title: Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas 2004 m. birželio 30 d. # Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinis prekių ženklas "Mehr für Ihr Geld" - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Skiriamasis požymis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-281/02.

text:
      Byla T-281/02
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinis prekių ženklas „Mehr für Ihr Geld“ – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      2004 m. birželio 30 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Žymenys, galintys sudaryti prekių ženklą – Žymenys,
            kurie taip pat naudojami kaip reklaminiai šūkiai – Sąlyga – Skiriamasis požymis
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Jokio skiriamojo požymio
            neturintys prekių ženklai – Žodinis žymuo „Mehr für Ihr Geld“
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      1.     Prekių ženklo, sudaryto iš žymenų ar nuorodų, taip pat naudojamų kaip reklaminiai šūkiai, kokybės nuorodos ar posakiai, skatinantys
         pirkti prekes ar paslaugas, kurioms šis prekių ženklas skirtas, negalima atsisakyti įregistruoti pagal Reglamentą Nr. 40/94
         dėl Bendrijos prekių ženklo vien dėl tokio naudojimo. Tačiau žymuo, atliekantis kitas nei klasikines prekių ženklo funkcijas,
         turi skiriamąjį požymį Reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme tik tuomet, kai jis iš karto gali būti suprastas kaip
         prekių ar paslaugų komercinės kilmės nuoroda, kad suinteresuotoji visuomenė be jokios suklaidinimo galimybės galėtų atskirti
         prekių ženklo savininko prekes ar paslaugas nuo kitos komercinės kilmės prekių.

      (žr. 25 punktą)
      2.     Žodinis žymuo „Mehr für Ihr Geld“, kurį prašoma įregistruoti Nicos sutarties 3, 29 ir 30 klasėms priklausantiems kosmetinėms
         prekėms bei kasdieninio vartojimo maisto produktams, neturi jokio skiriamojo požymio pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos
         prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Iš tikrųjų prašomą įregistruoti prekių ženklą tikslinė visuomenė, kurią sudaro
         vokiškai kalbanti visuomenė, iš karto suvoks kaip paprastą reklamos posakį arba šūkį, nurodantį, jog nagrinėjamos prekės suteikia
         vartotojams kiekybinės ir (arba) kokybinės naudos, palyginti su konkuruojančiomis prekėmis. Šiuo atveju elementas „mehr“ („daugiau“)
         turi reklaminį giriamąjį požymį, kurio paskirtis – pabrėžti teigiamas prekių ar paslaugų, kurioms pristatyti naudojamas šis
         elementas, savybes.

      (žr. 27, 29 ir 34 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji kolegija)SPRENDIMAS

      2004 m. birželio 30 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinis prekių ženklas „Mehr für Ihr Geld“ – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje T‑281/02
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG, įsteigta Niurnberge (Vokietija), atstovaujama advokatų S. Rojahn ir S. Freytag,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą D. Schennen,

      atsakovę,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2002 m. liepos 3 d. VRDT trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 239/2002-3), susijusio
         su žodinio prekių ženklo „Mehr für Ihr Geld“ įregistravimu kaip Bendrijos prekių ženklą,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas H. Legal, teisėjai V. Tiili ir M. Vilaras,
      sekretorius J. Plingers, administratorius
      susipažinęs su ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo 2002 m. rugsėjo 18 d.,
      susipažinęs su atsiliepimu į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo 2002 m. gruodžio 16 d.,
      įvykus 2004 m. kovo 3 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       2000 m. gegužės 19 d. ieškovė, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos
         prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
         Bendrijos prekių ženklo paraišką.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo „Mehr für Ihr Geld“.
      3       Pagal peržiūrėtą ir pataisytą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų ženklų registravimo
         klasifikacijos prekės ir paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 3, 29, 30 ir 35 klasėms, ir kiekviena
         iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:

      –       3 klasė: „Balinimo preparatai ir kitos skalbimo medžiagos; valymo, poliravimo, riebalų dėmių šalinimo ir šveitimo preparatai;
         muilas; parfumerija, eteriniai aliejai, kosmetika, kūno priežiūros ir grožio priemonės (priskirti 3 klasei); plaukų losjonai,
         plaukų priežiūros priemonės; asmeninio naudojimo dezodorantai; dantų pastos ir milteliai“,

      –       29 klasė: „Mėsa, kiaulienos gaminiai, žuvis (tarp jų – vėžiagyviai, kiaukutiniai ir paruošti moliuskai), naminiai paukščiai
         ir laukinių paukščių bei žvėrių mėsa; mėsa, dešros, naminių paukščių mėsa, laukinių paukščių mėsa bei žvėriena ir žuvies produktai;
         mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti, šaldyti arba paruošti vaisiai, daržovės, žolės ir bulvės, tarp jų – žemės
         riešutai, lazdynų riešutai, migdolai, anakardžių riešutai, taip pat užkandžiai; bulvių produktai, t. y. gruzdintos bulvytės,
         bulvių kroketai, bulvių sklindžiai, bulvių kukuliai, keptos bulvės; mėsa drebučiuose, dešros drebučiuose, žuvis drebučiuose,
         vaisių ir daržovių želė; marmeladai ir uogienės; kiaušiniai; pienas, būtent – pasukos, rūgpienis, tirštas rūgpienis, pieno
         konservai ir kondensuotas pienas; sviestas, lydytas sviestas, sūriai, būtent – varškės sūris, konservuoti sūriai; kefyras,
         grietinė, jogurtai (taip pat jogurtai su vaisiais), maistiniai pieno milteliai; pieno, jogurto, varškės, želatinos, krakmolo
         ir (arba) grietinėlės desertai; nealkoholiniai pieno gėrimai; maistiniai aliejai ir riebalai, taip pat margarinas ir kiaulės
         taukai; tepami riebalai ir riebalų mišiniai; kepimo aliejai, kepimo riebalai, aliejai ir riebalai virti; mėsos, dešrų, žuvies,
         vaisių ir daržovių konservai; salotos ir šaldyti maisto produktai, mišrūs patiekalai, pusiau paruošti (taip pat su įdaru)
         ir paruošti patiekalai, taip pat konservuoti mėsos, dešrų, žuvies, naminių paukščių ir laukinių paukščių bei žvėrių mėsos
         patiekalai, vaisių ir paruoštų daržovių, ankštinių, sūrių, kiaušinių, bulvių, makaronų, ryžių, kukurūzų miltų, bulvių patiekalai
         ir (arba) produktai (tarp jų – bulvių miltai), taip pat su prieskoniais bei padažų priedais (tarp jų – salotų padažai) ir
         (arba) su duona arba bandelėmis (pavyzdžiui, mėsainiai arba sumuštiniai); pyragai, t. y. mėsos pyragai, pyragai daugiausia
         įdaryti mėsa, žuvimi, vaisiais ir daržovėmis, neįdaryta pyrago tešla; marinuotų daržovių mišiniai; mėsos sultinių ekstraktai,
         mėsos sultinių kubeliai ir kiti mėsos sultinių gaminiai, būtent – mėsos sultiniai granulėmis, daržovių sultiniai kubeliais;
         virti paruoštos sriubos; sriubų koncentratai ir skysti, koncentruoti bei džiovinti sriubos prieskoniai; sultinio su makaronais
         gaminiai, daržovių ekstraktai kaip patiekalų ir mėsų priedai“,

      –       30 klasė: „kava, arbata, kakava, cukrus (tarp jų – vanilė, vanilinis cukrus ir maistinė gliukozė), ryžiai, tapijokas, sago
         kruopos, kavos pakaitalai, kavos ir arbatos ekstraktai; kakavos pudra; nealkoholiniai kavos, arbatos, kakavos ir šokolado
         gėrimai, tarp jų – tirpieji gėrimai; pudingai, pudingo mišiniai ir desertai; miltai ir grūdinių kultūrų gaminiai (išskyrus
         gyvulių pašarą); kukurūzų spragėsiai, kukurūzų dribsniai maistui, grūdinės kultūros žmonių maistui, būtent – avižų dribsniai
         ir kitų grūdinių kultūrų dribsniai, skirti pusryčiams, taip pat mišiniai su džiovintais vaisiais (tarp jų – riešutais), cukrumi
         ir (arba) medumi; bulvių miltai, manų kruopos; miltinių maisto produktų tešlos, paruošti tešlos gaminiai bei tešlos konservai;
         duona, sausainiai, kepiniai ir kiti konditerijos gaminiai; saldūs ir (arba) pikantiški grūdinių kultūrų, kakavos kepinių,
         šokolado, cukraus, medaus, džiovintų vaisių, riešutų, bulvių produktų (tarp jų – bulvių miltų), žemės riešutų, migdolų, anakardžio
         riešutų ir (arba) miltinių konditerijos gaminių užkandžiai; ilgalaikio vartojimo kepiniai ir miltiniai konditerijos gaminiai
         (taip pat su saldžiais ir (arba) pikantiškais įdarais), būtent – duonos traškučiai, imbieriniai meduoliai, biskvitai; picos,
         taip pat konservuotos picos; šokoladas; konditerijos gaminiai, būtent – šokolado gaminiai ir pralinė, taip pat su vaisių,
         kavos, nealkoholinių gėrimų, vyno ir (arba) stiprių alkoholinių gėrimų bei pieno ar jo produktų, konkrečiai – jogurto įdarais;
         valgomi ledai ir jų sausieji mišiniai; konditerijos gaminiai iš cukraus, būtent – ledinukai ir kramtomoji guma ne medicinos
         reikmėms; marcipanas; medus, invertuoto cukraus sirupas, vaisių sirupas, melasos sirupas; tepami kakavos kremai, tepami cukraus,
         kakavos, riešutų, pieno ir (arba) riebalų kremai; mielės, kepimo milteliai, konditerinių gaminių esencijos (išskyrus eterinius
         aliejus); valgomoji druska, garstyčios, pipirai, actas, padažai (tarp jų – salotų padažai), padažų milteliai ir padažų ekstraktai
         (tarp jų – ir salotų padažams), salotų padažai; majonezas; kečupas; prieskoniai ir prieskonių padažai; ledas šaldymui“,

