title: 2017 m. rugsėjo 12 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Alexios Anagnostakis prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Institucinė teisė – Piliečių iniciatyva, per kurią Europos Komisija raginama pateikti pasiūlymą dėl teisėkūros procedūra priimamo akto, susijusio su valstybių narių, atsidūrusių sunkioje padėtyje, valstybės skolos panaikinimu – Registracijos paraiška – Komisijos atsisakymas registruoti – Akivaizdus Komisijos įgaliojimų nebuvimas – Reglamentas (ES) Nr. 211/2011 – 4 straipsnio 2 dalies b punktas – Pareiga motyvuoti – SESV 122 straipsnis – SESV 136 straipsnis – Pažeidimas.#Byla C-589/15 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. rugsėjo 12 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas – Institucinė teisė – Piliečių iniciatyva, per kurią Europos Komisija raginama pateikti pasiūlymą dėl teisėkūros procedūra priimamo akto, susijusio su valstybių narių, atsidūrusių sunkioje padėtyje, valstybės skolos panaikinimu – Registracijos paraiška – Komisijos atsisakymas registruoti – Akivaizdus Komisijos įgaliojimų nebuvimas – Reglamentas (ES) Nr. 211/2011 – 4 straipsnis 2 dalis b punktas – Pareiga motyvuoti – SESV 122 straipsnis – SESV 136 straipsnis – Pažeidimas“
      Byloje C‑589/15 P
      dėl 2015 m. lapkričio 13 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Alexios Anagnostakis, gyvenantis Atėnuose (Graikija), atstovaujamas dikigoros A. Anagnostakis ir advokato F. Moyse,
      apeliantas,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:

         Europos Komisijai, atstovaujamai M. Konstantinidis ir H. Krämer, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, M. Berger ir A. Prechal, teisėjai A. Rosas, J. Malenovský, D. Šváby, S. Rodin (pranešėjas) ir C. Lycourgos,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. gruodžio 13 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2017 m. kovo 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Apeliaciniu skundu Alexios Anagnostakis prašo panaikinti 2015 m. rugsėjo 30 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Anagnostakis / Komisija (T‑450/12, EU:T:2015:739, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė apelianto pareikštą ieškinį dėl 2012 m. rugsėjo 6 d. Komisijos sprendimo C (2012) 6289 final atmesti prašymą užregistruoti 2012 m. liepos 13 d. Komisijai pateiktą Europos piliečių iniciatyvą „Milijonas parašų už solidarią Europą“ (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo.

         Teisinis pagrindas

               2

               2011 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 211/2011 dėl piliečių iniciatyvos (OL L 65, 2011, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 94, 2012, p. 49) 1, 2, 4 ir 10 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(1)

                        Europos Sąjungos sutartimi (toliau – ES sutartis) numatant Europos piliečių iniciatyvą sustiprinama Sąjungos pilietybė ir dar labiau sutvirtinamas demokratinis Sąjungos veikimas, inter alia, kiekvienam piliečiui suteikiant teisę dalyvauti demokratiniame Sąjungos gyvenime. Taikant šią procedūrą, piliečiai gali tiesiogiai kreiptis į Komisiją prašydami ir ragindami, kad ji pateiktų pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto, kuriuo siekiama įgyvendinti Sutartis, ir ši galimybė panaši į Europos Parlamentui pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo (SESV) 225 straipsnį ir Tarybai pagal SESV 241 straipsnį suteiktą teisę.

                        (2)

                        Šios procedūros ir sąlygos, kurias reikia taikyti siekiant įgyvendinti piliečių iniciatyvą, turėtų būti aiškios, paprastos, lengvos taikyti ir turėtų atitikti piliečių iniciatyvos pobūdį, kad būtų skatinamas piliečių dalyvavimas, o Sąjunga būtų prieinamesnė. Jos taip pat turėtų padėti pasiekti deramą teisių ir pareigų pusiausvyrą.

                  <…>

                        (4)

                        Piliečių pageidavimu Komisija turėtų suteikti piliečiams informacijos ir neoficialių patarimų, susijusių su piliečių iniciatyvomis, ypač dėl registravimo reikalavimų.

                  <…>

                        (10)

                        Siekiant užtikrinti pasiūlytų piliečių iniciatyvų suderinamumą ir skaidrumą bei išvengti padėties, kai parašai renkami dėl siūlomos piliečių iniciatyvos, kuri neatitinka šiame reglamente nustatytų sąlygų, turėtų būti privaloma, prieš pradedant iš piliečių rinkti reikalingus pritarimo pareiškimus, tokias iniciatyvas užregistruoti tam skirtoje Komisijos interneto svetainėje. Visas siūlomas piliečių iniciatyvas, kurios atitinka šiame Reglamente nustatytas sąlygas, turėtų registruoti Komisija. Komisija turėtų registruoti pranešimus, laikydamasi bendrų gero administravimo principų.“

               3

               Reglamento Nr. 211/2011 1 straipsnyje nustatyta:
               „Šiuo reglamentu nustatomos piliečių iniciatyvos procedūros ir sąlygos, kaip numatyta ES sutarties 11 straipsnyje ir SESV 24 straipsnyje.“

               4

               Šio reglamento 2 straipsnyje nurodyta:
               „Šiame reglamente vartojamų terminų apibrėžtys:

                        1)

                        piliečių iniciatyva – Komisijai pagal šį reglamentą pateikta iniciatyva, kurioje Komisija raginama neviršydama savo įgaliojimų pateikti pasiūlymą dėl tų klausimų, dėl kurių, piliečių nuomone, Sutartims įgyvendinti reikalingas Sąjungos teisės aktas, ir kuriai pritarė bent milijonas reikalavimus atitinkančių pasirašiusiųjų, kurie yra bent iš ketvirtadalio visų valstybių narių;

                  <…>

                        3)

                        organizatoriai – fiziniai asmenys, sudarantys piliečių komitetą, kuris rengia piliečių iniciatyvą ir ją pateikia Komisijai.“

               5

               Minėto reglamento 4 straipsnio 1–3 dalyse numatyta:
               „1.   Prieš pradėdami iš pasirašiusiųjų rinkti pritarimo pasiūlytai iniciatyvai pareiškimus, organizatoriai turi ją užregistruoti Komisijoje ir pateikti II priede nurodytą informaciją, visų pirma apie pasiūlytos piliečių iniciatyvos objektą [dalyką ir tikslus].
               Ta informacija pateikiama viena iš oficialiųjų Sąjungos kalbų Komisijos tam skirtame internetiniame registre (toliau – registras).
               Organizatoriai registrui ir tam tikrais atvejais savo interneto svetainėje turi nuolat pateikti atnaujintą informaciją apie pasiūlytos piliečių iniciatyvos pagalbos ir finansavimo šaltinius.
               Kai registracija patvirtinta pagal 2 dalį, organizatoriai gali pateikti pasiūlytą piliečių iniciatyvą kitomis oficialio[sio]mis Sąjungos kalbomis ir ją įtraukti į registrą. Organizatoriai atsakingi už pasiūlytos piliečių iniciatyvos vertimą į kitas oficiali[ąsi]as Sąjungos kalbas.
               Komisija sukuria kontaktinį centrą, kuris teikia informaciją ir pagalbą.
               2.   Per du mėnesius nuo II priede nurodytos informacijos gavimo dienos Komisija registruoja pasiūlytą piliečių iniciatyvą, suteikdama jai unikalų numerį ir išsiunčia patvirtinimą organizatoriams, jei laikomasi šių sąlygų:
               <…>

                        b)

                        nėra taip, kad pasiūlyta piliečių iniciatyva akivaizdžiai nepatektų į Komisijos įgaliojimus pateikti pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto siekiant įgyvendinti Sutartis;

                  <…>
               3.   Komisija atsisako registruoti iniciatyvą, jei neįvykdytos 2 dalyje nurodytos sąlygos.
               Jei Komisija atsisako registruoti pasiūlytą iniciatyvą, ji praneša organizatoriams apie tokio atsisakymo priežastis ir apie visas galimas teismines ir neteismines teisės gynimo priemones, kurių jie gali imtis.“

         Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas

               6

               Skundžiamame sprendime nurodytas faktines aplinkybes galima trumpai apibendrinti taip.

               7

               2012 m. liepos 13 d. A. Anagnostakis Komisijai įteikė pasiūlytą Europos piliečių iniciatyvą (toliau – EPI) „Milijonas parašų už solidarią Europą“.

               8

               Šio pasiūlymo tikslas buvo Sąjungos teisės aktuose įtvirtinti „sunkios padėties principą, pagal kurį tuo atveju, kai dėl odiozinės skolos grąžinimo kyla grėsmė valstybės finansiniam ir politiniam veikimui, atsisakymas grąžinti tokią skolą yra būtinas ir pateisinamas“.

               9

               Kaip teisiniu pagrindu nagrinėjamai pasiūlytai EPI patvirtinti buvo remtasi „ekonomine ir pinigų politika (SESV 119–144 straipsniai)“.

               10

               Ginčijamame sprendime priminusi Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies nuostatas ir nurodžiusi, kad išnagrinėjo SESV nuostatas, ypač SESV 136 straipsnio 1 dalį, ir „kitus galimus teisinius pagrindus“, kuriais grindžiama nagrinėjama pasiūlyta EPI, Komisija atsisakė registruoti šį pasiūlymą, motyvuodama tuo, kad jis akivaizdžiai nepateko į jos įgaliojimus teikti pasiūlymą priimti Sąjungos teisės aktą siekiant įgyvendinti Sutartis.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               11

               2012 m. spalio 11 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo A. Anagnostakis ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.

               12

               Grįsdamas savo ieškinį jis nurodė vienintelį iš kelių dalių sudarytą pagrindą, susijusį su tuo, kad Komisija padarė teisės klaidų, kai, remdamasi Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktu, atsisakė registruoti nagrinėjamą pasiūlytą EPI. Šiuo klausimu jis iš esmės tvirtino, kad Komisija galėjo pritarti šiai iniciatyvai, siūlydama priimti teisės aktą pagal SESV 122 straipsnio 1 ir 2 dalis ir 136 straipsnio 1 dalies b punktą bei tarptautinės teisės normas.

               13

               Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas, savo iniciatyva išnagrinėjęs pagrindą dėl motyvų nebuvimo arba stokos, nusprendė, kad Komisija laikėsi pareigos motyvuoti, kai priėmė ginčijamą sprendimą. Be to, jis nusprendė, kad ji nepadarė jokios teisės klaidos, manydama, kad nagrinėjama pasiūlyta EPI akivaizdžiai nepatenka į jos įgaliojimus teikti pasiūlymą dėl teisės akto tuo klausimu. Todėl jis atmetė ieškinį kaip nepagrįstą.

         Šalių reikalavimai

               14

               Apeliaciniu skundu A. Anagnostakis Teisingumo Teismo prašo:

                        –

                        panaikinti skundžiamą sprendimą,

                        –

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        –

                        nurodyti Komisijai užregistruoti nagrinėjamą pasiūlytą EPI ir imtis visų kitų pagal teisės aktus reikalaujamų priemonių ir

                        –

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               15

               Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš A. Anagnostakis bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               16

               Grįsdamas apeliacinį skundą apeliantas nurodo keturis pagrindus. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas grindžiamas teisės klaida tiek, kiek Bendrasis Teismas nusprendė, kad priimdama ginčijamą sprendimą Komisija laikėsi pareigos motyvuoti. Su šio sprendimo motyvų pagrįstumo patikrinimu siejami antrasis–ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai yra atitinkamai grindžiami klaidingu SESV 122 straipsnio, 136 straipsnio 1 dalies ir tarptautinės teisės normų aiškinimu.

         Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, grindžiamo teisės klaida vertinant ginčijamo sprendimo motyvų pakankamumą
      Šalių argumentai

               17

               Apeliacinio skundo pirmajame pagrinde apeliantas tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 28–32 ir 34 punktuose nusprendęs, kad ginčijamas sprendimas atitinka reikalavimus, kylančius iš SESV 296 straipsnyje nustatytos pareigos motyvuoti, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.

               18

               Visų pirma skundžiamo sprendimo 28 punkte Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog vien tai, kad Komisija ginčijamame sprendime remiasi Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktu, laikytina pakankamu motyvu, atsižvelgiant į su pareiga motyvuoti susijusią jurisprudenciją. Iš tikrųjų, tokia nuoroda neturėtų būti laikoma aiškiu ir išsamiu „akivaizdaus“ Komisijos įgaliojimų nebuvimo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, motyvavimu.

               19

               Toliau, kaip teigia apeliantas, šiuo klausimu taip pat nepakanka skundžiamo sprendimo 27 punkte pateiktos Bendrojo Teismo išvados, kad Komisija „išsamiai išnagrinėjo iniciatyvoje minimas Sutarties nuostatas ([SESV] 119–144 straipsniai) ir kitus galimus teisinius pagrindus“.

               20

               Tas pats pasakytina apie ginčijamame sprendime daromą nuorodą į SESV 136 straipsnio 1 dalį.

               21

               Galiausiai Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 30 ir 31 punktuose nusprendė, kad ginčijamo sprendimo motyvai buvo pakankami atsižvelgiant į šio sprendimo pobūdį ir kontekstą, kuriam esant jis buvo priimtas. Iš tikrųjų toks Bendrojo Teismo samprotavimas, pirma, yra nesusijęs su akivaizdžiu Komisijos įgaliojimų nebuvimu ir, antra, jame klaidingai nustatomas priežastinis ryšys tarp tariamo „aiškumo ir tikslumo trūkumo apibrėžiant galimą teisinį pagrindą, susijusį su Komisijos įgaliojimais teikti pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto siekiant įgyvendinti Sutartis“, kaip nurodyta skundžiamo sprendimo 30 punkte, ir pareigos nurodyti ginčijamo sprendimo motyvus.

               22

               Bendrojo Teismo vertinimui dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pritarianti Komisija mano, kad šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               23

               Pirmiausia reikia priminti, kad ESS 11 straipsnio 4 dalyje, kuri buvo įtraukta Lisabonos sutartimi, Sąjungos piliečiams suteikiama teisė tam tikromis sąlygomis imtis iniciatyvos raginti Komisiją, kad ši, neviršydama savo įgaliojimų, pateiktų atitinkamą siūlymą dėl tų klausimų, dėl kurių, kaip mano piliečiai, Sutartims įgyvendinti reikalingas Sąjungos teisės aktas.

               24

               EPI teisė, kaip ir, be kita ko, teisė pateikti peticiją Parlamentui, laikytina priemone, skirta užtikrinti ESS 10 straipsnio 3 dalyje nustatytai piliečių teisei dalyvauti demokratiniame Sąjungos gyvenime, nes jie gali tiesiogiai kreiptis į Komisiją prašydami ir ragindami, kad ši pateiktų pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto, kuriuo siekiama įgyvendinti Sutartis.

               25

               Pagal SESV 24 straipsnio pirmą pastraipą nustatyta EPI pateikimo tvarka ir sąlygos buvo patikslintos Reglamente Nr. 211/2011. Pasiūlytos EPI užregistravimo Komisijoje sąlygos nustatytos šio reglamento 4 straipsnyje.

               26

               Šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punkte pateikiama viena iš minėtų sąlygų – neturi būti taip, jog Komisija užregistruoja pasiūlytą EPI, nors ši „akivaizdžiai nepatenka į Komisijos įgaliojimus pateikti pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto siekiant įgyvendinti Sutartis“.

               27

               Taigi, remdamasi šia nuostata Komisija ginčijamame sprendime atsisakė užregistruoti pasiūlytą EPI, kurią jai įteikė apeliantas.

               28

               Šiuo klausimu, kadangi apeliacinio skundo pirmajame pagrinde apeliantas tvirtina, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes ginčijamą sprendimą pripažino pakankamai motyvuotu, reikia pažymėti, kad nustatant pareigą pranešti organizatoriams apie atsisakymo registruoti jų pasiūlytą EPI priežastis, kaip numatyta Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje, sukonkretinama SESV 296 straipsnyje įtvirtinta pareiga motyvuoti teisės aktus, kiek tai susiję su EPI. Pagal suformuotą jurisprudenciją dėl šio straipsnio motyvavimas turi atitikti atitinkamo teisės akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai parodyti institucijos, priėmusios ginčijamą aktą, argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtos priemonės priežastis, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę (be kita ko, žr. 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Interporc / Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, 55 punktą).

               29

               Iš suformuotos jurisprudencijos taip pat matyti, kad pareiga motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į nagrinėjamą atvejį. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į šio akto formuluotę, bet ir kontekstą ir į visas nagrinėjamą klausimą reglamentuojančias teisės normas (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 150 punktas ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Club Hotel Loutraki ir kt. / Komisija, C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 47 punktas).

               30

               Atsižvelgiant būtent į šiuos skundžiamo sprendimo 22–24 punktuose pagrįstai primintus principus reikia išnagrinėti, ar Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą, laikėsi pareigos motyvuoti.

               31

               Šioje byloje neginčijama, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 28 punkte, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog atsisakymas užregistruoti pasiūlytą EPI buvo grindžiamas tuo, kad nebuvo tenkinama Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punkte numatyta sąlyga. Šiuo klausimu minėtame sprendime Komisija laikėsi nuomonės, kad nei šioje iniciatyvoje nurodytos nuostatos, susijusios su Sąjungos ekonomine ir pinigų politika, t. y. SESV 119–144 straipsniai, nei joks kitas teisinis pagrindas jai nesuteikė įgaliojimo pateikti pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto siekiant įgyvendinti Sutartis, kaip prašoma nagrinėjama pasiūlyta EPI. Tuo remdamasi Komisija konkrečiau nagrinėjo SESV 136 straipsnio 1 dalį ir paaiškino, kodėl mano, kad ši nuostata šiuo atveju negali būti laikoma tinkamu teisiniu pagrindu.

               32

               Priešingai, nei, kaip atrodo, teigia apeliantas, Bendrasis Teismas nemanė, kad kiekviena ginčijamo sprendimo dalis, vertinama atskirai, turėtų būti laikoma pakankamu motyvavimu, tenkinančiu su pareiga motyvuoti susijusios jurisprudencijos reikalavimus. Skundžiamo sprendimo 30 ir 31 punktuose tas teismas taip pat nenusprendė, kad toks motyvavimas išplaukia iš nagrinėjamo akto pobūdžio ir konteksto, kuriam esant šis aktas buvo priimtas.

               33

               Priešingai, vadovaudamasis šiai bylai svarbia Teisingumo Teismo jurisprudencija, nurodyta šio sprendimo 28 ir 29 punktuose, Bendrasis Teismas nagrinėjo, ar ginčijamo sprendimo motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, atsižvelgiant į visas šio sprendimo dalis ir jame nurodytas bylos aplinkybes, ypač į šio sprendimo pobūdį ir kontekstą, kuriam esant jis buvo priimtas.

               34

               Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 25 ir 26 punktuose Bendrasis Teismas iš esmės pažymėjo, kad atsižvelgiant į patį EPI teisės pobūdį ir poveikį, kurį Sąjungos demokratiniam gyvenimui gali daryti sprendimas atsisakyti užregistruoti pasiūlytą EPI, Komisija privalo motyvuoti savo sprendimą atsisakyti užregistruoti tokią iniciatyvą taip, kad jame būtų aiškiai nurodyti tokį atsisakymą pagrindžiantys motyvai. Taigi, jeigu toks atsisakymas grindžiamas, kaip yra šioje byloje, Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktu, pateikdama motyvus Komisija privalo nurodyti priežastis, kodėl mano, kad pasiūlyta iniciatyva akivaizdžiai nepatenka į jos įgaliojimus teikti pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto siekiant įgyvendinti Sutartis.

               35

               Tokiomis aplinkybėmis, jeigu EPI organizatoriai, vadovaudamiesi Reglamento Nr. 211/2011 II priedu, prie iniciatyvos prideda išsamesnės informacijos apie jos dalyką, tikslus ir kontekstą, Komisija privalo tokią informaciją atidžiai ir nešališkai išnagrinėti.

               36

               Vis dėlto skundžiamo sprendimo 30 ir 31 punktuose Bendrasis Teismas taip pat pabrėžė, kad nagrinėjama pasiūlyta EPI labai glausta ir nėra pakankamai aiški, nes, kalbant apie teisinį pagrindą šioje iniciatyvoje nurodytam Sąjungos teisės aktui priimti, joje daroma tik bendra nuoroda į SESV 119–144 straipsnius, susijusius su Sąjungos ekonomine ir pinigų politika, ir nepateikiama jokių paaiškinimų ar patikslinimų dėl ryšio tarp šios iniciatyvos turinio ir nuorodos į 26 SESV straipsnius.

               37

               Net jei Komisijos interneto svetainėje buvo leidžiama pasirinkti tik vieną bendrą kategoriją „Ekonominė ir pinigų politika SESV 119–144 straipsniai“, šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad pagal Reglamento Nr. 211/2011 II priedą organizatoriai vis dėlto būtų galėję priede pateikti daugiau informacijos apie šių straipsnių reikšmę nagrinėjamos pasiūlytos EPI turiniui; organizatoriai neteigia tai padarę.

               38

               Taigi, tokiomis aplinkybėmis negalima Bendrajam Teismui priekaištauti dėl to, kad šis nepaisė šio sprendimo 28 ir 29 punktuose primintos jurisprudencijos, kai skundžiamo sprendimo 31 punkte nusprendė, kad Komisija turėjo teisę priimti sprendimą tik dėl vienos iš iniciatyvoje bendrai nurodytų nuostatų, kuri jai atrodė reikšmingiausia, t. y. dėl SESV 136 straipsnio 1 dalies, ir neprivalėjo nei pateikti konkretaus pagrindimo dėl kiekvienos minėtos nuostatos, nei a fortiori motyvuoti to, kad jokia kita SESV nuostata neturi reikšmės.

               39

               Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 32 punkte galėjo pagrįstai konstatuoti, kad ginčijamame sprendime buvo pateikta pakankamai informacijos, leidžiančios apeliantui suprasti, atsižvelgiant į kontekstą, kuriam esant šis sprendimas buvo priimtas, atsisakymo registruoti pasiūlytą EPI priežastis, o Sąjungos teismui – vykdyti savo kontrolę.

               40

               Dėl pastarojo aspekto iš skundžiamo sprendimo aiškiai matyti, kad Bendrasis Teismas galėjo veiksmingai vykdyti šio sprendimo kontrolę ir, be kita ko, išsiaiškinti, ar SESV 122 straipsnis turėtų būti laikomas teisiniu pagrindu imtis nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI nurodytos priemonės, nors šis straipsnis nebuvo konkrečiai nurodytas šioje iniciatyvoje.

