title: 2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Struktūriniai fondai - Bendras finansavimas - Reglamentai (EB) Nr. 1260/1999 ir Nr. 448/2004 - Nacionalinių įstaigų vykdant valstybės pagalbos programas avansu į sąskaitas pervestų sumų tinkamumo sąlygos - Įrodymas dėl galutinių naudos gavėjų struktūrinių fondų lėšų naudojimo - Ieškinys dėl panaikinimo - Ginčijamas aktas. # Byla T-308/05.

text:
      Byla T‑308/05
      Italijos Respublika
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Struktūriniai fondai – Bendras finansavimas – Reglamentai (EB) Nr. 1260/1999 ir Nr. 448/2004 – Nacionalinių įstaigų vykdant valstybės pagalbos programas avansu pervestų sumų tinkamumo sąlygos – Įrodymas dėl galutinių naudos gavėjų struktūrinių fondų lėšų naudojimo – Ieškinys dėl panaikinimo – Aktas, kurį galima ginčyti“
      Sprendimo santrauka
      1.      Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį
      (EB 230 ir 233 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies ketvirtoji ir trečioji pastraipos)
      2.      Procedūra – Ieškinys – Formos reikalavimai
      (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalis)
      3.      Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį
      (EB 230 straipsnis; Tarybos reglamentas Nr. 1260/1999)
      4.      Ekonominė ir socialinė sanglauda – Struktūrinė parama – Finansavimas iš Bendrijos lėšų – Nacionalinių įstaigų išlaidų atitiktis
            reikalavimams
      (Tarybos reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnis; Komisijos reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktai)
      5.      Europos Bendrijų biudžetas – Bendrijos finansinė parama – Pagalbos finansinė kontrolė
      (EB 10 ir 274 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa ir 38 straipsnio 1 dalies
            g punktas; Komisijos reglamento Nr. 438/2001 2 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 2 dalis)
      6.      Institucijų aktai – Teisinio pagrindo pasirinkimas – Bendrijos teisės aktai – Aiškumo ir nuspėjamumo reikalavimas
      7.      Ekonominė ir socialinė sanglauda – Struktūrinė parama – Finansavimas iš Bendrijos lėšų – Nacionalinių įstaigų išlaidų atitiktis
            reikalavimams
      (Tarybos reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa)
      8.      Ekonominė ir socialinė sanglauda – Struktūrinė parama – Finansavimas iš Bendrijos lėšų – Nacionalinių įstaigų išlaidų atitiktis
            reikalavimams
      (Tarybos reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 1 dalies trečioji pastraipa; Komisijos reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės
            1.3 punktas)
      1.      Ieškinį dėl panaikinimo EB 230 straipsnio prasme galima pareikšti dėl visų institucijų priimtų nuostatų, kuriomis siekiama
         sukelti teisinių pasekmių, neatsižvelgiant į jų pobūdį ar formą.

      Šiuo atžvilgiu gavusi priimtiną paraišką dėl mokėjimo Reglamento Nr. 1260/1999, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių
         fondų, 32 straipsnio 3 dalies prasme Komisija negali nesiimti jokių veiksmų. Atsižvelgiant į biudžetinius išteklius, iš tikrųjų
         pagal šią paraišką ji turi per ne ilgesnį kaip dviejų mėnesių terminą įvykdyti tarpinius mokėjimus pagal minėto reglamento
         32 straipsnio 1 dalies ketvirtąją pastraipą. Todėl, jei Komisija šiuo atveju pažeidė šį įpareigojimą veikti, suinteresuotoji
         valstybė narė, siekdama tai užginčyti, turėjo pareikšti ieškinį dėl neveikimo. Tuo atveju, jei šis ieškinys dėl neveikimo
         būtų buvęs pripažintas pagrįstu, pagal EB 233 straipsnį Komisija būtų privalėjusi imtis būtinų priemonių sprendimui įvykdyti.
         Taigi Komisijos raštas tiek, kiek jame valstybei narei nurodoma, jog ji atsisako imtis veiksmų dėl paraiškų gauti fondų įnašus,
         nesukelia jokių teisinių pasekmių, dėl kurių būtų galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį.

      (žr. 56, 59, 62 punktus)
      2.      Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta, kad pradiniame ieškinyje nurodomas
         ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Todėl jame turi būti paaiškinta, kuo grindžiami ieškinio pagrindai,
         kuriais paremtas ieškinys, ir jie negali būti nurodomi abstrakčiai.

      Be to, ši santrauka turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos
         teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio prireikus be papildomos informacijos. Pagal teisinio saugumo bei gero teisingumo
         administravimo principus tam, kad ieškinys ar, konkrečiau kalbant, ieškinio pagrindas būtų priimtinas, reikalaujama, kad svarbiausios
         faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis paremtas, būtų nurodytos nuosekliai ir suprantamai pačiame pareiškimo tekste.

      (žr. 71–72 punktus)
      3.      Komisijos valstybei narei adresuotas raštas, kuriuo valstybės narės prašoma užpildyti prie jai pateiktų paraiškų gauti struktūrinių
         fondų įnašą pridėtas išlaidų ataskaitas, kiek tai susiję su jame daroma nuoroda į aiškinamąjį raštą dėl Reglamento Nr. 1260/1999,
         nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų, 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos, pagal kurį mokėjimai,
         įvykdyti teikiant valstybės pagalbą pagal EB 87 straipsnį arba susiję su pagalbos skyrimu, kurių atskiri pagalbos gavėjai
         nepateisina apskaitos dokumentais, neatitinka fondų įnašui gauti nustatytų reikalavimų, nepakeitė Bendrijos teisės aktų taikymo
         srities, ir todėl jis negali būti laikomas aktu, kurį galima ginčyti, EB 230 straipsnio prasme.

      (žr. 102, 114 punktus)
      4.      Ta dalimi, kuria Komisijos valstybei narei adresuotas raštas grindžiamas nuoroda į aiškinamąjį raštą dėl Reglamento Nr. 1260/1999,
         nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų, 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos, pagal kurią mokėjimai,
         įvykdyti teikiant valstybės pagalbą pagal EB 87 straipsnį arba susiję su pagalbos skyrimu, kurių atskiri pagalbos gavėjai
         nepateisina apskaitos dokumentais, neatitinka fondų įnašui gauti nustatytų reikalavimų, siekiant atsisakyti panaudoti struktūrinių
         fondų lėšas apmokėti galutinių naudos gavėjų apskaitos dokumentais nepatvirtintų avansinių mokėjimų į sąskaitas atitinkančias
         sumas, toks raštas atitinka minėto Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnį ir Reglamento Nr. 448/2004, iš dalies keičiančio
         Reglamentą Nr. 1685/2000, nustatantį įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų bendrai finansuojamos veiklos išlaidų tinkamumo,
         priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktus.

      (žr. 103, 148 punktus)
      5.      Komisija Europos Sąjungos biudžetą vykdo laikydamasi EB 274 straipsnio. Kadangi pagal šį straipsnį nėra jokio skirtumo, kokia
         valdymo tvarka taikoma, Komisija ir toliau lieka atsakinga už bendrą struktūrinių fondų valdymą. Be to, iš EB 10 ir 274 straipsnių
         matyti, kad, bendrai valdant struktūrinius fondus, valstybės narės turi bendradarbiauti su Komisija, kad užtikrintų Bendrijos
         struktūrinių fondų lėšų naudojimą pagal patikimo finansinio valdymo principus. Pirmiau nurodytos taisyklės pateikiamos ir
         Reglamento Nr. 1260/1999, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų, 38 straipsnio 1 dalies g punkte, susijusiame
         su pagalbos finansine kontrole.

      Kai valstybės narės valdymo ir kontrolės sistemos yra patikimos ir užtikrina „pakankamą audito seką“ Reglamento Nr. 438/2001,
         nustatančio išsamias minėto Reglamento Nr. 1260/1999 įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų paramos valdymo ir kontrolės
         sistemų, 7 straipsnio 2 dalies prasme, suinteresuotosios valstybės narės išlaidų ataskaitų sertifikavimas suteikia Komisijai
         iš esmės pakankamą garantiją dėl paraiškų dėl Bendrijos finansinės paramos gavimo tikslumo, tvarkingumo ir tinkamumo, kaip
         tai nustatyta Reglamento Nr. 438/2001 2 straipsnio 1 dalyje.

      Tačiau tokiu atveju, kai Komisija ir valstybė narė skirtingai aiškina aktą, reglamentuojantį tam tikrų išlaidų atitiktį reikalavimams,
         nacionalinės valdymo ir kontrolės sistemos patikimumas negarantuoja Komisijai, kad šios valstybės narės išlaidų ataskaitose
         nurodytos išlaidos pagal taikomus teisės aktus atitinka visus reikalavimus. Taigi suinteresuotoji valstybė narė, vykdydama
         savo įsipareigojimus išlaidų sertifikavimo srityje ir laikydamasi sąžiningo bendradarbiavimo su Bendrijos institucijomis principo,
         turi leisti Komisijai savo atsakomybe vykdyti biudžetą ir suteikti visą informaciją, kurią Komisija laiko būtina, kad būtų
         galima įvykdyti mokėjimus pagal Reglamento Nr. 1260/1999, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų, 32 straipsnio
         1 dalies trečiąją pastraipą. Bet kokie kiti veiksmai pažeistų šio reglamento 38 straipsnio 1 dalies ir ypač EB 10 ir 274 straipsnių
         veiksmingumą.

      (žr. 109, 111–112 punktus)
      6.      Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs, o jų taikymas numatomas visiems suinteresuotiesiems asmenims. Pagal teisinio saugumo
         principą, kuris yra vienas iš Bendrijos teisės bendrųjų principų, reikalaujama, kad kiekvieno akto, kuriuo siekiama sukelti
         teisinių pasekmių, privalomasis pobūdis kiltų iš Bendrijos teisės normos, kuri turi būti aiškiai nurodyta kaip šio akto teisinis
         pagrindas ir apibrėžti jo teisinę formą. Tačiau, jeigu aiškiai nenurodomas akto teisinis pagrindas, tai nėra esminė klaida,
         jei jis gali būti nustatytas remiantis kitomis akto sudėtinėmis dalimis. Vis dėlto aiški nuoroda yra būtina, kai, jos nenurodžius,
         suinteresuotieji asmenys ir kompetentingas Bendrijos teismas negali tiksliai ir aiškiai nustatyti teisinio pagrindo.

      (žr. 123–124 punktus)
      7.      Reglamento Nr. 1260/1999, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų, 32 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje
         ir jos įgyvendinimo taisyklėse nenumatyta jokia diskrecija Komisijai, kiek tai susiję su avansinių mokėjimų atitiktimi. Valstybei
         narei adresuotame rašte teigdama, kad nacionalinių įstaigų galutiniams pagalbos gavėjams sumokėti avansiniai mokėjimai, kurių
         galutiniai pagalbos gavėjai nepateisino apskaitos dokumentais ir kuriuos valstybės narės deklaravo kaip tarpinius mokėjimus,
         neatitiko fondų įnašui gauti nustatytų reikalavimų, Komisija nepažeidė proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo
         principų.

      (žr. 150 punktą)
      8.      Nei išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu, principas, kuriuo grindžiamas Reglamento Nr. 1260/1999,
         nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų, 32 straipsnis, nei Komisijos aiškinamasis raštas dėl šio reglamento
         32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos, pagal kurį mokėjimai, įvykdyti teikiant valstybės pagalbą pagal EB 87 straipsnį
         arba susiję su pagalbos skyrimu, kurių atskiri pagalbos gavėjai nepateisina apskaitos dokumentais, neatitinka fondų įnašui
         gauti nustatytų reikalavimų, nepažeidžia proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų.

      Iš tikrųjų, kalbant apie proporcingumo principą, pagal Reglamento Nr. 1260/1999, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių
         fondų, 32 straipsniu nustatytą sistemą išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu, principas
         padeda užtikrinti Bendrijos lėšų panaudojimą pagal patikimo finansinio valdymo principus, nustatytus EB 274 straipsnyje. Jis
         neleidžia Bendrijai daryti didelių struktūrinių fondų finansinių įnašų, kurių vėliau ji negalėtų arba kuriuos galėtų tik po
         didelių sunkumų susigrąžinti tuo atveju, jei jie nebūtų naudojami pagal paskirtį, taip apribojant Bendrijos biudžeto riziką
         7 % struktūrinių fondų įnašu, skirtu atitinkamai pagalbai. Išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu,
         principas bei minėtas aiškinamasis raštas, kuriuo remiantis šis principas įgyvendinamas, negali būti laikomi akivaizdžiai
         netinkamomis priemonėmis.

      Kalbant apie vienodo požiūrio principą, Reglamento Nr. 448/2004, iš dalies keičiančio Reglamentą (EB) Nr. 1685/2000, nustatantį
         įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų bendrai finansuojamos veiklos išlaidų tinkamumo, priedo 1 taisyklės 1.3 punktu,
         numatančiu, kad mokėjimai į rizikos kapitalo, paskolų ir garantijų fondus (įskaitant rizikos kapitalo kontroliuojančiuosius
         fondus) yra laikomi iš tikrųjų apmokėtomis išlaidomis, kaip apibrėžta minėto reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiojoje
         pastraipoje, jeigu fondai atitinka 8 ir 9 taisyklių reikalavimus, įgyvendinamas išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais
         ir likučio apmokėjimu, principas, siekiant atsižvelgti į įmonių kapitalo investicijų finansavimo specifiką. Šį finansavimą
         mažosioms ir vidutinėms įmonėms skiria teisiškai savarankiškos institucijos, veikiančios kaip tarpininkai. Priešingai nei
         avansiniai mokėjimai, įmonių kapitalo investicijų naudai skiriamas finansavimas mokamas į fondus, kurių tikslas – sudaryti
         paprastesnes sąlygas galutiniams naudos gavėjams prieiti prie finansavimo šaltinių. Būtent dėl tokios specifinės padėties,
         kuri negali būti prilyginta avansiniams mokėjimams, mokėjimai į rizikos kapitalo, paskolų ir garantijų fondus galėjo būti
         laikomi iš tikrųjų apmokėtomis išlaidomis Reglamento Nr. 1260/1999, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl struktūrinių fondų,
         32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos prasme.

      Pagaliau šioje byloje negali būti laikoma, kad buvo pažeistas teisinio saugumo principas, nes tiek išlaidų, nurodytų kaip
         tarpiniai mokėjimai ir likučio apmokėjimas, apmokėjimo principas, tiek minėtas aiškinamasis raštas atitinka galiojančius teisės
         aktus.

