2014 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Danijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2000/60/EB – Europos Sąjungos politika vandens srityje – Upių baseino valdymo planai – Paskelbimas – Nepranešimas Europos Komisijai.#Byla C-190/14).


title: 2010 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE prieš Europos narkotikų ir narkomanijos stebėsenos centras (OEDT).#Viešoji paslaugų rinka - OEDT viešasis pirkimas - Programinės įrangos kūrimo ir konsultavimo paslaugų teikimas- Vieno konkurso dalyvio pasiūlymo atmetimas - Sutarties sudarymo kriterijai - Akivaizdi vertinimo klaida - Vienodas požiūris - Skaidrumas - Gero administravimo principas - Pareiga motyvuoti.#Byla T-63/06.

text:
      2010 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Evropaïki Dynamiki prieš OEDT
      (Byla T‑63/06)
      „Viešieji paslaugų pirkimai – ENNSC viešųjų pirkimų konkurso procedūra – Programinės įrangos kūrimo ir konsultavimo paslaugų teikimas – Konkurso dalyvio pasiūlymo atmetimas – Sutarties sudarymo kriterijai – Akivaizdi vertinimo klaida – Vienodas požiūris – Skaidrumas – Gero administravimo principas – Pareiga motyvuoti“
      1.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Viešųjų pirkimų konkurso procedūra (Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 89 straipsnis ir
            97 straipsnio 1 dalis; Komisijos reglamento Nr. 2342/2002 135–138 straipsniai) (žr. 37–38, 56 punktus)
      2.                     Procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai – Pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka (Bendrojo Teismo procedūros reglamento
            44 straipsnio 1 dalis) (žr. 80 punktą)
      3.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas rengiant konkursą (žr. 73, 89, 91 punktus)
      4.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Viešųjų pirkimų konkurso procedūra (Komisijos reglamento Nr. 2342/2002 148 straipsnio
            1 ir 3 dalys) (žr. 96–98, 101–102, 104 punktus)
      5.                     Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis (EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 100 straipsnio 2 dalis;
            Komisijos reglamento Nr. 2342/2002 149 straipsnio 2 dalis) (žr. 109–114, 120 punktus)

               Dalykas

               Pirma, prašymas panaikinti 2005 m. gruodžio 5 d. Europos narkotikų ir narkomanijos stebėsenos centro (ENNSC) sprendimą atmesti
                  ieškovės pasiūlymą, pateiktą pagal konkursą dėl programinės įrangos kūrimo ir konsultavimo paslaugų teikimo (OL S 187), bei
                  sprendimą sudaryti sutartį su kitu konkurso dalyviu ir, antra, prašymas atlyginti nuostolius.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Nurodyti Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE padengti savo ir Europos
                     narkotikų ir narkomanijos stebėsenos centro (ENNSC) bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Viešieji pirkimai - Direktyva 93/38/EEB - Skelbimas apie konkursą - Tyrimo projektas - Savaiminio pašalinimo iš konkurso kriterijai - Kvalifikacinės atrankos ir sutarties sudarymo kriterijai.#Byla C-199/07.

text:
      Byla C‑199/07
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Graikijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Viešieji pirkimai – Direktyva 93/38/EEB – Skelbimas apie konkursą – Tyrimo atlikimas – Savaiminio pašalinimo iš konkurso kriterijai – Kvalifikacinės atrankos ir sutarties sudarymo kriterijai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Viešojo pirkimo sutarčių vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose sudarymo
            tvarka – Direktyva 93/38 – Konkurso dalyvių nediskriminavimo principas
      (Tarybos direktyvos 93/38 4 straipsnio 2 dalis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Viešojo pirkimo sutarčių vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose sudarymo
            tvarka – Direktyva 93/38 – Sutarčių sudarymas
      (Tarybos direktyvos 93/38 34 straipsnio 1 dalies a punktas)
      1.        Tai, kad perkančiosios organizacijos skelbime apie konkursą nurodyta sąlyga neleido konkurse dalyvauti užsienio konsultacinėms
         įmonėms arba konsultantams, kurie pareiškė susidomėjimą dalyvauti tos pačios perkančiosios organizacijos paskelbtuose konkursuose
         per šešis mėnesius iki susidomėjimo dalyvauti minėtame skelbime nurodytame konkurse pareiškimo dienos ir kurių nurodyta kvalifikacija
         atitinka kitos kategorijos sertifikatus nei tie, kurių prašoma šiam konkursui, yra atitinkamos valstybės narės įsipareigojimų
         pagal Direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose,
         vykdomų pirkimų tvarkos derinimo 4 straipsnio 2 dalį neįvykdymas.

      Iš tiesų tokia sąlyga, dėl kurios užsienio konsultacinės įmonės ir konsultantai gali aiškiai manyti, kad galimas skirtumas
         tarp kvalifikacijos, apie kurią jie pranešė ankstesniame tos pačios perkančiosios organizacijos paskelbtame konkurse, ir kvalifikacijos,
         reikalaujamos ginčijamu skelbimu paskelbtame konkurse, savaime reiškia, kad jie šiame konkurse negali dalyvauti, gali turėti
         juos atgrasantį poveikį.

      Net jei ši sąlyga visuomet taikoma taip, kad kiekvienas jos turiniu suabejojęs suinteresuotasis ūkio subjektas gali kreiptis
         į atitinkamą perkančiąją organizaciją paaiškinimų ir turi teisę bet kokiu būdu įrodyti, kad atitinka sąlygas dalyvauti nagrinėjamame
         konkurse, potencialūs suinteresuotieji asmenys turi būti vienodoje padėtyje skelbime apie konkursą pateikiamos informacijos
         turinio atžvilgiu. Vienodo požiūrio ir skaidrumo principai pažeidžiami, jei šie tam tikros kategorijos suinteresuotieji asmenys
         turi kreiptis į minėtą perkančiąją organizaciją, kad jiems paaiškintų tikrą skelbimo apie konkursą turinį ir apie jį pateiktų
         papildomos informacijos, nors pakankamai informuotam ir atidžiam suinteresuotajam asmeniui skelbimo formuluotė nekelia jokių
         abejonių.

      Šiuo atžvilgiu Direktyvos 93/38 4 straipsnio 2 dalimi, kuria draudžiama konkurso dalyvių diskriminacija, taip pat saugomi
         tie, kurie atsisako dalyvauti konkurse, nes dėl perkančiosios organizacijos nustatytų konkurso sąlygų atsidūrė nepalankesnėje
         padėtyje.

      (žr. 36-41, 58 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Jei skelbime apie konkursą dėl geležinkelio stoties statybai skirto tyrimo vykdymo tarp „sutarties sudarymo kriterijų“ yra
         nurodyti kokybinės atrankos kriterijai, atitinkama valstybė narė neįvykdo įsipareigojimų pagal Direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų,
         vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo 34 straipsnio
         1 dalies a punktą.

      Nors tiesa, kad kriterijai, kuriuos sudarydamos sutartį perkančiosios organizacijos gali taikyti, iš tikrųjų nėra išsamiai
         išvardyti Direktyvos 93/38 34 straipsnio 1 dalies a punkte ir todėl pagal šią nuostatą perkančiosios organizacijos gali pasirinkti
         sutarties sudarymo kriterijus, kuriuos ketina taikyti, vis dėlto jos gali pasirinkti tik tuos kriterijus, kurie taikomi siekiant
         nustatyti ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą. Todėl negalima laikyti „sutarties sudarymo kriterijais“ kokybinės atrankos
         kriterijų, kuriuos taikant iš esmės įvertinamas konkurso dalyvių gebėjimas įvykdyti nagrinėjamą sutartį.

      (žr. 54-55 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. lapkričio 12 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Viešieji pirkimai – Direktyva 93/38/EEB – Skelbimas apie konkursą – Tyrimo atlikimas – Savaiminio pašalinimo iš konkurso kriterijai – Kvalifikacinės atrankos ir sutarties sudarymo kriterijai“
      Byloje C‑199/07
      dėl 2007 m. balandžio 12 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Patakia ir D. Kukovec, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Graikijos Respubliką, atstovaujamą D. Tsagkaraki, padedamos dikigoros K. Christodoulou, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis trečiosios kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta,
         E. Juhász (pranešėjas), G. Arestis ir J. Malenovský,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. liepos 10 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2009 m. liepos 9 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad užsienio konsultacinių bendrovių nenaudai de facto įvedusi papildomą 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos,
         transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 199, 1993, p. 84; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 194) 31 straipsnio 2 dalyje nenumatytą pašalinimo iš konkurso kriterijų ir per ginčijamą konkursą
         neatskyrusi kvalifikacinės atrankos ir sutarties sudarymo kriterijų, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos
         teisės aktus viešųjų pirkimų srityje, konkrečiau kalbant, pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį, 31 straipsnio 1 ir 2 dalis
         bei 34 straipsnio 1 dalies a punktą, kaip juos išaiškino Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, bei pagal Bendrijos teisę viešųjų
         pirkimų srityje grindžiantį abipusio profesinių kvalifikacijų pripažinimo principą ir pagal EB 12 ir 49 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
      2        Šios bylos aplinkybėms taikoma Direktyvos 93/38 2 straipsnio redakcija išdėstyta taip:

      „1.      Ši direktyva taikoma perkančiosioms organizacijoms, kurios:
      a)      yra valstybinės valdžios institucijos arba valstybiniai ūkio subjektai ir vykdo vieną iš 2 dalyje nurodytų veiklos rūšių;
      <...>
      2.      Šioje direktyvoje atitinkamomis veiklos rūšimis yra laikoma:
      <...>
      c)      tinklų, teikiančių paslaugas viešam geležinkelio transporto, automatinių sistemų, tramvajų, troleibusų, autobusų arba kabelinių
         ryšių srityje, eksploatavimas.

      <...>“.
      3        Tos pačios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktyje numatyta:

      „Ši direktyva taikoma:
      <...>
      c)      sutartims, kurias sudaro perkančiosios organizacijos, užsiimančios III, IV, V ir VI prieduose išvardyta veikla, jeigu apskaičiuota
         sutarties vertė be pridėtinės vertės mokesčio (PVM) yra ne mažesnė kaip:

      i)      400 000 [EUR] prekių ir paslaugų pirkimo sutartims;
      <...>“.
      4        Direktyvos 93/38 4 straipsnio 2 dalyje nurodyta:

      „Perkančiosios organizacijos garantuoja, kad nebūtų skirtingų tiekėjų, rangovų arba paslaugų teikėjų diskriminavimo.“
      5        Tos pačios direktyvos 31 straipsnis išdėstytas taip:

      „1.      Perkančiosios organizacijos, kurios atrenka konkurso kandidatus dalyvauti ribotame konkurse arba derybose, turi vykdyti atranką
         pagal objektyvius kriterijus bei taisykles, kurias jos nustato ir kurios turi būti prieinamos suinteresuotiems tiekėjams,
         rangovams arba paslaugų teikėjams.

      2.      Į naudojamus kriterijus gali įeiti ir išimties [pašalinimo iš konkurso] kriterijai, nurodyti [1971 m. liepos 26 d. Tarybos]
         Direktyvos 71/305/EEB [dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 185, p. 5)] 23 straipsnyje ir [1976 m.
         gruodžio 21 d. Tarybos] Direktyvos 77/62/EEB [dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 13, 1977,
         p. 1)] 20 straipsnyje.

