title: 2012 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Mednis SIA prieš Valsts ieņēmumu dienests.#Augstākās tiesas Senāts prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#PVM – Direktyva 2006/112/EB – 183 straipsnis – PVM permokos grąžinimo tvarka – Nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias PVM permokos dalies grąžinimas atidedamas, kol bus išnagrinėta apmokestinamojo asmens metinė mokesčio deklaracija – Mokesčių neutralumo ir proporcingumo principai.#Byla C‑525/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. spalio 18 d. (
            *1
         )
      „PVM — Direktyva 2006/112/EB — 183 straipsnis — PVM permokos grąžinimo tvarka — Nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias PVM permokos dalies grąžinimas atidedamas, kol bus išnagrinėta apmokestinamojo asmens metinė mokesčio deklaracija — Mokesčių neutralumo ir proporcingumo principai“
      Byloje C-525/11
      dėl Augstākās tiesas Senāts (Latvija) 2011 m. spalio 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. spalio 17 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Mednis SIA

      prieš

         Valsts ieņēmumu dienests

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro einantis trečiosios kolegijos pirmininko pareigas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz ir D. Šváby,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. liepos 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Mednis SIA, atstovaujamos advokatų V. Gargažins ir N. Krupeņiča,

               —

                  Valsts ieņēmumu dienests, atstovaujamos N. Jezdakova ir M. Kuzenko,

               —

               Latvijos vyriausybės, atstovaujamos I. Kalniņš ir K. Freimanis,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Sauka ir C. Soulay,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 183 straipsnio išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Mednis SIA, pagal Latvijos teisę įsteigtos bendrovės (toliau – Mednis), ir Valsts ieņēmumu dienests (Valstybinė mokesčių inspekcija, toliau – VID) dėl prašymo grąžinti sumą, atitinkančią pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) permoką.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2006/112 183 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
               „Kai tam tikrą mokestinį laikotarpį atskaityta PVM suma viršija mokėtino PVM sumą, valstybės narės gali arba grąžinti šį skirtumą, arba jį perkelti į kitą laikotarpį jų pačių nustatytomis sąlygomis.“

               4

               Pagal Direktyvos 2006/112 252 straipsnio 2 dalį:
               „Valstybės narės nustato vieno, dviejų ar trijų mėnesių mokestinius laikotarpius.
               Tačiau valstybės narės gali nustatyti ir kitokius mokestinius laikotarpius, jei jie nėra ilgesni nei vieneri metai.“

         Latvijos teisė

               5

               Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Likums „Par pievienotās vērtības nodokli“, Latvijas Vēstnesis, Nr. 49, 1995, toliau – PVM įstatymas) redakcijos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad mokestinis laikotarpis atitinka kalendorinį mėnesį. Pagal šio straipsnio 5 dalį mokestinius metus sudaro kalendorinių metų mokestinių laikotarpių suma.

               6

               PVM įstatymo 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad apmokestinamasis asmuo per penkiolika dienų nuo mokestinio laikotarpio pabaigos turi pateikti VID mokesčio deklaraciją už šį mokestinį laikotarpį su apskaičiuotu mokesčiu, jei šiame įstatyme nenustatyta kitaip. Šio įstatymo 11 straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad apmokestinamasis asmuo turi pateikti VID metinę mokesčio deklaraciją iki kitų metų gegužės 1 d.

               7

               Pagal PVM įstatymo 12 straipsnio 1 dalį apmokestinamasis asmuo turi sumokėti mokestį už mokestinį laikotarpį į valstybės biudžetą per penkiolika dienų nuo šio laikotarpio pabaigos.

               8

               Šio įstatymo 12 straipsnio 11 dalyje nustatyta, kad VID turi grąžinti apmokestinamajam asmeniui mokesčio permoką, t. y. apskaičiuoto ir atskaitytino mokesčio skirtumą, per trisdešimt dienų nuo motyvuoto prašymo ir pagrindžiamųjų dokumentų gavimo dienos.

               9

               Tačiau šio įstatymo 12 straipsnio 111 dalyje numatyta, kad VID turi teisę atidėti mokesčio permokos grąžinimą arba kai priima sprendimą pradėti tyrimą dėl apmokestinamojo asmens už sandorius, kuriems patikrinti reikia papildomos informacijos, mokėtino mokesčio, arba jei su apmokestinamuoju asmeniu susijęs asmuo, kaip tai suprantama pagal Mokesčių įstatymo (Likums „Par nodokļiem un nodevām“) 1 straipsnio 18 dalį, turi PVM skolą valstybės biudžetui, arba jei asmuo negali pateikti dokumentų, kad įrodytų, jog prašymas taikyti nulinį mokesčio tarifą yra pagrįstas.

               10

               PVM įstatymo 36 straipsnio 14 dalimi suteikiami įgaliojimai Ministrų Tarybai nustatyti PVM permokos grąžinamų sumų ribas bei sąlygas, kuriomis netaikomi jokie grąžinimo apribojimai.

               11

               Ministrų Taryba priėmė 2006 m. lapkričio 14 d. Nutarimą Nr. 933 dėl Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo įgyvendinimo nuostatų (Ministru kabineta 2006. gada 14. novembra noteikumi Nr. 933 „Likuma „Par pievienotās vērtības nodokli“ normu piemērošanas kārtība“, Latvijas Vēstnesis, Nr. 191, 2006, toliau – Nutarimas Nr. 933).

               12

               Šio nutarimo 285 straipsnis suformuluotas taip:
               „Taikydama įstatymo 12 straipsnio 11 dalį [VID] gali atsisakyti grąžinti <...> [PVM] permokos dalį, kuri viršija 18 % bendros apmokestinamųjų sandorių, įvykdytų per mokestinius mėnesio laikotarpius (atsižvelgdama į per šiuos mokestinius laikotarpius jau grąžintas mokesčio sumas), vertės. Likusi PVM permokos suma grąžinama iš valstybės biudžeto remiantis metine mokesčio deklaracija“.

         Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas

               13

               2007 m. gruodžio 7 ir 14 d.Mednis pateikė VID prašymus grąžinti 2081,79 LVL sumą, atitinkančią PVM permoką už 2007 m. lapkričio mėn.

               14

               VID atsisakė grąžinti 1455,82 LVL sumą. Remdamasi Nutarimo Nr. 933 285 straipsniu ji priėmė 2008 m. balandžio 22 d. Sprendimą Nr. 19/11599 (toliau – skundžiamas sprendimas), kuriame savo atsisakymą motyvavo faktu, kad per laikotarpį, kuriuo susidarė PVM permoka, jos dalis viršijo 18 % bendros apmokestinamųjų sandorių, įvykdytų per atitinkamą mėnesį, vertės.

               15

                  Mednis pateikė Administratīvā rajona tiesa (Apylinkės administracinis teismas) ieškinį dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo.

               16

               2009 m. liepos 7 d. sprendimu Administratīvā rajona tiesa atmetė šį ieškinį teigdamas, kad VID atsisakymas grąžinti Mednis visą PVM permoką buvo pagrįstas Nutarimo Nr. 933 285 straipsniu.

               17

               2010 m. birželio 3 d. sprendimu Administratīvā apgabaltiesa (Apygardos administracinis teismas) atmetė Mednis apeliacinį skundą. Jis pritarė pirmosios instancijos teismo motyvams ir pridūrė, kad termino, per kurį VID turėjo grąžinti apmokestinamajam asmeniui PVM permoką, pratęsimas turėjo teisėtą tikslą, susijusį su valstybės biudžeto interesu apriboti apmokestinamojo asmens teisę į PVM grąžinimą, kai nustatoma, kad į valstybės biudžetą pervesta mokesčio suma yra akivaizdžiai mažesnė už grąžintiną.

               18

                  Mednis pateikė kasacinį skundą dėl šio sprendimo Augstākās tiesas Senāts.

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal Nutarimo Nr. 933 285 straipsnį, kurį praktikoje taiko VID, jei paaiškėja, kad PVM permoka viršija šioje nuostatoje numatytą procentinę dalį, viršijanti dalis negrąžinama apmokestinamajam asmeniui tol, kol VID neišnagrinėja šio asmens metinę mokesčio deklaraciją. Pagal šios bylos aplinkybes, apmokestinamasis asmuo turi laukti ilgiau nei metus, kol bus grąžinta PVM permoka, tik dėl to, kad ji viršija standartinį PVM tarifą.

               20

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl atitinkamų teisės nuostatų ir praktikos suderinamumo su neutralumo ir proporcingumo principais, kylančiais iš Direktyvos 2006/112 183 straipsnio, atsižvelgdamas į tai, kad pagal šias teisės nuostatas ir praktiką priimamas sprendimas atidėti PVM permokos grąžinimą neišnagrinėjus konkretaus atvejo aplinkybių ir neatsižvelgus į laukimo laikotarpį, kuris tęsiasi iki metinės mokesčio deklaracijos išnagrinėjimo.

               21

               Šiomis aplinkybėmis Augstākās tiesas Senāts nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar pagal <...> Direktyvos 2006/112 <...> 183 straipsnį valstybėms narėms leidžiama, neatlikus jokio konkretaus vertinimo ir remiantis tik matematiniais skaičiavimais, atsisakyti grąžinti PVM permokos dalį, kuri viršija 18 % (standartinis PVM tarifas) bendros apmokestinamųjų sandorių, įvykdytų per atitinkamą mokestinį mėnesio laikotarpį, vertės, kol nacionalinis mokesčių administratorius negauna [PVM] apmokestinamo asmens metinės mokesčio deklaracijos?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               22

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2006/112 183 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį leidžiama valstybės narės mokesčių administratoriui, neatlikus jokio konkretaus vertinimo ir remiantis tik matematiniais skaičiavimais, atidėti PVM permokos, susidariusios per apmokestinamąjį laikotarpį, dalies grąžinimą, kol šis administratorius išnagrinės apmokestinamojo asmens metinę mokesčio deklaraciją.

               23

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad valstybių narių laisvė, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 183 straipsnio formuluotę, nustatyti PVM permokos grąžinimo tvarką nereiškia, kad ši tvarka visiškai nekontroliuojama pagal Sąjungos teisę (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Komisija prieš Vengriją, C-274/10, Rink. p. I-7289, 39 ir 40 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką).

               24

               Ši tvarka negali pažeisti mokesčių sistemos neutralumo principo taip, kad apmokestinamajam asmeniui tektų visa PVM našta ar jos dalis. Visų pirma ji turi sudaryti apmokestinamajam asmeniui adekvačias sąlygas susigrąžinti visą kreditą, susidariusį dėl PVM permokos. Tai reiškia, kad grąžinimas turi būti atliktas per protingą laikotarpį pinigais arba kitu atitinkamu būdu ir kad pasirinkta grąžinimo forma bet kuriuo atveju neturi sukelti jokios finansinės rizikos apmokestinamajam asmeniui (žr., be kita ko, 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-78/00, Rink. p. I-8195, 33 ir 34 punktus; 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Sosnowska, C-25/07, Rink. p. I-5129, 17 punktą; 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimo Enel Maritsa Iztok 3, C-107/10, Rink. p. I-3873, 33 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Vengriją 45 punktą).

               25

               Aišku, PVM permokos grąžinimo atidėjimas keliems mokestiniams laikotarpiams, einantiems po to, per kurį susidarė permoka, nebūtinai prieštarauja Direktyvos 2006/112 183 straipsnio pirmai pastraipai (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Enel Maritsa Iztok 3 49 punktą ir Komisija prieš Vengriją 55 punktą).

               26

               Tačiau pagrindinėje byloje, kadangi pagal PVM įstatymo 9 straipsnio 1 dalį yra iš esmės nustatytas vieno kalendorinio mėnesio mokestinis laikotarpis, taikant Nutarimo Nr. 933 285 straipsnį, kaip pažymėjo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir Europos Komisija, apmokestinamajam asmeniui visa PVM permoka gali būti negrąžinta metus ar ilgiau po mokestinio laikotarpio, per kurį ji susidarė.

