačiau Europos Komisija tai neigia.

               21

               Visų pirma Hoechst iš esmės teigia, kad nacionalinį procesą reglamentuojančios normos nesuteikia galimybės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti tokio klausimo nepažeidžiant savo kompetencijos. Hoechst pripažįsta, kad dėl to kreipėsi į Cour de cassation (Prancūzija) ir pateikė apeliacinį skundą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

               22

               Vis dėlto reikia priminti, pirma, kad pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo nei dėl nacionalinės teisės normų aiškinimo, nei dėl tokių normų suderinamumo su Sąjungos teise (žr., be kita ko, 2010 m. kovo 11 d. Sprendimą Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, 16 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką), ir, antra, kad Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, ar sprendimas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą priimtas pagal nacionalinę teisę, reglamentuojančią teismo organizavimą ir procesą (žr. 1982 m. sausio 14 d. Sprendimo Reina, 65/81, Rink., EU:C:1982:6, 8 punktą ir 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Asnef-Equifax ir Administración del Estado, C‑238/05, Rink., EU:C:2006:734, 14 punktą).

               23

               Teisingumo Teismas privalo laikytis valstybės narės teismo priimto sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, jeigu jis nepanaikintas pasinaudojant nacionalinėje teisėje numatytais teisių gynimo būdais (1974 m. vasario 12 d. Sprendimo Rheinmuhlen-Dusseldorf, 146/73, EU:C:1974:12, 3 punktas ir 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Burtscher, C‑213/04, Rink., EU:C:2005:731, 32 punktas). Šuo atveju remiantis per diskusijas aptartais duomenimis darytina išvada, kad 2005 m. lapkričio 18 d. Nutartimi Cour de cassation atmetė Hoechst pateiktą apeliacinį skundą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, todėl jis negali būti laikomas panaikintu.

               24

               Antra, Hoechst teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali gauti jokio naudingo atsakymo. Ji teigia, kad, kiek tai susiję su ieškiniu dėl tarptautinio arbitražo teismo sprendimo panaikinimu, nacionaliniams teismams neleidžiama kontroliuoti, kaip konkurencijos klausimus išsprendė arbitras, jei šis galutiniame sprendime nusprendė, kad nėra jokio SESV 101 straipsnio pažeidimo.

               25

               Prancūzijos vyriausybė priduria, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių reikiamų faktinių ar teisinių duomenų, kad būtų galima naudingai atsakyti į pateiktą klausimą. Konkrečiai prašyme priimti prejudicinį sprendimą nenurodytos realios aptariamos rinkos ar rinkų veikimo ir struktūros sąlygos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė tam tikrų reikšmingų normatyvinių instrumentų, susijusių su Sąjungos konkurencijos teise ir jokių duomenų, susijusių su licencinei sutarčiai taikoma Vokietijos teise.

               26

               Šiuo klausimu primintina, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimui tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir kokia Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarba. Todėl, kai pateikti klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą. Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, būtini, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 38 ir 39 punktai ir 2010 m. birželio 22 d. Sprendimo Melki ir Abdeli, C‑188/10 ir C‑189/10, Rink., EU:C:2010:363, 27 punktas).

               27

               Kadangi šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimas, ar SESV 101 straipsnis prieštarauja tam, kad licencinė sutartis būtų įgyvendinama remiantis aiškinimu, kurį pateikė vienintelis arbitras, nėra akivaizdu, kad Teisingumo Teismui pateiktas klausimas dėl šios SESV nuostatos aiškinimo yra nereikšmingas nagrinėjant ginčą pagrindinėje byloje. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą trumpai, tačiau tiksliai nurodyta šio ginčo kilmė ir pobūdis, ir teismas mano, kad jo sprendimas priklauso nuo SESV 101 straipsnio išaiškinimo. Darytina išvada, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pakankamai apibrėžė faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis pateiktas jo prašymas išaiškinti Sąjungos teisę, kad Teisingumo Teismas galėtų naudingai atsakyti į šį prašymą.

               28

               Trečia, Hoechst ir Prancūzijos vyriausybė teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas neatitinka pagrindinės bylos faktinių aplinkybių, nes JAV patentai, kurie vieninteliai yra reikšmingi pagrindinėje byloje, nebuvo panaikinti.

               29

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tikrųjų suformulavo klausimą taip, kad jis gali būti suprastas kaip susijęs su konkrečia situacija, kai licenciatas privalo mokėti mokesčius už naudojimąsi su patentais susijusiomis teisėmis, nepaisant to, kad šie patentai yra panaikinti.

