title: 2006 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Nuosavi Bendrijų ištekliai - Neįformintos TIR knygelės - Įvežimo muito surinkimo procedūra - Nesilaikymas - Susijusių atitinkamų nuosavų išteklių nepervedimas ir delspinigių nesumokėjimas. # Byla C-312/04.

text:
      Byla C‑312/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Nyderlandų Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Neįformintos TIR knygelės – Įvežimo muito surinkimo procedūra – Nesilaikymas – Susijusių atitinkamų nuosavų išteklių nepervedimas ir delspinigių nesumokėjimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Valstybių narių pareigos – Nuosavi Europos Bendrijų ištekliai
      (Tarybos reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnis)
      2.        Laisvas prekių judėjimas – Bendrijos tranzitas – Vežimas su TIR knygele
      (Tarybos reglamento Nr. 719/91 10 straipsnio 3 dalis; Komisijos reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio 2 dalis)
      3.        Nuosavi Europos Bendrijų ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir pervedimas
      (Tarybos reglamento Nr. 1552/89 2 ir 6 straipsniai)
      1.        Reglamento Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376 dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 3 straipsnis dėl valstybių
         narių pareigos saugoti nuosavų išteklių nustatymą ir pateikimą pagrindžiančius dokumentus nenumato senaties termino nuosaviems
         ištekliams išieškoti, bet tik siekia įpareigoti valstybes nares saugoti šiuos pagrindžiančius dokumentus minimalų nustatytą
         terminą. Žodžio junginio „bent jau“ vartojimas kalbant apie terminą dokumentams saugoti pagrindžia tai, kad Bendrijos teisės
         aktų leidėjas neturėjo ketinimų nustatyti senaties terminą.

      Todėl ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pareikštas pasibaigus šiam terminui, yra priimtinas.
      (žr. 32 punktą)
      2.        Skaitant Reglamento Nr. 719/91 dėl TIR knygelių ir ATA knygelių naudojimo Bendrijoje kaip tranzito dokumentų 10 straipsnio
         2 dalį, Reglamento Nr. 1593/91, nustatančio Reglamento Nr. 719/91 įgyvendinimo taisykles, 2 straipsnio 1 dalį ir Muitinės
         konvencijos dėl tarptautinio krovinių gabenimo su TIR knygelėmis 11 straipsnio 2 dalį kartu, matyti, kad reikalavimas sumokėti
         skolas muitinei, atsiradusias dėl per tokį pervežimą padarytų ar su tokiu pervežimu susijusių pažeidimų, neįforminimo atveju
         iš esmės turi būti pateiktas per trejus metus nuo tos dienos, kai buvo priimta TIR knygelė, o kai įforminimo patvirtinimas
         buvo gautas apgaulės būdu, šis terminas pratęsiamas iki ketverių metų. Pagal Reglamento Nr. 719/91 10 straipsnio 3 dalį ir
         Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio 2 dalį šie terminai taikomi tiek knygelės turėtojui, tiek garantuojančiajai asociacijai.

      Vis dėlto, kadangi Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio 1 dalies tikslas yra užtikrinti vienodą ir rūpestingą nuostatų, reglamentuojančių
         skolos muitinei išieškojimą, taikymą, siekiant greito ir veiksmingo Bendrijų nuosavų išteklių pervedimo, kompetentingų institucijų
         pranešimas apie pažeidimą ar nusižengimą knygelės turėtojui ir garantuojančiajai asociacijai turi būti pateiktas kuo greičiau,
         t. y. iš karto muitinei sužinojus apie minėtą pažeidimą ar nusižengimą, taigi tam tikrais atvejais dar iki baigiantis TIR
         konvencijos 11 straipsnio 1 dalyje numatytiems ilgiausiems terminams, atitinkamai vienerių metų ir dvejų metų – sukčiavimo
         atveju. Dėl tokių pačių priežasčių reikalavimas sumokėti tos pačios konvencijos 11 straipsnio 2 dalies prasme turi būti išsiųstas
         iškart, kai tik muitinė gali tai padaryti, taigi tam tikrais atvejais reikalavimas sumokėti turi būti išsiųstas prieš baigiantis
         dvejų metų terminui, skaičiuojamam nuo pranešimo suinteresuotiesiems asmenims apie pažeidimą arba nusižengimą.

      (žr. 52–55 punktus)
      3.        Pagal Reglamento Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376 dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2 straipsnio 1 dalį
         mokėtina nurodytų Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių suma nustatoma „iš karto, kai“ kompetentingos institucijos praneša
         skolininkui apie mokėtinus mokesčius, o pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos
         institucijos gali apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosi visų šioje srityje taikomų Bendrijos teisės nuostatų, t. y. šiuo
         atveju Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, Reglamento Nr. 719/91 dėl TIR knygelių ir ATA knygelių
         naudojimo Bendrijoje kaip tranzito dokumentų, Reglamento Nr. 1593/91, nustatančio Reglamento Nr. 719/91 įgyvendinimo taisykles,
         ir Muitinės konvencijos dėl tarptautinio krovinių gabenimo su TIR knygelėmis. Todėl reikalavimas sumokėti, taikant TIR konvencijos
         11 straipsnio 2 dalį, turi būti laikomas pranešimu Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio prasme.

      Be to, taikydamos Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktus, valstybės narės privalo įskaityti nustatytas
         sumas „pagal (to paties reglamento) 2 straipsnį“ ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio
         po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos į „A sąskaitą“ arba, kai tenkinamos tam tikros sąlygos,
         į „B sąskaitą“.

      Todėl valstybės narės privalo nustatyti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą iš karto, kai muitinė gali apskaičiuoti
         mokėtinas skolas muitinei ir nustatyti skolininką, ir todėl įskaityti šias sumas į sąskaitas pagal Reglamento Nr. 1552/89
         6 straipsnį.

      (žr. 58, 60–61 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. spalio 5 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Neįformintos TIR knygelės – Įvežimo muito surinkimo procedūra – Nesilaikymas – Susijusių atitinkamų nuosavų išteklių nepervedimas ir delspinigių nesumokėjimas“
      Byloje C‑312/04
      dėl pagal EB 226 straipsnį 2004 m. liepos 23 d. pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama G. Wilms ir A. Weimar, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Nyderlandų Karalystę, atstovaujamą H. G. Sevenster ir J. G. M. van Bakel,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:

      –        iki 1992 m. sausio 1 d. daugeliu atvejų, kai buvo daroma prielaida dėl pažeidimų, susijusių su vežimu su TIR knygelėmis, su
         deramu rūpestingumu nesiėmusi priemonių, būtinų tam, kad greitai būtų nustatyta Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių suma,

      –        nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1994 m. pradžios daugeliu atvejų, kai buvo daroma prielaida dėl pažeidimų, susijusių su vežimu
         su TIR knygelėmis, pavėluotai nustačiusi Bendrijoms priklausančią nuosavų išteklių sumą ir dėl to pavėluotai juos pervedusi
         Komisijai,

      –        atsisakiusi sumokėti su tuo susijusius delspinigius,
      Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89,
         įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), 2 straipsnio 1 dalį,
         6 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 dalį ir 11 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       TIR konvencija
      2        Muitinės konvencija dėl tarptautinio krovinių gabenimo su TIR knygelėmis (toliau – TIR konvencija) buvo pasirašyta Ženevoje
         (Šveicarija) 1975 m. lapkričio 14 dieną. Nyderlandų Karalystė, kaip ir Europos bendrija, kuri patvirtino minėtą konvenciją
         1978 m. liepos 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2112/78 (OL L 252, p. 1), yra šios konvencijos šalys. Minėta konvencija
         Bendrijoje įsigaliojo 1983 m. birželio 20 dieną (OL L 31, p. 13).

      3        TIR konvencija, be kita ko, numato, kad už krovinius, vežamus pagal šioje konvencijoje įtvirtintą TIR procedūrą, nereikalaujama
         mokėti importo ar eksporto muitų ir mokesčių arba pateikti užstato tarpinėse muitinės įstaigose.

      4        Norint taikyti šias lengvatas, TIR konvencija reikalauja, kad kroviniai būtų vežami naudojant bendrą dokumentą, t. y. TIR
         knygelę, kuri skirta operacijos teisėtumui kontroliuoti. Ši konvencija taip pat reikalauja, kad transporto operacijos būtų
         atliekamos garantuojant Susitariančiųjų Šalių pagal jos 6 straipsnio nuostatas patvirtintoms asociacijoms.

      5        TIR konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Kiekviena Susitariančioji Šalis gali suteikti asociacijoms teisę tiesiogiai arba per atitinkamas asociacijas išduoti TIR
         knygeles ir būti garantais, jei laikomasi jos nustatytų sąlygų ir garantijų.“

      6        TIR knygelę sudaro lapų komplektai, sudaryti iš atplėšiamojo lapo Nr. 1 ir atplėšiamojo lapo Nr. 2 su atitinkamomis šaknelėmis,
         ant kurių surašyta visa būtina informacija. Atplėšiamųjų lapų pora naudojama kertant kiekvieną teritoriją. Transporto operacijos
         pradžioje šaknelė Nr. 1 paliekama išvykimo muitinės įstaigoje; įforminimas atliekamas, kai iš toje pačioje valstybėje esančios
         muitinės įstaigos, per kurią krovinys palieka šią muitų teritoriją, sugrįžta šaknelė Nr. 2. Ši procedūra kartojama kiekvieną
         kartą kertant valstybės teritoriją, naudojant skirtingas poras atplėšiamųjų lapų, esančių toje pačioje knygelėje.

      7        TIR knygeles spausdina ir platina Tarptautinė kelių transporto sąjunga (International Road Transport Union, toliau – IRU), įsteigta Ženevoje. Naudotojams knygeles išduoda Susitariančiųjų Šalių administracijos įgaliota kiekvienos
         valstybės garantuojančioji asociacija. TIR knygelę išduoda išvykimo valstybės garantuojančioji asociacija, pateiktą garantiją
         užtikrina IRU ir Šveicarijoje įsikūrusių draudikų grupė.

      8        TIR konvencijos 8 straipsnyje nustatyta:

      „1. Garantuojanti asociacija įsipareigoja sumokėti importo ir eksporto muitus bei mokesčius, taip pat delspinigius, kurie
         priskaičiuojami pagal šalies, kurioje buvo nustatytas su TIR operacija susijęs pažeidimas, muitinės įstatymus ir kitus teisės
         aktus. Garantuojanti asociacija ir asmenys, kurie turi sumokėti pirmiau minėtas sumas, už jų sumokėjimą atsako solidariai.

      2. Jeigu Susitariančiosios Šalies įstatymuose ir kituose teisės aktuose importo ir eksporto muitų bei mokesčių mokėjimas,
         kaip numatyta šio straipsnio 1 dalyje, nenumatytas, garantuojanti asociacija įsipareigoja tomis pačiomis sąlygomis sumokėti
         sumą, lygią importo ir eksporto muitų bei mokesčių sumai, įskaitant galimus delspinigius.

      3. Kiekviena Susitariančioji Šalis nustato didžiausią sumą, kurios gali būti reikalaujama iš garantuojančios asociacijos už
         kiekvieną TIR knygelę remiantis šio straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatomis.

      4. Garantuojanti asociacija tampa atsakinga šalies, kurioje yra išvykimo muitinės įstaiga, valdžios institucijoms nuo tada,
         kai ta muitinės įstaiga priima TIR knygelę. Kitose šalyse, per kurių teritoriją kroviniai vežami pagal TIR procedūrą, minėta
         atsakomybė prasideda nuo tada, kai krovinys importuojamas <...>.