      –       35 klasė: „verslo vadyba, pardavimo skatinimas, pardavimo ir pirkimo konsultacijos, rinkotyra bei rinkos nagrinėjimas; įmonių,
         organizavimo, personalo ir verslo konsultacijos; reklama; reklamos dokumentacija; reklaminės konsultacijos verslo pastatų
         bei parduotuvių vidaus dekoravimo klausimais, vitrinų dekoravimas; informacijos bei know‑how teikimas prekybos bei verslo srityje, būtent – maisto prekių prekybos srityje; buhalterija, tarpininkavimas verslo sandorių
         srityje ir jų sudarymas, tarpininkavimas prekių pirkimo bei pardavimo sutarčių srityje; prekių platinimas reklamos tikslais.“

      4       2002 m. sausio 18 d. sprendimu ekspertas atmetė prekių ženklo paraišką motyvuodamas, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas
         yra apibūdinamojo pobūdžio ir neturi skiriamojo požymio Reglamento 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų prasme.

      5       2002 m. kovo 15 d. ieškovė, remdamasi Reglamento 40/94 59 straipsniu, pateikė VRDT apeliaciją dėl eksperto sprendimo.
      6       2002 m. liepos 3 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Trečioji apeliacinė taryba panaikino tą eksperto sprendimo
         dalį, kuria buvo atmesta paraiška dėl 35 klasės paslaugų. Apeliacinė taryba atmetė kitą apeliacijos dalį.

      7       Dėl 3, 29 ir 30 klasių prekių Apeliacinė taryba iš esmės nusprendė, kad prašomas registruoti prekių ženklas, visų pirma, sudarytas
         tik iš apibūdinančių nuorodų, antra, jis neturi jokio skiriamojo požymio.

       Šalių reikalavimai
      8       Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti tą ginčijamo sprendimo dalį, kurioje patvirtinamas įregistravimo paraiškos atmetimas 3, 29 ir 30 klasėms,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      9       VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      10     Ieškovė nurodo du ieškinio pagrindus atitinkamai dėl Reglamento 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimo ir dėl Reglamento
         40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo. Pirmiausiai nagrinėtinas antrasis ieškinio pagrindas.

       Šalių argumentai
      11     Ieškovė tvirtina, kad prašomas registruoti prekių ženklas „Mehr für Ihr Geld“ turi minimalų skiriamąjį požymį, reikalaujamą
         pagal Reglamento 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

      12     Vartotojas vertina žymenį „Mehr für Ihr Geld“ kaip visumą ir kaip konkrečios įmonės nuorodą, iš kurios prekės bei paslaugos
         su šiuo žymeniu yra kilusios. Būtent dėl to, kad šis žymuo yra tiesioginė formuluotė, reiškianti „jeigu jūs pirksite pas mus,
         gausite daugiau už savo pinigus“, paprastas vartotojas joje įžvelgia ne tiek prekės kokybės nuorodą, kiek naudą, kurią jis
         gautų apsipirkdamas toje įmonėje.

      13     Be to, ieškovės teigimu, kadangi prašomas įregistruoti prekių ženklas „Mehr für Ihr Geld“ yra trumpas ir ryškus, vartotojui
         smalsu sužinoti, kas yra „daugiau“, todėl šūkis jam išlieka atmintyje ir atlieka kilmės nuorodos funkciją. Šūkyje originaliai
         naudojama žodžių „mehr“(„daugiau“), kuris nėra apibrėžtas, todėl reikšmė lieka užslėpta, bei „Ihr Geld“ („jūsų pinigus“),
         kurie vartotojui labiau suprantami ir asmeniškai reikšmingi, ambivalencija.

      14     Tai, kad nagrinėjamas šūkis sudarytas iš įprastų, suprantamų ir prekyboje dažnai vartojamų elementų, nėra reikšminga įvertinant
         prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamąjį požymį, kadangi prekių ženklų teisė nesaugo atskirų prekių ženklų elementų,
         ir prekių ženklą reikia suvokti kaip visumą. Ieškovės teigimu, tai, kad tam tikri šūkio „Mehr für Ihr Geld“ žodžiai kartais
         naudojami reklamoje apibūdinti saugomus produktus ir prekes, nepateisina prekių ženklo paraiškos atmetimo dėl skiriamojo požymio
         nebuvimo. Iš tikrųjų žymuo, sudarytas iš konkretaus šių žodžių junginio, kuriuo tiesiogiai kreipiamasi į vartotoją – reklamos
         adresatą, yra suprantamas kaip įmonės ženklas, kaip prekių komercinės kilmės nuoroda, o ne vien kaip šių produktų atitinkamos
         kokybės nuoroda.

      15     Ieškovė taip pat nurodo, kad dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo trumpumo, įspūdingumo ir ambivalencijos vartotojui susiformuos
         pažiūrų visuma, sukelianti nuostabą ir dėl to galimybę identifikuoti, nors to ir nereikia, kad atsisakymo įregistruoti pagrindas
         būtų atmestas. Šūkio su teigiama reklamine formuluote kontekste smalsumą žadinančio elemento „mehr“ („daugiau“) kartu su nuoroda
         „Ihr Geld“ („jūsų pinigus“) aiškinimas vartotojui sukelia nuostabą ir keistumo įspūdį, todėl prašomas įregistruoti prekių
         ženklas apskritai turi būti vertinamas kaip skiriamasis teismų praktikos prasme (2001 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimas Erpo Möbelwerk prieš VRDT (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT), T‑138/00, Rink. p. II‑3739).

      16     Ieškovės teigimu, būtent dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo trumpumo, įspūdingumo, jo formuluotės – kaip tiesioginio ir
         asmeninio kreipimosi – ir dėl neaiškios reikšmės jis suprantamas kaip įmonės ženklas ir leidžia vartotojui suvokti ieškovės
         parduotuvėse perkamos prekės pridėtinę vertę. Ieškovė ginčija eksperto tvirtinimą, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas
         neturi jokio vaizduojamojo elemento. Dėl tokio vertinimo negalima daryti išvados, jog skiriamojo požymio nėra.

      17     Taip pat ieškovė pastebi, kad visi eksperto pateikiami nagrinėjamo žymens ir jo elementų naudojimo pavyzdžiai yra prašomo
         įregistruoti prekių ženklo elementų arba jo modifikacijų naudojimas apibūdinimui. Tačiau su ieškove konkuruojančios įmonės,
         netgi ir ženklą įregistravus, galėtų laisvai jį naudoti apibūdinimui.

      18     Be to, ieškovė remiasi Bundesgerichtshof sprendimu Partner with the best (Markenrecht 2000, p. 50 ir 51), pagal kurį atskirų arba panašių reklaminio šūkio žodžių pasikartojimas, pavyzdžiui interneto puslapiuose,
         neleidžia daryti priešingos išvados, kadangi iš esmės prašomas įregistruoti ženklas turi būti vertinamas kaip visuma, ir kad
         todėl dėl dokumentų, kuriuose atskiri žodžiai pasirodo kaip apibūdinančios nuorodos, suradimo negalima padaryti išvados, jog
         šis prekių ženklas naudojamas dažnai. Tas pats taikoma ir Bendrijos prekių ženklui.

      19     Todėl prašomas įregistruoti prekių ženklas „Mehr für Ihr Geld“ 3, 29 ir 30 klasių atžvilgiu negali būti laikomas žymeniu,
         neturinčiu jokio skiriamojo požymio.

      20     VRDT tvirtina, kad Apeliacinė taryba pagrįstai nusprendė, jog suinteresuotos visuomenės požiūriu prašomas įregistruoti prekių
         ženklas neturi skiriamojo požymio prekių, kurioms jis skirtas, atžvilgiu.