               27

               Šis terminas, per kurį apmokestinamasis asmuo patiria, kiek tai susiję su permokos dalimi, viršijančia 285 straipsnyje nustatytą procentinę dalį, PVM finansinę naštą, negali būti laikomas protingu (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Sosnowska 20 ir 27 punktus bei Enel Maritsa Iztok 3 55 punktą). Todėl jis pažeidžia mokesčių neutralumo principą, primintą šio sprendimo 24 punkte.

               28

               VID ir Latvijos vyriausybė teigia, kad Nutarimo Nr. 933 285 straipsniu siekiama išvengti sukčiavimo ar mokesčių vengimo rizikos ir jis praktikoje taikomas tik esant įrodymų, kad tokia rizika gali egzistuoti. Būtent ji egzistuoja, jei paprastai vykdant tokią ekonominę veiklą, kaip apmokestinamojo asmens, nesusidaro PVM permoka arba jei apmokestinamojo asmens valstybės biudžetui sumokėta PVM suma yra daug mažesnė nei grąžintinas PVM.

               29

               VID ir Latvijos vyriausybė tvirtina, kad 285 straipsnio taikymą pagrindinėje byloje pateisino faktas, kad VID nustatė sukčiavimo PVM srityje riziką, nes išnagrinėjus Mednis prašymą grąžinti buvo nustatyta, kad dėl nulinio PVM tarifo taikymo daugiausia ir susidarė šios bendrovės PVM permoka.

               30

               Per teismo posėdį VID ir ši vyriausybė taip pat teigė, kad tik nedaugeliu atvejų dėl sukčiavimo ar mokesčių vengimo požymių VID atidėjo PVM permokos, viršijančios 285 straipsnyje nustatytą procentinę dalį, grąžinimą tol, kol bus išnagrinėta apmokestinamojo asmens metinė mokesčio deklaracija.

               31

               Šiuo klausimu aišku, kad valstybės narės turi teisėtą interesą imtis priemonių savo finansiniams interesams apsaugoti, o kova su galimu sukčiavimu, mokesčių vengimu ir piktnaudžiavimu yra Direktyvos 2006/112 pripažintas ir skatinamas tikslas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Sosnowska 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo Mahagében ir Dávid, C-80/11 ir C-142/11, 41 punktą).

               32

               Tačiau valstybės narės pagal proporcingumo principą privalo imtis tokių priemonių, kurios, leisdamos veiksmingai pasiekti tokį tikslą, kuo mažiau prieštarautų atitinkamais Sąjungos teisės aktais nustatytiems tikslams ir principams, pavyzdžiui, pagrindiniam teisės į PVM atskaitą principui (žr. minėto Sprendimo Sosnowska 23 punktą ir 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo EMS-Bulgaria Transport, C-284/11, 69 punktą).

               33

               Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vienintelis turintis jurisdikciją tiek aiškinti nacionalinę teisę, tiek konstatuoti ir vertinti pagrindinės bylos faktines aplinkybes, visų pirma, kaip šią teisę taiko mokesčių administratorius (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo van Laarhoven, C-594/10, 36 punktą ir 2012 m. birželio 14 d. Sprendimo Banco Español de Crédito, C-618/10, 76 punktą), nurodė, kad VID taikė Nutarimo Nr. 933 285 straipsnį bendrai ir prevenciškai, remdamasi vien nagrinėjamos PVM permokos šiame straipsnyje numatytos procentinės dalies matematiniu viršijimo apskaičiavimu, neatlikusi konkretaus atvejo vertinimo, per kurį atitinkamas apmokestinamasis asmuo būtų turėjęs galimybę įrodyti, jog nėra sukčiavimo ar mokesčių vengimo rizikos.

               34

               Taigi, kaip per teismo posėdį pažymėjo Komisija, neatrodo, kad šios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuorodos nesuderinamos su Nutarimo Nr. 933 285 straipsniu, pagal kurį iš tiesų nenustatyta sąlyga, kad šis straipsnis taikytinas tik esant sukčiavimo ar mokesčių vengimo požymiams.

               35

               Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuorodų nematyti, kad skundžiamą sprendimą pagal Nutarimo Nr. 933 285 straipsnį VID priėmė tyrimo, per kurį išaiškėjo tokie požymiai pagrindinėje byloje, pabaigoje.

               36

               Konstatuotina, kad toks prevencinis ir bendras Nutarimo Nr. 933 285 straipsnio taikymas prieštarauja proporcingumo principui, numatytam šio sprendimo 32 punkte primintoje teismo praktikoje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Sosnowska 24–26 punktus).

               37

               Juo labiau neatrodo, kad tokį taikymą pateisina įstatyme numatytas kovos su sukčiavimu ar mokesčių vengimu tikslas, nes mokesčių administratorius pagal PVM įstatymo 12 straipsnio 111 dalį gali atidėti tokios permokos grąžinimą, be kita ko, kai priimamas sprendimas pradėti tyrimą dėl apmokestinamojo asmens sumokėto mokesčio už sandorius, kuriuos tikrinant reikia papildomos informacijos, arba kai atitinkamas asmuo negali pateikti dokumentų, kad įrodytų, jog prašymas taikyti nulinį mokesčio tarifą yra pagrįstas (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Sosnowska 28 punktą).

               38

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2006/112 183 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama valstybės narės mokesčių administratoriui, neatlikus konkretaus vertinimo ir remiantis tik matematiniais skaičiavimais, atidėti PVM permokos, susidariusios per mokestinį mėnesio laikotarpį, dalies grąžinimą, kol šis administratorius atliks šio apmokestinamojo asmens metinės mokesčio deklaracijos tyrimą.

         Dėl šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu

               39

               Latvijos vyriausybė prašė Teisingumo Teismo apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu tuo atveju, jei jis Direktyvos 2006/112 183 straipsnį aiškins kaip draudžiantį tokias nacionalinės teisės nuostatas ir praktiką, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

               40

               Grįsdama savo prašymą ši vyriausybė atkreipė dėmesį į, pirma, tokio aiškinimo sunkių pasekmių nacionaliniam biudžetui riziką ir, antra, Latvijos mokesčių administratoriaus sąžiningumą.

               41

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad Sąjungos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia Teisingumo Teismas įgyvendindamas SESV 267 straipsniu jam suteiktą kompetenciją, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo momento. Iš to išplaukia, kad taip išaiškintą normą teismas gali ir turi taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems iki sprendimo, kuriame išnagrinėtas prašymas dėl išaiškinimo, jei, be to, yra patenkintos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį, susijusį su šios normos taikymu (žr., be kita ko, 2012 m. gegužės 10 d. Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt., C-338/11–C-347/11, 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               42

               Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės sistemos dalis, gali apriboti galimybę visiems suinteresuotiesiems asmenims pasinaudoti jo išaiškinta norma ginčijant sąžiningai nustatytus teisinius santykius. Tam, kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir didelių sunkumų rizika (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt. 59 punktą).

               43

               Konkrečiau kalbant, tokį sprendimo būdą Teisingumo Teismas taikė tik labai konkrečiomis aplinkybėmis, be kita ko, kai egzistavo sunkių ekonominių pasekmių atsiradimo rizika, ypač kylanti dėl didelio sąžiningai ir remiantis teisės nuostatomis, kurios laikytos teisėtai galiojančiomis, sukurtų teisinių santykių skaičiaus, ir paaiškėjus, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo paskatinti elgtis Sąjungos teisės neatitinkančiu būdu dėl objektyvaus ir didelio Sąjungos teisės nuostatų turinio neapibrėžtumo, prie kurio galbūt prisidėjo ir kitų valstybių narių ar Komisijos elgesys (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt. 60 punktą).

               44

               Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, kad vien finansinių pasekmių, valstybei narei galinčių kilti dėl prejudicinio sprendimo tvarka priimto sprendimo, savaime nepakanka, kad būtų pateisintas šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimas (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt. 62 punktą).

               45

               Šioje byloje primintina, kad, pirma, Latvijos vyriausybė nepateikė jokių duomenų, leidžiančių Teisingumo Teismui nustatyti, kad dėl šio sprendimo Latvijos Respublikai gali kilti sunkių ekonominių pasekmių.

               46

               Antra, negali būti laikoma, kad Latvijos mokesčių administratorius, taikydamas Nutarimo Nr. 933 285 straipsnį, turėjo sąžiningai elgtis ne pagal Sąjungos teisę dėl tariamo objektyvaus ir svarbaus Direktyvos 2006/112 183 straipsnio taikymo srities neaiškumo. Iš tiesų, iš teismų praktikos, nusistovėjusios iki priimant šį nutarimą, matyti, kad pagal mokesčių neutralumo principą, kuris yra pagrindinis bendros PVM sistemos principas, nacionalinė PVM permokos grąžinimo tvarka, numatyta šiame straipsnyje, turi leisti apmokestinamajam asmeniui adekvačiomis sąlygomis ir per protingą terminą susigrąžinti visą kreditą, susidariusį dėl šios permokos, be jokios finansinės rizikos šiam apmokestinamajam asmeniui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 33 ir 34 punktus).

               47

               Iš išdėstytų argumentų darytina išvada, kad nereikia riboti šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               48

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 183 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama valstybės narės mokesčių administratoriui, neatlikus konkretaus vertinimo ir remiantis tik matematiniais skaičiavimais, atidėti pridėtinės vertės mokesčio permokos, susidariusios per mokestinį mėnesio laikotarpį, dalies grąžinimą, kol šis administratorius atliks šio apmokestinamojo asmens metinės mokesčio deklaracijos tyrimą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: latvių.


title: 2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Aalberts Industries NV ir kt. prieš Europos Komisiją.#Konkurencija - Karteliai - Vario jungčių ir vario lydinių jungčių sektorius - Sprendimas, kuriuo nustatytas EB 81 straipsnio pažeidimas - Vienas tęstinis pažeidimas - Dalyvavimas darant pažeidimą.#Byla T-385/06.

text:
      Byla T‑385/06
      Aalberts Industries NV ir kt.
      prieš
      Europos Komisiją
      „Konkurencija – Karteliai – Vario jungčių ir vario lydinių jungčių sektorius – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Vienas tęstinis pažeidimas – Dalyvavimas darant pažeidimą“
      Sprendimo santrauka
      1.      Konkurencija – Karteliai – Įrodymai
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      2.      Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Įrodymai
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      3.      Konkurencija – Karteliai – Draudimas – Pažeidimai – Susitarimai ir suderinti veiksmai, kuriuos galima vertinti kaip vieną
            pažeidimą – Sąvoka
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      4.      Konkurencija – Karteliai – Susitarimai ir suderinti veiksmai, sudarantys vieną pažeidimą – Įmonės, kurios gali būti kaltinamos
            įvykdžiusios pažeidimą dėl dalyvavimo bendrame kartelyje – Kriterijai
      (EB 81 straipsnio 1 dalis)
      5.      Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Apyvarta, į kurią buvo atsižvelgta – Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje
            nustatyta riba
      (Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis)
      1.      Dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų vertinimo pažymėtina, kad Komisija turi pateikti tikslių ir neprieštaringų
         įrodymų, patvirtinančių, kad įtariamas pažeidimas tikrai padarytas. Kilus abejonėms, Sąjungos teismas jas turėtų spręsti įmonės,
         kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai. Todėl teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamai
         pažeidimo buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu dar yra abejonių, ypač kai nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo, kuriuo paskirta
         bauda, panaikinimo. Tačiau kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus dėl kiekvieno
         pažeidimo elemento. Pakanka, kad šiuos reikalavimus bendrai atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma.

