title: 2016 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Evelyn Danqua prieš Minister for Justice and Equality ir kt.#Court of Appeal prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2004/83/EB – Būtiniausi pabėgėlių statuso ar papildomos apsaugos statuso suteikimo standartai – Nacionalinė procedūros taisyklė, pagal kurią numatytas penkiolikos darbo dienų laikotarpis, skaičiuojamas nuo pranešimo apie prašymo suteikti pabėgėlio statusą atmetimą, per kurį galima pateikti papildomos apsaugos prašymą – Valstybių narių procesinė autonomija – Lygiavertiškumo principas – Veiksmingumo principas – Tinkama papildomos apsaugos prašymo nagrinėjimo eiga – Tinkama grąžinimo procedūros eiga – Nesuderinamumas.#Byla C-429/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. spalio 20 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 2004/83/EB — Būtiniausi pabėgėlių statuso ar papildomos apsaugos statuso suteikimo standartai — Nacionalinė procedūros taisyklė, pagal kurią numatytas penkiolikos darbo dienų laikotarpis, skaičiuojamas nuo pranešimo apie prašymo suteikti pabėgėlio statusą atmetimą, per kurį galima pateikti papildomos apsaugos prašymą — Valstybių narių procesinė autonomija — Lygiavertiškumo principas — Veiksmingumo principas — Tinkama papildomos apsaugos prašymo nagrinėjimo eiga — Tinkama grąžinimo procedūros eiga — Nesuderinamumas“
      Byloje C‑429/15
      dėl Court of Appeal (Apeliacinis teismas, Airija) 2015 m. liepos 29 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. rugpjūčio 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Evelyn Danqua

      prieš

         Minister for Justice and Equality,

         Ireland,

         Attorney General

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen (pranešėjas), teisėjai M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan ir D. Šváby,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. birželio 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               E. Danqua, atstovaujamos solisitorės M. Trayers, BL P. O’Shea ir SC C. Power,

               —

                  Minister for Justice and Equality, atstovaujamo R. Cotter ir E. Creedon, padedamų BL F. O’Sullivan ir SC R. Barron,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou‑Durande ir X. Lewis,

         susipažinęs su 2016 m. birželio 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl lygiavertiškumo principo išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Ganos pilietės Evelyn Danqua ginčą su Minister for Justice and Equality (Teisingumo ir lygių galimybių ministras, Airija; toliau – ministras), Airija ir Attorney General (generalinis prokuroras) dėl ministro sprendimo nenagrinėti suinteresuotojo asmens prašymo suteikti papildomos apsaugos statusą.

         Teisinis pagrindas

         Direktyva 2004/83/EB

               3

               Pagal 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, 2004, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96) 2 straipsnio a, e ir f punktus:

                        „a)

                        „tarptautinė apsauga“ – tai pabėgėlio ar papildomos apsaugos statusas, kaip apibrėžta d ir f punktuose;

                  <...>

                        e)

                        „papildomą apsaugą galintis gauti asmuo“ – tai trečiosios šalies pilietis <...>, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis arba ji būtų grąžintas (‑a) į savo kilmės šalį, <...> jam arba jai iškiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtus smurtinius veiksmus <...>;

                        f)

                        „papildomos apsaugos statusas“ – tai valstybės narės suteikiamas trečiosios šalies piliečio <....> pripažinimas papildomą apsaugą galinčiu gauti asmeniu.“

               4

               Šios direktyvos 18 straipsnyje nustatyta:
               „Valstybės narės suteikia papildomos apsaugos statusą trečiosios šalies piliečiui <...>, galinčiam gauti papildomą apsaugą pagal II ir V skyrius.“

         Direktyva 2005/85/EB

               5

               2005 m. gruodžio 1 d. Tarybos direktyvoje 2005/85/EB, nustatančioje būtiniausius reikalavimus dėl pabėgėlio statuso suteikimo ir panaikinimo tvarkos valstybėse narėse (OL L 326, 2005, p. 13 ir klaidų ištaisymas OL L 236, 2006, p. 36), konkrečiau apibrėžtos, be kita ko, prieglobsčio prašytojų teisės.

               6

               Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį ji taikoma visiems prieglobsčio prašymams, pateiktiems valstybių narių teritorijoje.

               7

               Šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje numatyta:
               „Kai valstybės narės taiko arba įveda procedūrą, pagal kurią prieglobsčio prašymai nagrinėjami kaip [Konvencija dėl pabėgėlių statuso, pasirašyta 1951 m. liepos 28 d. Ženevoje (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545, (1954))] grindžiami prašymai ir kaip kitokios tarptautinės apsaugos, suteikiamos [Direktyvos 2004/83] 15 straipsnyje apibrėžtais atvejais, prašymai, procedūros metu jos taiko šią direktyvą.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

               Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad Ganos pilietė E. Danqua 2010 m. balandžio 13 d. Airijoje pateikė prieglobsčio prašymą, pagrįstą baime, kad jai gali būti taikoma trokosi – daugiausiai moterims Ganoje taikoma ritualinė vergystė.

               9

               2010 m. birželio 16 d. pranešime Refugee Applications Commissionner (Pabėgėlių komisaro tarnyba, Airija), abejodama prašyme nurodytų teiginių patikimumu, pateikė neigiamą rekomendaciją dėl E. Danqua prašymo. Šią rekomendaciją apskundus, Refugee Appeals Tribunal (Skundus dėl pabėgėlių statuso nagrinėjantis teismas, Airija) ją patvirtino 2011 m. sausio 13 d. sprendimu.

               10

               2011 m. vasario 9 d. ministras pranešė E. Danqua apie sprendimą atmesti jos prieglobsčio prašymą ir kad ketina priimti nutarimą palydėti ją iki sienos (toliau – nutarimas palydėti iki sienos); taip pat, be kita ko, informavo ją apie galimybę per penkiolika darbo dienų nuo šio pranešimo pateikti papildomos apsaugos prašymą.

               11

               Po šio sprendimo Refugee Legal Service (Pabėgėlių reikalų teisės tarnyba, Airija) pranešė E. Danqua, kad dėl tokio sprendimo jai nebus suteikta pagalba siekiant gauti papildomą apsaugą.

               12

               Vis dėlto Pabėgėlių reikalų teisės tarnyba E. Danqua vardu pateikė prašymą suteikti leidimą gyventi šalyje dėl humanitarinių priežasčių.

               13

               2013 m. rugsėjo 23 d. raštu ministras E. Danqua pranešė, kad šis prašymas buvo atmestas ir kad 2013 m. rugsėjo 17 d. buvo priimtas sprendimas ją grąžinti.

               14

               2013 m. spalio 8 d. E. Danqua pateikė papildomos apsaugos prašymą.

               15

               2013 m. lapkričio 5 d. raštu ministras pranešė E. Danqua, kad jos papildomos apsaugos prašymas negali būti priimtas, nes nebuvo pateiktas per penkiolikos darbo dienų terminą, numatytą 2011 m. vasario 9 d. pranešime apie ministro sprendimą atmesti suinteresuotojo asmens prieglobsčio prašymą.

               16

               Tuomet E. Danqua apskundė šį sprendimą High Court (Aukštasis teismas, Airija), remdamasi, be kita ko, lygiavertiškumo principo pažeidimu, nes terminas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, numatytas pateikiant papildomos apsaugos prašymą, nors panašus terminas nebuvo numatytas pateikiant prieglobsčio prašymą.

               17

               2014 m. spalio 16 d. sprendimu High Court (Aukštasis teismas) atmetė E. Danqua skundą, konstatavęs, be kita ko, kad šioje byloje lygiavertiškumo principas netaikomas, nes suinteresuotasis asmuo lygina dvi procedūros normas, grindžiamas Sąjungos teise.

               18

               2014 m. lapkričio 13 d. E. Danqua apskundė šį sprendimą Court of Appeal (Apeliacinis teismas). Šiame teisme suinteresuotasis asmuo pakartojo savo argumentus, kad papildomos apsaugos prašytojui numačius terminą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, pažeistas lygiavertiškumo principas, nes panašus terminas nebuvo numatytas asmenims, pateikiantiems prieglobsčio prašymą.

               19

                  Court of Appeal (Apeliacinis teismas), keldamas klausimą, ar išvis lygiavertiškumo principas taikytinas šioje byloje, laikosi nuomonės, kad prieglobsčio prašymas gali būti tinkamas lyginamasis kriterijus, siekiant užtikrinti lygiavertiškumo principo laikymąsi.

               20

               Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad nors dauguma prieglobsčio prašymų nagrinėjami pagal Direktyvoje 2004/83 nustatytą tvarką, valstybės narės visada bent teoriškai gali suteikti prieglobstį pagal savo nacionalinę teisę. Todėl prieglobsčio prašymams iš dalies gali būti taikoma Sąjungos teisė, o iš dalies – nacionalinė teisė.

               21

               Dėl papildomos apsaugos prašytojo pareigos laikytis termino, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šis terminas yra pateisinamas objektyviomis aplinkybėmis. Iš tikrųjų pagal iki 2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo N. (C‑604/12, EU:C:2014:302) galiojusius nacionalinės teisės aktus buvo numatytos dvi atskiros, viena po kitos vykstančios prieglobsčio prašymo ir papildomos apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūros ir papildomos apsaugos prašymas nagrinėjamas, tik jei prieš tai atmetamas prašymas suteikti pabėgėlio statusą.