      (žr. 155–157, 159–162 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. gruodžio 12 d.(*)

      „Struktūriniai fondai – Bendras finansavimas – Reglamentai (EB) Nr. 1260/1999 ir Nr. 448/2004 – Nacionalinių įstaigų vykdant valstybės pagalbos programas avansu pervestų sumų tinkamumo sąlygos – Įrodymas dėl galutinių naudos gavėjų struktūrinių fondų lėšų naudojimo – Ieškinys dėl panaikinimo – Aktas, kurį galima ginčyti“
      Byloje T‑308/05
      Italijos Respublika, atstovaujama A. Cingolo, vėliau avvocati dello Stato P. Gentili,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą L. Flynn ir M. Velardo, padedamų advokato G. Faedo,

      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti Komisijos 2005 m. birželio 7 d. rašte Nr. 5272, 2005 m. birželio 8 d. rašte Nr. 5453, 2005 m. birželio
         17 d. raštuose Nr. 5726 ir Nr. 5728 bei 2005 m. birželio 23 d. rašte Nr. 5952 tariamai esančius sprendimus,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininko pareigas einantis A. W. H. Meij, teisėjai N. J. Forwood ir I. Pelikánová,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. balandžio 25 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
      1        Pagal EB 159 straipsnį Europos Bendrija, vykdydama veiklą, panaudodama struktūrinius fondus (Europos žemės ūkio orientavimo
         ir garantijų fondo Orientavimo skyrių, Europos socialinį fondą, Europos regioninės plėtros fondą; toliau – struktūriniai fondai
         arba fondai), padeda siekti ekonominės ir socialinės sanglaudos, įskaitant regioninę plėtrą, tikslų.

      2        Pagal EB 161 straipsnį Taryba nustato struktūrinių fondų uždavinius, prioritetinius tikslus ir sąrangą kartu su jiems taikytinomis
         bendromis taisyklėmis.

      3        Remdamasi šia nuostata, 1999 m. birželio 21 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1260/1999, nustatantį bendrąsias nuostatas
         dėl struktūrinių fondų (OL L 161, p. 1; toliau – Bendrasis reglamentas), reglamentuojantį struktūrinių fondų tikslus, sąrangą,
         veiklą ir įgyvendinimą bei Komisijos ir valstybių narių vaidmenį ir įgaliojimus šioje srityje.

       Nuostatos, susijusios su išlaidų atitiktimi fondų įnašui gauti nustatytiems reikalavimams
      4        Bendrojo reglamento 30 straipsnyje nurodomos reikalavimų, nustatytų išlaidų fondų įnašui gauti, „atitikties“ sąlygos. Pagal
         šio straipsnio 3 dalį „tam tikros nacionalinės taisyklės taikomos reikalavimus atitinkančioms išlaidoms, išskyrus tuos atvejus,
         kai prireikus Komisija 53 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka nustato bendras išlaidų atitikties tam tikriems reikalavimams
         taisykles“.

      5        Pagal Bendrojo reglamento 30 straipsnio 3 dalį ir 53 straipsnio 2 dalį 2000 m. liepos 28 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB)
         Nr. 1685/2000, nustatantį išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1260/1999 įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų bendrai
         finansuojamos veiklos išlaidų tinkamumo (OL L 193, 1999, p. 39). Šis reglamentas įsigaliojo 2000 m. rugpjūčio 5 dieną. 2003 m.
         birželio 27 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1145/2003 (OL L 160, 2003, p. 48) jis buvo iš dalies pakeistas, su šia byla susijusioms
         nuostatoms įsigaliojus nuo jo įsigaliojimo datos. Vėliau 2004 m. kovo 10 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 448/2004 (OL L 72,
         2004, p. 66), panaikinantį Reglamentą (EB) Nr. 1145/2003 ir iš dalies keičiantį Reglamento (EB) Nr. 1685/2000 priedą, pakeičiant
         jį jame esančiu priedu (toliau – Reglamento Nr. 448/2004 priedas). Reglamentas Nr. 448/2004 įsigaliojo 2004 m. kovo 11 dieną.
         Pagal jo 3 straipsnį jis taikomas atgaline data nuo 2003 m. liepos 5 d. – šią datą įsigaliojo Reglamentas Nr. 448/2004, išskyrus
         jo priedo 1 taisyklės 1.3, 2.1, 2.2 ir 2.3 punktus, kurie įsigaliojo nuo 2000 m. rugpjūčio 5 d. – Reglamento Nr. 1685/2000
         įsigaliojimo datos.

      6        Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklėje „Iš tikrųjų apmokėtos išlaidos“ konkrečiai apibrėžiami „galutinių naudos gavėjų
         įvykdyti mokėjimai“. Pagal šios taisyklės 1.2 punktą:

      „Sutarties 87 straipsnyje numatytų pagalbos schemų ir valstybių narių paskirtų įstaigų suteiktos pagalbos atveju „galutinių
         naudos gavėjų mokėjimai“ – tai pagalbą skyrusių įstaigų atskiriems gavėjams sumokėta pagalba. Galutinių naudos gavėjų sumokėta
         pagalba turi būti pagrįsta pagalbos sąlygomis ir tikslais.“ (Pataisytas vertimas)

      7        Pagal šios taisyklės 1.4 punktą :

      „Išskyrus 1.2 punkte minėtus atvejus, „galutinių naudos gavėjų mokėjimai“ – tai mokėjimai, kuriuos atliko įstaigos, viešos
         ar privačios firmos, nurodytos programos priede pagal Bendrojo reglamento 18 straipsnio 3 dalies b punktą, tiesiogiai atsakančios
         už konkrečios veiklos vykdymą.“

      8        Be to, 1 taisyklėje pateikiama „Išlaidų įrodymo“ tvarka. Pagal jos 2.1 punktą:

      „Paprastai galutinių naudos gavėjų mokėjimai turi būti pateisinti gautomis sąskaitomis faktūromis. Jeigu to negalima padaryti,
         mokėjimai turi būti pateisinti lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentais.“

      9        Šios taisyklės 2.3 punkte nurodoma:

      „Be to, jeigu veiklai vykdyti yra skelbiamas konkursas, galutinių naudos gavėjų mokėjimai, nurodyti kaip tarpiniai mokėjimai
         ir likučio apmokėjimas, turi būti pateisinti gautomis sąskaitomis faktūromis, išduotomis pagal pasirašytų sutarčių nuostatas.
         Visais kitais atvejais, įskaitant viešųjų dotacijų skyrimą, galutinių naudos gavėjų mokėjimai, nurodyti kaip tarpiniai mokėjimai
         ir likučio apmokėjimas, turi būti pateisinti įstaigų, viešų ar privačių firmų, susijusių su veiklos vykdymu, iš tikrųjų apmokėtomis
         išlaidomis (įskaitant 1.5 punkte minėtas išlaidas) (nusidėvėjimas, įnašai natūra ir pridėtinės išlaidos).“ (Pataisytas vertimas)

       Nuostatos, susijusios su fondų įnašų mokėjimais
      10      Bendrojo reglamento 32 straipsnis reglamentuoja fondų įnašų „mokėjimus“. Pagal 32 straipsnio 1 dalies trečiąją ir ketvirtąją
         pastraipas:

      „Mokėjimai gali būti vykdomi juos pervedant į sąskaitą, tarpiniais mokėjimais arba likučio apmokėjimu. Tarpiniai mokėjimai
         ir likučio apmokėjimas yra susiję su iš tikrųjų apmokėtomis išlaidomis, kurios turi atitikti galutinių naudos gavėjų mokėjimus,
         pagrįstus gautomis sąskaitomis faktūromis arba lygiavertės įrodomosios galios apskaitos dokumentais.“

      Jeigu yra lėšų, Komisija tarpinius mokėjimus atlieka per ne ilgesnį kaip dviejų mėnesių terminą po priimtinos paraiškos <...>“
         (Pataisytas vertimas)

      11      Pagal Bendrojo reglamento 32 straipsnio 2 dalį:

      „Priėmus pirmąjį įsipareigojimą, Komisija perveda sumą į mokėjimo institucijos sąskaitą. Šios į sąskaitą pervestos sumos dydis
         sudaro 7 % fondų įnašo <...>“

      12      Pagal Bendrojo reglamento 32 straipsnio 3 dalį:

      „Tarpiniais mokėjimais Komisija kompensuoja išlaidas, kurias iš tikrųjų apmokėjo fondai ir patvirtino mokėjimo institucija.
         <...> Jiems taikomos šios sąlygos. <...> Komisija nedelsdama informuoja valstybę narę ir mokėjimo instituciją tuo atveju,
         jeigu nėra įvykdyta viena iš šių sąlygų ir todėl paraiška dėl mokėjimo yra nepriimtina, o jos imasi reikalingų veiksmų padėčiai
         ištaisyti.“

      13      Pagal Bendrojo reglamento 32 straipsnio 4 dalį:

      „Pagalbos likutis sumokamas, jeigu:
      a)      mokėjimo institucija per šešis mėnesius nuo galutinio mokėjimo termino, nustatyto sprendime, kuriuo skiriamas fondų įnašas,
         pateikia Komisijai patvirtintą iš tikrųjų apmokėtų išlaidų ataskaitą;

      <…>“ (Pataisytas vertimas)
       Nuostatos, susijusios su išlaidų patvirtinimu
      14      Pagal Bendrojo reglamento 53 straipsnio 2 dalį ir siekdama suderinti išlaidų, kurioms apmokėti tarpiniais mokėjimais ar likučio
         apmokėjimu prašoma fondų lėšų, sertifikavimo standartus, 2001 m. kovo 2 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 438/2001, nustatantį
         išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1260/1999 įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų paramos valdymo ir kontrolės
         sistemų (OL L 63, 1999, p. 21), taisykles, kuriomis sukonkretinamas tarpinių ir galutinių išlaidų ataskaitų turinys ir patikslinamas
         informacijos, kuria jie pagrįsti, pobūdis ir kokybė.

       Finansinės kontrolės nuostatos
      15      Finansinę kontrolę reglamentuoja Bendrojo reglamento 38 ir 39 straipsniai bei Reglamente Nr. 438/2001 nustatytos jų taikymo
         taisyklės.

      16      Bendrojo reglamento 38 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad valstybės narės, prisiimdamos atsakomybę visų pirma už finansinės
         pagalbos kontrolės įgyvendinimą, „bendradarbiauja su Komisija, kad užtikrintų Bendrijos lėšų naudojimą pagal patikimo finansinio
         valdymo principus“.

      17      Reglamento Nr. 438/2001 7 straipsnio nuostatose, susijusiose su „valdymo ir kontrolės sistema“, nustatyta:

      „1. Valstybių narių valdymo ir kontrolės sistemos užtikrina pakankamą audito seką.
      2. Audito seka yra laikoma pakankama, jeigu ji padeda:
      a) sutikrinti Komisijai sertifikuotas suvestines sumas su atskirais išlaidų ir patvirtinamaisiais dokumentais, kurie saugomi
         įvairiais administraciniais lygiais, įskaitant galutinius naudos gavėjus, jeigu jie nėra atskiri pagalbos gavėjai, veiklą
         vykdančias įstaigas ar firmas; ir <…>“ (Pataisytas vertimas)

      18      Reglamento Nr. 438/2001 skirsnio „Išlaidų sertifikavimas“ 9 straipsnio 1 dalyje skelbiama:

      „Tarpinių ir galutinių išlaidų ataskaitų, minėtų Reglamento Nr. 1260/1999 32 straipsnio 3 ir 4 dalyse, sertifikatus II priede
         nustatyta forma parengia mokėjimo institucijos asmuo ar departamentas, kuris nepriklauso jokiai paraiškas tvirtinančiai tarnybai.“

      19      Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnio 2 dalies b punkto i papunktyje nurodyta, kad prieš sertifikuodama atitinkamą išlaidų
         ataskaitą mokėjimo institucija įsitikina, ar išlaidų ataskaitoje nurodytos tik tos išlaidos, „kurios buvo iš tikrųjų apmokėtos
         <...> Reglamento <...> Nr. 1685/2000 priedo 1 taisyklės 1.2, 1.3 ir 2 dalių prasme ir patvirtintos gautomis sąskaitomis faktūromis
         arba lygiavertės įrodomosios galios apskaitos dokumentais“.

       Bylos aplinkybės
      20      2001 m. rugsėjo 7 d. Komisija išsiuntė Italijos Respublikai raštą dėl Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiosios
         pastraipos išaiškinimo (toliau – aiškinamasis raštas). Jo lydraštyje nurodoma, kad šiuo raštu „siekiama išaiškinti kai kuriuos
         Komisijai pateiktus klausimus dėl sąvokų „iš tikrųjų apmokėtos išlaidos“ ir „galutinių naudos gavėjų įvykdyti mokėjimai“.
         Šiame kontekste aiškinamojo rašto 8 punkte, atsižvelgiant į pirmiau nurodytą straipsnį, apibrėžiamos nacionalinių įstaigų
         (toliau – galutiniai naudos gavėjai) mokėjimų, įvykdytų teikiant valstybės pagalbą pagal EB 87 straipsnį arba susijusių su
         pagalbos skyrimu (toliau – avansiniai mokėjimai), atitikties bendram finansavimui iš struktūrinių fondų sąlygos: „Tuo atveju,
         kai galutinis naudos gavėjas nesutampa su Bendrijos fondų mokėjimų atskiru pagalbos gavėju, pavyzdžiui, vykdant pagalbos schemą,
         galutiniai naudos gavėjai pagalbos avansinius mokėjimus perveda atskiriems pagalbos gavėjams. Tačiau galutinio naudos gavėjo
         valdymo arba mokėjimų institucijai arba tarpininkaujančiai institucijai deklaruotos išlaidos turi atitikti atskirų pagalbos
         gavėjų patirtas išlaidas, pateisintas sąskaitomis faktūromis arba lygiavertės įrodomosios vertės apskaitos dokumentais. Todėl
         galutinio naudos gavėjo avansiniai mokėjimai negali būti įtraukti į Komisijai deklaruotas išlaidas, nebent minėtas galutinis
         naudos gavėjas galėtų įrodyti, kad atskiras pagalbos gavėjas šį avansinį mokėjimą panaudojo iš tikrųjų patirtoms išlaidoms
         padengti.“ Pagal aiškinamąjį raštą avansiniai mokėjimai, kurių atskiri pagalbos gavėjai nepateisina atitinkamais apskaitos
         dokumentais (toliau – nepateisinti avansiniai mokėjimai), neatitinka fondų įnašui gauti nustatytų reikalavimų (toliau – ginčijama
         bendroji taisyklė).

      21      2003 m. sausio 20 d. raštu Komisija, nagrinėdama Italijos Respublikos pateiktą paraišką dėl mokėjimo, informavo ją, kad ji
         išskaitys nepateisintus avansinius mokėjimus atitinkančią sumą. Ji paragino Italijos Respubliką informuoti ją apie šios sumos
         dydį ir tol, kol nebus pateikta ši informacija, sustabdė jos paraiškos dėl mokėjimo nagrinėjamą.

      22      2003 m. kovo 3 d. raštu Komisija pranešė Italijos Respublikai, jog išskaičiusi nepateisintą atitinkamais apskaitos dokumentais
         sumą nurodė išmokėti mažesnę sumą nei ši prašė.

      23      2003 m. kovo 27 d. Italijos Respublika pareiškė ieškinį dėl dviejų pirmiau nurodytų raštų panaikinimo (byla C‑138/03).