      Be to, įprasta, kad antikonkurencinius susitarimus ir veiksmus apimanti veikla vykdoma pogrindyje, susitikimai vyksta slaptai
         ir parengiama kuo mažiau su tuo susijusių dokumentų. Iš to išplaukia, kad jei Komisija ir randa aiškių ūkio subjektų neteisėtų
         santykių įrodymų, pavyzdžiui, susitikimų protokolus, šie įrodymai paprastai yra tik fragmentiški ir pavieniai, todėl tam tikras
         aplinkybes dažnai būtina patvirtinti naudojant dedukcijos metodą. Todėl daugeliu atvejų egzistuojanti praktika arba antikonkurencinio
         susitarimo sudarymas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir įrodymų, kurie, nagrinėjami kartu, gali įrodyti
         konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo.

      (žr. 44–46 punktus)
      2.      Remiantis atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo politika padaryti įmonių pareiškimai yra labai svarbūs. Šie pareiškimai turi
         neginčijamą įrodomąją vertę, nes sukelia didelę teisinę ir ekonominę riziką. Tačiau kaltinamos įmonės prisipažinimas, kad
         dalyvavo kartelyje, kurio tikrumas ginčijamas daugelio kitų kaltinamų įmonių, negali būti laikomas pakankamu tų kitų įmonių
         padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitais įrodymais.

      (žr. 47, 66 punktus)
      3.      Vieno pažeidimo sąvoka apima būtent tokią situaciją, kai kelios įmonės dalyvavo darant pažeidimą, kurį sudarė tęstinis elgesys
         siekiant vieno ekonominio tikslo – iškreipti konkurenciją, taip pat atskiri pažeidimai, kuriuos tarpusavyje sieja tas pats
         tikslas (visų elementų tikslas bendras) ir tie patys subjektai (tos pačios įmonės, žinančios, kad dalyvauja siekdamos bendro
         tikslo). Šio aiškinimo negalima paneigti motyvuojant tuo, kad viena ar kelios šių veiksmų daugeto ar tęstinio elgesio sudedamosios
         dalys galėtų būti pripažintos atskiru EB 81 straipsnio pažeidimu. Jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama
         vieno tikslo – iškreipti konkurenciją bendrojoje rinkoje, Komisija turi teisę, remdamasi dalyvavimu darant pažeidimą, priskirti
         atsakomybę už tokius veiksmus, juos įvertinusi kartu. Siekiant įvairius veiksmus pripažinti vienu tęstiniu pažeidimu, reikia
         patikrinti, ar tarp jų yra vienas kito papildymo ryšys, t. y. ar kiekvienu iš jų buvo siekiama vienos arba kelių pasekmių
         įprastai konkurencijai ir jie, kaip pažeidimai, prisideda prie bendro antikonkurencinio poveikio, kurio jų autoriai siekia
         vadovaudamiesi vienu bendru tikslu pagrįstu planu. Šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į visas aplinkybes, galinčias patvirtinti
         arba paneigti tokį ryšį, kaip antai taikymo laikotarpį, turinį (įskaitant ir taikytus metodus) ir atitinkamai į nagrinėjamų
         atskirų susitarimų ir suderintų veiksmų tikslą.

      Dėl veiksmų, kurie truko keletą metų nuolat organizuojant daugiašalius ir dvišalius konkuruojančių gamintojų susitikimus,
         kurių tikslas – imtis neteisėtų veiksmų, kuriais siekiama dirbtinai reguliuoti vario jungčių rinką, visų pirma kainas, pabrėžtina,
         kad nagrinėjamo kartelio tęstinumo klausimui neturi reikšmės tai, jog po Komisijos atliktų patikrinimų pasikeitė tam tikri
         šių veiksmų požymiai arba intensyvumas, nes antikonkurencinių veiksmų tikslas, būtent jungčių kainų derinimas, nepasikeitė.
         Šiuo atžvilgiu gali būti, kad po Komisijos patikrinimų pasikeičia kartelio struktūra ir padidėja intensyvumas. Vis dėlto tai,
         jog tam tikrais laikotarpiais kartelio veiklos intensyvumas skiriasi, nereiškia, kad galima daryti išvadą apie jo išnykimą.

      (žr. 86–88, 91, 105 punktus)
      4.      Norėdama nustatyti įmonės dalyvavimą tokiame susitarime, Komisija privalo įrodyti, kad ši įmonė ketino savo elgesiu prisidėti
         prie bendrų visų dalyvių siektų tikslų ir žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai
         įgyvendintą elgesį arba galėjo jį pagrįstai numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką. Aplinkybė, jog įmonė nedalyvavo
         visuose kartelio epizoduose, neturi reikšmės nustatant, ar ji padarė pažeidimą. Į tokią aplinkybę reikia atsižvelgti tik vertinant
         pažeidimo sunkumą ir prireikus, kai nustatomas baudos dydis.

      (žr. 89–90 punktus)
      5.      Jeigu keli sprendimo, kuriuo skiriama bauda už konkurencijos taisyklių pažeidimą, adresatai priimant šį sprendimą sudaro „įmonę“,
         t. y. už pažeidimą, už kurį skirta bauda, atsakingą ūkio subjektą, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytą
         10 % ribą galima apskaičiuoti remiantis bendra šios įmonės apyvarta. Tačiau jei priimant ginčijamą sprendimą šis ūkio subjektas
         suskaidomas suformuojant du atskirus subjektus, kiekvienas sprendimo adresatas turi teisę į individualizuotą minėtos ribos
         taikymą.

      (žr. 125 punktą)
BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2001 m. kovo 24 d.(*)

      „Konkurencija – Karteliai – Vario jungčių ir vario lydinių jungčių sektorius – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Vienas tęstinis pažeidimas – Dalyvavimas darant pažeidimą“
      Byloje T‑385/06
      Aalberts Industries NV, įsteigta Utrechte (Nyderlandai),

      Comap SA, buvusi Aquatis France SAS, įsteigta La Šapel Sen Mesmene (Prancūzija),

      Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG, įsteigta Argenbühl‑Eisenharz (Vokietija),

      iš pradžių atstovaujamos advokatų R. Wesseling ir M. van der Woude, vėliau R. Wesseling,
      ieškovės,
      prieš
      Europos Komisiją, atstovaujamą A. Nijenhuis, V. Bottka ir R. Sauer,

      atsakovę,
      dėl prašymo iš dalies panaikinti 2006 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimą C (2006) 4180 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį
         ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla Nr. COMP/F-1/38.121 – Jungtys) arba sumažinti šiuo sprendimu ieškovei skirtą baudą,

      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė M. E. Martins Ribeiro, teisėjai N. Wahl (pranešėjas) ir A. Dittrich,
      posėdžio sekretorė T. Weiler, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. vasario 2 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
      1        2006 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu C (2006) 4180 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla
         Nr. COMP/F-1/38.121 – Jungtys) (santrauka OL L 283, 2007, p. 63, toliau – ginčijamas sprendimas) Europos bendrijų Komisija
         konstatavo, jog vykdydamos vieną, sudėtinį ir tęstinį Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą atskirais laikotarpiais nuo
         1988 m. gruodžio 31 d. iki 2004 m. balandžio 1 d., t. y. sudarydamos antikonkurencinius susitarimus ir derindamos veiksmus
         vario jungčių ir vario lydinių jungčių rinkoje, apimančioje EEE teritoriją, kelios įmonės pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį
         ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnį. Pažeidimas apėmė kainų nustatymą, kainoraščių sudarymą, kainų
         sumažinimą ir nuolaidų taikymą, kainų didinimo mechanizmų įgyvendinimą, nacionalinių rinkų ir klientų pasidalijimą, keitimąsi
         kita komercine informacija bei dalyvavimą reguliariuose susitikimuose, taip pat kitokius kontaktus, palengvinančius daryti
         pažeidimą.

      2        Ieškovės Aalberts Industries NV (toliau – Aalberts), Comap SA, buvusi Aquatis France SAS (toliau – Aquatis) ir Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG (toliau – Simplex) nurodytos tarp ginčijamo sprendimo adresatų.

      3        Aalberts yra tarptautinės pramonės grupės patronuojanti bendrovė, kotiruojama Amsterdamo (Nyderlandai) Euronext biržoje. Ji tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja kelių jungčių gamybos arba platinimo sektoriuje veiklą vykdančių bendrovių
         kapitalą. 2002 m. rugpjūčio 30 d. Aalberts įsigijo visą IMI plc jungčių ir gamybos ir platinimo veiklą, kuria iki tol užsiimdavo „Yorkshire Fittings Group“. Šis sandoris pirmiausia apėmė
         visų Raccord Orléanais SA (vėliau tapo Aquatis) ir R. Woeste & Co. Yorkshire GmbH (vėliau tapo Simplex) akcijų įsigijimą. Šios dvi įmonės buvo priskirtos vienai iš dviejų pagrindinių Aalberts grupės veiklos sričių, būtent skysčio valdymo ir kontrolės prietaisų.

      4        2006 m. kovo mėn. ginčijamo sprendimo adresatė Comap, kaip darant pažeidimą dalyvavusi Legris Industries SA kontroliuojama bendrovė ir ieškovė byloje T‑377/06, buvo perduota Aalberts grupei. 2007 m. balandžio 16 d. laišku Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas) buvo informuotas apie tai,
         kad visas Aquatis turtas ir įsipareigojimai perduoti Comap ir kad Aquatis nebeegzistuoja kaip juridinis subjektas. Siekiant suvienodinti nuorodas į šią įmonę su ginčijamame sprendime daromomis nuorodomis,
         šiame sprendime taip pat bus daromos nuorodos į Aquatis.

      5        2001 m. sausio 9 d. kita vario jungčių gamintoja Mueller Industries Inc. pranešė Komisijai apie kartelį jungčių sektoriuje, taip pat kitose susijusiose pramonės šakose vario vamzdžių rinkoje ir
         apie savo norą bendradarbiauti pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996,
         p. 4, toliau – 1996 m. Pranešimas dėl bendradarbiavimo) (ginčijamo sprendimo 114 konstatuojamoji dalis).

      6        Pradėjusi tyrimą dėl vario vamzdžių ir jungčių 2001 m. kovo 22 d. ir 23 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Reglamento
         Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [82] straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         8 sk., 1 t., p. 3), 14 straipsnio 3 dalimi, kelių įmonių patalpose, įskaitant IMI, tuometinę Raccords Orléanais ir R. Woeste & Co. Yorkshire patronuojančią bendrovę, atliko patikrinimus, apie kuriuos nebuvo iš anksto pranešta (ginčijamo sprendimo 119 konstatuojamoji
         dalis).

      7        Atlikusi pirmuosius patikrinimus 2001 m. balandžio mėn. Komisija išskyrė savo tyrimą dėl vario vamzdžių į tris atskiras procedūras,
         būtent procedūrą byloje COMP/E-1/38.069 (Variniai vandentiekio vamzdžiai), procedūrą byloje COMP/F-1/38.121 (Jungtys) ir procedūrą
         byloje COMP/E-1/38.240 (Pramoniniai vamzdžiai) (ginčijamo sprendimo 120 konstatuojamoji dalis).

      8        2001 m. balandžio 24 ir 25 d. Komisija atliko kitus netikėtus patikrinimus Delta plc, tarptautinės inžinerinės grupės pagrindinės bendrovės, kurios padaliniui „Inžinerija“ priklausė kelios jungčių gamintojos,
         patalpose. Šie patikrinimai buvo susiję tik su jungtimis (ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamoji dalis).

      9        Nuo 2002 m. vasario–kovo mėn. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, vėliau 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos
         reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 18 straipsniu, išsiuntė atitinkamoms šalims kelis prašymus
         pateikti informacijos (ginčijamo sprendimo 122 konstatuojamoji dalis).

      10      2003 m. rugsėjo mėn. IMI pateikė prašymą leisti pasinaudoti 1996 m. Pranešimu dėl bendradarbiavimo. Tokius prašymus taip pat
         pateikė grupė Delta (2004 m. kovo mėn.) ir FRA.BO SpA (2004 m. liepos mėn.). Paskutinį prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti 2005 m. gegužės mėn. pateikė Advanced Fluid Connections plc (toliau – AFC). FRA.BO, be kita ko, pateikė informacijos, kurioje atkreipiamas Komisijos dėmesys į aplinkybę, jog pažeidimas
         buvo tęsiamas 2001–2004 m., t. y. po jos atliktų patikrinimų (ginčijamo sprendimo 115–118 konstatuojamosios dalys).