               22

               Šio teismo nuomone, pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių susiklostymo metu galiojusiais teisės aktais buvo siekiama užtikrinti, kad tarptautinės apsaugos prašymai būtų išnagrinėti per protingą laikotarpį.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Court of Appeal (Apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar atsižvelgiant į lygiavertiškumo principą prieglobsčio prašymas, reglamentuojamas nacionalinės teisės nuostatomis, kuriose įtvirtinti valstybės narės įsipareigojimai pagal [Direktyvą 2004/83], laikytinas tinkamu kriterijumi, palyginti su papildomos apsaugos prašymu?

                        2.

                        Antra, jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar nagrinėjant šį klausimą svarbi aplinkybė, jog papildomos apsaugos prašymams pateikti nustatytu terminu užtikrinamas svarbus interesas, kad tarptautinės apsaugos prašymai būtų išnagrinėti per protingą laikotarpį?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               24

               Savo dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar lygiavertiškumo principą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė procedūros norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią pateikti papildomos apsaugos prašymą nustatytas penkiolikos darbo dienų naikinamasis terminas, skaičiuojamas nuo kompetentingos institucijos pranešimo prieglobsčio prašytojui, kurio prieglobsčio prašymas buvo atmestas, apie galimybę pateikti papildomos apsaugos prašymą.

               25

               Pirmiausiai primintina, kad Direktyvoje 2004/83 nebuvo įtvirtintos tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimui taikytinos procedūrinės nuostatos.

               26

               Savo ruožtu Direktyvoje 2005/85 nustatyti būtiniausi tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimo procedūriniai reikalavimai ir konkrečios prieglobsčio prašytojų teisės. Šio direktyvos 3 straipsnio 1 ir 3 dalyse konkrečiai numatyta, kad ji taikoma prieglobsčio prašymams, nagrinėjamiems kaip Ženevos konvencija grindžiami prašymai ir kaip kitokios tarptautinės apsaugos, suteikiamos Direktyvos 2004/83 15 straipsnyje apibrėžtais atvejais, prašymai.

               27

               Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyva 2005/85 taikytina prašymams suteikti papildomą apsaugą, tik jei valstybė narė nustato vieną procedūrą, kai prašymas nagrinėjamas atsižvelgiant į abi tarptautinės apsaugos formas, t. y. dėl pabėgėlio statuso ir dėl papildomos apsaugos statuso suteikimo (2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo N., C‑604/12, EU:C:2014:302, 39 punktas).

               28

               Tačiau, kaip matyti iš bylos medžiagos, taip nebuvo Airijos atveju pagrindinės bylos aplinkybių susiklostymo metu.

               29

               Darytina išvada, kad, nesant Airijoje taikytinų Sąjungos reguliavimo dėl papildomos apsaugos prašymų pateikimo ir nagrinėjimo procedūros taisyklių, ši valstybė narė savo nacionalinėje teisinėje sistemoje turi nustatyti šias nagrinėjimo procesines taisykles su sąlyga, kad, pirma, tokios taisyklės nebus mažiau palankios, nei taikomos panašiose nacionaline teise grindžiamose situacijose (lygiavertiškumo principas), ir, antra, kad dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo N., C‑604/12, EU:C:2014:302, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               30

               Dėl lygiavertiškumo principo reikia priminti, jog pagal šį principą reikalaujama, kad nacionalinė norma būtų vienodai taikoma tiek Sąjungos, tiek panašioms nacionaline teise grindžiamoms procedūroms (šiuo klausimu žr. 2015 m. sausio 28 d. Sprendimo ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, 74 punktą).

               31

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja tuo, ar prašymas suteikti pabėgėlio statusą yra tinkamas pagrindas, palyginti su papildomos apsaugos prašymu, siekiant užtikrinti šio principo paisymą.

               32

               Vis dėlto nagrinėjamu atveju, kaip savo išvados 54 ir 58 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija susijusi su dviem Sąjungos teise grindžiamais prašymais, t. y. su suinteresuotojo asmens prieglobsčio prašymu ir su jo prašymu suteikti papildomos apsaugos statusą.

               33

               Taip pat reikia pabrėžti, kad remiantis pirmojo klausimo formuluote darytina išvada, kad nacionalinės teisės aktuose, reglamentuojančiuose prieglobsčio prašymų nagrinėjimą, „atsispindi“ valstybių narių pareigos pagal Direktyvą 2004/83.

               34

               Be to, iš Teisingumo Teismo turimų dokumentų nematyti, kad Airijos prieglobsčio teisė apima Sąjungos teisę papildančias nacionalines materialines normas.

               35

               Atsižvelgus į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad esant situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, susijusiai su dviejų rūšių prašymais, iš kurių tiek vienas, tiek kitas grindžiami Sąjungos teise, rėmimasis lygiavertiškumo principu neturi reikšmės.

               36

               Vis dėlto pagal nusistovėjusią teismo praktiką vykdant SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą pastarasis teismas nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų išspręsti jo nagrinėjamą bylą. Atsižvelgiant į tai, prireikus Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (2016 m. balandžio 28 d. Sprendimo Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               37

               Be to, Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui visapusį Sąjungos teisės aiškinimą, kuris būtų naudingas priimant sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tai užsimena savo pateiktuose klausimuose (šiuo klausimu žr. 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Ritter-Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               38

               Tad nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmuosius du klausimus reikia suprasti kaip klausimą, ar veiksmingumo principą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė procedūros norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią pateikti papildomos apsaugos prašymą nustatytas penkiolikos darbo dienų naikinamasis terminas, skaičiuojamas nuo kompetentingos institucijos pranešimo prieglobsčio prašytojui, kurio prieglobsčio prašymas buvo atmestas, apie galimybę pateikti papildomos apsaugos prašymą.

               39

               Dėl šio principo, kaip priminta šio sprendimo 29 punkte, pažymėtina, kad nacionalinės procedūros norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, neturi būti tokia, kad dėl jos taptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis. Taigi, tokia norma turi užtikrinti nagrinėjamu atveju veiksmingą galimybę papildomos apsaugos prašytojams pasinaudoti Direktyvos 2004/83 jiems suteikiamomis teisėmis.

               40

               Taigi reikia išnagrinėti klausimą, ar papildomos apsaugos prašytojas, kaip antai E. Danqua, gali konkrečiai pasinaudoti Direktyvos 2004/83 jai suteikiamomis teisėmis, t. y. šiuo atveju teise pateikti tokios apsaugos prašymą ir tuo atveju, jei būtų tenkinami tokios apsaugos suteikimo reikalavimai, teise gauti tokią apsaugą suteikiantį statusą.

               41

               Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinę procedūros normą papildomos apsaugos prašytojas iš principo nebegali pateikti prašymo suteikti papildomos apsaugos statusą pasibaigus penkiolikos darbo dienų terminui nuo pranešimo apie prašymo suteikti pabėgėlio statusą atmetimą.

               42

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, jog kiekviena byla, kurioje kyla klausimas, ar dėl nacionalinės procedūros nuostatos Sąjungos teisę taikyti tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga, turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į šios nuostatos vaidmenį visame procese, jo eigą ir ypatumus įvairiose nacionalinėse institucijose. Žvelgiant iš šios perspektyvos, prireikus reikia, be kita ko, atsižvelgti į teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo ir tinkamos proceso eigos principus (šiuo klausimu žr. 2015 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               43

               Nagrinėjamu atveju reikia konkrečiai nustatyti, ar naikinamasis terminas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali būti pateisinamas papildomos apsaugos prašymo nagrinėjimo tinkamos eigos apsauga, atsižvelgiant į iš to kylančias pasekmes Sąjungos teisės taikymui (pagal analogiją žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, 28 punktą).

               44

               Dėl naikinamųjų terminų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, kiek tai susiję su nacionalinės teisės aktais, patenkančiais į Sąjungos teisės aktų taikymo sritį, nustatyti terminus valstybės narės turi atsižvelgdamos, be kita ko, į tai, kokią svarbą suinteresuotiesiems asmenims turės priimsimi sprendimai, į procedūrų ir taikytinų teisės aktų sudėtingumą, asmenų, kuriems jie gali būti skirti, skaičių ir kitus viešus ar privačius interesus, į kuriuos turi būti atsižvelgta (šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, 48 punktą).

               45

               Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus, pažymėtina, kad, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 75–78 punktuose, papildomos apsaugos prašymų nagrinėjimo procedūra yra itin svarbi, nes turi leisti tarptautinės apsaugos prašytojams užtikrinti pagrindines teises, suteikiant tokią apsaugą.

               46

               Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į sunkumus, su kuriais tokie prašytojai gali susidurti dėl, be kita ko, galimos tokių prašytojų sunkios asmeninės ir materialinės situacijos, reikia konstatuoti, kad naikinamasis terminas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra itin trumpas ir praktiškai neužtikrina veiksmingos galimybės visiems prašytojams pateikti papildomos apsaugos prašymo ir prireikus gauti tokią apsaugą suteikiantį statusą. Todėl toks terminas negali būti pateisinamas prašymo suteikti tokį statusą nagrinėjimo tinkamos eigos apsauga.

               47

               Ši išvada negali būti paneigta remiantis būtinybe užtikrinti grąžinimo procedūros veiksmingumą, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamas terminas tiesiogiai susijęs ne su grąžinimo procedūra, o su sprendimu atmesti prašymą suteikti pabėgėlio statusą.

