title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. spalio 12 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 98/59/EB 1, 6 ir 7 straipsniai - "Kolektyvinio atleidimo iš darbo" sąvoka - Atvejus panašius į atleidimą iš darbo reglamentuojančios normos - Nevisiškas perkėlimas į nacionalinę teisę.#Byla C-55/02.

text:
      Byla C‑55/02
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Portugalijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyvos 98/59/EB 1, 6 ir 7 straipsniai – „Kolektyvinio atleidimo iš darbo“ sąvoka – Atvejus, prilygstančius kolektyviniam atleidimui iš darbo, reglamentuojančios normos – Nevisiškas perkėlimas į nacionalinę teisę“
      Sprendimo santrauka
      Socialinė politika – Teisės aktų derinimas – Kolektyvinis atleidimas iš darbo – Direktyva 98/59 – Kolektyvinio atleidimo iš
            darbo sąvoka – Darbo sutarties nutraukimas be darbuotojo sutikimo ir dėl nuo darbdavio valios nepriklausančių aplinkybių –
            Įtraukimas
      (Tarybos direktyvos 98/59 1 str. 1 dalies 1 skirsnio a punktas)
      Direktyvos 98/59 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo 1 straipsnio 1 dalies
         pirmosios pastraipos a punkte pateikta atleidimo iš darbo sąvoka turi atskirą reikšmę Bendrijos teisės prasme ir negali būti
         apibrėžiama remiantis valstybių narių teise. Aiškintina, kad ji taikoma ne tik atleidimui iš darbo dėl struktūrinių, technologinių
         arba konjunktūrinių priežasčių, bet visiems atvejams, kuriais darbo sutartis nutraukiama ne darbuotojo valia, taigi ir be
         jo sutikimo. Todėl nebūtų galima atsisakyti taikyti direktyvos darbo sutarties nutraukimui tik dėl to, kad jį lėmė nuo darbdavio
         valios nepriklausančios aplinkybės. Direktyvos tikslų, t. y. sustiprinti darbuotojų teisių apsaugą kolektyvinio atleidimo
         iš darbo atveju, būtų pasiekta tik iš dalies, jei ji nebūtų taikoma tokiam darbo sutarties nutraukimo atvejui.

      (žr. 49–50, 52–53, 60, 66 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 12 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyvos 98/59/EB 1, 6 ir 7 straipsniai – „Kolektyvinio atleidimo iš darbo“ sąvoka – Atvejus, prilyginamus kolektyviniam atleidimui iš darbo, reglamentuojančios normos – Nevisiškas perkėlimas į nacionalinę teisę“
      Byloje C‑55/02,
      dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį,
      pareikšto 2002 m. vasario 22 d.,
      Europos Bendrijų Komisija,  atstovaujama J. Sack ir M. França, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Fernandes ir F. Ribeiro Lopes, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija)
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans ir teisėjai C. Gulmann, F. Macken, N. Colneric (pranešėja) ir J. N. Cunha Rodrigues,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      sekretorius R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2004 m. kovo 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad susiaurindama kolektyvinio atleidimo iš darbo
         sąvoką, t. y. taikydama ją tik atleidimui iš darbo dėl struktūrinių, technologinių arba konjunktūrinių priežasčių ir neįtraukdama
         atleidimo iš darbo dėl kitų priežasčių, nesusijusių su atleidžiamais darbuotojais, Portugalijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų
         pagal EB sutartį ir 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu
         atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 225, p. 16) 1, 6 ir 7 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyva 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo,
         suderinimo (OL L 48, p. 29), iš dalies pakeista 1992 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 92/56/EEB (OL L 245, p. 3), buvo
         panaikinta, konsolidavus ją Tarybos direktyva 98/59 (toliau – direktyva). Šiuo atžvilgiu naujas perkėlimo į nacionalinę teisę
         terminas nebuvo nustatytas.

      3        Pagal direktyvos antrą konstatuojamąją dalį „svarbu, kad darbuotojams būtų garantuota didesnė apsauga kolektyvinių atleidimų
         iš darbo atveju, atsižvelgiant į subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį Bendrijoje“.

      4        Direktyvos trečia konstatuojamoji dalis nurodo, kad „nepaisant didėjančio suartėjimo, vis dar išlieka skirtumai tarp valstybėse
         narėse galiojančių nuostatų dėl praktinių susitarimų ir procedūrų, susijusių su tokiais kolektyviniais atleidimais iš darbo,
         ir dėl priemonių, palengvinančių atleidimo iš darbo pasekmes darbuotojams“.

      5        Pagal direktyvos ketvirtą konstatuojamąją dalį „tokie skirtumai gali turėti tiesioginės įtakos vidaus rinkos veikimui“.

      6        Direktyvos septinta konstatuojamoji dalis nurodo, kad „<...> šis derinimas turi būti skatinamas, tuo pat metu išlaikant padarytą
         pažangą, kaip apibrėžta Sutarties 117 straipsnyje“.

      7        Direktyvos aštuntoje konstatuojamojoje dalyje išdėstyta, kad „norint nustatyti atleidimų iš darbo skaičių, nurodytų šios direktyvos
         kolektyvinių atleidimų iš darbo apibrėžime pagal šią direktyvą, kitos darbo sutarčių nutraukimo darbdavio iniciatyva formos
         turėtų būti prilyginamos atleidimams iš darbo, jeigu atleidžiami ne mažiau kaip penki darbuotojai“.

      8        Pagal direktyvos devintą konstatuojamąją dalį „ši direktyva iš principo taip pat yra taikoma kolektyviniams atleidimams iš
         darbo, kai įmonės veikla nutraukiama teismo sprendimu“.

      9        Direktyvos 1 straipsnis išdėstytas taip:

      „1.      Šioje direktyvoje:
      a)      „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių
         su atitinkamais atskirais darbuotojais, jeigu pagal valstybių narių pasirinkimą atleidimų iš darbo skaičius yra:

      i)      per 30 dienų laikotarpį:
      –        ne mažiau kaip 10 įmonėse, kuriose paprastai dirba daugiau kaip 20 ir mažiau kaip 100 darbuotojų,
      –        ne mažiau kaip 10 % visų darbuotojų įmonėse, kuriose paprastai dirba ne mažiau kaip 100, bet mažiau kaip 300 darbuotojų,
      –        ne mažiau kaip 30 įmonėse, kuriose paprastai dirba 300 darbuotojų arba daugiau;
      ii)      arba per 90 dienų laikotarpį – ne mažiau kaip 20, nepriklausomai nuo atitinkamose įmonėse paprastai dirbančių darbuotojų skaičiaus;
      b)      „darbuotojų atstovai“ yra darbuotojų atstovai pagal valstybių narių įstatymus arba praktiką.
      Apskaičiuojant pirmosios pastraipos a punkte nurodytų atleidimų iš darbo skaičių, darbo sutarties nutraukimas darbdavio iniciatyva
         dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su atitinkamais atskirais darbuotojais, prilyginamas kolektyviniam atleidimui
         iš darbo, jeigu iš darbo atleidžiami ne mažiau kaip 5 darbuotojai.

      2.      Ši direktyva netaikoma:
      a)      kolektyviniams atleidimams iš darbo pasibaigus terminuotoms darbo sutartims arba darbo sutartims, sudarytoms tam tikriems
         darbams atlikti, išskyrus tuos atvejus, kai darbuotojai atleidžiami iš darbo prieš pasibaigiant tokioms sutartims;

      <...>“
      10      Direktyvos 2 straipsnis numato darbuotojų atstovų informavimo ir konsultavimosi procedūrą.

      11      Direktyvos 2 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa nustato:

      „Per šias konsultacijas reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti kolektyvinių atleidimų arba sumažinti
         atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius papildomomis socialinėmis priemonėmis, kurios
         skirtos, be kita ko, atleistiems darbuotojams iš naujo įdarbinti arba perkvalifikuoti.“

      12      Direktyvos 3 ir 4 straipsniai nustato kolektyvinio atleidimo iš darbo procedūrai taikomas taisykles.

      13      Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis nurodo:

      „Darbdaviai raštu informuoja kompetentingą valstybinę instituciją apie visus planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo.
      Tačiau valstybės narės gali numatyti, kad planuojamų kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai įmonės veikla nutraukiama
         teismo sprendimu, darbdavys privalo raštu informuoti kompetentingą valstybinę instituciją tik tuo atveju, jeigu ji to prašo.

      Tokį pranešimą sudaro visa svarbi informacija apie planuojamus kolektyvinius atleidimus bei 2 straipsnyje nurodytas konsultacijas
         su darbuotojų atstovais, ir ypač apie atleidimų priežastis, darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, skaičių, paprastai dirbančių
         darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį darbuotojai turi būti atleisti.“

      14      Pagal direktyvos 4 straipsnį:

      „1.      Numatomi kolektyviniai atleidimai, apie kuriuos pranešama kompetentingai valstybės institucijai, gali būti vykdomi ne anksčiau
         kaip praėjus 30 dienų po 3 straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo pateikimo, nepažeidžiant nuostatų, reglamentuojančių atskiro
         asmens teises, susijusias su pranešimu apie atleidimą.

      Valstybės narės gali suteikti kompetentingai valstybės institucijai teisę sutrumpinti pirmiau nurodytą laikotarpį.
      2.      Kompetentinga valstybės institucija pasinaudoja šio straipsnio 1 dalyje nustatytu laikotarpiu problemoms, iškilusioms dėl
         numatomo kolektyvinio atleidimo, spręsti.

      <...>
      4.      Valstybės narės nebūtinai turi taikyti šį straipsnį kolektyviniam atleidimui iš darbo dėl įmonės veiklos nutraukimo pagal
         teismo sprendimą.“

      15      Direktyvos 6 straipsnyje pažymima:

      „Valstybės narės užtikrina, kad teisinėmis ir (arba) administracinėmis procedūromis dėl įsipareigojimų pagal šią direktyvą
         įgyvendinimo galėtų naudotis darbuotojų atstovai ir (arba) darbuotojai.“

      16      Direktyvos 7 straipsnis išdėstytas taip:

      „Valstybės narės pateikia Komisijai šios direktyvos taikymo srityje jau priimtų arba priimamų visų pagrindinių nacionalinės
         teisės aktų nuostatų tekstus.“

       Nacionalinės teisės aktai
      17      Portugalijos Konstitucijos 53 straipsnis numato:

      „Užtikrinama darbuotojų teisės į darbą apsauga. Draudžiama atleisti darbuotoją iš darbo be tinkamo pagrindo arba dėl politinių
         ar ideologinių priežasčių.“

      18      Į Portugalijos teisę direktyva buvo perkelta 1989 m. vasario 27 d. Dekretu‑įstatymu Nr. 64‑A/89 dėl individualios darbo sutarties
         nutraukimo ir terminuotos darbo sutarties sudarymo ir pasibaigimo tvarkos (1989 m. vasario 27 d. Diário da República I, I serija, Nr. 48, toliau – LCCT). 1999 m. gegužės 18 d. Įstatymu Nr. 32/99 (1999 m. gegužės 18 d. Diário da República I, I‑A serija, Nr. 115) buvo iš dalies pakeista kolektyvinio atleidimo iš darbo tvarka, nustatyta minėtu dekretu-įstatymu
         patvirtintoje individualios darbo sutarties nutraukimo ir terminuotos darbo sutarties sudarymo ir pasibaigimo tvarkoje.