      24      Tuo pačiu metu Regionų plėtros ir pertvarkos komitete (toliau – komitetas) buvo pradėta konsultavimosi procedūra, kurios tikslas
         – nustatyti struktūrinių fondų valdymo supaprastinimo taisykles. Šiomis aplinkybėmis Komisija paprašė komiteto išnagrinėti,
         ar avansiniai mokėjimai atitinka fondų įnašui gauti nustatytus reikalavimus ir šio tinkamumo sąlygas. Kadangi 73‑iame 2003 m.
         vasario 19 d. komiteto posėdyje nebuvo susitarta, Komisija nusprendė šiuo klausimu nesiimti jokių naujų veiksmų.

      25      Ginčijamu 2003 m. gegužės 14 d. raštu Komisija pranešė Italijos Respublikai komiteto diskusijose padarytą išvadą ir patvirtino,
         kad dėl avansinių mokėjimų tinkamumo ji ir toliau laikosi aiškinamajame rašte pareikštos nuomonės. Tačiau, atsižvelgdama į
         abejones, kurių gali kilti dėl galiojančių nuostatų aiškinimo, ir siekdama nepažeisti lūkesčių, kurių pagrįstai galėjo atsirasti
         dėl Komitete vykstančių diskusijų, Komisija nusprendė pripažinti tinkamomis avansu pervestas sumas, kurios nebuvo pateisintos
         atitinkamais apskaitos dokumentais, susijusias arba su pagalba, dėl kurios ne vėliau kaip 2003 m. vasario 19 d. buvo priimtas
         galutinis sprendimas, arba su pagalba, kuri buvo suteikta pagal ne vėliau kaip iki minėtos datos užbaigtą konkurso procedūrą.
         Be to, Komisija Italijos Respublikai nurodė, kad vadovaujantis nustatytomis taisyklėmis prie šios valstybės narės jai pateiktų
         paraiškų dėl mokėjimo gavimo pridėtose išlaidų ataskaitose turi būti nurodytos konkrečios avansinių mokėjimų sumos. 2003 m.
         liepos 24 d. Italijos Respublika pareiškė ieškinį dėl 2003 m. gegužės 14 d. rašto panaikinimo (byla C‑324/03).

      26      Pagal 2003 m. gegužės 14 d. rašte nustatytas taisykles Italijos įstaigos 2003 m. birželio 5 d. gavo 2003 m. sausio 20 d. ir
         kovo 3 d. raštuose nurodytas sumas, kurias išmokėti buvo reikalaujama byloje C‑138/03.

      27      2003 m. liepos 29 d. raštu Komisija Italijos įstaigoms persiuntė naują 2003 m. gegužės 14 d. rašto redakciją – joje buvo ištaisytos
         kelios vertimo klaidos. 2003 m. spalio 9 d. Italijos Respublika pareiškė ieškinį dėl 2003 m. liepos 29 d. rašto panaikinimo
         (byla C‑431/03). Kaip ir byloje C‑324/03, Italijos Respublika ginčijo raštą tiek, kiek jame buvo atsisakyta pripažinti, jog
         avansiniai mokėjimai, kurie nebuvo pateisinti atitinkamais dokumentais, įrodančiais, kad atskiri pagalbos gavėjai juos panaudojo,
         2003 m. vasario 19 d. priėmus galutinį sprendimą dėl pagalbos suteikimo arba užbaigus konkurso procedūrą, atitinka fondų įnašui
         gauti nustatytus reikalavimus (toliau – ginčijami avansiniai mokėjimai).

      28      2003 m. rugsėjo 25 d. Italijos Respublika taip pat pareiškė ieškinį dėl Reglamento Nr. 1145/2003, kuris įsigaliojo 2003 m.
         liepos 5 dieną (byla C‑401/03, kuri, perdavus bylą Pirmosios instancijos teismui, tapo byla T‑223/04).

      29      2004 m. kovo 25 d. raštu Komisija informavo Italijos Respubliką, kad parengtinose išlaidų ataskaitose prie kiekvienos priemonės
         turi būti nurodytos konkrečios avansinių mokėjimų sumos, išmokėtos vykdant pagalbos schemas bet kuriai 1 ir 2 tikslo programai,
         kaip tai buvo nurodyta 2003 m. gegužės 14 d. ir liepos 29 d. raštuose. Italijos Respublika pareiškė ieškinį dėl šio rašto
         ir, nepatenkinus šio ieškinio, dėl Reglamento Nr. 448/2004, kuris įsigaliojo 2004 m. kovo 11 dieną (byla T‑207/04).

      30      2005 m. kovo 1 d. raštu Nr. 6311 Italijos Respublika išsiuntė Komisijai paraišką dėl tarpinio mokėjimo įgyvendinant regioninę
         veiklos programą (toliau – RVP), susijusią su Kampanijos regionu, pagal 1 tikslą 2000–2006 metų laikotarpiui.

      31      2005 m. kovo 21 d. raštu Nr. 2772 Komisija nurodė Italijos Respublikai užpildyti prie šios paraiškos dėl mokėjimo pateiktą
         išlaidų ataskaitą, nurodant konkrečią ginčijamų avansinių mokėjimų sumą.

      32      2005 m. balandžio 29 d. raštu Nr. 12827 Italijos Respublika, įgyvendindama minėtą RVP, pateikė Komisijai naują paraišką dėl
         17 341 776,84 EUR sumos išmokėjimo.

      33      Ieškininiu pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. gegužės 30 d., Italijos Respublika pateikė
         ieškinį dėl 2005 m. kovo 21 d. rašto Nr. 2772 panaikinimo (byla T‑212/05).

      34      2005 m. birželio 7 d. raštu Nr. 5272 (toliau – pirmasis skundžiamas raštas), Komisija paprašė Italijos Respublikos užpildyti
         prie 2005 m. kovo 1 d. rašte Nr. 6311 ir 2005 m. balandžio 29 d. rašte Nr. 12827 jai pateiktų paraiškų dėl mokėjimo pridėtas
         išlaidų ataskaitas (toliau – ginčijamos išlaidų ataskaitos ir ginčijamos paraiškos dėl mokėjimo), prie kiekvienos priemonės
         nurodant jau sumokėtų ginčijamų avansinių mokėjimų sumas arba tas, kurios bus sumokėtos. Ji taip pat nurodė, jog su šiomis
         paraiškomis susijusios mokėjimo procedūros bus ar liks sustabdytos tol, kol nebus gauta prašoma informacija. Suinteresuotosios
         Italijos institucijos šį raštą gavo 2005 m. birželio 8 dieną.

      35      2005 m. birželio 8 d. raštu Nr. 5453 (toliau – antrasis skundžiamas raštas), 2005 m. birželio 17 d. raštais Nr. 5726 ir Nr. 5728
         (toliau – atitinkamai trečiasis ir ketvirtasis skundžiami raštai), 2005 m. birželio 23 d. raštu Nr. 5952 (toliau – penktasis
         skundžiamas raštas) Komisija nurodė Italijos Respublikai, kad mokėjimų suma skirsis nuo tos, kurios buvo prašoma, pirma, įgyvendinant
         bendrą programavimo dokumentą, susijusį su Latiumo regionu, pagal 2 tikslą 2000–2006 m. laikotarpiui ir, antra, įgyvendinant
         RVP pagal 1 tikslą, susijusį su Pouilles regionu tam pačiam laikotarpiui – iš mokamos sumos bus išskaityta ginčijamus avansinius
         mokėjimus atitinkanti suma.

      36      2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimu Italija prieš Komisiją (C‑138/03, C‑324/03 ir C‑431/03, Rink. p. I‑10043, toliau – 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimas) Teisingumo Teismas nusprendė,
         jog ieškinio byloje C‑138/03 nagrinėti nereikia, ieškinį byloje C‑324/03 atmesti kaip nepagrįstą, byloje C‑431/03 – kaip nepriimtiną.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      37      2005 m. rugpjūčio 10 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Italijos Respublika pareiškė šį ieškinį.

      38      2006 m. sausio 10  d. raštu kancleris paragino šalis pateikti savo pastabas dėl šio sprendimo 36 punkte minėto 2005 m. lapkričio
         24 d. Sprendimo pasekmių šiai bylai. Šalys pateikė savo pastabas per nustatytus terminus; vėliau 2006 m. kovo 2 d. Komisija
         pateikė kancleriui klaidų ištaisymą, kuriuo buvo ištaisyta jos pastabose padaryta rašybos klaida.

      39      Remdamasis teisėjo pranešėjo posėdžio pranešimu Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę
         proceso dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, paragino Komisiją atsakyti į tam tikrus klausimus, o Italijos
         Respubliką pateikti dokumentą. Šalys šiuos prašymus patenkino.

      40      2007 m. vasario 2 d. Sprendimu teisėjai A. W. H. Meij ir N. J. Forwood buvo atitinkamai paskirti kolegijos pirmininku ir teisėju,
         pakeičiant teisėją J. Pirrung, kuris negalėjo dalyvauti posėdžiuose.

      41      2007 m. balandžio 25 d. posėdyje Pirmosios instancijos teismas išklausė šalių nuomones ir atsakymus į jo pateiktus klausimus.
         Pasibaigus posėdžiui, Pirmosios instancijos teismas surengė neformalų posėdį, kuriame dalyvavo šalių atstovai.

      42      Italijos Respublika Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti pirmąjį skundžiamą raštą tiek, kiek juo iš jos reikalaujama užpildyti prie kiekvienos paraiškos dėl mokėjimo pridėtą
         išlaidų ataskaitą, prie kiekvienos priemonės nurodant jau sumokėtų ginčijamų avansinių mokėjimų sumas arba tas, kurios bus
         sumokėtos, ir kiek jame nurodoma, jog su šiomis paraiškomis susijusios mokėjimo procedūros bus ar toliau liks sustabdytos
         tol, kol nebus gauta prašoma informacija,

      –        panaikinti antrąjį, trečiąjį, ketvirtąjį ir penktąjį skundžiamus raštus tiek, kiek juose nurodoma, jog mokėjimų suma skirsis
         nuo tos, kurią buvo prašoma išmokėti, iš mokamos sumos išskaičius ginčijamus avansinius mokėjimus atitinkančias sumas,

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      43      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl priimtinumo
       Šalių argumentai
      44      Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo, nes ginčijamas 2003 m. gegužės 14 d. raštas negali būti laikomas ginčijamu
         aktu pagal EB 230 straipsnį dėl to, kad jis yra aiškinamasis ir, subsidiariai, patvirtinamasis.

      45      Visų pirma Komisija teigia, kad pirmasis skundžiamas raštas pats savaime nesukelia jokių teisinių pasekmių, bet yra išimtinai
         aiškinamasis.

      46      Kalbant, pirma, apie ginčijamą bendrąją taisyklę, pirmajame skundžiamajame rašte tik primenama apie Komisijos Bendrojo reglamento
         32 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje pateiktą išaiškinimą, ir pati savaime ji Italijos Respublikos atžvilgiu neturi
         jokių teisinių pasekmių.

      47      Antra, dėl prašymo pateikti informaciją apie avansinius mokėjimus pažymėtina, kad jis yra tik teisės aktų, reglamentuojančių
         išlaidų tinkamumą, ir, konkrečiai kalbant, Reglamente Nr. 448/2004 nustatytų išlaidų įrodymo taisyklių įgyvendinimo ir praktinio
         išaiškinimo priemonė.

      48      Galiausiai, trečia, kalbant apie teiginį, kad tol, kol nebus pateikta informacija apie avansinius mokėjimus, nagrinėjamos
         mokėjimo procedūros bus arba ir toliau liks sustabdytos, jis atitinka Komisijos įpareigojimą, vadovaujantis patikimo finansinio
         valdymo principais, nenagrinėti tų paraiškų dėl mokėjimo gavimo, kurios yra neteisėtos, neišsamios arba parengtos nesilaikant
         išlaidų įrodymo taisyklių. Jis parodo tai, kad neturėdama visos reikalingos informacijos Komisija negali vykdyti prašomų mokėjimų,
         nepateikdama savo pastabų dėl ginčijamų paraiškų dėl mokėjimo gavimo pagrindimo.

      49      Atsakydama į Italijos Respublikos argumentus, Komisija teigia, kad pagal teismo praktiką pirmasis skundžiamas raštas negali
         būti ginčijamas dėl tariamo ginčijamos bendrosios taisyklės, kuria jis pagrįstas, neteisėtumo arba net dėl tariamo Komisijos
         įgaliojimų viršijimo priimant šią taisyklę.

      50      Subsidiariai Komisija teigia, kad pirmasis ginčijamas raštas yra išimtinai patvirtinamasis. Jis patvirtina 2003 m. gegužės
         14 d. ir liepos 29 d. raštuose nurodytą ginčijamą bendrąją taisyklę, kuri net prieš parengiant šiuos raštus buvo nurodyta
         aiškinamajame rašte. Šiais raštais galutinai buvo užbaigtos institucinės diskusijos dėl avansinių mokėjimų tinkamumo. Šio
         sprendimo 36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 36 ir 37 punktuose Teisingumo Teismas patvirtino, kad 2003 m.
         gegužės 14 d. rašte, pakartotinai apsvarsčius šį klausimą, buvo pateikta galutinė išvada.

      51      Galiausiai Komisija teigia, kad Italijos Respublika, panaikinus pirmąjį skundžiamą raštą, negalėtų tikėtis jokios konkrečios
         naudos, nes ji, nagrinėdama ginčijamas paraiškas dėl mokėjimo, bet kuriuo atveju ir toliau taikys aiškinamajame rašte nustatytus
         kriterijus.

      52      Italijos Respublika teigia, kad dėl pirmojo skundžiamo rašto pareikštas ieškinys yra priimtinas. Pats šis raštas turi jai
         teisinių pasekmių ir gali tiesiogiai pakeisti jos teisinę padėtį, todėl pagal nusistovėjusią teismo praktiką jis yra aktas,
         kurį galima ginčyti, EB 230 straipsnio prasme.

      53      Pirma, pirmuoju skundžiamu raštu, atsižvelgiant į 2003 m. liepos 29 d. ir 2005 m. kovo 25 d. raštus, įpareigojama ginčijamose
         išlaidų ataskaitose nurodyti informaciją, susijusią su avansiniais mokėjimais. Įpareigojimas pateikti išlaidų ataskaitas yra
         susijęs ne su Reglamento Nr. 438/2001, nustatančio išlaidų įrodymo taisykles, nuostatomis, o su ginčijama bendrąja taisykle,
         kuri grindžiama klaidingu Bendrojo reglamento ir Reglamento Nr. 448/2004, reglamentuojančio išlaidų tinkamumą, nuostatų aiškinimu.

      54      Antra, pirmasis skundžiamas raštas turėjo naują elementą, palyginti su taisyklėmis, reglamentuojančiomis išlaidų tinkamumą
         ir jų sertifikavimą, ir su ankstesniais Komisijos raštais, nes kartu su įpareigojimu pateikti informaciją apie avansinius
         mokėjimus buvo nustatyta sankcija. Iš tiesų rašte patikslinama, kad tol, kol nebus pateikta informacija apie avansinius mokėjimus,
         nagrinėjamos mokėjimo procedūros bus arba ir toliau liks sustabdytos. Taigi pirmuoju skundžiamu raštu, pažeidžiant galiojančius
         teisės aktus, buvo nustatyta galimybė atmesti išimtinai procedūrinio pobūdžio paraiškas dėl mokėjimo.