               48

               Taigi, darytina išvada, kad nacionalinė procedūros norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali atimti iš papildomos apsaugos prašytojų veiksmingą galimybę pasinaudoti Direktyva 2004/83 jiems suteikiamomis teisėmis.

               49

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad veiksmingumo principas aiškintinas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė procedūros norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią pateikti papildomos apsaugos prašymą nustatytas penkiolikos darbo dienų naikinamasis terminas, skaičiuojamas nuo kompetentingos institucijos pranešimo prieglobsčio prašytojui, kurio prieglobsčio prašymas buvo atmestas, apie galimybę pateikti papildomos apsaugos prašymą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               50

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Veiksmingumo principą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė procedūros norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią pateikti papildomos apsaugos prašymą nustatytas penkiolikos darbo dienų naikinamasis terminas, skaičiuojamas nuo kompetentingos institucijos pranešimo prieglobsčio prašytojui, kurio prieglobsčio prašymas buvo atmestas, apie galimybę pateikti papildomos apsaugos prašymą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2012 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens ir kt. prieš Hendrikus Cornelis Kortekaas ir kt.#Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Reglamentas (EB) Nr. 1206/2001 – Bendradarbiavimas renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose – Materialinė taikymo sritis – Vienos valstybės narės teismo atliekama kitoje valstybėje narėje gyvenančio liudytojo, kuris yra pagrindinės bylos šalis, apklausa – Galimybė bylos šalį iškviesti kaip liudytoją į kompetentingą teismą pagal šio teismo valstybės narės teisę.#Byla C‑170/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. rugsėjo 6 d. (
            *1
         )
      „Reglamentas (EB) Nr. 1206/2001 — Bendradarbiavimas renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose — Materialinė taikymo sritis — Vienos valstybės narės teismo atliekama kitoje valstybėje narėje gyvenančio liudytojo, kuris yra pagrindinės bylos šalis, apklausa — Galimybė bylos šalį iškviesti kaip liudytoją į kompetentingą teismą pagal šio teismo valstybės narės teisę“
      Byloje C-170/11
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2011 m. balandžio 1 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. balandžio 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo pateikti prejudicinį sprendimą byloje

         Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,

         Gilbert Georges Henri Mittler,

         Jean Paul François Caroline Votron

      prieš

         Hendrikus Cornelis Kortekaas,

         Kortekaas Entertainment Marketing BV,

         Kortekaas Pensioen BV,

         Dirk Robbard De Kat,

         Johannes Hendrikus Visch,

         Euphemia Joanna Bökkerink,

         Laminco GLD N-A,

         Ageas NV, buvusi Fortis NV

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič (pranešėjas), E. Levits ir J.-J. Kasel,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. kovo 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               M. R. J. M. G. Lippens, G. G. H. Mittler ir J. P. F. C. Votron, atstovaujamų advocaten P. D. Olden ir H. H. Speyart,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir J. Langer,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze, K. Petersen ir J. Kemper,

               —

               Airijos, atstovaujamos BL P. Dillon Malone,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J. Heliskoski ir H. Leppo,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos H. Walker,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos R. Troosters,

         susipažinęs su 2012 m. gegužės 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1206/2001 dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose (OL L 174, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 121) išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp, viena vertus, Ageas NV, buvusios Fortis NV (toliau – Fortis), valdybos narių M. R. J. M. G. Lippens, G. G. H. Mittler ir J. P. F. C. Votron (toliau visi kartu – Lippens ir kt.), gyvenančių Belgijoje, ir, kita vertus, Fortis vertybinių popierių valdytojų H. C. Kortekaas, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, D. R. De Kat, J. H. Visch, E. J. Bökkerink ir Laminco GLD N-A (toliau kartu – Kortekaas ir kt.) dėl žalos, kurią tariamai patyrė šie valdytojai dėl to, kad pasitikėjo informacija apie Fortis finansinę padėtį, kurią paskleidė šie valdybos nariai.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Reglamento Nr. 1206/2001 2, 7, 8, 10 ir 11 konstatuojamosiose dalyse teigiama:

                        „(2)

                        Kad vidaus rinka veiktų tinkamai, teismų tarpusavio bendradarbiavimas renkant įrodymus turėtų pagerėti, o svarbiausia turėtų tapti paprastesnis ir spartesnis.
                        <...>

                        (7)

                        Kadangi dažnai prieš priimant sprendimą civilinėje ar komercinėje byloje iki teismo vienoje valstybėje narėje būna labai svarbu surinkti įrodymus kitoje valstybėje narėje, Bendrijos veikla negali būti apribota tik teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse bylose perdavimu, kuris nustatytas 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse [OL L 160, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 227]. Dėl to būtina toliau gerinti valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimą įrodymų rinkimo srityje.

                        (8)

                        Veiksminga civilinių ar komercinių bylų nagrinėjimo tvarka reikalauja, kad prašymų dėl įrodymų rinkimo perdavimas ir vykdymas tarp valstybių narių teismų turi būti atliekamas tiesiogiai ir greičiausiomis priemonėmis.
                        <...>

                        (10)

                        Prašymas surinkti įrodymus turėtų būti įvykdytas skubiai. Jeigu prašymas negali būti įvykdytas per 90 dienų nuo dienos, kai jį gavo prašomasis teismas, jis turėtų apie tai pranešti prašančiajam teismui, nurodydamas priežastis, trukdančias skubiai įvykdyti prašymą.

                        (11)

                        Kad būtų užtikrintas veiksmingas šio reglamento įgyvendinimas, prašymus surinkti įrodymus atsisakoma vykdyti tik išimtiniais atvejais.“

               4

               Reglamento Nr. 1206/2001 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
               „1.   Šis reglamentas taikomas civilinėms ar komercinėms byloms, kai valstybės narės teismas pagal tos valstybės teisės nuostatas prašo:

                        a)

                        kitos valstybės narės kompetentingo teismo surinkti įrodymus; arba

                        b)

                        tiesiogiai surinkti įrodymus kitoje valstybėje narėje.

                  2.   Prašymas negali būti rengiamas siekiant gauti įrodymų, kurie nėra skirti naudoti jau prasidėjusiame ar numatomame teismo procese.
               3.   Šiame reglamente sąvoka „valstybė narė“ – tai valstybės narės, išskyrus Daniją.“

               5

               Šio reglamento 10–16 straipsniuose reglamentuojamas prašomojo teismo renkamų įrodymų klausimas.

               6

               Reglamento Nr. 1206/2001 10 straipsnyje „Bendrosios nuostatos dėl prašymo vykdymo“ numatyta:
               „1.   Prašomasis teismas prašymą vykdo nedelsdamas, tačiau ne vėliau kaip per 90 dienų nuo prašymo gavimo dienos.
               2.   Prašomasis teismas prašymą vykdo pagal savo valstybės narės teisę.
               3.   Prašantysis teismas gali reikalauti, kad prašymas būtų vykdomas specialia tvarka, numatyta jo valstybės narės teisėje <...>. Prašomasis teismas laikosi tokio reikalavimo, nebent ši tvarka nesuderinama su prašomojo teismo valstybės narės teise arba dėl didelių praktinių sunkumų. Jeigu prašomasis teismas nesilaiko šio reikalavimo dėl vienos iš šių priežasčių, jis informuoja prašantįjį teismą <...>.
               4.   Prašantysis teismas gali prašyti prašomojo teismo renkant įrodymus naudoti ryšio technologiją, pirmiausia vaizdo konferencijos ir telekonferencijos būdą.
               Prašomasis teismas laikosi tokio reikalavimo, nebent jis nesuderinamas su prašomojo teismo valstybės narės teise arba dėl didelių praktinių sunkumų.
               <...>“

               7

               Šio reglamento 12 straipsnyje „Rinkimas būnant ir dalyvaujant prašančiojo teismo atstovams“ pažymėta:
               „1.   Jeigu tai suderinama su prašančiojo teismo valstybės narės teise, prašančiojo teismo atstovai turi teisę dalyvauti, kai įrodymus renka prašomasis teismas.
               2.   Šiame straipsnyje sąvoka „atstovas“ apima prašančiojo teismo paskirtus teisėjus pagal jo valstybės narės teisę. Prašantysis teismas pagal savo valstybės narės teisę gali paskirti ir bet kurį kitą asmenį, tokį kaip ekspertą.
               <...>
               4.   Jeigu prašančiojo teismo atstovai prašomi dalyvauti renkant įrodymus, prašomasis teismas šio reglamento 10 straipsnyje nustatyta tvarka nustato sąlygas, kuriomis jie gali dalyvauti.
               <...>“

               8

               Reglamento Nr. 1206/2001 17 straipsnyje „Prašančiojo teismo tiesiogiai renkami įrodymai“ nustatyta:
               „1.   Jeigu teismas prašo, kad įrodymai būtų tiesiogiai renkami kitoje valstybėje narėje, jis prašymą paduoda šio reglamento 3 straipsnio 3 dalyje minėtai tos valstybės centrinei įstaigai arba kompetentingai institucijai <...>.
               <...>
               3.   Įrodymus renka teisėjas arba bet kuris kitas asmuo, toks kaip ekspertas, kuris bus paskirtas pagal prašančiojo teismo valstybės narės teisę.
               4.   Per 30 dienų nuo prašymo gavimo dienos prašomosios valstybės narės centrinė įstaiga arba kompetentinga institucija informuoja prašantįjį teismą, ar prašymas yra priimtinas, o prireikus, kokiomis sąlygomis pagal jos valstybės narės teisę turi būti įvykdytas <...>.
               Pirmiausia centrinė įstaiga arba kompetentinga institucija gali paskirti savo valstybės narės teismą dalyvauti renkant įrodymus, kad būtų užtikrintas tinkamas šio straipsnio ir nustatytų sąlygų taikymas.
               Centrinė įstaiga arba kompetentinga institucija skatina naudoti tokias ryšio technologijas, kaip vaizdo konferencijos ir telekonferencijos.
               5.   Centrinė įstaiga arba kompetentinga institucija gali atsisakyti tiesiogiai rinkti įrodymus tik tuo atveju, jeigu:

                        a)

                        prašymas nepriklauso šio reglamento taikymo sričiai, kuri nurodyta šio reglamento 1 straipsnyje;

                        b)

                        prašyme nėra visos reikalingos informacijos pagal šio reglamento 4 straipsnį; arba

                        c)

                        tiesioginis įrodymų rinkimas prieštarauja jo [jos] valstybės narės pagrindiniams teisės principams.