      5. Garantuojanti asociacija atsako ne tik už prekes, išvardytas TIR knygelėje, bet ir už visas prekes, kurios TIR knygelėje
         nenurodytos, bet yra užplombuotoje transporto priemonės dalyje arba užplombuotame konteineryje. Už jokias kitas prekes garantuojanti
         asociacija neatsako.

      6. Nustatant šio straipsnio 1 ir 2 dalyse minėtus muitus ir mokesčius laikoma, kad TIR knygelėje pateikti duomenys apie prekes
         yra teisingi, jei nėra pagrindo manyti kitaip.

      7. Kai šio straipsnio 1 ir 2 dalyse minimos sumos tampa mokėtinos, kompetentingos institucijos, prieš pateikdamos reikalavimą
         garantuojančiai asociacijai, pirmiausia reikalauja, jei įmanoma, kad jas sumokėtų tiesiogiai už jų mokėjimą atsakingas asmuo
         ar asmenys.“

      9        Pagal TIR konvencijos 11 straipsnį:

      „1. Jeigu TIR knygelė nebuvo įforminta arba buvo įforminta su išlygomis, kompetentingos institucijos neturi teisės reikalauti,
         kad garantuojanti asociacija sumokėtų 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse minimas sumas, jeigu per metus nuo TIR knygelės priėmimo
         šioje muitinėje dienos jos raštu nepranešė garantuojančiai asociacijai, kad TIR knygelė nebuvo įforminta arba buvo įforminta
         su išlygomis. Ši nuostata taikoma ir tada, kai įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu arba apgaulės būdu, tokiu atveju
         nustatant dvejų metų terminą.

      2. Reikalavimas sumokėti 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytas sumas garantuojančiai asociacijai gali būti pateikiamas ne anksčiau
         kaip po trijų mėnesių nuo tos dienos, kai šiai asociacijai pranešama, kad TIR knygelė nebuvo įforminta, buvo įforminta su
         išlygomis arba kad įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu ar apgaulės būdu, ir ne vėliau kaip per dvejus metus nuo
         tos dienos. Tačiau tais atvejais, kurie per pirmiau minėtą dvejų metų laikotarpį tampa teisminio nagrinėjimo objektais, mokėjimo
         reikalavimai pateikiami per vienerius metus nuo tos dienos, nuo kurios pradedami vykdyti teismo sprendimai.

      3. Reikalaujamą sumą garantuojančios asociacijos privalo sumokėti per tris mėnesius nuo tos dienos, kai buvo gautas reikalavimas
         sumokėti. Sumokėtos sumos asociacijai grąžinamos, jei per dvejus metus nuo tos dienos, kai buvo pateiktas reikalavimas, pateikiami
         muitinei priimtini įrodymai, kad atitinkama transporto operacija buvo atlikta be pažeidimų.“

       Bendrijos muitų teisės aktai
      10      1991 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 719/91 dėl TIR knygelių ir ATA knygelių naudojimo Bendrijoje kaip tranzito
         dokumentų (OL L 78, p. 6), pagal jo redakciją, galiojusią nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d., 10 straipsnyje
         nustatyta:

      „1.      Šis straipsnis taikomas nepažeidžiant specialiųjų TIR ir ATA konvencijų nuostatų, susijusių su garantuojančiųjų asociacijų
         prievolėmis, atsirandančiomis TIR arba ATA knygelių naudojimo atvejais.

      2.      Jeigu nustatoma, kad tam tikroje valstybėje narėje buvo padarytas transporto operacijos, kuri buvo atliekama su TIR knygele,
         tranzito operacijos, kuri buvo atliekama su ATA knygele, arba su kuria nors iš šių operacijų susijęs pažeidimas arba nusižengimas,
         ta valstybė narė išieško mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinėmis nuostatomis,
         be to, tai nekliudo iškelti baudžiamąsias bylas.

      3.      Jeigu neįmanoma nustatyti teritorijos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, laikoma, kad toks pažeidimas arba
         nusižengimas buvo padarytas toje valstybėje narėje, kurioje jis buvo išaiškintas, išskyrus atvejus, kai per terminą, kuris
         dar bus nustatytas, pateikiami muitinei priimtini įrodymai, iš kurių įmanoma nustatyti, kad operacija buvo atlikta be pažeidimų
         arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo padarymo vietą.

      <...>.“
      11      Pagal 1991 m. birželio 12 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1593/91, nustatančio Tarybos reglamento Nr. 719/91 įgyvendinimo
         taisykles (OL L 148, p. 11), pagal jo redakciją, taip pat galiojusią nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d., 2 straipsnį:

      „1.      Jeigu nustatoma, kad buvo padarytas transporto operacijos, kuri buvo atliekama su TIR knygele, tranzito operacijos, kuri buvo
         atliekama su ATA knygele, arba su kuria nors iš šių operacijų susijęs pažeidimas arba nusižengimas, muitinė, atsižvelgiant
         į konkretų atvejį, per laiką, nustatytą TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalyje arba ATA konvencijos 6 straipsnio 4 dalyje,
         informuoja apie tai TIR knygelės arba ATA knygelės turėtoją ir garantuojančiąją asociaciją.

      2.      Įrodymai, kad operacija, vykdyta gabenant prekes su TIR knygele arba ATA knygele, buvo atlikta be pažeidimų Reglamento (EEB)
         Nr. 719/91 10 straipsnio trečiosios pastraipos prasme, turi būti pateikti, atsižvelgiant į konkretų atvejį, per laiką, nustatytą
         TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalyje arba ATA konvencijos 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse.“ (Pataisytas vertimas)

      12      Reglamento Nr. 719/91 10 straipsnio 1 ir 2 dalys ir Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio 1 ir 2 dalys nuo 1994 m. sausio 1 d.
         buvo pakeistos atitinkamai 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB)
         Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau – Įgyvendinimo reglamentas),
         454 straipsnio 1 ir 2 dalimis bei 455 straipsnio 1 ir 2 dalimis, kurių turinys praktiškai sutampa.

      13      Pagal Įgyvendinimo reglamento 457 straipsnį:

      „Taikant TIR konvencijos 8 straipsnio 4 dalį, kai prekių siunta įvežama į Bendrijos muitų teritoriją arba pradedama gabenti
         iš išvykimo muitinės įstaigos, esančios Bendrijos muitų teritorijoje, garantuojančioji asociacija tampa atsakinga kiekvienos
         valstybės narės, į kurios teritoriją įvežama su TIR knygele gabenama prekių siunta, muitinei ir yra atsakinga tol, kol prekių
         siunta atgabenama į vietą, per kurią ji išvežama iš Bendrijos muitų teritorijos, arba į toje teritorijoje esančią paskirties
         muitinės įstaigą.“

       Nuosavų Bendrijų išteklių sistema
      14      Reglamento Nr. 1552/89 I antraštinėje dalyje „Bendrosios nuostatos“ esantis 2 straipsnis numato:

      „1. Pagal šį reglamentą Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai kompetentingos valstybės narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus
         mokesčius. Pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali
         apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosi visų šioje srityje taikomų Bendrijos teisės nuostatų.

      <...>.“ (Neoficialus vertimas)
      15      Reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnio, patenkančio į tą pačią I antraštinę dalį, pirmojoje ir antrojoje pastraipose nustatyta:

      „Valstybės narės imasi visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų nuosavų išteklių nustatymo ir pervedimo pagrindžiančių dokumentų
         saugojimą bent jau trejus kalendorinius metus, skaičiuojant nuo metų, už kuriuos tie dokumentai pateikiami, pabaigos.

      Jei nacionalinei administracijos valdžios institucijai – vienai ar kartu su Komisija – patikrinus pagrindžiančius dokumentus
         dėl nustatymo paaiškėja, kad reikia daryti pataisą, minėtieji dokumentai saugomi ilgiau nei šio straipsnio pirmoje dalyje
         nustatytas terminas, kurio reikia tokiai pataisai padaryti ir patikrinti.“ (Neoficialus vertimas)

      16      Reglamento Nr. 1552/89 II antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių sąskaitos“ esančio 6 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies a ir b punktuose
         nustatyta:

      „1.      Nuosavų išteklių sąskaitos atidaromos kiekvienos valstybės narės Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje
         ir suskirstomos pagal išteklių rūšį.

      2.      a)     Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas (paprastai vadinamas
         „A sąskaita“) ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta
         nuosavų išteklių suma, dienos.

               b)     Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad
         nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas (paprastai vadinamas „B sąskaita“).
         Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos
         ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos.“

      17      Reglamento Nr. 1552/89 III antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių pervedimas“ esantis 9 straipsnyje nustatyta:

      „1.      10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
         arba savo paskirtoje įstaigoje.

      Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.
      2.      Komisija perskaičiuoja į sąskaitą sumokėtas sumas ir įrašo į savo sąskaitas<...>.“
      18      Pagal Reglamento Nr. 1552/89 toje pačioje III antraštinėje dalyje esančio 10 straipsnio 1 dalį:

      „1.      Pagal Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų, nuosavi ištekliai, nurodyti minėto
         sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos
         antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos.

      Tačiau mokėtinos sumos, pagal šio reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punktą nurodomos (B) sąskaitose, turi būti įskaitytos
         ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo išieškotos priklausančios
         mokėti sumos, dienos.“

      19      Pagal Reglamento Nr. 1552/89 taip pat toje pačioje III antraštinėje dalyje esantį 11 straipsnį:

      „Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka delspinigius, kurie yra dviem
         procentais didesni už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
         operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidinti delspinigiai taikomi
         visą vėlavimo laikotarpį.“

       Ikiteisminė procedūra
      20      Komisijos teigimu, jos darbuotojai, 1997 m. spalio 2 d. atlikę tyrimą Roterdamo muitinės direkcijoje (Nyderlandai), nustatė,
         kad Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių suma iš muito mokesčių buvo nustatoma pavėluotai. Tai buvo susiję su neįformintomis
         TIR knygelėmis, priimtomis nuo 1991 m. iki 1993 m., dėl kurių reikalavimą sumokėti Nyderlandų valdžios institucijos nusiuntė
         pavėluotai, nes 15 nustatytų atvejų minėti įspėjimai buvo nusiųsti vidutiniškai praėjus tik dvejiems su puse metų po šių knygelių
         įforminimo, nors valdžios institucijos buvo nustačiusios, jog minėtų knygelių atplėšiamasis lapas Nr. 2 nebuvo grąžintas į
         išvykimo muitinės įstaigą.

      21      1997 m. gruodžio 18 d. laišku Komisija informavo Nyderlandų Karalystę apie savo išvadas, vėliau 1998 m. kovo 9 d. ir 2000 m.
         sausio 6 d. laiškais paprašė šios valstybės narės pervesti jai 267 682,43 NLG sumą kaip delspinigius pagal Reglamento Nr. 1552/89
         11 straipsnį. Komisija tvirtina, kad apskaičiuodama delspinigius ji rėmėsi ilgiausiu 15 mėnesių terminu nuo nagrinėjamų dokumentų
         patvirtinimo, per kurį už mokėjimą atsakingam asmeniui turi būti pranešta apie mokėtinas sumas, t. y. terminu, numatytu Įgyvendinimo
         reglamento 455 straipsnyje ir TIR konvencijos 11 straipsnyje.