               41

               Iš to, kas išdėstyta, akivaizdu, jog Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 34 punkte nusprendė, kad šios bylos aplinkybėmis Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą, laikėsi jai nustatytos pareigos motyvuoti.

               42

               Be to, apeliantas ginčija to sprendimo motyvus, teigdamas, jog, vadovaujantis minėtame sprendime nurodytomis nuostatomis, neturėtų būti laikoma, kad nagrinėjama pasiūlyta EPI akivaizdžiai nepatenka į Komisijos įgaliojimus. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad šie argumentai siejami ne su pareiga motyvuoti, kaip esminiu procedūriniu reikalavimu, bet su atskiru motyvavimo pagrįstumo klausimu, susijusiu su ginčijamo sprendimo teisėtumu iš esmės (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 146 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Todėl juos reikia nagrinėti atsižvelgiant į tai, kaip bus atsakyta į apeliacinio skundo antrąjį–ketvirtąjį pagrindus.

               43

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

         Dėl apeliacinio skundo antrojo–ketvirtojo pagrindų, grindžiamų teisės klaidomis dėl ginčijamo sprendimo pagrįstumo kontrolės
      Pirminės pastabos

               44

               Apeliacinio skundo antrajame–ketvirtajame pagrinduose apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, jog šis, klaidingai aiškindamas SESV 122 straipsnį, 136 straipsnio 1 dalį ir tarptautinės teisės normas, nusprendė, kad nagrinėjamu atveju nebuvo tenkinama Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punkte nustatyta sąlyga.

               45

               Visų pirma reikia pažymėti, kad dėl, pirma, pasiūlytos EPI registravimo procedūros Komisija pagal Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnį privalo išnagrinėti, ar tokia pasiūlyta iniciatyva, be kita ko, atitinka šio straipsnio 2 dalies b punkte nustatytas registravimo sąlygas. Pagal minėto straipsnio 1 ir 2 dalis reikia taip pat atsižvelgti į informaciją apie pasiūlytos EPI dalyką ir tikslus, kurią EPI organizatoriai privalo pateikti arba ją pateikia savanoriškai pagal minėto reglamento II priedą.

               46

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 211/2011 4 konstatuojamosios dalies ir 4 straipsnio 1 dalies paskutinės pastraipos, vykstant tokiai registravimo procedūrai Komisija privalo EPI organizatoriams teikti savo pagalbą ir patarimus, ypač dėl registravimo kriterijų.

               47

               Taip pat svarbu pabrėžti, kad, kaip buvo priminta šio reglamento 10 konstatuojamojoje dalyje, sprendimas dėl pasiūlytos EPI registravimo pagal šio reglamento 4 straipsnį turi būti priimtas vadovaujantis gero administravimo principu, su kuriuo ypač susijusi kompetentingai institucijai tenkanti pareiga atlikti kruopštų ir nešališką tyrimą, atsižvelgiant, be kita ko, į visas svarbias konkretaus atvejo aplinkybes.

               48

               Šie su gero administravimo principu siejami reikalavimai bendrai taikomi Sąjungos administracijos veiksmams šiai bendraujant su visuomene (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 4 d. Sprendimo Europos ombudsmenas / Staelen, C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 34 punktą), todėl ir teisės pateikti EPI, kaip piliečių dalyvavimo demokratiniame Sąjungos gyvenime priemonės, kontekste.

               49

               Be to, atsižvelgiant į šia priemone siekiamus tikslus, kaip nurodytieji Reglamento Nr. 211/2011 1 ir 2 konstatuojamosiose dalyse, t. y. būtent piliečių dalyvavimo skatinimas ir Sąjungos tapimas prieinamesnės, reikia, kad Komisija, gavusi pasiūlytą EPI, šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punkte nustatytą registravimo sąlygą aiškintų ir taikytų taip, kad būtų užtikrintas lengvas EPI įgyvendinimas.

               50

               Vadinasi, tik tuo atveju, jei pasiūlyta EPI, atsižvelgiant į jos dalyką ir tikslus, nustatytus remiantis privalomai arba prireikus papildomai pagal Reglamento Nr. 211/2011 II priedą organizatorių pateikta informacija, akivaizdžiai nepatektų į Komisijos įgaliojimus teikti pasiūlymą dėl Sąjungos teisės akto siekiant įgyvendinti Sutartis, Komisija turėtų teisę atsisakyti registruoti tokią pasiūlytą EPI pagal šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punktą.

               51

               Antra, atsižvelgiant į tai, reikia apibrėžti Teisingumo Teismo kontrolę, kurią jis turi teisę vykdyti tiek, kiek tai susiję su šiuo apeliaciniu skundu.

               52

               Iš tikrųjų, kaip būtent savo išvados 7, 31 ir 40 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, vykstant šios bylos nagrinėjimui Teisingumo Teisme apeliantas iš esmės išplėtojo savo paaiškinimus, susijusius su nagrinėjamos pasiūlytos EPI dalyku bei tinkamu teisiniu pagrindu, ir tvirtino, kad šiuo klausimu skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas daug kartų padarė neteisingas arba neišsamias išvadas.

               53

               Taigi, pirma, svarbu pažymėti, kad, kaip generalinis advokatas nurodė, be kita ko, savo išvados 30 punkte, vertinant skundžiamame sprendime padarytų Bendrojo Teismo vertinimų, susijusių su jo vykdyta ginčijamo sprendimo kontrole, pagrįstumą reikia atsižvelgti tik į informaciją, kurią pasiūlytos EPI organizatoriai pateikė Komisijai adresuotame prašyme registruoti šią iniciatyvą, o ne į apelianto teiginius, pateiktus tik šiame apeliaciniame skunde.

               54

               Kaip Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 3 punkte ir konkrečiau įvairiose to sprendimo dalyse, šioje informacijoje buvo tik aprašytas šios iniciatyvos dalykas, t. y. siekis Sąjungos teisės aktuose įtvirtinti „sunkios padėties principą, pagal kurį tuo atveju, kai dėl odiozinės skolos grąžinimo kyla grėsmė valstybės finansiniam ir politiniam veikimui, atsisakymas grąžinti tokią skolą yra būtinas ir pateisinamas“, ir kaip jos priėmimo teisinis pagrindas bendrai nurodyti SESV 119–144 straipsniai.

               55

               Antra, taip pat iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas iš esmės yra kompetentingas tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų teisinį vertinimą (šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimo FLSmidth / Komisija, C‑238/12 P, EU:C:2014:284, 42 punktą ir 2014 m. gegužės 22 d. Sprendimo ASPLA / Komisija, C‑35/12 P, EU:C:2014:348, 39 punktą).

               56

               Taigi šioje byloje, kaip jau buvo pabrėžta šio sprendimo 12 punkte, apeliantas, grįsdamas vienintelį Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio pagrindą, rėmėsi SESV 122 straipsnio 1 ir 2 dalimis, 136 straipsnio 1 dalimi ir tarptautinės teisės normomis.

               57

               Vadinasi, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog nėra tinkamo teisinio pagrindo Sąjungos teisėje įtvirtinti nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI nurodytą principą, turi atsižvelgti tik į argumentus, skirtus nustatyti, kad Bendrasis Teismas padarė klaidų aiškindamas SESV 122 straipsnį, 136 straipsnio 1 dalį ir tarptautinės teisės normas.

         Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo, grindžiamo teisės klaida aiškinant SESV 122 straipsnį
      – Šalių argumentai

               58

               Apeliacinio skundo antrajame pagrinde, kurį sudaro keturios dalys, apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad skundžiamo sprendimo 41–43 ir 47–50 punktuose klaidingai aiškindamas SESV 122 straipsnio 1 ir 2 dalis ir pažeisdamas Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktą nusprendė, kad šios nuostatos akivaizdžiai negali būti laikomos teisiniu pagrindu Sąjungos teisėje įtvirtinti nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI nurodytą principą.

               59

               Pirma, SESV 122 straipsnį aiškindamas atskirai ir jo nesiedamas su SESV 119–126 straipsniais Bendrasis Teismas neatsižvelgė į SESV trečiosios dalies VIII antraštinės dalies I skyriaus „Ekonominė politika“ logiką, kurios pagrindinis principas yra tai, kad valstybių narių ekonominė politika priklauso nacionalinių vyriausybių kompetencijai ir kad ši politika turi būti suderinta.

               60

               Apeliantas, be kita ko, tvirtina, kad, kaip matyti iš SESV 122 straipsnio 1 ir 2 dalių, priemonės, kurias Komisija įgaliota siūlyti Tarybai priimti pagal šį straipsnį, gali būti taisomosios arba prevencinės ir skirtos įveikti dideliems sunkumams arba išvengti rimtai tokių sunkumų, kurie užkirstų kelią Sąjungos tikslų pasiekimui, rizikai. Taigi, šio straipsnio nesiedamas su tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.

               61

               Antra, apeliantas pabrėžia, kad pagal SESV 122 straipsnio 1 dalį, kurioje, be kita ko, įtvirtinamas valstybių narių solidarumo principas, Komisijai suteikiama plati diskrecija siūlyti priimti tinkamas priemones, skirtas įveikti vienoje iš valstybių narių kilusiems dideliems sunkumams. Sunkios padėties principo įtvirtinimas Sąjungos teisės akte būtų laikomas tinkama priemone. Kiek tai susiję su tuo, jog Bendrasis Teismas vis dėlto nusprendė, kad nagrinėjama pasiūlyta EPI akivaizdžiai nepateko į Komisijos įgaliojimus, jis klaidingai aiškino SESV 122 straipsnį.

               62

               Trečia, apeliantas visų pirma ginčija skundžiamo sprendimo 41 punkte nurodytus Bendrojo Teismo argumentus, susijusius su 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimu Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756). Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nagrinėjamoje EPI pasiūlytą priemonę lygino su Europos stabilumo mechanizmu (toliau – ESM), kuris konkrečiai nurodomas tame sprendime ir iš esmės skiriasi nuo šios priemonės. Aptariamos pasiūlytos EPI dalykas – atsižvelgiant į didelius Graikijos Respublikos sunkumus dėl jos skolos paprasčiausiai į Sąjungos teisės aktus įtraukti sunkios padėties principą, o ne sukurti tokį finansavimo mechanizmą, koks yra ESM.

               63

               Toliau apeliantas tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 42 punkte pateiktas Bendrojo Teismo vertinimas, pagal kurį SESV 122 straipsnio 1 dalyje suponuojama, jog šioje nuostatoje nurodytos priemonės „grindžiamos valstybių narių tarpusavio parama“, yra teisiškai klaidingas. Iš šio straipsnio aišku, kad jame minimas valstybių narių solidarumas nėra, priešingai, nei teigia Bendrasis Teismas, lygiavertis paramai, suprantamai kaip finansinė valstybių narių pagalba.

               64

               Ketvirta, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, kai skundžiamo sprendimo 47–49 punktuose dar kartą rėmėsi 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimu Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) tam, kad galėtų padaryti išvadą, jog nagrinėjamos pasiūlytos EPI tikslui akivaizdžiai netaikoma SESV 122 straipsnio 2 dalis.