                  6.   Nepažeisdamas šio straipsnio 4 dalyje nustatytų sąlygų, prašantysis teismas prašymą vykdo pagal savo valstybės narės teisę.“

               9

               Šio reglamento 21 straipsnio „Sąsaja su valstybių narių pasirašytomis arba ateityje pasirašytinomis sutartimis ar susitarimais“ 2 dalyje numatyta:
               „Šis reglamentas netrukdo dviem valstybėms narėms arba keletui jų taikyti arba sudaryti sutartis ar susitarimus dėl tolesnio įrodymų rinkimo palengvinimo, jeigu jie neprieštarauja šiam reglamentui.“

         Nyderlandų teisė

               10

               Liudytojų apklausą ir išankstinę liudytojų apklausą Nyderlanduose reglamentuoja civilinio proceso kodeksas (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, toliau – WBR).

               11

               Pagal WBR 164 straipsnį:
               „1.   Šalys taip pat gali būti šaukiamos į teismą kaip liudytojos.
               <...>
               3.   Jei šalis, kuri turi duoti parodymus kaip liudytoja, neatvyksta į teismo posėdį, neatsako į jai pateiktus klausimus arba atsisako pasirašyti po parodymais, teismas gali tuo remdamasis padaryti reikiamas išvadas.“

               12

               WBR 165 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „visi asmenys, kurie įstatymo nustatyta tvarka šaukiami į teismą kaip liudytojai, privalo atvykti ir liudyti“.

               13

               WBR 176 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Jeigu tarptautinėje sutartyje arba ES reglamente nenumatyta kitaip, liudytojui gyvenant užsienyje, teismas gali prašyti savo pasirinktos tos šalies, kurioje yra liudytojo gyvenamoji vieta, institucijos atlikti apklausą, jei įmanoma, liudytoją prisaikdinant, arba pavesti šią apklausą atlikti Nyderlandų konsuliniam pareigūnui, kurio veiklos teritorijoje yra šio liudytojo nuolatinė gyvenamoji vieta.“

               14

               WBR 186 straipsnyje numatyta:
               „1.   Tais atvejais, kai pagal įstatymą leidžiami liudytojų parodymai, suinteresuotojo asmens prašymu gali būti nurodyta nedelsiant atlikti išankstinę liudytojų apklausą prieš pareiškiant ieškinį.
               2.   Kai byla jau iškelta, šalies prašymu teismas gali nurodyti nedelsiant atlikti išankstinę liudytojų apklausą.“

               15

               WBR 189 straipsnyje nustatyta, kad „nuostatos dėl liudytojo apklausos taip pat taikomos išankstinei apklausai“.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               16

               2009 m. rugpjūčio 3 d. Kortekaas ir kt., kurie turėjo Fortis vertybinių popierių, kreipėsi į Rechtbank Utrecht (Nyderlandai) su ieškiniu trims Fortis valdybos nariams Lippens ir kt. ir pačiai bendrovei. Šiame procese Kortekaas ir kt. reikalauja, kad iš jų būtų priteista atlyginti žalą, kurią jie tariamai patyrė nusipirkę arba išlaikę vertybinius popierius remdamiesi 2007 m. ir 2008 m. Lippens ir kt. viešai paskelbta informacija apie Fortis finansinę situaciją ir apie dividendus, kuriuos ji paskirstys 2008 m.

               17

               Siekdami išsiaiškinti, ką pasakė Lippens ir kt. ir kokia informacija jiems buvo žinoma minėtu laikotarpiu, 2009 m. rugpjūčio 6 d. Kortekaas ir kt. paprašė Rechtbank Utrecht atlikti pirmalaikę Lippens ir kt. apklausą. 2009 m. lapkričio 25 d. nutartimi šis teismas patenkino šį prašymą ir nurodė, kad apklausą atliks paskirtas įgaliotas teisėjas.

               18

               2009 m. gruodžio 9 d. Lippens ir kt. pateikė prašymą Rechtbank Utrecht kreiptis dėl teisinės pagalbos, kad jiems būtų suteikta galimybė būti apklaustiems prancūzakalbio teisėjo Belgijoje, kur jie gyvena. Jų prašymas buvo atmestas 2010 m. vasario 3 d. nutartimi.

               19

               Lippens ir kt. dėl šios nutarties pateikus apeliacinį skundą Gerechtshof te Amsterdam, šis teismas 2010 m. gegužės 18 d. nutartimi patvirtino ją remdamasis WBR 176 straipsnio 1 dalimi, kuria teismui, turinčiam apklausti kitoje valstybėje gyvenantį liudytoją, suteikiama galimybė, o ne pareiga kreiptis teisinės pagalbos. Šis teismas nurodė, kad liudytojai iš esmės turi būti apklausiami tame teisme, kuriame byla nagrinėjama, ir kad šiuo atveju nėra jokios aplinkybės, kuria būtų galima pateisinti išimtį iš šios taisyklės Lippens ir kt. naudai, atsižvelgiant, be kita ko, į Kortekaas ir kt. prieštaravimą. Apklausa Belgijoje negali būti pateisinama ir kalbinėmis priežastimis, nes Lippens ir kt. turi galimybę per apklausą Nyderlanduose bendrauti per vertėją.

               20

               Lippens ir kt. pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme dėl šios Gerechtshof te Amsterdam nutarties.

               21

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog Reglamentu Nr. 1206/2001 nedraudžiama, pirma, kad valstybės narės teismas, laikydamasis toje valstybėje galiojančios teisės, kviestų į teismą kitoje valstybėje narėje gyvenantį liudytoją, ir, antra, kad šio liudytojo neatvykimas lemtų šioje teisėje numatytas pasekmes.

               22

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jokia Reglamento Nr. 1206/2001 nuostata neleidžia daryti išvados, jog dėl jame numatytų įrodymų rinkimo priemonių negalima imtis valstybių narių teisėje numatytų įrodymų rinkimo priemonių. Šio teismo nuomone, Reglamentu Nr. 1206/2001 siekiama tik palengvinti įrodymų rinkimą ir juo valstybės narės neįpareigojamos keisti jų nacionalinėje proceso teisėje nustatytų įrodymų rinkimo priemonių. Tačiau jam kyla klausimas, ar iš 2005 m. balandžio 28 d. Sprendimo St. Paul Dairy (C-104/03, Rink. p. I-3481, 23 punktas) neišplaukia, kad rinkdamos kitoje valstybėje narėje esančius įrodymus valstybės narės privalo vadovautis šiuo reglamentu.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar reglamentą [Nr. 1206/2001], ypač jo 1 straipsnio 1 dalį, reikia aiškinti taip, kad teismas, norintis apklausti kitoje valstybėje narėje gyvenantį liudytoją, taip rinkdamas įrodymus privalo visada taikyti Reglamente Nr. 1206/2001 įtvirtintas procedūras, ar vis dėlto jis gali naudotis nacionalinėje proceso teisėje numatytomis procedūromis, kaip antai liudytojo iškvietimas?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               24

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1206/2001 nuostatas, ypač jo 1 straipsnio 1 dalį, reikia aiškinti taip, kad kompetentingas vienos valstybės narės teismas, norintis apklausti kaip liudytoją kitoje valstybėje narėje gyvenančią šalį, privalo, kad atliktų tokią apklausą, visada taikyti šiame reglamente numatytas įrodymų rinkimo priemones, ar, atvirkščiai, šis teismas turi galimybę iškviesti šią šalį ir ją išklausyti laikydamasis šio teismo valstybės narės teisės.

               25

               Pirmiausia reikia priminti, kad, remiantis Reglamento Nr. 1206/2001 1 straipsnio 1 dalimi, šis reglamentas taikomas civilinėms arba komercinėms byloms, kai valstybės narės teismas pagal tos valstybės teisės nuostatas arba prašo kitos valstybės narės kompetentingo teismo surinkti įrodymus, arba prašo leisti pačiam tiesiogiai juos surinkti šioje valstybėje.

