title: 2008 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Danfoss A/S ir AstraZeneca A/S prieš Skatteministeriet.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Vestre Landsret - Danija.#Šeštoji PVM direktyva - 6 straipsnio 2 dalis - Apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas neatlygintinai ne verslo tikslais - Teisė į PVM atskaitą - 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa - Valstybių narių teisė toliau taikyti Šeštosios direktyvos įsigaliojimo dieną nacionalinėje teisėje numatytus teisės į atskaitą apribojimus.#Byla C-371/07.

text:
      Byla C‑371/07
      Danfoss A/S ir AstraZeneca A/S
      prieš
      Skatteministeriet
      (Vestre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 6 straipsnio 2 dalis – Apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas neatlygintinai ne verslo tikslais – Teisė į PVM atskaitą – 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa – Valstybių narių teisė toliau taikyti Šeštosios direktyvos įsigaliojimo dieną nacionalinėje teisėje numatytus teisės į atskaitą
         apribojimus“

      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamieji
            sandoriai
      (Tarybos direktyvos 77/388 6 straipsnio 2 dalis)
      1.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa
         turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia valstybei narei po šios direktyvos įsigaliojimo apriboti teisę į pirkimo pridėtinės
         vertės mokesčio už įmonių valgyklų neatlygintino maitinimo, teikiamo verslo partneriams ir darbuotojams vykstant darbo susirinkimams,
         išlaidas atskaitą, nors įsigaliojimo metu šis apribojimas nebuvo veiksmingai taikomas šioms išlaidoms, nes pagal administracinę
         praktiką šių valgyklų paslaugos apmokestintos pagal savikainą, skaičiuojamą gamybos išlaidų pagrindu, tai yra žaliavų kainą
         ir išlaidas su paruošimu susijusiam darbo užmokesčiui, ir maisto bei gėrimų pardavimui bei valgyklų administravimui, už tai
         suteikiant teisę į viso sumokėto pirkimų pridėtinės vertės mokesčio atskaitą.

      (žr. 44 punktą ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 6 straipsnio 2 dalis, kuri, apmokestinimo
         pridėtinės vertės mokesčio tikslams, prilygina kai kuriuos apmokestinamojo asmens realiai neatlygintinus sandorius prekių
         tiekimui ar paslaugų teikimui už atlygį, turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata, pirma, nenumato neatlygintino verslo partnerių
         maitinimo įmonių valgyklose vykstant darbo susitikimams šių įmonių patalpose, kai matyti iš objektyvių aplinkybių – kurias
         turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – kad šis maitinimas teikiamas išimtinai profesiniais
         tikslais. Antra, ši nuostata iš esmės numato įmonės neatlygintiną darbuotojų maitinimą savo patalpose, nebent – ir tai irgi
         turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – verslo poreikiams, pavyzdžiui, siekiui užtikrinti
         darbo susitikimų tęstinumą ir tinkamą eigą, būtina, kad darbdavys užtikrintų maitinimą. Šiuo atžvilgiu nors iš esmės darbuotojų
         maitinimas yra privačių poreikių tenkinimas, priklausantis nuo darbuotojų pasirinkimo, kur darbdavys nedalyvauja, tam tikromis
         aplinkybėmis darbuotojams suteiktas maitinimas nėra pastarųjų privačių poreikių tenkinimas, bet yra atliktas verslo tikslais.
         Asmeninė darbuotojų gauta nauda tik papildo verslo poreikius.

      (žr. 57, 62 ir 65 punktus bei rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 11 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 6 straipsnio 2 dalis – Apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas neatlygintinai ne verslo tikslais – Teisė į PVM atskaitą – 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa – Valstybių narių teisė toliau taikyti Šeštosios direktyvos įsigaliojimo dieną nacionalinėje teisėje numatytus teisės į atskaitą
         apribojimus“

      Byloje C‑371/07
      dėl Vestre Landsret (Danija) 2007 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. rugpjūčio 3 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Danfoss A/S,

      AstraZeneca A/S
      prieš
      Skatteministeriet,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis ir J. Malenovský,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. birželio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Danfoss A/S, atstovaujamos advokatų H. Hansen ir T. Kristjánsson,

      –        AstraZeneca A/S, atstovaujamos advokatų M. Vesthardt ir M. Bruus,

      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos B. Weis Fogh, padedamos advokato K. Lundgaard Hansen,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou, S. Schønberg ir S. Maaløe,
      susipažinęs su 2008 m. spalio 23 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 6 straipsnio 2 dalies ir 17 straipsnio 6 dalies antrosios pastraipos išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas ginče tarp bendrovių Danfoss A/S (toliau – Danfoss) ir AstraZeneca A/S (toliau – AstraZeneca) bei Skatteministeriet (Danijos mokesčių ir akcizų ministerija) dėl neatlygintino verslo partnerių ir darbuotojų maitinimo bendrovių valgyklose
         vykstant susitikimams vertinimo pridėtinės vertės mokesčio atžvilgiu (toliau – PVM).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa nustato:

      „Paslaugų teikimu už atlygį laikoma:
      a)      prekių, sudarančių verslui skirto turto dalį, naudojimas apmokestinamojo asmens arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba
         jų naudojimas ne verslo tikslams, kai pridėtinės vertės mokestis už tas prekes buvo visiškai ar iš dalies atskaitytas;

      b)      apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas neatlygintinai jo paties arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba apskritai
         ne verslo tikslais.“

      4        Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis numato:

      „Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
         išlaidomis susijęs pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali
         būti atskaitomas, jeigu jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai,
         pramogoms ar pasilinksminimams.

      Kol minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose įstatymuose,
         galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.“

      5        Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies pirmojoje pastraipoje numatytos Bendrijos teisės normos iki šios dienos dar nėra
         priimtos, nes Taryboje nesutariama dėl išlaidų, dėl kurių gali būti apribota teisė į PVM atskaitą.

      6        Pagal 1978 m. birželio 26 d. Tarybos direktyvos 78/583/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su apyvartos mokesčiu,
         suderinimo (OL L 194, p. 16) 1 straipsnį atitinkamoms valstybėms narėms, tarp kurių yra Danijos Karalystė, leidžiama įgyvendinti
         Šeštąją direktyvą ne vėliau kaip iki 1979 m. sausio 1 dienos.

       Nacionalinės teisės aktai
      7        Pagal 1967 m. pirmąjį Danijos įstatymą Nr. 102 dėl PVM (toliau – PVM įstatymas) iš esmės paslaugų teikimas nebuvo apmokestinamas
         PVM, nebent tai numatyta įstatyme. Pagal šį įstatymą paslaugų teikimas eksploatuojant įmonių valgyklas nebuvo apmokestinamas
         šiuo mokesčiu, minėtos įmonės neturėjo teisės atskaityti PVM už su tomis paslaugomis susijusius pirkimus.

      8        PVM įstatymo 16 straipsnio 3 dalis numatė:

      „Pirkimo mokestis negali apimti mokesčio už pirkimus ir jiems prilyginamas ūkines operacijas, skirtas:
      a)      maitinti įmonės savininką ir jos darbuotojus;
      <...>
      e)      svetingumui ir dovanoms.“
      9        Siekiant įgyvendinti Šeštąją PVM direktyvą 1978 m. spalio 1 d. įsigaliojęs 1978 m. gegužės 10 d. Įstatymas Nr. 204 iš dalies
         pakeitė PVM įstatymą. Pagal Įstatymą Nr. 204 iš esmės paslaugų teikimas buvo apmokestintas PVM. Todėl maisto ir gėrimų pardavimas
         įmonės valdomose valgyklose buvo apmokestintas. Tačiau ankstesnės nuostatos, susijusios su teisės į atskaitą apribojimu maitinimo
         ir svetingumo išlaidų atžvilgiu, nustatytos PVM įstatymo 16 straipsnio 3 dalyje, liko nepakeistos.

      10      1978 m. lapkričio mėnesį Momsnævn (Administracinė apeliacinė taryba PVM klausimais) priėmė sprendimą, pagal kurį bet kuriuo atveju maisto ir gėrimų tiekimui
         įmonių valgyklose taikomo PVM apmokestinamoji vertė turi būti ne mažesnė nei kaina, apskaičiuota remiantis gamybos sąnaudomis,
         t. y. žaliavų kaina, atlyginimais už pagaminimą ir šio maisto ir gėrimų pardavimu bei valgyklų administravimu (toliau – sąnaudos).
         Ši administracinė praktika leido atskaityti visą už maitinimą sumokėtą pirkimo PVM. Momsnævn sprendimas buvo pakartotas 1983 m. spalio 31 d. Specialiose administracinėse valgyklų gairėse (toliau – PVM gairės valgykloms).

      11      1994 m. gegužės 18 d. Įstatymu Nr. 375 buvo peržiūrėtas PVM įstatymas. Pastarojo įstatymo 16 straipsnio 3 dalyje numatytas
         teisės į atskaitą apribojimas Įstatymo Nr. 375 42 straipsnio 1 dalies 1 ir 5 punktuose iš esmės liko nepakeistas.