               65

               Visų pirma sunkios padėties principo įtraukimas į Sąjungos teisės aktus daugeliu aspektų nėra panašus į ESM. Antra, Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad sunkios padėties paskelbimo procedūrą inicijuoja valstybės narės, o ne Sąjunga. Iš tikrųjų nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI nurodyta, kad būtent Sąjunga, vadovaudamasi solidarumu, turėtų patvirtinti tokį paskelbimą. Trečia, skundžiamo sprendimo 49 punkte Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, kad įtvirtintu sunkios padėties principu būtų vadovaujamasi ne tik dėl valstybės narės skolos Sąjungai, bet ir dėl tos valstybės narės skolų kitiems viešiesiems arba privatiems juridiniams ar fiziniams asmenims. Įtvirtintas sunkios padėties principas būtų taikomas tik valstybės narės skolos Sąjungai atveju. Bet kuriuo atveju Komisija galėjo iš dalies pritarti nagrinėjamai pasiūlytai EPI, atsižvelgdama tik į tą skolą, kuri akivaizdžiai patenka į SESV 122 straipsnio 2 dalies taikymo sritį.

               66

               Komisija teigia, kad, atsižvelgiant į tai, jog apeliacinio skundo antrajame pagrinde pateikiami nauji argumentai, jį reikia atmesti kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą.

         – Teisingumo Teismo vertinimas

               67

               Iš pradžių reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo pasirinkimas turi būti pagrįstas objektyviomis aplinkybėmis, kurioms galima taikyti teisminę kontrolę ir prie kurių pirmiausia priskirtinas akto tikslas ir turinys (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑338/01, EU:C:2004:253, 54 punktas; 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba, C‑130/10, EU:C:2012:472, 42 punktas ir 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė / Taryba, C‑81/13, EU:C:2014:2449, 35 punktas).

               68

               Pirma, kadangi apeliacinio skundo antrajame pagrinde, kurio dalis reikia nagrinėti kartu, apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis padarė teisės klaidų, kai skundžiamo sprendimo 40–43 punktuose nusprendė, kad SESV 122 straipsnio 1 dalis neturi būti laikoma tinkamu teisiniu pagrindu tokiai priemonei, kaip nurodytoji nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI, priimti, reikia priminti, kad pagal šią nuostatą Taryba, gavusi Komisijos pasiūlymą, gali, vadovaudamasi valstybių narių solidarumu, priimti sprendimą dėl ekonominę padėtį atitinkančių priemonių, ypač jei didelių sunkumų kyla dėl tam tikrų produktų tiekimo, visų pirma energetikos srityje.

               69

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kaip tai skundžiamo sprendimo 41 punkte teisingai nurodė Bendrasis Teismas, kad 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 116 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad SESV 122 straipsnio 1 dalis nėra tinkamas galimos Sąjungos finansinės pagalbos valstybėms narėms, kurios yra susidūrusios ar kurioms kilo pavojus susidurti su sunkiomis finansinėmis problemomis, teisinis pagrindas.

               70

               Nors apeliantas tvirtina, kad byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas, nagrinėtas ESM daugeliu aspektų skiriasi nuo aptariamoje pasiūlytoje EPI nurodytos priemonės, vis dėlto iš to sprendimo aišku, kad į SESV 122 straipsnio 1 dalies taikymo sritį nepatenka priemonės, kurių pagrindinis tikslas – sumažinti valstybės narės patiriamų finansinių sunkumų laipsnį.

               71

               Antra, reikia pripažinti, kad Bendrasis Teismas taip pat nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 42 ir 43 punktuose nusprendė, kad atsižvelgiant, be kita ko, į valstybių narių solidarumą, kuriuo, kaip nustatyta SESV 122 straipsnio 1 dalyje, reikia vadovautis priimant ekonominę padėtį atitinkančias priemones, kaip jos suprantamos pagal šią nuostatą, minėta nuostata negali būti laikoma pagrindu priimti priemonę arba įtvirtinti principą, kuriais vadovaudamasi valstybė narė galėtų vienašališkai nuspręsti negrąžinti visos arba dalies savo skolos.

               72

               Kadangi apeliantas konkrečiai ginčija skundžiamo sprendimo 43 punkte Bendrojo Teismo pateiktą išvadą, kad pagal nagrinėjamą pasiūlytą EPI valstybei narei, susidūrusiai su dideliais finansiniais sunkumais, suteikiama teisė „vienašališkai nuspręsti“ negrąžinti visos arba dalies savo skolos, reikia pažymėti, kad tik šiame apeliaciniame skunde apeliantas teigė, jog tokia valstybei narei suteikta galimybė remtis sunkia padėtimi galėtų priklausyti nuo Komisijos nustatytų sąlygų. Taigi, kaip buvo pabrėžta šio sprendimo 53 punkte, į tokį teiginį neturi būti atsižvelgta siekiant įvertinti skundžiamo sprendimo 43 punkte pateikto Bendrojo Teismo vertinimo pagrįstumą.

               73

               Vadinasi, Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 40–43 punktuose nusprendė, kad SESV 122 straipsnio 1 dalis nėra tinkamas teisinis pagrindas priimti nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI nurodytą priemonę.

               74

               Antra, kadangi apeliacinio skundo antrajame pagrinde apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis padarė teisės klaidų, kai skundžiamo sprendimo 47–50 punktuose nusprendė, kad SESV 122 straipsnio 2 dalis neturi būti laikoma tinkamu teisiniu pagrindu tokiai priemonei priimti, reikia priminti, kad pagal šią nuostatą Taryba, gavusi Komisijos pasiūlymą, gali tam tikromis sąlygomis suteikti Sąjungos finansinę pagalbą valstybei narei tais atvejais, kai ji patiria sunkumų arba dėl gaivalinių nelaimių ar išimtinių, jos nekontroliuojamų, aplinkybių jai gresia didelių sunkumų.

               75

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, jog skundžiamo sprendimo 48 punkte Bendrasis Teismas pagrįstai pažymėjo, kad, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 65, 104 ir 131 punktuose, pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį Sąjungai suteikiami įgaliojimai skirti konkrečią finansinę pagalbą minėtoje padėtyje atsidūrusiai valstybei narei, tačiau šia nuostata negali būti pateisinamas skolos nurašymo mechanizmo įtvirtinimas teisės aktuose, vadovaujantis sunkios padėties principu, ypač dėl tokio mechanizmo bendro ir nuolatinio pobūdžio.

               76

               Toliau, kalbant apie teisės klaidas, kurias, kaip teigia apeliantas, Bendrasis Teismas padarė skundžiamo sprendimo 49 punkte, reikia pažymėti, kiek tai susiję su SESV 122 straipsnio 2 dalyje nustatytos finansinės pagalbos pobūdžiu, kad, kaip Bendrasis Teismas nurodė minėtame skundžiamo sprendimo punkte, iš 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 118 punkto matyti, jog ši nuostata apima tik Sąjungos, o ne valstybių narių teikiamą finansinę pagalbą.

               77

               Taigi skundžiamo sprendimo 49 punkte Bendrasis Teismas galėjo pagrįstai nuspręsti, kad sunkios padėties principas, kurį įtvirtinti prašoma nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI, nepatenka į „Sąjungos skiriamos pagalbos“ sąvoką, kaip ši suprantama pagal minėtą nuostatą, nes su tokiu principu siejama ne tik valstybės narės skola Sąjungai, bet ir skola kitiems viešiesiems ar privatiems asmenims, ir, be kita ko, valstybėms narėms.

               78

               Atsižvelgiant į tai, jog šiomis aplinkybėmis apeliantas nesutinka su Bendrojo Teismo išvada, kad įtvirtinus tokį sunkios padėties principą, kaip numatytasis nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI, juo būtų vadovaujamasi ne tik dėl valstybės narės skolos Sąjungai, reikia pažymėti, kad iki šio apeliacinio proceso apeliantas niekada neteigė, jog šioje iniciatyvoje aptariama tik atitinkamos valstybės narės skola Sąjungai. Be to, šį jo argumentą paneigia kiti apeliaciniame skunde nurodyti teiginiai, kad šios iniciatyvos tikslas yra leisti sunkioje padėtyje atsidūrusioms valstybėms narėms atidėti skolos ne tik Sąjungai, bet ir kitoms valstybėms narėms grąžinimą arba panaikinti jos dalį. Taigi, šiam argumentui negalima pritarti.

               79

               Galiausiai dėl argumento, susijusio su tuo, kad Komisija galėjo iš dalies pritarti nagrinėjamai pasiūlytai EPI, pažymėtina, kad šis argumentas buvo pirmą kartą pateiktas apeliaciniame skunde, todėl jį reikia atmesti kaip nepriimtiną pagal šio sprendimo 55 punkte primintą suformuotą jurisprudenciją.

               80

               Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 50 punkte nusprendė, kad tokia priemonė, kaip numatytoji nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI, akivaizdžiai nepriskirtina prie finansinės pagalbos priemonių, kurių imtis gali Taryba pagal SESV 122 straipsnio 2 dalį, gavusi Komisijos pasiūlymą.

               81

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad apeliacinio skundo antrasis pagrindas turi būti atmestas.

         Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo, grindžiamo teisės klaida aiškinant SESV 136 straipsnio 1 dalį
      – Šalių argumentai

               82

               Apeliacinio skundo trečiajame pagrinde apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis skundžiamo sprendimo 57–60 punktuose klaidingai aiškino SESV 136 straipsnio 1 dalį. Priešingai, nei teigė Bendrasis Teismas, sunkios padėties principo įtvirtinimas Sąjungos teisės aktuose galėtų būtų grindžiamas SESV 136 straipsniu, kurio tikslas yra, be kita ko, prisidėti prie „tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo“.

               83

               Šiuo klausimu apeliantas tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 58 punkte esantis teiginys, jog įtvirtinus sunkios padėties principą teisinis vienašališko sprendimo dėl valstybės skolos panaikinimo mechanizmas taptų priklausomas nuo laisvos susitariančiųjų šalių valios, nors pagal minėtą nuostatą tai akivaizdžiai draudžiama, yra teisiškai klaidingas. Iš tikrųjų įtvirtinus šį principą būtų leidžiama valstybėms narėms, susidūrusioms su dideliais sunkumais, laikinai sustabdyti visų savo skolų mokėjimą tam, kad savo ekonominę politiką galėtų orientuoti į augimą ir skatintų tokį augimą palengvinančias ekonomines investicijas, o tai neabejotinai prisidėtų prie tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo, kaip nustatyta SESV 136 straipsnio 1 dalyje. Šiomis aplinkybėmis apeliantas kaip pavyzdį nurodo 2011 m. liepos 21 d. Europos Vadovų Tarybos sprendimą, iš kurio matyti, kad sprendimas dėl valstybės narės skolos panaikinimo gali būti pagrįstas Sąjungos teise.

               84

               Be to, pagal SESV 136 straipsnio 1 dalį Taryba aiškiai įgaliojama imtis priemonių siekiant nustatyti ekonominės politikos gaires. Todėl Komisija taip pat įgaliota siūlyti Tarybai patvirtinti tokias priemones.

               85

               Darytina išvada, kad nėra taip, jog aptariama pasiūlyta EPI akivaizdžiai nepatenka į Komisijos įgaliojimus, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 211/2011 4 straipsnio 2 dalies b punktą, ir kad skundžiamo sprendimo 59 punkte Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog sunkios padėties principo įtvirtinimas akivaizdžiai nepatenka į SESV 136 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

               86

               Be to, kaip teigia apeliantas, į tokį pagal SESV 136 straipsnio 3 dalį leidžiamą stabilumo ir finansinės pagalbos mechanizmą galėtų būti įtrauktas, valstybėms narėms sutarus ir kai viena iš jų atsiduria sunkioje padėtyje, valstybės skolos mokėjimo sustabdymas. Bet kuriuo atveju pagal SESV 352 straipsnį Komisija įgaliojama siūlyti tokią priemonę, kaip nurodytoji pasiūlytoje EPI, kuri būtina vienam iš Sutartyse nurodytų tikslų, pavyzdžiui, euro zonos stabilumui, pasiekti.