      21     VRDT primena, kad kiekvienas prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, privalo ne tik turėti skiriamąjį požymį,
         bet ir atlikti kilmės nuorodos funkciją. VRDT patvirtina, jog ji visuomet pripažino, kad aplinkybė, jog prekių ženklas yra
         reklaminis šūkis, neatima galimybės suteikti jam apsaugą ir nepateisina griežtesnių vertinimo kriterijų nagrinėjant absoliučius
         atmetimo pagrindus (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Merz & Krell, C‑517/99, Rink. p. I‑6959, 40 punktą, ir 2000 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sykes Enterprises prieš VRDT (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T‑130/01, Rink. p. II‑5179, 19 punktą). Vis dėlto toks aiškinimas nereiškia, kad reikia ignoruoti prašomo įregistruoti prekių ženklo poveikį
         vartotojui. Priešingai, VRDT nuomone, į tokį poveikį turi būti atsižvelgta tiek, kiek to reikia nustatant, ar prašomą įregistruoti
         ženklą, darant prielaidą, jog jis bus veiksmingai naudojamas, atitinkama visuomenė supras kaip kilmės nuorodą.

      22     VRDT ginčija ieškovės teiginį, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas „Mehr für Ihr Geld“ („daugiau už jūsų pinigus“) gali
         atlikti kilmės nuorodos funkciją. VRDT teigimu, šis prekių ženklas yra paprastas, banalus ir nesunkiai suprantamas. Jo pranešimo
         turinys tiksliai atitinka informaciją, kurią vartotojas gali iš jo gauti, t. y., kad pirkėjas gali gauti „daugiau“ už savo
         pinigus. Taigi prašomas įregistruoti prekių ženklas apsiriboja tuo, kad patraukia dėmesį ypač naudingu pasiūlymu.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      23     Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami „neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai“.
         Be to, Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalis nurodo, kad „šio straipsnio 1 dalies nuostatos taikomos, net jeigu prekių
         ženklo neregistravimo pagrindai galioja tiktai dalyje Bendrijos“.

      24     Neturintys jokio skiriamojo požymio žymenys, numatyti Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte, yra vertintini
         kaip negalintys atlikti pagrindinės prekių ženklo funkcijos, tai yra – nurodyti prekių ar paslaugų kilmę, kad vartotojas,
         kuris įsigyja šiuo prekių ženklu pažymėtą prekę arba paslaugą, vėliau galėtų vėl ją įsigyti, jeigu patirtis buvo teigiama,
         arba ne, jeigu ji buvo neigiama (2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Rewe‑Zentral prieš VRDT (LITE), T‑79/00, Rink. p. II‑705, 2 punktą). Taip yra, inter alia, žymenų, bendrai naudojamų atitinkamų prekių ar paslaugų prekyboje, atveju (2003 m. liepos 3 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Best Buy Concepts prieš VRDT (BEST BUY), T‑122/01, dar neskelbto Rinkinyje, 20 punktas).

      25     Vis dėlto prekių ženklo, sudaryto iš žymenų ar nuorodų, kurie taip pat naudojami kaip reklaminiai šūkiai, kokybės nuorodos
         ar posakiai, skatinantys pirkti prekes ar paslaugas, kurioms šis prekių ženklas skirtas, negalima atsisakyti įregistruoti
         vien dėl tokio naudojimo (žr. pagal analogiją minėto sprendimo Merz & Krell 40 punktą). Tačiau žymuo, atliekantis kitas nei klasikines prekių ženklo funkcijas, turi skiriamąjį požymį Reglamento 40/94
         7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme tik tuomet, jeigu jis iš karto gali būti suprastas kaip prekių ar paslaugų komercinės
         kilmės nuoroda, ir taip, kad suinteresuota visuomenė be jokios suklaidinimo galimybės galėtų atskirti prekių ženklo savininko
         prekes ar paslaugas nuo kitos komercinės kilmės prekių ar paslaugų (minėto sprendimo BEST BUY 21 punktas).

      26     Žymens skiriamąjį požymį galima įvertinti tik atsižvelgiant į prekes ar paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą,
         ir, antra, į tai, kaip suinteresuota visuomenė jį suvokia (minėto sprendimo BEST BUY 22 punktas).

      27     Nagrinėjamoje byloje pirmiausia pabrėžtina, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu pažymėtos prekės yra visiems vartotojams
         skirtos valymo ir kosmetinės prekės bei kasdieninio vartojimo maisto produktai. Todėl tikslinę visuomenę sudaro paprastas,
         pakankamai informuotas, protingai pastabus bei nuovokus vartotojas. Be to, tikslinė visuomenė, kurios atžvilgiu pagal Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalį nagrinėtini absoliutūs atmetimo pagrindai, yra vokiškai kalbanti visuomenė, kadangi nagrinėjamas
         žodinis žymuo yra sudarytas iš vokiečių kalbos žodžių (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Ellos prieš VRDT (ELLOS), T‑219/00, Rink. p. II‑753, 30 ir 31 punktus ir 2003 m. spalio 15 d. Sprendimo Nordmilch prieš VRDT (OLDENBURGER), T‑295/01, dar neskelbto Rinkinyje, 35 punktą).

      28     Dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamojo požymio Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 36 punkte konstatavo, kad
         prašomas įregistruoti šūkis neturi jokio reikalaujamo minimalaus skiriamojo požymio, kadangi jis atitinkamoje komercinėje
         aplinkoje būtų suprantamas kaip paprasčiausia siūlomų prekių tam tikros kokybės nuoroda, o ne kaip prekių ženklas, nurodantis
         įmonę, iš kurios šios prekės yra kilusios. Tokia išvada darytina, kadangi šis plačiai vartojamas ir įprastas šūkis neturi
         jokių papildomų skiriamųjų elementų. Vadinasi, šis žymuo neturi skiriamojo požymio.

      29     Pažymėtina, kad Apeliacinė taryba teisingai išnagrinėjo prašomą įregistruoti prekių ženklą. Iš tikrųjų prašomą įregistruoti
         prekių ženklą tikslinė visuomenė iš karto suvoks kaip paprastą reklamos posakį arba šūkį, nurodantį, jog nagrinėjamos prekės
         suteikia vartotojams kiekybinės ir (arba) kokybinės naudos, palyginti su konkuruojančiomis prekėmis (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo BEST BUY  29 punktą). Šiuo atveju elementas „mehr“ („daugiau“) turi reklaminį giriamąjį požymį, kurio paskirtis – pabrėžti teigiamas
         prekių ar paslaugų, kurioms pristatyti naudojamas šis elementas, savybes (šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio 20 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Bosch prieš VRDT (Kit Pro ir Kit Super Pro), T‑79/01 ir T‑86/01, Rink. p. II‑4881, 26 punktą).

      30     Be to, pati ieškovė nurodo, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas vartotojui sukelia bendrą įspūdį, jog pirkdamas juo pažymėtas
         prekes, jis gauna „daugiau už savo pinigus“.

      31     Šiuo atveju nėra reikšmingas ieškovės argumentas, kad vartotojas nėra informuojamas apie su šiuo prekių ženklu pasiūlytų prekių
         sudėtį ar savybes, kadangi jis nežino apie kokį „daugiau“ yra kalbama. Iš tikrųjų tam, kad būtų pripažintas skiriamojo požymio
         nebuvimas, pakanka pažymėti, jog nagrinėjamo žodinio žymens semantinis turinys vartotojui nurodo prekės savybę, susijusią
         su jos prekine verte, kuri, būdama neapibrėžta, kyla iš realizavimą skatinančios ar reklaminio pobūdžio informacijos, kurią
         suinteresuota visuomenė pirmiausia taip ir suvoks, ir kur kas geriau, nei kaip komercinę prekių kilmės nuorodą (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS 29 ir 30 punktus). Be to, vien informacijos apie nurodytų prekių kilmę žodiniame žymenyje „Mehr für Ihr Geld“ trūkumo nepakanka,
         kad būtų galima pripažinti, jog šis žymuo turi skiriamąjį požymį (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo BEST BUY 30 punktą).

      32     Be to, prašomame įregistruoti prekių ženkle „Mehr für Ihr Geld“ nėra elementų, kurie be aiškios reklaminės prasmės leistų
         suinteresuotai visuomenei jį lengvai ir greitai įsiminti kaip skiriamąjį, prekėms skirtą prekių ženklą. Netgi darant prielaidą,
         kad prašomas įregistruoti prekių ženklas bus naudojamas atskirai, be jokio kito žymens ar prekių ženklo, suinteresuota visuomenė
         be išankstinės informacijos negalėtų jo suprasti kitaip nei reklamos prasme (minėto sprendimo REAL PEOPLE, REAL  SOLUTIONS, 28 punktas).