      12      Įstatymas Nr. 375 taip pat į PVM įstatymą įtraukė nuostatas dėl panaudojimo apmokestinimo, numatydamas, kad paslaugų panaudojimas
         ne verslo tikslams prilyginamas ūkinėms operacijoms, atliktoms už atlygį. Šios PVM įstatymo 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse esančios
         nuostatos yra tokios:

      „2. Prekių ir paslaugų, skirtų 42 straipsnio 1 ir 2 dalyje nurodytiems tikslams, panaudojimas yra laikomas tiekimu už atlygį,
         kai tų prekių ar paslaugų pirkimo ar gamybos atžvilgiu egzistuoja visiška ar dalinė teisė į atskaitą.

      3.      Paslaugų panaudojimas privatiems verslo savininko ar jo darbuotojų poreikiams, kurie yra nesusiję su verslu, laikomas tiekimu
         už atlygį.“

      13      Tačiau dėl šio sprendimo 10 punkte nurodytos administracinės praktikos nekilo klausimas dėl panaudojimą reglamentuojančių
         nuostatų taikymo verslo partnerių ir darbuotojų neatlygintinam maitinimui įmonių valgyklose vykstant darbo susitikimams. Kadangi
         buvo laikoma, jog toks maitinimas yra teikiamas už (fiktyvų) atlygį, lygų savikainai, prekės ar paslaugos negalėjo būti laikomos
         „panaudotomis“, nes panaudoti galima tik tuomet, kai už jas negaunamas atlygis.

      14      1999 m. priimtose trijose nutartyse Landsskatteret (Mokestinių bylų teismas) panaikino šią administracinę praktiką. Jis nusprendė, kad PVM įstatymo bendrosios nuostatos dėl
         pardavimo mokesčio apskaičiavimo siekiant nepažeisti Šeštosios direktyvos turėjo būti taikomos ir įmonių eksploatuojamoms
         valgykloms, t. y. pardavimo PVM turėjo būti apskaičiuojamas remiantis faktiškai gautu atlygiu, o ne savikaina.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
      15      Danfoss yra pagal Danijos teisę įsteigta uždaroji bendrovė su buveine Danijoje, turinti padalinių keliose valstybėse. Ši bendrovė
         gamina ir parduoda pramonines šildymo ir šaldymo automatizacijos sistemas. Maistas ir gėrimai darbuotojams parduodami jos
         valgyklose, kurios taip pat naudojamos neatlygintinai maitinant verslo partnerius per susitikimus įmonės patalpose ir darbuotojus
         per darbo susitikimus šioje bendrovėje.

      16      AstraZeneca yra farmacijos įmonė, kuri vykdydama pardavimo ir rinkodaros veiklą kviečia medikus ir kitus sveikatos apsaugos specialistus
         į susitikimus, siekdama juos informuoti apie patologijas bei medikamentų pozicionavimą ir naudojimą. Atsižvelgiant į susitikimo
         pradžią ir trukmę, kuri gali tęstis nuo kelių valandų iki visos dienos, dalyviai neatlygintinai maitinami bendrovės valgykloje,
         kurioje kitais atvejais maistas ir gėrimai yra parduodami darbuotojams.

      17      Pagrindinės bylos kilo dviem įmonėms pareiškus ieškinius Vestre Landsret prieš Skatteministeriet dėl neatlygintino verslo partnerių ir darbuotojų maitinimo jų valgyklose vykstant darbo susitikimams vertinimo PVM atžvilgiu.

      18      Šių bendrovių atžvilgiu nuo 1978 m. taikytos administracinės praktikos įtaka buvo tokia, kad PVM apskaičiuotas pagal maitinimo
         savikainą.

      19      Kai šią administracinę praktiką 1999 m. panaikino Landsskatteret ir nusprendė, kaip teigiama šio sprendimo 14 punkte, kad PVM turėjo būti apskaičiuojamas remiantis faktiškai gautu atlygiu,
         o ne savikaina, bendrovės pateikė prašymą grąžinti PVM, apskaičiuotą pagal neatlygintino verslo partnerių ir darbuotojų maitinimo
         per darbo susitikimus savikainą, t. y. 5 920 848,19 DKK – Danfoss atveju ir 825 275 DKK – AstraZeneca atveju.

      20      Skatteministeriet atmetė šiuos prašymus grąžinti nusprendusi, kad verslo partnerių maitinimas yra „svetingumas“, numatytas teisės į atskaitą
         apribojime, nustatytame PVM įstatymo 42 straipsnio 1 dalies 5 punkte, o darbuotojų maitinimas per darbo susitikimus yra „maitinimas“,
         numatytas teisės į atskaitą apribojime, nustatytame PVM įstatymo 42 straipsnio 1 dalies 1 punkte.

      21      Tačiau kadangi įmonės Danfoss ir AstraZeneca, remdamosi minėta administracine praktika, atskaitė visą PVM už savo valgyklos pirkimus, Skatteministeriet teigė, kad šiam maitinimui, kaip panaudojimui, turi būti taikomas PVM pagal PVM įstatymo 5 straipsnio 2 dalį. Šis mokestis
         už panaudojimą, minėtos ministerijos teigimu, turi būti apskaičiuojamas pagal savikainą, kaip ir PVM remiantis negaliojančia
         administracine praktika, todėl ji tvirtino, kad nagrinėjamo PVM sumos negali būti grąžintos.

      22      Šios bendrovės ginčijo teisinio pagrindo taikyti PVM vadinamajam panaudojimui egzistavimą, taip pat PVM įstatyme numatyto
         teisės į apskaitą apribojimo teisėtumą.

      23      Šiomis aplinkybėmis Vestre Landsret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa yra aiškintina taip, jog valstybės narės turi teisę neleisti
         atskaityti (PVM) už pirkimus, skirtus maitinti verslo partnerius ir darbuotojus įmonių valgykloje vykstant susitikimams, tik
         jei iki direktyvos įsigaliojimo nacionalinė teisė numatė tokį atskaitos apribojimą ir jei tokią normą praktikoje taikė mokesčių
         institucijos, nepripažindamos teisės į (PVM) atskaitą tokių pirkimų atžvilgiu?

      2.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą turi reikšmės tai, kad: a) įmonių valdomos valgyklos nebuvo apmokestinamos (PVM) pagal nacionalinės
         teisės (PVM) reglamentuojančias normas, galiojusias nagrinėjamoje valstybėje narėje iki 1978 m. įsigaliojant Šeštajai direktyvai;
         b) nacionalinės atskaitos apribojimo normos nepasikeitė įgyvendinus Šeštąją direktyvą; ir c) ši atskaitos apribojimo norma
         tapo reikšminga tokios rūšies įmonėms tik dėl to, kad įmonių valdomos valgyklos tapo apmokestinamomis (PVM) įgyvendinus Šeštąją
         direktyvą?

      3.      Ar teisės į atskaitą apribojimas yra „išsaugotas“ Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antrosios pastraipos prasme,
         jei nuo Šeštosios direktyvos įgyvendinimo 1978 m. iki 1999 m. dėl pagrindinėje byloje aprašytos administracinės praktikos
         egzistavo teisė į PVM atskaitą nagrinėjamų išlaidų atžvilgiu?

      4.      Ar Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktai aiškintini taip, jog ši nuostata apima įmonės neatlygintiną verslo
         partnerių maitinimą savo pačios valgykloje vykstant įmonės susitikimams?

      5.      Ar Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktai aiškintini taip, jog ši nuostata apima įmonės neatlygintiną darbuotojų
         maitinimą savo pačios valgykloje toje įmonėje vykstant susitikimams?“

       Dėl pirmojo–trečiojo klausimų
      24      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmaisiais trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės
         klausia, ar „laukimo“ išlyga, numatyta Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje, leidžia mokesčių
         administratoriui apriboti mokesčio mokėtojo teisę į pirkimo PVM atskaitą, šiuo atveju drausti atskaityti pirkimo mokestį už
         įmonės personalo maitinimo ir svetingumo išlaidas, nors šis nacionalinėje teisėje iki minėtos direktyvos įsigaliojimo egzistavęs
         apribojimas praktikoje nebuvo taikomas valgyklų paslaugoms dėl šių paslaugų neapmokestinimo PVM iki 1978 m. spalio 1 d., o
         nuo tų pačių metų lapkričio mėnesio pagal administracinę praktiką šias paslaugas apmokestinus pagal savikainą už tai suteikiant
         teisę į viso pirkimų PVM atskaitą.

      25      Reikia priminti, kad Šeštoji direktyva Danijoje įsigaliojo 1979 m. sausio 1 d. (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
         Ampafrance ir Sanofi, C‑177/99 ir C‑181/99, Rink. p. I‑7013, 5 ir 9 punktus; taip pat 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑40/00, Rink. p. I-4539, 5 ir 9 punktus; taip pat žr. Direktyvos 78/583 1 straipsnį ir galiausiai 2006 m. lapkričio 28 d.
         Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 176 straipsnio antrąją pastraipą).