      22      1998 m. balandžio 15 d. ir 2000 m. kovo 7 d. atsakymuose Nyderlandų valdžios institucijos atmetė reikalavimą sumokėti delspinigius
         remdamosi tuo, kad šis reikalavimas nėra teisiškai pagrįstas ir kad pagal Reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnio pirmąją pastraipą
         kai kurių bylų atžvilgiu, kurių viena prasidėjo dar 1986 metais, be kita ko, suėjo minėto reikalavimo pateikimo senaties terminas.

      23      Kalbant apie Komisijos darbuotojų nurodytą tariamą vėlavimą, Nyderlandų valdžios institucijos tvirtina, kad joks teisinis
         pagrindas neleidžia išieškoti skolos iš TIR dokumento turėtojo, kol nebaigta tyrimo procedūra. Todėl įskaityti mokėtinas sumas
         galima tik pasibaigus šioms tyrimo procedūroms. Vadinasi, trijų mėnesių termino, numatyto TIR Konvencijos 11 straipsnio 2 dalyje,
         viršijimas laukiant tyrimo procedūros rezultatų, šių valdžios institucijų teigimu, negali būti laikomas pavėluotu įskaitymu,
         dėl kurio gali kilti reikalavimas sumokėti delspinigius.

      24      Nesutikdama su Nyderlandų valdžios institucijų argumentais, 2002 m. spalio 18 d. Komisija Nyderlandų Karalystei nusiuntė oficialų
         pranešimą. Šiame laiške ji pateikė savo analizę, pagrįstą nuo 1991 m. iki 1993 m. taikytų Bendrijos teisės aktų nuostatomis,
         dėl vėlavimo pervesti nuosavus išteklius, dėl kurio kaltas ilgai trunkantis Nyderlandų valdžios institucijų neveikimas dėl
         šiame procese svarstomų TIR operacijų. Atsižvelgiant į tai, kad sudėtinga nustatyti konkrečią datą, nuo kurios reikia skaičiuoti
         delspinigius dėl TIR operacijų iki 1992 m., Komisija mano, kad delspinigių už šį laikotarpį nereikia mokėti, nes nėra nustatyta
         privalomo termino išieškoti nagrinėjamas sumas, tačiau bet kuriuo atveju Nyderlandų valdžios institucijos nepadarė visko,
         ką reikėjo, kad apsaugotų finansinius Bendrijos interesus. Kalbant apie TIR operacijas nuo 1992 m. sausio 1 d., ši institucija
         prašo Nyderlandų valdžios institucijų pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį nedelsiant pervesti 110 239,17 euro delspinigių
         sumą.

      25      Savo 2002 m. gruodžio 19 d. atsakyme Nyderlandų valdžios institucijos nepakeitė savo nuomonės.

      26      2003 m. liepos 11 d. Komisija nusiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje pakartojo argumentus, pateiktus oficialiame pranešime. Ji
         paragino Nyderlandų Karalystę per du mėnesius nuo šios pagrįstos nuomonės gavimo dienos imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų
         tinkamai atsižvelgta. Šios valstybės narės vyriausybė atsakė į pagrįstą nuomonę 2003 m. rugsėjo 10 d. laišku, kuriame pakartojo
         pirmiau pateiktus argumentus.

      27      Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
       Šalių argumentai
      28      Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad ieškinys yra nepriimtinas. Ieškinys yra pareikštas praleidus terminą pagal Reglamento
         Nr. 1552/89 3 straipsnį, kuris įpareigoja valstybes nares saugoti nuosavų išteklių nustatymą ir pateikimą pagrindžiančius
         dokumentus bent jau trejus kalendorinius metus, skaičiuojant nuo metų, už kuriuos tie dokumentai pateikiami, pabaigos. Iš
         to matyti, kad Komisija turi tokį patį terminą valstybei narei pareikšti ieškinį ar pateikti skundą, kadangi priešingu atveju
         pastaroji neturėtų jokios galimybės apsiginti. Šiuo atveju kadangi nėra teisinio pagrindo šiam terminui pratęsti, nes tai
         numatyta tik tada, kai dėl tuo pačiu metu atlikto Komisijos tyrimo turėtų būti atliktas patikslinimas, Nyderlandų valdžios
         institucijos privalėjo saugoti pagrindžiančius dokumentus, susijusius su šioje procedūroje nurodytais laikotarpiais, vėliausiai
         iki 1997 m. pabaigos. Tai, kad Nyderlandų vyriausybė dar nebuvo sunaikinusi šių dokumentų, nieko nekeičia kalbant apie senaties
         termino taikymą.

      29      Be to, Komisijos prašymas yra bet kuriuo atveju nepriimtinas dėl laikotarpio iki 1992 m. sausio 1 d., nes ji visiškai nėra
         suinteresuota pareikšti ieškinio dėl šio laikotarpio. Manydama, kad už šį laikotarpį nereikia mokėti jokių delspinigių, Komisija
         siekia, kad Teisingumo Teismas pripažintų, jog Nyderlandų valdžios institucijos per vėlai nustatė ir pervedė mokėtinus nuosavus
         išteklius. Toks prašymas turėtų būti pripažintas esant nepriimtinas, nes būsimas sprendimas negali pakeisti Nyderlandų Karalystės
         teisinės padėties.

      30      Atsakydama į pirmąjį prieštaravimo dėl priimtinumo pagrindą Komisija nurodo, kad vienintelis Reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnio
         tikslas yra nustatyti privalomą pagrindžiančių dokumentų saugojimą „bent jau“ trejus metus, ir šis straipsnis nenustato jokio
         senaties termino nuosavų išteklių išieškojimui. Net jei būtų pripažinta, kad minėtas 3 straipsnis turi būti aiškinamas kaip
         nustatantis senaties terminą, šioje byloje jis nebuvo suėjęs, nes jo metu Nyderlandų valdžios institucijos buvo informuotos
         apie vėlavimą. Iš tikrųjų Komisija šią informaciją Nyderlandų valdžios institucijoms pateikė 1997 m. gruodžio 18 d. laišku,
         nors Komisijos nusiųstas reikalavimas sumokėti delspinigius buvo susijęs su 1993 m. įformintomis knygelėmis, pagal kurias
         priklausančių išteklių nustatymas ir jų pervedimas įvyko 1994 ir 1995 metais. Pagal Reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnį, pagrindžiantys
         dokumentai dėl nuosavų išteklių 1994 ir 1995 m. turėjo būti atitinkamai saugomi iki 1997 ir 1998 m. pabaigos. Be to, tame
         pačiame 3 straipsnyje nustatytas terminas gali būti pratęstas, jei reikia patikslinti atitinkamas nustatytas sumas. Todėl
         kadangi po Komisijos atlikto tyrimo paaiškėjo, kad tokių pataisymų reikia, negalima kalbėti apie senaties terminą.

      31      Dėl antrojo prieštaravimo dėl priimtinumo pagrindo Komisija mano, kad EB 226 straipsnio pažeidimo procedūros išskirtinumas
         būtent ir leidžia pripažinti, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, nepakeičiant jos teisinės padėties.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      32      Kalbant apie pirmąjį prieštaravimo dėl priimtinumo pagrindą, reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia Nyderlandų vyriausybė,
         Reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnis nenumato senaties termino nuosaviems ištekliams išieškoti. Ši nuostata tiesiog siekia
         įpareigoti valstybes nares saugoti nuosavų išteklių nustatymą ir pateikimą pagrindžiančius dokumentus trumpiausią nustatytą
         terminą, kuris prireikus gali būti pratęstas tokiam laikotarpiui, kuris leistų atlikti patikslinimą ir jį patikrinti, kai
         po patikrinimo, kurį viena ar kartu su Komisija atliko nacionalinės administracijos valdžios institucija, paaiškėja, kad reikia
         atlikti šį patikslinimą. Žodžio junginio „bent jau“ vartojimas kalbant apie bent jau trejų metų terminą dokumentams saugoti
         pagrindžia tai, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas neturėjo ketinimų nustatyti senaties terminą.

      33      Be to, aišku, kad Nyderlandų valdžios institucijos nesunaikino pagrindžiančių dokumentų, susijusių su šioje procedūroje nurodytomis
         operacijomis, todėl Nyderlandų Karalystė negali teigti, jog buvo pažeista jo teisė į gynybą.

      34      Todėl šis ieškinio pagrindas yra atmestinas.

      35      Kalbant apie antrąjį prieštaravimo dėl priimtinumo pagrindą, pagrįstą suinteresuotumo dėl įsipareigojimų neįvykdymo nustatymo
         kalbant apie laikotarpį iki 1992 m. sausio 1 d. nebuvimu, nes nereiškiamas reikalavimas sumokėti delspinigius, pakanka priminti,
         kad Bendrijos teisės norma nustatytos pareigos nesilaikymas savaime yra įsipareigojimų neįvykdymas (žr., be kita ko, 2003 m.
         birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 47 punktą).

      36      Kadangi šis pagrindas taip pat yra netinkamai pagrįstas, reikia jį atmesti ir pripažinti, visas ieškinys yra priimtinas.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      37      Komisija pažymi, kad valstybės narės turi rūpestingai išieškoti Bendrijos nuosavus išteklius ir nedelsdamos juos jai pervesti.
         Įgyvendinant TIR konvenciją tai reiškia, kad valstybė narė turi nustatyti, kuo greičiau po TIR knygelės įforminimo, ar atliekant
         pagal ją atliktą vežimą buvo padaryta pažeidimų. Jeigu tai nustatoma, apie tai ji turi informuoti naudotoją, o pasibaigus
         terminui, per kurį jis gali pateikti įrodymus, kad vežimas atliktas be pažeidimų ar kad pažeidimas padarytas kitur, valstybė
         narė turi išieškoti atitinkamas sumas.

      38      Komisija pabrėžia, kad šioje procedūroje ji išskiria laikotarpį iki 1992 m. sausio 1 d. ir laikotarpį po šios datos iki 1994 m.,
         atsižvelgiant į tai, kad per visą nurodytą laikotarpį buvo taikomas TIR konvencijos 11 straipsnis. Kalbant apie laikotarpį
         iki 1992 m. sausio 1 d., Komisija Nyderlandų vyriausybės nereikalauja sumokėti delspinigius. Iš tikrųjų, Komisijos manymu,
         iki tos datos buvo taikomas tik TIR konvencijos 11 straipsnis ir nebuvo įmanoma nurodyti tikslios datos, iki kurios kompetentingos
         valdžios institucijos turėjo pervesti sumas, nes TIR konvencija, kuri yra susijusi ne su šios procedūros naudotoju, o su garantuojančiąja
         asociacija, nenumato termino, per kurį procedūra besinaudojančiam asmeniui turi būti pranešta apie pažeidimą, arba tokį terminą,
         per kurį pastarasis galėtų pateikti įrodymus, kad pažeidimas padarytas kitur ar net kad jo visai nebuvo. Bet Nyderlandų valdžios
         institucijos nepakankamai dėmesingai rūpinosi Bendrijos finansinių interesų apsauga. Nors valstybės narės privalo su deramu
         rūpestingumu imtis visų būtinų priemonių, kad būtų greitai nustatytos Bendrijos nuosaviems ištekliams priklausančios sumos.
         Jeigu per artimiausias dienas po numatytos tranzito operacijos atplėšiamasis lapas Nr. 2 nepasiekia TIR knygelės įforminimo
         įstaigos, atitinkamos valdžios institucijos laiku turi imtis tinkamų priemonių Bendrijos finansiniams interesams apsaugoti.
         Šiame procese nagrinėjamu atveju reikalavimai sumokėti buvo išsiųsti nuo TIR knygelės įforminimo praėjus nuo dvejų metų ir
         keturių mėnesių iki dvejų metų ir dešimties mėnesių laikotarpiui. Toks terminas neatitinka deramo rūpestingumo reikalavimo.