      33     Dėl ieškovės argumento, grindžiamo minėtu sprendimu DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT, jog toks prekių ženklas, koks yra prašomas įregistruoti, turi būti laikomas turinčiu skiriamųjų požymių, pakanka nurodyti,
         kad pagal vėlesnę nei šis sprendimas teismų praktiką Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatyti prekių ženklai
         yra ne tik tie, kurie bendrai naudojami prekyboje atitinkamoms prekėms ar paslaugoms pristatyti, bet ir galintys būti taip
         naudojami (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Kit Pro ir Kit Super Pro 19 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Taigi iš esmės konstatuodama, kad „šiais trumpais ir aiškiais, labai paprastai
         suderintais žodžiais“ prašomas įregistruoti prekių ženklas vartotojams nurodo, jog minimos prekės suteikia jam kiekybės ir
         (arba) kokybės naudos, Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 31 punkte pakankamai teisėtai įrodė, kad šis prekių ženklas gali
         būti bendrai naudojamas prekyboje susijusioms prekėms pristatyti.

      34     Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad suinteresuota visuomenė prašomą įregistruoti prekių ženklą dėl jo prasmės pirmiausia
         supras kaip reklaminį šūkį, o ne kaip prekių ženklą, ir kad dėl to jis neturi jokio skiriamojo požymio.

      35     Dėl ieškovės nurodomo šūkio Partner with the best įregistravimo Vokietijoje primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, visų pirma, Bendrijos prekių ženklų sistema
         yra savarankiška ir, antra, Apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis tik Reglamentu Nr. 40/94,
         o ne ankstesne VRDT sprendimų praktika (2000 m. vasario 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT (Muilo forma), T‑122/99, Rink. p. II‑265, 60 ir 61 punktai; 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Messe München prieš VRDT (electronica), T‑32/00, Rink. p. II‑3829, 46 ir 47 punktai; 2002 m. vasario 27 d. sprendimo Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T‑106/00, Rink. p. II‑723, 66 punktas ir minėto sprendimo REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS 31 punktas). Todėl VRDT nėra saistoma nei nacionalinių registracijų, nei ankstesnių sprendimų.

      36     Todėl ieškovės antrasis ieškinio pagrindas atmestinas.
      37     Galiausiai, kaip matyti iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies, pakanka taikyti vieną iš absoliutaus atmetimo pagrindų,
         kad žymuo nebūtų registruojamas kaip Bendrijos prekių ženklas (2002 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo DKV prieš VRDT, C‑104/00 P, Rink. p. I‑7561, 29 punktas; 2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld prieš VRDT (Giroform), T‑331/99, Rink. p. II‑433, 30 punktas ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Quick prieš VRDT (Quick), T‑348/02, dar neskelbto Rinkinyje, 37 punktas).

      38     Dėl šių priežasčių ieškinys atmestinas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      39     Pagal Pirmosios instancijos teismo Darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT patirtas bylinėjimosi išlaidas
         pagal pastarosios prašymą.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Paskelbta 2004 m. birželio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      H. Legal

         * Proceso kalba: vokiečių.


2000 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Fazenda Pública prieš Câmara Municipal do Porto. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalija. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-446/98.


1963 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Società Industriale Acciaierie San Michele ir kt. prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Sujungtos bylos 2 iki 10-63.


2017 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Wolf Oil Corp. prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą (EUIPO).#Apeliacinis skundas – Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Europos Sąjungoje galiojanti tarptautinė registracija – Žodinis prekių ženklas CHEMPIOIL – Ankstesnis vaizdinis prekių ženklas CHAMPION – Protesto atmetimas.#Byla C-437/16 P.


title: 1990 m. gegužės 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Parlamentas prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Byla C-70/88.