      26      Taip pat reikia priminti, kad pagal pagrindinį bendrajai PVM sistemai būdingą ir iš Šeštosios direktyvos 2 straipsnio išplaukiantį
         principą PVM taikomas kiekvienam gamybos ar platinimo sandoriui, atskaitant PVM, tiesiogiai taikomą pirkimo ūkinėms operacijoms.
         Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Šeštosios direktyvos 17 ir paskesniuose straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudedamoji
         PVM sistemos dalis ir iš esmės ji negali būti ribojama. Ji įgyvendinama nedelsiant visų mokesčių, taikomų pirkimo ūkinėms
         operacijoms, atžvilgiu. Visi teisės į PVM atskaitą apribojimai turi įtakos mokesčių naštos dydžiui ir turi būti taikomi panašiai
         visose valstybėse narėse. Todėl leidžiančios nukrypti nuostatos galimos tik Šeštojoje direktyvoje aiškiai numatytais atvejais
         (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 42 punktą bei nurodytą teismo praktiką). Be to, tokios nukrypti nuo teisės į PVM atskaitą principo,
         kuris užtikrina šio mokesčio neutralumą, leidžiančios nuostatos turi būti aiškinamos siaurai (minėto sprendimo Metropol ir Stadler 59 punktas).

      27      Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje aiškiai ir tiksliai nustatytas apmokestinamojo asmens sumų, kurias jis sąskaitose
         faktūrose nurodė kaip PVM už jo tiektas prekes ir teiktas paslaugas tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo
         naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, atskaitos principas (minėto sprendimo Metropol ir Stadler 43 punktas).

      28      Tačiau šiam principui taikoma Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje nustatyta nukrypti leidžianti nuostata, būtent šio
         straipsnio antroji pastraipa. Iš tiesų, kol Taryba priims šiame straipsnyje numatytas nuostatas, valstybės narės gali toliau
         taikyti savo teisės aktus dėl atskaitos apribojimo, galiojusius šios direktyvos įsigaliojimo metu (žr. 2001 m. birželio 14 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑345/99, Rink. p. I‑4493, 19 punktą bei minėto sprendimo Metropol ir Stadler 44 punktą).

      29      Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 5 punkte, kadangi Taryba nepriėmė nė vieno pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies
         pirmąją pastraipą Komisijos jai pateikto pasiūlymo, valstybės narės gali toliau taikyti savo teisės aktus dėl PVM atskaitos
         apribojimo, kol Bendrijos teisės aktų leidėjas nustatys Bendrijos atskaitos apribojimo tvarką ir taip laipsniškai suderins
         nacionalinės teisės aktus PVM srityje. Taigi iki šiol nėra jokios Bendrijos teisės nuostatos, išvardijančios išlaidas, kurioms
         ribojama teisė į PVM atskaitą (2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Jyske Finans, C-280/04, Rink. p. I‑10683, 23 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      30      Kaip Teisingumo Teismas priminė minėto sprendimo Metropol ir Stadler 48 punkte, Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa apima „laukimo“ išlygą, numatančią nacionalinės teisės
         PVM atskaitos apribojimų, galiojusių įsigaliojant Šeštajai direktyvai, taikymą toliau.

      31      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pabrėžė, kad šios nuostatos tikslas leisti valstybėms narėms, laukiant, kol Taryba nustatys
         Bendrijos PVM atskaitos apribojimo tvarką, toliau taikyti nacionalinės teisės aktus dėl atskaitos apribojimo, kuriuos veiksmingai
         jų institucijos taikė įsigaliojant Šeštajai direktyvai (minėto sprendimo Metropol ir Stadler 48 punktas).

      32      Šiame kontekste, jei po Šeštosios direktyvos įsigaliojimo valstybė narė pakeičia teisės aktus ir sumažina egzistuojančių apribojimų
         taikymo sritį, taip juos priartindama prie bendros atskaitos taikymo tvarkos, nustatytos Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         2 dalyje, turi būti laikoma, kad šiam teisės aktui yra taikomas 17 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje numatytas nukrypimas
         (minėto 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑345/99, 22 punktas ir minėto sprendimo Metropol ir Stadler 45 punktas).

      33      Tačiau jei pakeitimas po Šeštosios direktyvos įsigaliojimo išplečia egzistuojančių apribojimų taikymo sritį, taip nukrypstant
         nuo direktyvos tikslo, nacionalinės teisės aktai nėra nukrypti leidžianti nuostata, leistina pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         6 dalies antrąją pastraipą, ir todėl jie pažeidžia jos 17 straipsnio 2 dalį (minėto 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑40/00, 17 punktas ir minėto sprendimo Metropol ir Stadler 46 punktas).

      34      Tas pats taikoma visiems pakeitimams, padarytiems po Šeštosios direktyvos įsigaliojimo, kurie išplečia apribojimų, taikytų
         prieš pat įsigaliojant minėtai direktyvai, taikymo sritį (minėto 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑40/00, 18 punktas).

      35      Atsakant į pirmuosius tris klausimus reikia atsižvelgti į šiuos samprotavimus.

      36      Pirma, reikia konstatuoti, kad Danijoje iki 1978 m. spalio 1 d., t. y. PVM įstatymo įsigaliojimo dienos, valgyklų paslaugų
         teikimas nebuvo apmokestinamas PVM. Dėl šių paslaugų teikimo neapmokestinimo jų atžvilgiu negalima buvo taikyti nacionalinių
         nuostatų, susijusių su teisės į pirkimo PVM atskaitą apribojimais.

      37      Kai pakeitus PVM įstatymą paslaugų teikimas buvo apmokestintas PVM, PVM įstatyme numatytas teisės į apskaitą apribojimas nustojo
         būti taikomas įmonių valgyklų teikiamoms paslaugoms.

      38      Iš tiesų iš karto po šio įstatymo pakeitimo 1978 m. lapkričio mėn. buvo priimtas sprendimas Momsnævn, pagal kurį, pirma, maisto ir gėrimų tiekimui įmonių valgyklose taikomo PVM apmokestinamoji vertė turėjo būti ne mažesnė
         nei paslaugų savikaina ir, antra, visas pirkimų PVM buvo atskaitytinas.

      39      Iš to, kas minėta, išplaukia, kad Šeštosios direktyvos įsigaliojimo Danijoje momentu nacionalinės nuostatos, susijusios su
         teisės į pirkimo PVM apribojimu, numatytos PVM įstatymo 16 straipsnio 3 dalyje, praktikoje nebuvo taikomos įmonių valgyklų
         teikiamoms paslaugoms.

      40      Todėl reikia konstatuoti, kad nagrinėjamas teisės į atskaitą apribojimas Šeštosios direktyvos įsigaliojimo Danijoje momentu
         pagal Teisingumo Teismo praktiką nebuvo veiksmingai taikomas išlaidoms, susijusioms su neatlygintinu darbuotojų ir verslo
         partnerių maitinimu valgyklose.

      41      Antra, kaip buvo priminta šio sprendimo 33 punkte, nepriimtina nacionalinė nuostata, kuri nuo Šeštosios direktyvos įsigaliojimo
         išplečia egzistuojančių apribojimų apimtį, taip nukrypstant nuo direktyvos tikslo.

      42      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, remiantis nuo 1978 m. lapkričio mėn. iki 1999 m. egzistavusia administracine praktika,
         nustatydamas teisę į viso pirkimo PVM už įmonių valgyklų maisto ir gėrimų tiekimą atskaitą, Danijos administratorius apribojo
         savo teises vėliau riboti teisę į šio mokesčio atskaitą. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         6 dalies antrosios pastraipos kontekste reikia atsižvelgti ne tik į teisės aktus tiesiogine prasme, bet ir administracines
         priemones bei atitinkamos valstybės narės valdžios institucijų praktiką (minėto sprendimo Metropol ir Stadler 49 punktas).

      43      Todėl taikant PVM įstatymo 42 straipsnio 1 dalies 1 ir 5 punktus nesuteikdama teisės į pirkimo PVM už įmonių valgyklų maisto
         ir gėrimų tiekimą atskaitą Skatteministeriet išplėtė šio apribojimo, taikytino Šeštosios direktyvos įsigaliojimo momentu aptariamam maitinimui, taikymo sritį ir įvedė
         pakeitimą, dėl kurio Danijos teisės aktai nukrypo nuo Šeštosios direktyvos tikslo, o tai buvo neleistina pagal šios direktyvos
         17 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje nustatytą nukrypti leidžiančią nuostatą.

      44      Atsižvelgiant į minėtus svarstymus, į pirmuosius tris klausimus reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies
         antroji pastraipa turi būti aiškinama kaip draudžianti valstybei narei po šios direktyvos įsigaliojimo apriboti teisę į pirkimo
         PVM už įmonių valgyklų neatlygintino maitinimo, teikiamo verslo partneriams ir darbuotojams vykstant darbo susirinkimams,
         išlaidas atskaitą, nors šio įsigaliojimo metu šis apribojimas nebuvo veiksmingai taikomas šioms išlaidoms, nes pagal administracinę
         praktiką šių valgyklų paslaugos apmokestintos pagal savikainą, už tai suteikiant teisę į viso sumokėto pirkimų pridėtinės
         vertės mokesčio atskaitą.

       Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų
      45      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ketvirtuoju ir penktuoju klausimais, kuriuos reikia išnagrinėti kartu,
         iš esmės klausia, ar PVM apmokestinamos bendrovės valgyklos neatlygintinas verslo partnerių ar darbuotojų maitinimas įmonėje
         vykstant darbo susitikimams, yra neatlygintinas paslaugų teikimas ne verslo tikslais, prilygintinas paslaugų teikimui už atlygį
         Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies prasme.