               30

               Vis dėlto, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 36 punkte, remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą, kuris iš esmės išdėstytas šio sprendimo 12 ir 13 punktuose, aiškiai matyti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suvokia, kad 1998 m. gruodžio 15 d. išduotas patentas US 522 ir 2001 m. balandžio 17 d. išduotas patentas US 140, kurie yra vieninteliai reikšmingi pagrindinėje byloje, nebuvo panaikinti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuorodoje apie patentų panaikinimą pakartojami tik tam tikri trečiojo dalinio sprendimo 193 ir 194 punktuose išdėstyti požymiai, kurių turiniui akivaizdžiai prieštarauja tiek likusioji šio sprendimo dalis, konkrečiai – jo 51–53 punktai, tiek Teisingumo Teismui pateiktos bylos dokumentai.

               31

               Darytina išvada, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.

         Dėl esmės

               32

               Iš karto reikia pažymėti, kad remiantis Teisingumo Teismui pateikta bylos medžiaga darytina išvada, jog per arbitražo procesą Genentech teigė, kad neprivalo mokėti einamojo mokesčio, nes, remiantis licencinės sutarties sąlygomis, jo mokėjimas reiškia, viena vertus, kad ŽCMV aktyvatoriaus buvo galutinio produkto rituksimabo sudėtyje ir, kita vertus, kad šio aktyvatoriaus gamyba ar naudojimas pažeistų su licencijuotais patentais susijusias teises, jeigu nebūtų sudaryta licencinė sutartis. Vienintelis arbitras vis dėlto atmetė šiuos argumentus, kurie, jo nuomone, grindžiami pažodiniu licencinės sutarties aiškinimu, prieštaraujančiu šalių komerciniam tikslui leisti Genentech naudoti ŽCMV aktyvatorių baltymų gamybai nerizikuojant, kad šios technologijos teisių turėtojas pareikš ieškinį dėl pažeidimo.

               33

               Remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą taip pat galima teigti, kad per ginčo pagrindinėje byloje nagrinėjimą Genentech teigė, kad įpareigojus ją mokėti einamąjį mokestį nesant jokio pažeidimo, nors pačioje licencinėje sutartyje nustatyta, kad šis mokestis mokamas tik už produktus, kurių gamyba, naudojimas ar pardavimas pažeistų, jei nebūtų šio sutarties, licencijuotus patentus, trečiuoju daliniu sprendimu reikalaujama nepagrįstų išlaidų, ir taip pažeidžiama konkurencijos teisė.

               34

               Todėl net jeigu formaliai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, kaip jau konstatuota šio sprendimo 29 punkte, apribojo savo prejudicinį klausimą patentų panaikinimo prielaida, šį klausimą reikia suprasti taip, kad jame taip pat numatytas licencijuotų patentų nepažeidimo atvejis.

               35

               Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia suprasti taip, kad juo iš esmės siekiama sužinoti, ar SESV 101 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama pagal licencinę sutartį, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, reikalauti licenciato mokėti mokestį už patentuotos technologijos naudojimą visu šios sutarties galiojimo laikotarpiu, jeigu šią technologiją saugantys patentai yra panaikinami arba nepažeidžiami.

               36

                  Genentech ir Ispanijos vyriausybė teigia, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai. Hoechst, Prancūzijos ir Nyderlandų vyriausybės, taip pat Komisija nepritaria šiai nuomonei.

               37

                  Genentech kaltina vienintelį arbitrą, kad šis neatsižvelgė į aiškiai išdėstytas licencinės sutarties sąlygas ir SESV 101 straipsnio ir nurodė jai mokėti mokestį už produkto, kuriuo nepažeidžiama patentuota technologija, pardavimą. Ši bendrovė teigia, kad, palyginti su konkurentais, ji patyrė papildomų 169 mln. eurų išlaidų dėl šio SESV 101 straipsnio ribojimo dėl tikslo ir dėl poveikio.

               38

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kaip išvados 75 punkte teigia generalinis advokatas, kad per prejudicinio klausimo nagrinėjimo procedūrą Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti arbitro konstatuotų faktinių aplinkybių ir jo pateikto licencinės sutarties aiškinimo pagal Vokietijos teisę, pagal kurią Genentech privalo mokėti einamąjį mokestį, nepaisant pagrindinėje byloje nagrinėjamų patentų panaikinimo arba nepažeidimo.