text:
TEISINGUMO TEISMOSPRENDIMAS1990 m. gegužės 22 d.(*)„Europos Parlamento kompetencija pareikšti ieškinį dėl panaikinimo“Byloje C‑70/88,Europos Parlamentas,
 atstovaujamas juriskonsultų Francesco Pasetti Bombardella ir Jorge
Campinos, padedamų Europos Parlamento Teisės tarnybos darbuotojų
Christian Pennera ir Johann Schoo, nurodęs adresą dokumentams įteikti
Liuksemburge: Europos Parlamento generalinis sekretoriatas, Kirchberg,ieškovas,priešEuropos Bendrijų Tarybą,
 atstovaujamą jos Teisės tarnybos generalinio direktoriaus Raffaello
Fornasier ir patarėjo teisės klausimais Bernhard Schloh, nurodžiusią
adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Europos investicijų banko
teisės departamento direktorius Jörg Käser, 100 boulevard
Konrad-Adenauer,atsakovę,palaikomąJungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos J. Gensmantel iš Treasury Solicitor's Department, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Jungtinės Karalystės ambasada, 14 boulevard Roosevelt,irEuropos Bendrijų Komisijos,
 atstovaujamos patarėjo teisės klausimais
Michel Van Ackere‑Pietri ir Komisijos teisės tarnybos
darbuotojo Jürgen Grünwald, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti
Liuksemburge: Teisės tarnybos darbuotojas Georgios Kremlis, Centre
Wagner, Kirchberg,į bylą įstojusių šalių,dabartinėje
 proceso stadijoje dėl pagal EEB sutarties 173 straipsnį ir
Euratomo sutarties 146 straipsnį pareikšto ieškinio, kuriuo
siekiama 1987 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (Euratomas)
 Nr. 3954/87, nustatančio didžiausius leistinus maisto produktų ir
pašarų radiacinės taršos lygius po branduolinės avarijos ar kito
radiacinės avarijos atvejo (OL L 371, p. 11),
panaikinimo, priimtinumo,TEISINGUMO TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas O. Due, kolegijų pirmininkai seras
Gordon Slynn, C. N. Kakouris,
F. A. Schockweiler ir M. Zuleeg, teisėjai
G. F. Mancini, R. Joliet,
J. C. Moitinho de Almeida ir
G. C. Rodríguez Iglesias,generalinis advokatas M. Van Gerven,posėdžio sekretorė D. Louterman, vyriausioji administratorė,susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,susipažinęs
 su 1989 m. spalio 5 d. posėdyje, kuriame dalyvavo Europos
Parlamento atstovai Francesco Pasetti Bombardella, Christian Pennera ir
Johann Schoo, padedami Briuselio advokato Michel Waelbroeck, Tarybos
atstovai Raffaello Fornasier ir Bernhard Schloh, jos Teisės tarnybos
generalinis direktorius Jean-Louis Dewost, padedamas patarėjos teisės
klausimais Denise Sorasio, bei Komisijos atstovai, pareikštomis šalių
žodinėmis pastabomis,susipažinęs su 1989 m. lapkričio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,priima šįSprendimą1        Pareiškimu,
 kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1988 m. kovo 4 d.,
Europos Parlamentas, remdamasis Euratomo sutarties 146 straipsniu
ir EEB sutarties 173 straipsniu, pareiškė ieškinį dėl 1987 m.
gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (Euratomas) Nr. 3954/87,
nustatančio didžiausius leistinus maisto produktų ir pašarų radiacinės
taršos lygius po branduolinės avarijos ar kito radiacinės avarijos
atvejo (OL L 371, p. 11), panaikinimo.2        Šis
 Reglamentas, grindžiamas Euratomo sutarties 31 straipsniu, nustato
 maisto produktų ir pašarų, kurie gali būti pateikti į rinką po
branduolinės avarijos ar kito radiacinės avarijos atvejo, sukėlusio arba
 galinčio sukelti didelę maisto produktų ir pašarų radiacinę taršą,
didžiausių leistinų radiacinės taršos lygių nustatymo tvarką. Maisto
produktai arba pašarai, kurių radiacinės taršos lygis viršija
didžiausius leistinus lygius, nustatytus teisės akte, priimtame
laikantis ginčijamo reglamento nuostatų, negali būti pateikiami į rinką.3        Rengiant
 ginčijamą reglamentą Europos Parlamentas, kurio konsultacijos,
laikydamasi Euratomo sutarties 31 straipsnio, paprašė Taryba,
pareiškė nesutinkąs su Komisijos pasirinktu teisiniu pagrindu ir paprašė
 pateikti jam naują pasiūlymą pagal EEB sutarties 100a straipsnį.
Kadangi Komisija neatsižvelgė į šį prašymą, Taryba, remdamasi EAEB
sutarties 31 straipsniu, priėmė Reglamentą Nr. 3954/87. Tada
Europos Parlamentas pareiškė nagrinėjamą ieškinį dėl minėto reglamento
panaikinimo.4        Taryba,
 remdamasi Teisingumo Teismo procedūros reglamento 91 straipsnio
1 dalies pirmąja pastraipa, pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo
ir paprašė Teisingumo Teismą priimti sprendimą dėl šio prieštaravimo,
nenagrinėjant bylos iš esmės.5        Pagrįsdama
 šį prieštaravimą dėl priimtinumo, Taryba rašytinėje proceso dalyje, iki
 priimant 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Europos Parlamentas prieš Tarybą, „Komitologija“
 (302/87, Rink. p. 5315), išdėstė argumentus, panašius į tuos,
kuriuos ji pateikė pagrįsdama savo prieštaravimą dėl ieškinio
priimtinumo byloje 302/87. 1989 m. spalio 5 d. posėdyje Taryba
 teigė, kad Europos Parlamento kompetencijos pareikšti ieškinį dėl
panaikinimo klausimas buvo aiškiai išspręstas 1988 m. rugsėjo
27 d. Teisingumo Teismo sprendimu byloje 302/87, todėl šis ieškinys
 nepriimtinas.6        Europos
 Parlamentas paprašė Teisingumo Teismą atmesti tą prieštaravimą. Jis
tvirtino, kad šioje byloje yra naujas veiksnys, palyginti su byla
302/87. Anot Parlamento, Teisingumo Teismas, pateisindamas atsisakymą
minėtoje byloje pripažinti Europos Parlamento teisę pareikšti ieškinį
dėl panaikinimo, nurodė, kad, remiantis EEB sutarties
155 straipsniu, būtent Komisijos kompetencija yra užtikrinti, jog
būtų paisoma Parlamento prerogatyvų ir dėl to pareikšti ieškinius dėl
panaikinimo, jei to reikėtų. Tačiau ši byla įrodo, kad Komisija negali
atlikti minėtos pareigos, nes ji kaip savo pasiūlymo teisinį pagrindą
pasirinko kitą – ir ne tą, kurį Parlamentas laikė tinkamu. Todėl
Parlamentas negali tikėtis, kad Komisija gins jo prerogatyvas
pareikšdama ieškinį dėl panaikinimo.7        Europos
 Parlamentas pridūrė, kad ginčijamo akto priėmimas Taryboje negali būti
laikomas numanomu atsisakymu veikti, kuris suteiktų Parlamentui galimybę
 pareikšti ieškinį dėl neveikimo. Be to, savo prerogatyvų gynimas
pasinaudojant asmenų pareikštais ieškiniais būtų visiškai priklausomas
nuo atsitiktinumo ir todėl neveiksmingas.8        Todėl,
 anot Parlamento, susidaro teisinis vakuumas, kurį Teisingumo Teismas
turi užpildyti, pripažindamas Europos Parlamento teisę pareikšti
ieškinius dėl panaikinimo, bet tik tokiu mastu, kiek tai reikalinga jo
paties prerogatyvoms apsaugoti.9        1988 m.
 liepos 13 d. Nutartimi Europos Bendrijų Komisijai buvo leista
įstoti į bylą palaikant atsakovės reikalavimus. Nors Komisija teigė, kad
 ieškinys turėtų būti atmestas iš esmės, posėdyje ji paprašė Teisingumo
Teismą atmesti Tarybos iškeltą prieštaravimą dėl priimtinumo. Be to,
1989 m. sausio 18 d. Nutartimi Jungtinei Karalystei buvo
leista įstoti į bylą palaikyti atsakovę. Jungtinė Karalystė nepateikė
jokių reikalavimų dėl ieškinio nepriimtinumo.10      Išsamesnį
 pagrindinės bylos faktų, informacijos apie proceso eigą, taip pat šalių
 pateiktų pagrindų ir argumentų išdėstymą galima rasti posėdžio
pranešime. Šie bylos medžiagos elementai toliau pateikiami tik tiek,
kiek būtina Teisingumo Teismo sprendimo motyvams pateikti.11      Pirmiausia
 reikia pažymėti, kad ginčijamas aktas yra grindžiamas Euratomo
sutarties nuostata, todėl ieškinio dėl tokio akto panaikinimo
priimtinumą reikia nagrinėti šios Sutarties kontekste.12      Kaip
 yra akivaizdu iš pirmiau minėto 1988 m. rugsėjo 27 d.
Sprendimo, Parlamentas neturi teisės pareikšti ieškinio dėl panaikinimo
pagal EEB sutarties 173 straipsnį arba pagal Euratomo sutarties
146 straipsnį, kurių turinys yra toks pats.13      Pirmiausia,
 Parlamentas nėra paminėtas 173 straipsnio ar 146 straipsnio
pirmojoje pastraipoje tarp institucijų, kurios, kaip ir valstybės narės,
 gali pareikšti ieškinį dėl kitos institucijos priimto akto panaikinimo.14      Be
 to, nebūdamas juridinis asmuo, Parlamentas negali pareikšti ieškinio
Teisingumo Teisme pagal tų pačių straipsnių, kurių sistema bet kuriuo
atveju netiktų Parlamento pareikštam ieškiniui dėl panaikinimo, antrąją
pastraipą.15      Teisingumo
 Teismas, tame pačiame 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendime nurodęs
 priežastis, dėl kurių Parlamentas neturi teisės pareikšti ieškinio
Teisingumo Teisme remdamasis EEB sutarties 173 straipsniu,
pažymėjo, kad Parlamento prerogatyvoms apginti yra įvairių teisinių
būdų. Kaip buvo nurodyta tame sprendime, Parlamentas turi teisę ne tik
pareikšti ieškinį dėl neveikimo, – Sutartyse taip pat nustatyti būdai
perduoti Teisingumo Teismui patikrinti Tarybos arba Komisijos aktus,
priimtus pažeidžiant išimtines Parlamento teises.16      Tačiau
 šios bylos aplinkybės ir argumentai įrodo, kad Euratomo ir EEB
sutartyse įtvirtinti įvairūs teisiniai būdai, nepaisant jų veiksmingumo
ar įvairovės, gali tapti neveiksmingi ar nepatikimi.17      Pirmiausia,
 ieškiniu dėl neveikimo negalima pasinaudoti norint užginčyti jau
priimto akto teisinį pagrindą.18      Antra,
 prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl tokio akto teisėtumo
pateikimas arba valstybės narės ar asmens ieškinio dėl šio akto
panaikinimo pareiškimas yra paprasčiausi atsitiktinumai, ir Parlamentas
negali būti tikras, kad tokių veiksmų iš tikrųjų bus imtasi.19      Galiausiai,
 nors Komisija privalo užtikrinti, kad būtų paisoma Parlamento
prerogatyvų, ši prievolė šios institucijos neįpareigoja tiek, kad
priverstų ją atsižvelgti į Parlamento poziciją ir pareikšti ieškinį dėl
panaikinimo, kurį ji pati laiko nepagrįstu.20      Iš
 to, kas išdėstyta pirmiau, aiškėja, kad šių skirtingų teisinių būdų
neužtenka tvirtai užtikrinti, kad visomis aplinkybėmis Tarybos arba
Komisijos aktas, priimtas pažeidžiant Parlamento prerogatyvas, bus
patikrintas.21      Taigi
 šios prerogatyvos yra vienas Sutartimis sukurtos institucinės
pusiausvyros elementų. Sutartys įtvirtino kompetencijos tarp skirtingų
Bendrijos institucijų pasidalijimo sistemą, kuri kiekvienai institucijai
 suteikia tam tikrą vaidmenį Bendrijos institucinėje struktūroje ir
vykdant Bendrijai patikėtas užduotis.22      Institucinės
 pusiausvyros paisymas reiškia, kad kiekviena institucija privalo
naudotis savo kompetencija tinkamai atsižvelgdama į kitų institucijų
kompetenciją. Jis taip pat reikalauja, kad už bet kokį nusižengimą šiai
taisyklei, jei taip atsitiktų, galėtų būti baudžiama.23      Teisingumo
 Teismas, kuris Sutartimis yra įpareigotas užtikrinti, kad jas aiškinant
 ir taikant būtų laikomasi teisės, turi turėti galimybę užtikrinti
institucinės pusiausvyros išsaugojimą ir dėl tos priežasties tikrinti,
ar Parlamento prerogatyvų yra paisoma, kai šis į jį dėl to kreipiasi,
pasinaudodamas teisės gynimo būdu, pritaikytu Parlamento siekiamam
tikslui.24      Vykdydamas
 šį uždavinį, Teisingumo Teismas, be abejo, negali įtraukti Parlamento
tarp institucijų, galinčių pareikšti ieškinius pagal EEB sutarties 173
ir Euratomo sutarties 146 straipsnius, be suinteresuotumo pareikšti
 tokį ieškinį pateisinimo.25      Tačiau
 Teisingumo Teismo pareiga yra užtikrinti, kad Sutarčių nuostatos,
susijusios su institucine pusiausvyra, būtų visiškai taikomos ir
prižiūrėti, kad nebūtų galima pažeisti Parlamento, kaip ir kitų
institucijų, prerogatyvų, šiam neturint galimybės užtikrintai ir
veiksmingai pasinaudoti kuriuo nors iš Sutartyse numatytų teisės gynimo
būdų.26      Nuostatos,
 kuria Parlamentui būtų suteikta teisė pareikšti ieškinį dėl
panaikinimo, nebuvimas Sutartyse gali sudaryti procesinio pobūdžio
spragą, bet jis negali būti svarbesnis už pagrindinį interesą išsaugoti
Europos Bendrijų steigiamose sutartyse nustatytą institucinę pusiausvyrą
 ir jos paisyti.27      Todėl
 Parlamento ieškinys dėl Tarybos arba Komisijos akto panaikinimo yra
priimtinas su sąlyga, kad šio ieškinio vienintelis tikslas – apginti
Parlamento prerogatyvas ir kad toks ieškinys yra grindžiamas tik
pagrindais, kuriais įrodinėjamas šių teisių pažeidimas. Laikantis šios
sąlygos, Parlamento ieškiniui dėl panaikinimo taikomos tos pačios
Sutartyse nustatytos taisyklės, kurios taikomos kitų institucijų
pareiškiamiems ieškiniams dėl panaikinimo.28      Pagal
 Sutartis Parlamento prerogatyvos apima ir teisę dalyvauti norminių
teisės aktų rengimo procese, konkrečiai kalbant, – dalyvauti EEB
sutartimi nustatytoje bendradarbiavimo procedūroje.29      Šioje
 byloje Parlamentas teigia, kad ginčijamas reglamentas grindžiamas
Euratomo sutarties 31 straipsniu, įtvirtinančiu tik konsultavimąsi
su Parlamentu, o jis turėjo būti grindžiamas EEB sutarties
100a straipsniu, reikalaujančiu taikyti bendradarbiavimo su
Parlamentu procedūrą.30      Parlamentas
 iš to daro išvadą, kad Tarybai pasirinkus tokį ginčijamo reglamento
teisinį pagrindą, buvo pažeistos išimtinės Parlamento teisės, atimant iš
 jo bendradarbiavimo procedūros suteikiamą galimybę glaudžiau ir
aktyviau nei konsultavimosi procedūroje dalyvauti rengiant teisės aktą.31      Kadangi
 Parlamentas teigia, kad jo prerogatyvų pažeidimą lėmė ginčijamo akto
teisinio pagrindo pasirinkimas, iš to, kas pirmiau išdėstyta, aišku, kad
 šis ieškinys yra priimtinas. Todėl Tarybos pateiktas prieštaravimas dėl
 ieškinio priimtinumo turi būti atmestas, ir procesas toliau turi būti
tęsiamas nagrinėjant bylą iš esmės. Dėl bylinėjimosi išlaidų32      Klausimą dėl bylinėjimosi išlaidų reikia atidėti.Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:1.      Atmesti Tarybos pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.2.      Tęsti procesą nagrinėjant bylą iš esmės.3.      Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.DueSlynnKakourisSchockweilerZuleegManciniJolietMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasPaskelbta 1990 m. gegužės 22 d. viešajame posėdyje Liuksemburge.Kancleris PirmininkasJ.-G. Giraud O. Due* Proceso kalba: prancūzų.