      46      Reikia priminti, kad ši nuostata prilygina kai kuriuos apmokestinamojo asmens realiai neatlygintinus sandorius prekių tiekimui
         ar paslaugų teikimui už atlygį. Šios nuostatos tikslas yra užtikrinti vienodą požiūrį į apmokestinamąjį asmenį, kuris tiekia
         prekes ar teikia paslaugas savo ar savo darbuotojų privatiems poreikiams, ir į galutinį vartotoją, kuris gauna tos pačios
         rūšies prekes ar paslaugas (šiuo klausimu žr. 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Enkler, C‑230/94, Rink. p. I‑4517, 35 punktą; 1997 m. spalio 16 d. Sprendimo Fillibeck, C‑258/95, Rink. p. I‑5577, 25 punktą; 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo Fischer ir Brandenstein, C‑322/99 ir C‑323/99, Rink. p. I‑4049, 56 punktą; taip pat 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, Rink. p. I‑743, 23 punktą).

      47      Danijos vyriausybė rašytinėse pastabose Teisingumo Teismui tvirtina, kad apmokestinamasis asmuo, galėjęs atskaityti pirkimo
         PVM už prekių, panaudotų jo versle, pirkimus, tas prekes paėmęs iš savo verslo ir panaudojęs savo ar darbuotojų privatiems
         poreikiams, tampa galutiniu vartotoju ir turi būti vertinamas kaip toks. Tokiu atveju Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies
         a punktas kliudo šiam apmokestinamajam asmeniui išvengti sumokėti PVM už tokį panaudojimą ir iš to gauti jam nepriklausančią
         naudą, palyginti su galutiniu vartotoju, kuris perka prekes ir sumoka PVM (šiuo klausimu žr. 1992 m. gegužės 6 d. Sprendimo
         de Jong, C-20/91, Rink. p. I-2847, 15 punktą; minėto sprendimo Enkler 33 punktą; 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Bakcsi, C‑415/98, Rink. p. I‑1831, 42 punktą; minėto sprendimo Fischer ir Brandenstein 56 punktą; taip pat minėto sprendimo Hotel Scandic Gåsabäck 23 punktą).

      48      Taip pat Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies b punktas kliudo apmokestinamajam asmeniui ar jo darbuotojams gauti paslaugas
         be mokesčių iš apmokestinamojo asmens, už kurias fizinis asmuo turėtų sumokėti PVM (minėto sprendimo Hotel Scandic Gåsabäck 23 punktas).

      49      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad pagal administracinę praktiką, taikytą nuo 1978 m. lapkričio mėn.
         iki 1999 m., neatlygintinas verslo partnerių ir darbuotojų maitinimas valgykloje vykstant darbo susitikimams buvo laikomas
         atliekamu už atlygį, lygų suteiktų paslaugų savikainai. Todėl tos paslaugos negali būti laikomas „panaudotomis“, nes panaudoti
         galima tik tuomet, kai už jas negaunamas atlygis (žr. minėto sprendimo Hotel Scandic Gåsabäck 22–24 punktus).

      50      Kai šią praktiką 1999 m. panaikino Landsskatteret, neatlygintinas maitinimas įmonės valgykloje, priešingai nei tvirtina Danfoss, gali būti laikomas sandoriu, už kurį negautas realus atlygis, ir todėl jis gali būti laikomas panaudojimu privatiems poreikiams.
         Tačiau šis teikimas turėtų būti apmokestinamas PVM pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalį, tik jei jis yra „ne verslo
         tikslais“.

      51      Todėl reikia, pirma, išnagrinėti, ar neatlygintinas verslo partnerių maitinimas įmonės valgykloje vykstant darbo susitikimams
         yra apmokestinamojo asmens paslaugos teikimas ne verslo tikslais.

      52      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Danfoss yra bendrovė, tarptautiniu mastu gaminanti ir parduodanti pramonines automatizacijos sistemas, be kita ko, skirtas reguliuoti
         šildymo ir šaldymo sistemas. AstraZeneca yra farmacinė bendrovė, kurios tikslas platinti farmacijos produktus Danijos rinkoje.

      53      Tiek iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo, tiek iš pagrindinės bylos šalių pateiktų pastabų
         Teisingumo Teismui išplaukia, kad Danfoss ir AstraZeneca neatlygintinai maitina verslo partnerius tik įmonės patalpose vykstant susitikimams. AstraZeneca pasikviečia medikus ir kitus sveikatos priežiūros specialistus į informacinius susitikimus, susijusius su patologijomis bei
         medikamentų pozicionavimu ir naudojimu. Be to, aptariamas maitinimas dalyviams teikiamas valgykloje, atsižvelgiant į susitikimo
         laiką ir trukmę (susitikimai gali tęstis visą dieną).

      54      Šios aplinkybės rodo, kad aptariamas maitinimas teikiamas verslo tikslais.

      55      Tačiau iš tiesų sudėtinga veiksmingai kontroliuoti, ar maistas įmonės valgyklose tiekiamas profesiniais, ar kitais tikslais,
         įskaitant tai, ar šis tiekimas yra normali valgyklų veikla. Todėl jei objektyvios aplinkybės, kurias turi patikrinti prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, rodo, kad maitinimas teikiamas tik profesiniais tikslais, jam netaikoma Šeštosios
         direktyvos 6 straipsnio 2 dalis.

      56      Antra, reikia išnagrinėti, ar neatlygintinas darbuotojų maitinimas įmonės valgyklose vykstant darbo susitikimams turi būti
         laikomas apmokestinamojo asmens neatlygintinu paslaugų teikimu darbuotojams arba, bendrai kalbant, ne verslo tikslais.

      57      Aišku, kad paprastai darbuotojas pasirenka savo maitinimosi pobūdį, tikslų laiką ir vietą. Darbdavys neturi įtakos šiam pasirinkimui,
         o darbuotojo pareiga yra grįžti į darbo vietą sutartu laiku ir atlikti įprastą darbą. Todėl, kaip teigė Komisija per posėdį,
         iš esmės darbuotojų maitinimas yra privačių poreikių tenkinimas, priklausantis nuo darbuotojų pasirinkimo, kur darbdavys nedalyvauja.
         Iš to išplaukia, kad įprastomis aplinkybėmis paslaugų teikimas, apimantis neatlygintiną darbuotojų maitinimą, tenkina jų privačius
         poreikius Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies prasme.

      58      Tačiau specialiomis aplinkybėmis verslas gali reikalauti, kad pats darbdavys užtikrintų maitinimą (pagal analogiją su darbdavio
         organizuotu darbuotojų gabenimu į darbo vietą žr. minėto sprendimo Fillibeck 29 ir 30 punktus).

      59      Pirma, Danfoss pabrėžė ir tam Danijos vyriausybė neprieštaravo, kad aptariamas maitinimas, sudarantis mažiau kaip 1 % viso darbuotojams
         teikiamo maitinimo, kurio likusi dalis teikiama už atlygį, yra teikiamas tik vykstant darbuotojų, atvykusių iš daugelio valstybių,
         susitikimams įmonės buveinėje. Kaip ši bendrovė teigė per posėdį, įmonė yra suinteresuota teikti darbuotojams maistą ir gėrimus
         vykstant specialiems susitikimams, nes ji gali šį maitinimą organizuoti racionaliai ir veiksmingai ir taip kontroliuoti kas,
         kur ir kada dalyvauja šiuose darbo pietuose.

      60      Reikia pripažinti, kad darbdavys, teikdamas maitinimą darbuotojams, gali sumažinti susitikimų trikdžius. Aplinkybė, kad tik
         darbdavys gali užtikrinti susitikimų tęstinumą ir tinkamą eigą, gali įpareigoti jį užtikrinti dalyvaujančių darbuotojų maitinimą.

      61      Antra, kaip per posėdį pabrėžė Danfoss, aptariamą maitinimą sudaro į posėdžių salę specialiomis aplinkybėmis pateikti sumuštiniai ir šaltieji užkandžiai. Iš to
         išplaukia, kad darbuotojai negali pasirinkti maitinimosi vietos, laiko ar pobūdžio, už pasirinkimą atsakingas tik darbdavys.

      62      Tokiomis specialiomis aplinkybėmis darbdavio darbuotojams suteiktas maitinimas nėra privačių pastarųjų poreikių tenkinimas,
         bet yra atliktas verslo tikslais. Asmeninė darbuotojų gauta nauda tik papildo verslo poreikius.

      63      Įmonės organizavimo ypatybės parodo, ar paslaugos, kurios sudaro neatlyginamas darbuotojų maitinimas, yra suteiktos verslo
         tikslais.

      64      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo aiškinimo sudedamąsias dalis,
         turi nustatyti, ar pagal nagrinėjamo verslo reikalavimus dėl pagrindinės bylos ypatybių reikia, kad darbdavys užtikrintų neatlygintiną
         verslo partnerių ir darbuotojų maitinimą vykstant darbo susitikimams įmonėje.