      19      LCCT 3 straipsnis „Darbo sutarčių nutraukimo būdai“ yra šio įstatymo I skyriaus „Bendrieji principai“ dalis. Straipsnyje nurodoma:

      „1.      Draudžiama atleisti iš darbo be teisėto pagrindo.
      2.      Darbo sutartį galima nutraukti:
      a)      suėjus sutarties terminui;
      b)      šalių susitarimu;
      c)      atleidus iš darbo darbdavio sprendimu;
      d)      pagrįstai arba be pagrindo darbuotojo iniciatyva;
      e)      kurios nors šalies iniciatyva nesibaigus bandomajam laikotarpiui;
      f)      sumažinus darbuotojų skaičių dėl su įmone susijusių struktūrinių, technologinių arba konjunktūrinių priežasčių.“
      20      LCCT 4 straipsnis „Darbo sutarties pasibaigimo pagrindai“ yra šio įstatymo II skyriaus „Darbo sutarties pasibaigimas“ dalis.
         Straipsnyje nurodoma:

      „Darbo sutartis pasibaigia pagal bendras teisės normas:
      <...>
      b)      kai sudarius sutartį tampa visiškai ir galutinai neįmanoma darbuotojui atlikti savo įsipareigojimų arba darbdaviui gauti iš
         jų naudos.“

      21      LCCT 6 straipsnis, taip pat esantis šio įstatymo II skyriuje, reglamentuoja darbo sutarties pasibaigimą darbdavio, fizinio
         asmens, mirties arba darbdavio, bendrovės, likvidavimo atveju. Jame nurodoma:

      „1.      Mirus darbdaviui, fiziniam asmeniui, darbo sutartis pasibaigia, išskyrus atvejus, kai mirusiojo įpėdiniai tęsia veiklą, dėl
         kurios darbuotojas buvo įdarbintas, arba kai įmonė perleidžiama ir tuomet taikomas 1969 m. lapkričio 24 d. Dekretu-įstatymu
         Nr. 49408 patvirtintos individualią darbo sutartį reglamentuojančios tvarkos 37 straipsnis.

      2.      Kai sutartis pasibaigia pagal ankstesnės dalies nuostatas, darbuotojas turi teisę gauti iš įmonės turto išmokamą vieno mėnesio
         atlyginimo dydžio kompensaciją už kiekvienus įmonėje dirbtus metus ar metų dalį.

      3.      Likvidavus darbdavį, bendrovę, kai įmonė neperleidžiama, darbo sutartis pasibaigia ankstesnėse dalyse nustatytomis sąlygomis.“
      22      LCCT V skyrius reglamentuoja darbo sutarties nutraukimą įmonėse sumažinus darbo vietų skaičių dėl struktūrinių, technologinių
         arba konjunktūrinių priežasčių. Šį skyrių sudaro du poskyriai: I poskyris „Kolektyvinis atleidimas iš darbo“ ir II poskyris
         „Darbo sutarties nutraukimas sumažinus darbuotojų skaičių, kitais nei kolektyvinio atleidimo iš darbo atvejais“.

      23      LCCT 16 straipsnis „Apibrėžimas“, kuris yra pirmas minėto I poskyrio straipsnis, nurodo:

      „Kolektyvinis atleidimas iš darbo“ reiškia individualių darbo sutarčių nutraukimą darbdavio iniciatyva, kai per 3 mėnesius
         vienu metu arba paeiliui atleidžiami ne mažiau kaip du arba penki darbuotojai, atsižvelgiant į tai, ar įmonėje dirba nuo 2
         iki 50 darbuotojų, ar daugiau nei 50 darbuotojų, jei šios sutartys nutraukiamos dėl visiško įmonės likvidavimo, dėl vieno
         ar kelių skyrių panaikinimo arba sumažinus darbuotojų skaičių dėl struktūrinių, technologinių arba konjunktūrinių priežasčių.“

      24      Be to, LCCT V skyriaus I poskyris numato informavimą ir konsultavimąsi, kuriuos turi vykdyti darbdavys (17 ir 18 straipsniai),
         veiksmus, kurių turi imtis atsakinga nacionalinė institucija (19 straipsnis), darbuotojų teises (23 straipsnis) ir neteisėto
         atleidimo iš darbo padarinius (24 straipsnis).

      25      LCCT V skyriaus II poskyris reglamentuoja, inter alia, darbuotojų skaičiaus sumažinimo pagrindus (26 straipsnis), darbo sutarties nutraukimo sąlygas (27 straipsnis), darbdavio
         vykdomą informavimą (28 straipsnis), procedūrą, kurios turi būti laikomasi (29 straipsnis), darbo sutarties nutraukimą (30 straipsnis)
         ir darbuotojų teises (32 straipsnis).

      26      Pagal LCCT 27 straipsnio 1 dalies b ir c punktus darbo sutartį galima nutraukti tik su sąlyga, kad darbo santykių tęsti praktiškai
         neįmanoma ir kad nėra sudarytos terminuotos sutartys dėl panaikintus etatus atitinkančių pareigų.

      27      LCCT VIII skyriaus „Ypatingi darbo sutarties nutraukimo atvejai“ 56 straipsnis, reglamentuojantis atvejus, kai darbdavys bankrutuoja
         arba tampa nemokus, nustato:

      „1.      Darbo sutartys nenutraukiamos teismo sprendimu paskelbti darbdavio bankrotą arba nemokumą; likviduojamos įmonės administratorius
         toliau vykdo įmonės įsipareigojimus pagal šias sutartis, kol įmonė bus visiškai likviduota.

      2.      Tačiau nebaigus likviduoti įmonės 16–25 straipsniuose nustatyta tvarka administratorius gali nutraukti darbo sutartis su darbuotojais,
         kurių paslaugos nėra būtinos įmonės veiklai užtikrinti.“

      28      Portugalijos teisminio sprendimo ir bankroto specialiųjų procedūrų kodekso, patvirtinto 1993 m. balandžio 23 d. Dekretu-įstatymu
         Nr. 132/93 (1993 m. balandžio 23 d. Diário da República  I, I-A serija, Nr. 95) ir iš dalies pakeisto 1998 m. spalio 20 d. Dekretu-įstatymu Nr. 315/98 (1998 m. spalio 20 d. Diário da República  I, I-A serija, Nr. 242), 172 straipsnis numato:

      „Bankrutuojančios įmonės darbuotojų darbo sutarčių atžvilgiu taikomos bendros darbo sutarties nutraukimo normos, kurios nekliudo
         taikyti sutarčių perdavimo pardavus pramonės arba prekybos įmones.“

       Ikiteisminis procesas
      29      Manydama, kad LCCT iš dalies prieštarauja direktyvos nuostatoms, Komisija pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.
         Pateikusi oficialų įspėjimą Portugalijos Respublikai pateikti savo pastabas, 2000 m. gruodžio 29 d. Komisija šiai valstybei
         narei nusiuntė savo pagrįstą nuomonę, kurioje nurodė per du mėnesius nuo pranešimo imtis priemonių Bendrijos teisei įgyvendinti.

      30      Iš Portugalijos valdžios institucijų pateiktos informacijos padariusi išvadą, kad pagrįstoje nuomonėje nurodyti įsipareigojimai
         nebuvo įvykdyti, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      31      Komisijos nuomone, Portugalijos įstatyme pateikiama kolektyvinio atleidimo iš darbo sąvoka neapima visų direktyvoje išvardytų
         kolektyvinio atleidimo iš darbo atvejų. Todėl Portugalijos teisės nuostatų taikymo sritis yra siauresnė negu šios direktyvos
         taikymo sritis.

      32      Komisija nurodo, kad LCCT 16 straipsnyje pateikiamas sąvokos „kolektyvinio atleidimo iš darbo“ apibrėžimas neapima, pavyzdžiui,
         atleidimo iš darbo dėl nesusijusių su darbuotoju priežasčių bankroto paskelbimo atveju, į bankroto procesą panašios likvidavimo
         procedūros atveju, nusavinimo atveju arba gaisro ar kitu force majeure atveju, arba nutraukus įmonės veiklą dėl įmonininko mirties.

      33      Portugalijos vyriausybė teigia, kad Komisijos ieškinys yra nepagrįstas, išskyrus jo dalį dėl darbo sutarčių perdavimo paskutinėje
         turto realizavimo vykdant bankroto procesą stadijoje, galutinai likvidavus įmones, kurios buvo parduotos dalimis. Iš tiesų,
         jos nuomone, direktyvoje pateikiama kolektyvinio atleidimo iš darbo sąvoka tam tikromis aplinkybėmis neapima Komisijos išvardytų
         situacijų, o kitais atvejais šias situacijas reglamentuoja Portugalijos teisėje numatyta kolektyvinio atleidimo iš darbo tvarka.

        „Kolektyvinio atleidimo iš darbo“ sąvoka direktyvoje
       Šalių argumentai
      34      Portugalijos vyriausybė teigia, kad direktyva nepateikia „atleidimo iš darbo“ sąvokos, nes daugumos valstybių narių teisė
         įtvirtina bendrą darbdavio savanoriško veiksmo, kuriuo jis siekia nutraukti darbo santykius ir apie kurį praneša darbuotojui,
         sąvoką.

      35      Direktyva nenumato, kad bet koks darbo sutarties nutraukimo dėl nesusijusių su darbuotoju priežasčių atvejis yra „atleidimas
         iš darbo“.

      36      Be to, neįmanoma taikyti visos direktyvoje numatytos tvarkos, kai galutinai nutraukus įmonės veiklą darbo sutartys pasibaigia
         neatsižvelgiant į darbdavio valią. Ši aplinkybė patvirtina, kad tokie atvejai nelaikytini kolektyviniu atleidimu iš darbo.
         Direktyvos taikymas šiais atvejais nebuvo numatytas.

      37      Portugalijos vyriausybės nuomone, iškyla dilema, ar direktyvą taikyti visą, ar iš dalies. Kadangi daug direktyvoje numatytų
         svarbių įsipareigojimų netaikytini tam tikriems atvejams, kai galutinai nutraukus įmonės veiklą darbo sutartys pasibaigia
         neatsižvelgiant į darbdavio valią, darytina išvada, kad tokiems atvejams negali būti taikoma visa direktyva.

      38      Komisija pripažįsta, kad direktyva nepateikia „atleidimo iš darbo“ sąvokos. Tačiau, jos nuomone, tokio apibrėžimo nebuvimas
         nesuteikia valstybėms narėms teisės netaikyti direktyvos tiems atvejams, kuriems taikomos darbo sutarties pasibaigimo taisyklės
         pagal Portugalijos teisę.

      39      Komisijos manymu, Portugalijos vyriausybė, spręsdama tariamą „dilemą“, „ar direktyvą taikyti visą, ar iš dalies“, pasirinkusi
         direktyvos visai netaikyti, akivaizdžiai pažeidė Bendrijos teisę.

      40      Ji pažymi, kad savo pastabomis dėl nusavinimo, gaisro arba kito force majeure atvejo Portugalijos vyriausybė patvirtina blogą direktyvos numatytos apsaugos tvarkos supratimą, kurį galbūt lėmė nenuoseklus
         direktyvos II skyriaus „Informavimas ir konsultavimasis“ ir III skyriaus „Kolektyvinio atleidimo iš darbo procedūra“ nagrinėjimas.