      3.      Kriterijai gali būti pagrįsti perkančiosios organizacijos objektyviu poreikiu sumažinti kandidatų skaičių iki tokio skaičiaus,
         kuris yra pateisinamas poreikiu subalansuoti sutarties sudarymo procedūros atskiras charakteristikas ir resursus, kurie yra
         reikalingi sutarties įvykdymui. Tačiau atrinktų kandidatų skaičius privalo būti toks, kad būtų atsižvelgta į poreikį užtikrinti
         pakankamą konkurenciją.“

      6        Taip pat suformuluotuose Direktyvos 71/305 23 straipsnyje ir Direktyvos 77/62 20 straipsnyje, IV antraštinės dalies 1 skyriuje
         „Kiekybinės atrankos kriterijai“ išvardijami atvejai, kai įmonininkams galima neleisti dalyvauti konkurse. Šie atvejai apima
         individualią įmonininko padėtį, t. y. bankrotą, likvidavimą, veiklos nutraukimą, teisminį administravimą ar teismo sprendimu
         paskelbtus kaltinimus, arba įmonininko elgesį, t. y. ypač netinkamą profesinių pareigų atlikimą, įsipareigojimų sumokėti socialinio
         draudimo įmokas ir mokesčius neįvykdymą arba klaidingas deklaracijas.

      7        Šie du straipsniai pakartoti atitinkamai Direktyvas 71/3054 ir 77/62 kodifikavusių 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos
         93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 6 sk., 2 t., p. 163) ir 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo
         tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 110) 24 ir 20 straipsniuose.

      8        Direktyvos 93/38 34 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „1.      Nepažeidžiant nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl apmokėjimo už tam tikras paslaugas, kriterijai, kuriais remiantis
         perkančiosios organizacijos sudaro sutartis, yra:

      a)      labiausiai ekonomiškai palankus pasiūlymas konkursui, apimantis, priklausomai nuo sutarties pobūdžio, įvairius kriterijus,
         tokius kaip: pristatymo arba įvykdymo data, einamosios išlaidos, sąnaudų efektyvumas, kokybė, estetinės ir funkcinės charakteristikos,
         techninis privalumas, po pardavimo teikiamos paslaugos ir techninė pagalba, įsipareigojimai, susiję su atsarginėmis dalimis,
         tiekimų saugumas ir kaina; arba

      b)      vien tik mažiausia kaina.“
      9        Galiausiai šios bylos aplinkybėms taikoma 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/13/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų,
         reglamentuojančių Bendrijos taisyklių taikymą viešųjų pirkimų tvarkai vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų
         sektoriuose, suderinimo (OL L 76, p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 315) 2 straipsnio „Peržiūros
         procedūrų reikalavimai“ 6 dalies redakcija suformuluota taip:

      „Šio straipsnio 1 dalyje minėtų įgaliojimų naudojimosi poveikius sudarytai sutarčiai po to, kai ji buvo paskirta, nustato
         nacionalinė teisė. Be to, išskyrus tuos atvejus, kai sprendimas turi būti panaikintas iki žalos atlyginimo priteisimo, valstybė
         narė gali numatyti, kad, sudarius sutartį po jos paskyrimo, už peržiūros procedūras atsakingos įstaigos įgaliojimai apribojami
         žalos atlyginimo priteisimu bet kuriam asmeniui, nukentėjusiam dėl pažeidimo.“

      10       Minėtos nuostatos formuluotė iš esmės sutampa su 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų ir kitų
         teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis, derinimo
         (OL L 395, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246), iš dalies pakeistos 1992 m. birželio 18 d.
         Tarybos direktyva 92/50/EEB (OL L 209, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322), 2 straipsnio
         6 dalies formuluote.

       Ginčijamas skelbimas apie konkursą ir ikiteisminė procedūra
      11      Šioje byloje Komisija pateikia kaltinimus dėl kai kurių sąlygų, numatytų ERGA OSE AE (toliau – ERGA OSE), t. y. valstybės įmonės, priklausančios Graikijos geležinkelių struktūroms, paskelbtame skelbime apie konkursą. Šiame skelbime
         kalbama apie geležinkelio stoties statybai skirtų nekilnojamojo turto ir elektromechaninių tyrimų projektų konkursą.

      12      Ginčijamas skelbimas apie konkursą, kurio numeriai 2003/S 205-185214 ir 2003/S 206-186119, paskelbtas 2003 m. spalio 16 dieną.
         Šiame skelbime numatytos sąlygos pagrįstos bylos aplinkybių metu galiojusiomis nacionalinės teisės nuostatomis, būtent 1977 m.
         Įstatymu 716.

      13      Šiam ieškiniui nagrinėti svarbios šios ginčijamo skelbimo apie konkursą nuostatos:

      „III skyrius. Teisinė, ekonominė, finansinė ir techninė informacija
      <...>
      2.1)      Informacija apie <...> paslaugų teikėjų individualią padėtį ir formalumai, kurių reikia, kad būtų įvertinti minimalūs kandidato
         ekonominiai ir techniniai pajėgumai:

      <...>
      2.1.3) Techniniai pajėgumai – reikalaujami patvirtinamieji įrodymai: A. Priimtinais bus laikomi tokie susidomėjimą pareiškę kandidatai:
      a)      Graikijos konsultacinės įmonės, registruotos atitinkamame nacionaliniame registre ir turinčios sertifikatą:
      <...>
      b)      Užsienio konsultacinės įmonės, įsteigtos pagal Europos Sąjungos arba [Europos ekonominės erdvės (EEE)] valstybės narės teisės
         aktus, kurių centrinė administracija, pagrindinė veiklos vieta arba oficiali buveinės vieta yra Europos Sąjungoje arba EEE.
         <...> Užsienio konsultacinės įmonės kiekvienoje tyrimų srityje privalo turėti kvalifikaciją, kuri pagal formą ir turinį atitinka
         iš Graikijos konsultacinių įmonių, registruotų Graikijos konsultantų registre, reikalaujamą kvalifikaciją, taip pat užsienio
         konsultacinės įmonės privalo turėti tokių kiekvienos tyrimų kategorijos darbuotojų, kokių reikalaujama turėti Graikijos konsultacinėms
         įmonėms <...>

      Pabrėžta, kad konkurse negali dalyvauti užsienio konsultacinės įmonės ir (arba) konsultantai, kurie pareiškė susidomėjimą
         dalyvauti [ERGA OSE] konkurso procedūroje per šešis mėnesius iki susidomėjimo dalyvauti šiame konkurse pareiškimo dienos ir kurių nurodyta kvalifikacija
         atitinka kitos kategorijos sertifikatus nei tie, kurių prašoma šiam konkursui.

      <...>
      IV skyrius. Procedūra
      1)      Konkurso pobūdis: atviras
      <...>
       2)      Sutarties sudarymo kriterijai:
      ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas, atitinkantis toliau nurodytus kriterijus <…>:
      Atsižvelgiant į Direktyvos 93/38 34 straipsnio 1 dalies a punktą, sutartis bus sudaryta vadovaujantis <...> toliau nurodytais
         kriterijais:

       1.      Bendroji ir specialioji konsultacinių įmonių arba konsultantų ir jų mokslo darbuotojų patirtis, visų pirma vykdant projektavimo
         darbus panašiuose projektuose.

       2.      Realūs pajėgumai atlikti tyrimą per numatytą terminą ir kartu prisiimti įsipareigojimus, susijusius su kitų tyrimų atlikimu,
         taip pat specialūs mokslo ir funkciniai darbuotojai, siūlomi atlikti nagrinėjamą tyrimą, bei įranga, susijusi su tyrimo objektu,

      pirmenybės tvarka: ne.
      <...>.“
      14      Pagal Graikijos sistemą konsultacinių įmonių ir konsultantų sertifikatai klasifikuojami pagal patirtį ir įvykdytus tyrimus
         ir yra užregistruoti šią patirtį atitinkančiuose registruose. Užsienio konsultacinės įmonės ir konsultantai neprivalo taip
         užsiregistruoti. Kiekvienam konkursui reikalaujama turėti būtent jam reikalingą patirtį atitinkančios kategorijos sertifikatą.

      15      1977 m. Įstatymas 716 buvo panaikintas ir pakeistas 2005 m. Įstatymu 3316.

      16      Gavusi skundą, 2005 m. birželio 28 d. Komisija išsiuntė kompetentingoms Graikijos valdžios institucijoms raštą, pabrėždama,
         kad kai kuriomis ginčijamo skelbimo apie konkursą sąlygomis pažeidžiamos tam tikros Direktyvos 93/38 nuostatos ir draudimo
         diskriminuoti dėl nacionalinės priklausomybės principas. Graikijos valdžios institucijos atsakė 2005 m. liepos 22 d. raštu.
         Išnagrinėjusi šį atsakymą, 2005 m. spalio 18 d. Komisija išsiuntė Graikijos Respublikai oficialų pranešimą. Šiame pranešime
         pateikti du kaltinimai: užsienio konsultacinėms įmonėms ir konsultantams nepalanki diskriminacija, atsižvelgiant į ginčijamo
         skelbimo III skyriaus 2.1.3 punkto b papunkčio antrosios pastraipos nuostatų formuluotę, ir to paties skelbimo IV skyriaus
         2 punkte pateiktų atrankos kriterijų ir sutarties sudarymo kriterijų neatskyrimas.

      17      Komisija nusprendė, kad 2005 m. gruodžio 14 d. Graikijos valdžios institucijų pateiktas atsakymas į šį oficialų pranešimą
         yra nepatenkinamas, todėl 2006 m. liepos 4 d. išsiuntė Graikijos Respublikai pagrįstą nuomonę, į kurią pastaroji atsakė 2006 m.
         rugpjūčio 30 dieną. Šis atsakymas Komisijos netenkino, todėl ji pareiškė šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
      18      Graikijos Respublika pareiškė prieštaravimą dėl ieškinio priimtinumo.

      19      Pirmiausia ji tvirtina, kad 1977 m. Įstatymas 716, kuriuo pagrįstas ginčijamas skelbimas apie konkursą, panaikintas priimant
         naują įstatymą prieš pasibaigiant pagrįstoje nuomonėje nurodytam terminui, t. y. prieš tą momentą, nuo kurio vertinama, ar
         įsipareigojimai yra neįvykdyti. Šiuo nauju įstatymu pagrįstuose skelbimuose apie konkursą nebėra tokių sąlygų, kokios ginčijamos
         šioje byloje. Procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo skirta ne pažeminti valstybę narę, o sudaryti jai sąlygas priimti Bendrijos
         teisės aktus atitinkančias teisės nuostatas – šio tikslo būtent ir siekta 2005 m. Įstatymu 3316.