      55      Galiausiai Italijos Respublika ginčija Komisijos argumentus, kad pirmasis skundžiamas raštas yra išimtinai patvirtinamasis
         aktas. Iš tikrųjų, užginčijus aiškinamajame rašte nustatytą ginčijamąją bendrąją taisyklę, institucija pakartotinai iš esmės
         ją apsvarstė institucinėse diskusijose, susijusiose su Reglamento Nr. 1685/2000 pakeitimu; tuoj pat po Reglamento Nr. 448/2004
         priėmimo parengtame pirmajame skundžiamame rašte perteikiamos šių diskusijų išvados.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      56      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškinį dėl panaikinimo EB 230 straipsnio prasme galima pareikšti dėl visų institucijų
         priimtų nuostatų, kuriomis siekiama sukelti teisinių pasekmių, neatsižvelgiant į jų pobūdį ar formą (žr. 36 punkte nurodyto
         2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 32 punktą ir jame cituojamą teismo praktiką).

      57      Įvertinant, ar pirmasis skundžiamas raštas sukelia teisinių pasekmių nurodytos teismo praktikos prasme, nes jame reikalaujama,
         kad Italijos Respublika užpildytų ginčijamų išlaidų ataskaitas, nurodydama prie kiekvienos priemonės jau sumokėtas arba mokėtinas
         ginčijamų avansinių mokėjimų sumas, ir nurodoma, kad dėl ginčijamų paraiškų dėl mokėjimo pradėtos procedūros bus arba ir toliau
         išliks sustabdytos tol, kol nebus gauta prašoma informacija, kartu reikia išnagrinėti šio rašto turinį ir jo parengimo aplinkybes
         (žr. 1991 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sunzest prieš Komisiją, C‑50/90, Rink. p. I‑2917, 13 punktą).

      58      Kalbant visų pirma apie Italijos Respublikos kaltinimą, kad pirmajame skundžiamame rašte, nurodant, jog ginčijamos paraiškos
         dėl mokėjimo gavimo nebus nagrinėjamos tol, kol nebus gauta informacija apie avansinius mokėjimus, jai buvo skirta sankcija,
         reikia konstatuoti, kad tuo iš esmės parodomas Komisijos neveikimas. Kaip tai Italijos Respublika pripažino posėdyje, ji mano,
         kad Komisija šiuo atveju buvo įpareigota įvykdyti mokėjimus pagal ginčijamas paraiškas dėl mokėjimo gavimo per ne ilgesnį
         kaip dviejų mėnesių terminą, nustatytą Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies ketvirtojoje pastraipoje.

      59      Šiuo atžvilgiu svarbu priminti, kad gavusi priimtiną paraišką dėl mokėjimo Bendrojo reglamento 32 straipsnio 3 dalies prasme
         Komisija negali nesiimti jokių veiksmų. Atsižvelgiant į biudžetinius išteklius, iš tikrųjų pagal šią paraišką ji turi per
         ne ilgesnį kaip dviejų mėnesių terminą įvykdyti tarpinius mokėjimus pagal Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies ketvirtąją
         pastraipą. Todėl, jei Komisija šiuo atveju pažeidė šį įpareigojimą veikti, kaip tai teigia Italijos Respublika, pastaroji,
         siekdama tai užginčyti, turėjo pareikšti ieškinį dėl neveikimo (žr., be kita ko, 1982 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Vokietija prieš Komisiją, 44/81, Rink. p. 1855, 6 punktą, ir 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vokietija prieš Komisiją, T‑314/04 ir T‑414/04, Rink. p. II‑0000, 48 punktą). Tuo atveju, jei šis ieškinys dėl neveikimo būtų pripažintas pagrįstas,
         pagal EB 233 straipsnį Komisija privalo imtis būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui įvykdyti (pirmiau nurodyto 2006 m.
         gruodžio 14 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją 48 punktas).

      60      Šis sprendimas negali būti ginčijamas dėl to, kad Italijos Respublika pirmuoju skundžiamu raštu buvo tiesiogiai informuota
         apie Komisijos atsisakymą imtis būtinų priemonių. Dėl aiškaus atsisakymo imtis veiksmų, jei neveikimas tęsiasi, iš tiesų galima
         kreiptis į Teisingumo Teismą pareiškiant ieškinį pagal EB 232 straipsnį (1988 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Parlamentas prieš Tarybą, 302/87, Rink. p. 5615, 17 punktas).

      61      Bet kuriuo atveju, kaip tai patvirtino Komisija posėdyje, o Italijos Respublika šiuo klausimu neprieštaravo, pirmajame skundžiamame
         rašte minimas neveikimas buvo tik laikinas ir, išnykus neveikimą pateisinančioms priežastims, pasibaigė, nes Komisija galiausiai
         priėmė sprendimą, susijusį su ginčijamomis paraiškomis dėl mokėjimo. Apie šį galutinį sprendimą Italijos Respublikai buvo
         pranešta 2005 m. rugpjūčio 24 d. raštu Nr. 8799, dėl kurio Italijos Respublika pareiškė ieškinį (T‑402/05).

      62      Taigi reikia konstatuoti, kad pirmasis skundžiamas raštas tiek, kiek jame Italijos Respublikai nurodoma, jog Komisija atsisako
         imtis veiksmų dėl ginčijamų paraiškų dėl mokėjimo, nesukėlė jokių teisinių pasekmių, dėl kurių būtų galima pareikšti ieškinį
         dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį.

      63      Antra, kalbant apie teiginį, kad Italijos Respublika turi pateikti Komisijai informaciją apie avansinius mokėjimus, svarbu
         pažymėti, jog pirmajame skundžiamame rašte daroma nuoroda į įpareigojimą pateikti išlaidų ataskaitas, kuris šiai valstybei
         narei kyla taikant ginčijamą bendrąją taisyklę ir 2003 m. gegužės 14 d. rašte pateiktą sprendimą (žr. pirmiau nurodytą 25 punktą).
         Iš to išplaukia, kad bendro struktūrinių fondų finansavimo reikalavimus atitinka tik tie dokumentais nepatvirtinti avansiniai
         mokėjimai, kurie susiję su pagalba, dėl kurios galutinis sprendimas buvo priimtas ne vėliau kaip 2003 m. vasario 19 d. arba
         kuri buvo skirta pagal ne vėliau kaip iki šios datos pasibaigusią konkurso procedūrą. Iš tikrųjų pirmajame skundžiamame rašte
         daroma aiški nuoroda į 2005 m. kovo 21 d. raštą Nr. 2772 (žr. 31 punktą), o jame pačiame daroma nuoroda į 2003 m. liepos 29 d.
         raštą, pataisantį 2003 m. gegužės 14 d. raštą (žr. 27 punktą).

      64      Iš paties pirmojo skundžiamo rašto turinio aišku, kad juo siekiama, nagrinėjant ginčijamas paraiškas dėl mokėjimo, priminti
         Italijos Respublikai apie įpareigojimą pateikti išlaidų ataskaitas, kuris jai tenka pagal teisės aktus, reglamentuojančius
         išlaidų tinkamumą, ir ypač pagal ginčijamą bendrąją taisyklę.

      65      Siekiant įvertinti, ar pirmasis skundžiamas raštas tik primena iš Bendrijos teisės aktų išplaukiančius Italijos Respublikos
         įpareigojimus, nepakeisdamas šių teisės normų taikymo srities, ar, atvirkščiai, jis gali sukelti teisinių pasekmių, reikia
         išnagrinėti tam tikrus šiame ginče kylančius klausimus dėl esmės (šiuo klausimu žr. 1997 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Prancūzija prieš Komisiją, C‑57/95, Rink. p. I‑1627, 9 ir 10 punktus bei 36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 33–35 punktus).

       Dėl esmės
      66      Grįsdama prašymą atmesti pirmąjį, antrąjį, trečiąjį, ketvirtąjį ir penktąjį skundžiamus raštus (toliau bendrai – skundžiami
         raštai), Italijos Respublika remiasi devyniais ieškinio pagrindais: pirmasis ieškinio pagrindas yra susijęs su teisinio pagrindo
         trūkumu ir nuostatų, reglamentuojančių finansinę kontrolę, pažeidimu, antrasis – visišku motyvavimo nebuvimu, trečiasis –
         Komisijos sprendimų priėmimo procedūros nesilaikymu bei vidaus reglamento pažeidimu, ketvirtasis – Bendrojo reglamento 32
         straipsnio ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktų pažeidimais, penktasis – taisyklių, reglamentuojančių
         išlaidų tinkamumą, pažeidimu, šeštasis – proporcingumo principo pažeidimu ir įgaliojimų viršijimu, septintasis – Reglamento
         Nr. 448/2004, vienodo požiūrio, teisinio saugumo principų pažeidimais bei prieštaringu skundžiamų raštų pobūdžiu, aštuntasis
         – Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnio pažeidimu ir galiausiai devintasis – supaprastinimo principo pažeidimu.

      67      Kadangi Komisija ginčija trečiojo ieškinio pagrindo priimtinumą, visų pirma reikia išnagrinėti šį ieškinio pagrindą.

      68      Taip pat reikia priminti, kad atsakymas į 65 punkte nurodytą klausimą dėl priimtinumo priklauso nuo atsakymų į esminius klausimus,
         susijusius su Bendrijos teisės aktų aiškinimu išlaidų tinkamumo srityje ir su iš šių teisės aktų neišvengiamai išplaukiančiomis
         pasekmėmis išlaidų pateikimo bei sertifikavimo stadijoje. Kadangi šie klausimai dėl esmės buvo pateikti ketvirtajame ir penktajame
         bei aštuntajame ir devintajame pagrinduose, jie bus nagrinėjami vėliau.

       Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos sprendimų priėmimo procedūros nesilaikymu ir jos vidaus reglamento
            pažeidimu
       Šalių argumentai
      69      Italijos Respublika iš esmės teigia, kad pranešdama apie skundžiamus raštus Komisija jai pranešė apie sprendimus, kurie tariamai
         buvo priimti nesilaikant jos vidaus reglamente nustatytos procedūros.

      70      Komisija nusprendė atmesti trečiąjį ieškinio pagrindą kaip nepriimtiną pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento
         44 straipsnio 1 dalies c punktą. Šiame ieškinio pagrinde išdėstytiems argumentams, susijusiems su tariamai pažeistų taisyklių
         nustatymu, trūksta aiškumo ir tikslumo.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      71      Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta, kad ieškinyje nurodomas ginčo
         dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Tai reiškia, kad ieškinyje turi būti paaiškinta, kuo grindžiami ieškinio
         pagrindai, kuriais paremtas ieškinys, ir jie negali būti nurodomi abstrakčiai (1992 m. lapkričio 18 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Rendo ir kt. prieš Komisiją, T‑16/91, Rink. p. II‑2417, 130 punktas ir 2000 m. kovo 28 d. Sprendimo T. Port prieš Komisiją, T‑251/97, Rink. p. II‑1775, 90punktas).

      72      Be to, ši santrauka turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos
         teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio, prireikus, be papildomos informacijos. Pagal teisinio saugumo bei gero teisingumo
         administravimo principus tam, kad ieškinys ar, konkrečiau kalbant, ieškinio pagrindas būtų priimtinas, reikalaujama, kad svarbiausios
         faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis paremtas, būtų nurodytos nuosekliai ir suprantamai pačiame pareiškimo tekste
         (dėl ieškinio priimtinumo žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Enso Española prieš Komisiją, T‑348/94, Rink. p. II‑1875, 143 punktą ir pirmiau 71 punkte nurodyto sprendimo T. Port prieš Komisiją 91 punktą).

      73      Šiuo atveju trečiojo ieškinio pagrindo argumentams trūksta aiškumo ir tikslumo, kiek tai susiję su vidaus reglamento taisyklių,
         kurios tariamai buvo pažeistos priimant skundžiamus raštus, identifikavimu, nors Komisijos vidaus reglamentas visomis Europos
         Sąjungos kalbomis yra paskelbtas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (OL L 308, 2000, p. 26).

      74      Taigi Komisija teisi manydama, jog ieškinyje pateikta pagrindų santrauka nebuvo pakankamai aiški ir tiksli, kad ji galėtų
         pasirengti gynybai. Dėl tos pačios priežasties Pirmosios instancijos teismas negali išnagrinėti šio ieškinio pagrindo pagrįstumo.

      75      Vadinasi, trečiasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

       Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su Bendrojo reglamento 32 straipsnio ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės
            1 ir 2 punktų pažeidimu, ir penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su nuostatų, reglamentuojančių išlaidų tinkamumą, pažeidimu
       Šalių argumentai
      76      Italijos Respublika teigia, kad skundžiami raštai pažeidžia Bendrojo reglamento 32 straipsnį ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo
         1 taisyklę, nes jie grindžiami ginčijama bendrąja taisykle. Tuo atveju, jei ginčijama bendroji taisyklė būtų grindžiama Reglamentu
         Nr. 448/2004, ji būtų neteisėta tiek, kiek prieštarauja Bendrojo reglamento 32 straipsniui.

      77      Italijos Respublika teigia, kad 36 punkte nurodyta Teisingumo Teismo 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendime padaryta išvada negali
         būti perkelta į šią bylą. Visų pirma Reglamentas Nr. 448/2004 iš esmės pakeitė Reglamento Nr. 1685/2000 priedo 1 taisyklės
         2 punktą, kuriuo buvo pagrįsta ši išvada. Antra, ginčas yra susijęs tik su Bendrojo reglamento 30 straipsniu ir Reglamento
         Nr. 448/2004 priedo nuostatomis, reglamentuojančiomis galutinių naudos gavėjų apmokėtų išlaidų atitiktį reikalavimams, o Teisingumo
         Teismo sprendimu aiškinama kita nuostata – Bendrojo reglamento 32 straipsnis, reglamentuojantis Komisijos fondų įnašus.

      78      Be to, Italijos Respublika neigia, kad Bendrojo reglamento 32 straipsnis ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklė galėtų
         būti aiškinami ginčijamos bendrosios taisyklės prasme.

      79      Pirma, pagal Bendrojo reglamento arba Reglamento Nr. 448/2004 nuostatas, vertinant avansinių mokėjimų atitiktį reikalavimams,
         negalima atsižvelgti į atskirų pagalbos gavėjų veiklą. Naujos 2006 m. liepos 11 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1083/2006,
         nustatančio bendrąsias nuostatas dėl Europos regioninės plėtros fondo, Europos socialinio fondo ir Sanglaudos fondo bei panaikinančio
         Bendrąjį reglamentą (OL L 210, p. 25), nuostatos, atvirkščiai, patvirtino, kad jo nuostatos iki tol neleido atsižvelgti į
         galutinių pagalbos gavėjų veiklą. Pakeitus Reglamente Nr. 1083/2006 nustatytą sąvoką „pagalbos gavėjas“, pasidarė įmanoma
         atsižvelgti į galutinių pagalbos gavėjų veiklą.