      41      Šiuo klausimu Komisija, inter alia, teigia, kad konsultuojantis su darbuotojų atstovais derėtų aptarti, kaip galima sušvelninti atleidimo iš darbo padarinius,
         numatant papildomas socialines priemones, skirtas atleistiems darbuotojams iš naujo įdarbinti arba perkvalifikuoti, net jei
         nebuvo įmanoma išvengti galutinio įmonės likvidavimo, dėl kurio nutrauktos darbo sutartys.

      42      Komisijos nuomone, dėl Portugalijos vyriausybės pateikiamo kolektyvinio atleidimo iš darbo procedūros aiškinimo daugelis direktyvos
         nuostatų tapo neveiksmingos. Tai pasakytina, pavyzdžiui, apie šios direktyvos 3 straipsnyje numatytą darbdavio pareigą raštu
         pranešti atsakingai institucijai apie numatytą kolektyvinį atleidimą iš darbo. Tiek darbdavys, kurio įmonę suniokojo gaisras,
         tiek mirusio įmonininko įpėdiniai privalo vykdyti šią pareigą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      43      Pagal direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktą „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys
         taip elgiasi dėl vienos ar kelių su darbuotojais nesusijusių priežasčių, atitinkantis tam tikras sąlygas, t. y. nustatytą
         atleidimų skaičių per nustatytą laikotarpį.

      44      Direktyva nepateikia „atleidimo iš darbo“ sąvokos, tačiau šią sąvoką direktyvos tikslais būtina aiškinti vienodai.

      45      Iš reikalavimo vienodai taikyti Bendrijos teisę ir lygybės principo išplaukia, kad Bendrijos teisės nuostatoje, kuri dėl prasmės
         ar taikymo srities nustatymo aiškiai nenurodo valstybės narės teisės, vartojamos sąvokos paprastai visoje Bendrijoje aiškintinos
         nepriklausomai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir aiškinamo teisės akto tikslą (2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
         Linster, C‑287/98, Rink. p. I-6917, 43 punktas ir 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo Ansul, C‑40/01, Rink. p. I-2439, 26 punktas).

      46      Šiuo atveju direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktas, kitaip nei šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies b punktas, nustatantis,
         kad „darbuotojų atstovai“ yra darbuotojų atstovai pagal valstybių narių teisę arba praktiką, aiškiai nenurodo valstybių narių
         teisėje numatyto „atleidimo iš darbo“ apibrėžimo.

      47      Be to, iš direktyvos pavadinimo ir jos trečios, ketvirtos ir septintos konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad direktyvos tikslas
         yra suderinti valstybių narių teisę kolektyvinio atleidimo iš darbo srityje.

      48      Bendrijos teisės aktų leidėjas, derindamas kolektyviniam atleidimui iš darbo taikomas taisykles, siekia užtikrinti panašią
         darbuotojų teisių apsaugą skirtingose valstybėse narėse ir suderinti išlaidas, kurias dėl šių apsauginių taisyklių patiria
         Bendrijos įmonės (1994 m. birželio 8 d. Sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑383/92, Rink. p. I-2479, 16 punktas).

      49      Todėl direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punkte pateikta sąvoka „atleidimas iš darbo“ negali būti apibrėžiama pagal valstybių
         narių teisę ir turi atskirą reikšmę Bendrijos teisės prasme.

      50      Aiškintina, kad ši sąvoka taikoma visiems atvejams, kuriais darbo sutartis nutraukiama ne darbuotojo valia ir be jo sutikimo.
         Sutarties nutraukimo priežastys nebūtinai turi sutapti su darbdavio valia.

      51      Toks „atleidimo iš darbo“ sąvokos aiškinimas direktyvos tikslais išplaukia iš jos siekiamo tikslo ir nagrinėjamos nuostatos
         konteksto.

      52      Iš direktyvos antros konstatuojamosios dalies aišku, kad direktyvos tikslas yra sustiprinti darbuotojų teisių apsaugą kolektyvinio
         atleidimo iš darbo atveju. Šios direktyvos trečioje ir septintoje konstatuojamosiose dalyse pažymima, kad būtent valstybėse
         narėse galiojančių nuostatų dėl priemonių sušvelninti kolektyvinio atleidimo iš darbo padarinius skirtumai yra teisės derinimo
         objektas.

      53      Direktyvos tikslai bus pasiekti tik iš dalies, jei ji nebus taikoma darbo sutarčių nutraukimo neatsižvelgiant į darbdavio
         valią atvejams.

      54      Kalbant apie nagrinėjamą nuostatą pastebėtina, jog iš direktyvos devintos konstatuojamosios dalies ir 3 straipsnio 1 dalies
         antrosios pastraipos aišku, kad direktyva taip pat taikoma įmonės veiklą nutraukus teismo sprendimu. Tokiu atveju darbo sutartys
         nutraukiamos dėl ne darbdavio valia susidariusių aplinkybių.

      55      Be to, pridurtina, jog pirminės direktyvos versijos, t. y. Direktyvos 75/129, 1 straipsnio 2 dalies d punkte nurodoma, kad
         ji netaikoma darbuotojams, atleistiems iš darbo įmonės veiklą nutraukus teismo sprendimu. Šis straipsnis numato išimtį iš
         tos pačios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktu nustatytos taisyklės, suformuluotos taip pat, kaip ir Direktyvos 98/59
         atitinkama nuostata, kuri nurodo, jog direktyvos tikslais „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai
         darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su atitinkamais atskirais darbuotojais. Šios išimties
         nereikėtų, jei „atleidimas iš darbo“ būtų suprantamas tik kaip „savanoriškas darbdavio veiksmas“.

      56      Kaip generalinis advokatas teisingai pastebėjo savo išvados 46 ir 47 punktuose, atleidimą iš darbo reikėtų atskirti nuo darbo
         sutarties nutraukimo, kuris direktyvos 1 straipsnio 1 dalies paskutinėje pastraipoje nustatytomis sąlygomis yra prilyginamas
         atleidimui iš darbo be darbuotojo sutikimo.

      57      Šio sprendimo 50 punkte pateiktam išaiškinimui negali būti prieštaraujama, teigiant, kad neįmanoma taikyti visos direktyvos,
         pavyzdžiui, tais atvejais, kai įmonės veikla visiškai nutraukiama neatsižvelgiant į darbdavio valią. Bet kuriuo atveju ir
         šiomis aplinkybėmis taikytina visa direktyva.

      58      Pagal direktyvos 2 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą konsultavimosi su darbuotojų atstovais tikslas yra ne tik išvengti
         kolektyvinio atleidimo arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, bet ir, inter alia, sušvelninti šio atleidimo padarinius papildomomis socialinėmis priemonėmis, kurios skirtos atleistiems darbuotojams iš naujo
         įdarbinti arba perkvalifikuoti. Šios nuostatos taikymo srities sumažinimas siaurinamuoju sąvokos „atleidimas iš darbo“ aiškinimu
         prieštarautų direktyvos tikslams.

      59      Tokie samprotavimai yra naudingi kalbant apie direktyvos 3 straipsnyje numatytas pareigas informuoti kompetentingą instituciją.
         Šias pareigas, kurias valstybė narė, naudodamasi direktyvos 3 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatyta teise, esant
         reikalui gali pakoreguoti, darbdavys gali įvykdyti tais atvejais, kai darbo sutartys nutraukiamos dėl ne jo valia susidariusių
         aplinkybių. Aiškinant priešingai, darbuotojai netektų šia nuostata ir direktyvos 4 straipsniu numatytos apsaugos.

      60      Remiantis išdėstytais argumentais darytina išvada, kad negalima atsisakyti taikyti direktyvos darbo sutarties nutraukimui
         tik dėl to, kad jį lėmė nuo darbdavio valios nepriklausančios išorinės aplinkybės.

       Teisinis Portugalijos teisės aktų įvertinimas
      61      Visi šio sprendimo 32 punkte įvardyti atvejai, kuriais, Portugalijos vyriausybės teigimu, pagal Portugalijos teisę „pasibaigia
         sutartis“, patenka į direktyvos taikymo sritį, nes jie atitinka „atleidimo iš darbo“ apibrėžimą šio akto prasme.

      62      Nesvarbu, kad pagal Portugalijos teisę šie atvejai yra ne atleidimas iš darbo, o darbo sutarčių teisės reglamentuojami sutarties
         pasibaigimo atvejai. Iš tikrųjų tai yra darbo sutarties nutraukimas ne darbuotojo valia, taigi atleidimas iš darbo direktyvos
         prasme.

      63      Taigi Portugalijos Respublika netinkamai perkėlė į savo teisę direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktą.

      64      Kaltinimas dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal direktyvos 6 straipsnį taip pat yra pagrįstas. Nėra įrodymų, kad Portugalijos
         Respublika, aiškindama „atleidimo iš darbo“ sąvoką siauriau, negu ji suprantama pagal direktyvą, sudaro darbuotojams sąlygas
         pasinaudoti administracinėmis ir (arba) teisminėmis procedūromis visais kolektyvinio atleidimo iš darbo atvejais direktyvos
         prasme, siekdama įvykdyti savo įsipareigojimus pagal šią direktyvą.

      65      Dėl ieškinio dalies, susijusios su direktyvos 7 straipsniu, konstatuotina, kad Komisija nepaaiškino, kaip Portugalijos Respublika
         pažeidė šią nuostatą.

      66      Taigi konstatuotina, kad susiaurindama kolektyvinio atleidimo iš darbo sąvoką, t. y. taikydama ją tik atleidimui iš darbo
         dėl struktūrinių, technologinių arba konjunktūrinių priežasčių ir netaikydama šios sąvokos atleidimui iš darbo dėl kitų nesusijusių
         su darbuotoju priežasčių, Portugalijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal direktyvos 1 ir 6 straipsnius. Likusi
         ieškinio dalis atmestina.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis
         to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Portugalijos Respublika pralaimėjo didžiąją bylos dalį,
         pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Susiaurindama kolektyvinio atleidimo iš darbo sąvoką, t. y. taikydama ją tik atleidimui iš darbo dėl struktūrinių, technologinių
            arba konjunktūrinių priežasčių ir netaikydama šios sąvokos atleidimui iš darbo dėl kitų nesusijusių su darbuotojais priežasčių,
            Portugalijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 98/59/EB dėl valstybių
            narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo 1 ir 6 straipsnius.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


1983 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Ferdinand M.J.J. Duijnstee prieš Lodewijk Goderbauer. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Briuselio konvencija. # Byla 288/82.