      20      Antra, Graikijos Respublika iš esmės tvirtina, kad Direktyvos 92/13 2 straipsnio 6 dalis perkelta į Graikijos teisę 1997 m.
         Įstatymo Nr. 2252 4 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią pasibaigus konkursui jo ginčyti nebegalima. Todėl negalima a posteriori anuliuoti ginčijamo skelbimo apie konkursą pagrindu sudarytos sutarties, nes ji, sudaryta dėl tyrimų, yra konkrečiam momentui
         skirta sutartis, be to, jos sudarymas patvirtintas trimis nacionalinių teismų sprendimais, priimtais vykdant procedūrą dėl
         laikinųjų apsaugos priemonių. Taigi Graikijos Respublika iš esmės teigia, kad Komisijos ieškinys neteko dalyko.

      21      Šiems argumentams negalima pritarti.

      22      Iš tiesų pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Komisijos ieškinio ir dubliko ir kaip ji tvirtino per posėdį Teisingumo
         Teisme, ieškinys pareikštas ne dėl neišsamaus ar klaidingo Direktyvos 93/38 perkėlimo į nacionalinę teisę ir ne dėl šios direktyvos
         neatitinkančiu 1977 m. Įstatymu 716 pagrįstos nusistovėjusios administracinės praktikos, o dėl klaidingo jos taikymo nagrinėjamame
         konkurse dėl sutarties sudarymo.

      23      Komisija yra vienintelė kompetentinga nuspręsti, ar pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ir dėl kokio valstybės
         narės veiksmo ar neveikimo šią procedūrą pradėti. Taigi ji gali prašyti, kad Teisingumo Teismas pripažintų, jog valstybė narė
         neįvykdė įsipareigojimų konkrečiu atveju nepasiekusi direktyva numatyto rezultato (2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I‑3609, 30 punktas ir nurodyta teismo praktika). Todėl panaikinus 1977 m. Įstatymą 716 ir priėmus
         naują įstatymą prieš pasibaigiant pagrįstoje nuomonėje nurodytam terminui šio ieškinio dalykas neišnyko.

      24      Reikia pažymėti ir tai, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką Direktyvos 89/665 2 straipsnio 6 dalis, kurios turinys visiškai
         sutampa su Direktyvos 92/13 2 straipsnio 6 dalies turiniu, neturi jokio poveikio ieškiniui pagal EB 226 straipsnį (2007 m.
         liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑503/04, Rink. p. I‑6153, 34 punktas). Iš tiesų minėtomis direktyvomis valstybės narės įpareigojamos imtis būtinų priemonių
         užtikrinti galimybę veiksmingai peržiūrėti perkančiųjų organizacijų sprendimus, tačiau negalima manyti, kad jomis reglamentuojami
         santykiai tarp valstybių narių ir Bendrijos ar kad jos daro poveikį EB 226 straipsnio taikymui (šia prasme žr. 2009 m. spalio
         15 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑275/08, 33 ir 35 punktus).

      25      Šiaip ar taip, aplinkybė, kad galbūt ginčijamos sutarties negalima anuliuoti, nereiškia, kad neliko procedūros dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo dalyko.

      26      Be to, reikia konstatuoti, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam dviejų mėnesių terminui, t. y. 2006 m. rugsėjo 4 d.,
         įsipareigojimai pagal nagrinėjamą sutartį nebuvo galutinai įvykdyti, o toks įvykdymas yra Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinta
         būtina sąlyga pripažinti Komisijos ieškinį nepriimtinu (žr. 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑394/02, Rink. p. I‑4713, 18 punktą ir nurodytą teismo praktiką bei 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑237/05, Rink. p. I‑8203, 29 punktą).

      27      Iš tiesų iš bylos dokumentų matyti, kad nagrinėjama sutartis sudaryta dėl dviejų tyrimų, kuriuos turėjo atlikti konkursą laimėjęs
         kandidatas. Nepaisant to, kad, kaip tvirtina Graikijos Respublika, pirmojo tyrimo rezultatai galbūt buvo prielaida antrajam
         tyrimui, neginčyta, kad jie sudarė įsipareigojimų, kuriuos turėjo įvykdyti konkursą laimėjęs kandidatas, visumą. Per posėdį
         Teisingumo Teisme Graikijos Respublika patvirtino, kad 2006 m. rugsėjo 4 d. antrasis tyrimas dar nebuvo baigtas ir atitinkamai
         nepristatytas perkančiajai organizacijai. Todėl tą dieną įsipareigojimai pagal nagrinėjamą sutartį dar nebuvo visiškai įvykdyti.

      28      Atsižvelgiant į pateiktus argumentus, reikia pripažinti, kad Komisijos ieškinys yra priimtinas.

       Dėl esmės
      29      Pirmiausia reikia patikslinti, kad, kaip matyti iš bylos medžiagos, ERGA OSE yra valstybės įmonė, teikianti viešąsias paslaugas geležinkelių transporto srityje. Ji yra perkančioji organizacija Direktyvos
         93/38 2 straipsnio 1 dalies a punkto ir 2 dalies c punkto prasme. Be to, sutarties, dėl kurios paskelbtas ginčijamas skelbimas
         apie konkursą, vertė yra 3 240 000 EUR ir gerokai viršija tos pačios direktyvos 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktyje
         nustatytas vertės ribas. Todėl nagrinėjama sutarties sudarymo procedūra patenka į šios direktyvos taikymo sritį.

      30      Šiame ieškinyje pateikiami kaltinimai dėl ginčijamo skelbimo apie konkursą III skyriaus 2.1.3 punkto b papunkčio antrojoje
         pastraipoje įtvirtintų sąlygų ir šio skelbimo IV skyriaus 2 punkto.

       Dėl ginčijamo skelbimo apie konkursą III skyriaus 2.1.3 punkto b papunkčio antrojoje pastraipoje įtvirtintų sąlygų
      31      Komisija tvirtina, kad ginčijamo skelbimo apie konkursą III skyriaus 2.1.3 punkto b papunkčio antrojoje pastraipoje esanti
         sąlyga, jog konkurse negali dalyvauti užsienio konsultacinės įmonės arba konsultantai, kurie pareiškė susidomėjimą dalyvauti
         ERGA OSE konkurso procedūroje per šešis mėnesius iki susidomėjimo dalyvauti šiame konkurse pareiškimo dienos ir kurių nurodyta kvalifikacija
         atitinka kitos kategorijos sertifikatus nei tie, kurių prašoma šiam konkursui, pažeidė Direktyvos 93/38 31 straipsnio 1 ir
         2 dalis, nes joje įtvirtinta papildoma priežastis neleisti dalyvauti konkurse, be tų, kurios ribotai leidžiamos pagal Bendrijos
         teisę viešųjų pirkimų srityje. Minėta sąlyga taip pat yra diskriminuojanti užsienio konsultacinių įmonių ir konsultantų atžvilgiu,
         pažeidžiant vienodo požiūrio principą, įtvirtintą Direktyvos 93/38 4 straipsnio 2 dalyje ir išplaukiantį iš EB 12 ir EB 49 straipsnių.
         Ja taip pat pažeidžiamas abipusio diplomų, pažymų ir kitų profesinės kvalifikacijos įrodymų pripažinimo principas.

      32      Pirmiausia reikia pabrėžti, kad Komisija neginčija nei Graikijos konsultacinių įmonių ir konsultantų sertifikatų klasifikavimo
         atsižvelgiant į jų patirtį ir atliktus tyrimus sistemos, nei jų užregistravimo šią patirtį atitinkančiuose registruose. Ji
         taip pat neginčija, kad valstybės narės turi teisę prašyti pateikti šios patirties įrodymų nei fakto, kad užsienio konsultacinės
         įmonės ir konsultantai neprivalo būti įtraukti į šiuos registrus ir gali savo patirtį įrodinėti visais būdais.

      33      Po šios pirminės pastabos svarbu pažymėti, pirma, kad ginčijamu skelbimu paskelbtas konkursas buvo atviras. Per posėdį atsakydama
         į šiuo aspektu pateiktą klausimą Komisija pripažino, kad neaišku, ar Direktyvos 93/38 31 straipsnis taikomas tokiai procedūrai,
         nes jo 1 dalyje aiškiai nurodytos riboto konkurso arba derybų procedūros, tačiau nenurodytas atviras konkursas. Ji patikslino,
         kad jos pagrindinis kaltinimas ginčijamos sąlygos atžvilgiu yra susijęs su minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies pažeidimu.

      34      Tokiomis aplinkybėmis reikia manyti, jog Komisija atsisakė savo kaltinimo, kad šia sąlyga pažeistas Direktyvos 93/38 31 straipsnis.

      35      Antra, reikia pripažinti, kad minėtą sąlygą, suformuluotą aiškiai ir nedviprasmiškai, reikia suprasti taip, kad jei užsienio
         konsultacinė įmonė arba konsultantas dalyvavo tos pačios perkančiosios organizacijos, t. y. ERGA OSE, paskelbtame konkurse per šešis mėnesius prieš naujo konkurso paskelbimą ir jei ankstesniame konkurse jis nurodė kvalifikaciją,
         pagal Graikijos sertifikatų klasifikavimo sistemą atitinkančią kitos kategorijos sertifikatus nei tie, kurių prašoma naujam
         konkursui, jam neleidžiama dalyvauti šiame naujame konkurse.

      36      Graikijos Respublika tvirtina, kad ši sąlyga visuomet taikoma taip, kad kiekvienas jos turiniu suabejojęs suinteresuotasis
         ūkio subjektas gali kreiptis į atitinkamą perkančiąją organizaciją paaiškinimų ir turi teisę bet kokiu būdu įrodyti, kad atitinka
         sąlygas dalyvauti nagrinėjamame konkurse.

      37      Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vienodo požiūrio principas susijęs su
         skaidrumo principu. Šie principai, sudarantys viešuosius pirkimus reglamentuojančių Bendrijos direktyvų pagrindą, reiškia,
         kad konkurso dalyviai, net ir potencialūs, turi apskritai turėti vienodas galimybes rengdami tiek paraiškas leisti dalyvauti
         konkurse, tiek savo pasiūlymus (šiuo aspektu žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Universale-Bau ir kt., C‑470/99, Rink. p. I‑11617, 93 punktą ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Michaniki, C‑213/07, Rink. p. I‑0000, 44 ir 45 punktus bei nurodytą teismo praktiką).

      38      Potencialūs suinteresuotieji asmenys turi būti vienodoje padėtyje skelbime apie konkursą pateikiamos informacijos turinio
         atžvilgiu. Šie principai pažeidžiami, jei šie tam tikros kategorijos suinteresuotieji asmenys turi kreiptis į atitinkamą perkančiąją
         organizaciją, kad jiems paaiškintų tikrą skelbimo apie konkursą turinį ir apie jį pateiktų papildomos informacijos, nors pakankamai
         informuotam ir atidžiam suinteresuotajam asmeniui skelbimo formuluotė nekelia jokių abejonių.

      39      Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 93/38 4 straipsnio 2 dalimi, kuria draudžiama konkurso dalyvių diskriminacija,
         taip pat saugomi tie, kurie atsisako dalyvauti konkurse, nes dėl perkančiosios organizacijos nustatytų konkurso sąlygų atsidūrė
         nepalankesnėje padėtyje (2000 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑16/98, Rink. p. I‑8315, 109 punktas).

      40      Negalima paneigti, kad ginčijama sąlyga savo aiškia formuluote gali turėti atgrasantį poveikį užsienio konsultacinėms įmonėms
         arba konsultantams, kaip tai nutiko šiuo atveju.