               26

               Šiuo atžvilgiu pirmiausia konstatuotina, kad Reglamento Nr. 1206/2001 dalykinė taikymo sritis, kaip ji apibrėžta šiame straipsnyje ir kaip matyti iš šio reglamento sistemos, apima tik dvi įrodymų rinkimo priemones: pirma, kai pagal šio reglamento 10–16 straipsnius kitos valstybės narės prašančiojo teismo prašymu įrodymus renka prašomasis teismas ir, antra, kai juos renka prašantysis teismas kitoje valstybėje narėje šio reglamento 17 straipsnyje nustatyta tvarka.

               27

               Kita vertus, Reglamente Nr. 1206/2001 nėra jokios nuostatos, kuria būtų reglamentuojama arba draudžiama vienos valstybės narės teismo galimybė iškviesti kitoje valstybėje narėje gyvenančią šalį atvykti į jį ir tiesiogiai jame duoti parodymus.

               28

               Vadinasi, Reglamentas Nr. 1206/2001 iš principo taikytinas tik tokiu atveju, kai vienos valstybės narės teismas nusprendžia įrodymus rinkti taikydamas vieną iš dviejų šiame reglamente numatytų įrodymų rinkimo priemonių, ir šiuo atveju jis privalo laikytis su šiomis priemonėmis susijusios tvarkos.

               29

               Toliau primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1206/2001 2, 7, 8, 10 ir 11 konstatuojamąsias dalis jo tikslas yra užtikrinti paprastą, veiksmingą ir greitą įrodymų rinkimą užsienyje. Dėl vienos valstybės narės teismo atliekamo įrodymų rinkimo kitoje valstybėje narėje negali būti uždelsiama nagrinėti nacionalines bylas. Todėl, siekiant pašalinti galimas kliūtis šioje srityje, šiuo reglamentu nustatyta visoms valstybėms narėms, išskyrus Danijos Karalystę, privaloma tvarka (žr. 2011 m. vasario 17 d. Sprendimo Weryński,
                  C-283/09, Rink. p. I-601, 62 punktą).

               30

               Reikia pasakyti, kad toks Reglamento Nr. 1206/2001 nuostatų aiškinimas, pagal kurį būtų apskritai draudžiama vienos valstybės narės teismui pagal savo nacionalinę teisę iškviesti kitoje valstybėje narėje gyvenančią šalį kaip liudytoją ir ją išklausyti pagal šią nacionalinę teisę, šio tikslo neatitinka. Kaip pastebėjo Čekijos Respublikos ir Lenkijos vyriausybės ir generalinis advokatas savo išvados 44 punkte, toks aiškinimas apribotų šio teismo galimybes atlikti tokios šalies apklausą.

               31

               Taigi, akivaizdu, kad tam tikromis aplinkybėmis, ypač jeigu šaukiama kaip liudytoja šalis savanoriškai pasirengusi atvykti į teismą, kompetentingam teismui gali būti paprasčiau, veiksmingiau ir greičiau ją apklausti vadovaujantis savo nacionaline teise, o ne taikant Reglamente Nr. 1206/2001 numatytas įrodymų rinkimo priemones.

               32

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad apklausa, kurią pagal savo nacionalinę teisę atlieka kompetentingas teismas, jam suteikia galimybę ne tik tiesiogiai apklausti šalį, bet ir suvesti ją į akistatą su kitomis prireikus apklausoje dalyvaujančiomis šalimis arba liudytojais, taip pat, prireikus pateikiant papildomus klausimus, pačiam patikrinti jos parodymų patikimumą, atsižvelgiant į visas bylos faktines ir teisines aplinkybes. Taigi tokia apklausa skiriasi nuo prašomojo teismo įrodymų rinkimo pagal šio reglamento 10–16 straipsnius, nors pagal jo 12 straipsnį tam tikromis aplinkybėmis leidžiama, kad taip renkant įrodymus būtų ir dalyvautų prašančiojo teismo atstovai. Tiesioginis įrodymų rinkimas pagal šio reglamento 17 straipsnį suteikia galimybę prašančiajam teismui pačiam atlikti apklausą pagal jo valstybės narės teisę, bet vis dėlto jam reikalingas prašomosios valstybės narės centrinės įstaigos arba kompetentingos institucijos leidimas ir taikomos jų nustatytos sąlygos bei kiti šiame straipsnyje numatyti reikalavimai.

               33

               Galiausiai aiškinimą, kad Reglamentu Nr. 1206/2001 išsamiai nereglamentuojamas įrodymų rinkimas už valstybės ribų, o juo tik siekiama palengvinti jų rinkimą ir leidžiama naudotis kitomis priemonėmis, turinčiomis tą patį tikslą, patvirtina Reglamento Nr. 1206/2001 2 dalis, pagal kurią aiškiai leidžiami valstybių narių sutartys arba susitarimai dėl tolesnio įrodymų rinkimo palengvinimo, jeigu jie neprieštarauja šiam reglamentui.

               34

               Žinoma, minėto Sprendimo St. Paul Dairy 23 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad prašymas apklausti liudytoją bylos, kurioje priimtas tas sprendimas, aplinkybėmis gali būti panaudotas kaip priemonė išvengti vienos valstybės narės teismo prašymų atlikti parengtinio tyrimo veiksmą kitoje valstybėje narėje perdavimą ir nagrinėjimą reglamentuojančių Reglamento Nr. 1206/2001 taisyklių, nustatančių vienodas garantijas ir pasekmes visiems bylos dalyviams, taikymo.

               35

               Vis dėlto šio konstatavimo negalima vertinti taip, kad juo vienos valstybės narės teismui, kompetentingam nagrinėti bylą iš esmės ir norinčiam apklausti kitoje valstybėje narėje gyvenantį liudytoją, nustatoma pareiga surengti apklausą pagal Reglamente Nr. 1206/2001 numatytas taisykles.

               36

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad iš aplinkybių, kuriomis priimtas tas sprendimas, išskirtina tai, kad vienos iš šalių prašymas atlikti išankstinę liudytojo apklausą buvo tiesiogiai adresuotas liudytojo gyvenamosios vietos valstybės narės teismui, kuris neturėjo jurisdikcijos nagrinėti bylos iš esmės. Pažymėtina, kad toks prašymas tikrai galėtų būti panaudotas kaip priemonė išvengti Reglamento Nr. 1206/2001 taikymo, nes dėl jo kompetentingas teismas, kuriam šis prašymas ir turėtų būti pateiktas, gali netekti galimybės šio liudytojo apklausą atlikti pagal šiame reglamente numatytas taisykles. Tačiau šios bylos aplinkybės skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas minėtas Sprendimas St. Paul Dairy, aplinkybių, nes prašymas atlikti išankstinę apklausą buvo pateiktas kompetentingam teismui.

               37

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad vienos valstybės narės kompetentingas teismas turi galimybę iškviesti kaip liudytoją kitoje valstybėje narėje gyvenančią šalį ir ją išklausyti pagal šio teismo valstybės narės teisę.

               38

               Be to, tuo atveju, kai be pagrįstų priežasčių šalis neatvyksta liudyti į teismą, minėtas teismas išlaiko teisę prireikus taikyti jo valstybės narės teisėje numatytas pasekmes su sąlyga, kad jos bus taikomos laikantis Sąjungos teisės.

               39

               Tokiomis aplinkybėmis į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1206/2001 nuostatos, ypač jo 1 straipsnio 1 dalis, aiškintinos taip, kad kompetentingas vienos valstybės narės teismas, norintis apklausti kaip liudytoją kitoje valstybėje narėje gyvenančią šalį, turi galimybę, kad atliktų tokią apklausą, iškviesti šią šalį ir ją išklausyti laikydamasis šio teismo valstybės narės teisės.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     2001 m. gegužės 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1206/2001 dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose nuostatas, ypač jo 1 straipsnio 1 dalį, reikia aiškinti taip, kad kompetentingas vienos valstybės narės teismas, norintis apklausti kaip liudytoją kitoje valstybėje narėje gyvenančią šalį, turi galimybę, kad atliktų tokią apklausą, iškviesti šią šalį ir ją išklausyti laikydamasis šio teismo valstybės narės teisės.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: olandų.


1994 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Vokietijos Federacinė Respublika prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Ieškinys dėl panaikinimo - Teisinis pagrindas. # Byla C-359/92.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 2 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 93/38/EEB - Viešieji pirkimai vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose - Sutartis dėl konvejerių sistemos gamybos Megalopolis šiluminei elektrinei - Pranešimo nepaskelbimas - Techninis sudėtingumas - Nenumatytas įvykis - Ypatinga skuba.#Byla C-394/02.