1977 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Ölmühle Hamburg AG prieš Hauptzollamt Hamburg-Waltershof ir Kurt A. Becher prieš Hauptzollamt Bremen-Nord. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Sujungtos bylos 119 ir 120-76.


title: 2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Graikijos Republika prieš Europos Komisiją. # EŽŪOGF - Garantijų skyrius - Išlaidos, kurioms netaikomas Bendrijos finansavimas - Bendras cukraus sektoriaus rinkų organizavimas - Reglamento (EB) Nr. 1663/95 8 straipsnio 1 dalis ir Reglamento (EB) Nr. 885/2006 11 straipsnio 1 ir 2 dalys - Finansinės žalos EŽŪOGF rizikos vertinimas - Proporcingumo principas. # Byla T-184/09.

text:
      2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Graikija prieš Komisiją
      (Byla T‑184/09)
      „EŽŪOGF – Garantijų skyrius – Išlaidos, kurioms netaikomas Bendrijos finansavimas – Bendras cukraus sektoriaus rinkų organizavimas – Reglamento (EB) Nr. 1663/95 8 straipsnio 1 dalis ir Reglamento (EB) Nr. 885/2006 11 straipsnio 1 ir 2 dalys – Finansinės žalos EŽŪOGF rizikos vertinimas – Proporcingumo principas“
      1.                     Žemės ūkis – EŽŪOGF – Sąskaitų apmokėjimas – Galutinis atsisakymas padengti tam tikras išlaidas – Išankstinės ginčo procedūros
            būtinybė – Komisijos patikrinimo rezultatų pranešimas – Pareiga pateikti atmestinų išlaidų įvertinimą prieš perduodant patikrinimų
            rezultatus – Nebuvimas – Teisės į gynybą pažeidimas – Nebuvimas (Komisijos reglamento Nr. 1663/95, iš dalies pakeisto Reglamentu
            Nr. 2245/1999, 8 straipsnis ir Komisijos reglamento Nr. 885/2006 11 straipsnis) (žr. 39–40, 44–48, 50, 52 punktus)
      2.                     Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis – Sprendimas dėl sąskaitų, pateiktų dėl išlaidų, finansuojamų iš EŽŪOGF,
            apmokėjimo – Atitinkama pareiga, numatyta tik dėl valstybės narės, kuriai skirtas sprendimas, tiesioginio dalyvavimo per jo
            priėmimo procedūrą (EB 253 straipsnis) (žr. 56–57 punktus)
      3.                     Žemės ūkis – EŽŪOGF – Sąskaitų apmokėjimas – Atsisakymas padengti išlaidas, atsiradusias dėl Bendrijos teisės aktų taikymo
            pažeidimų – Finansinė korekcija – Sąlygos – Reikšmingas trūkumas, dėl kurio EŽŪOGF kyla realus nuostolių atsiradimo pavojus
            (Tarybos reglamentas Nr. 729/70 ir Tarybos reglamento Nr. 1258/1999 7 straipsnio 4 dalis) (žr. 59–65 punktus)
      4.                     Žemės ūkis – Bendra žemės ūkio politika – Finansavimas iš EŽŪOGF – Atsisakymas padengti netinkamas išlaidas – Valstybės narės
            įdiegtos kontrolės sistemos trūkumų konstatavimas – Leistinumas – Sąlygos – Pakankamos kontrolės mechanizmų nebuvimas – Proporcingumo
            principo pažeidimas – Nebuvimas (Komisijos sprendimas 2009/253) (žr. 70–73 punktus
      Dalykas

               Prašymas panaikinti 2009 m. kovo 19 d. Komisijos sprendimą 2009/253/EB dėl Bendrijos atsisakymo Europos žemės ūkio orientavimo
                  ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšomis finansuoti kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas (OL L 75, p. 15)
                  tiek, kiek juo atsisakyta finansuoti kai kurias Graikijos Respublikos išlaidas, patirtas kaimo plėtrai skirtų lydimųjų priemonių
                  srityje.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1975 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Procureur général près la cour d'appel de Lyon prieš Henri Mommessin ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Lyon - Prancūzija. # Byla 64-75.


1997 m. gegužės 29 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Baudžiamoji byla prieš Paul Denuit.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija.#Direktyva 89/552/EEB.#Byla C-14/96.


1974 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Istituto Chemioterapico Italiano S.p.A. ir Commercial Solvents Corporation prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos 6 ir 7-73.


1985 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi (86 straipsnis) - 222 straipsnis. # Byla 41/83.


title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 28 d. # MCI, Inc. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Koncentracijų kontrolė - Ieškinys dėl panaikinimo - Suinteresuotumas pateikti ieškinį - Komisijos kompetencija. # Byla T-310/00.

text:
      Byla T‑310/00
      MCI, Inc.
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Konkurencija – Koncentracijų kontrolė – Ieškinys dėl panaikinimo – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Komisijos kompetencija“
      2004 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas (antroji kolegija). II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Ieškinys dėl panaikinimo – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Komisijos sprendimas, pripažįstantis koncentraciją nesuderinama
            su bendrąja rinka – Šalių koncentracijos atsisakymas, apie kurį Komisijai buvo pranešta prieš jai priimant sprendimą – Poveikio
            nebuvimas
      (EB 230 straipsnio 4 pastraipa)
      2.     Konkurencija – Koncentracijos – Komisijos kompetencija – Sprendimo, pripažįstančio koncentraciją nesuderinama su bendrąja
            rinka, kai šalys atsisako koncentracijos, priėmimas – Netaikymas
      (Tarybos reglamento Nr. 4064/89 4 ir 8 straipsniai)
      3.     Bendrijos teisė – Principai – Teisėtų lūkesčių apsauga – Lūkesčiai, galintys atsirasti dėl paprastos administracinės praktikos
            – Sąlygos
      1.     Ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas fizinio ar juridinio asmens, yra priimtinas tik tuo atveju, kai ieškovas yra suinteresuotas
         ginčijamo dokumento panaikinimu. Toks suinteresuotumas reiškia, kad pats dokumento panaikinimas turės teisinių pasekmių arba,
         remiantis kita formuluote, dėl ieškinio baigties gali atsirasti nauda jį pareiškusiai šaliai.

      Įmonė, numatomos koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, šalis, kuri prieš pat Komisijai priimant sprendimą pranešė jai
         apie minėtos koncentracijos atsisakymą, kad išvengtų šio sprendimo, išsaugo suinteresuotumą Komisijos sprendimo, kuriuo pastaroji
         neatsižvelgdama į šį atsisakymą skelbia, kad nagrinėjama koncentracija yra nesuderinama su bendrąja rinka, panaikinimu.

      Kol egzistuoja atitinkamas sprendimas, kuriam nustatyta galiojimo prezumpcija iki jis bus panaikintas Bendrijos teismo, įmonei
         yra teisiškai užkirstas kelias susijungti su kita koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, šalimi bent jau pranešime nurodytais
         būdais ir sąlygomis tuo atveju, jei ji vėliau to pageidautų.

      Tai, kad įmonė nebūtinai yra tuo suinteresuota arba kad ji galbūt nevykdys šio susijungimo, yra visiškai subjektyvi aplinkybė,
         į kurią neturėtų būti atsižvelgta nagrinėjant jos suinteresuotumą panaikinti ginčijamą aktą, kuris neginčijamai nustato privalomas
         teisines pasekmes, paveikiančias jos interesus, aiškiai pakeisdamas jos teisinę situaciją.

      (žr. 44, 52, 53–57 punktus)
      2.     Priimdama sprendimą, skelbiantį koncentraciją, apie kurią buvo pranešta, nesuderinama su bendrąja rinka, nors pranešančios
         šalys oficialiai atsiėmė pranešimą ir informavo Komisiją, kad atsisako koncentracijos pagal pranešime numatytą formą, ši institucija
         peržengė savo kompetencijos ribas pagal Reglamentą Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės. Iš tikrųjų tokiu atveju,
         nesant susitarimo dėl koncentracijos Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio prasme, Komisija nebėra kompetentinga priimti sprendimo
         pagal šio reglamento 8 straipsnio 3 dalį.

      (žr. 91, 107 punktus)
      3.     Paprasta praktika ar administracinė tolerancija, neprieštaraujanti galiojantiems teisės aktams ir nereiškianti teisės vertinti
         panaudojimo, gali sukelti suinteresuoto asmens teisėtus lūkesčius, nebūtinai paremtus bendro pobūdžio pranešimu.

      (žr. 112 punktą)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 28 d.(*)

      „Konkurencija – Koncentracijų kontrolė – Ieškinys dėl panaikinimo – Suinteresuotumas pateikti ieškinį – Komisijos kompetencija“
      Byloje T‑310/00,
      MCI, Inc.,  buvusi MCI WorldCom, Inc., vėliau – WorldCom, Inc., įsteigta Ešburne, Virdžinijoje (Jungtinės Amerikos Valstijos), iš pradžių atstovaujama QC K. Lasok, advokatų J.‑Y. Art ir B. Hartnett, vėliau – K. Lasok, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma
      Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos W.-D. Plessing ir B. Muttelsee-Schön,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją,  iš pradžių atstovaujamą P. Oliver, P. Hellström ir L. Pignataro, vėliau – P. Oliver ir Hellström, padedamų barrister  N. Khan, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. de Bergues ir F. Million, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      dėl prašymo panaikinti 2000 m. birželio 28 d. Komisijos sprendimą 2003/790/EB, pripažįstantį koncentraciją nesuderinama su
         bendrąja rinka ir Europos ekonominės erdvės susitarimu (Byla COMP/M.1741 – MCI WorldCom/Sprint) (OL L 300, 2003, p. 1),

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir N. J. Forwood,
      posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. kovo 30 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Faktinės bylos aplinkybės ir procedūra Komisijoje
      1       MCI, Inc., buvusi MCI WorldCom, Inc., vėliau – WorldCom, Inc. (toliau – WorldCom), ir Sprint Corp. (toliau – Sprint) yra dvi pasaulinio lygio telekomunikacijų paslaugas teikiančios įmonės, turinčios buveines Jungtinėse Amerikos Valstijose
         (toliau – JAV). 1999 m. WorldCom pasaulinė apyvarta siekė apie 37 milijardus JAV dolerių (USD), o Sprint – apie 17 milijardų. Iki dabar Sprint visiškai arba daugiausia savo veiklą Europoje vykdė per tarpininką Global One, bendrą įmonę, 1995 m. įkurtą kartu su Deutsche Telekom ir France Télécom.

      2       1999 m. spalio 4 d. WorldCom ir Sprint pasirašė sutartį bei susijungimo planą, kuris atitinka 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų
         tarp įmonių kontrolės 3 straipsnio 1 dalies a punkte pateiktą koncentracijos apibrėžimą (OL L 395, p. 1, atitaisymai OL L
         257, 1990, p. 13, panaikintas 2004 m. sausio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės
         (OL L 24, p. 1)). Susijungimas turėjo būti įvykdytas Sprint ir WorldCom pasikeičiant akcijomis už pirminę 127 milijardų USD sumą.

      3       1999 m. spalio 20, 26 ir 28 d. laiškais WorldCom ir Sprint pranešė Komisijai apie šią sutartį ir nurodė priežastis, dėl kurių jos mano, kad nagrinėjama koncentracija nėra Bendrijos
         masto Reglamento Nr. 4064/89 1 straipsnio prasme ir remiantis šiuo reglamentu apie ją pranešti nereikia. Jos taip pat tvirtino,
         kad apskaičiuojant bendrąją Sprint apyvartą Bendrijoje pagal Reglamento Nr. 4064/89 5 straipsnį Global One apyvarta neturėtų būti įtraukta, nes Sprint pagal sutartį WorldCom įsipareigojo parduoti savo dalį Global One iki susijungimo įvykdymo.