      41      Iš tiesų iš minėtos sąlygos užsienio konsultacinės įmonės ir konsultantai gali aiškiai manyti, kad bet koks galimas skirtumas
         tarp kvalifikacijos, apie kurią jie pranešė ankstesniame tos pačios perkančiosios organizacijos paskelbtame konkurse, ir kvalifikacijos,
         reikalaujamos ginčijamu skelbimu paskelbtame konkurse, reiškia, kad jie šiame konkurse negali dalyvauti.

      42      Todėl užsienio kandidatas, kaip ir tas, kuris pateikė Komisijai skundą, neturi tokių pačių galimybių, kokias turi nacionaliniai
         suinteresuotieji asmenys, nes minėta sąlyga suformuluota aiškiai atgrasančiai ir pagal ją būtina, nepaisant tokios formuluotės,
         imtis papildomų veiksmų, siekiant išsiaiškinti dalyvavimo konkurso procedūroje sąlygas.

      43      Taigi reikia pripažinti, kad tai, kaip suformuluotas ginčijamas skelbimas apie konkursą, lemia požiūrio į suinteresuotuosius
         asmenis skirtumą, nelygu jų įsisteigimo valstybė narė, ir šio skirtumo, kuris yra nepalankus užsienio kandidatams, Graikijos
         Respublika niekaip nepateisino.

      44      Trečia, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 93/38 34 konstatuojamojoje dalyje teigiama, jog „tuo atveju, kai norint dalyvauti
         sutarties sudarymo procedūroje arba numatytame projekto konkurse reikalingas tam tikros kvalifikacijos įrodymas, yra taikomos
         atitinkamos Bendrijos taisyklės dėl diplomų, pažymų arba kitų formalių kvalifikacijos įrodymų abipusio pripažinimo“.

      45      Šiuo atveju aišku, kad iš ginčijamo skelbimo apie konkursą III skyriaus 2.1.3 punkto b papunkčio antrojoje pastraipoje esančios
         sąlygos formuluotės matyti, jog užsienio kandidatai, kurie anksčiau pareiškė susidomėjimą kitais tos pačios perkančiosios
         organizacijos skelbimais apie konkursą, kitaip nei nacionaliniai kandidatai, negali prieš šią perkančiąją organizaciją remtis
         visais savo turimais diplomais ar profesine kvalifikacija.

      46      Tačiau iš šios sąlygos formuluotės negalima daryti išvados, kad ši organizacija iš principo atsisako atsižvelgti į kitos valstybės
         narės išduotus diplomus arba kitus profesinės kvalifikacijos įrodymus.

      47      Vadinasi, Komisijos kaltinimas, kad pažeistos Bendrijos abipusio formalios kvalifikacijos įrodymų pripažinimo taisyklės, yra
         nepagrįstas.

      48      Atsižvelgiant į minėtus argumentus reikia daryti išvadą, kad ginčijama sąlyga neatitinka Direktyvos 93/38 4 straipsnio 2 dalies.

      49      Tokiomis aplinkybėmis nebūtina nagrinėti kitų Komisijos kaltinimų, kuriais taip pat siekiama, kad būtų pripažintas toks diskriminuojamas
         požiūris.

       Dėl ginčijamo skelbimo apie konkursą IV skyriaus 2 punkto
      50      Komisija tvirtina, kad ginčijamo skelbimo apie konkursą IV skyriaus 2 punkte „Sutarties sudarymo kriterijai“ neleistinai supainioti
         dalyvių kvalifikacinės atrankos ir sutarties sudarymo kriterijai. Ji tvirtina, kad Direktyva 93/38 įdiegta sistema yra analogiška
         įdiegtajai Direktyva 92/50, pagal kurią reikia atskirti du procedūros etapus: pirmą, kuriuo nustatomi dalyvių atrankos kriterijai,
         ir antrą, per kurį nustatomi sutarties sudarymo kriterijai. Taigi yra du skirtingi pirkimų procedūros etapai, kuriais siekiama
         skirtingų tikslų, nors ir nedraudžiama, anot Komisijos, tuo pat metu patikrinti kandidatų tinkamumą ir sudaryti sutartį.

      51      Šiuo atžvilgiu iš teismo praktikos matyti, kad nors teoriškai Bendrijos direktyvomis viešųjų pirkimų srityje nedraudžiama
         tuo pačiu metu tikrinti konkurso dalyvių tinkamumą ir sudaryti viešojo pirkimo sutartį, vis dėlto šios operacijos yra atskiros,
         reglamentuojamos skirtingų normų (pagal analogiją žr. 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Beentjes, 31/87, Rink. p. 4635, 15 ir 16 punktus ir 2008 m. sausio 24 d. Sprendimo Lianakis ir kt., C‑532/06, Rink. p. I‑251, 26 punktą).

      52      Perkančiosios organizacijos konkurso dalyvių tinkamumą šiuo atveju iš esmės vertina atsižvelgdamos į Direktyvos 93/38 30 ir
         31 straipsniuose numatytus ekonominių, finansinių ir techninių pajėgumų kriterijus (vadinamieji „kvalifikacinės atrankos kriterijai“)
         (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Beentjes 17 punktą ir minėto sprendimo Lianakis ir kt. 27 punktą).

      53      Atvirkščiai, sutarties sudarymas šiuo atveju grindžiamas tos pačios direktyvos 34 straipsnio 1 dalyje išvardytais kriterijais,
         t. y. mažiausia kaina arba ekonomiškai naudingiausiu pasiūlymu (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Beentjes 18 punktą ir minėto sprendimo Lianakis ir kt. 28 punktą).

      54      Tačiau, nors tiesa, kad pastaruoju atveju, kaip tai patvirtina žodžio „pavyzdžiui“ vartojimas, kriterijai, kuriuos perkančiosios
         organizacijos gali taikyti, iš tikrųjų nėra išsamiai išvardyti Direktyvos 93/38 34 straipsnio 1 dalies a punkte ir todėl pagal
         šią nuostatą perkančiosios organizacijos gali pasirinkti sutarties sudarymo kriterijus, kuriuos ketina taikyti, vis dėlto
         jos gali pasirinkti tik tuos kriterijus, kurie taikomi siekiant nustatyti ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą (pagal analogiją
         žr. minėto sprendimo Beentjes 19 punktą; 2001 m. spalio 18 d. Sprendimo SIAC Construction, C‑19/00, Rink. p. I‑7725, 35 ir 36 punktus; 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Concordia Bus Finland, C‑513/99, Rink. p. I‑7213, 54 ir 59 punktus; 2003 m. birželio 19 d. Sprendimo GAT, C‑315/01, Rink. p. I‑6351, 63 ir 64 punktus ir minėto sprendimo Lianakis ir kt. 29 punktą).

      55      Todėl negalima laikyti „sutarties sudarymo kriterijais“ kriterijų, kuriuos taikant ne siekiama nustatyti ekonomiškai naudingiausią
         pasiūlymą, o iš esmės įvertinamas konkurso dalyvių gebėjimas įvykdyti nagrinėjamą sutartį (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Lianakis ir kt. 30 punktą).

      56      Šioje byloje perkančiosios organizacijos kaip „sutarties sudarymo kriterijai“, numatyti ginčijamo skelbimo apie konkursą IV
         skyriaus 2 punkte, taikomi kriterijai iš esmės susiję su patirtimi, kvalifikacija ir priemonėmis, užtikrinančiomis tinkamą
         nagrinėjamos sutarties įvykdymą. Taigi joje kalbama apie kriterijus, kuriuos taikant siekiama nustatyti konkurso dalyvių gebėjimą
         įvykdyti šią sutartį ir kurių negalima priskirti „sutarties sudarymo kriterijams“ Direktyvos 93/38 34 straipsnio 1 dalies
         prasme, ir Graikijos vyriausybė to rimtai neginčijo.

      57      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad ginčijamo skelbimo apie konkursą IV skyriaus 2 punktas neatitinka
         Direktyvos 93/38 34 straipsnio 1 dalies a punkto.

      58      Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus, reikia pripažinti, kad ginčijamo skelbimo apie konkursą III skyriaus 2.1.3 punkto
         b papunkčio antrąja pastraipa neleisdama konkurse dalyvauti užsienio konsultacinėms įmonėms arba konsultantams, kurie pareiškė
         susidomėjimą dalyvauti ERGA OSE konkursuose per šešis mėnesius iki susidomėjimo dalyvauti minėtame skelbime nurodytame konkurse pareiškimo dienos ir kurių
         nurodyta kvalifikacija atitinka kitos kategorijos sertifikatus nei tie, kurių prašoma šiam konkursui, taip pat minėto skelbimo
         IV skyriaus 2 punkte neatskyrusi kvalifikacinės atrankos ir sutarties sudarymo kriterijų, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal Direktyvos 93/38 4 straipsnio 2 dalį ir 34 straipsnio 1 dalies a punktą.

      59      Likusią ieškinio dalį reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      60      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Pagal to paties straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
         o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi
         dalis Komisijos ir Graikijos Respublikos reikalavimų nagrinėjamu atveju buvo atmesta, kiekviena iš šių šalių padengia savo
         bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2003 m. spalio 16 d. ERGA OSE AE paskelbto skelbimo apie konkursą Nr. 2003/S 205‑185214 ir 2003/S 206‑186119 III skyriaus 2.1.3 punkto b papunkčio antrąja
            pastraipa neleisdama konkurse dalyvauti užsienio konsultacinėms įmonėms arba konsultantams, kurie pareiškė susidomėjimą dalyvauti
            ERGA OSE AE konkursuose per šešis mėnesius iki susidomėjimo dalyvauti minėtame skelbime nurodytame konkurse pareiškimo dienos ir kurių
            nurodyta kvalifikacija atitinka kitos kategorijos sertifikatus nei tie, kurių prašoma šiam konkursui, taip pat to paties skelbimo
            IV skyriaus 2 punkte neatskyrusi kvalifikacinės atrankos ir sutarties sudarymo kriterijų, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
            pagal 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto
            ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo 4 straipsnio 2 dalį ir 34 straipsnio 1 dalies a punktą.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Europos Bendrijų Komisija ir Graikijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


2017 m. kovo 14 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Bank Tejarat prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Iranui taikomos ribojamosios priemonės siekiant užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui – Lėšų įšaldymas – Pakartotinis ieškovo pavadinimo įtraukimas į sąrašus – Pareiga motyvuoti – Akivaizdi vertinimo klaida – „Res judicata“ galia – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Pagrindinės teisės.#Byla T-346/15.


title: 2006 m. balanžio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # General Motors BV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Karteliai - EB 81 straipsnis - Reglamentas (EEB) Nr. 123/85 ir Reglamentas (EB) Nr. 1475/95 - Opel markės autotransporto priemonių platinimas - Rinkos pasidalijimas - Eksporto apribojimai - Premijas ribojanti sistema - Bauda - Baudų apskaičiavimo gairės. # Byla C-551/03 P.

text:
      Byla C‑551/03 P
      General Motors BV, buvusi
      General Motors Nederland BV ir Opel Nederland BV,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Karteliai – EB 81 straipsnis – Reglamentas (EEB) Nr. 123/85 ir Reglamentas (EB) Nr. 1475/95 – Opel markės autotransporto priemonių platinimas – Rinkos atribojimas – Eksporto apribojimai – Premijas ribojanti sistema – Bauda – Baudų nustatymo metodo gairės“
      Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2005 m. spalio 25 d.  I‑0000
      2006 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Klaidingas faktinių aplinkybių vertinimas – Nepriimtinumas – Teisingumo Teismo atliekama
            įrodymų vertinimo kontrolė – Netaikymas, išskyrus iškraipymo atvejį
      (EB 225 straipsnio 1 dalis; Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmoji pastraipa)
      2.     Konkurencija – Karteliai – Konkurencijos pažeidimas
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      3.     Konkurencija – Karteliai – Susitarimai tarp įmonių – Konkurencijos pažeidimas (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      4.     Konkurencija – Karteliai – Konkurencijos pažeidimas
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      5.     Konkurencija – Karteliai – Konkurencijos pažeidimas
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      6.     Konkurencija – Karteliai – Konkurencijos pažeidimas
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      1.     Iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo Statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad tik Pirmosios instancijos
         teismas yra kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai iš jam pateiktų bylos dokumentų matyti
         materialiniai jo išvadų netikslumai, bei, antra, įvertinti šias faktines aplinkybes. Pirmosios instancijos teismui konstatavus
         ar įvertinus faktines aplinkybes, Teisingumo Teismas, remdamasis EB 225 straipsniu, yra kompetentingas patikrinti šių faktinių
         aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis.

      Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei patvirtinti faktinių aplinkybių, nei iš esmės nagrinėti įrodymų, kuriais Pirmosios
         instancijos teismas grindė šias faktines aplinkybes. Iš tikrųjų, kadangi šie įrodymai buvo gauti teisėtai, buvo laikomasi
         bendrųjų teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodinėjimo administravimo srityje, tik Pirmosios
         instancijos teismas gali spręsti dėl jam pateiktų įrodymų vertės. Todėl šis įvertinimas, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejį,
         pats savaime nėra teisės klausimas, kurį turi nagrinėti Teisingumo Teismas.

      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad toks iškraipymas turi akivaizdžiai matytis iš bylos dokumentų, nesant reikalo atlikti naujo
         faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo.

      (žr. 51–52, 54 punktus)
      2.     Susitarimas gali būti laikomas ribojančiu, net jei konkurencijos ribojimas yra ne vienintelis jo tikslas, tačiau juo siekiama
         ir kitų teisėtų tikslų.

      (žr. 64 punktą)
      3.     Norint nustatyti, ar susitarimo tikslas yra ribojimas EB 81 straipsnio prasme, reikia atsižvelgti ne tik į minėto susitarimo
         turinį, bet ir į kitus faktorius, pavyzdžiui, susitarimu siekiamus tikslus, paisant ekonominio bei teisinio konteksto.

      (žr. 66 punktą)
      4.     Susitarimas platinimo srityje yra ribojantis EB 81 straipsnio prasme, jei jame aiškiai išreikštas noras pardavimą eksportui
         vertinti ne taip palankiai kaip nacionalinį pardavimą, ir taip atriboti nagrinėjamą rinką.

      Toks tikslas gali būti pasiektas ne tik tiesioginiais eksporto ribojimais, bet ir netiesioginėmis priemonėmis, pavyzdžiui,
         kai autotransporto priemonių tiekėjas pagal komercinio atstovavimo sutartį nustato priemonę, pagal kurią pardavimas eksportui
         neįtraukiamas į komerciniams atstovams mokamų premijų sistemą, nes šios priemonės yra susijusios su šių sandorių ekonominėmis
         sąlygomis.

      (žr. 67–68 punktus)
      5.     Norinti įvertinti, ar susitarimas turi būti laikomas draudžiamu dėl su šiuo susitarimu susijusio konkurencijos iškraipymo,
         reikia nagrinėti konkurenciją atsižvelgiant į realias aplinkybes, kurios būtų buvusios, jei nebūtų ginčijamų susitarimų.

      Todėl, esant tokiai situacijai, kai autotransporto priemonių tiekėjas, veikdamas pagal komercinio atstovavimo sutartį, nustato
         priemonę, pagal kurią komerciniams atstovams už pardavimą eksportui nemokamos premijos, reikia išnagrinėti šių atstovų veiksmus
         ir konkurenciją nagrinėjamoje rinkoje tokiu atveju, kai pardavimui eksportui būtų taikoma premijų politika.

      (žr. 72–73 punktus)
      6.     Susitarimo riboti konkurenciją šalių valios įrodymas nėra būtinas elementas nustatant, ar šis susitarimas yra ribojantis
      Tačiau net jei šalių valia nėra būtinas elementas nustatyti susitarimo ribojantį pobūdį, Komisijai ar Bendrijos teismams nedraudžiama
         atsižvelgti į šią valią.

      (žr. 77–78 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. balandžio 6 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Karteliai – EB 81 straipsnis – Reglamentas (EEB) Nr. 123/85 ir Reglamentas (EB) Nr. 1475/95 – Opel markės autotransporto priemonių platinimas – Rinkos atribojimas – Eksporto apribojimai – Premijas ribojanti sistema – Bauda – Baudų nustatymo metodo gairės“
      Byloje C‑551/03 P,
      dėl 2003 m. gruodžio 29 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pareikšto apeliacinio skundo,
      General Motors BV, (buvusi General Motors Nederland BV ir Opel Nederland BV), įsteigta Lage Mosten (Nyderlandai), atstovaujama advokatų D. Vandermeersch ir R. Snelders ir T. Graf, Rechtsanwalt, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai,
      Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai W. Mölls ir A. Whelan, padedamų J. Flynn, QC, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, S. von Bahr (pranešėjas), A. Borg Barthet ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. liepos 14 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. spalio 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Savo apeliaciniu skundu General Motors BV prašo iš dalies panaikinti 2003 m. spalio 21 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą General Motors Nederland ir Opel Nederland prieš Komisiją, (T‑368/00, Rink. p. II‑4491, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas iš dalies panaikino
         2000 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimą 2001/146/EB dėl EB sutarties 81 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/36.356,
         Opel) (OL L 59, 2001, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Faktinės ginčo aplinkybės
      2       Faktinės aplinkybės ir teisinis pagrindas, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo, gali būti apibendrinti taip.
      3       Opel Nederland BV (toliau – Opel Nederland) buvo įkurta 1994 m. gruodžio 30 d. kaip General Motors Nederland BV (toliau – General Motors Nederland) visiškai priklausanti dukterinė bendrovė. Ji yra vienintelė šioje valstybėjė įregistruota bendrovė, parduodanti Opel markės automobilius Nyderlanduose. Jos veikla apima importą, eksportą ir didmeninę prekybą autotransporto priemonėmis bei
         jų atsarginėmis detalėmis ir priedais. Ji sudarė sutartis su komerciniais atstovais dėl pardavimų ir paslaugų teikimo su maždaug
         150 komercinių atstovų, kurie dėl to buvo įtraukti į Opel automobilių distributorių tinklą Europoje kaip įgalioti perpardavėjai.

      4       Remiantis 1984 m. gruodžio 12 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 123/85 dėl Sutarties (85) straipsnio 3 dalies taikymo tam
         tikroms autotransporto priemonių paskirstymo ir techninės priežiūros susitarimų rūšims (OL L 15, 1985, p. 16), komercinio
         atstovavimo sutartims yra netaikoma, su tam tikromis išimtimis, EB sutarties 85 straipsnio 1 dalis (dabar – EB 81 straipsnio
         1 dalis). Minėtą reglamentą 1995 m. spalio 1 d. pakeitė 1995 m. birželio 28 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1475/95 (OL L 145,
         p. 25).

      5       Abiejų šių reglamentų 3 straipsnio 10 dalies a punktas leidžia gamintojui ir (arba) importuotojui uždrausti atstovams tiekti
         perpardavėjams, kurie nepriklauso distributorių tinklui, sutartyje numatytus ir panašius produktus. Tačiau šie reglamentai
         neleidžia gamintojui ir (arba) importuotojui uždrausti atstovui teikti sutartyje numatytus ir panašius produktus galutiniams
         vartotojams, savo įgaliotiems tarpininkams ar kitiems gamintojo ir (arba) tarpininko distributorių tinklui priklausantiems
         atstovams.

      6       1996 m. rugpjūčio 28 d. ir 29 d. Opel Nederland išsiuntė laišką 18 komercinių atstovų, kurie per pirmą 1996 m. pusmetį eksportavo ne mažiau kaip 10 automobilių. Šiame laiške
         buvo nurodyta:

      „<...> Mes konstatavome, kad jūsų bendrovė per pirmąjį 1996 m. pusmetį pardavė didelį kiekį Opel markės automobilių užsienio klientams. Mūsų nuomone, tokie dideli kiekiai leidžia įtarti, kad šie pardavimai prieštarauja
         dabartinės ar būsimos Opel komercinio atstovavimo sutarties raidei ir dvasiai. <...> Mes palyginsime jūsų atsakymą su jūsų apskaitos duomenimis. Apie
         tolesnę įvykių eigą mes jums pranešime. Neatsižvelgiant į tai, kas įvyko, jūs iš esmės turite siekti gerų prekybos rezultatų
         savo specialioje įtakos sferoje <...>“

      7       Per 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimą Opel Nederland vadovybė nusprendė nustatyti keletą priemonių dėl eksporto iš Nyderlandų. Šio susirinkimo protokole minėtos priemonės aprašytos
         taip:

      „<...> Priimti sprendimai:
      1) Opel Nederland BV atliks visų atstovų (20), jos žiniomis, vykdančių eksportą, auditą. Pirmumas nustatytas mažėjančia tvarka, kaip nurodyta
         1996 m. rugsėjo 26 d. eksportą vykdančių atstovų sąraše. Šį auditą organizuos J. J. Naval (finansų direktorius).

      2) V. de Heer (pardavimų ir rinkodaros direktorius) atsakys visiems atstovams, kurie atsakė į pirmą Opel jiems išsiųstą laišką dėl eksporto veiklos. Jiems bus pranešama apie audito organizavimą ir apie tiekimo sunkumus, dėl kurių
         atsiranda ribojimų paskirstant automobilius.

      3) Pardavimų padalinio regionų vadovai per ateinančias dvi savaites su eksporto veiklą vykdančiais atstovai aptars šią veiklą.
         Atstovams bus pranešama, kad dėl problemų, susijusių su produktų trūkumu, jie gaus (iki naujo nurodymo) tik pagal jų pardavimų
         įvertinimo normą nustatytą vienetų skaičių. Jiems bus siūloma regionų vadovams nurodyti, kuriuos vienetus iš savo užsakymo
         jie pirmiausia nori gauti. Atstovai patys atsako už problemas, galinčias atsirasti jų santykiuose su pirkėjais.

      4) Atstovai, kurie informuos regiono vadovą, kad jie nenori nutraukti didelio masto automobilių eksporto, bus pasiūlyta 1996 m.
         spalio 22 d. susitikti su R. A. H. M. de Leeuw (generalinis direktorius) ir V. De Heer.