      80      Antra, Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 2.1 punkte įpareigojant tik atskirus pagalbos gavėjus įrodyti mokėjimus,
         vykdomus „tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu“, implicitiškai įtvirtinama avansinių mokėjimų atitiktis struktūrinių
         fondų įnašų reikalavimams.

      81      Trečia, valstybės pagalbos būtinumo principas, pagal kurį pagalba negali būti pripažinta suderinama su Bendrijos teise, jei
         ji teikiama įmonėms, kurios neturi pakankamai nuosavų finansinių lėšų, kad galėtų įvykdyti suplanuotas investicijas, prieštarauja
         tam, kad avansinių mokėjimų atitiktis reikalavimams priklauso nuo to, ar atskiri pagalbos gavėjai pateikė jų panaudojimą patvirtinančius
         dokumentus. Pagal šį principą avansiniai mokėjimai visuomet turi būti pervedami prieš įmonėms darant investicijas. Lygiai
         taip pat, kaip vadovaujantis valstybės pagalbos būtinumo principu mokėjimai į rizikos kapitalą, paskolų ir garantijų fondus
         pripažįstami reikalavimus atitinkančiomis išlaidomis, kaip tai apibrėžta Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1.3 punkte,
         taip ir avansiniai mokėjimai, kurių panaudojimas nėra patvirtintas apskaitos dokumentais, pagal valstybės pagalbos būtinumo
         principą pripažįstami tinkami.

      82      Galiausiai Reglamento Nr. 448/2004 priedo nuostatos dėl nusidėvėjimo, įnašų natūra ir pridėtinių išlaidų patvirtina, kad dėl
         tam tikrų išlaidų ypatingumo, siekiant jas laikyti atitinkančiomis reikalavimus, nėra būtina pateikti jų panaudojimą patvirtinančių
         apskaitos dokumentų.

      83      Komisija ginčija visus Italijos Respublikos pateiktus argumentus. Ji teigia, kad skundžiami raštai tiek, kiek jie paremti
         ginčijama bendrąja taisykle arba jos taikymu, atitinka Bendrojo reglamento 32 straipsnio ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo
         1 taisyklės raidę ir prasmę. Ji reikalauja atmesti ketvirtąjį ir penktąjį ieškinio pagrindus. Kalbant apie prieštaravimą dėl
         Reglamento Nr. 448/2004, atsižvelgiant į Bendrojo reglamento 32 straipsnį, neteisėtumo, Komisija tvirtina, kad jis yra nepriimtinas,
         nes buvo pateiktas per vėlai, ir kad bet kuriuo atveju minėtas reglamentas atitinka Bendrąjį reglamentą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      84      Ketvirtuoju ir penktuoju ieškinio pagrindais Italijos Respublika iš esmės teigia, kad Komisija klaidingai aiškino Bendrojo
         reglamento 32 straipsnį ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklę, iš šių nuostatų išvesdama ginčijamą bendrąją taisyklę.

      85      Iš karto reikia pažymėti, kad 36 punkte pirmiau nurodytame 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendime Teisingumo Teismas, remdamasis
         Bendrojo reglamento 32 straipsnio ir Reglamento Nr. 1685/2000 priedo 1 taisykle, atsakė į klausimą, ar ir prireikus kokiomis
         sąlygomis avansiniai mokėjimai atitinka fondų įnašų reikalavimus.

      86      Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pirmiausia pabrėžė, kad vienas iš Bendrojo reglamento tikslų, numatytas keturiasdešimt
         trečioje konstatuojamojoje dalyje – įtvirtinti patikimo finansų valdymo garantijas užtikrinant, kad išlaidos būtų patvirtintos
         ir sertifikuotos (36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 44 punktas). Šiuo tikslu paaiškinama, kad Bendrojo
         reglamento 32 straipsniu ir jo priedo 1 taisykle nustatyta sistema grindžiama išlaidų apmokėjimo principu (36 punkte nurodyto
         2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 45 punktas). Tai reiškia, kad iš esmės nacionalinių įstaigų išlaidų atitiktis fondų įnašų
         reikalavimams priklauso nuo Komisijos tarnyboms pateikiamo įrodymo, jog jos buvo panaudotos Europos Sąjungos finansuojamame
         projekte. Toks įrodymas gali būti sąskaitos faktūros arba, jei tai neįmanoma, tokios pat įrodomosios vertės apskaitos dokumentai
         (36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 46 punktas). Tik tuo atveju, kai Komisija avansu perveda į sąskaitą
         sumą, sudarančią 7 % struktūrinių fondų įnašo, skirto atitinkamai pagalbai, kaip numatyta Bendrojo reglamento 32 straipsnio
         2 dalyje, nacionalinės įstaigos neprivalo šiame etape pateikti iš tikrųjų apmokėtų išlaidų patvirtinančių dokumentų (36 punkte
         nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 47 punktas); šie dokumentai turi būti pateikti įvykdžius tarpinius mokėjimus ir
         likučio apmokėjimą (36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 49 punktas).

      87      Darydamas išvadą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad taisyklė, pagal kurią teikiant valstybės pagalbą valstybės narės sumokėti
         avansiniai mokėjimai, nurodyti kaip tarpiniai mokėjimai ir likučio apmokėjimas, neatitinka reikalavimų finansuoti iš struktūrinių
         fondų, jei atskiri gavėjai nepateikia patvirtinančių dokumentų, atitinka Bendrojo reglamento 32 straipsnį ir Reglamento Nr. 1685/2000
         priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktus (36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24  d. Sprendimo 50 punktas).

      88      Jokia Italijos Respublikos nurodyta aplinkybė neprieštarauja tam, kad 36 punkte nurodytame 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendime
         padaryta išvada būtų panaudota šioje byloje, o ginčijama bendroji taisyklė būtų laikoma atitinkančia Bendrojo reglamento 32 straipsnį
         ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktus.

      89      Argumentai, susiję su Reglamento Nr. 448/2004 įsigaliojimu, turi būti atmesti. Viena vertus, Reglamentas Nr. 448/2004 nepakeitė
         nei Bendrojo reglamento 32 straipsnio prasmės, nei taikymo srities, o tik sukonkretino taikymo tvarką, kaip tai nustatyta
         Bendrojo reglamento 53 straipsnio 2 dalyje. Kita vertus, kalbant apie Reglamento Nr. 1685/2000 priedo 1 taisyklės 2 punktą,
         Reglamentu Nr. 448/2004 įtraukta nuoroda dėl būtinybės pateisinti galutinių gavėjų „tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu“
         įvykdytus mokėjimus, atsižvelgiant į teisės aktų sistemą, kurioje ši taisyklė buvo įtraukta, ji yra paprasčiausias anksčiau
         taikytos taisyklės paaiškinimas, o ne jos pakeitimas. Iš tiesų Teisingumo Teismas, remdamasis Reglamento Nr. 1685/2000 priedo
         1 taisyklės 2 punktu, konstatavo, kad išlaidų apmokėjimo principas taikomas tik Komisijos mokėjimams, įvykdytiems kaip tarpiniai
         mokėjimai ir likučio apmokėjimas, Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos prasme (36 punkte nurodyto
         2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 48 ir 49 punktai).

      90      Italijos Respublika klaidingai teigia, kad Reglamentu Nr. 448/2004 iš dalies buvo pakeista Reglamento Nr. 1685/2000 priedo
         1 taisyklės 1 ir 2 punktų prasmė. Šiuo klausimu ji pati sau prieštaravo savo pačios rašytinėse pastabose keletą kartų teigdama,
         jog Reglamento Nr. 1685/2000 atitinkamos nuostatos – prieš ir po Reglamento Nr. 448/2004 įsigaliojimo – iš esmės yra tokios
         pačios. Šiuo atveju šis tapatumas pateisina 36 punkte nurodytame 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendime Teisingumo Teismo padarytos
         išvados taikymą pagal analogiją.

      91      Todėl taip pat reikia atmesti argumentą, kad dėl taisyklių, nagrinėtų Teisingumo Teismo 36 punkte nurodytame 2005 m. lapkričio
         24 d. Sprendime, ir nagrinėjamų šioje byloje, skirtumo negalima sprendimo taikyti pagal analogiją. Iš tiesų iš pačios Italijos
         Respublikos rašytinių pastabų ir visų pirma iš ieškinyje nurodytų ketvirtojo ir penktojo ieškinio pagrindų aiškiai matyti,
         kad šioje byloje keliamas klausimas, ar avansiniai mokėjimai yra tinkami, atsižvelgiant į Bendrojo reglamento 32 straipsnį
         ir Reglamente Nr. 448/2004 nustatytas jo taikymo taisykles, yra analogiškas tam, kurį Teisingumo Teismas nagrinėjo 36 punkte
         nurodytame 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendime (žr. 85 ir 87 punktus).

      92      Taigi dėl tų pačių motyvų, kuriuos Teisingumo Teismas nurodė savo sprendime ir kurie buvo pakartotinai nurodyti 86 ir 87 punktuose,
         reikia konstatuoti, kad ginčijama bendroji taisyklė atitinka tiek Bendrojo reglamento 32 straipsnį, tiek Reglamento Nr. 448/2004
         priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktus. Nesant reikalo priimti sprendimo dėl Komisijos iškelto nepriimtinumo, Italijos Respublikos
         argumentą, kad Reglamentas Nr. 448/2004 yra neteisėtas, reikia atmesti kaip nepriimtiną.

      93      Be to, joks Italijos Respublikos argumentas nepaneigia ginčijamos bendrosios taisyklės atitikties teisės aktams, reglamentuojantiems
         išlaidų atitiktį reikalavimams.

      94      Visų pirma reikia atmesti argumentą, kad taikomi teisės aktai neleidžia atsižvelgti į atskirų pagalbos gavėjų veiklą, siekiant
         įvertinti avansinių mokėjimų tinkamumą. Šį argumentą, kuris jau buvo pateiktas Teisingumo Teismui pagal Bendrojo reglamento
         32 straipsnį ir Reglamento Nr. 1685/2000 priedo 1 taisyklę, Teismas atmetė (36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
         39, 40 ir 44–50 punktai). Jis nebegali būti priimtinas ir įsigaliojus Reglamentui Nr. 448/2004, kuris nepakeitė nei atitinkamų
         taikytinų taisyklių prasmės, nei jų taikymo srities (žr. 90 punktą).

      95      Iš Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 2.1 punkto, susijusio su išlaidų įrodymu, matyti, kad galutinių naudos gavėjų
         mokėjimai, vykdomi tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu, turi būti pateisinti apmokėjimą patvirtinančiais dokumentais.
         Atsižvelgiant į šios taisyklės bendrą struktūrą, ji bendrai taikoma galutinių naudos gavėjų įvykdytiems mokėjimams, tiek jiems
         patiems vykdant veiklą, tiek pagal pagalbos schemas teikiant pagalbą. Kalbant apie paskutinę mokėjimo rūšį, Reglamento Nr. 448/2004
         priedo 1 taisyklės 2.3 punkte sukonkretinama, kad apmokėjimą patvirtinantys dokumentai turi atitikti galutinių naudos gavėjų
         vykdant veiklą iš tikrųjų apmokėtas išlaidas.

      96      Kaip teisingai pažymi Komisija, įpareigojimas pateikti dokumentus, patvirtinančius, kad galutiniai naudos gavėjai panaudojo
         avansinius mokėjimus vykdydami veiklą, taip pat nustatytas ir Reglamento Nr. 438/2001 7 straipsnyje – jame nurodoma, jog valstybių
         narių užtikrinama valdymo ir kontrolės sistemos audito seka yra laikoma pakankama, jeigu ji padeda sutikrinti patvirtintas
         suvestines sumas, apie kurias buvo pranešta Komisijai, su atskiromis išlaidų ataskaitomis ir patvirtinamaisiais dokumentais,
         įskaitant valstybės pagalbos arba pagalbos suteikimo atvejais galutinių naudos gavėjų turimas išlaidų ataskaitas ir patvirtinamuosius
         dokumentus.

      97      Be to, iš pirmiau nurodytų išvadų matyti, kad priešingą argumentą, kurį Italijos Respublika tariamai grindžia 2007–2013 m.
         laikotarpio programoms taikomo Reglamento Nr. 1083/2006 nuostatomis, reikia atmesti. Be to, kaip Komisija teisingai pažymėjo
         teismo posėdyje, Reglamento Nr. 1083/2006 78 straipsnio 2 dalis, nepaneigdama ginčijamos bendrosios taisyklės, netiesiogiai
         patvirtina, kad norint pripažinti avansinių mokėjimų tinkamumą, būtinas Bendrijos teisės aktų leidėjo įsikišimas. Turint omeny,
         kad šiuo klausimu nebuvo pasiektas joks susitarimas dėl 2000 –2006 metų programų, visų pirma jis, laikydamasis gero administravimo
         principų, turėtų sudaryti sąlygas tokiam pripažinimui (žr. 24 punktą).

      98      Argumentas, susijęs su Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 2.1 punkto turiniu, taip pat neturi jokio teisinio pagrindo.
         Primintina, kad ši nuostata reglamentuoja išlaidų, dėl kurių buvo pateiktos ataskaitos Komisijai siekiant gauti mokėjimus,
         vykdomus kaip „tarpiniai mokėjimai ir likučio apmokėjimas“ Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos
         prasme. Šiomis aplinkybėmis nuoroda į „tarpinius mokėjimus“ ir „likučio apmokėjimą“ paaiškinama tuo, kad kai Komisija avansu
         perveda į sąskaitą sumą, sudarančią 7 % struktūrinių fondų įnašo, skirto atitinkamai pagalbai, kaip numatyta Bendrojo reglamento
         32 straipsnio 2 dalyje, nacionalinės įstaigos neprivalo šiame etape pateikti iš tikrųjų apmokėtų išlaidų patvirtinančių dokumentų
         (36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 47 punktas). Taigi Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 2.1 punkte
         nustatytos sąvokos „tarpiniai mokėjimai“ ir „likučio apmokėjimas“ negali būti aiškinamos ta prasme, kad avansiniams mokėjimams
         netaikomas išlaidų apmokėjimo principas.

      99      Be to, argumentus, susijusius su valstybės pagalbos „būtinumo principu“, reikia atmesti kaip nereikšmingus. Italijos Respublika
         nepaaiškino, kodėl jos nurodomas „būtinumo principas“, net jei toks egzistuotų, įpareigotų nesilaikyti paraiškoms dėl tarpinių
         mokėjimų gavimo ir likučio apmokėjimo pagal Bendrojo reglamento 32 straipsnį taikytino išlaidų apmokėjimo principo. Tai, kad
         pagal valstybės pagalbos schemas valstybės narės perveda avansinius mokėjimus įmonėms, neturinčioms pakankamai nuosavų lėšų,
         neįpareigoja Komisijos apmokėti šių avansinių mokėjimų kaip tarpinių mokėjimų ir likučio apmokėjimo, net jei jie neatitinka
         iš tikrųjų apmokėtų išlaidų Bendrojo reglamento 32 straipsnio prasme.