      65      Atsižvelgiant į minėtus svarstymus į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 6 straipsnio
         2 dalis turi būti aiškinama taip, jog ši nuostata, pirma, nenumato neatlygintino verslo partnerių maitinimo įmonių valgyklose
         vykstant darbo susitikimams šių įmonių patalpose todėl, kad, kaip išplaukia iš objektyvių aplinkybių – kurias turi patikrinti
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – šis maitinimas teikiamas išimtinai profesiniais tikslais. Antra,
         ši nuostata iš esmės numato įmonės neatlygintiną darbuotojų maitinimą savo patalpose, nebent – ir tai irgi turi patikrinti
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – verslo poreikiams, pavyzdžiui, siekiui užtikrinti darbo susitikimų
         tęstinumą ir tinkamą eigą, būtina, kad darbdavys užtikrintų maitinimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      66      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama
            taip, kad ji draudžia valstybei narei po šios direktyvos įsigaliojimo apriboti teisę į pirkimo pridėtinės vertės mokesčio
            už įmonių valgyklų neatlygintino maitinimo, teikiamo verslo partneriams ir darbuotojams vykstant darbo susirinkimams, išlaidas
            atskaitą, nors įsigaliojimo metu šis apribojimas nebuvo veiksmingai taikomas šioms išlaidoms, nes pagal administracinę praktiką
            šių valgyklų paslaugos apmokestintos pagal savikainą, skaičiuojamą gamybos išlaidų pagrindu, tai yra žaliavų kainą ir išlaidas
            su paruošimu susijusiam darbo užmokesčiui, ir maisto bei gėrimų pardavimui bei valgyklų administravimui, už tai suteikiant
            teisę į viso sumokėto pirkimų pridėtinės vertės mokesčio atskaitą.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388 6 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata, pirma, nenumato neatlygintino
            verslo partnerių maitinimo įmonių valgyklose vykstant darbo susitikimams šių įmonių patalpose todėl, kad, kaip išplaukia iš
            objektyvių aplinkybių – kurias turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – šis maitinimas teikiamas
            išimtinai profesiniais tikslais. Antra, ši nuostata iš esmės numato įmonės neatlygintiną darbuotojų maitinimą savo patalpose,
            nebent – ir tai irgi turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – verslo poreikiams, pavyzdžiui,
            siekiui užtikrinti darbo susitikimų tęstinumą ir tinkamą eigą, būtina, kad darbdavys užtikrintų maitinimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: danų.


1991 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # AKZO Chemie BV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # 86 straipsnis. # Byla C-62/86.


title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. gegužės 25 d. # Distilleria F. Palma SpA, likviduojama įmonė, prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Reglamentas (EEB) Nr. 822/87 - Bendras vyno rinkos organizavimas - Reglamentas (EEB) Nr. 1780/89 - Reglamentas (EEB) Nr. 2710/93 - Reglamentas (EB) Nr. 416/96 - Distiliuojant gauto alkoholio realizavimas - Reglamentas (EEB) Nr. 3390/90 - Konkursas dėl panaudojimo variklių degalams - Komisijos atsisakymas pakeisti tam tikras konkurso sąlygas - Force majeure - Deliktinė Bendrijos atsakomybė - Priimtinumas. # Byla T-154/01.

text:
      Byla T-154/01
      Distilleria F. Palma SpA
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Reglamentas (EEB) Nr. 822/87 – Bendras vyno rinkos organizavimas – Reglamentas (EEB) Nr. 1780/89 – Reglamentas (EEB) Nr. 2710/93 – Reglamentas (EB) Nr. 416/96 – Distiliuojant gauto alkoholio realizavimas – Reglamentas (EEB) Nr. 3390/90 – Konkursas dėl panaudojimo variklių degalams – Komisijos atsisakymas pakeisti tam tikras konkurso sąlygas – Force majeure – Deliktinė Bendrijos atsakomybė – Priimtinumas“
      2004 m. gegužės 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas (antroji kolegija)
      Sprendimo santrauka
      1.     Procedūra – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Prašymas atlyginti dėl sutarties pažeidimo padarytą žalą – Arbitražinė išlyga
            – Nebuvimas – Bendrijos teismo jurisdikcijos nebuvimas
      (EB 235, 238 ir 240 straipsniai)
      2.     Procedūra – Ieškinys – Formos reikalavimai – Ginčo dalyko nurodymas – Ieškinio pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka – Ieškinys
            dėl Bendrijos institucijos padarytos žalos atlyginimo
      (Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnis; Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas)
      1.     Nesant pagal EB 238 straipsnį numatytos arbitražinės išlygos, Pirmosios instancijos teismas, kuriam pateiktas ieškinys dėl
         žalos atlyginimo remiantis EB 235 straipsniu, negali priimti sprendimo dėl šio ieškinio tiek, kiek jis iš tikrųjų yra susijęs
         su prašymu atlyginti dėl sutarties pažeidimo padarytą žalą. Priešingu atveju Pirmosios instancijos teismas išplėstų savo jurisdikciją
         ir viršytų jam EB 240 straipsniu suteiktus įgaliojimus spręsti tam tikrus ginčus, nes šiuo straipsniu valstybių narių teismams
         yra suteikta bendra teisė spręsti ginčus, kurių viena iš šalių yra Bendrija.

      (žr. 50 punktą)
      2.     Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmąją pastraipą bei pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 44 straipsnio
         1 dalies c punktą kiekviename ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Nurodyti
         duomenys turi būti pakankamai aiškūs ir tikslūs, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismas
         – prireikus išspręsti bylą nesiremdamas jokia kita informacija. Siekiant užtikrinti teisinį tikrumą bei gerą teismų administravimą
         tam, kad ieškinys būtų priimtinas, pačiame ieškinio tekste reikia nurodyti pagrindines teisines ir faktines aplinkybes, kuriomis
         jis yra grindžiamas, ar bent jų santrauką, išdėstytą nuosekliai ir suprantamai.

      Tam, kad atitiktų šiuos reikalavimus, ieškinyje dėl Bendrijos institucijos padarytos žalos atlyginimo turi būti nurodyta informacija,
         kuri leistų atskleisti institucijai, ieškovo nuomone, priskirtinus veiksmus, priežastys, paskatinusios jį manyti, jog tarp
         šių veiksmų ir žalos, kurią jis tvirtina patyręs, egzistuoja priežastinis ryšys bei žalos pobūdis ir dydis.

      (žr. 56, 58–59 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. gegužės 25 d.(*)

      „Reglamentas (EEB) Nr. 822/87 – Bendras vyno rinkos organizavimas – Reglamentas (EEB) Nr. 1780/89 – Reglamentas (EEB) Nr. 2710/93 – Reglamentas (EB) Nr. 416/96 – Distiliuojant gauto alkoholio realizavimas – Reglamentas (EEB) Nr. 3390/90 – Konkursas dėl panaudojimo variklių degalams – Komisijos atsisakymas pakeisti tam tikras konkurso sąlygas – Force majeure – Deliktinė Bendrijos atsakomybė – Priimtinumas“
      Byloje T‑154/01
      Distilleria F. Palma SpA, likviduojama įmonė, įsteigta Neapolyje (Italija), atstovaujama advokato F. Caruso,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją,  atstovaujamą L. Visaggio ir C. Cattabriga, padedamų advokato A. Dal Ferro, nurodžiusio adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      dėl remiantis EB 235 straipsniu ir 288 straipsnio antra pastraipa pateikto prašymo atlyginti tariamai Komisijos neteisėtais
         veiksmais, t. y. 1996 m. lapkričio 11 d. šios institucijos laišku Italijos valdžios institucijoms, padarytą žalą

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir N. J. Forwood,
      sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2003 m. gruodžio 17 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinės ir faktinės aplinkybės
      1       1990 m. lapkričio 26 d. Reglamentu (EEB) Nr. 3390/90 dėl intervencinių agentūrų organizuojamo vyno kilmės alkoholio, skirto
         variklių degalams Bendrijoje, pardavimo specialaus konkurso tvarka pradžios (OL L 327, 1990, p. 21) Komisija pradėjo 1,6 milijonų
         hektolitrų alkoholio, pagaminto atliekant 1987 m. kovo 16 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 822/87 dėl bendro vyno rinkos organizavimo
         35, 36 ir 39 straipsniuose numatytas distiliavimo operacijas, padalyto į penkias partijas po 320 000 hektolitrų, pardavimo
         konkurso tvarka procedūrą Nr. 8/90 EB (OL L 84, 1990, p. 1, toliau – konkursas).

      2       Reglamento Nr. 3390/90 1 straipsnyje nurodyta, kad pardavimui konkurso tvarka siūlomas alkoholis skiriamas naudoti variklių
         degalams Bendrijoje.

      3       Reglamento Nr. 3390/90 3 straipsnyje nustatyta, kad parduota buvo remiantis 1989 m. birželio 21 d. Komisijos reglamento (EEB)
         Nr. 1780/89, nustatančio išsamias alkoholio, gauto atliekant Reglamento (EEB) Nr. 822/87 35, 36 ir 39 straipsniuose nurodytas
         distiliavimo operacijas ir laikomo intervencinių agentūrų, realizavimo taisykles (OL L 178, 1989, p. 1), nuostatomis.

      4       Reglamento Nr. 3390/90 4 straipsnyje numatyta, kad specialios konkurso sąlygos yra įtvirtintos specialiose taisyklėse Nr. 8/90
         EB (OL C 296, 1990, p. 14, toliau – konkurso taisyklės).