      5) H. H. C. Notenboom (pardavimų personalo direktorius) nurodys GMAC patikrinti atstovų atsargas, kad būtų nustatytas tikslus
         dar turimų vienetų skaičius. Reikia numatyti, kad per tą laiką didelė dalis bus eksportuota.

      6) Nuo šiol nebus atsižvelgiama į per pardavimo kampanijas parduotus, tačiau Nyderlanduose neįregistruotus automobilius. Mūsų
         konkurentai taiko panašias sąlygas.

      7) I. M. Aukema (atsakingas už prekybą) iš nuolaidų kampanijų sąrašų išbrauks eksportą vykdančius atstovus. Jų tolesnis dalyvavimas
         tokiose kampanijose priklausys nuo audito rezultatų.

      8) L. O. M. Aelen (finansų personalo direktorius) parašys laišką atstovams, informuojantį juos, kad nuo 1996 m. spalio 1 d.
         Opel Nederland BV apmokestins 150 NLG paprašius oficialių importo deklaracijų pateikimą, tipo patvirtinimą ir muitinės dokumentų parengimą
         tam tikriems neapmokestinamiems automobiliams (skirtiems, pavyzdžiui, diplomatams).“

      8       Gavusi 1996 m. rugpjūčio 28 d. ir 29 d. laiškus ir atstovų atsakymus į juos Opel Nederland 1996 m. rugsėjo 30 d. išsiuntė naują laišką šiems 18 atstovų. Šiame laiške buvo nurodyta:

      „<...> Jūsų atsakymas mus nuvylė, kadangi jis reiškia, jog jums visiškai nerūpi visų Opel atstovų ir Opel Nederland bendras tikslas. Mūsų audito skyrius patikrins jūsų deklaracijas. Kol bus gauti patikrinimo rezultatai, jūs negausite informacijos
         apie vykdomas kampanijas, nes mes nesame tikri, ar jūsų pateikti duomenys yra teisingi <...>“

      9       Numatyti auditai buvo atlikti nuo 1996 m. rugsėjo 19 d. iki lapkričio 27 dienos.
      10     1996 m. spalio 24 d. Opel Nederland visiems savo komerciniams atstovams išsiuntė cirkuliarą dėl pardavimų galutiniams naudotojams užsienyje. Pagal šį cirkuliarą
         atstovai laisvai gali parduoti galutiniams naudotojams, reziduojantiems Europos Sąjungoje, o pastarieji gali taip pat pasinaudoti
         tarpininko paslaugomis.

      11     Atsižvelgdama į informaciją, kad Opel Nederland vykdė strategiją riboti naujų automobilių eksportą iš Nyderlandų į kitas valstybes nares, Europos Bendrijų Komisija 1996 m.
         gruodžio 4 d., remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81)
         ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204) 14 straipsnio 3 dalimi, nusprendė atlikti tyrimus. Šie tyrimai buvo atlikti 1996 m.
         gruodžio 11 d. ir 12 d. Opel Nederland ir Van Twist, Opel atstovo Dordrecht (Nyderlandai) įmonėje.

      12     1996 m. gruodžio 12 d. Opel Nederland pateikė atstovams gaires dėl naujų automobilių pardavimo perpardavėjams ir tarpininkams.

      13     1998 m. sausio 20 d. cirkuliaru Opel Nederland pranešė savo atstovams, kad premijų mokėjimas už automobilių pardavimą eksportui yra panaikinamas ir šis panaikinimas galioja
         atgal.

      14     1999 m. balandžio 21 d. Komisija pateikė General Motors Nederland ir Opel Nederland pranešimą apie kaltinimus.

      15     2000 m. rugsėjo 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
       Ginčijamas sprendimas
      16     Ginčijamu sprendimu Komisija ieškovėms paskyrė 43 mln. eurų baudą už EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą. Šiame sprendime
         Komisija nusprendė, kad Opel Nederland su Nyderlanduose įsteigtais komerciniais atstovais sudarė sutartis, kuriomis buvo siekiama riboti arba uždrausti Opel markės automobilių pardavimą eksportui galutiniams naudotojams, reziduojantiems kitose valstybėse narėse, ir Opel atstovams, įsteigtiems kitose valstybėse narėse.

      17     Ši išvada buvo pagrįsta šiais pagrindiniais tvirtinimais: pirma, 1996 m. rugsėjo mėn. Opel Nederland nustatė bendrą strategiją, kuria buvo siekiama riboti ar neleisti jokių pardavimo eksportui iš Nyderlandų; antra, bendra
         Opel Nederland strategija buvo įgyvendinama individualiomis priemonėmis, nustatytomis bendru susitarimu su šiais atstovais, praktiškai vykdant
         sutartis su atstovais, kurios tapo sutartinių santykių tarp Opel Nederland ir jos pasirinktinės distribucijos tinklo Nyderlanduose, dalimi.

      18     Pagal ginčijamą sprendimą bendrąją strategiją sudarė šios priemonės:
      –       tiekimą ribojanti politika,
      –       premijas ribojanti politika, pagal kurią mažmeninės prekybos nuolaidų kampanijos, vykusios nuo 1996 m. spalio 1 d. iki 1998 m.
         sausio 20 d., nebuvo taikomos eksporto pardavimams galutiniams vartotojams,

      –       tiesioginis bet kokio eksporto draudimas, nuo 1996 m. rugpjūčio 31 d. iki spalio 24 d. taikytas pardavimams galutiniams vartotojams
         ir nuo 1996 m. rugpjūčio 31 d. iki gruodžio 12 d. taikytas pardavimams kitiems Opel atstovams.

      19     Dėl baudos dydžio nustatymo ginčijamame sprendime teigiama, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio nuostatas Komisija turi
         atsižvelgti į visas bylos aplinkybes ir ypač į pažeidimo sunkumą bei trukmę.

      20     Ginčijamame sprendime pažeidimą Komisija kvalifikavo kaip labai sunkų, kadangi Opel Nederland kliudė įgyvendinti bendrosios rinkos tikslą. Ji atsižvelgė į svarbią padėtį, kurią Opel markė užėmė nagrinėjamoje rinkoje Europos Sąjungoje. Pagal šį sprendimą pažeidimas taip pat turėjo poveikį ir kitų valstybių
         narių rinkoms. Opel Nederland veikė sąmoningai, nes ji negalėjo nežinoti, kad nagrinėjamos priemonės riboja konkurenciją. Galiausiai Komisija nurodė, kad
         40 mln. eurų suma yra tinkama bazė nustatant šios baudos dydį.

      21     Dėl pažeidimo trukmės Komisija nusprendė, kad pažeidimas truko nuo 1996 m. rugpjūčio mėn. pabaigos arba rugsėjo mėn. pradžios
         iki 1998 m. sausio 17 d., t. y. 17 mėnesių, o tai yra vidutinės trukmės pažeidimas. Atsižvelgdama į trijų specialių priemonių
         trukmes Komisija nusprendė, kad buvo pagrįsta 40 mln. eurų sumą padidinti 7,5 %, t. y. 3 mln. eurų, dėl to baudos suma išaugo
         iki 43 mln. eurų.

      22     Galiausiai Komisija manė, kad šioje byloje nebuvo lengvinančių aplinkybių, nes Opel Nederland po 1996 m. gruodžio 11 d. ir 12 d. atliktų tyrimų toliau vykdė pagrindinį šio pažeidimo elementą, t. y. premijas ribojančią
         politiką.

       Skundžiamas sprendimas
      23     Ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2000 m. lapkričio 30 d., General Motors Nederland ir Opel Nederland prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, o jei pirmas reikalavimas nebūtų patenkintas – panaikinti arba sumažinti šiuo sprendimu
         paskirtą baudą.

      24     Grįsdamos pirmą ieškinio pagrindą General Motors Nederland ir Opel Nederland tvirtino, kad Opel Nederland niekada nevykdė strategijos, skirtos neleisti ar riboti bet kokį eksportą. Tikslus dokumentų, kuriais Komisija rėmėsi, o
         būtent 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimo protokolo, turinys rodo, kad strategija buvo siekiama tik riboti neteisėtus pardavimą
         eksportui neįgaliotiems perpardavėjams, uždraustus galiojančiomis sutartimis su atstovais, o ne riboti teisėtą eksportą galutiniams
         vartotojams ar kitiems atstovams.

      25     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte konstatavo, kad Komisijos tvirtinimai buvo pagrįsti 1996 m. rugsėjo
         26 d. vadovybės susirinkimo protokolu, kuris buvo galutinis dokumentas dėl priemonių, kurių nusprendė imtis aukščiausi Opel Nederland vadovai.

      26     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 47 punkte nurodė, kad ieškovių tvirtinimas, jog Opel Nederland paprasčiausiai norėjo apriboti sutarčių su atstovais neatitinkantį eksportą, visiškai neatsispindėjo protokolo turinyje.

      27     Skundžiamo sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad šį išaiškinimą patvirtino tam tikri vidiniai dokumentai,
         kurie parodė, jog Opel Nederland vadovai buvo susirūpinę eksporto augimu ir kad jie rengė priemones, skirtas jei ne visai sustabdyti, tai bent apriboti bet
         kokį eksportą.

      28     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 49 punkte taip pat nurodė, kad Opel Nederland priimtas sprendimas nemokėti premijų už pardavimą eksportui, savo pobūdžiu galėjo būti susijęs tik su sutartis su atstovais
         atitinkančiais pardavimais, nes premijos niekada nebuvo mokamos už pardavimus negalutiniams vartotojams.

      29     Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte nurodo, kad Komisijos išaiškinimas buvo pagrįstas faktu, jog
         sprendimo priėmimo metu atstovų, kurie buvo įtariami pardavinėjant eksportui, auditas dar nebuvo atliktas ir kad todėl Opel Nederland negalėjo žinoti, ar „vykdantys eksportą“ atstovai iš tikrųjų pardavinėjo neįgaliotiems perpardavėjams.

      30     Skundžiamo sprendimo 56 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija teisingai nusprendė, jog Opel Nederland 1996 m. rugsėjo 26 d. nustatė bendrą strategiją, ribojančią bet kokį eksportą.

      31     Grįsdamos savo antrą pagrindą General Motors Nederland ir Opel Nederland tvirtino, kad Komisija padarė fakto ir teisės klaidą konstatuodama, jog Opel Nederland įgyvendino tiekimą ribojančią politiką, pažeidžiančią EB 81 straipsnį.

      32     Skundžiamo sprendimo 88 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog nebuvo pakankamai įrodyta, kad apie tiekimą ribojančią
         priemonę buvo pranešta atstovams ir juolab kad ši priemonė pateko į sutartinių santykių tarp Opel Nederland ir jos atstovų sritį.

      33     Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad antras ieškinio pagrindas buvo pagrįstas. Todėl jis panaikino
         ginčijamą sprendimą, kiek jame buvo nustatytas tiekimą ribojančios priemonės, prieštaraujančios EB 81 straipsnio 1 daliai,
         buvimas.

      34     Trečiu ieškinio pagrindu General Motors Nederland ir Opel Nederland tvirtino, kad Komisija padarė fakto ir teisės klaidą manydama, jog Opel Nederland pažeisdama EB 81 straipsnį nustatė premijas už mažmeninę prekybą ribojančią sistemą.