      11      2005 m. rugsėjo 22 d. byloje COMP/F-1/38.121 (Jungtys) Komisija pradėjo pažeidimo tyrimo procedūrą ir priėmė pranešimą apie
         kaltinimus, kurį, be kita ko, išsiuntė ieškovei (ginčijamo sprendimo 123 ir 124 konstatuojamosios dalys).

      12      2006 m. rugsėjo 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.

      13      Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija konstatavo, kad tam tikrais laikotarpiais ieškovės dalyvavo darant pažeidimą:

      –        Aalberts: nuo 2003 m. birželio 25 d. iki 2004 m. balandžio 1 dienos,

      –        Aquatis ir Simplex: kaip IMI grupės narės – nuo 1991 m. sausio 31 d. iki 2001 m. kovo 22 d., o kaip Aalberts grupės narės – nuo 2003 m. birželio 25 d. iki 2004 m. balandžio 1 dienos.

      14      Už šį pažeidimą Komisija ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a ir b punktuose skyrė ieškovėms tokias baudas:

      „a)      [Aalberts]:       100,80 mln. EUR,

      iš kurių solidariai su:
      [Aquatis]: 55,15 mln. EUR ir

      [Simplex]: 55,15 mln. EUR;

      b)      1.     [IMI] solidariai su IMI Kynoch Ltd: 48,30 mln. EUR,

      iš kurių solidariai su:
      <...>
      [Aquatis]: 48,30 mln. EUR ir

      [Simplex]: 48,30 mln. EUR.

      2. [Aquatis] ir [Simplex] solidariai atsakingos už papildomą baudą:  2,04 mln. EUR.“

      15      Pagal ginčijamo sprendimo 3 straipsnį 1 straipsnyje įvardytos įmonės privalėjo nedelsdamos nutraukti pažeidimą, jei to dar
         nepadarė, ir ateityje susilaikyti nuo bet kokių 1 straipsnyje nurodytų veiksmų ar elgesio, taip pat nuo bet kokių veiksmų
         ar elgesio, kurių tikslas ar poveikis toks pats arba panašus.

      16      Apskaičiuodama kiekvienai įmonei skirtinos baudos dydį Komisija taikė metodą, įtvirtintą Baudų, skiriamų pagal Reglamento
         Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir [AP] sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – 1998 m. Gairės).

      17      Nustatydama pradines baudas pagal pažeidimo sunkumą Komisija dėl pažeidimo pobūdžio ir geografinio masto kvalifikavo jį kaip
         labai sunkų (ginčijamo sprendimo 755 konstatuojamoji dalis).

      18      Paskui manydama, jog tarp atitinkamų įmonių yra didelių skirtumų, Komisija jas vertino diferencijuodama ir dėl to rėmėsi jų
         svarba atitinkamoje nagrinėjamoje rinkoje, kurią lemia užimamos rinkos dalys. Šiuo pagrindu ji suskirstė atitinkamas bendroves
         į šešias kategorijas, remdamasi kiekvienos įmonės 2000 m. EEE pasiekta šioje procedūroje aptariamos prekės apyvarta, išskyrus
         Aalberts ir AFC, kurių atveju buvo remiamasi 2003 metais (ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamoji dalis).

      19      Aalberts buvo priskirta pirmai kategorijai, t. y. kategorijai, kuriai nustatyta 60 mln. EUR pradinė bauda, o IMI – antrai kategorijai,
         kuriai nustatyta 46 mln. EUR pradinė bauda (ginčijamo sprendimo 765 konstatuojamoji dalis).

      20      Paskui Komisija padidino kiekvienai suinteresuotai įmonei skirtą pradinę baudą 10 % už kiekvienus dalyvavimo kartelyje metus
         ir prireikus 5 % už laikotarpį nuo šešių mėnesių iki metų. Kalbant apie 1988 m. gruodžio 31 d.–1991 m. sausio 31 d. laikotarpį,
         Komisija nusprendė padidinti baudą 5 % už kiekvienus metus dėl tuometinio riboto kartelio geografinio masto (ginčijamo sprendimo
         775 konstatuojamoji dalis).

      21      Galiausiai tolesnis dalyvavimas darant pažeidimą po Komisijos patikrinimų, t. y. 2003 m. birželio 25 d.–2004 m. balandžio
         1 d., buvo pripažintas sunkinančia aplinkybe, kuria pateisinamas ieškovėms skirtinos pagrindinės baudos padidinimas 60 % (ginčijamo
         sprendimo 779 ir 782 konstatuojamosios dalys).

       Procesas ir šalių reikalavimai
      22      2006 m. gruodžio 14 d. Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovės pareiškė šį ieškinį.

      23      Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Teismas (pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas
         proceso organizavimo priemones, paprašė Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus; Komisija tai padarė per nustatytą terminą.

      24      Per 2010 m. vasario 2 d. vykusį posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus
         klausimus.

      25      Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, 2 straipsnio a punktą ir b punkto 2 papunktį bei 3 straipsnį, kiek tai su jomis
         susiję,

      –        subsidiariai panaikinti arba gerokai sumažinti jai skirtos baudos dydį,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      26      Komisija Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      27      Grįsdamos ieškinį ieškovės nurodo penkis pagrindus, susijusius atitinkamai su:

      –        neteisėtai Aalberts, kaip patronuojančiai bendrovei, priskirta atsakomybe už pažeidimą,

      –        EB 81 straipsnio pažeidimo nebuvimu,
      –        nedalyvavimu darant ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą,
      –        Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies ir 1998 m. Gairių pažeidimu,
      –        Reglamento Nr. 1/2003 2 straipsnio ir 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje
         pagal [EB] 81 ir 82 straipsnius tvarkos (OL L 123, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81) 11 straipsnio
         2 dalies pažeidimu.

      28      Šioje byloje, Bendrojo Teismo nuomone, reikia iš pradžių išnagrinėti antrąjį ir trečiąjį pagrindus.

       Dėl antrojo pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pažeidimo nebuvimu
       Šalių argumentai
      29      Ieškovės mano, jog Komisija nepakankamai įrodė, kad Aquatis ir Simplex santykiai su konkurentais, kuriais Komisija remiasi ginčijamame sprendime, yra EB 81 straipsnio pažeidimas.

      30      Šiuo klausimu ieškovės visų pirma pažymi, jog tariamas Aquatis dalyvavimas darant pažeidimą 2003 m. birželio 25 d.–2004 m. balandžio 1 d., konstatuotas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje,
         grindžiamas vien jos dalyvavimu penkiuose Fédération française des négociants en appareils sanitaires, chauffage, climatisation et canalisations (FNAS) Logistikos komiteto susitikimuose, kurie įvyko nuo 2003 m. birželio 25 d. iki 2004 m. sausio 20 d. ir 2004 m. vasario
         16 d. FNAS surengtoje konferencijoje telefonu.

      31      Pirma, jos pabrėžia, kad FNAS Logistikos komiteto susitikimai buvo organizuoti Prancūzijos didmenininkų, kurie išreiškė norą
         siūlyti savo klientams mažiau vandentiekio armatūros vienetų vienoje pakuotėje, dėl ko atsirado papildomų sąnaudų ir padidėjo
         prekių kaina, prašymu. Per šiuos susitikimus aptarti ne tik techniniai klausimai, susiję su naujos pakuotės įvedimu, ir atitinkami
         organizaciniai klausimai, bet taip pat finansiniai klausimai, susiję su nauju vandentiekio armatūros pakavimu. Priešingai
         nei nurodo Komisija, šie susitikimai neturėjo antikonkurencinio tikslo. Anot ieškovių, tas pats teigiama AFC prašyme atleisti
         nuo baudos ar ją sumažinti pateiktoje pastaboje.

      32      Antra, ieškovės ne tik atkreipia dėmesį į aplinkybę, jog grindžiant išvadą dėl antikonkurencinio susitarimo buvimo Komisijos
         pateikti įrodymai yra pagrįsti susitikimų protokolais, kuriuos parengė FNAS Logistikos komiteto atstovas, tačiau nepasirašė
         šiuose susitikimuose dalyvavusių bendrovių atstovai, bet taip pat ginčija tai, kaip Komisija juos aiškina.

      33      Jų nuomone, iš minėtų protokolų matyti, kad pasikeitus nuomonėmis FNAS Logistikos komiteto darbo grupėje nebuvo sudarytas
         susitarimas ir nebuvo jokio keitimosi konfidencialia informacija.

      34      Dėl Simplex ieškovės nurodo, kad tariamas dalyvavimas darant pažeidimą 2003 m. birželio 25 d.–2004 m. balandžio 1 d. grindžiamas tik
         dviem įvykiais, būtent 2004 m. vasario 25 d. pokalbiu telefonu su FRA.BO ir pasikeitimu nuomonėmis per 2004 m. kovo 18 d.
         Eseno (Vokietija) prekybos parodą.

      35      Pirma, dėl P. (FRA.BO) ir W. (Simplex) pokalbio telefonu ieškovės pažymi, jog vienintelis Komisijos prieš Simplex panaudotas to laikotarpio dokumentas yra 2004 m. vasario 25 d. P. darbo kalendoriuje padaryti užrašai. Šie užrašai neaiškūs
         ir remiantis jais negalima daryti jokių išvadų. Dėl šių užrašų neaiškumo bei neaiškaus FRA.BO paaiškinimo Komisija ginčijamo
         sprendimo 511 konstatuojamojoje dalyje nusprendė, kad nepriklausoma importuotoja Simplex (D.) patvirtino šį kainų didinimą. Toks vertinimas reiškia, jog 2004 m. vasario 25 d. W. pranešė P., kad nuo 2004 m. kovo
         1 d. D. nusprendė padidinti kainas 5 %. Jei taip yra šiuo atveju, informacija apie D., o ne ieškovių, prekybos politiką jau
         buvo pasklidusi rinkoje. Alternatyvus Komisijos paaiškinimas atsiliepime į ieškinį, būtent tai, jog žodžiai „[D.] patvirtino“
         veikiausiai susiję su W. pareiškimu, kad kainų didinimas turės įtakos Simplex produkcijos pardavimui per tarpininką D., taip pat parodo, kad Komisija neišanalizavo faktinių aplinkybių ir pateiktų teiginių.

      36      Antra, dėl Ha. (IBP Ltd) ir H. bei Be., t. y. konsultanto ir Simplex darbuotojo, pokalbio per 2004 m. kovo 18 d. Eseno prekybos parodą, ieškovės nurodo, kad vienintelis įrodymas – tai Ha. išsaugoti
         prisiminimai apie jį. Anot Ha., jis trumpai bendravo su H. ir Be., taip pat su K. (Comap), kurie klausinėjo jo apie IBP ketinimus didinti kainas; jis jiems atsakė, jog IBP ketina didinti kainas mėnesio pabaigoje.
         Taip pat jis pareiškė, kad jau informavo apie tai savo klientus, todėl ši informacija nebėra konfidenciali.

      37      Šiuo atžvilgiu ieškovės nurodo, jog, pirma, nėra kitų Ha. pareiškimą patvirtinančių įrodymų, antra, pagrindinius šio pareiškimo
         teiginius ginčija H. ir Be. Šiuos pareiškimus galėtų pavirtinti tai, kad gerokai iki 2004 m. kovo 18 d. Simplex jau buvo nusprendusi didinti ir pradėjo didinti kainas bei pranešė apie tai savo klientams. Anot ieškovių, H. arba Be. neturėjo
         jokių priežasčių prašyti informuoti juos apie Ha. ketinimus.

      38      Remiantis vienašaliu Ha. pareiškimu dėl planų didinti kainas, negalima manyti, jog buvo sudarytas susitarimas arba derinami
         veiksmai, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį. Be to, Ha. suteiktos informacijos negalima laikyti „svarbia“ komerciniu
         požiūriu, nes ji jau buvo žinoma rinkoje.