      5       Reglamento Nr. 1780/89 su daugeliu pakeitimų ir, visų pirma, su pakeitimais, padarytais 1990 m. lapkričio 26 d. Komisijos
         reglamentu (EEB) Nr. 3391/90 (OL L 3237, 1990, p. 23), 24 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad pirkėjas valstybės narės intervencinei
         agentūrai, esančiai jo įprastinėje buveinėje, turi įrodyti, kad yra pateikta sutarties įvykdymo garantija, siekiant užtikrinti,
         kad pardavimui konkurso tvarka siūlomas alkoholis naudojamas konkurso taisyklėse nurodytais tikslais.

      6       Pagal Reglamento Nr. 1780/89, galiojusio tuo metu, kai buvo pradėtas konkursas, 28 straipsnio 4 dalį ir konkurso taisyklių
         X punktą konkurse parduotas alkoholis turi būti sunaudotas per metus, skaičiuojant nuo paskutinio kiekvienos alkoholio partijos
         išvežimo iš saugyklos dienos.

      7       Reglamento Nr. 1780/89 30 straipsnio 1 dalies e punkte, į kurį nukreipia konkurso taisyklių I 5 punkto c papunktis, numatyta,
         kad tam, jog pasiūlymas būtų svarstomas, jis turi būti pateiktas raštu ir jame turi būti nurodytas pareiškėjo įsipareigojimas
         vykdyti visas atitinkamo konkurso taisykles.

      8       Distilleria F. Palma SpA (toliau – Palma, šiuo metu Fallimento Distilleria F. Palma SpA (Disstilleria F. Palma, likviduojama įmonė), toliau – ieškovė)) pateikus paraišką pirkti 100 % tūrio koncentracijos alkoholį po tris ECU už hektolitrą,
         1991 m. sausio mėn. specialiame konkurse Nr. 8/90 EB jai buvo parduotas atitinkamas alkoholio kiekis.

      9       Pagal šio konkurso sąlygas Palma San Paolo di Torino banke sudarė sutartį dėl garantijos kompetentingos Valstybinės intervencijų žemės ūkio rinkoje agentūros (Azienda di Stato
         per gli interventi nel mercato agricolo, toliau – AIMA) naudai.

      10     Palma patyrė tam tikrų sunkumų, susijusių su konkurse pirkto alkoholio išvežimu iš saugyklos bei realizavimu, ir apie tai informavo
         Komisiją. Atsižvelgdama į šiuos sunkumus, Komisija 1993 m. rugsėjo 30 d. priėmė reglamentą (EEB) Nr. 2710/93 dėl intervencinių
         agentūrų organizuojamo vyno alkoholio, skirto variklių degalams Bendrijoje, tam tikro specialaus pardavimo konkurso tvarka
         (OL L 245, 1993, p. 131).

      11     Reglamento Nr. 2710/93 6 straipsniu Komisija panaikino specialaus konkurso Nr. 8/90 EB dalį, susijusią su Palma neišvežto iš saugyklos alkoholio partijomis, t .y. trimis iš penkių konkurse parduotų partijų. Sutarties įvykdymo garantija,
         susijusi su šiomis trimis partijomis, buvo grąžinta.

      12     Pagal Reglamento Nr. 2710/93 2 straipsnį pirmųjų dviejų partijų pagal specialų pardavimą konkurse Nr. 8/90 EB alkoholio (640 000 hektolitrų)
         naudojimas turėjo būti baigtas 1995 m. spalio 1 d., išskyrus nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybes.

      13     Reglamento Nr. 2710/93 3 straipsnyje nustatyta, kad intervencinė agentūra grąžins sutarties įvykdymo garantiją, susijusią
         su pirmosiomis dviem partijomis pagal šį konkursą, kai visas šių dviejų partijų alkoholio kiekis bus sunaudotas variklių degalams
         Bendrijoje.

      14     Nepaisant Reglamento Nr. 2710/93 priėmimo, Palma vėl susidūrė su aplinkybėmis, kurios, ieškovės nuomone, sudarė esmines kliūtis jos įsipareigojimų įvykdymui.

      15     1995 m. rugsėjo 18 d. laišku Palma paprašė Komisijos dar kartą pratęsti Reglamento Nr. 2710/93 2 straipsnyje alkoholio sunaudojimui numatytą terminą. Šiame
         laiške Palma rėmėsi tariama nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybe, kuri sutrukdė jai įvykdyti visus įsipareigojimus iki nustatyto termino.

      16     1995 m. lapkričio 27 d. laišku Palma pakartotinai pateikė prašymą dėl termino, pasibaigusio 1995 m. spalio 1 d., pratęsimo.

      17     1995 m. gruodžio 19 d. laišku Komisija informavo Palma, kad ji netrukus priims sprendimą dėl alkoholio sunaudojimo termino pratęsimo.

      18     1995 m. gruodžio 19 d. ir 1996 m. sausio 5 d. Palma persiuntė Komisijai du raštus, kuriuose buvo prašoma leisti sunaikinti nesunaudotą alkoholį (t. y. 34 000 hektolitrų).

      19     1996 m. kovo 7 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 416/96, iš dalies keičiančiu Reglamentą Nr. 2710/93 (OL L 59, 1993, p. 5),
         dar kartą buvo pratęstas išvežtų iš saugyklos partijų sunaudojimo terminas. Reglamento Nr. 2710/93, pakeisto Reglamentu Nr. 416/96,
         3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Nepaisant Reglamento (EEB) Nr. 2220/85 23 straipsnio ir išskyrus nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybę, atsižvelgiant į tai, kad 2 straipsnyje minimas galutinis terminas (1995 m. spalio 1 d.) pasibaigė, 90 ECU už
         100 % tūrio koncentracijos alkoholio hektolitrą sutarties įvykdymo garantija negrąžinama pagal šias proporcijas:

      a)      15 % visais atvejais;
      b)      50 % kiekio, likusio atskaičius 15 %, jeigu alkoholis nebuvo sunaudotas tame straipsnyje minimu tikslu iki 1996 m. birželio
         30 d.

      Negrąžinama visa garantija, jeigu partijos visiškai nesunaudojamos iki 1996 m. gruodžio 31 dienos.“
      20     1996 m. balandžio 23 d. raštu AIMA paprašė Palma pervesti jai 3 164 220 870 Italijos lirų (1 634 183,70 eurų), t. y. apytiksliai 15 % sutarties įvykdymo garantijos, atsižvelgdama
         į tai, kad visas pirmųjų dviejų partijų specialiame konkurse pirktas alkoholio kiekis nebuvo sunaudotas variklių degalams
         Bendrijoje iki 1995 m. spalio 1 d. 1996 m. birželio 23 d. laišku Palma užginčijo AIMA prašymo teisėtumą.

      21     Be to, šiame laiške Palma pakartojo savo prašymą Komisijai – leisti sunaikinti nesunaudotą alkoholį, tvirtindama, kad toks sprendimas būtų tinkamiausias
         būdas užtikrinti alkoholio realizavimą nesukeliant rinkos sutrikimų.

      22     1996 m. lapkričio 11 d. Komisijos laiške AIMA buvo nurodyta:
      „Distiliavimo operacijas atliekančios Palma prašymas leisti sunaikinti likusį specialiame konkurse Nr. 8/90 EB pirkto alkoholio kiekį dėl su šio alkoholio kokybe susijusių
         problemų negali būti priimtas.

      Būtina griežtai taikyti Komisijos reglamento (EB) Nr. 416/96 nuostatas (dėl garantijos negrąžinimo).
      <...> Palma taikoma pareiga vykdyti sutartį. Tai reiškia, kad alkoholis turi būti sunaudotas variklių degalams konkurso taisyklėse nurodytomis
         sąlygomis ir kad garantijos negrąžinimas neatleidžia nuo šių įsipareigojimų įvykdymo. Nacionalinės valdžios institucijos prireikus
         turi taikyti priverstinį įvykdymą tam, kad būtų laikomasi šių įsipareigojimų po garantijos praradimo. Labai svarbu, kad konkurse
         pirktas alkoholis nepatektų į konkurso taisyklėse Nr. 8/90 (EB) nenurodytą sektorių, pavyzdžiui, į alkoholinių gėrimų sektorių
         <...>.“

      23     1997 m. vasario 3 d. AIMA persiuntė šį laišką Palma.

      24     1996 m. lapkričio 20 d. raštu Palma pakartotinai užginčijo AIMA prašymą ir pasiūlė nemokamai perduoti nesunaudotą alkoholį AIMA.

      25     AIMA pareikalavo iš Palma pervesti jai visą garantijos sumą. Palma užginčijo šį reikalavimą nacionaliniuose teismuose.

      26     1999 m. liepos 9 d. buvo paskelbtas Palma bankrotas.

       Procesas
      27     Ieškovė pareiškė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo 2001 m. liepos 9 d.
      28     Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį
         ir pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones raštu pateikė
         šalims klausimus, prašydamas į juos atsakyti per posėdį.

      29     Šalių žodiniai pasisakymai ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo raštu bei žodžiu pateiktus klausimus buvo išklausyti
         2003 m. gruodžio 17 d. posėdyje.