      35     Skundžiamo sprendimo 98 punkte Pirmosios instancijos teismas pirmiausia nurodė, kad premijų sistemos, kuri tapo sudedamąja
         sutarčių tarp Opel Nederland ir jos atstovų dalimi, netaikymas pardavimui eksportui yra susitarimas EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.

      36     Antra, 99 ir kituose punktuose Pirmosios instancijos tesimas nagrinėjo, ar atitinkama priemonė riboja konkurenciją.
      37     100 skundžiamo sprendimo punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija teisingai tvirtino, jog kadangi premijos
         nebuvo daugiau mokamos už pardavimą eksportui, veiksmų laisvė, kurią turėjo atstovai, vykdantys tokius pardavimus, buvo apribota,
         lyginant su ta laisve, kurią jie turėjo nacionaliniams pardavimams vykdyti. Šiuo klausimu jis nurodė, kad atstovai turėjo
         arba taikyti blogesnes sąlygas užsienio klientams nei nacionaliniams klientams, arba tenkintis mažesniu pelnu už pardavimą
         eksportui. Panaikinus premijas už pardavimą eksportui jie, Pirmosios instancijos teismo nuomone, negalėjo pasiūlyti tokių
         patrauklių sąlygų užsienio klientams arba atstovams. Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad priemonė savo pobūdžiu
         galėjo neigiamai paveikti pardavimą eksportui net nesant tiekimo ribojimo.

      38     Darydamas nuorodą į pirmo pagrindo vertinimą Pirmosios instancijos teismas ginčijamo sprendimo 101 punkte nurodė, kad Opel Nederland vadovybės nustatytas priemones nulėmė išaugę pardavimas eksportui ir jomis buvo siekiama juos sumažinti.

      39     Atsižvelgęs tiek į priemonės pobūdį, tiek į jos tikslus bei į ekonominę situaciją, kurioje ši priemonė turėjo būti taikoma,
         Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 102 punkte nusprendė, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ši priemonė
         yra susitarimas, kurio tikslas – riboti konkurenciją (šiuo klausimu žr. 1978 m. Teisingumo Teismo sprendimo Miller prieš Komisiją, 19/77, Rink. p. 131, 7 punktą; 1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimo IAZ ir kt. prieš Komisiją, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 23‑25 punktus ir 1984 m. kovo 28 d. Sprendimo CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 26 punktą).

      40     Papildomai General Motors Nederland ir Opel Nederland tvirtino, kad paskirta 43 mln. eurų bauda yra neprotinga atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Be to, Komisija neatsižvelgė
         į pažeidimo tyčios nebuvimą, į ribotą šio pažeidimo poveikį prekybai Bendrijos viduje ir į korekcines priemones, kurių tuoj
         pat savo iniciatyva ėmėsi Opel Nederland.

      41     Skundžiamo sprendimo 199 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad manant, jog egzistavo visos nurodytos priemonės,
         nustatyta 40 mln. eurų pagrindinė bauda buvo pateisinama ir tinkamai motyvuota ginčijamame sprendime. Vis dėlto Pirmosios
         instancijos teismas skundžiamo sprendimo 200 punkte nurodė, kad reikėjo sumažinti šią sumą atsižvelgiant į tai, kad nebuvo
         įrodytas tiekimą ribojančios priemonės buvimas. Remdamasis šios bylos aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas dėl pažeidimo
         sunkumo nustatė 33 mln. eurų pagrindinę baudą. Skundžiamo sprendimo 203 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat nustatė,
         kad Komisijos atliktas pagrindinės baudos padidinimas 7,5 %, atsižvelgiant į pažeidimų trukmę, yra pateisinamas. Todėl buvo
         nustatyta 35 475 000 eurų bauda.

       Dėl apeliacinio skundo
      42     General Motors Nederland ir Opel Nederland Teisingumo Teismo prašo:

      –       panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su tariama bendra eksportą ribojančia strategija ir Opel Nederland premijų politika bei remiantis šias faktais patvirtintą baudą,

      –       panaikinti skundžiamu sprendimu nepanaikintą ginčijamo sprendimo dalį, susijusią su tariama bendra eksportą ribojančia strategija
         bei Opel Nederland premijų politika, ir remiantis šiais faktais nustatytą baudą,

      –       bet kuriuo atveju sumažinti 35 475 000 eurų baudą,
      –       papildomai prašo grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo sprendimą,

      –       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      43     Komisija Teisingumo Teismo pašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš General Motors Nederland ir Opel Nederland bylinėjimosi išlaidas.

      44     2005 m. birželio 20 d. laišku Teisingumo Teismui General Motors Nederland ir Opel Nederland pranešė, kad šios dvi bendrovės susijungė ir nuo šiol yra viena bendrovė, kurios pavadinimas – General Motors BV (toliau – General Motors).

       Dėl pirmo apeliacinio skundo pagrindo
       General Motors argumentai

      45     Savo pirmu apeliacinio skundo pagrindu General Motors nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, patvirtindamas Komisijos išvadą, jog Opel Nederland vykdė bendrą visą eksportą ribojančią politiką, padarė teisės klaidą.

      46     Pirmiausia General Motors tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo samprotavimai akivaizdžiai iškraipė 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimo protokolo
         turinį, kuriame nebuvo nurodyta jokia bendra eksportą ribojanti strategija.

      47     Antra, General Motors tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė pareigos motyvuoti, manydamas, pirma, kad Komisija nepagrindė savo
         tvirtinimų Opel Nederland vidiniais dokumentais, ir, antra, kad pats iš esmės rėmėsi tais pačiais dokumentais, nustatydamas bendros visą eksportą ribojančios
         politikos egzistavimą.

      48     Trečia, General Motors mano, kad Pirmosios instancijos teismo argumentai yra cikliški (lot. circulus in demonstrando). Ji tvirtina, kad pastarasis pirmiausia remiasi premijų politika nuspręsdamas dėl bendros automobilių eksportą ribojančios
         strategijos ir, antra, tariama bendra strategija, nustatydamas šios premijų politikos ribojantį pobūdį.

      49     Galiausiai General Motors nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas nesilaikė pareigos motyvuoti ir iškraipė įrodymus skundžiamo sprendimo 50 punkte
         tvirtindamas, kad Komisijos išaiškinimas buvo pagrįstas faktu, jog 1996 m. rugsėjo 26 d. atstovų, kurie buvo įtariami pardavinėjantys
         eksportui, auditas dar nebuvo atliktas ir kad todėl Opel Nederland negalėjo žinoti, ar „vykdantys eksportą“ atstovai iš tikrųjų pardavinėjo neįgaliotiems perpardavėjams. Iš tikrųjų General Motors tvirtina, kad auditas buvo atliktas prieš 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimą. Be to, prieš šį susirinkimą Opel Nederland išsiuntė laišką savo atstovams prašydama pateikti informaciją apie pardavimų veiklos teisėtumą, į kurį nė vienas atstovas
         neatsakė tinkamai.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      50     Kaip tai savo išvados 51 punkte nurodo generalinis advokatas, General Motors savo pirmu apeliacinio skundo pagrindu, net jei jame nurodo motyvavimo klaidas, iš tikrųjų siekia paneigti Pirmosios instancijos
         pateiktą faktų vertinimą ir būtent užginčyti tam tikrų faktų ir dokumentų, leidusių pastarajam nuspręsti, kad Opel Nederland buvo nustačiusi bendrą eksportą ribojančią strategiją, įrodomąją vertę.

      51     Šiuo klausimu iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo Statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad tik Pirmosios
         instancijos teismas yra kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka
         jam pateiktų bylos dokumentų, bei, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Pirmosios instancijos teismui konstatavus ar
         įvertinus faktines aplinkybes, remiantis EB 225 straipsniu Teisingumo Teismas kompetentingas patikrinti šių faktinių aplinkybių
         teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis (žr. 1988 m. gruodžio
         17 d. Sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 23 punktą).

      52     Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei patvirtinti faktinių aplinkybių, nei iš esmės nagrinėti įrodymų, kuriais Pirmosios
         instancijos teismas grindė šias faktines aplinkybes. Iš tikrųjų kadangi šie įrodymai buvo gauti teisėtai, buvo laikomasi bendrųjų
         teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymo administravimo srityje, tik Pirmosios instancijos
         teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų vertės (žr. 1996 m. rugsėjo 17 d. nutartį San Marco prieš Komisiją, C‑19/95 P, Rink. p. I‑4435, 40 punktą). Šis vertinimas, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejį, nėra pats savaime teisės
         klausimas, kurį turi nagrinėti Teisingumo Teismas (minėto sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją 24 punktas).

      53     Todėl reikia nagrinėti tik General Motors argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus.

      54     Šiuo klausimu primintina, kad toks iškraipymas turi akivaizdžiai matytis iš bylos medžiagos, neatliekant naujo faktinių aplinkybių
         ir įrodymų vertinimo (2004 m. liepos 9 d. Nutarties Fichtner prieš Komisiją, C‑116/03 P, Rink. p. I‑0000, 34 punktas).

      55     Dėl General Motors argumento, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė 1996 m. rugsėjo 26 d. susirinkimo protokolo turinį patvirtindamas,
         jog pastarasis atskleidžia bendrą pardavimų importui ribojimo strategiją, nurodytina, kad General Motors Nederland ir Opel Nederland Pirmosios instancijos teismui pripažino, kad dokumentai, kuriais rėmėsi Komisija, o būtent šis protokolas, rodo, jog egzistavo
         strategija, skirta apriboti.sutartyse su atstovais draudžiamiems eksporto pardavimams neįgaliotiems perpardavėjams

      56     Atsižvelgiant į tai, kad 1996 m. rugsėjo 26 d. protokolas nurodė skirtingas eksportą ribojančias priemones ir būtent premijų
         kampanijos netaikymą pardavimui eksportui, nepaisant, ar tai būtų teisėtas, ar neteisėtas eksportas, General Motors neįrodė, kad Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai iškraipė šį dokumentą.

      57     Dėl General Motors argumento, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus, skundžiamo sprendimo 50 punkte suteikdamas tam tikrą reikšmę
         aplinkybei, jog atstovų auditas buvo atliktas po 1996 m. rugsėjo 26 d., konstatuotina, kad bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos
         teismo tvirtinimai šiame 50 punkte nėra įrodymų iškraipymas, galintis turėti įtakos Pirmosios instancijos teismo išvadai dėl
         pirmiau minėtos bendros strategijos egzistavimo.

      58     Tokiomis aplinkybėmis pirmas apeliacinio skundo pagrindas yra atmestinas kaip nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.
       Dėl antro apeliacinio skundo pagrindo
       General Motors argumentai

      59     Savo antru pagrindu General Motors tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą sutikdamas su Komisijos teiginiu, jog Opel Nederland nustatė premijas už mažmeninę prekybą ribojančią sistemą, pažeisdama EB 81 straipsnį.

      60     Pirmiausia General Motors tvirtina, kad susitarimas gali būti laikomas ribojančiu EB 81 straipsnio prasme tik tuo atveju, kai iš pirmo žvilgsnio akivaizdžiai
         matyti, kad jo vienintelis tikslas ar poveikis yra smarkiai riboti konkurenciją. General Motors mano, kad Opel Nederland premijų politika negali būti laikoma tokiu susitarimu.