text:
      Byla C‑394/02
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Graikijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 93/38/EEB – Viešieji pirkimai vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose – Sutartis dėl konvejerių sistemos gamybos Megalopolis šiluminei elektrinei – Pranešimo nepaskelbimas – Techninis sudėtingumas – Nenumatytas įvykis – Ypatinga skuba“
      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 2005 m. vasario 24 d. I‑0000
      2005 m. birželio 2 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo — Komisijos teisė imtis veiksmų — Įgyvendinimas, nepriklausantis nuo konkretaus suinteresuotumo
            pareikšti ieškinį
      (EB 226 straipsnis)
      2.     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo — Ikiteisminė procedūra — Dalykas — Pagrįsta nuomonė — Turinys
      (EB 226 straipsnis)
      3.     Teisės aktų derinimas — Peržiūros procedūros sudarant viešojo prekių ir darbų pirkimo sutartis ir sudarant viešojo pirkimo
            sutartis vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose — Direktyvos 89/665 ir 92/13 — Procedūra, leidžianti
            Komisijai imtis prevencinių veiksmų aiškaus ir neabejotino Bendrijos taisyklių dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo pažeidimo
            atveju — Procedūra, nesusijusi su procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį
      (EB 226 straipsnis; Tarybos direktyvos 89/665 3 straipsnis ir Tarybos direktyvos 92/13 8 straipsnis)
      4.     Teisės aktų derinimas — Viešojo pirkimo sutarčių vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose sudarymo
            tvarka — Direktyva 93/38 — Nuo bendrų taisyklių leidžiančios nukrypti nuostatos — Sąlygos — Siauras aiškinimas — Įrodinėjimo
            pareiga
      (Tarybos direktyvos 93/38 20 straipsnio 2 dalies c ir d punktai)
      1.     Atsižvelgiant į įgaliojimus, kuriuos Komisija turi pagal EB 226 straipsnį, Komisija neturi įrodyti suinteresuotumo pareikšti
         ieškinį. Iš tikrųjų Komisijos užduotis yra savo iniciatyva ir bendro intereso tikslais prižiūrėti, kaip valstybės narės taiko
         Bendrijos teisę, ir siekti galimų įsipareigojimų pagal ją neįvykdymo konstatavimo, kad pažeidimai būtų nutraukti. EB 226 straipsniu
         nesiekiama saugoti šios institucijos teisių. Tik ji vienintelė gali nuspręsti, ar verta pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo pripažinimo ir atitinkamai – dėl kokių veiksmų ar neveikimo ši procedūra turi būti pradedama.

      (žr. 14?16 punktus)
      2.     Nors vykdant įsipareigojimų neįvykdymo procedūrą pagrįstoje nuomonėje turi būti pateikiama aiški ir išsami priežasčių, dėl
         kurių Komisija apkaltino valstybę narę neįvykdžius vieno iš įsipareigojimų pagal Sutartį, santrauka, vis dėlto šioje nuomonėje
         Komisija nėra įpareigota nurodyti priemonių, kurios leistų pašalinti nurodytą įsipareigojimų neįvykdymą.

      Iš tikrųjų ikiteismine procedūra siekiama apibrėžti ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalyką, kad valstybei narei būtų
         suteikta galimybė įvykdyti iš Bendrijos teisės kylančius įsipareigojimus arba tinkamai apsiginti nuo Komisijos pareikštų kaltinimų.

      Todėl tik tada, kai Komisija ketina dėl priemonių, leidžiančių pašalinti pažeidimą, kuriuo kaltinama valstybė, nesiėmimo pareikšti
         ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ji turi konkrečiai nurodyti šias priemones pagrįstoje nuomonėje.

      (žr. 21?23 punktus)
      3.     Direktyvos 92/13/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių Bendrijos taisyklių taikymą viešųjų pirkimų tvarkai
         vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, suderinimo 8 straipsnyje ir Direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų
         ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis,
         derinimo 3 straipsnyje numatyta tiesioginio įsikišimo procedūra, kurią taikydama Komisija gali imtis veiksmų atkreipti valstybės
         narės dėmesį, jei buvo padarytas aiškus ir neabejotinas Bendrijos nuostatų dėl viešojo pirkimo sutarčių sudarymo pažeidimas,
         yra prevencinė priemonė, kuri negali nei pažeisti, nei pakeisti Komisijos kompetencijos pagal EB 226 straipsnį, todėl tai,
         ar Komisija taikė šią procedūrą, neturi reikšmės vertinant ieškinio dėl įsipareigojimo neįvykdymo priimtinumą. Be to, vienos
         iš dviejų procedūrų pasirinkimas priklauso jos diskrecijai.

      (žr. 27 ir 28 punktus)
      4.     Direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose,
         viešojo pirkimo tvarkos suderinimo 20 straipsnio 2 dalies c ir d punktai, kurie tam tikrais atvejais leidžia perkančiosioms
         organizacijoms naudoti procedūrą be išankstinio konkurso paskelbimo, kaip leidžiančios nukrypti nuo viešojo pirkimo sutarčių
         sudarymo tvarkos nuostatos, turi būti aiškinami siaurai. Be to, įrodinėjimo pareiga tenka tai šaliai, kuri pageidauja tuo
         įrodymu remtis.

      Visų pirma šios direktyvos 20 straipsnio 2 dalies c punkto taikymas priklauso nuo dviejų kumuliacinių sąlygų, t. y., pirma,
         turi egzistuoti techninis darbų, dėl kurių sudaroma sutartis, sudėtingumas ir, antra, dėl šio sudėtingumo neišvengiamai būtina
         sudaryti sutartį su konkrečiu rangovu.

      Antra šios 20 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta leidžianti nukrypti nuostata siejama su trimis kumuliacinėmis sąlygomis,
         t. y., nenumatyto įvykio buvimu, ypatinga skuba, nesuderinama su nustatytais terminais skelbiant konkursą, ir priežastiniu
         ryšiu tarp nenumatyto įvykio ir dėl jo atsirandančios ypatingos skubos.

      Tai, kad institucija, kuri turi tvirtinti atitinkamą projektą, gali nustatyti terminus, yra numatomas šio projekto tvirtinimo
         procedūros elementas.

      (žr. 33, 34, 40, 43 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 2 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 93/38/EEB – Viešieji pirkimai vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose – Sutartis dėl konvejerių sistemos gamybos Megalopolis šiluminei elektrinei – Pranešimo nepaskelbimas – Techninis sudėtingumas – Nenumatytas įvykis – Ypatinga skuba“
      Byloje C‑394/02
      dėl 2002 m. lapkričio 8 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Nolin ir M. Konstantinidis, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Graikijos Respubliką, atstovaujamą P. Mylonopoulos ir D. Tsagkaraki bei S. Chala, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann (pranešėjas), teisėjai K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 8 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. vasario 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Europos Bendrijų Komisija ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog valstybinei elektros energijos įmonei Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy (toliau – DEI) sudarius sutartį dėl konvejerių sistemos gamybos Megalopolis šiluminei elektrinei derybų procedūros būdu iš
         anksto nepaskelbus pranešimo apie sutartį, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1993 m. birželio 14 d. Tarybos
         direktyvą 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose,
         viešojo pirkimo tvarkos suderinimo (OL L 199, p. 84), iš dalies pakeistą 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos
         direktyva 98/4/EB (OL L 101, p. 1, toliau – Direktyva 93/38), ypač pagal šios direktyvos 20 bei kitus straipsnius.

       Teisinis pagrindas
      2       Pagal Direktyvos 93/38 15 straipsnį „<...> darbų pirkimo sutartys <...> sudaromos pagal III, IV ir V dalių nuostatas“.
      3       Tos pačios direktyvos 20 straipsnio 1 dalis numato, kad „perkančiosios organizacijos gali pasirinkti bet kurią iš 1 straipsnio
         7 dalyje aprašytų procedūrų (t. y. atvirą, ribotą arba derybų) su sąlyga, kad pagal šio straipsnio 2 dalį buvo paskelbtas
         konkursas, numatytas 21 straipsnyje“.

      4       Pagal 20 straipsnio 2 dalį:
      „Perkančiosios organizacijos gali naudoti procedūrą be išankstinio konkurso paskelbimo <…>:
      <…>
      c)      kai dėl techninių <...> priežasčių <...> sutartį gali vykdyti tik tam tikras <...> rangovas <...>;
      d)      tiek, kiek tai yra griežtai reikalinga tais atvejais, kai dėl ypatingos skubos, iškilusios dėl įvykių, kurių nenumatė perkančiosios
         organizacijos, negalima taikyti atviram arba ribotam konkursui nustatytų terminų;

      <…>“
      5       Direktyvos 93/38 21 straipsnio 1 dalis nurodo, kaip galima skelbti konkursą, t. y. visų pirma paskelbiant Europos Bendrijų Oficialiajame leidinyje pranešimą, parengtą pagal šios direktyvos prieduose pateiktus pavyzdžius.

       Faktinės aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
      6       1997 m. spalio mėn. DEI kompetentingai nacionalinei aplinkosaugos institucijai, t. y. Aplinkos, planavimo ir viešųjų darbų
         ministerijai, pateikė projektą dėl sieros iš Megalopolis šiluminės elektrinės kietųjų atliekų pašalinimo, stabilizavimo, transportavimo
         ir saugojimo sistemos įdiegimo, kad būtų įvertintas poveikis aplinkai pagal 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvą 85/337/EEB
         dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40).

      7       1998 m. spalio 29 d. ir 1999 m. gruodžio 30 d. Sprendimais ši ministerija pritarė šiam projektui nurodydama, kad, pirma, DEI
         per devynis mėnesius, t. y. iki 2000 m. rugsėjo mėnesio, turi pateikti prašymą dėl galutinio leidimo šalinti šios elektrinės
         pagamintas atliekas ir, antra, per dvylika mėnesių, t. y. iki 2000 m. gruodžio mėnesio, turi įdiegti konvejerių sistemą pelenams
         transportuoti iš šios elektrinės ir Thoknia kasyklos, kurioje pelenai yra apdorojami.

      8       Atsižvelgdama į šiuos terminus, 1999 m. liepos 27 d. DEI nusprendė vykdyti sutarties sudarymo procedūrą derybų būdu nepaskelbdama
         pranešimo ir pasiūlė įmonių grupei Koch/Metka bei įmonei Dosco Overseas Engineering Ltd (toliau – įmonė Dosco) pateikti savo pasiūlymus.