      100    Šiuo klausimu negalima remtis Reglamento Nr. 448/2004 1 taisyklės 1.3 punktu, nes jame aiškiai pasakyta, kad mokėjimai į rizikos
         kapitalą, paskolų ir garantijų fondus (įskaitant rizikos kapitalo kontroliuojančiuosius fondus), jeigu fondai atitinka šio
         reglamento reikalavimus, yra laikomi „iš tikrųjų apmokėtomis išlaidomis“ Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiosios
         pastraipos prasme. Iš tiesų iš specialios normos, reglamentuojančios tik valstybių narių įvykdytus mokėjimus į rizikos kapitalą,
         paskolų ir garantijų fondus, negalima daryti išvados, kad avansiniai mokėjimai atitinka fondų finansinės paramos tinkamumo
         taisykles.

      101    Galiausiai argumentai, pateikti remiantis Reglamento Nr. 448/2004 priedo nuostatomis, susijusiomis su nusidėvėjimu, įnašais
         natūra ir pridėtinėmis išlaidomis, negali būti priimtini. Net jei šių išlaidų atitiktis reikalavimams nepriklausytų nuo patvirtinančių
         dokumentų pateikimo, tokia išvada neturi reikšmės siekiant įvertinti avansinių mokėjimų atitiktį reikalavimams. Bet kuriuo
         atveju iš Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 2.1 ir 2.3 punktų aišku, kad nusidėvėjimas, įnašai natūra ir pridėtinės
         išlaidos turi būti pateisinti įrodomosios vertės apskaitos dokumentais.

      102    Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis skundžiamas raštas tiek, kiek jis pagrįstas ginčijama bendrąja taisykle, nepakeitė
         Bendrijos teisės aktų taikymo srities, ir todėl jis negali būti laikomas skundžiamu aktu EB 230 straipsnio prasme.

      103    Darytina išvada, kad antrasis, trečiasis, ketvirtasis ir penktasis skundžiami raštai tiek, kiek jie, siekiant atsisakyti panaudoti
         struktūrinių fondų lėšas apmokėti ginčijamus avansinius mokėjimus atitinkančias sumas, grindžiami ginčijama bendrąja taisykle,
         atitinka Bendrojo reglamento 32 straipsnį ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktus.

      104    Todėl, kiek tai susiję su antruoju, trečiuoju, ketvirtuoju ir penktuoju skundžiamais raštais, ketvirtąjį ir penktąjį ieškinio
         pagrindus reikia atmesti kaip nepagrįstus.

       Dėl aštuntojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnio pažeidimu, ir dėl devintojo ieškinio pagrindo,
            susijusio su supaprastinimo principo pažeidimu
       Šalių argumentai
      105    Italijos Respublika teigia, kad skundžiami raštai pažeidžia Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnyje nustatytas išlaidų sertifikavimo
         taisykles tiek, kiek jos įpareigoja nacionalines įstaigas – arba daro tokią prielaidą – savo išlaidų ataskaitose prie kiekvienos
         priemonės nurodyti jau sumokėtų ar mokėtinų ginčijamų avansinių mokėjimų sumas. Šis straipsnis visapusiškai reglamentuoja
         išlaidų sertifikavimo tvarką – jame nustatyta, jog Bendrojo reglamento 32 straipsnio 3 ir 4 dalyse nurodytos sertifikuotos
         išlaidų ataskaitos turi būti parengtos laikantis Reglamento Nr. 438/2001 II priede pateikto sertifikato pavyzdžio. Viršijus
         tam tikrą sumą, išlaidos ataskaitoje turi būti nurodomos vadovaujantis šiuo sertifikatu išskiriant atitinkamo finansavimo
         šaltinį („Bendrijos viešasis“, „įvairūs viešieji“ ir „privatus“) ir metus, kuriais šios išlaidos buvo patirtos. Taigi įpareigodama
         kompetentingas nacionalines įstaigas savo išlaidų ataskaitose nurodyti informaciją apie avansinius mokėjimus, Komisija jas
         įpareigojo pateikti galiojančiuose teisės aktuose nenustatytą ataskaitą.

      106    Be to, Italijos Respublika teigia, kad nustatydama griežtesnes ir labiau įpareigojančias išlaidų sertifikavimo taisykles,
         palyginti su nustatytomis Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnyje, Komisija pažeidė struktūrinių fondų valdymo supaprastinimo
         principą. Šis principas išplaukia iš Bendrojo reglamento 42 konstatuojamosios dalies, Komisijos žodinių pareiškimų ir komitetui
         jos pateiktų siūlymų.

      107    Komisija reikalauja atmesti ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnio pažeidimu, kaip nepagrįstą.
         Informacija apie įvykdytus ginčijamus avansinius mokėjimus yra būtina siekiant nustatyti avansinių mokėjimų sumą, kuri turi
         būti apmokėta iš Bendrijos biudžeto. Šios informacijos pateikimas nacionalinėms įstaigoms atitiko išlaidų sertifikavimo įpareigojimo
         pagal Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnį įvykdymą.

      108    Tačiau Komisija atmeta ieškinio pagrindą, susijusį su supaprastinimo principo pažeidimu. Struktūrinių fondų valdymo supaprastinimo
         tikslas galėtų būti pateisintas tik tuomet, jei šioje byloje būtų pažeistos iš patikimo finansinio valdymo principų išplaukiančios
         išlaidų pateikimo ir sertifikavimo taisyklės.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      109    Komisija, laikydamasi pagal EB 274 straipsnį priimtų reglamentų nuostatų, vykdo Europos Sąjungos biudžetą. Kadangi pagal šį
         straipsnį nėra jokio skirtumo, kokia valdymo tvarka taikoma, Komisija ir toliau lieka atsakinga už bendrą struktūrinių fondų
         valdymą. Be to, iš EB 10 ir 274 straipsnių matyti, kad, bendrai valdant struktūrinius fondus, valstybės narės turi bendradarbiauti
         su Komisija, kad užtikrintų Bendrijos struktūrinių fondų lėšų naudojimą pagal patikimo finansinio valdymo principus. Pirmiau
         nurodytos taisyklės pateikiamos ir Bendrojo reglamento 38 straipsnio 1 dalies g punkte, susijusiame su pagalbos finansine
         kontrole.

      110    Valstybė narė, vykdydama šią finansinę kontrolę, prisiima atsakomybę visų pirma patvirtindama Komisijai, kad išlaidos, nurodytos
         kaip tarpiniai mokėjimai ir likučio apmokėjimas, atitinka iš tikrųjų apmokėtas išlaidas Bendrojo reglamento 32 straipsnio
         1 dalies trečiosios pastraipos ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktų prasme. Komisija, įgyvendindama
         savo bendruosius įsipareigojimus, kurie jai tenka vykdant biudžetą, priima sprendimą, susijusį su šiomis paraiškomis dėl mokėjimo
         gavimo, nustatydama valstybės narės ataskaitose nurodytas ir sertifikuotas sumas, kurios turi būti apmokėtos iš Bendrijos
         biudžeto.

      111    Kai valstybės narės valdymo ir kontrolės sistemos yra patikimos ir užtikrina „pakankamą audito seką“ Reglamento Nr. 438/2001
         7 straipsnio 2 dalies prasme, išlaidų ataskaitų sertifikavimas suteikia Komisijai iš esmės pakankamą garantiją dėl paraiškų
         dėl Bendrijos finansinės paramos gavimo tikslumo, tvarkingumo ir tinkamumo, kaip tai nustatyta Reglamento Nr. 438/2001 2 straipsnio
         1 dalyje.

      112    Tačiau tokiu atveju, kaip šioje pagrindinėje byloje, kai Komisija ir valstybė narė skirtingai aiškina aktą, reglamentuojantį
         tam tikrų išlaidų atitiktį reikalavimams, nacionalinės valdymo ir kontrolės sistemos patikimumas negarantuoja Komisijai, kad
         šios valstybės narės išlaidų ataskaitose nurodytos išlaidos pagal taikomus teisės aktus atitinka visus reikalavimus. Taigi
         suinteresuotoji valstybė narė, vykdydama savo įsipareigojimus išlaidų sertifikavimo srityje ir laikydamasi sąžiningo bendradarbiavimo
         su Bendrijos institucijomis principo, turi leisti Komisijai savo atsakomybe vykdyti biudžetą ir suteikti visą informaciją,
         kurią Komisija laiko būtina, kad būtų galima įvykdyti mokėjimus pagal Bendrojo reglamento 32straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą,
         turi suteikti įgaliojimus jai savo atsakomybe įvykdyti biudžetą. Bet kokie kiti veiksmai pažeistų Bendrojo reglamento 38 straipsnio
         1 dalies ir ypač EB 10 ir 274 straipsnių veiksmingumą.

      113    Tiek ginčijama bendrąja taisykle, kurios atitiktis Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiajai pastraipai ir Reglamento
         Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktams jau buvo konstatuota, tiek specialia taisykle, susijusia su apskaitos dokumentais
         nepatvirtintų avansinių mokėjimų, kurie nebuvo sumokėti iki 2003 m. vasario 19 d., atitiktimi reikalavimams, išplaukiančia
         iš Komisijos sprendimo, kuris nebuvo ginčijamas bylose C‑324/03 ir C‑431/03, gali būti remiamasi prieš Italijos Respubliką,
         jei apie jas jai buvo iš anksto pranešta (žr. 25 ir 27 punktus). Taigi, kaip tai matyti iš 112 punkto, bendrai taikant šias
         taisykles Italijos Respublika kartu su paraiškomis dėl mokėjimo ir savo išlaidų ataskaitomis būtinai įpareigojama pateikti
         savo turimą ir Komisijos prašomą informaciją, kad pastaroji galėtų nustatyti sumokėtų ar mokėtinų ginčijamų avansinių mokėjimų
         sumą. Komisija teisingai teigia, kad šioje byloje įpareigojimas pateikti nagrinėjamas išlaidų ataskaitas šiuo atveju tėra
         įgyvendinimo taisyklė ir yra būtina Italijos Respublikos pagal Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnį tenkančio įpareigojimo
         sertifikuoti išlaidas praktinė pasekmė.

      114    Taigi, raginant Italijos įstaigas užpildyti nagrinėjamas išlaidų ataskaitas, prie kiekvienos priemonės nurodant sumokėtas
         arba mokėtinas ginčijamų avansinių mokėjimų sumas, pirmuoju skundžiamu raštu tik primenamas jų įpareigojimas pateikti išlaidų
         ataskaitas, kuris joms neišvengiamai kyla iš Bendrijos teisės aktų, nekeičiant jų taikymo srities. Atsižvelgiant į pirmiau
         bei 102 punkte išdėstytus argumentus, darytina išvada, kad pirmasis skundžiamas raštas nesukėlė jokių teisinių pasekmių, kurias
         ginčijo Italijos Respublika, ir šiuo klausimu negali būti laikomas ginčijamu teisės aktu 56 punkte nurodytos teismo praktikos
         prasme. Tiek, kiek tai susiję su pirmuoju skundžiamu raštu, šį ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną. Todėl šį ieškinį reikia
         nagrinėti tik tiek, kiek jis susijęs su antruoju, trečiuoju, ketvirtuoju ir penktuoju skundžiamais raštais.

      115    Šiuo klausimu Italijos Respublika neturi pagrindo teigti, kad antrasis, trečiasis, ketvirtasis ir penktasis skundžiami raštai
         pažeidžia Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnį arba bendrąjį supaprastinimo principą, nes juose buvo padaryta prielaida, kad
         kompetentingos nacionalinės įstaigos laikosi ginčijamo deklaravimo formalumo.

      116    Jau 113 punkte buvo konstatuota, kad minėtas reikalavimas yra įgyvendinimo taisyklė ir neišvengiama Italijos Respublikai pagal
         Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnį tenkančio įpareigojimo sertifikuoti išlaidas praktinė pasekmė.

      117    Be to, ginčijamo reikalavimo pateikti išlaidų ataskaitas teisėtumas negali būti paneigtas remiantis Italijos Respublikos nurodomu
         supaprastinimo principu. Iš tikrųjų, nors Bendrajame reglamente aiškinami klausimai, susiję su įsipareigojimų prisiėmimu ir
         mokėjimų procedūrų supaprastinimu, ir nors Komisija šiam tikslui deda pastangas panaikinti nenaudingas administracines kliūtis,
         vis dėlto struktūrinių fondų sistema neįtvirtina principo, pagal kurį įsipareigojimų prisiėmimo ir mokėjimų procedūros turi
         būti supaprastintos, neatsižvelgiant į iš to atsirandančias pasekmes struktūrinių fondų geram veikimui ir patikimam valdymui.
         Bendrajame reglamente nustatytas tikslas supaprastinti procedūras šioje byloje negali paneigti ginčijamo deklaravimo formalumo,
         kuris taikomas įgyvendinant struktūrinių fondų sistemą pagal patikimo finansinio valdymo principus, nustatytus EB 274 straipsnyje,
         kaip tai jau buvo nurodyta 112 ir 113 punktuose.

      118    Todėl aštuntasis ir devintasis ieškinio pagrindai, nurodyti siekiant pagrįsti prašymą panaikinti antrąjį, trečiąjį, ketvirtąjį
         ir penktąjį skundžiamus raštus, negali būti priimti.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisinio pagrindo trūkumu ir nuostatų, reglamentuojančių finansinę kontrolę, pažeidimu
       Šalių argumentai
      119    Italijos Respublika teigia, kad skundžiamuose raštuose nenurodyta, kuria nuostata vadovaujantis jie parengti, kaip to reikalaujama
         pagal teisinio saugumo principą (1993 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑325/91, Rink. p. I‑3283, 26 punktas). Vien netiesioginė nuoroda į 2003 m. liepos 29 d. raštą negali būti teisinis pagrindas,
         kurio pakaktų įrodyti, jog šiame rašte nurodyta ginčijama bendroji taisyklė prieštarauja Bendrojo reglamento ir Reglamento
         Nr. 448/2004 reikalavimams.

      120    Italijos Respublika taip pat kaltina Komisiją, kad ji, parengdama skundžiamus raštus, uzurpavo valstybių narių išimtinę kompetenciją
         pagal Bendrojo reglamento 38 ir 39 straipsnius ir Reglamente Nr. 438/2001 nustatytas jų taikymo taisykles. Iš tiesų iš šių
         nuostatų bei 2004 m. rugsėjo 6 d. Komisijos pranešimo Parlamentui ir Tarybai dėl valstybių narių ir Komisijos įsipareigojimų
         bendrai valdant struktūrinius fondus ir sanglaudos fondus (KOM (2004) 580 galutinis) aišku, kad būtent valstybės narės prisiima
         visų pirma atsakomybę už finansinės pagalbos kontrolės įgyvendinimą ir turi patikrinti bei patvirtinti Komisijai išlaidų,
         nurodytų kaip tarpiniai mokėjimai ir likučio apmokėjimas, atitiktį reikalavimams. Komisija yra įgaliota tik kontroliuoti valstybių
         narių įdiegtas „valdymo ir kontrolės sistemas“.