      39      Galiausiai ieškovės pabrėžia, jog nėra įrodymų dėl kitų laikotarpių. Šiomis aplinkybėmis ieškovės nurodo tariamus P. kontaktus
         su Comap, Simplex ir Aquatis samdomais darbuotojais. Šiuo atžvilgiu jos teigia, jog tai buvo „trys nereikšmingi pokalbiai“, dėl kurių jokiu būdu nepažeistas
         EB 81 straipsnis.

      40      Komisija nurodo, kad savo išvadas, kiek tai susiję su slapto susitarimo per FNAS susitikimus, kuriuose dalyvavo Aquatis įrodymais, ji grindžia minėtų susitikimų protokolais. Be to, nėra jokio pagrindo abejoti dėl šių protokolų patikimumo.

      41      Dėl Simplex Komisija mano, jog P. darbo kalendoriuje padaryti užrašai yra aiškūs ir neleidžia abejoti dėl šios pokalbio su W. turinio,
         būtent dėl kainų didinimo 5 % Graikijoje.

      42      Dėl pasikeitimo nuomonėmis per 2004 m. kovo 18 d. Eseno prekybos parodą Komisija taip pat pabrėžia, kad Ha. ir Simplex atstovų kontaktas nebuvo „vienašalis“, nes Ha., atsakydamas į Simplex atstovų klausimus, pažymėjo, jog IBP mėnesio pabaigoje numatė didinti kainas. Be to, komerciniu požiūriu tai buvo „svarbi“
         ir pakankamai konkreti informacija apie kainų didinimo datą. Net jei, kaip teigia ieškovės, Simplex jau buvo nusprendusi didinti kainas, mėginimas sumažinti netikrumą dėl savo elgesio rinkoje sėkmės vis dėlto yra antikonkurencinis,
         nes prieštarauja nepriklausomo elgesio rinkoje principui.

      43      Galiausiai Komisija pastebi, kad vienintelė išvada, kurią galima daryti remiantis įrodymais, susijusiais su FNAS susitikimais,
         Eseno prekybos paroda ir pasikeitimu nuomonėmis dėl Graikijos rinkos, yra ta, kad ieškovės vėl pradėjo dalyvauti darant vieną,
         sudėtinį ir tęstinį pažeidimą, kuris prasidėjo 1988 metais.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      44      Pirmiausia dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų vertinimo Bendrasis Teismas primena, kad Komisija turi pateikti
         tikslių ir neprieštaringų įrodymų, patvirtinančių, kad įtariamas pažeidimas tikrai padarytas (šiuo klausimu žr. 1984 m. kovo
         28 d. Teisingumo Teismo sprendimo CRAM ir Rheinzink prieš Komisiją, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 20 punktą). Kilus abejonėms, Europos Sąjungos teismas jas turėtų spręsti įmonės, kuriai skirtas
         pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai. Taigi Sąjungos teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamai pažeidimo
         buvimo įrodymų, jei šiuo klausimu dar yra abejonių, ypač kai nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo, kuriuo paskirta bauda, panaikinimo
         (2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Groupe Danone prieš Komisiją, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 215 punktas).

      45      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus dėl
         kiekvieno pažeidimo elemento. Pakanka, kad šiuos reikalavimus bendrai atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma (žr. 2005 m.
         spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo JFE Engineering e.a. prieš Komisiją, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 180 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      46      Be to, įprasta, kad antikonkurencinius susitarimus ir veiksmus apimanti veikla vykdoma pogrindyje, susitikimai vyksta slaptai
         ir parengiama kuo mažiau su tuo susijusių dokumentų. Iš to išplaukia, kad jei Komisija ir randa aiškių ūkio subjektų neteisėtų
         santykių įrodymų, pavyzdžiui, susitikimų protokolus, šie įrodymai paprastai yra tik fragmentiški bei pavieniai, todėl tam
         tikras aplinkybes dažnai būtina patvirtinti naudojant dedukcijos metodą. Todėl daugeliu atvejų egzistuojanti praktika arba
         antikonkurencinio susitarimo sudarymas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir įrodymų, kurie, nagrinėjami
         kartu, gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55–57 punktai ir 2007 m. sausio
         25 d. Sprendimo Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją, C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 51 punktas).

      47      Šiuo klausimu pažymėtina, kad remiantis atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo politika padaryti pareiškimai yra labai svarbūs.
         Šie įmonių padaryti pareiškimai turi neginčijamą įrodomąją vertę, nes sukelia didelę teisinę ir ekonominę riziką (šiuo klausimu
         žr. 45 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 205 ir 211 punktus ir 46 punkte minėto Sprendimo Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją 103 punktą). Tačiau kaltinamos įmonės prisipažinimas, kad dalyvavo kartelyje, kurio tikrumas ginčijamas daugelio kitų kaltinamų
         įmonių, negali būti laikomas pakankamu tų kitų įmonių padaryto pažeidimo įrodymu, jeigu jis nėra pagrįstas kitais įrodymais
         (žr. šio sprendimo 45 punkte minėto Sprendimo JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją 219 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      48      Šiuo atveju Komisijos inkriminuojamų veiksmų tikrumas, būtent dalyvavimo FNAS susitikimuose, vienos iš ieškovių darbuotojo
         kontaktų su FRA.BO atstovu bei kontaktų per Eseno parodą, yra neginčijamas. Tačiau ieškovės ginčija tokio elgesio antikonkurencinį
         pobūdį, o tai yra sine qua non sąlyga konstatuojant EB 81 straipsnio pažeidimą.

      49      Todėl reikia nustatyti, ar per Komisijos patikrinimus 2001 m. kovo mėn. nustatytą elgesį reikia pripažinti antikonkurenciniais
         santykiais.

      50      Dėl Simplex primintina, kad Komisija, siekdama padaryti išvadą apie jos dalyvavimą darant ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą
         pažeidimą 2003 m. birželio 25 d.–2004 m. balandžio 1 d. (toliau – ginčijamas laikotarpis), inkriminuoja Simplex du įvykius, būtent P. (FRA.BO) pokalbį telefonu su W. (Simplex) 2004 m. pirmajame pusmetyje ir 2004 m. kovo 18 d. susitikimą Eseno parodoje.

      51      Pagal ginčijamo sprendimo 511 konstatuojamąją dalį 2004 m. balandžio mėn. FRA.BO pranešė W. apie galimą kainų didinimą 5 %
         Graikijos rinkoje. W. paprašė FRA.BO susisiekti su juo ir susitarti dėl šio didinimo. Iki šio kontakto W., 2004 m. vasario
         25 d. kalbėdamas telefonu, informavo P. apie kainų didinimą 5 % nuo 2004 m. kovo 1 dienos. Šį padidinimą patvirtino D., Simplex importuotojas Graikijoje.

      52      Visų pirma reikia konstatuoti, jog Komisijos išvados, kad per visą ginčijamą laikotarpį Simplex dalyvavo kartelyje, nepatvirtina jokie įrodymai, kalbant apie 2003 metus. Iš tiesų Komisija remiasi vien pirma minėtais 2004 m.
         įvykiais.

      53      Tiesa, iš FRA.BO prašymo atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, kuris yra trumpai išdėstytas ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamojoje
         dalyje, matyti, jog, FRA.BO teigimu, po Komisijos patikrinimų konkurentai toliau keitėsi „svarbia“ informacija, ypač per dvišalius
         susitikimus. FRA.BO, be kita ko, pastebi, jog „bendravo su keliais asmenimis, konkrečiai kalbant, su [W.] (IMI / Aalberts) ir [L.] iš Comap“.

      54      Vis dėlto reikia pažymėti, kad FRA.BO nepateikė rašytinių įrodymų, patvirtinančių, jog Simplex dažnai bendravo telefonu su jos atstovais. Taigi P. ir B. (FRA.BO) telefoninių skambučių išklotinėse už 2002–2004 m., pridėtose
         prie FRA.BO atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, W. pavardė nėra paminėta.

      55      Taip pat konstatuotina, kad P. (FRA.BO) 2004 m. darbo kalendoriuje yra įrašų, tik dalis kurių susiję su Simplex, būtent pastabos dėl 2004 m. vasario 25 d. pokalbio telefonų su W. Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad ginčijamame sprendime
         Komisija užsiminė apie balandžio pabaigoje, veikiausia 2004 m. balandžio 29 d., įvykusį pokalbį tarp W. ir P. Šis tariamas
         pokalbis įvyko jau nutraukus Komisijos ginčijamame sprendime nurodytą pažeidimą, be to, pažymėtina, kad iš šių užrašų neaišku,
         ar kalbama apie kontaktą su W. Be to, net jei kalbama apie kontaktą su W., iš šių ranka darytų užrašų neaišku, ar jis paskelbė
         apie kainų didinimą Graikijos rinkoje.

      56      Iš tikrųjų nustatyta, kad pateikdama prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti FRA.BO supainiojo įvairius ranka darytus
         užrašus. Šiuo klausimu iš 2004 m. liepos 14 d. FRA.BO pirminių pastabų matyti, kad ji pareiškė, jog IMI direktorius W. 2004 m.
         balandžio mėn. pabaigoje informavo ją apie galimą kainų didinimą Graikijos rinkoje, ir prašė aptarti tai po kelių dienų bei
         sudaryti susitarimą (mettersi d’accordo). Užuomina apie susitarimo sudarymą yra trečioje P. darbo kalendoriuje ranka padarytų užrašų grupėje, būtent užrašuose apie
         2004 m. balandžio 29 d. pokalbį telefonu, pirma, tik su B., antra, su Hu., ir kad susitarimas turėjo būti priskirtas tiekėjo
         ir kliento (Aquatis/Raccord Orléanais-FRA.BO) santykiams.

      57      2005 m. sausio 25 d. memorandumu FRA.BO pakeitė savo poziciją ir pareiškė, kad 2004 m. vasario 25 d. įvyko W. ir P. pokalbis
         telefonu, per kurį buvo aptartas kainų didinimo Graikijos rinkoje klausimas. Taip pat W. pareiškė, kad D. patvirtino kainų
         padidinimą 5 % nuo 2004 m. kovo 1 dienos.

      58      Iš pranešimo apie kaltinimus 508 punkto išplaukia, kad Komisija neatsižvelgė į trijų skirtingų užrašų grupių, paminėtų šio
         sprendimo 55 ir 56 punktuose, neaiškumą. Be to, Komisija neatsižvelgė į ieškovių atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateiktas
         pastabas dėl šio neaiškumo ir neištaisė šios klaidos ginčijamo sprendimo 551 konstatuojamojoje dalyje, išskyrus kelis nedidelius
         pakeitimus (žr. šio sprendimo 51 punktą).

      59      Todėl konstatuotina, kad vienintelis Simplex ir FRA.BO kontakto per ginčijamą laikotarpį įrodymas yra ginčijamo sprendimo 511 konstatuojamojoje dalyje nurodyti 2004 m.
         vasario 25 d. ranka padaryti įrašai P. (FRA.BO) darbo kalendoriuje, įskaitant užrašą „Kalbėta su [W.] x padidinimas Graikijoje
         patvirtintas x [D.] + 5 nuo 2004 m. kovo 1 dienos“.

      60      Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, jog iš 2004 m. vasario 25 d. ranka padarytų įrašų aišku, kad tą dieną buvo pasikeista nuomonėmis
         dėl kainų. Tačiau iš šių ranka padarytų įrašų neaišku, kas yra tas nusprendęs didinti kainas asmuo. Negalima atmesti galimybės,
         kad nuo 2004 m. kovo 1 d. padidinti kainas nusprendė nepriklausomas Simplex importuotojas (D.).