       Šalių reikalavimai
      30     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       priteisti iš Komisijos atlyginti patirtą žalą,
      –       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      31     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ir nepagrįstą,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      32     Nepateikdama prieštaravimo dėl priimtinumo atskiru dokumentu, Komisija ginčija ieškinio priimtinumą. Ji nurodo tris ieškinio
         nepriimtinumo pagrindus. Pirmas pagrindinis pagrindas yra susijęs su Pirmosios instancijos teismo kompetencijos trūkumu. Antras
         – su pavėluotu ieškinio pareiškimu ir trečias – su Darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu. Pastarieji
         pagrindai buvo nurodyti kaip alternatyvūs.

      33     Ieškovė teigia, kad jos ieškinys yra priimtinas.
       Dėl nepriimtinumo pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo kompetencijos trūkumu
       Šalių argumentai
      34     Komisija tvirtina, kad byla iš esmės yra susijusi su objektyvia aplinkybe, jog Palma neįvykdė aiškaus įsipareigojimo sunaudoti specialiame konkurse Nr. 8/90 EB pirktą alkoholį ir su šiuo neįvykdymu susijusiomis
         pasekmėmis. Todėl ji mano, kad šioje byloje nagrinėjami teisiniai santykiai yra sutartinio pobūdžio. Komisijos atsakomybė
         galėtų būti susijusi tik su šiais sutartiniais santykiais. Todėl, viena, ieškinys yra neteisingai pagrįstas EB 288 straipsnio
         antrąja pastraipa ir, antra, jis nepatenka į EB 240 straipsniu Bendrijos teismui suteiktą ribotą kompetenciją (žr. šiuo klausimu
         1997 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Oleifici italiani prieš Komisiją, T‑44/96, Rink. p. II‑1331, 38 punktą).

      35     Ieškovė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nagrinėti ieškinį, kadangi jis yra susijęs su Komisijos
         deliktine atsakomybe. Šiuo klausimu ji teigia, kad, priešingai negu tvirtina Komisija, bylos klausimas visiškai nėra susijęs
         su sutartiniais Palma ir šios institucijos santykiais. Šioje byloje patirtos žalos priežastis – 1996 m. lapkričio 11 d. laiškas, kuris yra vienašalis
         Komisijos aktas ir dėl to jis negali patekti į sutartinių santykių sritį.

      36     Be to, kadangi 1996 m. lapkričio 11 d. laišku buvo, pirma, atmesti Palma prašymai dėl likusio alkoholio sunaikinimo ir, antra, nurodytas sprendimas išieškoti dėl konkurso Nr. 8/90 pateiktą garantiją,
         jis galėtų būti traktuojamas kaip priemonė, sukelianti privalomas teisines pasekmes, kurios gali paveikti Palma interesus, iš esmės pakeisdamos jos teisinę padėtį (žr. šiuo klausimu 1990 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Automec prieš Komisiją, T‑64/89, Rink. p. II‑367, 42 punktą).

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      37     Pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismo kompetencija spręsti šią bylą priklauso nuo atsakymo į klausimą, ar atsakomybė,
         kuri gali iškilti Bendrijai šioje byloje dėl Komisijai priskiriamų veiksmų, yra sutartinio ar deliktinio pobūdžio (žr. šiuo
         klausimu 1997 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Nutria prieš Komisiją, T‑180/95, Rink. p. II‑1317, 28 punktą).

      38     Pirmiausia reikia priminti, kad tarp ieškovės ir Komisijos yra sudaryta sutartis. Pagal Reglamento Nr. 1780/89 30 straipsnio
         1 dalies e punktą pateikusi paraišką dalyvauti Reglamentu 3390/90 paskelbtame pardavimo konkurse Palma aiškiai įsipareigojo vykdyti visas šio konkurso taisykles. Atsižvelgdama į šias sąlygas, Palma pateikė pasiūlymą po tris ECU už hektolitrą pirkti konkurse siūlomus parduoti 1,6 milijonų hektolitrų 100 % tūrio koncentracijos
         alkoholio. Perleisdama visą konkurse parduodamą alkoholį, Komisija sutiko su Palma pasiūlyta kaina ir kitais šios įmonės įsipareigojimais. Palma pasiūlymas ir Komisijos sprendimas jį priimti, atitinkamos Reglamentų Nr. 1780/89 ir 3390/90 bei konkurso taisyklių nuostatos,
         įskaitant Palma pasiūlytą kainą, tapo abiem šios bylos šalims privalomomis sutarties sąlygomis (žr. šiuo klausimu 1997 m. spalio 3 d. Pirmosios
         instancijos teismo nutarties Mutual Aid Administration Services prieš Komisiją, T‑186/96, Rink. p. II‑1633, 39 punktą ir 2002 m. spalio 9 d. sprendimo Hans Fuchs prieš Komisiją, T‑134/01, Rink. p. II‑3909, 53 punktą).

      39     Be to, primintina, kad vėliau sutartis buvo pakeista. Palma pateikus prašymus, Komisija priėmė Reglamentus Nr. 2710/93 ir 416/96, kurie iš dalies panaikino specialų pardavimą konkurse
         ir pakeitė parduoto alkoholio sunaudojimo bei su šiuo alkoholiu susijusios sutarties įvykdymo garantijos grąžinimo sąlygas.
         Šie pakeitimai yra sutarties dalis.

      40     Toliau reikia išnagrinėti, ar tariami Komisijos pažeidimai, kuriais paremtas šis ieškinys dėl žalos atlyginimo, yra susiję
         su šia sutartimi Komisijai priskirtomis pareigomis (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo Mutual Aid Administration Services prieš Komisiją 40 punktą).

      41     Ieškovė nurodo tris pažeidimus. Visų pirma, Komisija neatsižvelgė į nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybę, kuri atleistų Palma nuo atsakomybės dėl įsipareigojimo sunaudoti konkurse pirktą alkoholį iki nustatyto termino pabaigos. Todėl buvo pažeista
         atleidžianti nuo atsakomybės nenugalimos jėgos (force majeure) sąlyga. Antra, Komisija antrą kartą atsisakė pakeisti parduoto alkoholio sunaudojimo sąlygas, taip pažeisdama proporcingumo
         principą. Trečia, Komisija nemotyvavo šio atsisakymo, pažeisdama EB 253 straipsnyje įtvirtintą šios institucijos pareigą motyvuoti.

      42     Pirma, dėl Komisijos įsipareigojimo atsižvelgti į nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybę pažymėtina, kad šis Komisijos įsipareigojimas numatytas sutartyje ir išplaukia iš sutartinių nuostatų, įtvirtintų
         Reglamento Nr. 2710/93 2 straipsnyje bei šio reglamento su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 416/96, 3 straipsnyje. Todėl
         nurodytas įsipareigojimo atsižvelgti į nenugalimos jėgos (force majeure) aplinkybę pažeidimas patenka į sutartinių santykių sritį ir gali tam tikrais atvejais užtraukti tik sutartinę Bendrijos
         atsakomybę.

      43     Antra, dėl tariamo Komisijos įsipareigojimo sutikti su parduoto alkoholio sunaudojimo sąlygų pakeitimu, atsižvelgiant į tai,
         kad to reikalauja proporcingumo principas, pažymėtina, kad net darant prielaidą, jog tokia pareiga egzistuoja, ši Komisijos
         pareiga galėtų kilti tik iš sutarties.

      44     Iš tikrųjų EB 5 straipsnio trečioje pastraipoje įtvirtintas proporcingumo principas taikomas visoms Bendrijos veikimo priemonėms,
         nesvarbu, ar jos yra sutartinio pobūdžio, ar ne.

      45     Tačiau atsižvelgiant į pagrindinį visos Europos Bendrijos teisės sistemos principą pacta sunt servanda (1998 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Racke, C‑162/96, Rink. p. I‑3655, 49 punktas), Komisijos ir Palma  sudaryta sutartis iš esmės yra neliečiama. Taigi galimas Komisijos įsipareigojimas sutikti su vienu Palma pasiūlytų sutarties pakeitimų galėtų kilti tik iš pačios sutarties arba iš sutartinius santykius reguliuojančių pagrindinių
         principų, tarp jų – proporcingumo principo. Tariamas šio įsipareigojimo pakeisti sutartį pažeidimas tam tikrais atvejais galėtų
         užtraukti tik sutartinę Bendrijos atsakomybę.

      46     Galiausiai dėl pareigos motyvuoti, kuria remiasi ieškovė, pakanka priminti, kad Komisija turi šią pareigą pagal EB 253 straipsnį.
         Tačiau ji taikoma tik vienašaliams šios institucijos veiksmams, t. y. ji netaikoma Komisijai pagal šios institucijos sutartį
         su Palma. Taigi ši pareiga tam tikrais atvejais galėtų užtraukti tik deliktinę Bendrijos atsakomybę.

      47     Iš to, kas pirmiau išdėstyta, matyti, kad išskyrus tariamą pareigos motyvuoti pažeidimą, ieškovė savo ieškinyje dėl žalos
         atlyginimo remiasi tuo, jog Komisija pažeidė savo sutartinius įsipareigojimus, taigi ieškinys buvo pareikštas remiantis sutartimi
         (žr. šiuo klausimu minėtos nutarties Nutria prieš Komisiją 36 punktą).