      4       1999 m. spalio 29 d. Komisija nepritarė šiai nuomonei ir pranešė suinteresuotiems asmenims, kad ji, apskaičiuodama Sprint dalį, turi atsižvelgti ir į Global One apyvartą, o dėl to numatyta koncentracija yra Bendrijos masto. Ji teigė, kad apyvartos apskaičiavimas, siekiant nustatyti,
         ar koncentracija yra Bendrijos masto, turi būti įvykdytas iki susijungimo sutarties pasirašymo dienos, atsižvelgiant į tos
         dienos aplinkybes, arba vėliausiai iki dienos, kurią atsirado pareiga pranešti apie koncentraciją. Komisija mano, kad apyvarta
         iš tam tikros veiklos gali būti sumažinta, tik jei sutartyje, apie kurią buvo pranešta, yra sąlyga dėl atidėjimo, numatanti
         veiklos perleidimą, arba jei veikla buvo perleista tarp balanso sudarymo ir galutinio susijungimo sutarties pasirašymo. Komisija
         tvirtino, kad šioje byloje padėtis kitokia.

      5       2000 m. sausio 10 d. dokumentu (toliau – pranešimas), kurį Komisija gavo sausio 11 d., WorldCom ir Sprint (toliau – pranešančiosios šalys) kartu pranešė apie savo norą vykdyti koncentraciją pagal Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio
         1 dalį, „nepažeisdamos šalių pozicijos Global One apyvartos priskyrimo Sprint kompetencijos klausimu“.

      6       2000 m. sausio 21 d. Sprint sudarė oficialią sutartį su Deutsche Telekom ir France Télécom, pagal kurią ji perleido savo dalį Global One.

      7       2000 m. vasario 2 d.  pranešančiosios šalys informavo Komisiją apie šią sutartį ir taip pat pasiūlė įsipareigojimą pagal Reglamento
         Nr. 4064/89 8 straipsnio 2 dalį, pagal kurį Sprint  turi imtis visų priemonių, kad neatidėliotinai paruoštų savo dalies Global One perleidimą, ir iki perleidimo nedalyvauti Global One valdyme. 2000 m. vasario 10 d.  pranešančiosios šalys memorandumu kreipėsi į Komisiją, kuriame pateikė savo nuomonę apie
         tai, kokią įtaką konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje struktūrai turės Sprint pasitraukimas iš Global One, ir nurodė priežastis, kurios, jų manymu, leidžia atsiimti pranešimą.

      8       Manydama, kad pasiūlyti įsipareigojimai yra nepakankami ir kad nagrinėjama koncentracija patenka į Reglamento Nr. 4064/89
         taikymo sritį bei kelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, 2000 m. vasario 21 d. Komisija nusprendė pradėti
         procedūrą, numatytą Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies c punkte. Ji nustatė šias tris rinkas, kuriose koncentracija
         sukeltų konkurencijos problemų: „aukščiausio lygio arba universalaus interneto ryšio“, pasaulinių telekomunikacijų paslaugų
         ir tarptautinės balso telefonijos.

      9       Gavusi atsakymus į užklausas pagal Reglamento Nr. 4064/89 11 straipsnį, Komisija 2000 m. gegužės 3 d. išsiuntė pranešančiosioms
         šalims prieštaravimus pagal 1998 m. kovo 1 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 447/98 dėl pranešimų, terminų ir nagrinėjimų,
         numatytų Tarybos reglamente (EEB) Nr. 4064/89 dėl įmonių koncentracijos kontrolės (OL L 61, p. 1, toliau – taikymo reglamentas,
         panaikintas 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos (EB) reglamentu Nr. 802/2004, įgyvendinančiu Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004
         (OL L 133, p. 1)), kuriuose ji nurodė, kad numatyta koncentracija sukurs pranešančiųjų šalių dominuojančią padėtį arba sustiprins
         WorldCom dominuojančią padėtį aukščiausio lygio interneto ryšio rinkoje ir pasaulinėje telekomunikacijų paslaugų tarptautinėms įmonėms
         rinkoje. 2000 m. gegužės 22 d.  pranešančiosios šalys atsakė į šiuos prieštaravimus.

      10     Po daugelio susirinkimų, skirtų galimų ištaisančių priemonių analizei,  pranešančiosios šalys pagal Reglamento Nr. 4064/89
         8 straipsnio 2 dalį ir taikymo reglamento 18 straipsnio 2 dalį 2000 m. birželio 8 d. laišku pateikė Komisijai įsipareigojimą
         („ištaisančias priemones“) dėl Sprint veiklos, susijusios su internetu, perleidimo.

      11     2000 m. birželio 5 d. Komisija sušaukė Reglamento Nr. 4064/89 19 straipsniu sukurto Patariamojo komiteto koncentracijų kontrolės
         klausimais susirinkimą. Šis komitetas susirinko 2000 m. birželio 22 d. ir tą pačią dieną pateikė savo nuomonę.

      12     2000 m. birželio 26 d., M. Monti, komisaras, atsakingas už konkurencijos klausimus, išvyko į Vašingtoną (JAV) susitikti su
         Departament of Justice (Teisingumo ministerija, toliau – DoJ) atstovais. Spaudos konferencijos metu jis pareiškė, kad siūlys Komisijai uždrausti numatomą koncentraciją.

      13     2000 m. birželio 27 d.  pranešančiosios šalys faksu išsiuntė du laiškus Komisijai, kuriuos pastaroji gavo tą pačią dieną,
         ir taip pranešė oficialiai atsisakančios, pirma, savo įsipareigojimo, pateikto 2000 m. birželio 8 d., ir, antra, 2000 m. sausio
         11 d. pranešimo. Antrajame laiške pareiškiama:

      „Šalys nebenori įgyvendinti koncentracijos vykdymo plano pagal šį pranešimą. Kai šalys nuspręs sujungti savo veiklą ateityje
         kita forma, jos pateiks atitinkamus pranešimus pagal konkurencijos teisės aktus.“

      14     Tą pačią dieną DoJ oficialiai kreipėsi į District Court of Columbia (Kolumbijos apygardos teismas), pateikdamos skundą prieš WorldCom ir Sprint, kuriame buvo prašoma konstatuoti, jog susijungimo planas pažeidžia Clayton Antitrust Act, 1914 (1914 m. antimonopolinis
         Clayton įstatymas) ir kad šioms įmonėms būtų uždrausta įgyvendinti nagrinėjamos koncentracijos sutartį. Šis skundas buvo paremtas
         antikonkurenciniais padariniais, kurie galėtų atsirasti interneto ryšio teikimo paslaugų ir kitose rinkose.

      15     2000 m. birželio 27 d Sprint savo interneto tinklalapyje paskelbė pranešimą spaudai dėl DoJ pradėto teisminio proceso, kuris užbaigiamas taip:

      „Sprint tikisi, kad bus rastas tinkamas sprendimas šiam susijungimui. Nauda visuomenei yra per didelė, kad būtų jo atsisakyta.“

      16     Tą pačią dieną ABC News savo interneto tinklalapyje paskelbė šiuos komentarus:

      „<...> abiejų įmonių pareiškimai rodo, kad jos ne visiškai atsisakė numatytos 128 milijardų dolerių megakoncentracijos. WorldCom atstovas spaudai Peter Lucht nenorėjo pasakyti, ar jie panaikino savo pasiūlymą nupirkti akcijas. P. Lucht teigė, kad „byla
         nagrinėjama Amerikos valdžios institucijų.“

      17     2000 m. birželio 28 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 3 dalimi, priėmė Sprendimą 2003/790/EB, pripažįstantį
         koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka ir Europos ekonominės erdvės sutartimi (Byla COMP/M.1741 – MCI WorldCom/Sprint) (OL L 300, 2003, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).

      18     Ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 410 punkte Komisija nurodė, kad numatyta koncentracija „baigtųsi arba po koncentracijos
         atsiradusio subjekto dominuojančios padėties sukūrimu, arba MCI WorldCom dominuojančios padėties (aukščiausio lygio) arba universalaus ryšio teikimo rinkoje sustiprinimu, ir dėl to būtų itin apribota
         konkurencija bendrojoje rinkoje pagal reglamento dėl koncentracijos 2 straipsnio 3 dalį“. Tačiau ginčijamo sprendimo konstatuojamosios
         dalies 302 punkte Komisija „nusprendė daugiau neprieštarauti dėl pasaulinių telekomunikacijų paslaugų teikimo rinkos“. Be
         to, ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 303–315 punktuose Komisija nesiremia prieštaravimais dėl tarptautinės balso
         telefonijos rinkos.

      19     Sprendimas buvo išsiųstas šalims tą pačią dieną.
      20     2000 m. liepos 13 d. pranešančiosios šalys pranešimuose spaudai nurodė, kad dėl DoL prieštaravimo jos nutraukia savo susijungimo sutartį.

       Procesas
      21     Ieškovė pateikė ieškinį Pirmosios instancijos teismui, kurį šio teismo kanceliarija užregistravo 2000 m. rugsėjo 27 dieną.
      22     Pirmosios instancijos teismas (pirmoji kolegija) paprašė ieškovės savo dublike nurodyti, atsižvelgiant į Pirmosios instancijos
         teismo 1999 m. kovo 25 d. Sprendimą Gencor prieš Komisiją (T‑102/96, Rink. p. II‑753) ir 1999 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Kesko prieš Komisiją (T‑22/97, Rink. p. II‑3775), ar ji išsaugojo savo suinteresuotumą veikti, kai po DoJ įsikišimo buvo galutinai nutrauktas koncentracijos plano vykdymas. Ieškovė įvykdė šį prašymą, o Komisija išdėstė savo nuomonę
         šiuo klausimu triplike.

      23     2001 m. gegužės 16 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi Vokietijos Federacinė Respublika ir Prancūzijos Respublika
         buvo įtrauktos į prasidėjusį procesą atitinkamai ieškovės ir Komisijos pusėje.

      24     2002 m. liepos 21 d. WorldCom ir daugelis jos dukterinių įmonių JAV pateikė prašymus Bankruptcy Court for the Southern District of New York (Niujorko pietų apygardos teismas, nagrinėjantis bankroto bylas) dėl savanoriško nuostolių atlyginimo pagal U. S. Bankruptcy Code 11 dalį (JAV bankrotų kodeksas).

      25     2002 m. spalio 4 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijos laišku ieškovei pasiūlyta išdėstyti savo nuomonę apie galimą
         Pirmosios instancijos teismo proceso nutraukimą dėl vykstančių įvykių, nurodant, ar ji dar suinteresuota ginčijamo sprendimo
         panaikinimu, atsižvelgiant į Pirmosios instancijos teismo sprendimuose Gencor prieš Komisiją ir Kesko prieš Komisiją, minėtuose 22 punkte, nurodytus kriterijus, ypač, ar ji vis dar mano, kad yra tikimybės, jog ateityje bus vykdoma koncentracija,
         ginčijamu sprendimu paskelbta nesuderinama su bendrąja rinka, arba bet kokie kiti panašūs veiksmai, jei pagal ieškinyje pateiktus
         reikalavimus ginčijamas sprendimas būtų panaikintas, ir pateikti veiklos planą (business plan), reikalaujamą pagal U.S. Bankruptcy Code 11 skyrių, kai tik jis bus priimtas jos kreditorių ir patvirtintas kompetentingo JAV teismo. Ieškovė įvykdė šiuos prašymus
         2002 m. spalio 21 d., 2003 m. gegužės 2 d., 2003 m. liepos 9 d., 2003 m. gruodžio 17 d. ir 2004 m. kovo 11 d. laiškais.

      26     Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis buvo pakeista prasidėjus naujiems teismo darbo metams, o teisėjas pranešėjas
         buvo paskirtas į antrąją kolegiją, ir dėl to ir ši byla buvo paskirta minėtai kolegijai.