      39      Tačiau dėl laikotarpio nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d. Komisija pastebi, kad Reglamento Nr. 719/91 10 straipsnis
         ir Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnis kartu su TIR konvencijos 11 straipsniu numato konkrečius terminus, per kuriuos valstybės
         narės turi imtis būtinų priemonių pažeidimui nustatyti. Kuomet prasideda „nustatytinas terminas“, per kurį pagal Reglamento
         Nr. 719/91 10 straipsnio 3 dalį turi būti pateikti įrodymai, kad operacija atlikta be pažeidimų, ar vietą, kurioje padarytas
         pažeidimas, ir kokia jo taikymo sritis, galima numanyti iš Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio, skaitomo kartu su TIR konvencijos
         11 straipsniu.

      40      Komisijos nuomone, iš šių nuostatų matyti, kad jei išvykimo muitinės įstaiga per nustatytą terminą (pagrįstoje nuomonėje nustatytas
         ne ilgesnis kaip vieno mėnesio terminas) negauna TIR knygelės atplėšiamojo lapo Nr. 2 arba bet kurio kito išvežimo muitinės
         įstaigos dokumento, ji apie tai procedūros naudotoją ir garantuojančiąją asociaciją turi informuoti per vienerius metus, skaičiuojant
         nuo knygelės įforminimo, arba dvejus metus, kai TIR knygelės įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu arba apgaulės
         būdu. Suinteresuotasis asmuo turi tris mėnesius pateikti įrodymams apie pažeidimo nebuvimą arba apie vietą, kurioje jis iš
         tikrųjų padarytas. Nesant šių įrodymų, pažeidimas laikomas padarytu valstybėje narėje, kurioje yra išvykimo muitinės įstaiga,
         ir ši valstybė turi išieškoti skolą muitinei.

      41      Komisijos manymu, valstybėms narėms palikta galimybė atlikti išieškojimą ne per įmanomą trumpiausią laiką, numatytą TIR konvencijos
         11 straipsnio 2 dalyje, bet vėliau, prieš pasibaigiant galutiniam dvejų metų terminui, kurį numato minėta nuostata, yra taikoma
         tik santykiuose tarp šios valstybės valdžios institucijų ir už mokėjimą atsakingo asmens. Pagal Bendrijų nuosavų išteklių
         sistemą pranešimas mokėtojui turi būti pateiktas, vos tik nustatoma jo tapatybė ir nustatoma skolos suma, o tai yra momentas,
         sutampantis su momentu, per kurį atitinkamos valdžios institucijos gali išieškoti skolą pagal taikytinus Bendrijos teisės
         aktus. Bendrijos teisės aktų leidėjas akivaizdžiai siekė sukurti sistemą, leidžiančią pateikti teisinius TIR operacijos pažeidimo
         įrodymus jau nuo tada, kai nustatomas pirmas tokio pažeidimo požymis.

      42      Komisija priduria, kad, pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalį, mokėtina Bendrijoms priklausanti nurodytų nuosavų
         išteklių suma nustatoma iš karto, kai kompetentingos valstybės narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus mokesčius.
         Pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali apskaičiuoti
         mokesčio dydį, laikydamosi visų šioje srityje taikomų Bendrijos teisės nuostatų. Kadangi iš pirmiau pateiktų samprotavimų
         matyti, jog kompetentingos valdžios institucijos vėliausiai po vienerių metų ir trijų mėnesių po TIR knygelių įforminimo gali
         pradėti skolos išieškojimą ir kad už mokėjimą atsakingas asmuo bei sumos dydis turi būti žinomi vėliausiai tą dieną, kai pasibaigia
         šis terminas, Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalyje numatytas reikalavimas turi būti pateiktas vėliausiai per 15 mėnesių
         nuo knygelės įforminimo. Pasibaigus šiam terminui Bendrijos teisė į atitinkamus nuosavus išteklius turi būti pripažinta nustatyta.

      43      Komisijos teigimu, valstybės narės turi įskaityti nustatytas sumas į bendrą Komisijos sąskaitą ne vėliau kaip pirmąją darbo
         dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalyje
         nurodyta nuosavų išteklių suma, dienos, kai, kaip šioje byloje nagrinėjamu atveju, atitinkama valstybė narė neturi atskiros
         sąskaitos (B sąskaita) to paties reglamento 6 straipsnio 2 dalies b punkto prasme. Nuosavi ištekliai turi būti įskaityti ne
         vėliau kaip tą pačią darbo dieną (Reglamento Nr. 1552/89 10 straipsnis), todėl šiuo atveju taip pat atsirado pareiga sumokėti
         delspinigius pagal to paties reglamento 11 straipsnį, nes Nyderlandų valdžios institucijos pavėluotai pervedė Komisijai aptariamus
         nuosavus išteklius, nes jos šias sumas išieškojo tik po ilgiausio 15 mėnesių termino pabaigos praėjus vidutiniškai vieneriems
         metams.

      44      Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad, kalbant apie laikotarpį iki 1992 m., buvo taikomas tik TIR konvencijos 11 straipsnis
         ir kad šioje nuostatoje nėra jokio termino, per kurį valstybės narės turi išieškoti skolą muitinei. Komisija nepatikslina,
         ką ji turi omenyje kalbėdama apie „rūpestingumo“ sąvoką, ir nepatikslina tariamo įsipareigojimų neįvykdymo bei jo neįrodo.
         Be to, nėra jokio teisinio pagrindo skolai išieškoti, kol nesibaigė tyrimo procedūra, kuri leistų daryti išvadą apie padarytą
         pažeidimą ar nusižengimą. Tam tikrais atvejais gali pagrįstai praeiti daugiau nei dveji metai nuo TIR knygelės įforminimo
         ir reikalavimo sumokėti išsiuntimo.

      45      Kalbant apie laikotarpį nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d., ši vyriausybė nurodo, kad praktiškai neįmanoma
         laikytis terminų, kurie, Komisijos teigimu, turi būti taikomi, jau nekalbant apie tai, kad jie nėra skirti reglamentuoti muitinės
         ir šios institucijos santykius, o tik santykius su asmenimis. Kaip numato Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis, valstybių
         narių valdžios institucijos neprivalo įskaityti mokėtinų sumų ir atlikti išieškojimų prieš pasibaigiant tyrimo procedūrai
         (tai yra išieškojimo procedūra a posteriori). Iki to momento atitinkama valstybė narė negali konstatuoti pažeidimo vietos, kurioje jis padarytas, muitinės skolos atsiradimo,
         atsakingos valstybės ir sumos dydžio. Iš to, kad nebuvo gautas išplėšiamasis lapas Nr. 2, daugiausiai galima daryti prielaidą,
         jog buvo padarytas pažeidimas, o galimybė išieškoti skolą gali atsirasti tik tada, kai nustatytas pažeidimas bei jo padarymo
         vieta.

      46      Be to, Nyderlandų vyriausybės teigimu, Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio l dalis, skaitoma kartu su TIR konvencijos 11 straipsniu,
         nurodo, kad TIR knygelės turėtojui turi būti suteikti bent jau trys mėnesiai ir daugiausia dveji metai įrodymams, kad pervežimas
         atliktas be pažeidimų, pateikti. Trumpiausią terminą, numatytą TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalyje, Komisija klaidingai
         paverčia ilgiausiu. Ne tik knygelės turėtojas turi turėti galimybę pateikti reikalaujamą įrodymą, bet taip pat ir atitinkama
         valstybė narė turi turėti pakankamai laiko, kad įvertintų pateikto įrodymo įrodomąją galią.

      47      Jeigu Komisijos nuomonė būtų patvirtinta, Nyderlandų vyriausybė norėtų nurodyti išskirtines aplinkybes, įvykusias nagrinėjamu
         laikotarpiu, t. y. sunkumus, susijusius su tinkamu TIR sistemos taikymu.

      48      Kalbant apie Reglamento Nr. 1552/89 10 ir 11 straipsnių aiškinimą, ši vyriausybė tvirtina, kad iš esmės pasibaigus trijų mėnesių
         laikotarpiui visos aplinkybės nėra žinomos, todėl pareiga sumokėti skolą tuo momentu negali atsirasti. Todėl taip pat negali
         būti pareigos nusiųsti reikalavimą už mokesčio mokėjimą atsakingam asmeniui. Ši vyriausybė teigia, kad nebuvo nei skolos muitinei
         pavėluoto įskaitymo į Komisijos sąskaitą, nei dėl to – vėlavimo pervesti nuosavus išteklius Komisijai, todėl ir nekyla klausimas
         apie pagal to paties reglamento 11 straipsnį mokėtinus delspinigius.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      49      Pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąjį Komisijos kaltinimą, kiek jis susijęs su laikotarpiu, per kurį buvo taikomos specifinės
         Reglamentų Nr. 719/91 ir Nr. 1593/91 nuostatos muitinės skolos išieškojimo srityje.

      –       Dėl TIR knygelių, įformintų nuo 1992 m. sausio 1 d. ir 1993 m. gruodžio 31 dienos
      50      Pagal Reglamento Nr. 719/91 10 straipsnio 2 dalį, jeigu nustatoma, kad tam tikroje valstybėje narėje buvo padarytas transporto
         operacijos, kuri buvo atliekama su TIR knygele, arba su ja susijęs pažeidimas arba nusižengimas, ta valstybė narė išieško
         mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinėmis nuostatomis, be to, tai nekliudo
         iškelti baudžiamąsias bylas. Tokiu atveju pagal Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio 1 dalį muitinė per laikotarpį, nustatytą
         TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalyje, t. y. neįforminimo atveju, per vienerius metus nuo šios muitinės TIR knygelės priėmimo
         informuoja apie tai TIR knygelės turėtoją ir garantuojančiąją asociaciją, o šis terminas yra pratęsiamas iki dvejų metų, jei
         įforminimo patvirtinimas buvo gautas netinkamu ar apgaulės būdu.

      51      Pagal TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalį, reikalavimas sumokėti garantuojančiajai asociacijai gali būti pateikiamas ne anksčiau
         kaip po trijų mėnesių nuo tos dienos, kai šiai asociacijai pranešama, kad TIR knygelė nebuvo įforminta arba kad įforminimo
         patvirtinimas buvo gautas netinkamu ar apgaulės būdu, ir ne vėliau kaip per dvejus metus nuo tos dienos, tačiau tais atvejais,
         kurie per pirmiau minėtą dvejų metų laikotarpį tampa teisminio nagrinėjimo objektais, mokėjimo reikalavimas pateikiamas per
         vienerius metus nuo tos dienos, kai teismo sprendimas tampa vykdytinas.

      52      Skaitant minėtas nuostatas kartu, matyti, kad neįforminimo atveju reikalavimas sumokėti skolą muitinei iš esmės turi būti
         pateiktas per trejus metus nuo tos dienos, kai buvo priimta TIR knygelė, o kai įforminimo patvirtinimas buvo gautas apgaulės
         būdu, šis terminas pratęsiamas iki ketverių metų.