      48     Pagal EB 225 ir 238 straipsnius Pirmosios instancijos teismas, kaip pirmoji instancija, yra kompetentingas nagrinėti fizinių
         bei juridinių asmenų ieškinius dėl sutartinių santykių tik pagal arbitražinę išlygą, o taip nėra šiuo atveju.

      49     Šioje byloje negalima sutikti su tuo, kad ieškovės kreipimasis į Pirmosios instancijos teismą gali būti vertinamas kaip šalių
         bendros valios suteikti Bendrijos teismui kompetenciją sutartinių santykių srityje išraiška, kadangi Komisija ginčija Pirmosios
         instancijos teismo kompetenciją.

      50     Nesant pagal EB 238 straipsnį numatytos arbitražinės išlygos, Pirmosios instancijos teismas, į kurį buvo kreiptasi, kaip yra
         pagrindinėje byloje, remiantis EB 235 straipsniu su ieškiniu dėl žalos atlyginimo, neturi teisės nagrinėti šio ieškinio tiek,
         kiek jis iš tikrųjų yra susijęs su prašymu atlyginti dėl sutarties pažeidimo padarytą žalą. Priešingu atveju Pirmosios instancijos
         teismas praplėstų savo jurisdikciją ir viršytų jam EB 240 straipsniu suteiktus įgaliojimus spręsti tam tikrus ginčus, kadangi
         šiuo straipsniu valstybių narių teismams yra suteikta teisė spręsti ginčus, kurių viena iš šalių yra Bendrija (žr. šiuo klausimu
         1987 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Rau ir kt., 133/85–136/85, Rink. p. 2289, 10 punktą bei minėtos nutarties Mutual Aid Administration Services prieš Komisiją  47 punktą).

      51     Iš to, kas pirmiau pasakyta, matyti, jog pagrindas dėl nepriimtinumo, pagrįstas Pirmosios instancijos teismo kompetencijos
         trūkumu, turi būti priimtas tiek, kiek ieškinys yra pagrįstas tariamais pažeidimais: pareigos atsižvelgti į nenugalimos jėgos
         (force majeure) aplinkybių buvimą ir nurodytos pareigos, atsižvelgiant į proporcingumo principą, sutikti su Palma pasiūlytais sutarties pakeitimais.

      52     Kadangi pagrindas dėl nepriimtinumo, t. y. pagrindinis pagrindas, kuriuo buvo remiamasi, negalėtų pateisinti viso ieškinio
         atmetimo, reikia išnagrinėti pagrindą dėl nepriimtinumo, paremtą Darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimų
         neįvykdymo, tiek, kiek tai susiję su ieškovės nurodytu pareigos motyvuoti pažeidimu.

       Dėl nepriimtinumo pagrindo, susijusio su Darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimų neįvykdymo
       Šalių argumentai
      53     Komisija teigia, kad ieškinys yra nepriimtinas, kadangi priešingai, nei reikalaujama pagal Darbo reglamento 44 straipsnio
         1 dalies c punktą, jame nėra jokios konkrečios ir tikslios nuorodos į tariamai patirtą žalą ir jos dydį. Todėl Komisija negali
         nustatyti žalos, kuria remiasi ieškovė, prašydama ją atlyginti.

      54     Ji taip pat tvirtina, kad ieškinys ir dublikas žalos nustatymo kriterijų atžvilgiu nėra nuoseklūs. Pavyzdžiui, ieškinyje ieškovė
         prašė atlyginti pervežimo ir sandėliavimo išlaidas, patirtas iki 1996 m. lapkričio 11 d. laiško, kuris, ieškovės manymu, yra
         nurodytos žalos priežastis. Priešingai – dublike Palma nurodė, kad tariamai patyrė pervežimo ir sandėliavimo išlaidų dėl 1996 m. lapkričio 11 d. laiško.

      55     Ieškovė teigia, kad jos ieškinys atitinka Darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytus reikalavimus. Ji tvirtina,
         kad tinkamai nurodė patirtą žalą ir kad ieškinyje pabrėžti įvairūs jos aspektai bei pagrindiniai kriterijai, kuriais būtina
         remtis įvertinant žalą. Remiantis teismų praktika to pakaktų, kad būtų patenkinti Darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies
         c punkte nustatyti reikalavimai (1999 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ismeri Europa prieš Audito rūmus, T‑277/97, Rink. p. II‑1825, 67 punktas). Galiausiai ieškovė tvirtina, kad Komisijos kritinės pastabos yra susijusios su
         ieškinio pagrįstumo įvertinimu, ir todėl turi būti nagrinėjamos šiame kontekste (1997 m. balandžio 16 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Saint ir Murray prieš Tarybą ir Komisiją, T‑554/93, Rink. p. II‑563, 59 punktas; 1997 m. liepos 10 d. sprendimo Guérin automobiles prieš Komisiją, T‑38/96, Rink. p. II‑1223, 42 punktas ir 1998 m. balandžio 28 d. sprendimo Dorsch Consult prieš Tarybą ir Komisiją, T‑184/95, Rink. p. II‑667, 23 punktas).

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      56     Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmą pastraipą, kuri, remiantis šio Statuto 53 straipsnio pirma pastraipa,
         taikoma procesui Pirmosios instancijos teisme, bei pagal Darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą kiekviename ieškinyje
         turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.

      57     Viešosios tvarkos pagrindo dėl viešosios tvarkos atžvilgiu klausimą, ar ieškinys atitinka šiuos reikalavimus, gali iškelti
         pats Pirmosios instancijos teismas (žr. 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Joynson prieš Komisiją, T‑231/99, Rink. p. II‑2085, 154 punktą).

      58     Primintina, kad 56 punkte nurodyti duomenys turi būti pakankamai aiškūs ir tikslūs, jog atsakovas galėtų pasirengti gynybai,
         ir Pirmosios instancijos teismas galėtų prireikus išspręsti bylą nesiremdamas jokia kita informacija. Siekiant užtikrinti
         teisinį tikrumą bei gerą teismų administravimą tam, kad ieškinys būtų priimtinas, pačiame ieškinio tekste turi būti nurodytos
         pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis jis yra paremtas, arba bent jau – jų santrauka, išdėstyta nuosekliai
         ir suprantamai (1993 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Koelman prieš Komisiją, T‑56/92, Rink. p. II‑1267, 21 punktas ir 1997 m. gegužės 6 d. sprendimo Guérin automobiles prieš Komisiją, T‑195/95, Rink. p. II‑679, 20 punktas).

      59     Tam, kad atitiktų šiuos reikalavimus, ieškinyje dėl Bendrijos institucijos padarytos žalos atlyginimo turi būti nurodyta informacija,
         kuri leistų atskleisti institucijai, ieškovo nuomone, priskirtinus veiksmus, priežastys, paskatinusios jį manyti, jog tarp
         šių veiksmų ir žalos, kurią jis tvirtina patyręs, egzistuoja priežastinis ryšys, bei žalos pobūdis ir dydis (1996 m. rugsėjo
         18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją, T‑387/94, Rink. p. II‑961, 107 punktas).

      60     Išnagrinėjus pirmą pagrindą matyti, jog Pirmosios instancijos teismas gali įvertinti tik tariamą 1996 m. lapkričio 11 d. laiško,
         kuriuo Komisija atsisakė pakeisti sutartį pagal Palma  pasiūlymus, motyvacijos trūkumą. Taigi vertinant šį pagrindą būtina pažymėti, kad ieškovės priekaištai Komisijai apsiriboja
         tik tariamu pareigos motyvuoti 1996 m. lapkričio 11 d. laišką pažeidimu, kuris bet kuriuo atveju neužtraukia Bendrijos atsakomybės
         (žr. šiuo klausimu 1982 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kind prieš Tarybą ir Komisiją, 106/81, Rink. p. 2885, 14 punktą ir 2003 m. rugsėjo 30 d. sprendimo Eurocoton ir kt. prieš Tarybą, C‑76/01 P, dar nepaskelbto Rinkinyje, 98 punktą).

      61     Iš ieškinio matyti, kad ieškovė teigia patyrusi 22 milijardų Italijos lirų (11 382 051,78 eurų) žalą. Tačiau reikia konstatuoti,
         kad ieškinyje nėra nurodyta jokia priežastis, dėl kurios ieškovė mano, kad tarp 1996 m. lapkričio 11 d. laiško motyvacijos
         trūkumo ir žalos, kurią ji teigia patyrusi, egzistuoja priežastinis ryšys. Iš tikrųjų ieškinio nagrinėjimo eigoje ieškovė
         rėmėsi tik tuo faktu, kad tariama žala yra tiesioginė ir akivaizdi 1996 m. lapkričio 11 d. laiško priežastis.

      62     Iš to daroma išvada, kad Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmoje pastraipoje ir Darbo reglamento 44 straipsnio 1 dalies
         c punkte įtvirtinti reikalavimai nėra įvykdyti.

      63     Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau išdėstyta, reikia atmesti ieškinį kaip nepriimtiną. Kitų Komisijos nurodytų teisinių pagrindų
         ir argumentų dėl ieškinio nepriimtinumo nagrinėti nebūtina.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      64     Pagal Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji, be savo turėtų išlaidų, turi padengti Komisijos
         išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
      2.      Ieškovė padengia bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Paskelbta 2004 m. gegužės 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Proceso kalba: italų.