      27     Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį ir pirmiausia paskyrė posėdį dėl šio ieškinio iškilusiems priimtinumo, suinteresuotumo pateikti ieškinį ir Komisijos
         kompetencijos priimant ginčijamą sprendimą klausimams.

      28     Šalys pateikė savo žodinius paaiškinimus ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus 2004 m. kovo 30 d. posėdyje.
       Šalių reikalavimai
      29     Ieškovė, palaikoma Vokietijos Federacinės Respublikos, Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      30     Komisija, palaikoma Prancūzijos Respublikos, Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl ieškinio priimtinumo
       Šalių argumentai
      31     Savo dublike ieškovė pirmiausia pažymi, kad dėl M. Monti pasisakymo 2000 m. birželio 26 d. spaudos konferencijoje (žr. 12 punktą),
         pranešančiosios šalys rytojaus dieną atsiėmė savo pranešimą ir oficialiai pranešė Komisijai, kad jos nebevykdys numatytos
         koncentracijos tokia forma, apie kurią buvo pranešta. Dėl birželio 27 d. pradėto DoJ proceso District Court of Columbia (žr. 14 punktą) ieškovė pažymi, kad skirtingai nei ginčijamas sprendimas, priimtas 2000 m. birželio 28 d., jis neturėjo privalomos
         teisinės galios. Ieškovės nuomone, yra neteisinga tvirtinti, kad koncentracijos vykdymo plano buvo atsisakyta „dėl DoJ įsikišimo“.

      32     Ieškovė taip pat teigia, kad jis prašo panaikinti ginčijamą sprendimą atsižvelgiant į Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Gencor prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 41–45 punktuose ir sprendimo Kesko prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 57–64 punktuose nurodytus kriterijus. Šiuo klausimu ji tvirtina, kad  pranešančiosios šalys atsisakė koncentracijos
         vykdymo plano, nes buvo akivaizdu, kad Komisija paskelbs koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka. Aplinkybė, kad Komisijos
         vertinimai tapo viešais iki ginčijamo sprendimo priėmimo ir kad  pranešančiosios šalys veikė žinodamos, koks bus sprendimas,
         dar iki oficialaus jo priėmimo, nepašalina ieškovės intereso reikalauti jį panaikinti.

      33     Ieškovė, remdamasi 1986 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimu Les Verts prieš Parlamentą (294/83, Rink. p. 1339, 23 punktas), nurodo savo pagrindinę teisę į teisminę gynybą, kuri garantuojama tiek EB sutartimi,
         tiek Reglamento Nr. 4064/89 16 ir 21 straipsniais. Ji remiasi tuo, kad teisinėje Bendrijoje Komisijos diskrecinės valdžios
         teisminė kontrolė pagal Reglamentą Nr. 4064/89 jokiu būdu negali būti veikiama teisminių procesų kituose teismuose, be to,
         šioje byloje ginčijamas sprendimas yra vienintelis teisinis barjeras numatytai koncentracijai.

      34     Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo 2002 m. spalio 4 d. pateiktus klausimus (žr. 25 punktą), savo 2002 m. spalio 21 d.
         pastabose ieškovė tvirtina, kad U.S. Bancruptcy Code  11 skyriaus taikymas jai neturi jokios teisinės reikšmės pagrindinės bylos vedimui ir kad ji dar labiau nei anksčiau yra suinteresuota
         ginčijamo sprendimo panaikinimu, atsižvelgiant į kriterijus, nurodytus Pirmosios instancijos teismo sprendimuose Gencor prieš Komisiją ir Kesko prieš Komisiją, minėtuose 22 punktuose, be to, ypač dėl perteklinio gamybos pajėgumo, sumažėjusios paklausos ir kitų struktūrinių problemų,
         atsiradusių telekomunikacijų sektoriuje nuo 2000 m., ji turi dar geresnę progą nei anksčiau įvykdyti koncentraciją, ginčijamu
         sprendimu pripažintą nesuderinama su bendrąja rinka, arba kitą panašią operaciją tuo atveju, jei, kaip prašoma ieškinyje,
         šis sprendimas būtų panaikintas.

      35     Savo 2003 m. gegužės 2 d. papildomose pastabose, ieškovė, be kita ko, nurodo būsimą palankų U.S. Bankruptcy Court sprendimą dėl jo galutinio reorganizavimo plano ir nurodo, kad tikisi U.S. Bankruptcy Code 11 skyriuje numatytos procedūros taikymo pabaigos trečiame 2003 m. ketvirtyje. Reorganizacijos procedūros užbaigimas neturės
         jokios reikšmės nei ieškovės suinteresuotumui greitai išspręsti šį ginčą, nei teisėms, kurios atsirastų, jei būtų priimtas
         palankus sprendimas.

      36     Prie savo 2003 m. liepos 9 d., 2003 m. gruodžio 17 d. ir 2004 m. kovo 11 d. papildomų pastabų ieškovė pridėjo atitinkamai
         2003 m. liepos 7 d. U.S. Bankruptcy Court nutarties, pritariančios jo pasiūlymui dėl galutinio susitarimo su U.S. Securities and Exchange Commission (Amerikos vertybinių popierių komisija), kopiją, to paties teismo 2003 m. spalio 31 d. nutarties, pritariančios jo 2003 m.
         spalio 21 d. reorganizavimo planui, kopiją ir minėto teismo 2004 m vasario 25 d. nutarties, pratęsiančios terminą ieškovei
         įvykdyti sąlygas, numatytas jos reorganizavimo plane, kopiją.

      37     Savo triplike Komisija teigia, kad sprendimuose Gencor prieš Komisiją ir Kesko prieš Komisiją, minėtuose 22 punkte, Pirmosios instancijos teismas daug dėmesio skyrė faktinėms bylos aplinkybėms, kuriomis buvo pateiktas
         ieškinys ir atsisakyta numatytos koncentracijos.

      38     Ji pažymi, kad sprendimo Gencor prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 45 punkte, Pirmosios instancijos teismas nurodė, jog koncentracijos pagrindo išnykimas savaime nėra priežastis,
         dėl kurios nebūtų galima tikrinti ginčijamo sprendimo teisėtumo. Šį teiginį Pirmosios instancijos teismas patikslino sprendimo
         Kesko prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 61–64 punktuose, išnagrinėjęs priežastis, dėl kurių ieškovė atsisakė numatytos koncentracijos, nurodydama,
         kad šis atsisakymas nebuvo savanoriškas, tačiau tiesiogiai priskiriamas ginčijamam sprendimui, ir kad dėl to ieškinys buvo
         priimtinas.

      39     Todėl Komisija mano, kad dėl tų priežasčių, dėl kurių pranešančiosios šalys atsisakė koncentracijos, atsižvelgiant į kitas
         aplinkybes, Pirmosios instancijos teismas gali nepriimti ieškinio. Ji tvirtina, kad jei pranešančiosios šalys priėmė šį sprendimą
         ne dėl ginčijamo sprendimo, o dėl kitų priežasčių, galima manyti, kad ieškovė nėra pakankamai suinteresuota šiuo procesu ir
         ieškinys turėtų būti atmestas kaip nepriimtinas.

      40     Taigi šioje byloje WorldCom ir Sprint pačios aiškiai patvirtino, kad jos atsisakė koncentracijos ne dėl ginčijamo sprendimo, o dėl kitų priežasčių. Iš jų veiksmų
         matyti, kad priežastis, dėl kurios buvo atsisakyta koncentracijos, buvo DoJ prieštaravimas. Komisija nurodo šią ieškovės ir Sprint 2000 m. liepos 13 d. paskelbto pranešimo spaudai ištrauką (žr. 20 punktą):

      „Įmonės (WorldCom ir Sprint) mano, kad (DoJ) reikalaujamos įvairios sąlygos kenktų susijungimo finansinei naudai ir klientų naudai, kurią jie galėtų gauti dėl šio susijungimo.
         (DoJ) paskelbus, kad ji iki kitų metų nebus pasirengusi pradėti veiksmų, susijusių su susijungimu, įmonės nusprendė, kad akcininkams,
         klientams ir darbuotojams yra nenaudinga pradėti neaišku kada pasibaigsiančią procedūrą.“

      41     Tokiomis aplinkybėmis ieškovė neteisingai tvirtina, kad koncentracijos ji atsisakė ne dėl DoJ pateikto District Court of Columbia skundo, nes jis neturėjo privalomos galios.

      42     Komisija mano, jog atsisakymas vykdyti koncentraciją tikrai nebuvo tiesioginė ginčijamo sprendimo išdava, kad sprendimas Kesko prieš Komisiją, minėtas 22 punkte, nėra taikomas sprendžiant šią bylą ir kad ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

      43     Be to, Komisija teigia, kad sprendimo Kesko prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 55 punkte Pirmosios instancijos teismas iškėlė klausimą, ar koncentracija vis dar buvo aktuali ieškinio
         pareiškimo metu, siekdamas nustatyti, ar suinteresuotumas panaikinti ginčijamą sprendimą buvo aktualus. Šioje byloje vykdyti
         koncentraciją buvo atsisakyta 2000 m. liepos mėn., t. y. gerokai anksčiau nei 2000 m. rugsėjo 27 d., kai buvo pateiktas ieškinys.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      44     Pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką ieškinys dėl panaikinimo, pareikštas fizinio ar juridinio asmens, yra priimtinas
         tik tuo atveju, kai ieškovas yra suinteresuotas ginčijamo dokumento panaikinimu. Toks suinteresuotumas reiškia, kad pats dokumento
         panaikinimas turės teisinių pasekmių (žr. 1986 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo AKZO Chemie prieš Komisiją, 53/85, Rink. p. 1965, 21 punktą; 1995 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją, T‑480/93 ir T‑483/93, Rink. p. II‑2305, 59 ir 60 punktus bei minėtą teismo praktiką ir 2001 m. birželio 20 d. Sprendimo
         Euroalliages prieš Komisiją, T‑188/99, Rink. p. II‑1757, 26 punktą) arba, remiantis kita formuluote, tam tikrais atvejais dėl ieškinio baigties atsiras
         nauda jį pareiškusiai šaliai (2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas Parlamentas prieš Richard, C‑174/99 P, Rink. p. I‑6189, 33 punktas ir 2002 m. liepos 25 d. Sprendimas Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą, C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 21 punktas).

      45     Klausimą dėl nepriimtinumo dėl viešosios tvarkos (1985 m. lapkričio 28 d. Teisingumo Teismo nutartis Grégoire‑Foulon prieš Parlamentą, 19/85, Rink. p. 3771; 1987 m. spalio 7 d. Nutartis D.M. prieš Tarybą ir CES, 108/86, Rink. p. 3933 ir 1993 m. vasario 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Mc Avoy prieš Parlamentą, T‑45/91, Rink. p. II‑83, 22 punktas) Bendrijos teismas gali spręsti ex officio (1995 m. spalio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas Rendo ir kt. prieš Komisiją, C‑19/93 P, Rink. p. I‑3319).

      46     Dėl Reglamento Nr. 4064/89 taikymo Pirmosios instancijos teismas sprendimo Gencor prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 41–45 punktuose yra nusprendęs, kad įmonė, numatomos koncentracijos šalis, išsaugo suinteresuotumą Komisijos
         sprendimo, skelbiančio, kad koncentracija nesuderinama su bendrąja rinka, panaikinimu, jei dėl išnykusio sutartinio šios koncentracijos
         pagrindo ji negali būti vykdoma net ir ieškovei palankaus Pirmosios instancijos teismo sprendimo atveju. Pirmosios instancijos
         teismas atsižvelgė į tokio sprendimo panaikinimo pagal EB 233 straipsnį esamas ir būsimas teisines pasekmes bei pagal Reglamentą
         Nr. 4064/89 Komisijos priimtų aktų teisėtumo teisminės kontrolės imperatyvą.