               39

               Be to, reikia priminti, kad nagrinėdamas išimtinės licencijos sutartį Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad pareiga mokėti mokestį net ir pasibaigus licencijuoto patento galiojimo terminui gali kilti iš komercinio sprendimo dėl eksploatacijos galimybėms, suteiktoms pagal licencinę sutartį, priskirtos vertės, ypač kai ši pareiga išdėstyta licencinėje sutartyje, kuri sudaryta prieš suteikiant minėtą patentą (1989 m. gegužės 12 d. Sprendimo Ottung, 320/87, Rink., EU:C:1989:195, 11 punktas). Tokiomis aplinkybėmis, kai licenciatas gali laisvai nutraukti sutartį apie tai pranešęs prieš protingą terminą, pareigai mokėti mokestį visų sutarties galiojimo laikotarpiu negali būti taikomas SESV 101 straipsnio 1 dalyje išdėstytas draudimas (1989 m. gegužės 12 d. Sprendimo Ottung, 320/87, Rink., EU:C:1989:195, 13 punktas).

               40

               Taigi remiantis 1989 m. gegužės 12 d. Sprendimu Ottung (320/87, Rink., EU:C:1989:195) darytina išvada, kad SESV 101 straipsnio 1 dalis nedraudžia pagal sutartį reikalauti mokėti mokestį už išimtinį naudojimąsi technologija, kurios nebesaugo patentas, jeigu licenciatas gali laisvai nutraukti šią sutartį. Šis vertinimas grindžiamas konstatavimu, kad tas mokestis yra mokėtina kaina už licencijuotos technologijos naudojimą komerciniais tikslais, taip užtikrinant, kad teisės perleidėjas nesinaudos turimomis pramoninės nuosavybės teisėmis. Kol galioja aptariama licencinė sutartis ir licenciatas gali laisvai ją nutraukti, mokestis turi būti mokamas, net jeigu su patentais susijusios suteiktos išimtinės pramoninės nuosavybės teisės negali būti panaudotos prieš licenciatą dėl to, kad jos nebegalioja. Tokios aplinkybės, ypač aplinkybė, kad licencinę sutartį licenciatas gali laisvai nutraukti, leidžia paneigti, kad mokesčio mokėjimas kenkia konkurencijai ir riboja licenciato veiksmų laisvę arba sukelia neprieinamos rinkos poveikį.

               41

               Tokia 1989 m. gegužės 12 d. Sprendime Ottung (320/87, Rink., EU:C:1989:195) rasta išeitis a fortiori taikoma ir šioje pagrindinėje byloje nagrinėjamam atvejui. Nors licencinės sutarties galiojimo laikotarpiu mokestis turi būti toliau mokamas, net jei baigė galioti pramoninės nuosavybės teisės, jis juo labiau turi būti mokamas iki šių teisių galiojimo pabaigos.

               42

               Tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamus patentus išdavusios valstybės teismai po licencinės sutarties nutraukimo nusprendė, jog įmonei Genentech suteiktos technologijos naudojimas nepažeidžia su šiais patentais susijusių teisių, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktais duomenimis apie sutarčiai taikomą Vokietijos teisę, neturi įtakos galimybei reikalauti sumokėti šį mokesti už laikotarpį iki sutarties nutraukimo. Darytina išvada, kad dėl to, jog Genentech gali bet kada nutraukti minėtą sutartį, pareiga mokėti mokestį šios sutarties galiojimo laikotarpiu, kuriuo galiojo su perleistais patentais susijusios teisės, nėra konkurencijos ribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį.

               43

               Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad SESV 101 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama pagal licencinę sutartį, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, reikalauti licenciato mokėti mokestį už patentuotos technologijos naudojimą visu šios sutarties galiojimo laikotarpiu, jeigu šią technologiją saugantys patentai yra panaikinami arba nepažeidžiami, nes licenciatas galėjo laisvai nutraukti šią sutartį per protingą terminą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               44

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 101 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiama pagal licencinę sutartį, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, reikalauti licenciato mokėti mokestį už patentuotos technologijos naudojimą visu šios sutarties galiojimo laikotarpiu, jeigu šią technologiją saugantys patentai yra panaikinami arba nepažeidžiami, nes licenciatas galėjo laisvai nutraukti šią sutartį per protingą terminą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


2003 m. vasario 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) prieš Nederlandse Omroep Stichting (NOS). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai. # Direktyva 92/100/EEB. # Byla C-245/00.


1982 m. gegužės 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 96/81.


1982 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 95/81.


1998 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Hilmar Kulzer prieš Freistaat Bayern. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundessozialgericht - Vokietija. # 77 straipsnis. # Byla C-194/96.


2002 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) prieš Claude Hervein ir Hervillier SA (C-393/99) ir Guy Lorthiois ir Comtexbel SA (C-394/99). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Tournai - Belgija. # Socialinė apsauga. # Sujungtos bylos C-393/99 ir C-394/99.