      121    Komisija reikalauja atmesti teisiškai nepagrįstą pirmąjį kaltinimą. Skundžiamiems raštams taikomi aiškiai apibrėžti ir nuo
         seno Italijos Respublikoje žinomi teisės aktai. Iš tiesų jie yra susiję su 2003 m. liepos 29 d. raštu, kuriame taip pat daroma
         nuoroda į aiškinamąjį raštą, ir, atsižvelgiant į šią nuorodą, galėtų būti teisiškai pagrįsti šiuose raštuose nurodyta ginčijama
         bendrąja taisykle.

      122    Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su tariamu nuostatų, reglamentuojančių finansinę kontrolę, pažeidimu, Komisija mano, kad
         Italijos Respublikos argumentus reikia atmesti kaip nepagrįstus. Fondų paramos finansinės kontrolės atsakomybė, kurią visų
         pirma turi prisiimti valstybės narės, nėra svarbi vertinant avansinių mokėjimų atitiktį reikalavimams. Komisija pakartotinai
         tvirtina, kad ginčijama bendroji taisyklė atitinka išlaidų apmokėjimo principą, kuris pagrindžia šioje srityje taikomus teisės
         aktus.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      123    Kalbant apie pirmąjį kaltinimą, susijusį su teisinio pagrindo trūkumu, svarbu priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką
         Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs, o jų Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs, o jų taikymą galėtų numatyti visi suinteresuotieji
         asmenys. Teisinio saugumo principas yra vienas iš Bendrijos teisės bendrųjų principų, kurio laikymąsi Pirmosios instancijos
         teismas turi užtikrinti. Reikalaujama, kad kiekvieno akto, kuriuo siekiama sukelti teisinių pasekmių, privalomasis pobūdis
         kiltų iš Bendrijos teisės normos, kuri turi būti aiškiai nurodyta kaip šio akto teisinis pagrindas ir apibrėžti jo teisinę
         formą (119 punkte nurodyto 1993 m. birželio 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją 26 ir 30 punktai).

      124    Tačiau taip pat iš teismo praktikos matyti, kad jeigu aiškiai nenurodomas akto teisinis pagrindas, tai nėra esminė klaida,
         jei jis gali būti nustatytas remiantis kitomis akto sudėtinėmis dalimis. Vis dėlto aiški nuoroda yra būtina, kai, jos nenurodžius,
         suinteresuotieji asmenys ir kompetentingas Bendrijos teismas negali tiksliai ir aiškiai nustatyti teisinio pagrindo (1987 m.
         kovo 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Tarybą, 45/86, Rink. p. 1493, 9 punktas ir 2002 m. rugsėjo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Alpharma prieš Tarybą, T‑70/99, Rink. p. II‑3495, 112 punktas).

      125    Antrajame, trečiajame, ketvirtajame ir penktajame skundžiamuosiuose raštuose pateikti Komisijos sprendimai išmokėti Italijos
         Respublikai kitą, nei ji prašė, sumą. Šie sprendimai aiškiai grindžiami Bendrijos institucijos sprendimu atsisakyti panaudoti
         Bendrijos biudžeto lėšas apmokėti Italijos nurodytas išlaidas, atitinkančias ginčijamus avansinius mokėjimus. Juose aiškiai
         nenurodomos Bendrijos teisės nuostatos, kuriomis remiantis jie įgytų privalomąjį pobūdį ir apibrėžtų jiems suteikiamą teisinę
         formą.

      126    Reikia išsiaiškinti, ar kitos antrojo, trečiojo, ketvirtojo ir penktojo skundžiamų raštų sudėtinės dalys leidžia pašalinti
         tą netikrumą, kuris atsirado Komisijos priimtuose sprendimuose nesant teisinio pagrindo.

      127    Iš faktinių aplinkybių santraukos (žr. 20–35 punktus) matyti, kad ginčijami raštai yra Komisijos ir Italijos Respublikos susirašinėjimo
         dėl avansinių mokėjimų tinkamumo dalis. Aiškinamajame rašte Komisija Italijos Respublikai nurodė ginčijamą bendrąją taisyklę,
         pagal kurią avansiniai mokėjimai, kurių panaudojimo galutinių finansavimo gavėjai nepatvirtina įrodomosios vertės apskaitos
         dokumentais, neatitinka fondų įnašo reikalavimų pagal Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą. 2003 m.
         gegužės 14 d. ir 2003 m. liepos 29 d. raštuose Komisija pakartotinai paminėjo ginčijamą bendrąją taisyklę. Ji taip pat informavo
         Italijos Respubliką apie savo sprendimą, atsižvelgiant į teisėtų lūkesčių apsaugos principą, laikyti 2003 m. vasario 19 d.
         avansinius mokėjimus atitinkančiais reikalavimus.

      128    Šiomis aplinkybėmis antrasis, trečiasis, ketvirtasis ir penktasis skundžiami raštai leidžia Italijos Respublikai ir Pirmosios
         instancijos teismui suprasti, kad kiekvienu atveju juose remiamasi ginčijama bendrąja taisykle ir todėl juose nurodyti sprendimai
         grindžiami Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos aiškinimu, kaip tai nurodė Komisija savo aiškinamajame
         rašte, 2003 m. gegužės 14 d., 2003 m. gegužės 29 d. ir 2004 m. kovo 25 d. raštuose.

      129    Tačiau, atsižvelgiant į Bendrąjį reglamentą ir Reglamentą Nr. 448/2004, Italijos Respublika negali ginčyti šio teisinio pagrindo
         teisėtumo, nes, kaip tai buvo konstatuota 92 punkte, ginčijama bendroji taisyklė atitinka tiek Bendrojo reglamento 32 straipsnį,
         tiek Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktuose nustatytas jos įgyvendinimo taisykles.

      130    Taigi pirmasis kaltinimas, susijęs su teisinio pagrindo stoka, negali būti priimtinas.

      131    Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su nuostatų, reglamentuojančių finansinę kontrolę, pažeidimu, svarbu nurodyti, kad juo Italijos
         Respublika iš esmės teigia, jog Komisija neturi teisės atsisakyti struktūrinių fondų įnašais apmokėti Italijos įstaigų išlaidų
         ataskaitose nurodytų ginčijamų avansinių mokėjimų.

      132    Tačiau tiek, kiek nustatyta, kad sprendimas atsisakyti apmokėti grindžiamas Komisijos iš Bendrojo reglamento 32 straipsnio
         1 dalies trečiosios pastraipos ir jos įgyvendinimo taisyklių kylančiu įpareigojimu vykdyti tik mokėjimus, atitinkančius iš
         tikrųjų apmokėtas išlaidas šio straipsnio prasme, Italijos Respublikos argumentą reikia atmesti. Iš tikrųjų Italijos Respublikos
         atliktas išlaidų sertifikavimas neatima galimybės iš Komisijos, jai įgyvendinant savo bendrąją kompetenciją biudžeto srityje,
         atsisakyti bendrai finansuoti išlaidų ataskaitose nurodytas ir sertifikuotas išlaidas, kurios, atsižvelgiant į galiojančius
         teisės aktus, neatitinka reikalavimų.

      133    Šiuo atveju Komisija veikė įgyvendindama jai suteiktą kompetenciją Bendrijos biudžeto įgyvendinimo srityje, nepažeisdama valstybių
         narių kompetencijos paramos finansinės kontrolės srityje, išplaukiančios iš Bendrojo reglamento 38 ir 39 straipsnių bei Reglamente
         Nr. 438/2001 nustatytų jų įgyvendinimo taisyklių.

      134    Antrąjį ieškinio pagrindą taip pat reikia atmesti. Todėl reikia atmesti visą pirmąjį ieškinio pagrindą.

       Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su visiško motyvavimo nebuvimu
       Šalių argumentai
      135    Italijos Respublika teigia, kad skundžiami raštai prieštarauja EB 235 straipsnyje įtvirtintam įpareigojimui motyvuoti Bendrijos
         aktus, atsižvelgiant į jo išaiškinimą Bendrijos teismų praktikoje, nes juose nėra jokio elemento, pateisinančio juose nurodytus
         sprendimus. Šiuo klausimu Komisija savo skundžiamuose raštuose turėjo pateikti aiškius argumentus, atsižvelgiant į tai, kad,
         pirma, teisės aktai visiškai neseniai po jų priėmimo buvo pakeisti Reglamentu Nr. 448/2004 ir, antra, šiuose raštuose esančių
         sprendimų taikymo sritis yra gerokai platesnė nei buvo ankstesniuose sprendimuose (1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo Fabricants de papiers peintsprieš Komisiją, 73/74, Rink. p. 1491, 31 punktas).

      136    Komisija reikalauja atmesti antrąjį ieškinio pagrindą, nes skundžiami raštai, atsižvelgiant į bylos aplinkybes bei teisės
         aktus, reglamentuojančius išlaidų atitiktį struktūrinių fondų įnašų reikalavimams, apie kurių taikymo sritį Italijos Respublika
         žinojo, nes jai apie juos buvo pranešta aiškinamuoju raštu ir 2003 m. liepos 29 d. raštu, yra nepakankamai motyvuoti.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      137    Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 253 straipsniu reikalaujama motyvacija turi būti pritaikyta prie ginčijamo akto pobūdžio,
         turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti Bendrijos institucijos, kuri priėmė ginčijamą teisės aktą, samprotavimus, kad suinteresuotieji
         asmenys galėtų sužinoti jo priėmimo pagrindą, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti kontrolę (2003 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Austrija prieš Tarybą C‑445/00, Rink. p. I‑8549, 49 punktas; 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑304/01, Rink. p. I‑7655, 50 punktas ir 36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 54 punktas).

      138    Ši pareiga motyvuoti turi būti įvertinta atsižvelgiant į bylos aplinkybes, t. y. akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir asmenų,
         kuriems aktas skirtas, ir kitų asmenų, su kuriais aktas tiesiogiai ir konkrečiai susijęs, interesą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama,
         kad motyvai apimtų visas faktines ir teisines aplinkybes, jei norima išsiaiškinti, ar jie atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus,
         turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet ir turinį bei visus nagrinėjamą klausimą reglamentuojančius teisės aktus
         (2001 m. kovo 22 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑17/99, Rink. p. I‑2481, 36 punktas; 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑310/99, Rink. p. I‑2289, 48 punktas ir 36 punkte nurodyto 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo 55 punktas).

      139    Kaip tai matyti iš 127 ir 128 punktų, antrajame, trečiajame, ketvirtajame ir penktajame skundžiamuosiuose raštuose buvo taikoma
         ginčijama bendroji taisyklė, nustatyta 2003 m. gegužės 14 d., liepos 29 d. ir 2005 m. kovo 25 d. raštuose. Komisijos ir Italijos
         Respublikos susirašinėjimas leidžia pastarajai suprasti, kad sprendimas atsisakyti apmokėti netiesiogiai, bet aiškiai ir nedviprasmiškai,
         grindžiamas tuo, kad Italijos Respublikos išlaidų ataskaitose nurodyti avansiniai mokėjimai negali būti laikomi iš tikrųjų
         apmokėtomis išlaidomis Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos prasme ir todėl neatitinka struktūrinių
         fondų finansinės paramos reikalavimų.

      140    Be to, šioje byloje iš Italijos Respublikos argumentų matyti, kad ji suprato antrajame, trečiajame, ketvirtajame ir penktajame
         skundžiamuosiuose raštuose esančių sprendimų atsisakyti apmokėti argumentus. Iš tikrųjų jos prašymas panaikinti šiuos sprendimus
         iš esmės grindžiamas nagrinėjamos bendrosios taisyklės, kuria šie sprendimai grindžiami, užginčijimu.

      141    Šiomis aplinkybėmis antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su visišku motyvavimo nebuvimu, reikia atmesti.

       Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu bei įgaliojimų viršijimu, ir septintojo ieškinio
            pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 448/2004, vienodo požiūrio principo bei teisinio saugumo principo pažeidimais ir skundžiamų
            raštų prieštaringumu
       Šalių argumentai
      142    Savo šeštajame ieškinio pagrinde Italijos Respublika teigia, kad skundžiami raštai pažeidžia proporcingumo principą tiek,
         kiek jais taikomas bendras ir abstraktus avansinių mokėjimų neatitikties reikalavimams principas, kuris yra neproporcingas
         siekiamo tikslo atžvilgiu. Šis principas visų pirma paremtas prielaida, jog nėra pakankamos garantijos, kad atskiriems pagalbos
         gavėjams sumokėtos sumos iš tikrųjų bus panaudotos įgyvendinant pagalbos tikslus. Be to, jis buvo pritaikytas neįvertinus,
         ar nėra kitų tinkamų ir mažiau ribojančių priemonių, ir ypač neatsižvelgiant į pagal nacionalinę teisę suteikiamas garantijas.
         Taigi Italijos įstatymas suteikia garantijas, kiek tai susiję su finansinę paramą gaunančiais atskirais pagalbos gavėjais
         ir struktūrinių fondų bendrai finansuojamų operacijų įgyvendinimu. Galiausiai Komisija, taikydama šį principą, neatsižvelgė
         į jokią savo tarnybų analizę, kurią jos atliko svarstydamos nacionalinių įstaigų joms adresuotas paraiškas dėl mokėjimo gavimo.

      143    Italijos Respublika priduria, kad bendras ir abstraktus avansinių mokėjimų neatitikties reikalavimams principas rodo, jog
         viršijami įgaliojimai, nes jis yra paprasčiausia spaudimo priemonė, tiesiogiai taikoma kompetentingų nacionalinių įstaigų
         atžvilgiu.

      144    Septintajame ieškinio pagrinde Italijos Respublika teigia, kad skundžiami raštai pažeidžia bendrą vienodo požiūrio principą,
         įtvirtintą Bendrijos teismų praktikoje bei Reglamento Nr. 448/2004 nuostatose, ir yra aiškiai prieštaringi, nes atrodo, kad
         jais nepagrįstai nustatomas dvigubas reglamentavimas teikiant bendrai struktūrinių fondų finansuojamą valstybės pagalbą. Iš
         tikrųjų, nors iš principo avansu sumokėta pagalba neatitinka tinkamumo reikalavimų, struktūrinių fondų investicijų į atskiras
         mažąsias ir vidutines įmones (MVĮ), mokėjimų į rizikos kapitalą, paskolų ir garantijų fondų (įskaitant rizikos kapitalo kontroliuojančiuosius
         fondus) pagal Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1.3 punktą ir 8 taisyklės 2.9 punktą atvejais yra kitaip. Tariamas
         šių mokėjimų specifiškumas negali pateisinti tokio nevienodo požiūrio atsižvelgiant į valstybės pagalbos būtinumo principą,
         kuris jau buvo nurodytas 81 punkte.

      145    Italijos Respublika, be kita ko, teigia, kad skundžiami raštai pažeidžia teisinio saugumo principą. Iš tikrųjų jais, kiek
         tai susiję su taikomais nacionalinės teisės aktais, sukeliamas netikrumas, nes galima daryti prielaidą, jog net konkrečiu
         atveju teikiant pagalbą mokėjimų į rizikos kapitalą, paskolų ir garantijų fondus forma, reikia pateikti papildomus nei Reglamente
         Nr. 448/2004 nurodyti dokumentus, patvirtinančius, kad išlaidos atitinka reikalavimus.