      9       2000 m. sausio 18 d. Dosco paskelbė, kad ji nepageidauja dalyvauti tokioje procedūroje.

      10     Po kelis mėnesius trukusių derybų 2000 m. rugpjūčio 29 d. DEI sudarė konvejerių sistemos pelenams transportuoti iš Megalopolis
         šiluminės elektrinės į Thoknia kasyklą gamybos sutartį (toliau – ginčijama sutartis arba ginčijamas pirkimas) su įmonių grupe
         Koch/Metka.

      11     Suteikusi galimybę Graikijos Respublikai pateikti savo pastabas, 2001 m. gruodžio 31 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę konstatuodama,
         kad pagal Direktyvą 93/38 apie ginčijamą sutartį turėjo būti paskelbta Europos Bendrijų Oficialiajame leidinyje. Todėl ji pasiūlė šiai valstybei narei per du mėnesius nuo pagrįstos nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų
         tinkamai atsižvelgta. Kadangi Graikijos valdžios institucijų 2002 m. balandžio 3 d. laišku pateiktas atsakymas Komisijos nepatenkino,
         ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
      12     Graikijos vyriausybė nurodo keturis prieštaravimus dėl priimtinumo, susijusius atitinkamai su Komisijos suinteresuotumo pareikšti
         ieškinį nebuvimu, ieškinio dalyko nebuvimu, pagrįstos nuomonės netikslumu ir procedūros pažeidimu.

       Dėl Komisijos suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimo
      13     Graikijos vyriausybės teigimu, Komisija neturėjo teisėto suinteresuotumo pradėti procedūrą dėl įsipareigojimo neįvykdymo,
         nes tariamas Bendrijos teisės pažeidimas pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje buvo visiškai arba bent didžiąja
         dalimi įvykdytas.

      14     Šiuo klausimu reikia priminti, kad atsižvelgiant į įgaliojimus, kuriuos Komisija turi pagal EB 226 straipsnį, ji neturi įrodyti
         suinteresuotumo pareikšti ieškinį (žr. 1974 m. balandžio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 167/73, Rink. p. 359, 15 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I-3609, 29 punktą).

      15     Iš tikrųjų Komisijos užduotis yra savo iniciatyva ir bendro intereso tikslais prižiūrėti, kaip valstybės narės taiko Bendrijos
         teisę, ir siekti galimų įsipareigojimų pagal ją neįvykdymo konstatavimo, kad pažeidimai būtų nutraukti (žr. minėtų sprendimų
         Komisija prieš Prancūziją 15 punktą ir Komisija prieš Vokietiją 29 punktą bei cituotą teismo praktiką).

      16     Taigi EB 226 straipsniu nesiekiama saugoti šios institucijos teisių. Tik ji vienintelė gali nuspręsti, ar verta pradėti procedūrą
         dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo ir atitinkamai dėl kokių veiksmų ar neveikimo ši procedūra turi būti pradedama (šiuo
         klausimu žr. 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-431/92, Rink. p. I‑2189, 22 punktą; 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑476/98, Rink. p. I-9855, 38 punktą ir minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 30 punktą).

       Dėl ieškinio dalyko nebuvimo
      17     Graikijos vyriausybė teigia, kad ieškinys neturi dalyko, nes tarp DEI ir įmonių grupės Koch/Metka sudaryta darbų sutartis vykdant ginčijamą pirkimą pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje buvo beveik pasibaigusi.
         Tuo metu didžioji aptariamų darbų dalis (apie 85 %) buvo įvykdyta. Todėl faktiškai jau nebuvo įmanoma atsižvelgti į pagrįstą
         nuomonę.

      18     Šiuo klausimu, kaip žinoma, Teisingumo Teismas viešųjų pirkimų sutarčių sudarymo srityje yra nusprendęs, kad ieškinys dėl
         įsipareigojimų neįvykdymo yra nepriimtinas, jei pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje nagrinėjama sutartis buvo
         pasibaigusi (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑362/90, Rink. p. I-2353, 11 ir 13 punktus).

      19     Tačiau šioje byloje tarp DEI ir įmonių grupės Koch/Metka sudaryta sutartis vykdant ginčijamą pirkimą pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje buvo vykdymo stadijoje, nes
         buvo atlikta iki 85 % darbų. Todėl ši sutartis nebuvo visiškai pasibaigusi.

       Dėl pagrįstos nuomonės netikslumo
      20     Graikijos vyriausybė teigia, kad Komisijai nenurodžius, kokių priemonių reikia imtis, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta,
         pagrįsta nuomonė buvo pernelyg netiksli.

      21     Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nors pagrįstoje nuomonėje turi būti pateikiama aiški ir išsami
         priežasčių, dėl kurių Komisija apkaltino valstybę narę neįvykdžius vieno iš įsipareigojimų pagal EB sutartį, santrauka, vis
         dėlto šioje nuomonėje Komisija nėra įpareigota nurodyti priemones, kurios leistų pašalinti nurodytą įsipareigojimų neįvykdymą
         (šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑247/89, Rink. p. I-3659, 22 punktą ir 1999 m. spalio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑328/96, Rink. p. I-7479, 39 punktą).

      22     Iš tikrųjų ikiteismine procedūra siekiama apibrėžti ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalyką, kad valstybei narei būtų
         suteikta galimybė įvykdyti iš Bendrijos teisės kylančius įsipareigojimus arba tinkamai apsiginti nuo Komisijos pareikštų kaltinimų
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Austriją 34 punktą ir minėto 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 46 ir 47 punktus).

      23     Todėl tik tada, kai Komisija ketina dėl priemonių, leidžiančių pašalinti pažeidimą, kuriuo yra kaltinama valstybė, nesiėmimo
         pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ji turi konkrečiai nurodyti šias priemones pagrįstoje nuomonėje (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Komisija prieš Austriją 39 punktą).

      24     Tačiau šioje byloje ieškinio dalykas apsiriboja įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimu sudarius ginčijamą sutartį be išankstinio
         pranešimo paskelbimo. Taigi juo nesiekiama, kad būtų pripažinta, jog nesiėmimus priemonių, kurios leistų pašalinti pirmąjį
         įsipareigojimo neįvykdymą, buvo neįvykdytas papildomas įsipareigojimas.

       Dėl procedūros pažeidimo
      25     Graikijos vyriausybė tvirtina, kad užuot pareiškusi ieškinį dėl įsipareigojimo neįvykdymo, Komisija turėjo įsikišti tiesiogiai
         ir nurodyti sustabdyti ginčijamos sutarties sudarymą pagal 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų
         ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis,
         derinimo (OL L 395, p. 33) 3 straipsnį.

      26     Šiuo klausimu reikia priminti, kad energetikos sektoriui taikoma ne Direktyva 89/665, o 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva
         92/13/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių Bendrijos taisyklių taikymą viešųjų pirkimų tvarkai vandens,
         energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, suderinimo (OL L 76, p. 14).

      27     Tačiau, net jei Graikijos Respublika būtų rėmusis Direktyvos 92/13 8 straipsniu, kuris numato procedūrą, iš esmės identišką
         numatytai Direktyvos 89/665 3 straipsnyje, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad net jei būtų priimtiniau, kad Komisija
         taikytų šiose direktyvose nustatytą tiesioginio įsikišimo procedūrą, tokia procedūra yra prevencinė priemonė, kuri negali
         nei pažeisti, nei pakeisti Komisijos kompetencijos pagal EB 226 straipsnį (šiuo klausimu dėl Direktyvos 89/665 žr. 1995 m.
         sausio 24 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C-359/93, Rink. p. I-157, 13 punktą; 1995 m. gegužės 4 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑79/94, Rink. p. I-1071, 11 punktą; 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑353/96, Rink. p. I‑8565, 22 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Austriją 57 punktą). Tai, ar Komisija taikė minėtą procedūrą, neturi reikšmės vertinant ieškinio dėl įsipareigojimo neįvykdymo priimtinumą.

      28     Iš tikrųjų tik Komisija sprendžia, ar reikia pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį (šiuo
         klausimu žr. minėto 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 22 punktą ir minėto 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 38 punktą). Be to, vienos iš dviejų procedūrų pasirinkimas priklauso jos diskrecijai.

      29     Iš to, kas pasakyta, matyti, kad prieštaravimai dėl priimtinumo yra atmestini.
       Dėl esmės
      30     Grįsdama ieškinį Komisija nurodo vienintelį kaltinimą, susijusį iš esmės su Direktyvos 93/38 15 straipsnio, skaitomo kartu
         su tos pačios direktyvos 20 straipsnio 1 dalimi ir 20 straipsniu, pažeidimu dėl to, kad DEI ginčijamą sutartį sudarė iš anksto
         nepaskelbusi pranešimo Europos Bendrijų Oficialiajame leidinyje.

      31     Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Graikijos vyriausybė neginčija, jog ginčijama sutartis patenka į Direktyvos 93/38 15 straipsnio
         taikymo sritį ir todėl iš esmės turėjo būti sudaryta pagal šios direktyvos III–V dalis, kurios, be kita ko, numato, kad konkursas
         skelbiamas paskelbus pranešimą minėtame Oficialiajame leidinyje.