      47     Taikant šiuos principus atsisakymo vykdyti numatytą koncentraciją atveju, sprendimo Kesko prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 61–65 punktuose Pirmosios instancijos teismas priduria, kad jei iš bylos aplinkybių matyti, jog tai ne
         savanoriškas atsisakymas, o Komisijos sprendimo „tiesioginis padarinys“, susijusi įmonė išsaugo suinteresuotumą panaikinti
         tokį sprendimą.

      48     Priešingai, nei teigia Komisija (žr. 43 punktą), ši praktika nagrinėja ne tik tuos atvejus, kai atsisakoma vykdyti koncentraciją
         po to, kai pareiškiamas ieškinys Pirmosios instancijos teismui. Iš tikrųjų minėta teismų praktika remiasi prielaida, kad įmonė,
         kuri apsiriboja tik Komisijos sprendimo vykdymu, nes ji turi tokią pareigą, jokiu būdu nepraranda savo suinteresuotumo panaikinti
         tokį sprendimą (sprendimo Kesko prieš Komisiją, minėto 22 punkte, 59 punktas). Taigi tokia pareiga išplaukia iš paties sprendimo ir EB 249 straipsnio ketvirtosios pastraipos.
         Ji egzistuoja iki ieškinio pareiškimo ir nuo jo nepriklauso, o tai, kad ieškinys neturi sustabdančio poveikio, pateisina suinteresuotumo
         išlikimą tuo atveju, kai koncentracijos atsisakoma proceso metu (1985 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas Hoogovens Groep prieš Komisiją, 172/83 ir 226/83, Rink. p. 2831, 19 punktas).

      49     Šiuo atveju sutartinio koncentracijos pagrindo išnykimas dėl pranešančiųjų šalių atsisakymo vykdyti koncentraciją savaime
         dar nereiškia, kad ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolės nebereikia.

      50     Pagrindinėje byloje nagrinėjamas atvejis vis dėlto galėtų būti atskiriamas nuo bylų, kuriose buvo priimti 22 punkte minėti
         sprendimai Gencor prieš Komisiją ir Kesko prieš Komisiją, dviem aspektais. Pirma, nors šis tvirtinimas iš dalies ir ginčijamas Komisijos, ieškovė teigia, kad nagrinėjamos koncentracijos
         buvo atsisakyta 2000 m. birželio 27 d., t. y. iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Antra, Komisija nurodo, kad vykdyti koncentraciją
         buvo atsisakyta daugiau dėl DoJ pasipriešinimo nei savo valia. Dėl pirmo ir dėl antro aspektų kyla klausimas – kokiu būdu atsisakymas vykdyti nagrinėjamą
         koncentraciją turėtų būti kvalifikuojamas kaip ginčijamo sprendimo „tiesioginis padarinys“ sprendimo Kesko prieš Komisiją, minėto 22 punkte, prasme ir kokie gali būti tokio išskyrimo padariniai ieškovės suinteresuotumui pateikti ieškinį šioje
         byloje.

      51     Dėl pirmo iš šių dviejų aspektų primintina, kad 2000 m. birželio 27 d. laišku  pranešančiosios šalys Komisijai oficialiai
         pranešė, kad jos atsiima savo pranešimą ir „nebenori įgyvendinti koncentracijos vykdymo plano pagal šį pranešimą“.

      52     Pirmos instancijos teismas konstatuoja: pirma, šis pareiškimas padarytas tuoj pat, t. y. po 2000 m. birželio 26 dienos M. Monti
         komentarų spaudai, iš kurių matyti, kad pastarasis ketino siūlyti Komisijai uždrausti numatomą koncentraciją; antra, šiuo
         pareiškimu akivaizdžiai buvo siekiama išvengti ginčijamo sprendimo priėmimo, kurio svarstymas jau buvo įrašytas į Komisijos
         2000 m. birželio 28 d. posėdžio darbotvarkę.

      53     Taigi ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 12 punkte Komisija atsisakė šį pareiškimą laikyti susijungimo, apie kurį
         buvo pranešta, sutarties oficialiu atsisakymu. Dėl to ji manė esanti kompetentinga nagrinėti šią sutartį, nepaisant nagrinėjamo
         pareiškimo.

      54     Pirmosios instancijos teismo nuomone, pakanka šių aplinkybių, kad būtų pateisintas ieškovės suinteresuotumas panaikinti ginčijamą
         sprendimą, kuris yra jai skirtas ir kurio priėmimo ji nesėkmingai bandė išvengti, paskelbdama oficialų atsisakymą vykdyti
         koncentraciją, apie kurią buvo pranešta. Šiuo klausimu primintina, kad vienas iš pagrindinių ieškovės išvadose nurodytų argumentų
         dėl panaikinimo yra Komisijos kompetencijos neturėjimas priimti ginčijamą sprendimą po pranešimo atsiėmimo 2000 m. birželio
         27 dieną.

      55     Reikia pridurti, kad kol egzistuoja ginčijamas sprendimas, kuriam nustatyta galiojimo prezumpcija iki jis bus panaikintas
         Bendrijos teismo (1982 m. balandžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas Dürbeck prieš Komisiją, 11/81, Rink. p. 1251, 17 punktas), ieškovei yra teisiškai užkirstas kelias susijungti su Sprint pranešime nurodytais būdais ir sąlygomis tuo atveju, jei ji norėtų vėliau vėl susijungti.

      56     Tai, kad ieškovė nebūtinai yra tuo suinteresuota arba kad ji tikriausiai nevykdys šio susijungimo, yra visiškai subjektyvi
         aplinkybė, į kurią neturėtų būti atsižvelgta nagrinėjant jos suinteresuotumą panaikinti ginčijamą aktą, kuris neginčijamai
         nustato privalomas teisines pasekmes, paveikiančias jos interesus, aiškiai pakeisdamas jos teisinę situaciją (1981 m. lapkričio
         11 d. Teisingumo Teismo sprendimas IBM prieš Komisiją, 60/81, Rink. p. 2639, 9 punktas ir 1998 m. kovo 31 d. Sprendimas Prancūzija ir kt. prieš Komisiją, C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 62 punktas; 1999 m. kovo 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Assicurazioni Generali et Unicredito prieš Komisiją, T‑87/96, Rink. p. II‑203, 37 punktas ir 2000 m. kovo 22 d. Sprendimas Coca-Cola prieš Komisiją, T‑125/97 ir T‑127/97, Rink. p. II‑1733, 77 punktas).

      57     Konstatuotina, kad ieškovė įrodė pakankamą suinteresuotumą ginčijamo sprendimo panaikinimu net tuo atveju, kai, pasak jos,
         ji realiai atsisakė vykdyti nagrinėjamą susijungimą šio sprendimo priėmimo išvakarėse.

      58     Dėl antrojo aspekto, nurodyto 50 punkte, reikia pažymėti, kad oficialaus pranešimo atsiėmimo ir atsisakymo vykdyti koncentraciją
         „pagal pranešime nurodytą planą“, kurie pranešančiųjų šalių buvo faksu išsiusti Komisijos „Koncentracijų tarp įmonių kontrolės“
         task-force sekretoriatui Briuselyje (žr. ieškinio 3 priedo p. 185), laikas, t. y. 2000 m. birželio 27 d. 17 val. 25 min., atsižvelgiant
         į laiko skirtumą, dienomis ir valandomis sutampa su DoJ pranešimo apie kreipimąsi į District Court of Columbia, paskelbto Vašingtone 2000 m. birželio 27 d. rytą, laiku (žr. atsiliepimo į ieškinį 1 ir 11 priedus). Be to,  pranešančiosios
         šalys pačios prisipažino (žr. 40 punkte cituotą jų 2000 m. liepos 13 d. pranešimą spaudai), kad jos galutinai atsisakė vykdyti
         koncentraciją dėl DoJ pradėto proceso District Court of Columbia.
      59     Vis dėlto, net tvirtinant, kad DoJ prieštaravimas turėjo lemiamos įtakos pranešančiosioms šalims atsisakant nagrinėjamos koncentracijos, kaip teisingai tvirtina
         ieškovė, ginčijamas sprendimas yra vienintelė aktuali ir tikra teisinė kliūtis vykdyti susijungimą, jei  pranešančiosios šalys
         iš naujo norėtų susijungti pranešime nurodytomis sąlygomis ir būdais, nes DoJ pradėtas District Court of Columbia procesas nesibaigė neigiamu sprendimu ir DoJ savanoriškai atsisakė jį tęsti 2000 m. liepos 13 dieną.

      60     Be to, negalima atmesti galimybės, kad  pranešančiosios šalys būtų gynęsi District Court of Columbia, jei Komisija savo ruožtu nebūtų priėmusi ginčijamo sprendimo.

      61     Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į pagrindinį principą, pagal kurį teisinėje Bendrijoje turi būti užtikrintas teisėtumas
         (2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Rink. p. II‑0000, 63 punktas), Pirmosios instancijos teismas mano, kad pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
         nesiskiria nuo sprendimų Gencor prieš Komisiją ir Kesko prieš Komisiją, minėtų 22 punkte, aplinkybių tiek, kad pateisintų kitokią nuomonę dėl ieškovės suinteresuotumo veikti ieškinio pateikimo
         metu.

      62     Dėl aplinkybių, galinčių po ieškinio pateikimo paveikti šį suinteresuotumo buvimą, Pirmosios instancijos teismas teigia, kad
         ieškovės 2002 m. spalio 21 d., 2003 m. gegužės 2 d., 2003 m. liepos 9 d., 2003 m. gruodžio 17 d. ir 2004 m. kovo 11 d. pateiktos
         pastabos rodo, jog jos teisminis reorganizavimas vyksta gerai.

      63     Be to, ieškovė patvirtino savo pastabose ir, Komisijai neprieštaraujant, pakartojo per posėdį, kad jos veiklos sritis išliko
         nepakitusi nuo ieškinio pateikimo ir kad ji vis dar gali realizuoti tokią koncentraciją, kuri ginčijamu sprendimu buvo paskelbta
         nesuderinama su bendrąja rinka.

      64     Dėl to Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovė išsaugojo savo suinteresuotumą tęsti šį procesą.
       Dėl Komisijos kompetencijos priimti ginčijamą sprendimą
      65     Pagrįsdama savo reikalavimus ieškovė šiuo klausimu iš esmės nurodo du pagrindus dėl Komisijos kompetencijos neturėjimo priimti
         ginčijamą sprendimą.

      66     Pirmuoju pagrindu, kuris dar dalijamas į dvi dalis, ieškovė tvirtina, kad Komisija nebuvo įgaliota priimti ginčijamo sprendimo,
         nes nagrinėjama koncentracija nebuvo Bendrijos masto tuo metu, kai buvo pradėta procedūra (pirmoji dalis) arba, stipriai pasikeitus
         aplinkybėms, tuo metu, kai buvo priimtas sprendimas (antroji dalis).