               87

               Komisijos teigimu, apeliacinio skundo trečiasis pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.

         – Teisingumo Teismo vertinimas

               88

               Reikia priminti, kad pagal SESV 136 straipsnio 1 dalį Taryba, siekdama prisidėti prie tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo ir vadovaudamasi atitinkamomis Sutarčių nuostatomis, gali patvirtinti valstybėms narėms, kurių valiuta yra euras, skirtas priemones, kuriomis siekiama, kaip nustatyta šios nuostatos a punkte, sustiprinti jų biudžetinės drausmės koordinavimą ir priežiūrą, o pagal šios nuostatos b punktą nustatyti joms taikomas ekonominės politikos gaires užtikrinant jų suderinamumą su visai Sąjungai priimtomis gairėmis ir jų priežiūrą.

               89

               Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 57 ir 58 punktuose nusprendė, kad tokio sunkios padėties principo, kaip numatytasis nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI, įtvirtinimas akivaizdžiai nelaikomas viena iš ankstesniame punkte aprašytų priemonių.

               90

               Iš tiesų Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 57 punkte pagrįstai nusprendė, jog nėra jokio pagrindo manyti ir jog apeliantas visiškai neįrodė, kad įtvirtinus nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI nurodytą priemonę būtų sustiprintas biudžetinės drausmės koordinavimas arba kad tokia priemonė priskirtina prie ekonominės politikos gairių, kurias Taryba, siekdama prisidėti prie tinkamo Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimo, yra įpareigota parengti.

               91

               Be to, skundžiamo sprendimo 58 punkte Bendrasis Teismas taip pat pagrįstai nusprendė, kad, pirma, kaip matyti iš 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 51 ir 64 punktų, Sąjungos vaidmuo ekonominės politikos srityje apribojamas koordinavimo priemonių patvirtinimu ir, antra, tokia priemonė, kaip numatytoji nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI, nepatenka į ekonominės politikos gairių sąvoką, kaip ši suprantama pagal SESV 136 straipsnio 1 dalies b punktą, nes ją įtvirtinus teisinis vienašališko sprendimo dėl valstybės skolos panaikinimo mechanizmas taptų priklausomas nuo laisvos susitariančiųjų šalių valios, o pagal šią nuostatą tai akivaizdžiai draudžiama.

               92

               Vadinasi, skundžiamo sprendimo 59 punkte Bendrasis Teismas galėjo pagrįstai pritarti Komisijos išvadai, kad pasiūlymas įtvirtinti sunkios padėties principą, kaip jį suvokia apeliantas, akivaizdžiai nepatenka į SESV 136 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

               93

               Dėl likusios apeliacinio skundo trečiojo pagrindo dalies, kurioje apeliantas teigia, kad nagrinėjamoje pasiūlytoje EPI numatytas sunkios padėties principas galėtų būti įtvirtintas Sąjungos teisės aktuose remiantis SESV 136 straipsnio 3 dalimi, prireikus siejama su SESV 352 straipsniu, pakanka konstatuoti, kad šis argumentas buvo pateiktas tik šiame apeliaciniame skunde, todėl pagal šio sprendimo 55 punkte primintą suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teismas neturi jo nagrinėti šioje byloje.

               94

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą.

         Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo, grindžiamo teisės klaida aiškinant tarptautinės teisės normas
      – Šalių argumentai

               95

               Apeliacinio skundo ketvirtajame pagrinde apeliantas kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis klaidingai aiškino tarptautinės teisės normas, nes skundžiamo sprendimo 65 punkte nusprendė, kad egzistuojančio tarptautinės teisės principo, pavyzdžiui, sunkios padėties principo, bet kuriuo atveju nepakanka, kad Komisija galėtų pagrįsti savo teisėkūros iniciatyvą. Be to, Bendrasis Teismas nenagrinėjo argumentų, susijusių su tokio principo egzistavimu tarptautinėje teisėje, pagrįstumo.

               96

               Kadangi, kaip teigia Komisija, šiame apeliaciniame skunde nėra jokio argumento, leidžiančio ginčyti Bendrojo Teismo vertinimą, pagal kurį turi būti vadovaujamasi Sutartimis, o ne tarptautinės teisės norma, siekiant Komisijai suteikti reikalingus įgaliojimus, šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

         – Teisingumo Teismo vertinimas

               97

               Reikia priminti, kad pagal ESS 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintą įgaliojimų suteikimo principą Sąjunga veikia tik neperžengdama įgaliojimų, kuriuos, siekiant Sutartyse nustatytų tikslų, jai šiose Sutartyse suteikė valstybės narės, ribų.

               98

               Konkrečiau dėl Sąjungos institucijų reikia priminti, kad ESS 13 straipsnio 2 dalyje nurodyta, jog kiekviena institucija veikia neviršydama Sutartyse jai suteiktų įgaliojimų ir laikydamasi jose nustatytų procedūrų, sąlygų ir tikslų.

               99

               Taigi, tik jeigu įgaliojimai Komisijai suteikiami pagal Sutartis, ši gali siūlyti priimti Sąjungos teisės aktą.

               100

               Vadinasi, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 65 punkte nusprendė, kad net jei būtų įrodyta, jog egzistuoja toks tarptautinės teisės principas, koks yra sunkios padėties principas, to bet kuriuo atveju nepakaktų, kad Komisija galėtų pagrįsti savo teisėkūros iniciatyvą.

               101

               Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas taip pat neturėtų būti kaltinamas tuo, kad nenagrinėjo argumentų, susijusių su to principo egzistavimu tarptautinėje teisėje, pagrįstumo.

               102

               Taigi apeliacinio skundo ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

               103

               Kadangi nebuvo pritarta nė vienam apelianto pateiktam apeliacinio skundo pagrindui, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               104

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.

               105

               Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi apeliantas pralaimėjo bylą, o Komisija reikalavo priteisti iš jo bylinėjimosi išlaidas, jis turi padengti su šiuo apeliaciniu procesu susijusias išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                           2.

                           Priteisti iš Alexios Anagnostakis bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: graikų.


title: 2011 m. vasario 3 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Donat Cornelius Ebert prieš Budapesti Ügyvédi Kamara. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Fővárosi Ítélőtábla - Vengrija. # Advokatai - Direktyva 89/48/EEB - Aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimas - Direktyva 98/5/EB - Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija - Profesinio vardo naudojimas priimančiojoje valstybėje narėje - Sąlygos - Įrašymas į priimančiosios valstybės narės advokatų asociacijos sąrašą. # Byla C-359/09.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. vasario 3 d.(*)

      „Advokatai – Direktyva 89/48/EEB – Aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimas – Direktyva 98/5/EB – Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija – Profesinio vardo naudojimas priimančiojoje valstybėje narėje – Sąlygos – Įrašymas į priimančiosios valstybės narės advokatų asociacijos sąrašą“
      Byloje C‑359/09
      dėl Fővárosi Ítélőtábla (Vengrija) 2009 m. birželio 23 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. rugsėjo 7 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Donat Cornelius Ebert
      prieš
      Budapesti Ügyvédi Kamara,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai K. Schiemann, L. Bay Larsen (pranešėjas), C. Toader ir A. Prechal,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        D. C. Ebert, atstovaujančio sau kaip Rechtsanwalt,

      –        Budapesti Ügyvédi Kamara, atstovaujamos ügyvédek P. Kiss ir P. Köves,

      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, M. Fehér ir Zs. Tóth,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López-Medel Bascones,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos B. Simon ir H. Støvlbæk,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo
         mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19, 1989, p. 16; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t. p. 337), iš dalies pakeistos 2001 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos
         direktyva 2001/19/EB (OL L 206, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t. p. 138; toliau – Direktyva 89/48),
         ir 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5/EB, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato
         praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 6 sk., 3 t., p. 83), išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Vokietijos piliečio D. C. Ebert, kaip Rechtsanwalt Diuseldorfo (Vokietija) praktikuojančių advokatų sąraše įrašyto advokato, ir Budapesti Ügyvédi Kamara (Budapešto advokatų asociacija, Vengrija) dėl D. C. Ebert reikalaujamos teisės vadintis ügyvéd (advokatas Vengrijoje), nepaisant to, kad jis nėra šios advokatų asociacijos narys.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
       Direktyva 89/48
      3        Direktyvos 89/48, kuri pagrindinei bylai taikoma ratione temporis, septinta ir dešimta konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „<...> sąvoką „reglamentuojama profesinė veikla“ reikėtų apibrėžti taip, kad būtų atsižvelgta į valstybių sociologinės padėties
         skirtumus; kadangi ši sąvoka turėtų apimti ne tik profesinės veiklos rūšis, kuriomis norint verstis valstybėje narėje reikia
         turėti diplomą, bet ir profesinės veiklos rūšis, kuriomis norintiesiems versti nėra suvaržymų, jeigu jomis verčiamasi pagal
         profesijos pavadinimą, skirtą tam tikras kvalifikacijas turintiems asmenims; <...>

      <...> bendrąja aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema nesiekiama nei iš dalies keisti valstybės narės teritorijoje pagal
         tam tikrą profesiją dirbančiam asmeniui taikomų taisyklių, įskaitant profesinės etikos taisykles, nei netaikyti migrantams
         šių taisyklių; <...> ta sistema apsiriboja atitinkamų priemonių nustatymu siekiant užtikrinti, kad migrantai laikytųsi priimančiosios
         valstybės narės profesinių taisyklių.“

      4        Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punkte joje taikoma sąvoka „diplomas“ apibrėžiama taip:

      „<...> tai bet kuris diplomas, pažymėjimas ar kitas oficialią kvalifikaciją įrodantis dokumentas <...>:
      –      išduotas valstybės narės kompetentingos institucijos, paskirtos pagal jos pačios įstatymus ir kitus teisės aktus,
      –      patvirtinantis, kad jį turintis asmuo yra sėkmingai baigęs ne mažiau kaip trejų metų trukmės kursus po vidurinės mokyklos
         arba lygiavertės trukmės vakarinius ar neakivaizdinius kursus universitete, aukštojo mokslo įstaigoje arba kitoje panašaus
         lygio įstaigoje, o jei reikia, kad, be kursų, baigtų po vidurinės mokyklos, jis papildomai yra sėkmingai įgijęs profesinį
         išsilavinimą, ir

      –      patvirtinantis, kad jį turintis asmuo turi profesinę kvalifikaciją, reikalingą norint pradėti dirbti arba toliau dirbti pagal
         reglamentuojamą profesiją toje valstybėje narėje,

      <...>“
      5        Direktyvos 89/48 2 straipsnyje nustatyta:

      „Ši direktyva yra taikoma bet kuriam valstybės narės piliečiui, kuris nori kaip savarankiškai dirbantis asmuo arba samdomas
         darbuotojas priimančiojoje valstybėje narėje dirbti pagal reglamentuojamą profesiją.