      61      Kadangi apie pokalbį su W. kalbama tik vienoje P. darbo kalendoriuje ranka padarytų įrašų grupėje, paminėtoje šio sprendimo
         59 punkte, vien šių įrašų nepakanka siekiant įrodyti Simplex dalyvavimą darant pažeidimą, kuriuo ji kaltinama šioje byloje. Iš tiesų neatmestina šio kontakto pripažinimo kaip atskiro
         pažeidimo galimybė. Be to, kaip jau buvo konstatuota šiame sprendime, remiantis vien šiais užrašais negalima įrodyti Simplex dalyvavimo kartelyje 2003 metais.

      62      Dėl antro įvykio, kuriuo kaltinama Simplex, būtent Ha. (IBP) susitikimo su dviem Simplex atstovais per 2004 m. kovo 18 d. Eseno parodą, nurodyto ginčijamo sprendimo 520 konstatuojamojoje dalyje, iš 2005 m. lapkričio
         28 d. Ha. pareiškimo, pridėto prie AFC atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, o vėliau pakoreguoto, kiek tai susiję su šio
         įvykio data (ši paroda vyko 2004 m. kovo mėn., o ne 2002 m., kaip buvo nurodyta prašyme atleisti nuo baudos arba ją sumažinti),
         matyti, kad jis atsakė į klausimą dėl IBP kainų. Ha. pareiškė prisimenąs, jog kartą trumpai kalbėjo su H. ir Be. (Simplex) ir kartą su K. Šiuo klausimu jis pareiškė:

      „Į mane kreipėsi dėl IBP Germany ketinimų dėl kainų, o aš jiems atsakiau, kad esame numatę jas didinti mėnesio pabaigoje. Didinimą lėmė padidėjusios žaliavų
         kainos. Buvo kalbama ne apie didinimo mastą arba datą, nuo kurios toks padidinimas įsigalios, bet tik apie tai, kad mes tai
         padarysime. Manau, kad tuo metu jau buvau informavęs klientus apie didinimą, todėl informacija jau nebebuvo konfidenciali.
         Galbūt sklido gandai ir tai paskatino juos pasiteirauti manęs dėl kainų didinimo. Jie negalėjo patvirtinti šio fakto paprašę
         klientų pateikti oficialaus IBP Germany kainoraščio kopiją, nes jis buvo paskelbtas tik 2004 m. kovo 30 d. <...>.“

      63      Tačiau reikia atkreipti dėmesį, kad ieškovės ginčija, jog kontaktas buvo antikonkurencinis. Todėl vykstant administracinei
         procedūrai jos padarė du pareiškimus, kuriais neigia Ha. pareiškimą.

      64      Ieškovės pacitavo H. pareiškimą:

      „Atsimenu, jog buvau susitikęs su [Ha.] Woeste stende ir kalbėjęs su juo, tačiau tikrai neprašiau informacijos apie galimą IBP Germany kainų didinimą. Kiek atsimenu, [Ha.] taip pat nekalbėjo šiuo klausimu.“

      65      Be to, ieškovės pateikė Be. pareiškimą, kuriame šis paaiškino aiškiai nebeatsimenąs, ar buvo susitikęs su Ha. šioje parodoje,
         tačiau negalįs atmesti galimybės, jog matė jį, nors ir neatsimena kalbėjęs būtent apie kainas.

      66      Šiomis aplinkybėmis primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką pareiškimas, padarytas prašyme atleisti nuo baudos
         arba ją sumažinti, savaime negali būti laikomas pakankamu įrodymu, jeigu ginčijamas šio pareiškimo teisingumas (žr. šio sprendimo
         47 punktą).

      67      Šiuo klausimu Bendrasis Teismas mano, kad, priešingai nei per posėdį nurodė Komisija, Ha. pareiškimas nėra įtikinamesnis įrodymas
         negu ieškovių atstovų H. ir Be. pareiškimai. Kalbant apie šioje parodoje įvykusius įvykius, aplinkybės, kad anksčiau tiek
         IBP, tiek buvusių IMI dukterinių įmonių elgesys buvo antikonkurencinis, t. y. buvo keičiamasi nuomonėmis dėl kainų, nepakanka
         tam, kad Ha. pareiškimas įgytų didesnę įrodomąją galią nei ieškovių pareiškimai. Todėl darytina išvada, kad tariama IBP atstovo
         ir ieškovių atstovų kontakto antikonkurencinis pobūdis nepakankamai įrodytas, jei nėra kitų įrodymų.

      68      Remiantis tuo, kas išdėstyta, aišku, kad Simplex dalyvavimas darant EB 81 straipsnyje numatytą pažeidimą nepakankamai įrodytas.

      69      Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnį reikia panaikinti tiek, kiek Komisija jame konstatavo, jog Simplex dalyvavo darant ginčijamu laikotarpiu vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą.

      70      Dėl tariamo Aquatis dalyvavimo darant pažeidimą Bendrasis Teismas mano, jog šį klausimą reikia nagrinėti analizuojant trečiąjį pagrindą.

       Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su nedalyvavimu darant vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą, nurodytą ginčijamo sprendimo
            1 straipsnyje
       Šalių argumentai
      71      Ieškovės nurodo, jog Komisija neįrodė, kad po 2001 m. patikrinimų buvo tęsiamas vienas, sudėtinis ir tęstinis pažeidimas,
         kad jai nepavyko įrodyti, jog „bendra ribojanti schema“ ir Aquatis elgesys yra tarpusavyje objektyviai susiję, ir kad Aquatis žinojo arba turėjo žinoti apie tokios schemos egzistavimą.

      72      Ieškovės pažymi, kad po 2001 m. kovo mėn. Komisijos patikrinimų buvo nutraukti vadinamieji „Super EFMA“ susitikimai, organizuoti
         iki arba po European Fittings Manufacturers Association (EFMA, Europos jungčių gamintojų asociacija) susitikimų, ir „ilgalaikis kartelis“. Vis dėlto Komisija ir toliau mano, kad
         nuo 2003 birželio mėn. iki 2004 m. balandžio 1 d. Raccord Orléanais (vėliau tapusi Aquatis) pažeidinėjo EB 81 straipsnį. Anot Komisijos, iš FRA.BO nurodytų kontaktų aišku, kad vienas, sudėtinis ir tęstinis pažeidimas
         nebuvo nutrauktas.

      73      Šiomis aplinkybėmis ieškovės primena, kad vartojant vieno, sudėtinio ir tęstinio pažeidimo sampratą nesilaikoma taisyklės,
         pagal kurią Komisija privalo įrodyti konkrečias įmonės dalyvavimo darant pažeidimą sąlygas. Kaip bet kokia pagrindinės taisyklės
         išimtis, tai turi būti aiškinama siaurai. Šiuo atveju Komisijos požiūris prieštarauja nekaltumo prezumpcijai, nes lemia situaciją,
         kai, atrodo, nesusiję konkurentų kontaktai laikomi vienu, sudėtiniu ir tęstiniu pažeidimu.

      74      Jos taip pat atkreipia dėmesį į bylas, kuriose priimti 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Buchmann prieš Komisiją (T‑295/94, Rink. p. II‑813, 121 punktas) ir 1999 m. balandžio 20 d. Sprendimas Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją (T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/,94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 773 punktas).
         Todėl, ieškovių nuomone, visų pirma reikėjo nustatyti, kas sudaro „bendrą schemą“ ir kiek jos iš tikrųjų buvo laikomasi po
         2001 m. patikrinimų. Paskui reikėjo įrodyti, kad ieškovių elgesys yra susijęs su „šia bendra schema“, o galiausiai Komisija
         turėjo įrodyti, jog Aquatis žinojo arba tikrai galėjo žinoti, kad taip elgdamasi dalyvauja darant vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą, kuris prasidėjo
         iki Komisijos patikrinimų.

      75      Pirma, ieškovės teigia, kad vieno, sudėtinio ir tęstinio pažeidimo struktūra ir vykdymas, taip pat po 2001 m. įvykę įvykiai
         labai skiriasi.

      76      „Super EFMA“ karteliui“, koks jis buvo iki 2001 m. kovo mėn. patikrinimų, būdingas organizavimas trimis lygiais, būtent Europos
         lygiu, nacionaliniu lygiu arba dvišaliu regionų lygiu, jame buvo keičiamasi nuomonėmis bei sudaromi susitarimai dėl kai kurių
         rinkų kainų struktūros ir kainoraščių. Iš viso dalyvavo 27 varinės vandentiekio armatūros gamintojos iš trylikos valstybių
         narių, iš kurių trys (IBP, IMI ir Comap) buvo atsakingos už vadinamųjų „Super EFMA“ susitikimų organizavimą ir administravimą. Be to, šie susitikimai vyko ne tik
         prieš EFMA susitikimus, bet taip pat kaskart, kai to reikalavo pasikeitimai rinkoje.

      77      Tačiau, anot Komisijos, tariamai tęsiamas vienas, sudėtinis ir tęstinis pažeidimas 2001 m. kovo mėn.–2004 m. balandžio mėn.
         apima AFC ir FRA.BO, taip pat Comap ir FRA.BO pokalbius telefonu, tris „su Aalberts ir su FRA.BO susijusių bendrovių“ pokalbius telefonu, tris dvišalius Comap ir FRA.BO kontaktus, du dvišalius IBP ir Simplex, taip pat IBP ir Comap kontaktus per prekybos parodą 2004 m. kovo mėn. ir FNAS Logistikos komiteto susitikimus dėl prekių pakuočių, į kuriuos buvo
         pakviestos Prancūzijos vandentiekio armatūros gamintojos.

      78      Ieškovės ginčija, jog minėtais kontaktais ir keliais Prancūzijos didmenininkų susitikimais pakankamai įrodoma, kad tai yra
         vienas, sudėtinis ir tęstinis EB 81 straipsnio pažeidimas ir kad šis „tariamas pažeidimas“ ir iki Komisijos patikrinimų vykdytas
         pažeidimas yra vienas ir tas pats. Šiuo klausimu jos pabrėžia, jog daugelis įmonių, įskaitant IMI, kaip tai nustatė Komisija,
         po Komisijos patikrinimų nutraukė dalyvavimą „darant tariamą pažeidimą“. Be to, 2003 m. sektorius buvo visiškai restruktūrizuotas.
         Daugelis pagrindinių asmenų, dalyvavusių rengiant ir įgyvendinant „aukšto lygio“ susitikimus, kaip antai vykusius iki Komisijos
         patikrinimų, po minėtų patikrinimų nedalyvavo rengiant ir įgyvendinant tariamus antikonkurencinius kontaktus. Be to, kartelis
         varinės vandentiekio armatūros sektoriuje turėtų prasmę tik jei apimtų visas valstybės nares, o po 2001 m. taip nebuvo, kad
         ir kaip skaitytumėme arba aiškintume ginčijamo sprendimo 566 konstatuojamojoje dalyje nurodytą informaciją.

      79      Antra, jei Bendrasis Teismas nuspręstų, jog Komisijai pavyko įrodyti, kad bendra kartelio schema liko ir po 2001 m., ieškovės
         nurodo, jog Komisija neįrodė, kad Aquatis veikė pagal šią schemą.

      80      Trečia, Komisija taip pat neįrodė, jog Aquatis žinojo arba turėjo žinoti, kad užmegzdama per FNAS susitikimus kontaktus su konkurentais ji prisijungia prie „Super EFMA“
         kartelio“. Ginčijamame sprendime Komisija tik nurodė, jog ieškovėms buvo pranešta apie patikrinimus, ir jos šio fakto neneigia.
         Tačiau ieškovės pabrėžia, kad 2002 m. rugpjūčio mėn., kai Aalberts įsigijo visą IMI jungčių gamybos ir platinimo veiklą, ji buvo tikra, jog IMI ir jos dukterinės bendrovės, įskaitant Raccord Orléanais, kuri tapo Aquatis dalimi, ir R. Woeste & Co. Yorkshire, tapusi Simplex dalimi, iš tikrųjų nutraukė savo dalyvavimą kartelyje.