      53      TIR konvencijos 8 straipsnio 7 dalis nustato, kad kompetentingos institucijos, prieš pateikdamos reikalavimą garantuojančiajai
         asociacijai, pirmiausia reikalauja, jei įmanoma, kad jas sumokėtų tiesiogiai už jų mokėjimą atsakingas asmuo. Be to, iš Reglamento
         Nr. 719/91 10 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio 2 dalies, kuriose nedaroma skirtumo tarp TIR knygelės
         turėtojo ir garantuojančiosios asociacijos, kiek tai susiję su galimybe pateikti įrodymus, kad operacija, vykdyta gabenant
         prekes su TIR knygele, buvo atlikta be pažeidimų, aišku, kad minėti trejų iki ketverių metų terminai taikomi tiek knygelės
         turėtojui, tiek garantuojančiajai asociacijai (žr. šiuo klausimu dėl Įgyvendinimo reglamento 454 ir 455 straipsnių, be kita
         ko, 2000 m. kovo 23 d. Sprendimo Met-Trans ir Sagpol, C‑310/98 ir C‑406/98, Rink. p. I‑1797, 49 punktą).

      54      Vis dėlto reikia patikslinti, jog kadangi Reglamento Nr. 1593/91 2 straipsnio 1 dalies tikslas yra užtikrinti vienodą ir rūpestingą
         nuostatų, reglamentuojančių skolos muitinei išieškojimą, taikymą, siekiant greito ir veiksmingo Bendrijų nuosavų išteklių
         pervedimo (pagal analogiją žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑460/01, Rink. p. I‑2613, 60, 63, 69 ir 70 punktus), pranešimas apie pažeidimą ar nusižengimą bet kuriuo atveju turi būti
         pateiktas kuo greičiau, t. y. iš karto muitinei sužinojus apie minėtą pažeidimą ar nusižengimą, taigi tam tikrais atvejais,
         kaip ir šioje byloje, dar iki baigiantis TIR konvencijos 11 straipsnio 1 dalyje numatytiems ilgiausiems terminams, atitinkamai
         vienerių metų ir dvejų metų – sukčiavimo atveju.

      55      Dėl tokių pačių priežasčių reikalavimas sumokėti TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalies prasme turi būti išsiųstas iškart,
         kai tik muitinė gali tai padaryti, taigi tam tikrais atvejais, kaip, pavyzdžiui, ir šioje byloje, reikalavimas sumokėti turi
         būti išsiųstas prieš baigiantis dvejų metų terminui, skaičiuojamam nuo pranešimo suinteresuotiesiems asmenims apie pažeidimą
         arba nusižengimą.

      56      Šiuo atveju aišku, kad ginčijami reikalavimai sumokėti buvo išsiųsti praėjus mažiau nei trejiems metams po TIR knygelių įforminimo,
         taigi prieš pasibaigiant ilgiausiam trejų metų terminui, skaičiuojamam nuo šio įforminimo. Be to, kalbant apie TIR knygelėse,
         kurios įformintos 1992 m. ir 1993 m., nurodytas bei su šiomis procedūromis susijusias operacijas, Komisija neįrodo, kad reikalavimas
         sumokėti nebuvo pateiktas kuo greičiau, t. y. kai tik muitinė galėjo imtis veiksmų.

      57      Kadangi Komisija siekia pripažinti ne įsipareigojimų neįvykdymą pagal Reglamentų Nr. 719/91 ir Nr. 1593/91 nuostatas, o Reglamento
         Nr. 1552/89 2, 6, 9, 10 11 straipsnių pažeidimą, dar reikia patikrinti, ar Nyderlandų Karalystė kokiais nors veiksmais pažeidė
         šias nuostatas.

      58      Pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalį mokėtina nurodytų Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių suma nustatoma
         „iš karto, kai“ kompetentingos institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus mokesčius, o pranešimas pateikiamas iš karto,
         kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosi visų
         šioje srityje taikomų Bendrijos teisės nuostatų (žr., be kita ko, minėto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 85 punktą), t. y. šiuo atveju 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą
         (OL L 302, p. 1, toliau – muitinės kodeksas), Reglamentų Nr. 719/91 ir Nr. 1593/91, taip pat TIR konvencijos. Todėl reikalavimas
         sumokėti, taikant TIR konvencijos 11 straipsnio 2 dalį, turi būti laikomas pranešimu Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio prasme.

      59      Kaip Teisingumo Teismas nurodė 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją (C‑392/02, Rink. p. I‑9811) 59 punkte, iš muitinės kodekso 217, 218 ir 221 straipsnių matyti, kad minėtos sąlygos yra įvykdytos,
         jei muitinė turi būtiną informaciją ir todėl gali apskaičiuoti mokėtinas skolas muitinei ir nustatyti skolininką (šiuo klausimu
         žr. 2005 m. balandžio 14 d. minėto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 71 punktą ir 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑104/02, Rink. p. I‑2689, 80 punktą). Valstybės narės negali nenustatinėti skolų, net jei jos jas ginčija, nes priešingu
         atveju būtų pripažinta, kad Bendrijos finansinė pusiausvyra buvo sutrikdyta dėl valstybės narės elgesio (minėto sprendimo
         Komisija prieš Daniją 60 punktas).

      60      Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 1 dalis nustato, kad valstybės narės turi atidaryti nuosavų išteklių sąskaitas Ižde arba
         jų paskirtoje įstaigoje. Taikant šio straipsnio 2 dalies a ir b punktus, valstybės narės privalo įskaityti nustatytas sumas
         „pagal (to paties reglamento) 2 straipsnį“ ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po
         mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos į „A sąskaitą“ arba, kai tenkinamos tam tikros sąlygos, į „B sąskaitą“.

      61      Todėl valstybės narės privalo nustatyti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą iš karto, kai muitinė gali apskaičiuoti
         mokėtinas skolas muitinei ir nustatyti skolininką (minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 61 punktas), ir todėl įskaityti šias sumas į sąskaitas pagal Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnį.

      62      Šioje byloje Nyderlandų valdžios institucijos kaltinamos ne tuo, kad neįskaitė muitinės skolos iš karto po to, kai ji buvo
         nustatyta, bet tuo, kad nagrinėjamas sumas nustatė ir apie jas pranešė pavėluotai, o tai yra kaltinimas, kuris, atsižvelgiant
         į pirmiau pateiktus samprotavimus, turi būti atmestas. Šiomis aplinkybėmis Komisija neįrodo, kad įskaitymas atliktas pavėluotai.

      63      Reglamento Nr. 1552/89 9 straipsnio 1 dalis nustato, kad pervesdama nuosavus išteklius kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius
         sumoka į Komisijos vardu atidarytą sąskaitą šio reglamento 10 straipsnyje nustatyta tvarka. Pagal pastarosios nuostatos 1 dalį
         išskaičius surinkimo išlaidas, nuosavi ištekliai įskaitomi į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos
         antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal minėto reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma,
         dienos, išskyrus pagal to paties reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punktą į „B sąskaitą“ įskaitytas sumas, kurios turi būti
         įskaitytos ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį jos buvo išieškotos,
         dienos.

      64      Yra aišku, kad per ginčijamą laikotarpį Nyderlandų valdžios institucijos nevykdė „B sąskaitos“ apskaitos, nors taip pat netvirtinama,
         kad šios valdžios institucijos nepervedė į Komisijos sąskaitą ginčijamų sumų per Reglamento Nr. 1552/89 10 straipsnyje numatytą
         laikotarpį skaičiuojant nuo sumų apskaičiavimo.

      65      Tokiomis aplinkybėmis taip pat nekyla pareiga mokėti delspinigius pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį.

      66      Todėl Komisijos kaltinimas dėl 1992 m. ir 1993 m. įformintų TIR knygelių turi būti atmestas.

      –       Dėl 1991 m. įformintų TIR knygelių
      67      Kalbant apie 1991 m., t. y. iki 1992 m. sausio 1 d., įformintas TIR knygeles, Komisija nurodo, kad buvo taikomas tik TIR konvencijos
         11 straipsnis ir kad nebuvo galima nurodyti tikslios datos, kada kompetentingos institucijos turėjo išieškoti skolą. Tačiau
         Nyderlandų valdžios institucijos nepakankamai dėmesingai rūpinosi Bendrijos finansinių interesų apsauga. Jeigu per artimiausias
         dienas po to, kai pasibaigė numatyta tranzito operacija, nei TIR knygelės išplėšiamasis lapas Nr. 2, nei joks kitas dokumentas
         nepasiekė knygelės įforminimo įstaigos, atitinkamos valdžios institucijos per naudingą laikotarpį turėjo imtis tinkamų priemonių
         Bendrijos finansiniams interesams apsaugoti. Šiame procese nagrinėjamu atveju reikalavimas sumokėti buvo išsiųstas nuo TIR
         knygelės įforminimo praėjus laikotarpiui nuo dvejų metų ir keturių mėnesių iki dvejų metų ir dešimties mėnesių. Toks terminas
         neatitinka deramo rūpestingumo reikalavimo.

      68      Kaip buvo pažymėta šio sprendimo 54 punkte, valstybės narės privalo užtikrinti greitą ir veiksmingą Bendrijų nuosavų išteklių
         pervedimą. Tačiau Komisija neįrodo, kad Nyderlandų vyriausybė su deramu rūpestingumu nesiėmė visų reikalingų priemonių, kad
         būtų greitai nustatytos nuosaviems ištekliams priklausančios sumos, įtarus, kad padaryti pažeidimai susiję su vežimu naudojant
         iki 1992 m. sausio 1 d. įformintas ir šiame procese nurodytas TIR knygeles. Iš tikrųjų Komisija apsiribojo bendru teiginiu,
         kad reikalavimo sumokėti išsiuntimas praėjus vidutiniškai dvejiems su puse metų po TIR knygelės įforminimo yra nesuderinamas
         su reikiamu dėmesiu, kurį reikia skirti Bendrijos finansiniams interesams apsaugoti.

      69      Todėl Reglamento Nr. 1552/89 2, 6, 9, 10 11 straipsnių pažeidimu pagrįstas kaltinimas, kiek jis susijęs su 1991 m. įformintomis
         TIR knygelėmis, turi būti atmestas dėl tokių pačių priežasčių, kaip ir kaltinimas, susijęs su po 1992 m. įformintomis TIR
         knygelėmis, o dėl to turi būti atmestas visas ieškinys.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      70      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Nyderlandų Karalystė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1998 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Portugalijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-159/96.


title: 2006 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Skov Æg prieš Bilka Lavprisvarehus A/S ir Bilka Lavprisvarehus A/S prieš Jette Mikkelsen ir Michael Due Nielsen.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Vestre Landsret - Danija.#Direktyva 85/374/EEB - Atsakomybė už gaminius su trūkumais - Tiekėjo atsakomybė už gaminį su trūkumais.#Byla C-402/03.

text:
      Byla C‑402/03
      Skov Æg
      prieš
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      ir
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      prieš
      Jette Mikkelsen ir Michael Due Nielsen
      (Vestre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 85/374/EEB – Atsakomybė už gaminius su trūkumais – Tiekėjo atsakomybė už gaminį su trūkumais“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Atsakomybė už gaminius su trūkumais – Direktyva 85/374
      (Tarybos direktyvos 85/374 1 ir 3 straipsniai)
      2.        Teisės aktų derinimas – Atsakomybė už gaminius su trūkumais – Direktyva 85/374
      (Tarybos direktyvos 85/374 13 straipsnis)
      3.        Prejudiciniai klausimai – Aiškinimas – Aiškinamųjų sprendimų galiojimas laiko atžvilgiu
      (EB 234 straipsnis)
      1.        Direktyva 85/374 dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais,
         derinimo turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionalinę taisyklę, pagal kurią atsakomybė be kaltės, kurią direktyva
         nustato ir priskiria gamintojui, nustatoma tiekėjui kitais nei direktyvos 3 straipsnio 3 dalies baigtiniame sąraše išvardytais
         atvejais.