      146    Komisija teigia, kad skundžiami raštai pažeidžia proporcingumo principą. Bendrasis reglamentas ir jo įgyvendinimo taisyklės
         nedraudžia galutiniams naudos gavėjams sumokėti avansinių mokėjimų atskiriems pagalbos gavėjams. Šie avansiniai mokėjimai
         gali būti net bendrai finansuojami iš struktūrinių fondų, nereikalaujant, kiek tai susiję su 7 % struktūrinių fondų įnašu,
         skirtu atitinkamai pagalbai, pateikti įrodymo dėl jų panaudojimo; minėtą sumą Komisija, įvykdžius pirmą įsipareigojimą, sumoka
         pagal Bendrojo reglamento 32 straipsnio 2 dalį.

      147    Tačiau Komisija pažymi, kad septintajame ieškinio pagrinde nurodyti kaltinimai yra nepagrįsti ir todėl turi būti atmesti.
         Atitikties reikalavimams taisyklės, susijusios su mokėjimais į rizikos kapitalo, paskolų ir garantijų fondus, buvo parengtos
         atsižvelgiant į specifines tokių mokėjimų charakteristikas.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –       Dėl Reglamento Nr. 448/2004 pažeidimo
      148    Kaip jau buvo konstatuota 103 punkte, antrasis, trečiasis, ketvirtasis ir penktasis skundžiami raštai atitinka Reglamento
         Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1 ir 2 punktus tiek, kiek jais atsisakoma apmokėti iš Bendrijos biudžeto ginčijamų avansinių
         mokėjimų sumas. Todėl pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 448/2004 pažeidimu, reikia atmesti.

      –       Dėl proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimo
      149    Kaltinimai dėl proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimo iš esmės yra susiję su ginčijamos bendrosios
         taisyklės įgyvendinimu antruoju, trečiuoju, ketvirtuoju ir penktuoju skundžiamais raštais. Būtent remdamasi šia taisykle Komisija
         atsisakė apmokėti iš Bendrijos biudžeto sumas, atitinkančias Italijos įstaigų ginčijamus avansinius mokėjimus.

      150    Svarbu pažymėti, kad Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje ir jos įgyvendinimo taisyklėse nenumatyta
         jokia diskrecija Komisijai, kiek tai susiję su avansinių mokėjimų atitiktimi reikalavimams. Antrajame, trečiajame, ketvirtajame
         ir penktajame skundžiamuose raštuose nuspręsdama, kad Italijos Respublikos išlaidų ataskaitose nurodyti ginčijami avansiniai
         mokėjimai, vykdomi tarpiniais mokėjimais, neatitiko reikalavimų, Komisija nepažeidė proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio
         saugumo principų.

      151    Nors jei būtų laikoma, kad šioje byloje Italijos Respublika, grįsdama savo ieškinį, nurodo, jog pagal Bendrojo reglamento
         32 straipsnio 1 dalies trečiąją pastraipą ir jos įgyvendinimo taisykles priimti atskiri sprendimai yra neteisėti, o prieštaravimai
         dėl teisėtumo pagal EB 241  straipsnį turi būti priimti, šių prieštaravimų esmė negali būti priimtina.

      152    Ginčijama bendrąja taisykle pagalbos schemos įgyvendinimo arba valstybės įstaigų pagalbos teikimo atveju paprasčiausiai konkrečiai
         pritaikomas išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu, principas, kuriuo grindžiamas Bendrojo
         reglamento 32 straipsnis ir jo įgyvendinimo taisyklės, siekiant užtikrinti Bendrijos fondų lėšų valdymą pagal EB 274 straipsnyje
         nustatytus patikimo finansinio valdymo principus (žr. 86 punktą). Taigi šioje byloje reikia išnagrinėti, ar taikant šį principą
         nebuvo padarytas tariamas proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimas.

      153    Dėl tariamo proporcingumo principo pažeidimo primintina, jog šis principas, kuris yra vienas iš Bendrijos teisės bendrųjų
         principų, reikalauja, kad Bendrijos institucijų veiksmai neviršytų to, kas yra tinkama ir būtina teisėtiems atitinkamų teisės
         aktų tikslams pasiekti, atsižvelgiant į tai, kad iš kelių galimų tinkamų priemonių reikia rinktis mažiausiai ribojančią, o
         atsiradę nepatogumai neturėtų būti neproporcingi siekiamiems tikslams (1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo National Farmers’ Union ir kt., C‑157/96, Rink. p. I‑2211, 60 punktas; 2002 m. kovo 12 d. Sprendimo Omega Air ir kt., C‑27/00 ir C‑122/00, Rink. p. I‑2569, 62 punktas; 2002 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tideland Signal prieš Komisiją, T‑211/02, Rink. p. II‑3781, 39 punktas ir 2005 m. balandžio 13 d. Sprendimo Verein für Konsumenteninformation prieš Komisiją, T‑2/03, Rink. p. II‑1121, 99 punktas).

      154    Reikia atsižvelgti į tai, kad minėtų sąlygų teisminės kontrolės atžvilgiu Bendrijos teisės aktų leidėjas turi plačius įgaliojimus
         priimti norminius aktus, apibrėžiančius struktūriniams fondams taikomas bendras taisykles, kurie atitinka EB 161 straipsniu
         jam priskirtas politines funkcijas. Todėl tik akivaizdžiai netinkamas šioje srityje priimtos priemonės pobūdis, palyginti
         su kompetentingos institucijos siekiamu tikslu, gali paveikti tokios priemonės teisėtumą (šiuo klausimu žr. dėl bendrosios
         žemės ūkio politikos 153 straipsnyje nurodytą sprendimo National Farmers’ Union ir kt. 61 punktą ir jame cituojamą teismo praktiką).

      155    Pagal Bendrojo reglamento 32 straipsniu nustatytą sistemą išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu,
         principas padeda užtikrinti Bendrijos lėšų panaudojimą pagal patikimo finansinio valdymo principus, nustatytus EB 274 straipsnyje.
         Jis neleidžia Bendrijai daryti didelių struktūrinių fondų finansinių įnašų, kurių vėliau ji negalėtų arba kuriuos galėtų tik
         po didelių sunkumų susigrąžinti tuo atveju, jei jie nebūtų naudojami pagal paskirtį, taip apribojant Bendrijos biudžeto riziką
         7 % struktūrinių fondų įnašu, skirtu atitinkamai pagalbai (generalinės advokatės J. Kokott išvados, priimtos nagrinėjant bylą,
         kurioje priimtas 36 punkte nurodytas 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimas, Rink. p. I‑10047, 77 ir 80 punktai).

      156    Šio Bendrijos biudžeto rizikos apribojimo, nustatyto dėl galimo netinkamo avansinių mokėjimų panaudojimo, šioje byloje negalima
         ginčyti remiantis tariamai pagal Italijos teisės aktus esančiomis garantijomis. Iš tiesų, jei nacionaliniu lygmeniu tokias
         garantijas nacionalinių įstaigų, kurios moka avansinius mokėjimus į sąskaitą, naudai suteikia atskiras pagalbos gavėjas, negali
         būti laikoma akivaizdžiai netinkama tai, jog pastarasis, o ne Bendrija, turėtų prisiimti riziką dėl galutinių naudos gavėjų
         įsipareigojimų nesilaikymo ir pats spręsti problemas, susijusias su galimu reikalavimu apmokėti nepagrįstai pervestas sumas.

      157    Išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu, principas bei ginčijama bendroji taisyklė, kuria
         remiantis šis principas įgyvendinamas, negali būti laikomi akivaizdžiai netinkamomis priemonėmis. Todėl proporcingumo principas
         nebuvo pažeistas.

      158    Dėl tariamo vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimo reikia pažymėti, jog vienodo požiūrio principas reikalauja,
         kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, nebent tai yra objektyviai pateisinama (viešosios tarnybos srityje žr.
         2003 m. vasario 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Drovis prieš Komisiją, T‑184/00, Rink VT, p. I‑A‑51 ir II‑297, 39 punktą; konkurencijos srityje – 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 237 punktą bei 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Brouwerij Haacht prieš Komisiją, T‑48/02, Rink. p. II‑5259, 108 punktą). Teisinio saugumo principas reikalauja, kad Bendrijos teisės aktų nuostatos nebūtų
         prieštaraujančios.

      159    Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1.3 punkte nurodyta, kad mokėjimai į rizikos kapitalo, paskolų ir garantijų fondus
         (įskaitant rizikos kapitalo kontroliuojančiuosius fondus) yra laikomi „iš tikrųjų apmokėtomis išlaidomis“, kaip apibrėžta
         Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje, jeigu fondai atitinka 8 ir 9 taisyklių reikalavimus. Kaip
         Komisija teisingai teigia, šia taisykle, vykdant tarpinius mokėjimus ir likučio apmokėjimą, konkrečiai įgyvendinamas išlaidų
         apmokėjimo principas, siekiant atsižvelgti į finansavimo specifiškumą įmonių kapitalo investicijų naudai. Šį finansavimą mažosioms
         ir vidutinėms įmonėms skiria teisiškai savarankiškos įmonės, veikiančios kaip tarpininkai. Priešingai nei nacionalinių įstaigų
         tiesiogiai atskiriems pagalbos gavėjams sumokami avansiniai mokėjimai, įmonių kapitalo investicijų naudai skiriamas finansavimas
         mokamas į fondus, kurių tikslas – sudaryti paprastesnes sąlygas galutiniams naudos gavėjams prieiti prie finansavimo šaltinių.
         Būtent dėl tokios specifinės padėties, kuri negali būti prilyginta avansiniams mokėjimams, mokėjimai į rizikos kapitalo, paskolų
         ir garantijų fondus galėjo būti laikomi iš tikrųjų apmokėtomis išlaidomis Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiosios
         pastraipos prasme.

      160    Iš to, kas pasakyta, aišku, kad Reglamento Nr. 448/2004 priedo nuostatos, pagal kurias tik finansinė parama, suteikta mokėjimų
         į rizikos kapitalą, paskolų ir garantijų fondus forma, gali būti laikoma iš tikrųjų apmokėtomis išlaidomis Bendrojo reglamento
         32 straipsnio 1 dalies trečiosios pastraipos prasme, nepažeidžia vienodo požiūrio principo.

      161    Be to, šioje byloje negali būti laikoma, kad buvo pažeistas teisinio saugumo principas, nes tiek išlaidų, nurodytų kaip tarpiniai
         mokėjimai ir likučio apmokėjimas, apmokėjimo principas, tiek ginčijama bendra taisyklė atitinka galiojančius teisės aktus.
         Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad Italijos Respublikos dėmesys buvo atkreiptas į ginčijamą bendrąją taisyklę ir avansinių
         mokėjimų tinkamumo reikalavimus, nustatytus Bendrojo reglamento 32 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje, aiškinamajame
         rašte, 2003 m. gegužės 14 d. ir liepos 29 d. bei 2005 m. kovo 25 d. raštuose. Be to, iš 159 punkte nurodytų argumentų matyti,
         kad Italijos Respublika neturi teisės teigti, jog jos situacija buvo nesaugi, nes pagal galiojančius teisės aktus – Reglamento
         Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės 1.2 ir 1.3 punktus ir 8 taisyklę – tinkamumo reikalavimai skyrėsi.

      162    Atsižvelgiant į pirmiau nurodytus argumentus, neatrodo, kad išlaidų apmokėjimo, vykdomo tarpiniais mokėjimais ir likučio apmokėjimu,
         principas ir ginčijama bendroji taisyklė patys savaime pažeidžia proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principus
         arba minėti principai pažeidžiami įgyvendinant pirmiau nurodytą principą ir taisyklę, kaip tai buvo padaryta antruoju, trečiuoju,
         ketvirtuoju ir penktuoju skundžiamais raštais.

      163    Taigi kaltinimai, susiję su šių principų pažeidimais, turi būti atmesti.

      –       Dėl įgaliojimų viršijimo
      164    Pagal Pirmosios instancijos teismo praktiką sprendimas gali būti laikomas priimtinu viršijant įgaliojimus tik tuomet, kai
         remiantis objektyviais, tinkamais ir nuosekliais duomenimis paaiškėja, kad jis buvo priimtas tik ar iš esmės siekiant kitų
         nei nurodyti tikslų (1990 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pitrone prieš Komisiją, T‑46/89, Rink. p. II‑577, 71 punktas ir 2002 m. kovo 6 d. Sprendimo Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją, T‑92/00 ir T‑103/00, Rink. p. II‑1385, 84 punktas).

      165    Šioje byloje Italijos Respublika nepateikė jokio objektyvaus įrodymo, leidžiančio padaryti išvadą, kad Komisija, įgyvendindama
         savo kompetenciją, viršijo įgaliojimus. Darytina išvada, kad įgaliojimų viršijimas nebuvo įrodytas.

      166    Darytina išvada, kad šeštasis bei septintasis ieškinio pagrindai turi būti atmesti ir kad ieškinys turi būti atmestas visas,
         iš dalies kaip nepriimtinas ir iš dalies kaip nepagrįstas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      167    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Italijos Respublika pralaimėjo šią bylą ir Komisija prašė priteisti išlaidas, Italijos Respublika
         turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

               Meij

               Forwood

               Pelikánová

         Paskelbta 2007 m. gruodžio 12 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               E. Coulon

                     A. W. H. Meij

         Turinys

      Teisinis pagrindas
      Nuostatos, susijusios su išlaidų atitiktimi fondų įnašui gauti nustatytiems reikalavimams
      Nuostatos, susijusios su fondų įnašų mokėjimais
      Nuostatos, susijusios su išlaidų patvirtinimu
      Finansinės kontrolės nuostatos
      Bylos aplinkybės
      Procesas ir šalių reikalavimai
      Dėl priimtinumo
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl esmės
      Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su Komisijos sprendimų priėmimo procedūros nesilaikymu ir jos vidaus reglamento
         pažeidimu

      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su Bendrojo reglamento 32 straipsnio ir Reglamento Nr. 448/2004 priedo 1 taisyklės
         1 ir 2 punktų pažeidimu, ir penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su nuostatų, reglamentuojančių išlaidų tinkamumą, pažeidimu

      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl aštuntojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 438/2001 9 straipsnio pa˛eidimu, ir dėl devintojo ieškinio pagrindo,
         susijusio su supaprastinimo principo pa˛eidimu

      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisinio pagrindo trūkumu ir nuostatų, reglamentuojančių finansinę kontrolę, pažeidimu
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su visi�ko motyvavimo nebuvimu
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl šeštojo ieškinio pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu bei įgaliojimų viršijimu, ir septintojo ieškinio
         pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 448/2004, vienodo požiūrio principo bei teisinio saugumo principo pažeidimais ir skundžiamų
         raštų prieštaringumu

      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      – Dėl Reglamento Nr. 448/2004 pažeidimo
      – Dėl proporcingumo, vienodo požiūrio ir teisinio saugumo principų pažeidimo
      – Dėl įgaliojimų viršijimo
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      * Proceso kalba: italų.