      81      Komisija nurodo, kad ginčijamame sprendime ji išsamiai paaiškino priežastis, dėl kurių šioje byloje nagrinėjamas vienas pažeidimas,
         iš pradžių iki 2001 m. (ginčijamo sprendimo 559–563 konstatuojamosios dalys), paskui po 2001 m. (ginčijamo sprendimo 564–591 konstatuojamosios
         dalys). Konkrečiai kalbant, ginčijamo sprendimo 564–597 konstatuojamosiose dalyse labai išsamiai išnagrinėtas pažeidimo tęstinumas.
         Komisija priduria, jog nėra abejonių, kad savo veiksmais po 2001 m. ieškovės siekė to paties antikonkurencinio tikslo kaip
         ir kitos įmonės, dalyvavusios bendrame kartelyje.

      82      Be to, sąlygos, kad „ieškovės „žinojo arba turėjo žinoti, kad slaptas susitarimas, kuriame jos dalyvauja, yra bendro plano
         dalis“ ir kad jos „žinojo apie kitų dalyvių neteisėtą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusios prisiimti
         riziką“, yra įvykdytos. Šiuo atžvilgiu Komisija primena, kad Aalberts priskiriama atsakomybė už dviejų jos dukterinių bendrovių, būtent Aquatis ir Simplex, perėmusių Raccord Orléanais ir R. Woeste & Co. Yorkshire teises ir pareigas, veiklą, t. y. veiklą, kurią vykdžiusios įmonės iki patikrinimų dalyvavo darant vieną, sudėtinį ir tęstinį
         pažeidimą.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      83      Visų pirma reikia išnagrinėti, ar pažeidimą po 2001 m. kovo mėn. Komisijos patikrinimų sudarantys veiksmai yra vieno, sudėtinio
         ir tęstinio pažeidimo, pradėto iki minėtų patikrinimų, tąsa.

      84      Jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, reikėtų nustatyti, ar dalyvaudama FNAS susitikimuose Aquatis darė vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą.

      85      Iš tikrųjų, atsižvelgiant į šio sprendimo 68 ir 69 punktuose padarytas išvadas dėl Simplex, nagrinėti trečiąjį pagrindą svarbu tiek, kiek jis susijęs su Aquatis.

      86      Vieno pažeidimo sąvoka apima būtent tokią situaciją, kai kelios įmonės dalyvavo darant pažeidimą, kurį sudarė tęstinis elgesys
         siekiant vieno ekonominio tikslo – iškreipti konkurenciją, taip pat atskiri pažeidimai, kuriuos tarpusavyje sieja tas pats
         tikslas (visų elementų tikslas bendras) ir tie patys subjektai (tos pačios įmonės, žinančios, kad dalyvauja siekdamos bendro
         tikslo) (2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BPB prieš Komisiją, T‑53/03, Rink. p. II‑1333, 257 punktas). Šio aiškinimo negalima užginčyti motyvuojant tuo, kad viena ar kelios šių veiksmų
         daugeto ar tęstinio elgesio sudedamosios dalys galėtų būti pripažintos atskiru EB 81 straipsnio pažeidimu (minėto Sprendimo
         BPB prieš Komisiją 252 punktas).

      87      Jei įvairiais veiksmais vykdomas bendras planas, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją bendrojoje rinkoje, Komisija
         turi teisę, remdamasi dalyvavimu darant pažeidimą, priskirti atsakomybę už tokius veiksmus, juos įvertindama kartu (šio sprendimo
         46 punkte minėto Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 258 punktas).

      88      Taip pat svarbu patikslinti, kad vieno tikslo sąvoka negali būti nustatyta esant bendrai nuorodai į konkurencijos rinkoje,
         su kuria susijęs pažeidimas, iškraipymą, nes įtaka konkurencijai, kaip tikslas ar poveikis, yra neatskiriamas bet kokio elgesio,
         kuriam taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis, elementas. Toks vieno tikslo apibrėžimas gali iš dalies panaikinti vieno tęstinio
         pažeidimo sąvokos prasmę, jei jo pasekmė būtų tokia, kad keletas su ekonominiu sektoriumi susijusių veiksmų, draudžiamų EB 81 straipsnio
         1 dalimi, būtų nuolat kvalifikuojami kaip vieno pažeidimo elementai. Taigi, siekiant skirtingus veiksmus pripažinti vienu
         tęstiniu pažeidimu, reikia patikrinti, ar tarp jų yra vienas kito papildymo ryšys, t. y. ar kiekvienu iš jų buvo siekiama
         vienos arba kelių pasekmių įprastai konkurencijai ir darant pažeidimą prisidedama prie bendro antikonkurencinio poveikio,
         kurio norėjo jo autoriai, vykdantys bendrą vieno tikslo siekiantį planą. Šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į visas aplinkybes,
         kuriomis galima įrodyti arba paneigti tokį ryšį: taikymo laikotarpį, turinį (įskaitant ir taikytus metodus) ir atitinkamai
         į nagrinėjamų atskirų susitarimų ir suderintų veiksmų tikslą (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo BASF ir UCB prieš Komisiją, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 179–181 punktus).

      89      Be to, kad įrodytų, jog įmonė dalyvavo tokiame susitarime, Komisija privalo įrodyti, kad ši įmonė ketino savo elgesiu prisidėti
         prie bendrų visų dalyvių siektų tikslų ir kad žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai
         įgyvendintą elgesį ar kad galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Komisija prieš Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 87 punktas).

      90      Galiausiai tai, jog įmonė nedalyvavo visuose kartelio aspektuose, neturi reikšmės nustatant, ar ji padarė pažeidimą. Į tokius
         veiksnius reikia atsižvelgti tik vertinant pažeidimo sunkumą ir prireikus, kai nustatomas baudos dydis (šio sprendimo 46 punkte
         minėto Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 86 punktas).

      91      Šiuo atveju dėl laikotarpio iki 2001 m. kovo mėn. pažymėtina, kad pagal ginčijamą sprendimą kartelis pasireiškė kaip nuolat,
         kelerius metus organizuojami daugiašaliai ir dvišaliai konkuruojančių gamintojų kontaktai, turint tikslą imtis neteisėtų veiksmų,
         kuriais siekiama dirbtinai reguliuoti jungčių rinką, visų pirma kainas.

      92      Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad dalyvaujant šiame bendrame kartelyje Europos ir nacionaliniu lygmeniu buvo organizuojami
         susitikimai ir kiti antikonkurenciniai kontaktai, nes kiekvienoje šalyje gamintojai taikydavo savo kainų derinimo mechanizmą
         ir sudarydavo vietinius susitarimus, kurie papildydavo Europos lygmeniu sudarytus susitarimus (ginčijamo sprendimo 129, 140
         ir 559 konstatuojamosios dalys).

      93      Iš tiesų kartelis buvo grindžiamas visų pirma „vadovų“ susitikimais, kuriuose buvo aptariama strategija ir kainos keliose
         šalyse, antra, susitikimais, kuriuose buvo kalbama tik apie vieną ar tam tikras nacionalines teritorijas, dažnai siekiant
         įgyvendinti aukštesniu lygiu priimtus sprendimus, trečia, dvišalėmis diskusijomis (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji
         dalis).

      94      Pagal ginčijamą sprendimą antikonkurenciniai susitarimai buvo sudaromi prieš British Plumbing Fittings Manufacturers Association (BPFMA, Jungtinės Karalystės vamzdžių jungčių gamintojų asociacija), EFMA, ad hoc susitikimus, taip pat kitų asociacijų susitikimus arba prekybos parodas, per šiuos susitikimus arba po jų (ginčijamo sprendimo
         140–141 konstatuojamosios dalys).

      95      „Vadovų“ susitikimai paprastai buvo organizuojami kasmet kartu su EFMA susitikimais pavasarį ir rudenį. Per rudens susitikimus
         paprastai buvo diskutuojama apie kainų nustatymą, o per pavasario susitikimus nagrinėjami praėjusiais metais sutartų kainų
         taikymo rezultatai (ginčijamo sprendimo 148 konstatuojamoji dalis).

      96      Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad aptarus kainų didinimą paprastai buvo susitariama dėl didinimo dydžio ir to, kaip šis didinimas
         turėtų būti įgyvendintas, taip pat buvo nustatomos didinimo datos ir įmonė, kurį imtųsi didinimo iniciatyvos (dažnai atitinkamos
         geografinės rinkos pirmaujanti bendrovė) (ginčijamo sprendimo 149 ir 159 konstatuojamosios dalys).

      97      Susitikimuose taip pat buvo aptariamos kreditavimo ir nuolaidų suteikimo sąlygos, klientų kategorijos ir kainų skirtumai,
         klientų pasidalijimas tarp tiekėjų, keitimasis informacija apie kartelio dalyvių produkcijos pardavimo apimčių ir kainų padidėjimus
         arba sumažėjimus, kalbama apie kryžminį platinimą, kartelio narių skundus dėl kitų jo narių veiksmų, taip pat derinami veiksmai
         prieš kartelyje nedalyvaujančius gamintojus ar platintojus bei paraiškos dalyvauti viešuosiuose pirkimuose (ginčijamo sprendimo
         161 konstatuojamoji dalis).

      98      Ginčijamame sprendime nurodyta, kad „vadovų“ susitikimuose dalyvavo generaliniai direktoriai, komercijos arba pardavimo direktoriai,
         taip pat kai kurie kiti prekybos atstovai, ir pabrėžiama, kad IMI, IBP ir Comap nuolat dalyvavo šiuose susitikimuose (ginčijamo sprendimo 156 konstatuojamoji dalis).

      99      Po „vadovų“ susitikimų buvo organizuojami specialūs susitikimai nacionaliniu lygmeniu, per kuriuos buvo aptariamas „vadovų“
         susitikimų ir sprendimų rengimas bei įgyvendinimas. Pagal ginčijamą sprendimą nacionaliniuose susitikimuose paprastai dalyvavo
         prekybos ar komercijos direktoriai arba kai kurie vietiniai prekybos atstovai, kurie informuodavo „vadovų“ susitikimų dalyvius
         apie kainų ir rinkos sąlygų pasikeitimo teigiamus ir neigiamus rezultatus (ginčijamo sprendimo 157 konstatuojamoji dalis).

      100    Galiausiai buvo rengiami dvišaliai susitikimai ir daugiašaliai neoficialūs susitikimai.

      101    Pagal ginčijamą sprendimą veiksmams po 2001 m. kovo mėn., kuriais kaltinama, taip pat būdingi kontaktai dalyvaujant profesinėse
         asociacijose (FNAS susitikimai), dvišaliai su konkurencijos aspektais susiję kontaktai ir kontaktai per prekybos parodas (Eseno
         paroda) (ginčijamo sprendimo 599–602 konstatuojamosios dalys).

      102    Tiesa, neginčijama, kad po 2001 m. kovo mėn. karteliui buvo būdingas pakankamai lankstus „organizavimas“ struktūriniu požiūriu,
         iš esmės pasireiškiantis dvišaliais kontaktais ad hoc. Be to, strategija nebuvo derinama „vadovų“ [susitikimuose] ir todėl nacionaliniu lygmeniu nebuvo vykdomi Europos lygmeniu
         priimti sprendimai.

      103    Taip pat neginčijama, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, iki patikrinimų 2001 m. kovo mėn. kartelyje dalyvavo devynios
         įmonės, o po šių patikrinimų jų skaičius sumažėjo iki keturių.

      104    Galiausiai pažymėtina, kad nors iki 2001 m. kartelis apėmė trylika Europos šalių, po 2001 m. neteisėti dalyvių veiksmai buvo
         vykdomi tik Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos ir Italijos rinkose ir tarp jų nebuvo akivaizdaus ryšio.

      105    Tačiau kadangi nepasikeitė antikonkurencinių veiksmų tikslas, būtent jungčių kainų derinimas, neturi lemiamos reikšmės tai,
         kad pasikeitė šių veiksmų požymiai arba intensyvumas. Šiuo atžvilgiu gali būti, kad po Komisijos patikrinimų pasikeitė kartelio
         struktūra ir intensyvumas. Tačiau tai, kad tam tikrais laikotarpiais kartelis galėjo būti skirtingo intensyvumo, nereiškia,
         jog galima daryti išvadą apie pasitraukimą iš jo.