1986 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Byla 85/85.


1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # IFG - Interkontinentale Fleischhandelsgesellschaft mbH & Co. KG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Force majeure. # Byla 68/77.


title: 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Pannon GSM Zrt. prieš Erzsébet Sustikné Győrfi.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Budaörsi Városi Bíróság - Vengrija.#Direktyva 93/13/EEB - Nesąžiningos sutarčių su vartotojais sąlygos - Nesąžiningos sąlygos teisinis poveikis - Nacionalinio teismo teisė ir pareiga ex officio įvertinti, ar jurisdikciją nustatanti sąlyga yra nesąžininga - Vertinimo kriterijai.#Byla C-243/08.

text:
      Byla C‑243/08
      Pannon GSM Zrt.
      prieš
      Erzsébet Sustikné Győrfi
      (Budaörsi Városi Bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 93/13/EEB − Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Nesąžiningos sąlygos teisinis poveikis − Nacionalinio teismo teisė ir pareiga ex officio įvertinti, ar jurisdikciją nustatanti
         sąlyga yra nesąžininga – Vertinimo kriterijai“

      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (Tarybos direktyvos 93/13 6 straipsnis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (Tarybos direktyva 93/13)
      3.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (Tarybos direktyvos 93/13 3 straipsnis)
      1.        Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nesąžininga
         sutarties sąlyga nėra privaloma vartotojui, ir šiuo atžvilgiu nebūtina, kad tokią sąlygą vartotojas būtų iš anksto sėkmingai
         užginčijęs.

      Minėtos direktyvos 6 straipsnio tikslas sustiprinti vartotojų apsaugą negalėtų būti pasiektas, jei patys vartotojai turėtų
         pareigą iškelti sutarties sąlygos nesąžiningumo klausimą. Be to, veiksminga vartotojų apsauga gali būti užtikrinta, tik jei
         nacionaliniam teismui pripažįstama teisė ex officio  įvertinti tokią sąlygą.

      (žr. 23, 28 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Nacionalinis teismas privalo ex officio  įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, kai tik jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės
         aplinkybės. Tokią sąlygą pripažinęs nesąžininga, jis jos netaiko, nebent vartotojas tam prieštarauja. Nacionalinis teismas
         taip pat turi šią pareigą atlikdamas savo teritorinės jurisdikcijos patikrinimą.

      Todėl bylą nagrinėjantis teismas turi užtikrinti Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais nuostatomis
         siekiamos apsaugos veiksmingumą. Todėl vaidmuo, kuris Bendrijos teisėje suteikiamas nacionaliniam teismui aptariamoje srityje,
         neapribojamas tik teise priimti sprendimą dėl galimo sutarties sąlygos nesąžiningumo, bet jis apima ir pareigą, kai tik jam
         tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės, ex officio išnagrinėti šį klausimą, įskaitant ir klausimą dėl jo paties teritorinės jurisdikcijos. Tačiau vykdydamas šią pareigą nacionalinis
         teismas pagal direktyvą neprivalo netaikyti nagrinėjamos sąlygos, jei vartotojas, minėto teismo informuotas, neketina remtis
         tuo, kad sąlyga yra nesąžininga ir neprivaloma.

      (žr. 32–33, 35 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar jurisdikciją nustatanti sutarties sąlyga atitinka kriterijus, dėl kurių ji pripažįstama
         nesąžininga Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 3 straipsnio 1 dalies prasme. Tai darydamas nacionalinis
         teismas turi atsižvelgti į tai, kad vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai
         derėtasi ir kuria teismui, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso pardavėjo ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija
         spręsti ginčą, gali būti pripažinta nesąžininga.

      (žr. 44 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 4 d.(*)

      „Direktyva 93/13/EEB − Nesąžiningos sutarčių su vartotojais sąlygos – Nesąžiningos sąlygos teisinis poveikis − Nacionalinio teismo teisė ir pareiga ex officio įvertinti, ar jurisdikciją nustatanti
         sąlyga yra nesąžininga – Vertinimo kriterijai“

      Byloje C‑243/08
      dėl 2008 m. gegužės 22 d. Budaörsi Városi Bíróság (Vengrija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. birželio 2 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Pannon GSM Zrt.
      prieš
      Erzsébet Sustikné Győrfi,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta (pranešėja), E. Juhász ir J. Malenovský,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. balandžio 2 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Pannon GSM Zrt., atstovaujamos advokatų J. Vitári, C. Petia ir B. Bíró,

      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi ir M. Fehér,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López-Medel Bascones,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos B. Cabouat ir R. Loosli-Surrans,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer ir A. Hable,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski, padedamo baristerio T. de la Mare,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils ir B. Simon,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų
         sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288, toliau – direktyva)
         išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp įmonės Pannon GSM Zrt. (toliau – Pannon) ir Sustikné Győrfi dėl minėtų šalių sudarytos telefono abonemento sutarties vykdymo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal direktyvos 1 straipsnio 1 dalį šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius
         su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse.

      4        Direktyvos 3 straipsnyje numatyta:

      „1.      Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą
         dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.

      2.      Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo
         padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.

      <...>
      3.      Priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.“
      5        Šio priedo 1 dalies q punkte nurodytos sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas:

      „panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti ieškinį arba naudotis bet kuria kita teisinės apsaugos priemone <...>“.
      6        Direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo
         sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties
         arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.“

      7        Pagal direktyvos 6 straipsnio 1 dalį:

      „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju
         taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma
         tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“

      8        Direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios
         kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.

      2.      Pirmojoje straipsnio dalyje nurodytos priemonės apima nuostatas, pagal kurias asmenys arba organizacijos, pagal nacionalinės
         teisės aktus turinčios teisėtą interesą apsaugoti vartotojus, gali pagal atitinkamus nacionalinės teisės aktus iškelti bylą
         teismuose arba kompetentingose administracinėse institucijose, kad būtų priimtas sprendimas dėl to, ar bendram naudojimui
         parengtos sutarčių sąlygos yra nesąžiningos, ir galėtų būti pritaikytos tinkamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią
         tolesniam tokių sąlygų naudojimui.“

       Nacionalinės teisės aktai
      9        Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms buvo taikomas Civilinis kodeksas su pakeitimais, padarytais 1997 m. Įstatymu
         Nr. CXLIX (Magyar Közlöny 1997/115, toliau – Civilinis kodeksas), ir nagrinėjant pagrindinę bylą galiojusi Vyriausybės nutarimo
         Nr. 18/1999 dėl su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygų, kurios laikytinos nesąžiningomis (Magyar Közlöny 1998/8), redakcija.