      61     Antra, General Motors tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 102 punkte nurodyta teismų praktika dėl eksporto draudimo
         ar kitų kliūčių eksportui nepagrindžia Pirmosios instancijos teismo išvados, kad Opel Nederland premijų politika turėjo būti kvalifikuojama kaip ribojantis susitarimas EB 81 straipsnio prasme. Be to, per platus šios nuostatos
         aiškinimas galėtų prisidėti prie konkurencijos nepažeidžiančių susitarimų pasmerkimo ir, nesudarant galimybės jo paneigti,
         pažeistų nekaltumo prezumpciją bei teisę būti išklausytam.

      62     Trečia, General Motors tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 100 punkte pateiktas palyginimas tarp nacionalinių pardavimų
         ir pardavimo eksportui yra netinkamas. General Motors nurodo, kad kadangi komerciniai atstovai galėjo gauti pelno ne vien tik iš premijų ir kad automobilių tiekimas nebuvo ribojamas,
         todėl Opel Nederland premijų politika nesumažino atstovų Nyderlanduose intereso eksportuoti vykstant premijų kampanijoms. Bet kuriuo atveju General Motors tvirtina, kad kadangi nacionalinių pardavimų Nyderlanduose ir pardavimo eksportui ekonominės sąlygos labai skiriasi, atsižvelgiant
         pirmiausia į didelius Nyderlanduose mokesčius už automobilius, premijų kampanijos netaikymas pardavimui eksportui nebūtinai
         lemia kainų didėjimą ar pelno maržos sumažėjimą parduodant eksportui, lyginant su pardavimais šalies viduje.

      63     Ketvirta, General Motors tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 101 punkte Pirmosios instancijos teismas neteisingai rėmėsi Opel Nederland ketinimais nuspręsdamas dėl ribojančio susitarimo EB 81 straipsnio prasme buvimo. Susitarimo EB 81 straipsnio prasme tikslas
         turėjo būti vertinamas objektyviai ir neatsižvelgiant į šalies subjektyvius ketinimus.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      64     Dėl pirmos šio apeliacinio skundo dalies konstatuotina, kaip tai nurodo generalinis advokatas savo išvados 67 punkte, kad,
         priešingai nei tvirtina General Motors, susitarimas gali būti laikomas ribojančiu, jei jo tikslas nėra vien tik riboti konkurenciją, tačiau juo siekiama ir kitų
         teisėtų tikslų (žr. 1966 m. liepos 13 d. Sprendimą Consten ir Grundig prieš Komisiją, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429, 496; minėto sprendimo IAZ ir kt. prieš Komisiją 25 punktą; 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Montecatini prieš Komisiją, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 122 punktą ir 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, C‑238/99 P, C-244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 491 punktą).

      65     Todėl pirma apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina.
      66     Dėl antros antro apeliacinio skundo pagrindo dalies pažymėtina, kad iš skundžiamo sprendimo 102 punkte minėtos teismų praktikos
         matyti, kaip tai teisingai šiame punkte nurodo Pirmosios instancijos teismas, kad norint nustatyti, ar susitarimas yra ribojantis
         EB 81 straipsnio prasme, reikia atsižvelgti ne tik į susitarimo turinį, bet ir į kitus faktorius, pavyzdžiui, susitarimo tikslus,
         atkreipiant dėmesį į ekonominį bei teisinį kontekstą.

      67     Net jei skundžiamo sprendimo 102 punkte minėta teismų praktika yra susijusi su eksporto draudimu ar panašiais ribojimais,
         iš šios teismų praktikos matyti, kad susitarimas distribucijos srityje yra ribojantis EB 81 straipsnio prasme, jei jame aiškiai
         išreikštas noras pardavimą eksportui vertinti mažiau palankiai nei nacionalinius pardavimus, ir taip lemia nagrinėjamos rinkos
         atribojimą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo IAZ 23 punktą).

      68     Kaip tvirtina generalinis advokatas savo išvados 72 punkte, toks tikslas gali būti pasiektas ne tik tiesioginiu eksporto ribojimu,
         tačiau ir netiesioginėmis priemonėmis, pavyzdžiui, tokiomis kaip nagrinėjamos šioje byloje, nes jos yra susijusios su šių
         sandorių ekonominėmis sąlygomis.

      69     Taigi Pirmosios instancijos teismas galėjo grįsti savo samprotavimus, darydamas nuorodą į skundžiamo sprendimo 102 punkte
         minimą teismų praktiką.

      70     Tokiomis aplinkybėmis šiame sprendime pateikta ribojančio susitarimo EB 81 straipsnio prasme sąvoka negali būti laikoma per
         plačia, pažeidžiančia nekaltumo prezumpciją ar teisę būti išklausytam.

      71     Todėl antra antro apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina.
      72     Dėl trečios antro apeliacinio skundo pagrindo dalies pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką norinti įvertinti,
         ar susitarimas turi būti laikomas draudžiamu dėl su šiuo susitarimu susijusio konkurencijos pablogėjimo, reikia nagrinėti
         realią konkurenciją ir kaip ji būtų vysčiusis, jei nebūtų ginčijamų susitarimų (žr. 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimo Deere prieš Komisiją, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 76 punktą ir sprendimo New Holland Ford prieš Komisiją, C‑8/95 P, Rink. p. I‑3175, 90 punktą).

      73     Kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 74 punkte, esant situacijai, pavyzdžiui, tokiai kaip nagrinėjama šioje byloje,
         reikėjo išnagrinėti atstovų Nyderlanduose veiksmus ir konkurenciją nagrinėjamoje rinkoje tokiu atveju, kai pardavimui eksportui
         būtų buvusi taikoma premijų politika.

      74     Pastebėtina, kad Pirmosios instancijos teismas iš tiesų atliko tokį tyrimą konstatuodamas, šiuo atveju skundžiamo sprendimo
         100 punkte, kad kadangi premijos daugiau nebuvo mokamos už pardavimą eksportui, atstovų ekonominio pasirinkimo laisvė vykdant
         tokius pardavimus buvo mažesnė, lyginant su pasirinkimo laisve vykdant nacionalinius pardavimus.

      75     Aplinkybė, kad nacionaliniams pardavimams Nyderlanduose ir pardavimui eksportui, nesant mokestinio suderinimo, taikomos skirtingos
         sąlygos, neturi įtakos šiai išvadai.

      76     Todėl trečia antro apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina kaip nepagrįsta.
      77     Galiausiai dėl ketvirtos antro apeliacinio skundo pagrindo dalies, pagal kurią Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
         101 punkte, remdamasis Opel Nederland valia riboti konkurenciją padarė klaidą, pažymėtina, kad šios valios įrodymas nėra būtinas elementas nustatant, ar susitarimas
         yra ribojantis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Miller prieš Komisiją 18 punktą ir minėtos sprendimo CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją 26 punktą).

      78     Tačiau net jei šalių valia nėra būtinas elementas susitarimo ribojančiam poveikiui nustatyti, niekas nedraudžia Komisijai
         ar Bendrijos teismams atsižvelgti į šią valią (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo IAZ ir kt. prieš Komisiją 23–25 punktus).

      79     Todėl, kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 79 punkte, iš to darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas,
         nustatydamas, ar premijų sistemos netaikymas pardavimui eksportui yra ribojimas EB 81 straipsnio prasme, teisėtai galėjo remtis
         Opel Nederland ketinimais.

      80     Todėl ketvirta antro apeliacinio skundo pagrindo dalis yra atmestina, taip pat atmestinas ir visas antras apeliacinio skundo
         pagrindas.

       Dėl trečio apeliacinio skundo pagrindo
       General Motors argumentai

      81     General Motors tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, iš esmės patvirtindamas Komisijos baudos apskaičiavimą ginčijamame sprendime,
         padarė teisės klaidą.

      82     Pirmiausia ji tvirtina, kad skundžiamo sprendimo motyvavimas dėl baudos pažeidžia Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį,
         nes jis yra pagrįstas klaidingomis išvadomis dėl tariamos bendros strategijos, siekiant riboti eksportą, egzistavimo ir dėl
         premijų politikos atitikimo EB 81 straipsniui.

      83     Antra, General Motors nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, manydamas, kad Opel Nederland veiksmai nėra pažeidimų nutraukimas iškart po pirmųjų Komisijos veiksmų, padarė teisės klaidą ir neįvertino įrodymų.

      84     Trečia, General Motors tvirtina, kad daugeliu kitų atvejų Komisija pripažino, kad greitas pažeidimo nutraukimas yra lengvinanti aplinkybė, pateisinanti
         baudos sumažinimą. Ji daro nuorodą, o būtent į 2001 m. birželio 20 d. Komisijos sprendimą 2002/405/EB dėl EB sutarties 82 straipsnio
         taikymo procedūros (byla COMP/E‑2/36.041/PO, Michelin) (OL L 143, 2002, p. 1), kuriame pažeidimo nutraukimas prieš pateikiant kaltinimus, tačiau po trejų metų nuo tyrimo pradžios
         ir po vienerių su puse metų po to, kai Komisija atliko patikrinimus vietoje, suteikė „teisę į lengvinančias aplinkybes“.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      85     Pirmiausia konstatuotina, kad pirma trečio apeliacinio skundo pagrindo dalis yra tiesiogiai susijusi su General Motors nurodytais argumentais, grindžiant pirmus du apeliacinio skundo pagrindus, pagal kuriuos premijų sistema nepažeidžia EB 81 straipsnio.
         Kadangi šie argumentai buvo atmesti nagrinėjant minėtus pagrindus, todėl reikia atmesti ir pirmą trečio apeliacinio skundo
         pagrindo dalį.

      86     Dėl antros ir trečios trečio apeliacinio skundo pagrindo dalies primintina, kad apskaičiuojant baudą, paskirtą pagal Reglamento
         Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir pagal EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, gairės numato pagrindinės baudos sumažinimą esant
         lengvinančioms aplinkybėms, pavyzdžiui, pažeidimų nutraukimas Komisijai ėmusis pirmųjų veiksmų.

      87     Akivaizdu, kad Opel Nederland premijų sistemą panaikino tik 1998 m. sausio 20 d., t. y. praėjus daugiau nei vieneriems metams po pirmųjų Komisijos veiksmų.

      88     Tokiomis aplinkybėmis net jei Komisija sumažindavo baudą panašiose situacijose, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo
         204 punkte galėjo teisėtai konstatuoti, kad Komisija neprivalėjo nustatyti lengvinančių aplinkybių ginčijamame sprendime.

      89     Todėl antra ir trečia trečio apeliacinio skundo pagrindo dalys yra atmestinos, taip pat atmestinas ir visas šis apeliacinio
         skundo pagrindas.

      90     Kadangi nė vienas General Motors grindžiant apeliacinį skundą nurodytas pagrindas nėra pagrįstas, šis apeliacinis skundas yra atmestinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      91     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal to paties reglamento 118 straipsnį,
         pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti
         bylinėjimosi išlaidas iš General Motors, ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš General Motors BV bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.