      Ši direktyva netaikoma profesijoms, kurioms yra skirta atskira direktyva, nustatanti valstybių narių abipusio diplomų pripažinimo
         tvarką.“

      6        Direktyvos 89/48 3 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:

      „Tais atvejais, kai norint priimančiojoje valstybėje narėje pradėti ar toliau dirbti pagal reglamentuojamą profesiją reikia
         turėti diplomą, kompetentinga institucija negali, remdamasi tuo, kad kvalifikacija nėra pakankama, atsisakyti leisti valstybės
         narės piliečiui pradėti ar toliau dirbti pagal tą profesiją tomis pačiomis sąlygomis, kurios taikomos saviems piliečiams:

      a)      jei pareiškėjas turi diplomą, reikalaujamą kitoje valstybėje narėje norint pradėti ar toliau dirbti pagal tą profesiją jos
         teritorijoje, ir tas diplomas buvo išduotas valstybėje narėje <...>

      <...>“
      7        Direktyvos 89/48 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Nepaisant 3 straipsnio, priimančioji valstybė narė taip pat gali reikalauti, kad pareiškėjas:
      <...>
      b)      baigtų ne ilgesnį kaip trejų metų adaptacijos laikotarpį arba laikytų kvalifikacinį egzaminą ar testą:
      –        jei mokymo ir lavinimo, kurį jis yra įgijęs, kaip nustatyta 3 straipsnio a ir b punktuose, dalykai gerokai skiriasi nuo tų
         dalykų, kurie nurodyti diplome, kurio reikalaujama priimančiojoje valstybėje narėje, arba

      –        jei 3 straipsnio a punkte minėtu atveju priimančiojoje valstybėje narėje reglamentuojama profesija apima vieną ar keletą reglamentuojamų
         profesinės veiklos rūšių, kurios valstybėje narėje, iš kurios pareiškėjas yra kilęs ar atvykęs, nepriklauso reglamentuojamai
         profesijai, o tas skirtumas atitinka priimančiojoje valstybėje narėje konkrečiai reikalaujamą mokymą ir lavinimą bei apima
         dalykus, kurie gerokai skiriasi nuo tų dalykų, nurodytų pareiškėjo pateiktame diplome <...>

      <...>
      Jei priimančioji valstybė narė naudojasi šia galimybe, ji turi suteikti pareiškėjui teisę pasirinkti vieną būdą iš dviejų:
         adaptacijos laikotarpį arba kvalifikacinį egzaminą ar testą. Priimančioji valstybė narė, nukrypdama nuo šio principo, profesijoms,
         pagal kurias dirbant reikia labai gerai išmanyti nacionalinę teisę ir kuriose konsultavimas ir (arba) pagalbos nacionalinės
         teisės klausimais teikimas yra svarbus ir nuolatinis profesinės veiklos baras, gali numatyti adaptacijos laikotarpį arba kvalifikacinį
         egzaminą ar testą. <...>“

      8        Direktyvos 89/48 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Tais atvejais, kai priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija iš asmenų, norinčių pradėti dirbti pagal reglamentuojamą
         profesiją, reikalauja įrodymo, kad jie yra nepriekaištingos reputacijos arba kad jie nėra paskelbti bankrutavusiais, arba
         kai ji laikinai neleidžia dirbti pagal tą profesiją dėl sunkaus profesinio nusižengimo ar baudžiamojo nusikaltimo arba tai
         uždraudžia, priimančioji valstybė, kaip pakankamą įrodymą, priima valstybių narių piliečių, norinčių dirbti pagal tą profesiją
         jos teritorijoje, pateiktus tokių reikalavimų atitikimą patvirtinančius dokumentus, išduotus kilmės valstybės narės arba valstybės
         narės, iš kurios užsienio pilietis yra atvykęs, kompetentingų institucijų.

      <...>“
      9        Direktyvos 89/48 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:

      „Priimančiųjų valstybių narių kompetentingos institucijos pripažįsta valstybių narių piliečių, kurie atitinka sąlygas, keliamas
         norintiems pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją ar toliau dirbti pagal ją jų teritorijoje, teisę naudotis priimančiosios
         valstybės narės profesijos pavadinimu, atitinkančiu tą profesiją.“

       Direktyva 98/5
      10      Direktyvos 98/5 2, 3 ir 7 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „2)      <...> pagal <...> Direktyvą 89/48 <...> teisininkas, turintis visą kvalifikaciją vienoje valstybėje narėje, gali prašyti pripažinti
         jo diplomą, kad galėtų įsisteigti kitoje valstybėje narėje ir verstis advokato praktika pagal toje valstybėje vartojamą profesinį
         vardą; <...> Direktyvos 89/48 <...> tikslas yra užtikrinti, kad advokatas integruotųsi į profesiją priimančiojoje valstybėje
         narėje, ir kadangi direktyva nesiekiama nei iš dalies keisti tos valstybės teritorijoje tam tikra profesija besiverčiančiam
         asmeniui taikomų taisyklių, nei daryti išimčių advokatams taikant šias taisykles;

      3)      <...> nors kai kurie advokatai gali greitai integruotis į profesiją priimančiojoje valstybėje narėje, inter alia, išlaikydami Direktyvoje 89/48 <...> numatytą kvalifikacinį egzaminą, kitiems visą kvalifikaciją turintiems advokatams turėtų
         būti sudaromos galimybės pasiekti tokios integracijos po tam tikro profesinės praktikos laikotarpio priimančiojoje valstybėje
         narėje pagal jų buveinės šalies profesinį vardą ar kitur tęsti praktiką pagal jų buveinės šalies profesinį vardą;

      <...>
      7)      <...>  siekiant šio tikslo, ši direktyva nenustato jokių taisyklių dėl išimtinai vidaus situacijų, o kai ji turi poveikį teisininko
         profesiją reglamentuojančioms nacionalinėms taisyklėms, šis poveikis yra tik toks, koks būtinas tikslui efektyviai pasiekti;
         <...> nepažeidžiami nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys galimybę imtis advokato praktikos ir verstis ja pagal priimančiojoje
         valstybėje narėje vartojamą profesinį vardą.“

      11      Direktyvos 98/5 2 straipsnyje „Teisė verstis praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą“ nustatyta:

      „Kiekvienas advokatas turi teisę verstis nuolatine 5 straipsnyje nurodyta veikla bet kurioje kitoje valstybėje narėje pagal
         savo buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.

      Į priimančiosios valstybės advokatų profesiją integruojamasi pagal 10 straipsnį.“
      12      Direktyvos 98/5 6 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:

      „Nepaisant profesinės veiklos taisyklių, kurios jam taikomos jo buveinės valstybėje narėje, teisininkui, besiverčiančiam advokato
         veikla pagal savo buveinės šalies profesinį vardą priimančiosios valstybės narės teritorijoje, dėl visos šioje teritorijoje
         jo vykdomos veiklos taikomos tos pačios profesinės veiklos taisyklės kaip ir teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika
         pagal atitinkamą priimančiosios valstybės narės profesinį vardą.“

      13      Direktyvos 98/5 10 straipsnis „Vienodų sąlygų taikymas kaip ir priimančiosios valstybės narės advokatui“ suformuluotas taip:

      „1.      Teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai ne
         trumpiau kaip trejus metus priimančiojoje valstybėje narėje praktikavo tos valstybės teisę, įskaitant Bendrijos teisę, jam
         siekiant įgyti priimančiosios valstybės narės advokato profesiją netaikomos Direktyvos 89/48 <...> 4 straipsnio 1 dalies b punkto
         sąlygos. <...>

      <...>
      2.      Teisininkas, besiverčiantis advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal savo buveinės šalies profesinį vardą,
         gali bet kada prašyti, kad jo diplomas būtų pripažintas pagal Direktyvos 89/48 <...> nuostatas, siekdamas įgyti priimančiosios
         valstybės narės advokato profesiją ir verstis advokato praktika pagal profesinį vardą, atitinkantį profesiją toje valstybėje
         narėje.

      3.      Teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai
         vertėsi advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje ne trumpiau kaip trejus metus, tačiau trumpesnį laikotarpį praktikavo
         tos valstybės narės teisę, gali gauti tos valstybės kompetentingos institucijos leidimą įgyti advokato profesiją priimančiojoje
         valstybėje narėje ir teisę verstis advokato praktika pagal profesinį vardą, atitinkantį profesiją toje valstybėje narėje,
         nereikalaujant laikytis Direktyvos 89/48 <...> 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų sąlygų, pagal toliau nurodytas sąlygas
         ir tvarką. <...>

      <...>
      6.      Teisininkas, kuris įgyja priimančiosios valstybės narės advokato profesiją pagal 1, 2 ir 3 dalis, turi teisę naudotis savo
         buveinės šalies profesiniu vardu, nurodytu savo buveinės valstybės narės valstybine kalba ar viena iš valstybinių kalbų kartu
         su profesiniu vardu, atitinkančiu priimančiosios valstybės narės advokato profesiją.“

       Nacionalinė teisė
      14      Vengrijoje teisė verstis advokato praktika reglamentuojama šiais teisės aktais:

      –        2001 m. Įstatymu Nr. C dėl užsienyje įgytų mokslinių vardų ir diplomų pripažinimo (A külföldi bizonyítványok és oklevelek elismeréséről szóló 2001. évi C. Törvény, toliau – Įstatymas dėl mokslinių vardų ir diplomų pripažinimo),

      –        1998 m. Įstatymu Nr. XI dėl advokatų (Az ügyvédekről szóló 1998. évi XI. Törvény, toliau – Advokatūros įstatymas).

       Įstatymas dėl mokslinių vardų ir diplomų pripažinimo
      15      Laikotarpiu nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2007 m. spalio 20 d. svarbios Įstatymo dėl mokslinių vardų ir diplomų pripažinimo
         nuostatos buvo suformuluotos taip:

      „21 straipsnis
      1.      Šios dalies nuostatos taikytinos tada, kai valstybės narės pilietis ketina Vengrijoje dirbti pagal reglamentuojamą profesiją
         turėdamas teisę dirbti pagal šią profesiją valstybėje, iš kurios jis yra atvykęs arba kilęs.

      <...>
      35 straipsnis
      1.      Pareiškimą nagrinėjanti institucija gali reikalauti pasirinkti ne ilgiau nei trejus metus trunkantį adaptacijos laikotarpį
         arba išlaikyti kvalifikacinį egzaminą ar testą:

      a)      jeigu pareiškėjo mokymo ir išsilavinimo praktinė arba teorinė dalis iš esmės skiriasi nuo darbui pagal reglamentuojamą profesiją
         Vengrijoje reikalaujamam diplomui gauti būtino mokymo ar išsilavinimo;

      <...>
      2.      Pareiškimą nagrinėjanti institucija stengiasi sudaryti sąlygas, kad pareiškėjas galėtų pasirinkti arba adaptacijos laikotarpį,
         arba kvalifikacinį egzaminą ar testą.

      3.      Pareiškimą nagrinėjanti institucija gali nukrypti nuo 2 dalies dėl profesijų, pagal kurias dirbant reikia labai gerai išmanyti
         Vengrijos teisę ir kuriomis verčiantis konsultacijų Vengrijos teisės klausimais teikimas yra svarbus ir nuolatinis profesinės
         veiklos baras. Tokiais atvejais pareiškimą nagrinėjanti institucija įpareigoja pareiškėją baigti adaptacijos laikotarpį arba
         išlaikyti kvalifikacinį egzaminą ar testą.

      <...>“
      16      Pagal Vengrijos švietimo ministerijos paskelbtą nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2009 m. gegužės 8 d. galiojusį reglamentuojamų
         profesijų sąrašą darbui pagal advokato profesiją reikalaujamą mokymą ir išsilavinimą patvirtinantys dokumentai patenka į diplomo
         sąvoką pagal Įstatymą dėl mokslinių vardų ir diplomų pripažinimo.