      32     Vis dėlto ši vyriausybė tvirtina, kad pagal Direktyvos 93/38 20 straipsnio 2 dalies c ir d punktus ginčijama sutartis galėjo
         būti išimties tvarka sudaryta nepaskelbus pranešimo. Jos manymu, tik įmonių grupė Koch/Metka galėjo atlikti aptariamus darbus atsižvelgiant į transportuotino produkto ypatumus ir vietovės gruntą bei būtinybę prijungti
         konvejerius prie jau egzistuojančios sistemos. Antra vertus, šiuos darbus reikėjo atlikti labai skubiai dėl Aplinkos, planavimo
         ir viešųjų darbų ministerijos nustatytų terminų.

      33     Šiuo klausimu reikia visų pirma priminti, kad, kaip leidžiančios nukrypti nuo viešojo pirkimo sutarčių sudarymo taisyklių
         nuostatos, Direktyvos 93/38 20 straipsnio 2 dalies c ir d punktai turi būti aiškinami siaurai. Be to, įrodinėjimo pareiga
         tenka tai šaliai, kuri pageidauja tuo įrodymu remtis (šiuo klausimu dėl Direktyvos 71/305 ir Direktyvos 93/37 žr. 1987 m.
         kovo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 199/85, Rink. p. 1039, 14 punktą; 1995 m. gegužės 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑57/94, Rink. p. I-1249, 23 punktą ir 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑385/02, Rink. p. I-8121, 19 punktą).

      34     Visų pirma dėl Direktyvos 93/38 20 straipsnio 2 dalies c punkto iš teismo praktikos matyti, kad šios nuostatos taikymas priklauso
         nuo dviejų kumuliacinių sąlygų, t. y., pirma, kad turi egzistuoti techninis darbų, dėl kurių sudaroma sutartis, sudėtingumas
         ir, antra, kad dėl šio sudėtingumo neišvengiamai būtina sudaryti šią sutartį su konkrečiu rangovu (šiuo klausimu dėl Direktyvos
         71/305 ir Direktyvos 93/37 žr. minėto 1995 m. gegužės 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 24 punktą ir minėto 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 18, 20 ir 21 punktus).

      35     Tačiau šioje byloje, kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 40–45 punktuose, nors aptariami darbai yra techniškai
         sudėtingi Direktyvos 93/38 20 straipsnio 2 dalies c punkto prasme, reikia konstatuoti, kad Graikijos vyriausybė įtikinamai
         neįrodė, jog tik įmonių grupė Koch/Metka galėjo juos atlikti ir dėl to sutartį būtinai reikėjo sudaryti su ja.

      36     Iš tikrųjų transportuotino produkto ypatingos savybės, nestabilus gruntas ar būtinybė prijungti konvejerių sistemą prie jau
         egzistuojančios sistemos neįrodo, kad ši įmonių grupė buvo vienintelė rangovė Bendrijoje, turėjusi techninių žinių, reikalingų
         aptariamiems darbams atlikti.

      37     Vis dėlto, pateikdama pasiūlymą ir įmonei Dosco, pati DEI manė, kad iš esmės ne tik įmonių grupės Koch/Metka įmonė galėjo atlikti šiuos darbus.

      38     Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad dėl panašių darbų, atliktinų toje pačioje vietovėje, DEI praeityje jau buvo vykdžiusi
         sutarčių sudarymo procedūras paskelbdama pranešimą.

      39     Todėl negalima teigti, kad dėl techninio sudėtingumo ginčijamos sutarties vykdymas galėjo būti patikėtas tik įmonių grupei
         Koch/Metka.

      40     Antra, Direktyvos 93/38 20 straipsnio 2 dalies d punkte numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą teismo praktika sieja su trimis
         kumuliacinėmis sąlygomis: nenumatyto įvykio buvimu, ypatinga skuba, nesuderinama su nustatytais terminais skelbiant konkursą,
         ir priežastiniu ryšiu tarp nenumatyto įvykio ir dėl jo atsirandančios ypatingos skubos (šiuo klausimu dėl Direktyvos 71/305
         žr. 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑107/92, Rink. p. I-4655, 12 punktą ir 1996 m. kovo 28 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑318/94, Rink. p. I-1949, 14 punktą).

      41     Tačiau Graikijos vyriausybė neįrodė, kad šios sąlygos šioje byloje buvo tenkinamos.
      42     Iš tikrųjų būtinybės atlikti aptariamus darbus per kompetentingos vertinti projekto poveikį aplinkai institucijos nustatytus
         terminus negalima pripažinti ypatinga skuba, atsiradusia dėl nenumatyto įvykio.

      43     Tai, kad institucija, kuri turi tvirtinti atitinkamą projektą, gali nustatyti terminus, yra numatomas šio projekto tvirtinimo
         procedūros elementas (šiuo klausimu dėl Direktyvos 71/305 žr. minėto 1996 m. kovo 28 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 18 punktą).

      44     Be to, DEI galėjo pradėti ginčijamos sutarties sudarymo procedūrą paskelbdama pranešimą poveikio aplinkai vertinimo procedūros
         pradžioje, t. y. maždaug prieš trejus metus iki nustatytų terminų pabaigos.

      45     Todėl negalima teigti, kad ypatinga skuba, atsiradusi dėl DEI nenumatytų įvykių, neleido laikytis nustatytų terminų konkursui
         paskelbti.

      46     Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, reikia konstatuoti, kad DEI sudarius sutartį dėl konvejerių sistemos gamybos Megalopolis
         šiluminei elektrinei derybų procedūros būdu iš anksto nepaskelbus pranešimo, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal Direktyvą 93/38, ypač 20 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      47     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas ir pastaroji bylą pralaimėjo, ji turi
         padengti šias išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Valstybinei elektros įmonei Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy  sudarius sutartį dėl konvejerių sistemos gamybos Megalopolis šiluminei elektrinei derybų procedūros būdu iš anksto nepaskelbus pranešimo, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
            pagal 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvą 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto
            ir telekomunikacijų sektoriuose, viešojo pirkimo tvarkos suderinimo, iš dalies pakeistą 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento
            ir Tarybos direktyva 98/4/EB , ypač 20 straipsnio 1 dalį ir 21 straipsnį.
      2.      Graikijos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


1990 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Hans Scheuer prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Tarnybos interesas. # Byla T-108/89.


1991 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-2/90.


title: 2008 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Evonik Degussa GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Konkurencija - Kartelis - Metionino rinka - Bauda - Reglamentas Nr. 17 - 15 straipsnio 2 dalis - Bausmių teisėtumo principas - Faktinių aplinkybių iškraipymas - Proporcingumo principas - Vienodo požiūrio principas. # Byla C-266/06 P.

text:
      2008 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Degussa prieš Komisiją
      (Byla C‑266/06 P)
      „Apeliacinis skundas – Konkurencija – Kartelis – Metionino rinka – Bauda – Reglamentas Nr. 17 – 15 straipsnio 2 dalis – Bausmių teisėtumo principas – Faktinių aplinkybių iškraipymas – Proporcingumo principas – Vienodo požiūrio principas“
      1.                     Bendrijos teisė – Bendrieji teisės principai – Teisinis saugumas – Bausmių teisėtumas – Taikymo sritis (žr. 38–40, 44–46 punktus)

      2.                     Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi Komisijai suteikta diskrecija (Tarybos
            reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03) (Žr. 50–62 punktus)
      3.                     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Klaidingas faktinių aplinkybių vertinimas – Nepriimtinumas – Teisingumo Teismo atliekama
            įrodymų vertinimo kontrolė – Netaikymas, išskyrus iškraipymo atvejį (EB 225 straipsnio 1 dalis; Teisingumo Teismo statuto
            58 straipsnio pirmoji pastraipa) (žr. 72–74, 86, 94 punktus)
      4.                     Apeliacinis skundas – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Pirmosios instancijos teismo atlikto įmonei skirtos baudos dydžio įvertinimo
            ginčijimas, remiantis teisingumo pagrindais – Netaikymas – Šio įvertinimo ginčijimas, remiantis nediskriminavimo principo
            pažeidimu – Įtraukimas (EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis) (Žr. 95, 114 punktus)
      5.                     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Nepakankami ar prieštaringi motyvai – Priimtinumas – Pirmosios instancijos teismo rėmimasis
            numanomais argumentais – Priimtinumas – Sąlygos (EB 225 straipsnio 1 dalis; Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnis, 53 straipsnio
            pirmoji pastraipa ir 58 straipsnio pirmoji pastraipa) (žr. 102–103 punktus)
      6.                     Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Būtinybė diferencijuoti tą patį pažeidimą padariusias įmones pagal
            jų bendrą apyvartą – Nebuvimas (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 1 A punkto
            penktoji pastraipa) (žr. 119–123 punktus)
      Dalykas

         Apeliacinis skundas dėl 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimo byloje
               Degussa AG prieš Komisiją
               (T‑279/02), kuriuo Pirmosios instancijos teismas iš dalies atmetė ieškinį, kuriuo buvo prašoma panaikinti 2002 m. liepos 2 d.
                  Komisijos sprendimą 2003/674/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (OL L 255,
                  p. 1) – Metionino rinkos kartelis – Teisės pažeidimų ir bausmių teisėtumo principo reikalavimai, susiję su Reglamento Nr. 17/62
                  15 straipsnio 2 dalyje numatyta baudų sistema.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti apeliacinį skundą.

                  2.

                  	Priteisti iš Evonik Degussa GmbH bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.