      106    Taigi Komisija teisingai nusprendė, kad po šių 2001 m. kovo mėn. patikrinimų kartelis buvo tęsiamas ir kad tai vienas, sudėtinis
         ir tęstinis pažeidimas.

      107    Todėl reikia išnagrinėti, ar dalyvaudama FNAS Logistikos komiteto darbo grupės susitikimuose dėl naujos vandentiekio armatūros
         pakuotės įvedimo, konkrečiai tariant, diskutuodama apie su tuo susijusias sąnaudas, Aquatis dalyvavo darant šį vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą.

      108    Primintina, jog ginčijamame sprendime Komisija kaltina Aquatis tuo, kad ginčijamu laikotarpiu ši dalyvavo darant minėto sprendimo 1 straipsnyje nurodytą vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą,
         apimantį visą Europos rinką.

      109    Taigi iš šio sprendimo 101 punkto matyti, kad vienas, sudėtinis ir tęstinis pažeidimas po 2001 m. iš esmės apima dvišalius
         kontaktus, kontaktus per prekybos parodą ir kontaktus per FNAS susitikimus, kuriais siekiama suderinti kainas.

      110    Šiuo klausimu nustatyta, kad per ginčijamą laikotarpį Aquatis dalyvavo tik FNAS susitikimuose ir nedalyvavo kituose dviejuose pažeidimo epizoduose. Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad
         vien Aquatis dalyvavimo FNAS susitikimuose, kurių tikslas sutampa su kitų dviejų vieno, sudėtinio ir tęstinio pažeidimo epizodų tikslu,
         nepakanka, kad būtų konstatuotas dalyvavimas darant minėtą pažeidimą, nebent būtų įrodyta, jog ji žinojo arba turėjo žinoti,
         kad, pirma, jos elgesys yra bendro plano dalis, antra, šis bendras planas apėmė visas sudedamąsias kartelio dalis (šiuo klausimu
         žr. 89 punkte minėto Sprendimo Komisija prieš Anic Parecipazioni 83 punktą ir 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
         T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 4027 ir 4112 punktus).

      111    Todėl šioje byloje reikia patikrinti, ar dalyvaudama FNAS susitikimuose Aquatis žinojo arba turėjo žinoti, jog yra viena iš Europos lygmens kartelio dalyvių. Iš tikrųjų tik įrodžius, jog Aquatis žinojo apie dvi kitas pažeidimo sudedamąsias dalis, jos dalyvavimas susitarime dėl Prancūzijos rinkos galėtų būti pripažintas
         dalyvavimu darant nustatytą pažeidimą.

      112    Tačiau pažymėtina, jog Komisija neįrodė, kad dalyvaudama FNAS susitikimuose Aquatis žinojo apie kitų įmonių antikonkurencinę veiklą arba galėjo protingai ją numatyti ir todėl jos elgesys yra dalis bendro plano,
         apimančio visas sudedamąsias nustatyto kartelio dalis.

      113    Įrodinėdama, jog Aquatis žinojo apie nustatyto pažeidimo sudedamąsias dalis, Komisija remiasi vien tuo, kad Aquatis dalyvavo kartelyje 1991 m. iki 2001 m. kovo mėnesio. Tačiau šios aplinkybės nepakanka tam, jog būtų įrodyta, kad Aquatis vėl prisijungė prie šio kartelio.

      114    Šiuo klausimu, pirma, pažymėtina: kadangi Aquatis kapitalą kontroliavo jos buvusi patronuojanti bendrovė IMI, ji nutraukė dalyvavimą darant pažeidimą iš karto po Komisijos
         patikrinimų 2001 m. kovo mėnesį. Nėra jokių duomenų, jog Aquatis žinojo, kad IBP, Comap ir FRA.BO toliau tęsia šį pažeidimą.

      115    Be to, atsižvelgiant į specifinį FNAS Logistikos komiteto darbo grupės tikslą, būtent galimybę įvesti naują pakuotę, sunku
         tiesiogiai susieti šios darbo grupės susitikimus su karteliu, atsiradusiu iki 2001 m. kovo mėnesio. Šios išvados negalima
         paneigti aplinkybe, kad kai kurie gamintojai diskutavo atitinkamų išlaidų klausimu.

      116    Antra, darytina išvada, kad, priešingai nei Komisija nusprendė ginčijamo sprendimo 575 ir 584 konstatuojamosiose dalyse, per
         FNAS susitikimus buvo diskutuojama tik apie Prancūzijos rinką. Kaip per posėdį pripažino pati Komisija, iš protokolų visiškai
         neišplaukia, kad minėti susitikimai buvo rengiami taip pat dėl „Ispanijos, Italijos, Jungtinės Karalystės, Vokietijos ir apskritai
         Europos rinkos“, o tai Komisijos nuomone, reikštų, kad susitikimai yra Europos lygmens. Todėl darytina išvada, kad per FNAS
         susitikimus sudarytas slaptas susitarimas neapima visos Europos.

      117    Trečia, kadangi minėti susitikimai buvo susiję tik su Prancūzijos rinka ir nėra jokių duomenų, kuriais remiantis galima daryti
         išvadą, jog kiti dalyviai naudojosi šiais susitikimais kaip proga aptarti arba suderinti jungčių kainas kitose nacionalinėse
         rinkose, neįrodyta, kad Aquatis galėjo protingai numatyti, jog šie susitikimai yra didesnio pažeidimo, daromo pagal bendrą planą, dalis.

      118    Tiesa, atkreiptinas dėmesys, jog 2004 m. balandžio 29 d. įvyko dvišalis Aquatis atstovo ir FRA.BO atstovo kontaktas (žr. šio sprendimo 56 punktą). Tačiau šis kontaktas įvyko ne pažeidimo laikotarpiu, be
         to, jis nėra svarbus konkurencijos teisės požiūriu, nebent būtų nustatyta, kad per šį verslo kontaktą buvo aptarti antikonkurencinio
         pobūdžio klausimai. Tačiau P. darbo kalendoriuje padarytuose užrašuose šiuo atžvilgiu nėra jokios informacijos.

      119    Todėl darytina išvada, kad neįrodyta, jog Aquatis žinojo, kad taip elgdamasi dalyvauja kartelyje, kurį sudaro keli vienatiksliai skirtingi epizodai, arba net kartelyje, kuriame
         jau dalyvavo iki 2001 m. kovo mėn. ir kuris tęsiamas toliau.

      120    Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnį visų ieškovių atžvilgiu reikia panaikinti tiek, kiek Komisija jame konstatavo, kad dalyvaudamos
         ginčijamu laikotarpiu visuose susitarimuose ir derindamos veiksmus vario jungčių ir vario lydinių jungčių rinkoje, kaip nurodyta
         minėtoje nuostatoje, jos dalyvavo vykdant vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą.

      121    Šiomis aplinkybėmis nebūtina priimti sprendimo dėl kitų pagrindų, būtent pirmojo pagrindo, susijusio su neteisėtai Aalberts, kaip patronuojančiai bendrovei, priskirta atsakomybe už pažeidimą, ketvirtojo pagrindo, susijusio su keliomis klaidomis
         nustatant ieškovėms skirtinos baudos dydį, taip pat penktojo pagrindo, susijusio su jų teisių į gynybą pažeidimu.

      122    Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia panaikinti Aalberts skirtą 100,8 mln. EUR baudą, iš kurių 55,15 mln. EUR solidariai su Aquatis ir Simplex, taip pat 2,04 mln. EUR baudą, už kurios sumokėjimą solidariai atsakingos Aquatis ir Simplex, nes šios sumos apskaičiuotos remiantis klaidinga išvada.

      123    Iš tikrųjų pažymėtina, kad Komisija apskaičiavo pagrindinę baudą, skirtą už Aquatis ir Simplex dalyvavimą kartelyje, nors jų kapitalą kontroliavo IMI, t. y. 46 mln. EUR pradinę baudą, padidintą 100 % atsižvelgus į trukmę,
         taip pat už jų tariamą dalyvavimą darant pažeidimą, nors jų kapitalą kontroliavo Aalberts, t. y. pradinę 60 mln. EUR baudą, padidintą 5 % atsižvelgus į trukmę. Atsižvelgus į sunkinančias aplinkybes antra suma padidinta
         60 %. Taip apskaičiavus gauta bendra 192,8 mln. EUR suma (92 mln. EUR + 100,8 mln. EUR). Vėliau ši bendra suma sumažinta 105,5 mln. EUR,
         kad nebūtų peržengta 10 % Aalberts apyvartos riba, ir proporcingai paskirstyta atsižvelgiant į Aquatis ir Simplex dalyvavimą darant pažeidimą, nors jos vis dar buvo kontroliuojamos IMI (50,34 mln. EUR) arba Aalberts (55,15 mln. EUR).

      124    Kadangi pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais IMI skirta bauda galėjo būti sumažinta
         50 %, jai nustatyta 96,6 mln. EUR pagrindinė bauda, t. y. 46 mln. EUR pradinė bauda, padidinta 110 % atsižvelgus į trukmę,
         buvo sumažinta 48,30 mln. EUR. Turint omenyje, kad IMI pateikė prašymą atleisti nuo baudos arba ją sumažinti tik 2003 m. rugsėjo
         mėn., šių dviejų buvusių dukterinių bendrovių bauda negalėjo būti sumažinta 50 % kaip ir IMI. Todėl Komisija pripažino Aquatis ir Simplex solidariai atsakingomis už 2,04 mln. EUR (50,34-48,30) baudos, kurios neturėjo mokėti nei IMI, nei Aalberts, sumokėjimą.

      125    Be to, primintina, kad jei keli adresatai priimant ginčijamą sprendimą sudaro „įmonę“, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
         2 dalyje nustatytą 10 % ribą galima apskaičiuoti remiantis bendra šios įmonės apyvarta. Tačiau jei priimant ginčijamą sprendimą
         šis ūkio subjektas suskaidomas suformuojant du atskirus subjektus, kiekvienam adresatui gali būti taikoma minėta riba (2005 m.
         birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, 390 punktas). Kadangi ieškovės prašo panaikinti tik ginčijamo sprendimo 2 straipsnio
         a punktą ir b punkto 2 papunktį, nereikia nagrinėti, ar tai, kad iki ginčijamo sprendimo priėmimo įmonė IMI buvo suskaidyta
         į kelis atskirus ūkio subjektus, turi įtakos maksimaliam ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkto 1 papunktyje Simplex ir Aquatis skirtos baudos dydžiui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      126    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovių pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2006 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimo C (2006) 4180 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
            53 straipsnį (Byla Nr. COMP/F-1/38.121 – Jungtys) 1 straipsnį tiek, kiek jame konstatuojama, kad Aalberts Industries NV, Comap SA, buvusi Aquatis France SAS, ir Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG dalyvavo darant pažeidimą nuo 2003 m. birželio 25 d. iki 2004 m. balandžio 1 dienos.
      2.      Panaikinti Sprendimo C (2006) 4180 2 straipsnio a punktą ir b punkto 2 papunktį.
      3.      Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               Martins Ribeiro

               Wahl

               Dittrich

         Paskelbta 2011 m. kovo 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      Turinys

      Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
      Procesas ir šalių reikalavimai
      Dėl teisės
      Dėl antrojo pagrindo, susijusio su EB 81 straipsnio pažeidimo nebuvimu
      Šalių argumentai
      Bendrojo Teismo vertinimas
      Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su nedalyvavimu darant vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą, nurodytą ginčijamo sprendimo
         1 straipsnyje

      Šalių argumentai
      Bendrojo Teismo vertinimas
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      * Proceso kalba: anglų.


1981 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Blanckaert & Willems PVBA prieš Luise Trost. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Byla 139/80.


1993 m. birželio 8 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Gilberto Fiorani prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai - Asmens nenaudai priimtas aktas. # Byla T-50/92.