       Advokatūros įstatymas
      17      Ieškinio pagrindinėje byloje pareiškimo metu, t. y. 2006 m. gruodžio 13 d., svarbios Advokatūros įstatymo nuostatos buvo suformuluotos
         taip:

      „6 straipsnis
      1.      Advokatas:
      a)      negali dirbti pagal darbo, viešųjų paslaugų ar kitą sutartį pagal kurią jis būtų įsipareigojęs dirbti, ir negali dirbti viešajame
         sektoriuje, tarnautoju arba notaru, arba visą darbo laiką vykdyti mero pareigas;

      b)      negali pats asmeniškai užsiimti įmonininko arba kita neribotos finansinės atsakomybės veikla.
      <...>
      3.      Advokatas privalo pranešti Advokatų asociacijai apie su advokato veikla nesuderinamą aplinkybę per 15 dienų nuo jos atsiradimo.
      <...>
      13 straipsnis
      1.      Advokato profesija, išskyrus pagal darbo sutartį dirbančio advokato profesiją, gali verstis į praktikuojančių advokatų sąrašą
         įrašytas advokato priesaiką davęs asmuo.

      <...>
      3.      Asmuo jo prašymu pripažįstamas advokatu, jeigu jis:
      a)      yra vienos iš valstybės (1992 m. gegužės 2 d. Susitarimo dėl) Europos ekonominės erdvės (OL L 1, 1994, p. 3) šalies pilietis;
      <...>
      c)      neturi teistumo;
      d)      turi teisės mokslų universiteto baigimo diplomą;
      e)      yra išlaikęs profesinį teisės egzaminą Vengrijoje;
      f)      yra Vengrijos advokatų draudimo ir paramos bendrovės (Ügyvédek Biztosító és Segélyező Egyesülete) narys arba apsidraudęs kitu Advokatų asociacijos patvirtintu atsakomybės draudimu;

      g)      turi Advokatų asociacijos veiklos teritorijoje tinkamą biurą įprastai advokato veiklai vykdyti;
      h)      nepatenka nė į vieną iš 4 dalyje išvardytų atvejų, kai verstis advokato praktika neleidžiama.
      4.      Į Advokatų asociaciją negali būti priimtas asmuo:
      a)      jeigu atsirado 6 straipsnyje numatyta su advokato praktika nesuderinama aplinkybė, kurios jis nepašalina;
      b)      kuriam skirta papildoma bausmė, dėl kurios jam draudžiama užsiimti visuomenine veikla arba užimti bet kokias su teisinių paslaugų
         teikimu susijusias pareigas;

      c)      kuriam vykdytinu teismo nuosprendžiu buvo skirta laisvės atėmimo bausmė už tyčinį nusikaltimą <...>;
      d)      kurio narystė Advokatų asociacijoje buvo panaikinta <...>;
      e)      kuriam kaip visiškai arba ribotai neveiksniam asmeniui buvo skirta globa, arba kuris yra neveiksnus, nors jam nebuvo skirta
         globa <...>;

      f)      kuriam dėl jo gyvenimo būdo arba elgesio negalima patikėti visuomeninių pareigų, reikalingų dirbti pagal advokato profesiją.
      <...>
      89/A straipsnis
      1.      Šio įstatymo nuostatos, išskyrus šiame skyriuje numatytas išimtis, taikomos veiklai, kurią Vengrijos Respublikos teritorijoje
         vykdo Europos ekonominės erdvės valstybės narės piliečiai, turintys teisę verstis advokato praktika kurioje nors Europos ekonominės
         erdvės valstybėje narėje pagal bet kurį įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatose numatytą profesinį vardą (toliau – Europos
         teisininkas).

      <...>
      89/B straipsnis
      1.      Asmenys, norintys Vengrijos Respublikoje nuolat verstis advokato praktika kaip Europos teisininkai, turi pateikti Advokatų
         asociacijai prašymą įrašyti juos į Europos teisininkų sąrašą (toliau šiame skyriuje – sąrašas); šis reikalavimas yra neprivalomas
         asmenims, kurie šią veiklą nori vykdyti kaip paslaugų teikėjai ne nuolat.

      2.      Prašymą pateikęs asmuo į sąrašą įrašomas, jeigu:
      a)      įrodo, kad turi teisę verstis advokato praktika savo valstybėje narėje, pateikdamas ne anksčiau kaip prieš tris mėnesius tos
         valstybės narės už advokatų įrašymą atsakingos institucijos išduotos pažymos patvirtintą vertimą į vengrų kalbą;

      <...>
      89/F straipsnis
      1.      Sąraše įregistruoto Europos teisininko prašymu jis priimamas į Advokatų asociaciją kaip „ügyvéd“, jeigu:
      a)      atitinka 13 straipsnio 3 dalies c, f, g ir h punktuose nustatytus reikalavimus;
      b)      pateikia dokumentus, patvirtinančius jo vestų bylų numerius ir pobūdį, arba specialiu Advokatų asociacijos prašymu surengtame
         individualiame posėdyje pateikia pakankamų įrodymų, kad nepertraukiamu trejų metų laikotarpiu Vengrijos Respublikoje vertėsi
         advokato praktika Vengrijos teisės srityje (įskaitant Europos Sąjungos teisės taikymą Vengrijoje); ir

      c)      (individualiame) posėdyje įrodo, kad turi vengrų kalbos žinių, būtinų advokato veiklai vykdyti.
      2.      Savo prašymu sąraše įregistruotas Europos teisininkas taip pat gali būti priimtas į Advokatų asociaciją, jeigu nepertraukiamu
         trejų metų laikotarpiu Vengrijoje vertėsi advokato praktika, tačiau jo praktika Vengrijos teisės srityje (įskaitant Europos
         Sąjungos teisės taikymą Vengrijoje) truko mažiau nei trejus metus, su sąlyga, kad jis atitinka kitus 1 dalyje (nurodytus)
         reikalavimus.

      <...>
      4.      Į Advokatų asociaciją priimtas Europos teisininkas automatiškai tampa visateisis Advokatų asociacijos narys. Be „ügyvéd“,
         jis ir toliau gali vadintis savo valstybėje narėje suteiktu profesiniu vardu.

      <...>
      89/I straipsnis
      <...>
      2.      Europos teisininkas savo veikloje gali vadintis vien jo valstybėje narėje suteiktu profesiniu vardu ir privalo nurodyti profesinės
         organizacijos, kuriai priklauso, pavadinimą savo valstybės narės oficialiąja kalba. Jis taip pat papildomai vengrų kalba paaiškina
         profesinį vardą tuo atveju, jeigu šis gali būti supainiotas su „ügyvéd“.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      18      Vokietijos pilietis D. C. Ebert baigė teisės studijas Vokietijoje, kur nuo 1997 m. kaip Diuseldorfo advokatūros narys turi
         teisę verstis advokato praktika pagal profesinį vardą „Rechtsanwalt“. Nuo dešimtojo dešimtmečio pabaigos D. C. Ebert gyvena
         Vengrijoje, kur po studijų Miskolc universitete 2002 m. įgijo teisės mokslų daktaro laipsnį.

      19      2004 m. D. C. Ebert pasirašė bendradarbiavimo sutartį su advokatų kontora Vengrijoje ir 2004 m. rugsėjo 20 d. Budapesti Ügyvédi Kamara sprendimu buvo įrašytas į Europos teisininkų sąrašą pagal Advokatūros įstatymo 89/A straipsnį, dėl ko galėjo verstis advokato
         praktika šioje valstybėje narėje pagal savo kilmės valstybėje narėje suteiktą profesinį vardą.

      20      Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime nurodytos informacijos, 2005 m. D. C. Ebert
         Vengrijoje įsteigė savo kontorą, o 2005 m. balandžio 6 d. sprendimu Budapesti Ügyvédi Kamara šią kontorą įregistravo.

      21      Be to, pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime nurodytą informaciją 2006 m. gruodžio 13 d.
         D. C. Ebert kreipėsi į Fővárosi Bíróság (Budapešto teismas), kad jam būtų pripažinta teisė naudoti Vengrijos profesinį vardą „ügyvéd“ Vengrijoje, nors jis ir nėra
         Advokatų asociacijos narys.

      22      Fővárosi Bíróság atmetė ieškinį motyvuodamas tuo, kad pagal Direktyvos 89/48 1 straipsnį ir 7 straipsnio 1 ir 3 dalis D. C. Ebert galėtų naudoti
         „ügyvéd“ profesinį vardą, tik jeigu būtų patvirtinta jo narystė Advokatų asociacijoje. Dėl šio sprendimo D. C. Ebert pateikė
         apeliacinį skundą Fővárosi Ítélőtábla (Budapešto apeliaciniais teismas).

      23      Tokiomis aplinkybėmis Fővárosi Ítélőtábla nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvą 89/48 <...> ir <...> Direktyvą 98/5 <...> galima aiškinti taip, kad Vokietijos pilietybę turintis ieškovas, išlaikęs
         teisės verstis advokato praktika egzaminą Vokietijoje ir tapęs vietos advokatų asociacijos nariu, tačiau turintis leidimą
         gyventi bei dirbantis Vengrijoje, turi teisę teismuose ir administraciniuose procesuose, be Vokietijos profesinio vardo „Rechtsanwalt“
         ir Vengrijos profesinio vardo „európai közösségi jogász“ (Europos teisininkas), vadintis priimančiojoje valstybėje (Vengrija)
         oficialiu profesiniu vardu „ügyvéd“ (advokatas), nepaisant to, kad jis nepriklauso Vengrijos advokatų asociacijai ir nėra
         gavęs leidimo?

      2.      Ar Direktyva 98/5 <...> papildo Direktyvą 89/48 <...> taip, kad Direktyva 98/5/EB dėl vertimosi advokato praktika yra specialusis
         advokatūrai skirtas teisės aktas, o Direktyva 89/48/EEB tik bendrai reglamentuoja aukštojo mokslo diplomų pripažinimą?“

      24      Rašytinėse pastabose bei per posėdį D. C. Ebert tvirtino, kad iš tikrųjų jis tik prašė Vengrijos švietimo ir kultūros ministerijos
         leisti jam laikyti kvalifikacinį egzaminą arba testą tam, kad pagal Direktyvą 89/48 jam būtų leista verstis advokato praktika
         pagal priimančiosios valstybės narės profesinį vardą, o ši ministerija neatsakiusi jo prašymą perdavė Budapesti Ügyvédi Kamara, kuri į šį prašymą taip pat neatsakė.

      25      Per posėdį pastaroji patvirtino, kad gavo minėtą prašymą iš Švietimo ir kultūros ministerijos, tačiau nurodė, kad pagal nacionalinę
         teisę neturi jokios kompetencijos aukštojo mokslo diplomų pripažinimo pagal Direktyvą 89/48 srityje, nes ši kompetencija priklauso
         minėtai ministerijai, kuri dar nepriėmė sprendimo dėl D. C. Ebert prašymo. Budapesti Ügyvédi Kamara nurodė, kad dėl šios priežasties ji negalėjo atsakyti į šį prašymą, tačiau 2005 m. balandžio 6 d. įtraukė D. C. Ebert į Europos
         teisininkų sąrašą.