      Iš esmės, kadangi šia direktyva siekiama visiškai suderinti ja reglamentuojamus dalykus, jos 1 ir 3 straipsniuose nurodytų
         atsakingų asmenų sąrašas turi būti laikomas baigtiniu. Todėl, kadangi direktyvos 3 straipsnio 3 dalis numato tiekėjo atsakomybę
         tik tokiu atveju, jei neįmanoma nustatyti gamintojo, nacionalinės teisės aktai, numatantys, kad tiekėjas tiesiogiai atsako
         nukentėjusiesiems už gaminio trūkumus, išplečia šį atsakingų asmenų sąrašą.

      (žr. 33–34, 37, 45 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Direktyva 85/374 dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais,
         derinimo turi būti aiškinama taip, kad ji nedraudžia nacionalinės taisyklės, pagal kurią tiekėjas privalo be apribojimų atsakyti
         už gaminio su trūkumais dėl gamintojo kaltės padarytą žalą, nes pagal šios direktyvos 13 straipsnį direktyva įtvirtinta sistema
         nepašalina kitų sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemų taikymo tiek, kiek jos grindžiamos skirtingais pagrindais, pavyzdžiui,
         paslėptų trūkumų garantija arba klaida.

      (žr. 47–48 punktus ir rezoliucinę dalį)
      3.        Tik išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas gali, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Bendrijos teisės
         sistemos dalis, apriboti suinteresuotųjų asmenų galimybę pasinaudoti jo išaiškinta norma, ginčijant sąžiningai nustatytus
         teisinius santykius. Kad būtų nuspręsta dėl tokio apribojimo, turi būti patenkinti du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų
         asmenų sąžiningumas ir rimtų pasekmių rizika.

      4.        Jei, priešingai nei nustatyta Direktyvoje 85/374 dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę
         už gaminius su trūkumais, derinimo, nacionalinės teisės aktai numato, kad gamintojo atsakomybė be kaltės nustatoma tiekėjui,
         tai, kad ta pati teisinė sistema numato ieškinio dėl atgręžtinio reikalavimo mechanizmą, leidžiantį, kad tiekėjui, kuris atlygino
         nukentėjusiesiems žalą, atsiradusią dėl gaminio su trūkumais, pereitų nukentėjusiojo reikalavimo teisės gamintojo atžvilgiu,
         neleidžia pažeisti teisinio saugumo. Šiomis sąlygomis Bendrijos teismas negali patenkinti prašymo apriboti savo prejudicinio
         sprendimo dėl šios direktyvos išaiškinimo veikimą laike.

      (žr. 51–53 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. sausio 10 d.(*)

      „Direktyva 85/374/EEB – Atsakomybė už gaminius su trūkumais – Tiekėjo atsakomybė už gaminį su trūkumais“
      Byloje C‑402/03
      dėl Vestre Landsret (Danija) 2003 m. rugsėjo 26 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. rugsėjo 29 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Skov Æg
      prieš
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      ir
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      prieš
      Jette Mikkelsen,

      Michael Due Nielsen,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann (pranešėjas), C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann
         bei J. Makarczyk ir teisėjai C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász ir
         G. Arestis,

      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 17 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Skov Æg, atstovaujamos advokatų G. Lett ir U. Christrup,

      –        Bilka Lavprisvarehus A/S, atstovaujamos advokato J. Rostock‑Jensen,

      –        J. Mikkelsen ir M. Due Nielsen, atstovaujamų advokatės J. Andersen,
      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde, padedamo advokatės P. Biering,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fraguas Gadea ir E. Braquehais Conesa,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. B. Rasmussen ir G. Valero Jordana,
      susipažinęs su 2005 m. sausio 20 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl 1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 85/374/EEB dėl valstybių
         narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo (OL L 210, p. 29, toliau
         – direktyva) išaiškinimo.

      2        Prašymas buvo pateiktas bylose J. Mikkelsen ir M. Due Nielsen (toliau – nukentėjusieji) prieš Bilka Lavprisvarehus A/S (toliau – Bilka) ir Bilka prieš Skov Æg (toliau – Skov) dėl žalos, patirtos dėl nukentėjusiųjų vartotų Skov pagamintų ir Bilka parduotų kiaušinių, atlyginimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Kaip nurodo direktyvos pirmoji konstatuojamoji dalis, ši direktyva priimama, „kadangi būtina derinti valstybių narių įstatymus
         dėl gamintojų atsakomybės už jų gaminių su trūkumais padarytą žalą, nes egzistuojantys skirtumai gali iškreipti konkurenciją
         ir daryti poveikį laisvam prekių judėjimui bendrojoje rinkoje bei sąlygoti skirtingą vartotojų apsaugos lygį“.

      4        Kaip matyti iš direktyvos antrosios konstatuojamosios dalies, šia direktyva nustatoma atsakomybės sistema paremta teiginiu,
         kad „gamintojo atsakomybė be kaltės yra vienintelė galimybė tinkamai spręsti šią problemą, būdingą vis techniškesniu tampančiam
         mūsų amžiui, pasižyminčiam teisingu šiuolaikinei technologinei gamybai būdingos rizikos paskirstymu“.

      5        Direktyvos 1 straipsnis numato:

      „Gamintojas atsako už žalą, atsiradusią dėl jo gaminio trūkumų.“
      6        Direktyvos 3 straipsnis nustato:

      „1.      „Gamintojas“ yra galutinai pagaminto gaminio, bet kokių žaliavų ar sudedamosios dalies gamintojas arba kiekvienas asmuo, kuris
         prisistato gamintoju, ant gaminio nurodydamas savo vardą, prekės ženklą ar kitą skiriamąjį ženklą.

      2.      Nepažeidžiant gamintojo atsakomybę reglamentuojančių nuostatų, šioje direktyvoje gamintoju taip pat laikomas ir yra atsakingas
         kaip gamintojas kiekvienas verslu užsiimantis asmuo, importuojantis gaminį į Bendriją pardavimo, nuomos, lizingo ar kitokio
         platinimo tikslais.

      3.      Kai gamintojo negalima nustatyti, kiekvienas gaminio tiekėjas yra laikomas jo gamintoju, išskyrus jei jis per protingą laiką
         informuoja nukentėjusįjį apie tai, kas yra gamintojas arba kas jam gaminį patiekė. Ši taisyklė taikoma ir importuojamiems
         gaminiams, net ir esant nurodytam gamintojo vardui, jei ant jų nenurodytas 2 dalyje minėtas importuotojas.“

      7        Dėl gamintojo atsakomybės įgyvendinimo direktyvos 4 straipsnis nurodo, kad „nukentėjusysis asmuo privalo įrodyti padarytą
         žalą, gaminio trūkumą ir priežastinį ryšį tarp trūkumo ir padarytos žalos“. 7 straipsnis išvardija atvejus, kada gamintojas
         nėra atsakingas. Tokie atvejai yra, pavyzdžiui, jei gamintojas neišleido gaminio į apyvartą, arba trūkumo nebuvo gaminio išleidimo
         į apyvartą metu, arba gaminys buvo pagamintas neturint tikslo jį platinti, arba trūkumas atsirado siekiant, kad gaminys atitiktų
         privalomus valstybinės valdžios institucijų įtvirtintus reikalavimus, arba trūkumo neleido pastebėti gaminio išleidimo į apyvartą
         metu egzistavusios žinios.

      8        Dėl direktyva nustatytos atsakomybės sistemos santykio su asmens teisėmis pagal atsakomybę reglamentuojančią nacionalinę teisę
         šios direktyvos 13 straipsnis numato:

      „Ši direktyva nedaro įtakos nukentėjusio asmens teisėms, kurias jis gali turėti pagal įstatymu reglamentuojamas sutartinės
         ar deliktinės atsakomybės nuostatas arba pagal specialią atsakomybės sistemą, egzistuojančią pranešimo apie šią direktyvą
         metu.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      9        Iš Danijos vyriausybės pateiktų paaiškinimų matyti, kad prieš priimant direktyvą tiek gamintojo, tiek tiekėjo atsakomybė už
         gaminius su trūkumais Danijoje buvo reguliuojama teismų praktikos. Pagal ją atsakomybė už gaminius su trūkumais buvo nustatoma
         vadovaujantis bendrosiomis civilinės atsakomybės taisyklėmis, pagrįstomis kaltės samprata. Vis dėlto teismų praktikos raida
         lėmė tai, kad tam tikrais atvejais gamintojo atsakomybė būdavo pripažįstama net ir nesant kaltės. Tiekėjas atsakydavo už ūkio
         subjektus, veikiančius pirmesniuose gamybos ar platinimo grandies lygmenyse.

      10      Direktyva į Danijos teisę buvo perkelta 1989 m. birželio 7 d. Įstatymu Nr. 371 dėl atsakomybės už gaminius su trūkumais, iš
         dalies pakeistu 2000 m. lapkričio 28 d. Įstatymu Nr. 1041 (toliau – Įstatymas Nr. 371). Danijos vyriausybė nurodė, kad šis
         įstatymas, pirma, nustatė direktyvoje numatytą gamintojo atsakomybės už gaminius su trūkumais tvarką ir, antra, įtvirtino
         egzistavusią teismų praktikos taisyklę, pagal kurią tiekėjas atsako už ūkio subjektus, veikiančius vėlesniuose grandies lygmenyse.
         Be to, liko taikomos ankstesnės teismų praktikos taisyklės.

      11      Įstatymo Nr. 371 4 straipsnis apibrėžia „gamintojo“ ir „tiekėjo“ sąvokas:

      „1.      Gamintoju laikomas asmuo, kuris galutinai pagamino gaminį, tarpinį gaminį ar žaliavą, kuris gamina ar surenka natūralius produktus
         ir kuris prisistato gamintoju, ant gaminio nurodydamas savo vardą, prekės ženklą ar kitą skiriamąjį ženklą.

      2.      Gamintoju taip pat laikomas verslu užsiimantis asmuo, importuojantis gaminį į Bendriją pardavimo, nuomos, lizingo ar kitokio
         platinimo tikslais.

      3.      Tiekėju laikomas verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju.
      <...>“
      12      To paties įstatymo 6 straipsnis įtvirtina gamintojo atsakomybės už gaminius su trūkumais principą. Šio įstatymo 10 straipsnis
         numato:

      „Tiekėjas tiesiogiai atsako už gaminio trūkumus nukentėjusiesiems ir tolesniems platinimo grandinės tiekėjams.“
      13      Pagal Įstatymo Nr. 371 11 straipsnio 3 dalį tiekėjui, kuris atlygino nukentėjusiesiems žalą, atsiradusią dėl gaminio su trūkumais,
         pereina reikalavimo teisės iš ūkio subjektų, veikiančių pirmesniuose gamybos ar prekybos grandies lygmenyse.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      Pavartoję kiaušinius, pirktus Bilka priklausančioje parduotuvėje, kuri juos įgijo iš gamintojo Skov, nukentėjusieji užsikrėtė salmonelioze.