      10      Remiantis Civilinio kodekso 209 straipsnio 1 dalimi, šalis gali užginčyti bet kurią bendrąją sutarties sąlygą, kuri laikoma
         nesąžininga. Pagal minėto kodekso 209 B straipsnio 4 dalį vartojimo sutarčių sąlygos, kurios laikytinos nesąžiningomis, nustatomos
         specialiosiomis nuostatomis. Remiantis Civilinio kodekso 235 straipsnio 1 dalimi, sėkmingai užginčijus minėtas sąlygas, atitinkama
         sutartis netenka teisinės galios nuo jos sudarymo dienos. Pagal Civilinio kodekso 236 straipsnio 1 dalį apie užginčijimą kitai
         šaliai turi būti pranešta raštu per vienerius metus.

      11      Vyriausybės nutarimo Nr. 18/1999 redakcijoje, taikomoje nagrinėjant pagrindinę bylą, sutarties sąlygos skirstomos į dvi kategorijas.
         Į pirmąją patenka sutarties sąlygos, kurias uždrausta numatyti vartojimo sutartyse ir kurios dėl šios priežasties yra niekinės.
         Antroji kategorija apima sąlygas, kurios laikomos nesąžiningomis, kol neįrodyta kitaip, suteikiant galimybę tokią sąlygą numačiusiai
         šaliai paneigti šią prezumpciją.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12      2004 m. gruodžio 12 d. Sustikné Győrfi sudarė su Pannon abonentinę sutartį dėl mobiliojo ryšio telefono paslaugų teikimo. Sutartis buvo sudaryta naudojant Pannon pateiktą formuliarą, kuriame numatyta, kad pasirašydama sutartį Sustikné Győrfi susipažino su naudojimosi taisyklėmis, kuriose
         įtvirtintos bendrosios sutarties sąlygos ir kurios yra neatsiejama sutarties dalis, ir su jomis sutiko.

      13      Pagal šias naudojimosi taisykles abi pagrindinės bylos šalys pripažino teismo, kurio veiklos teritorijoje yra Pannon buveinė, jurisdikciją nagrinėti bet kokį dėl abonentinės sutarties kilusį ar su ja susijusį ginčą. Šios šalys nesiderėjo
         dėl šios jurisdikciją nustatančios sąlygos.

      14      Manydama, kad Sustikné Győrfi neįvykdė sutartinių įsipareigojimų, Pannon, remdamasi minėta sąlyga, pateikė Budaörsi Városi Bíróság (teismas, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso pagrindinė jos buveinė) pareiškimą dėl įpareigojimo sumokėti.

      15      Šis teismas išdavė įsakymą sumokėti, kaip to prašė Pannon. Tuomet Sustikné Győrfi per nustatytą terminą pareiškė prieštaravimus dėl šio įpareigojimo, todėl byla turėjo būti nagrinėjama
         vadovaujantis rungimosi principu.

      16      Minėtas teismas pažymėjo, kad Sustikné Győrfi neturėjo gyvenamosios vietos, kuri priklausytų jo teritorinei jurisdikcijai.
         Jis konstatavo, kad nuolatinė Sustikné Győrfi, gaunančios invalidumo pensiją, gyvenamoji vieta yra Dombedhaze, Bėkėšo apskrityje,
         t. y. už 275 kilometrų nuo Budaeršo, ir patikslino, kad susisiekimo tarp Budaeršo ir Dombedhazo galimybės labai ribotos, nes
         nėra tiesioginio traukinio ar autobuso maršruto.

      17      Budaörsi Városi Bíróság pažymėjo, kad taikytinose proceso taisyklėse numatyta, jog teritorinę jurisdikciją turi Sustikné Győrfi gyvenamosios vietos
         teismas, t. y. Battonyai Városi Bíróság (Batonios miesto teismas).

      18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad Civilinio proceso kodekse numatyta, jog nagrinėjamoje
         srityje teismas turi ex officio iškelti klausimą dėl teritorinės jurisdikcijos. Vis dėlto ne išimtinės jurisdikcijos atveju, atsakovui pirmą kartą pateikus
         su bylos esme susijusį atsiliepimą į ieškinį, šio klausimo jau negalima iškelti. Bylą nagrinėjantis teismas gali patikrinti
         faktinių aplinkybių, kuriomis remiamasi, tikslumą, kad nustatytų savo teritorinę jurisdikciją, tik jeigu jos prieštarauja
         visiems žinomoms faktinėms aplinkybėms arba tokioms, apie kurias teismas oficialiai sužinojo, jos yra abejotinos ar ginčijamos
         kitos ginčo šalies.

      19      Šiomis aplinkybėmis Budaörsi Városi Bíróság, turėdamas abejonių dėl to, ar jurisdikciją nustatanti sąlyga, įtraukta į ginčijamos sutarties bendrąsias sąlygas, yra sąžininga,
         nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar direktyvos (93/13) 6 straipsnio 1 dalį, pagal kurią valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje,
         kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui,
         galima aiškinti taip, kad pardavėjo ar tiekėjo sutartyje nustatyta nesąžininga sąlyga vartotojui nelaikoma neprivaloma ipso iure, nebent jeigu vartotojas šią nesąžiningą sąlygą sėkmingai užginčijo pareikšdamas atitinkamą ieškinį?

      2.      Ar direktyva (93/13) užtikrinama vartotojų apsauga reikalauja, kad, nepaisant procedūros rūšies ir to, ar tai yra ginčo procedūra,
         nacionalinis teismas ex officio įvertintų, ar jo nagrinėjama sutarties sąlyga yra nesąžininga, net jei nebuvo pateiktas toks prašymas, t. y. nebuvo tvirtinama,
         kad sąlyga yra nesąžininga, ir atlikdamas savo teritorinės jurisdikcijos patikrinimą ex officio išnagrinėtų pardavėjo ar tiekėjo nustatytą sąlygą?

      3.      Teigiamai atsakius į antrąjį klausimą, į kokius kriterijus nacionalinis teismas turi atsižvelgti ir juos įvertinti vykdydamas
         šią kontrolę?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      20      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyvos 6 straipsnio 1 dalis, pagal kurią
         sutartyje, pardavėjo ar tiekėjo sudarytoje su vartotoju, naudojamos nesąžiningos sąlygos neprivalomos vartotojui, turi būti
         aiškinama taip, kad vartotojui ši sąlyga neprivaloma tik tuo atveju, jei jis tokią sąlygą sėkmingai užginčijo.

      21      Tam, kad būtų atsakyta į pateiktą klausimą, iš pradžių reikia priminti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi valstybėms narėms
         nustatyta pareiga siekiama suteikti teisę piliečiui kaip vartotojui ir apibrėžiamas rezultatas, kurio siekiama direktyva (žr.
         2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑144/99, Rink. p. I‑3541, 18 punktą ir 2002 m. gegužės 7 d. Sprendimo Komisija prieš Švediją, C‑478/99, Rink. p. I‑4147, 16 ir 18 punktus).

      22      Taigi apsaugos sistema, kuri įgyvendinama minėta direktyva, paremta tuo, kad vartotojas yra mažiau palankioje padėtyje nei
         pardavėjas ar tiekėjas, kiek tai susiję su galimybe derėtis ir turimos informacijos kiekiu – padėtyje, kurioje jis verčiamas
         sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto parengtomis sąlygomis, neturėdamas galimybės daryti įtakos šių sąlygų turiniui (2000 m.
         birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, Rink. p. I‑4941, 25 punktas).

      23      Minėto sprendimo 26 punkte Teisingumo Teismas taip pat nutarė, kad direktyvos 6 straipsnio tikslas negalėtų būti pasiektas,
         jei patys vartotojai turėtų pareigą iškelti sutarties sąlygos nesąžiningumo klausimą, ir kad veiksminga vartotojų apsauga
         gali būti užtikrinta, tik jei nacionaliniam teismui pripažįstama teisė ex officio įvertinti tokią sąlygą.

      24      Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad jei reikia garantuoti šią teisę nacionaliniam teismui, direktyvos 6 straipsnio 1 dalies
         negalima aiškinti taip, kad nesąžininga sutarties sąlyga neprivaloma vartotojui tik tuo atveju, jei vartotojas šiuo klausimu
         pateikia aiškų prašymą. Toks aiškinimas reikštų, kad nacionalinis teismas, nagrinėdamas jam pateikto ieškinio priimtinumą,
         nesant aiškaus vartotojo prašymo šiuo klausimu, negalėtų ex officio įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga.