      26      Teisingumo Teismui Vengrijos vyriausybė patvirtino, kad pagal Įstatymą dėl mokslinių vardų ir diplomų pripažinimo, kuriuo
         į Vengrijos teisę buvo perkelta Direktyva 89/48, pripažinti D. C. Ebert diplomus priklauso Švietimo ir kultūros ministerijos
         kompetencijai.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl antrojo klausimo
      27      Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, minėtas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 98/5 užkertamas
         kelias taikyti Direktyvą 89/48, nes Direktyvos 98/5 10 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta tvarka yra vienintelis pagrindas,
         kuriuo remdamiesi kitų valstybių narių advokatai turi teisę vadintis priimančiosios valstybės narės profesiniu advokato vardu,
         arba ar abi direktyvos papildo viena kitą ir taip valstybių narių advokatams nustato du būdus, kaip įgyti teisę verstis advokato
         praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal jos profesinį vardą.

      28      D. C. Ebert, Vengrijos, Čekijos, Ispanijos ir Austrijos vyriausybės bei Europos Komisija mano, kad direktyvose 98/5 ir 89/48
         numatyti du būdai, kaip įgyti teisę verstis advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje. Per posėdį Budapesti Ügyvédi Kamara nurodė, kad pritaria šiai nuomonei.

      29      Šiuo klausimu Direktyvos 89/48 2 straipsnio antroje pastraipoje nurodoma, kad ji netaikoma profesijoms, kurioms skirta atskira
         direktyva, nustatanti valstybių narių abipusio diplomų pripažinimo tvarką.

      30      Tačiau iš Direktyvos 98/5 10 straipsnio 1 dalies matyti, kad teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės
         šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai ne trumpiau kaip trejus metus priimančiojoje valstybėje narėje praktikavo
         tos valstybės teisę, įskaitant Sąjungos teisę, ir dabar siekia įgyti teisę verstis advokato praktika priimančiojoje valstybėje
         narėje, Direktyvos 89/48 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos sąlygos netaikomos.

      31      Be to, pagal šios Direktyvos 98/5 10 straipsnio 3 dalyje nustatytas sąlygas teisininkas, besiverčiantis advokato praktika
         pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai vertėsi advokato praktika priimančiojoje valstybėje
         narėje ne trumpiau kaip trejus metus, tačiau trumpesnį laikotarpį praktikavo tos valstybės narės teisę, gali taip pat įgyti
         teisę verstis advokato praktika pagal profesinį vardą, atitinkantį profesiją toje valstybėje narėje, nereikalaujant laikytis
         Direktyvos 89/48 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų sąlygų.

      32      Vis dėlto, nors pagal šią teisės verstis advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal profesinį vardą, atitinkantį
         profesiją šioje valstybėje narėje, įgijimo tvarką kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje įgijusiam advokatui nėra taikomos
         Direktyvos 89/48 4 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytos sąlygos, reikia konstatuoti, kad pagal Direktyvą 98/5 iš šio advokato,
         jeigu jis dar neatitinka sąlygos dėl efektyvios ir reguliarios ne trumpesnės kaip trejus metus advokato praktikos priimančiojoje
         valstybėje narėje, neatimama galimybė reikalauti leisti jam užsiimti advokato praktika pagal šios valstybės narės profesinį
         vardą remiantis Direktyva 89/48. Iš tikrųjų, kaip įtvirtinta Direktyvos 98/5 2 ir 3 konstatuojamosiose dalyse, iš šios direktyvos
         10 straipsnio 2 dalies aiškiai matyti, kad teisininkas, besiverčiantis advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje
         pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, gali bet kada prašyti, kad jo diplomas būtų pripažintas pagal Direktyvos 89/48
         nuostatas, siekdamas įgyti šios priimančiosios valstybės narės advokato profesiją ir verstis advokato praktika pagal profesinį
         vardą, atitinkantį šią profesiją toje valstybėje narėje.

      33      Šioje situacijoje asmuo, turintis diplomą Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punkto prasme, kaip antai D. C. Ebert, remdamasis
         šios direktyvos 3 straipsnio pirmos pastraipos a punktu įgyja teisę priimančiojoje valstybėje dirbti pagal reglamentuojamą
         advokato profesiją. Tačiau, kalbant apie profesiją, pagal kurią dirbant reikia labai gerai išmanyti nacionalinę teisę ir nuolat
         konsultuoti ir (arba) teikti pagalbą nacionalinės teisės klausimais, pažymėtina, kad pagal Direktyvos 89/48 3 straipsnį priimančiajai
         valstybei narei, taikant šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies b punktą, taip pat leidžiama reikalauti, kad pareiškėjas išlaikytų
         kvalifikacinį egzaminą po to, kai ši valstybė narė patikrina, ar dėl pareiškėjo per profesinę praktiką įgytų žinių visiškai
         arba iš dalies pašalinamas šios nuostatos pirmoje pastraipoje numatytas esminis skirtumas (žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
         Koller, C‑118/09, Rink. p. I‑0000, 38 ir 39 punktus).

      34      Darytina išvada, kad valstybės narės advokatas gali pradėti dirbti pagal advokato profesiją priimančiojoje valstybėje narėje,
         kurioje ši profesija yra reglamentuojama, ir verstis ja pagal šioje valstybėje suteikiamą profesinį vardą remdamasis tiek
         Direktyva 89/48, tiek Direktyvos 98/5 10 straipsnio 1 ir 3 dalimis.

      35      Vadinasi, į pateiktą antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 89/48 ir 98/5 papildo viena kitą ir nustato valstybių
         narių advokatams du būdus, kaip įgyti teisę verstis advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal jos profesinį
         vardą.

       Dėl pirmojo klausimo
      36      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar pagal direktyvas 89/48
         ir 98/5 draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kuriais siekiant verstis advokato praktika pagal priimančiojoje valstybėje
         narėje naudojamą advokato vardą nustatoma pareiga būti tokios organizacijos, kaip antai Advokatų asociacija, nariu.

      37      Iš Direktyvos 89/48 3 straipsnio matyti, kad jeigu asmuo turi diplomą, reikalaujamą valstybėje narėje norint įgyti teisę dirbti
         pagal tą profesiją, jis gali įgyti šią teisę dirbti pagal šią profesiją priimančiojoje valstybėje narėje tokiomis pačiomis
         sąlygomis, išskyrus sąlygą turėti priimančiosios valstybės narės diplomą, kaip ir šios valstybės narės piliečiai.

      38      Be to, iš Direktyvos 89/48 6 straipsnio, skaitomo atsižvelgiant į šios direktyvos dešimtą konstatuojamąją dalį, išplaukia,
         kad asmuo, įgijęs teisę dirbti pagal reglamentuojamą profesiją priimančiojoje valstybėje narėje pagal pripažintą diplomą,
         kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio a punktą, turi laikytis šioje valstybėje narėje šiai profesijai taikomų
         taisyklių, visų pirma reglamentuojančių profesinę etiką.

      39      Iš Direktyvos 98/5 6 straipsnio 1 dalies taip pat išplaukia, kad teisininkui, besiverčiančiam advokato veikla pagal savo buveinės
         šalies profesinį vardą priimančiosios valstybės narės teritorijoje, taikomos tos pačios profesinės veiklos ir etikos taisyklės
         kaip ir teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika pagal šios valstybės narės profesinį vardą (šiuo klausimu žr. 2010 m.
         gruodžio 2 d. Sprendimo Jakubowska, C‑225/09, Rink. p. I‑0000, 57 punktą).

      40      Todėl konstatuotina, kad nei pagal Direktyvą 89/48, nei pagal Direktyvą 98/5 asmeniui, besiverčiančiam advokato veikla valstybės
         narės teritorijoje, nedraudžiama taikyti bendruoju interesu pagrįstų nacionalinių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatų, kaip
         antai organizavimo, veiklos, kontrolės ir atsakomybės klausimus reglamentuojančių taisyklių, kiek tai susiję su teise verstis
         advokato profesija  (šiuo klausimu, kalbant apie Direktyvą 89/48, žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, Rink. p. I‑04165, 35 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      41      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui priklauso patikrinti, ar Budapesti Ügyvédi Kamara taikė šias taisykles atsižvelgdama į Sąjungos teisę ir visų pirma į nediskriminavimo principą (šiuo klausimu žr. 1993 m.
         kovo 31 d. Sprendimo Kraus, C‑19/92, Rink. p. I–1663, 32 punktą; minėto Sprendimo Gebhard 37 punktą ir 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑564/07, Rink. p. I-100, 31 punktą).

      42      Tad į pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad nei pagal Direktyvą 89/48, nei pagal Direktyvą 98/5 nedraudžiami nacionalinės
         teisės aktai, kuriuose nustatoma, jog siekiant verstis advokato praktika pagal priimančiosios valstybės narės advokato vardą
         privaloma būti tokios organizacijos, kaip antai Advokatų asociacija, nariu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nei pagal 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų
            metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos, iš dalies pakeistą 2001 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos
            direktyva 2001/19/EB, nei pagal 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/5/EB, skirtą padėti teisininkams
            verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija, nedraudžiami nacionalinės
            teisės aktai, kuriuose nustatyta, jog siekiant verstis advokato praktika pagal priimančiosios valstybės narės advokato vardą
            privaloma būti tokios organizacijos, kaip antai Advokatų asociacija, nariu.
      2.      Direktyvos 89/48 ir 98/5 papildo viena kitą ir nustato valstybių narių advokatams du būdus, kaip įgyti teisę verstis advokato
            praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal jos profesinį vardą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.


2014 m. balandžio 9 d. Europos Sąjungos Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Thierry Rouffaud prieš Europos išorės veiksmų tarnybą (EIVT).#Viešoji tarnyba – Sutartininkas – Sutarties pakeitimas – Ikiteisminė procedūra – Atitikties taisyklė – Prieštaravimų pagrindo pakeitimas.#Byla F-59/13.


2017 m. liepos 6 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM) prieš Europos Komisiją.#Valstybės pagalba – Prancūzijos pagalba, suteikta SNCM – Pagalba restruktūrizacijai ir priemonės, kurių imtasi įgyvendinant privatizavimo planą – Rinkos ekonomikos privataus investuotojo į kriterijus – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka – Valstybių narių socialinė politika ‑ Oficialios tyrimo procedūros atnaujinimas – Pareiga motyvuoti – Vienodas požiūris – Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnis.#Byla T-1/15.


2003 m. gruodžio 10 d. Pirmos instancijos teismo (vienas teisėjas) sprendimas. # Pierre Tomarchio prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-173/02.


title: 2007 m. balanžio 19 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Reglamentas (EB) Nr. 261/2004 - 16 straipsnio 3 dalis - Kompensavimas ir pagalba keleiviams - Būtinos priemonės. # Byla C-264/06.

text:
      2007 m. balandžio 19 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
      (Byla C‑264/06)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 261/2004 – 16 straipsnio 3 dalis – Kompensavimas ir pagalba keleiviams – Būtinos priemonės“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo tyrimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 7 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, reikalingų įgyvendinti 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos
                  reglamento (EB) Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių
                  atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 295/91 (OL L 46, p. 1), 16 straipsnio 3 dalį,
                  nepriėmimas – Veiksmingų, proporcingų ir atgrasančių baudų nustatymas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nenustatydama baudų už 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 261/2004, nustatančio bendras
                     kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio
                     Reglamentą (EEB) Nr. 295/91, pažeidimus, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šio reglamento 16 straipsnio
                     3 dalį.

                  2.

                  	Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.