      15      Nukentėjusieji pareiškė ieškinį tiekėjui Bilka, kuri įtraukė į bylą gamintoją Skov.

      16      2002 m. sausio 22 d. Sprendimu AalborgByret nusprendė, kad kiaušiniai neatitiko reikalavimų, kad tarp šio trūkumo ir patirtos žalos buvo priežastinis ryšys ir kad nebuvo
         įrodyta nukentėjusiųjų kaltė. Iš Bilka buvo priteista atlyginti nukentėjusiesiems žalą, o iš Skov buvo priteista kompensuoti šią Bilka atlygintą žalą.

      17      Šiomis aplinkybėmis Bilka ir Skov prašymu Vestre Landsret nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar direktyva <...> draudžia tokią teisės sistemą, pagal kurią tiekėjas be jokių apribojimų atsako kaip gamintojas direktyvos
         prasme?

      2.      Ar direktyva <...> draudžia tokią teisės sistemą, pagal kurią, vadovaujantis teismų praktika, tiekėjas privalo be jokių apribojimų
         atsakyti už gaminio su trūkumais dėl gamintojo kaltės padarytą žalą vartotojui ar jo turtui, kaip tai nustatyta teismų praktikoje?

      3.      Nurodant
      –        (1985 m. liepos 25 d.) Ministrų tarybos (1025-ojo susitikimo) protokolą, kurio 2 punkte nurodyta:
      „dėl 3 ir (13) straipsnių aiškinimo Taryba ir Komisija mano, jog niekas neprieštarauja, kad kiekviena valstybė narė galėtų
         savo nacionalinės teisės aktuose nustatyti taisykles dėl tarpininkų atsakomybės, nes jų atsakomybė nėra numatyta direktyvoje.
         Taip pat sutariama, kad pagal direktyvą valstybės narės gali nustatyti taisykles dėl galutinio atsakomybės padalijimo tarp
         keleto atsakingų gamintojų (žr. 3 straipsnį) ir tarpininkų“,

      –        direktyvos <...> 13 straipsnį,
      klausiama, ar direktyva draudžia valstybei narei teisės aktais reglamentuoti tiekėjo atsakomybę už gaminį, jei tiekėjas yra
         apibrėžtas pagal įstatymo (Nr. 371) 4 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį kaip verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį
         į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju direktyvos dėl atsakomybės už gaminius 3 straipsnyje pateikiamo apibrėžimo prasme.

      4.      Ar direktyva <...> draudžia valstybėms narėms priimti teisės nuostatą dėl atsakomybės už gaminį, pagal kurią tiekėjas, nebūdamas
         gamintojas ar neprilygintas gamintojui pagal direktyvos 3 straipsnį, privalo atsakyti:

      –        kaip gamintojas direktyvos prasme?
      –        už vartotojo asmeniui ar jo turtui dėl gamintojo kaltės padarytą žalą, remiantis teismų praktika atsakomybės už gaminį srityje?
      Nagrinėjama teisinė nuostata grindžiama prielaidomis:
      a)      kad tiekėjas apibrėžtas kaip verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju (Įstatymo
         (Nr. 371) 4 straipsnio 3 dalies pirmas sakinys);

      b)      kad tiekėjas atsako tik tokiu atveju, jei galėtų būti pripažinta gamintojo atsakomybė (Įstatymo (Nr. 371) 10 straipsnis);
      c)      kad tiekėjas turi galimybę ieškiniu pareikšti atgręžtinį reikalavimą gamintojui (Įstatymo (Nr. 371) 11 straipsnio 3 dalis).
      5.      Ar direktyva <...> draudžia valstybei narei palikti galioti ankstesnę už direktyvos ne teisės aktais, o teismų praktika grindžiamą
         taisyklę, pagal kurią tiekėjas, nebūdamas gamintojas ar jam prilyginamas asmuo pagal direktyvos 3 straipsnį, atsako:

      –        kaip gamintojas direktyvos prasme?
      –        už vartotojo asmeniui ar jo turtui dėl gamintojo kaltės padarytą žalą, remiantis teismų praktika atsakomybės už gaminį srityje?
      Nagrinėjama teismų praktikos taisyklė grindžiama prielaidomis:
      a)      kad tiekėjas apibrėžtas kaip verslu užsiimantis asmuo, kuris išleidžia gaminį į apyvartą, tačiau nėra laikomas gamintoju (Įstatymo
         (Nr. 371) 4 straipsnio 3 dalies pirmas sakinys);

      b)      kad tiekėjas atsako tik tokiu atveju, jei galėtų būti pripažinta gamintojo atsakomybė (Įstatymo (Nr. 371) 10 straipsnis);
      c)      kad tiekėjas turi galimybę ieškiniu pareikšti atgręžtinį reikalavimą gamintojui (Įstatymo (Nr. 371) 11 straipsnio 3 dalis).“
       Dėl prejudicinių klausimų
      18      Šiais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva
         draudžia, kad valstybė narė reglamentuotų tiekėjo atsakomybę taip, kad jis atsako kaip gamintojas.

      19      Šiomis aplinkybėmis būtina priminti, kad direktyva įtvirtinta ir pagal jos 1 straipsnį gamintojui numatyta atsakomybė yra
         atsakomybė be kaltės. Tai aiškiai nurodoma direktyvos antrojoje konstatuojamojoje dalyje. Tai taip pat matyti iš šios direktyvos
         4 straipsnyje išvardytų nukentėjusiesiems priklausančių įrodyti aplinkybių bei 7 straipsnyje numatytų atvejų, kai gamintojas
         nėra laikomas atsakingu.

      20      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva draudžia, pirma, nacionalinę taisyklę, perkeliančią
         direktyvos nustatytą ir gamintojui priskirtą atsakomybę be kaltės tiekėjui, ir, antra, nacionalinę taisyklę, perkeliančią
         tiekėjui atsakomybę dėl gamintojo kaltės.

      21      Kad atsakytume į šiuos klausimus, būtina papildomai nustatyti direktyva siekiamo derinimo apimtį.

       Dėl direktyva siekiamo suderinimo apimties
      22      2002 m. balandžio 25 d. Sprendimuose Komisija prieš Prancūziją (C‑52/00, p. I‑3827, 16 punktas), Komisija prieš Graikiją (C‑154/00, Rink. p. I‑3879, 12 punktas) ir González Sánchez (C‑183/00, Rink. p. I‑3901, 25 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybių narių diskrecija reglamentuoti atsakomybę
         už gaminius su trūkumais yra visiškai apibrėžta pačioje direktyvoje ir turi būti nustatyta atsižvelgiant į jos tekstą, tikslą
         ir struktūrą.

      23      Išnagrinėjęs šiuos kriterijus, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad direktyva siekiama visiškai suderinti valstybių narių
         įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas joje reglamentuojamais klausimais (minėtų sprendimų Komisija prieš Prancūziją 24 punktas ir Komisija prieš Graikiją 20 punktas).

      24      Šiame procese nukentėjusieji ir Danijos vyriausybė nurodo, kad direktyva ne visiškai derinama atsakomybė už gaminius su trūkumais,
         o tik gamintojo atsakomybė už gaminius su trūkumais. Remdamiesi direktyvos 1 ir 3 straipsnių tekstais, jie teigia, kad ji
         nereglamentuoja tiekėjo atsakomybės ir palieka valstybėms narėms diskreciją apibrėžti atsakingus asmenis.

      25      Direktyvos 1 straipsnis numato atsakomybę už žalą, padarytą dėl gaminio trūkumo, ir priskiria šią atsakomybę šio produkto
         gamintojui.

      26      „Žalos“, „trūkumo“ ir „gaminio“ sąvokos apibrėžiamos atitinkamai direktyvos 9, 6 ir 2 straipsniuose. „Gamintojo“ sąvoka apibrėžta
         direktyvos 3 straipsnyje. Pagal šios nuostatos 1 dalį ji reiškia gaminio gamintoją. Tos pačios nuostatos 2 dalis „gamintojo“
         sąvokai priskiria asmenį, importuojantį gaminį į Bendriją. Pagal direktyvos 3 straipsnio 3 dalį, jei negalima nustatyti gamintojo,
         juo yra laikomas tiekėjas, nebent jis per protingą laiką informuoja nukentėjusįjį apie tai, kas jam patiekė gaminį.

      27      Priežastys, dėl kurių buvo svarbu nustatyti gamintojo atsakomybę, aiškinamos direktyvos pasiūlymo (dokumentas KOM (76) 372 galutinis
         (OL C 241, p. 9)) aiškinamojo memorandumo 1 straipsnio e punkte, kurį nurodė ir Danijos vyriausybė. Motyvai, nurodomi šio
         pasiūlymo 1 ir 3 straipsniuose, iš esmės be pakeitimų tapę direktyvos 1 ir 3 straipsniais, galėtų būti reziumuojami taip.

      28      Net ir pripažįstant, kad galimybė nustatyti tiekėjo atsakomybę už gaminį su trūkumais palengvintų nukentėjusių asmenų iškeltų
         bylų nagrinėjimą, pastebėtina, kad šis palengvinimas brangiai kainuotų, nes visų tiekėjų įpareigojimas apsidrausti nuo tokios
         atsakomybės lemtų didelį gaminių pabrangimą. Be to, šis palengvinimas lemtų ieškinių daugėjimą, nes tiekėjai savo ruožtu atgręžtine
         tvarka pateiktų reikalavimus savo tiekėjams ir taip toliau iki gamintojo. Turint omenyje, kad dažniausiai tiekėjai tik perparduoda
         nusipirktą produktą ir tik gamintojai turi galimybę pakeisti jo kokybę, manoma, kad atsakomybę už gaminius su trūkumais svarbu
         nustatyti tik gamintojų atžvilgiu.

      29      Iš šių argumentų matyti, kad direktyvoje numatoma teisinė sistema, kai atsakomybė už gaminių su trūkumais padarytą žalą iš
         esmės priskiriama gamintojui ir tik tam tikrais ribotais atvejais – importuotojui bei tiekėjui, buvo pasirinkta tik įvertinus
         skirtinguose gamybos ir prekybos grandies lygmenyse veikiančių ūkio subjektų vaidmenis.

      30      Priešingai nukentėjusiųjų ir Danijos vyriausybės nurodytam argumentui, direktyvos 1 ir 3 straipsniai reglamentuoja ne tik
         gamintojo atsakomybę už gaminį su trūkumais, bet ir nustato iš visų gamyboje ir prekyboje dalyvaujančių specialistų tą, kuris
         turėtų prisiimti direktyvos nustatytą atsakomybę.

       Dėl gamintojo atsakomybės be kaltės perkėlimo tiekėjui pagal direktyvą
      31      Pirmos grupės klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva turi būti aiškinama
         taip, kad ji draudžia nacionalinę taisyklę, pagal kurią atsakomybė be kaltės, kurią direktyva nustato ir priskiria gamintojui,
         be apribojimų nustatoma tiekėjui.

      32      Šiuo klausimu būtina konstatuoti, kad atsakingi asmenys, kuriems nukentėjusysis gali pareikšti ieškinį, remdamasis direktyvoje
         numatyta atsakomybės sistema, yra apibrėžti direktyvos 1 ir 3 straipsniuose (žr. šio sprendimo 29 ir 30 punktus).