      25      Dėl teisinio poveikio, kurį turi turėti nesąžininga sąlyga, Teisingumo Teismas 2006 m. spalio 26 d. Sprendime Mostaza Claro (C‑168/05, Rink. p. I‑10421, 36 punktas) patikslino, kad vartotojų apsaugos svarba paskatino Bendrijos teisės aktų leidėją
         direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyti, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro
         su vartotoju, „nebūtų privalomos vartotojui“. Jis pabrėžė, jog tai yra imperatyvi nuostata, kuri, atsižvelgiant į tai, kad
         viena iš sutarties šalių yra mažiau palankioje padėtyje, formalią pusiausvyrą, kurią ji nustato tarp sutarties šalių teisių
         ir pareigų, siekia pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti pastarųjų lygybę.

      26      Minėto sprendimo 37 punkte Teisingumo Teismas taip pat pridūrė, kad direktyva, kuria siekiama sustiprinti vartotojų apsaugą,
         pagal EB 3 straipsnio 1 dalies t punktą yra būtina priemonė Europos Bendrijai nustatytoms užduotims vykdyti ir, konkrečiai
         kalbant, gyvenimo lygiui ir kokybei kelti visoje Bendrijoje.

      27      Todėl direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta formuluotė „kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose“ negali būti suprantama
         kaip leidžianti valstybėms narėms nesąžiningos sąlygos neprivalomumą padaryti priklausomą nuo tokios sąlygos, kokia nurodyta
         pirmajame prejudiciniame klausime.

      28      Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog nesąžininga sutarties
         sąlyga neprivaloma vartotojui, ir šiuo atžvilgiu nebūtina, kad tokią sąlygą vartotojas būtų iš anksto sėkmingai užginčijęs.

       Dėl antrojo klausimo
      29      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia dėl nacionaliniam teismui pagal
         direktyvos nuostatas tenkančių pareigų tam, kad išsiaiškintų, ar atlikdamas savo jurisdikcijos patikrinimą, neatsižvelgiant
         į ieškinio pobūdį, jis turi ex officio priimti sprendimą dėl to, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga.

      30      Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia priminti, kad Teisingumo Teismas 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendime Cofidis (C‑473/00, Rink. p. I‑10875, 34 punktas) pažymėjo, jog apsauga, kurią direktyva užtikrina vartotojams, apima atvejus, kai
         vartotojas, su pardavėju ar tiekėju sudaręs sutartį, kurioje yra nesąžininga sąlyga, nesiremia šios sąlygos nesąžiningumu
         dėl to, kad jis nežino savo teisių arba atsisako jas ginti dėl su ieškinio pareiškimu teisme susijusių išlaidų.

      31      Taip pat reikia pažymėti, kad minėto sprendimo Mostaza Claro 38 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog viešojo intereso, kuriuo remiasi apsauga, kurią direktyva užtikrina vartotojams,
         pobūdis ir svarba pateisina tai, kad nacionalinis teismas turėtų ex officio įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, ir taip kompensuoti tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo esantį pusiausvyros
         nebuvimą.

      32      Bylą nagrinėjantis teismas turi užtikrinti direktyvos nuostatomis siekiamos apsaugos veiksmingumą. Todėl vaidmuo, kuris Bendrijos
         teisėje suteikiamas nacionaliniam teismui aptariamoje srityje, neapribojamas tik teise priimti sprendimą dėl galimo sutarties
         sąlygos nesąžiningumo, bet jis apima pareigą, kai tik jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės,
         ex officio išnagrinėti šį klausimą, įskaitant ir klausimą dėl jo paties teritorinės jurisdikcijos.

      33      Tačiau vykdydamas šią pareigą nacionalinis teismas pagal direktyvą neprivalo netaikyti nagrinėjamos sąlygos, jei vartotojas,
         minėto teismo informuotas, neketina remtis tuo, kad sąlyga yra nesąžininga ir neprivaloma.

      34      Šiomis aplinkybėmis tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo pagal nacionalinę teisę vykdomo teismo proceso specifinės savybės
         negali daryti poveikį teisinei apsaugai, kurią vartotojas turi turėti pagal direktyvos nuostatas.

      35      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinis teismas privalo ex officio įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, kai tik jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės
         aplinkybės. Tokią sąlygą pripažinęs nesąžininga, jis jos netaiko, nebent vartotojas tam prieštarauja. Nacionalinis teismas
         taip pat turi šią pareigą atlikdamas savo teritorinės jurisdikcijos patikrinimą.

       Dėl trečiojo klausimo
      36      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia, kad būtų pateiktos gairės dėl aplinkybių, kurias
         nacionalinis teismas turi išnagrinėti tam, kad įvertintų galimą sutarties sąlygos nesąžiningumą.

      37      Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia pažymėti, kad, pateikiant nuorodas į sąžiningumą ir ryškų neatitikimą  tarp šalių teisių
         ir pareigų, direktyvos 3 straipsnyje tik abstrakčiai apibrėžiamos aplinkybės, dėl kurių sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo
         atskirai derėtasi, yra nesąžininga (2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, Rink. p. I‑3403, 19 punktas).

      38      Šiomis aplinkybėmis priede, į kurį daroma nuoroda direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, pateikiamas tik orientacinis ir neišsamus
         sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas (minėto sprendimo Freiburger Kommunalbauten 20 punktas).

      39      Be to, direktyvos 4 straipsnyje numatyta, kad sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių
         buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes.

      40      Tačiau, kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą sąlygą, reikia priminti, kad minėto sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 21–24 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, jog į vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo direktyvos prasme sudarytą sutartį
         iš anksto pardavėjo ar tiekėjo įtraukta sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir kuria nustatoma, kad visus su sutartimi
         susijusius ginčus turi spręsti teismas, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso pardavėjo ar tiekėjo buveinė, atitinka visus
         kriterijus tam, kad pagal direktyvą ją būtų galima laikyti nesąžininga.

      41      Kaip Teisingumo Teismas pabrėžė minėto sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 22 punkte, tokia sąlyga vartotojui nustatoma pareiga paklusti teismo, kuris gali būti labai toli nuo jo gyvenamosios vietos,
         išimtinei jurisdikcijai ir tai gali apsunkinti jo atvykimą į teismą. Tuo atveju, kai ginčas kyla dėl nedidelių pinigų sumų,
         vartotojo atvykimo į teismą išlaidos gali turėti atgrasantį poveikį ir dėl jų vartotojas gali atsisakyti pareikšti ieškinį
         teisme ar gynybos. Todėl minėtame 22 punkte Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tokia sąlyga priklauso direktyvos priedo
         1 dalies q punkte nurodytoms sąlygoms, kurių tikslas arba rezultatas – panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti
         ieškinį.

      42      Nors tiesa, kad naudodamasis pagal EB 234 straipsnį jam priklausančia kompetencija Teisingumo Teismas minėto sprendimo Océano Grupo Editorialir Salvat Editores 22 punkte išaiškino bendrus kriterijus, kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas naudoja tam, kad apibrėžtų nesąžiningos sąlygos
         sąvoką, vis dėlto jis negali nuspręsti dėl šių bendrų kriterijų taikymo konkrečiai sąlygai, kuri turi būti išnagrinėta atsižvelgiant
         į konkrečias bylos aplinkybes (žr. minėto sprendimo Freiburger Kommunalbauten 22 punktą).

      43      Atsižvelgęs į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar sutarties sąlygą
         galima pripažinti nesąžininga direktyvos 3 straipsnio 1 dalies prasme.

      44      Šiomis aplinkybėmis į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinis teismas turi įvertinti, ar tokia sutarties sąlyga,
         kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atitinka kriterijus, dėl kurių ji pripažįstama nesąžininga direktyvos 3 straipsnio
         1 dalies prasme. Tai darydamas nacionalinis teismas turi atsižvelgti į tai, kad vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos
         sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir kuria teismui, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso pardavėjo
         ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija spręsti ginčą, gali būti pripažinta nesąžininga.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis turi
            būti aiškinama taip, kad nesąžininga sutarties sąlyga yra neprivaloma vartotojui, ir šiuo atžvilgiu nebūtina, kad tokią sąlygą
            vartotojas būtų iš anksto sėkmingai užginčijęs.
      2.      Nacionalinis teismas privalo ex officio įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, kai tik jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės
            aplinkybės. Tokią sąlygą pripažinęs nesąžininga, jis jos netaiko, nebent vartotojas tam prieštarauja. Nacionalinis teismas
            taip pat turi šią pareigą atlikdamas savo teritorinės jurisdikcijos patikrinimą.
      3.      Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar tokia sutarties sąlyga, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atitinka kriterijus,
            dėl kurių ji pripažįstama nesąžininga Direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalies prasme. Tai darydamas nacionalinis teismas turi
            atsižvelgti į tai, kad vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir
            kuria teismui, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso pardavėjo ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija spręsti
            ginčą, gali būti pripažinta nesąžininga.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.


1958 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Meroni & Co., Industrie Metallurgiche, SpA prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 9-56.