      33      Kadangi, kaip buvo priminta šio sprendimo 23 punkte, direktyva siekia visiškai suderinti ja reglamentuojamus dalykus, jos
         1 ir 3 straipsniuose nurodytų atsakingų asmenų sąrašas turi būti laikomas baigtiniu.

      34      Direktyvos 3 straipsnio 3 dalis numato tiekėjo atsakomybę tik tokiu atveju, jei neįmanoma nustatyti gamintojo. Įstatymo Nr. 371
         10 straipsnyje nustatydamas, kad tiekėjas tiesiogiai nukentėjusiesiems atsako už gaminio trūkumus, Danijos įstatymų leidėjas
         išplėtė atsakingų asmenų, kuriems nukentėjusysis turi teisę pareikšti ieškinį pagal direktyvoje numatytą atsakomybės sistemą,
         sąrašą už joje nustatytų ribų.

      35      Danijos vyriausybė nurodė, kad nacionalinės teisės aktai nenustato tiekėjui atskiros atsakomybės, nes jis atsako nukentėjusiesiems
         tik tiek, kiek gali būti atsakingas gamintojas, kuriam jis gali pareikšdamas ieškinį pateikti atgręžtinį reikalavimą. Taigi,
         tiekėjo situacija tampa panaši į garanto atsakomybę.

      36      Šis elementas nėra lemiantis. Šio nacionalinės teisės akto įtvirtinta sistema ne tik užkrauna tiekėjui atsakomybę, kurią Bendrijos
         teisės aktų leidėjas manė esant nepagrįstą (žr. šio sprendimo 28 punktą), bet ir skatina tiesioginių ieškinių daugėjimą, ko
         būtent ir siekiama išvengti direktyvos 3 straipsnyje numatytomis sąlygomis suteikiant nukentėjusiajam teisę pareikšti ieškinį
         tiesiogiai gamintojui (žr. šio sprendimo 28 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 40 punktą).

      37      Iš to darytina išvada, kad direktyva turi būti aiškinama taip, jog ji draudžia nacionalinę taisyklę, pagal kurią atsakomybė
         be kaltės, kurią direktyva nustato ir priskiria gamintojui, be apribojimų nustatoma tiekėjui.

      38      Danijos vyriausybė vis dėlto teigia, kad direktyvos 13 straipsnis, pagal kurį ši direktyva neturi įtakos nukentėjusio asmens
         teisėms, kuriomis jis gali remtis pagal įstatymu reglamentuojamas sutartinės ar deliktinės atsakomybės nuostatas, galėtų būti
         tinkamas teisinis pagrindas direktyvoje gamintojui nustatytą atsakomybę taikyti tiekėjui.

      39      Šiuo klausimu būtina priminti, kad minėtuose sprendimuose Komisija prieš Prancūziją (21 punktas), Komisija prieš Graikiją (17 punktas) ir González Sánchez (30 punktas) Teisingumo Teismas, išnagrinėjęs diektyvos tekstą, tikslą ir sistemą, nusprendė, kad direktyvos 13 straipsnis
         neturėtų būti aiškinamas kaip paliekantis valstybėms narėms galimybę palikti galioti bendrą atsakomybės už gaminius su trūkumais
         sistemą, kuri skiriasi nuo numatytos direktyvoje.

      40      Danijos vyriausybė nori, kad ši teismo praktika būtų išnagrinėta iš naujo, atsižvelgiant į deklaraciją dėl 3 ir (13) straipsnių,
         nurodytą 1985 m. liepos 25 d. Ministrų tarybos susitikimo protokolo 2 punkte, pagal kurį šie straipsniai nedraudžia, kad kiekviena
         valstybė narė galėtų savo nacionalinės teisės aktuose nustatyti taisykles dėl tarpininkų atsakomybės.

      41      Grįsdama nacionalinės taisyklės, pagal kurią tiekėjas atsako kaip gamintojas, įtvirtintos teismų praktikoje iki direktyvos
         įsigaliojimo ir patvirtintos tik direktyvą perkeliančiu įstatymu, palikimą galioti, Danijos vyriausybė taip pat nurodo šio
         protokolo 16 punkte esančią deklaraciją, kurioje Taryba išreiškė „siekį, kad valstybės narės, kurios šiuo metu vartotojų apsaugai
         taiko palankesnes normas nei numatytos direktyvoje, nepasinaudotų direktyvoje siūlomomis galimybėmis, kad sumažintų šią apsaugą“.

      42      Šiuo klausimu, pirma, būtina priminti, kad jeigu Tarybos protokole įrašyta deklaracija nėra nurodyta antrinės teisės nuostatoje,
         į tokią deklaraciją neturėtų būti atsižvelgiama aiškinant šią nuostatą (žr., pavyzdžiui, 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Antonissen, C‑292/89, Rink. p. I‑745, 18 punktą ir 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Epson Europe, C‑375/98, Rink. p. I‑4243, 26 punktą).

      43      Antra, abi Danijos vyriausybės nurodytos deklaracijos negali pateisinti direktyvoje nurodytų atsakingų asmenų sąrašo pakeitimo
         priešingai direktyvos tekstui ir jo sistemai. Jomis ypač negalima remtis, siekiant leisti valstybėms narėms taikyti tiekėjui
         atsakomybę, kurią direktyva priskiria gamintojui, kitais nei 3 straipsnio 3 dalies baigtiniame sąraše numatytais atvejais.

      44      Dėl Danijos vyriausybės argumento, kad toks direktyvos aiškinimas Danijoje gali sumažinti vartotojų apsaugos lygį, būtina
         pažymėti, kad galimas direktyva įtvirtintos atsakomybės išplėtimas tiekėjų atžvilgiu priklauso Bendrijos teisės aktų leidėjo
         kompetencijai, kuris atitinkamu atveju turėtų pakeisti atitinkamas nuostatas.

      45      Šiomis aplinkybėmis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmos grupės klausimus būtina atsakyti, kad
         direktyva turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionalinę taisyklę, pagal kurią atsakomybė be kaltės, kurią direktyva
         nustato ir priskiria gamintojui, nustatoma tiekėjui kitais nei 3 straipsnio 3 dalies baigtiniame sąraše numatytais atvejais.

       Dėl gamintojo kaltės atsiradusios atsakomybės perkėlimas tiekėjui
      46      Antros grupės klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva draudžia nacionalinę
         taisyklę, pagal kurią tiekėjas privalo be jokių apribojimų atsakyti už gaminio su trūkumais dėl gamintojo kaltės padarytą
         žalą.

      47      Šiuo klausimu būtina priminti, kad minėtuose sprendimuose Komisija prieš Prancūziją (22 punktas), Komisija prieš Graikiją (18 punktas) ir González Sánchez (31 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, jog direktyvos 13 straipsnis turi būti aiškinamas taip: šia direktyva įtvirtinta
         sistema nepašalina kitų sutartinės ar deliktinės atsakomybės sistemų taikymo tiek, kiek jos grindžiamos skirtingais pagrindais,
         pavyzdžiui, paslėptų trūkumų garantija arba klaida.

      48      Šiomis aplinkybėmis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antros grupės klausimus būtina atsakyti, kad
         direktyva turi būti aiškinama taip: ji nedraudžia nacionalinės taisyklės, pagal kurią tiekėjas privalo be jokių apribojimų
         atsakyti už dėl gamintojo kaltės padarytą žalą.

       Dėl sprendimo veikimo ribojimo laike
      49      Tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nesutiktų su Danijos vyriausybės siūlomu direktyvos aiškinimu, nukentėjusieji ir Danijos
         vyriausybė paprašė Teisingumo Teismo apriboti sprendimo galiojimą laike. Grįsdami šį prašymą jie nurodė rimtas pasekmes teisiniam
         saugumui ir didelius nukentėjusiųjų finansinius nuostolius, kuriuos sprendimas galėtų sukelti nukentėjusiesiems daugelyje
         bylų, susijusių su atsakomybe už gaminius su trūkumais, kurios buvo išspręstos po direktyvos įsigaliojimo.

      50      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia Teisingumo Teismas, įgyvendindamas
         EB 234 straipsniu jam suteiktą teisę, jei reikia, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir turinį, kaip ji turėtų būti
         suprantama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento. Iš to darytina išvada, kad taip išaiškintą normą teisėjas gali ir turi
         taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems prieš sprendimą, kuriame išnagrinėtas prašymas dėl išaiškinimo,
         jei yra įvykdytos sąlygos, leidžiančios kompetetingiems teismams pareikšti ieškinį, susijusį su minėtos normos taikymu (žr.
         visų pirma 1988 m. vasario 2 d. Sprendimo Blaizot, 24/86, Rink. p. 379, 27 punktą ir 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 141 punktą).

      51      Šiuo klausimu būtina priminti, kad tik išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas gali, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo
         principą, kuris yra Bendrijos teisės sistemos dalis, apriboti suinteresuotųjų asmenų galimybę pasinaudoti jo išaiškinta norma,
         ginčijant sąžiningai nustatytus teisinius santykius. Kad būtų nuspręsta dėl tokio apribojimo, turi būti patenkinti du esminiai
         kriterijai, t. y. didelis suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir rimtų pasekmių rizika (žr. visų pirma 1994 m. rugsėjo 28 d.
         Sprendimo Vroege, C‑57/93, Rink. p. I‑4541, 21 punktą ir 2000 m. spalio 12 d. Sprendimo Cooke, C‑372/98, Rink. p. I‑8683, 42 punktą).

      52      Būtina pastebėti, kad Įstatymo Nr. 371 11 straipsnio 3 dalyje Danijos įstatymo leidėjas pasinaudojo ieškinio dėl atgręžtinio
         reikalavimo mechanizmu, žinomu daugelyje teisinių sistemų, ir numatė, kad tiekėjui, kuris atlygino nukentėjusiesiems žalą,
         atsiradusią dėl gaminio su trūkumais, pereina nukentėjusiojo reikalavimo teisės gamintojo atžvilgiu. Todėl būtina konstatuoti,
         kad pagal bendrąją taisyklę tiekėjas, pripažintas atsakingas nukentėjusiojo atžvilgiu, turi galimybę gauti kompensaciją iš
         gamintojo tokiomis sąlygomis, kurios užtikrina teisinį saugumą.

      53      Šiomis aplinkybėmis, kadangi nėra būtina nustatyti, ar tiekėjas turi, ar neturi teisės pareikšti ieškinį nukentėjusiajam,
         kuriam žala buvo atlyginta anksčiau, ir nagrinėti klausimo dėl didelio sąžiningų suinteresuotųjų asmenų skaičiaus, prašymas,
         kurį pateikė nukentėjusieji ir Danijos vyriausybė, nepateikdami jokio jų teiginius pagrindžiančio įrodymo, kad, jei šio sprendimo
         veikimas nebus apribotas laike, dėl jo galėtų kilti rimtų problemų, yra atmestinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      54      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę
            už gaminius su trūkumais, derinimo turi būti aiškinama taip:
      –        ji draudžia nacionalinę taisyklę, pagal kurią atsakomybė be kaltės, kurią direktyva nustato ir priskiria gamintojui, nustatoma
            tiekėjui kitais nei 3 straipsnio 3 dalies baigtiniame sąraše numatytais atvejais.
      –        ji nedraudžia nacionalinės taisyklės, pagal kurią tiekėjas privalo be jokių apribojimų atsakyti už dėl gamintojo kaltės padarytą
            žalą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: danų.