      67     Remdamasi antruoju pagrindu ieškovė teigia, kad Komisija nebuvo įgaliota priimti ginčijamo sprendimo, nes  pranešančiosios
         šalys oficialiai atsiėmė savo pranešimą ir pranešė, kad atsisako koncentracijos vykdymo pagal pranešime numatytą planą.

      68     Pirmosios instancijos teismas pirmiau nagrinės antrąjį argumentą dėl Komisijos kompetencijos neturėjimo priimti ginčijamą
         sprendimą po pranešimo atsiėmimo ir atsisakymo vykdyti koncentraciją pagal pranešime numatytą planą.

       Šalių argumentai
      69     Ieškovė, palaikoma Vokietijos vyriausybės, tvirtina, kad Komisija viršijo savo įgaliojimus, 2000 m. birželio 28 d. priimdama
         ginčijamą sprendimą, nors  pranešančiosios šalys 2000 m. birželio 27 d. oficialiai atsiėmė savo pranešimą ir informavo apie
         tai, kad jos nebesieks įgyvendinti numatytos koncentracijos, kuri buvo nurodyta pranešime, ir kad, nusprendusios sujungti
         savo veiklą ateityje kita forma, jos apie tai praneš atsižvelgdamos į teisės aktus, taikomus koncentracijos srityje.

      70     Komisija, pateisindama savo kompetenciją, ginčijamo sprendimo 12 konstatuojamojoje dalyje nurodo aplinkybę, kad pranešančiųjų
         šalių 2000 m. birželio 27 d. atsisakymas nebuvo oficialus 1999 m. spalio 4 d. susijungimo sutarties, kuri buvo pranešimo pagrindu,
         atsisakymas; ieškovė mano, kad toks aiškinimas yra dirbtinis ir prieštarauja racionaliam minėto atsisakymo skaitymui. Dėl
         pranešančiųjų šalių pranešimų spaudai, kuriuos Komisija nurodo savo atsiliepime į ieškinį, teigdama, kad šios šalys neatsisakė
         savo planų vykdyti koncentraciją, apie kurią buvo pranešta (žr. 15, 16 ir 20 punktus), Komisijos pastabose niekur nėra nurodyta,
         kad į juos buvo atsižvelgta. Bet kuriuo atveju šie pranešimai neprieštarauja pranešančiųjų šalių 2000 m. birželio 27 d. pranešimui
         Komisijai.

      71     Be to, ieškovė tvirtina, kad manydama, jog numatytos koncentracijos galėjo būti atsisakyta tik oficialiai nutraukiant susijungimo
         sutartį, Komisija veikė neprotingai, neproporcingai, priešingai savo administracinei praktikai, ir todėl pažeidė teisėtų lūkesčių
         principą (1987 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas Ferriere San Carlo prieš Komisiją, 344/85, Rink. p. 4435; 1988 m. spalio 5 d. Sprendimas Fingruth, 129/87, Rink. p. 6121, 14–16 punktai ir 1989 m. lapkričio 14 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją, 14/88, Rink. p. 3677, 28–31 punktai). Ieškovė mano, kad dėl 2000 m. birželio 27 d. pranešimo  pranešančiosios šalys galėjo teisėtai tikėtis,
         kad Komisija nepriims sprendimo dėl koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, atsižvelgiant į ankstesnę administracinę praktiką
         dvidešimtyje kitų viešai paskelbtų bylų.

      72     Komisijos teigimu, nepakanka paprasto prašymo atsiėmimo, kad ji netektų kompetencijos pagal Reglamentą Nr. 4064/89. Taip gali
         atsitikti tik tuo atveju, jei  pranešančiosios šalys atsisakytų ir koncentracijos vykdymo planų.

      73     Iš Reglamento Nr. 4064/89, ypač iš preambulės 9 ir 17 konstatuojamųjų dalių, 2 straipsnio 2 dalies, 4 straipsnio, 7 straipsnio
         1 ir 5 dalių, 8 straipsnio 4 dalies ir 11 straipsnio matyti, kad Komisijos kompetencija nėra ribojama tik koncentracijomis,
         apie kurias buvo pranešta, nes pranešimas paprasčiausiai yra tik įrankis, kuris palengvina Komisijos kompetencijos, turimos
         bet kuriuo atveju ir nepriklausančios vien tik nuo šalių valios, įgyvendinimą (1994 m. kovo 24 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Air France prieš Komisiją, T‑3/93, Rink. p. II-121, 53 punktas). Taigi Komisija tvirtina, kad ji kontroliuoja koncentracijas, neatsižvelgdama į išankstinį pranešimą,
         todėl planuojamos koncentracijos šalys negali atimti iš jos kompetencijos atsiimdamos pranešimą, jei jos taip pat neatsisako
         koncentracijos planų. Atsižvelgiant į tai, pareiškimo atsiėmimas gali taip pat suponuoti baudų pagal Reglamento Nr. 4064/89
         14 straipsnį skyrimą, jei neatsisakoma koncentracijos planų.

      74     Šioje byloje akivaizdu, kad 2000 m. birželio 28 d.  pranešančiosios šalys vis dar tikėjosi, jog numatytą koncentraciją dar
         bus galima įvykdyti. Tai aiškiai matyti iš pranešimų spaudai, paskelbtų pranešimo atsiėmimo išvakarėse (žr. 15 ir 16 punktus).
         Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad jei iš tikrųjų būtų priimtas toks svarbus sprendimas atsisakyti koncentracijos, šalys nebūtų
         praleidusios progos apie tai pranešti. Jų 2000 m. birželio 27 d. pranešimas Komisijai nebuvo nuoširdus ir negali būti laikomas
         išreiškiančiu tikrą valią, ypač dėl to, kad tik 2000 m. liepos 13 d.  pranešančiosios šalys JAV valdžios institucijoms pranešė
         apie savo norą atsisakyti koncentracijos (žr. 20 punktą). Dėl to Komisija daro išvadą, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu
         koncentracija dar buvo aktuali.

      75     Dėl savo ankstesnės administracinės praktikos Komisija paaiškina, kad visose ieškovės nurodytose bylose, koncentracijos, apie
         kurią buvo pranešta, buvo atsisakyta dar iki bylos paruošimo. Nė vienoje iš šių bylų Komisija nėra nurodžiusi, kad pakanka
         paprasto pranešimo atsiėmimo. Priešingai, dviejose bylose ji atkakliai reikalavo iš šalių pateikti jų pačių iniciatyva nepateiktų
         įrodymų, patvirtinančių, kad tikrai atsisakyta koncentracijos. Šioje byloje  pranešančiosios šalys nepateikė jokio dokumento
         ar kitokio įrodymo, galinčio pagrįsti jų tvirtinimą, kad jos nebenori tęsti koncentracijos.

      76     Bet kuriuo atveju Komisija atmeta teiginį, kad jos administracinė praktika, susidedanti iš individualių sprendimų grupės,
         gali sukelti teisėtų lūkesčių. Jos manymu, šių lūkesčių galėtų atsirasti nebent dėl bendro pobūdžio pranešimo. Ji taip pat
         mano, kad sveikas protas neleidžia manyti, jog ankstesnių sprendimų grupėje numatytos praktikos nesilaikymas savaime yra neprotingas
         ir neproporcingas elgesys.

      77     Galiausiai savo triplike Komisija tvirtina, kad sprendimai Ferriere San Carlo prieš Komisiją ir Fingruth, minėti 71 punkte, nėra susiję su pagrindine byla. Šie du sprendimai nustatė Bendrijos teisės spragą, kuri buvo ištaisyta
         atitinkamų Bendrijos institucijų nusistovėjusios administracinės praktikos. Šios bylos atveju Reglamente Nr. 4064/89 nėra
         jokios teisės spragos ir ieškovė iš tikrųjų pasikliauja tariamais teisėtais lūkesčiais, tikėdamasi, kad Komisija susilaikys
         nuo šiuo reglamentu jai suteiktų galių įgyvendinimo.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      78     Pirmiausia būtina nustatyti 2000 m. birželio 27 d. laiško, cituoto 13 punkte, pagal kurį  pranešančiosios šalys oficialiai
         atsiėmė 2000 m. sausio 11 d. pranešimą ir pranešė Komisijai, kad jos „nebenori įgyvendinti koncentracijos vykdymo plano pagal
         šį pranešimą“, tikslą.

      79     Kaip matyti iš jo formuluotės ir priešingai, nei tvirtina ieškovė šiame procese, šiuo laišku iš principo buvo atsisakyta ne
         koncentracijos tarp WorldCom ir Sprint idėjos, o tik koncentracijos „pagal šį pranešimą“. Koncentracijos „ateityje kitokia forma“ galimybė yra akivaizdžiai numatyta,
         tiesa, hipotetiškai („in so far as“) tame pačiame laiške. Sprint pranešimas spaudai ir tos pačios dienos WorldCom atstovo spaudai pranešimai, atitinkamai cituoti 15 ir 16 punktuose, taip pat patvirtina, kad  pranešančiosios šalys tuo metu
         dar turėjo vilties sujungti savo veiklą vienokia ar kitokia forma, nepaisant DoJ ir Komisijos prieštaravimo šiam planui. Iš tikrųjų tik 2000 m. liepos 13 d. pranešimu spaudai, cituotu 40 punkte,  pranešančiosios
         šalys viešai paskelbė apie savo galutinį atsisakymą vykdyti koncentraciją.

      80     Dėl šio argumento reikia išsiaiškinti, ar, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, Komisija buvo kompetentinga pagal Reglamento
         Nr. 4064/89 8 straipsnio 3 dalį priimti sprendimą, pripažįstantį koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka, nors pranešančiosios
         šalys, oficialiai neatsisakiusios koncentracijos vykdymo plano, oficialiai paskelbė atsiimančios savo pranešimą, nebeketinančios
         vykdyti koncentracijos pagal pranešimą ir pasiliekančios galimybę sujungti savo veiklą ateityje kitokia forma.

      81     Šiuo klausimu iš karto pabrėžtina, kad pareiškime pateiktos formos nagrinėjamos koncentracijos vykdymo planas, konkrečiai
         nurodytas ir aprašytas sutartyje ir susijungimo plane, pasirašytuose 1999 m. spalio 4 d. tarp WorldCom ir Sprint, nenumato jokios kitos teoriškai galimos koncentracijos tarp šalių.

      82     Atsižvelgiant į šio plano specifinę formą, pateiktą pranešime, 2000 m. birželio 27 d. pranešančiųjų šalių pareiškimas, pasirašytas
         advokatų, įgaliotų atstovauti šalis Komisijoje, galėjo būti aiškinamas tik kaip nutraukiantis sutartį ir susijungimo planą,
         kurie buvo sudaryti ir apie kuriuos buvo pranešta remiantis Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsniu.

      83     Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas tvirtina, kad Komisijos ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 12 punkte
         nurodytas atskyrimas tarp pranešimo atsiėmimo ir 1999 m. spalio 4 d. pasirašytos sutarties nutraukimo yra pernelyg formalus
         ir netgi dirbtinis.

      84     Visų pirma šis atskyrimas neatsižvelgia į tai, kad pranešančiųjų šalių 2000 m. birželio 27 d. laišku buvo ne vien tik atsiimamas
         pranešimas, bet taip pat atsisakyta vykdyti koncentraciją „pagal šį pranešimą“ ir pagal 1999 m. spalio 4 d. susijungimo sutartį.

      85     Antra, šis atskyrimas nepripažįsta tokio atsisakymo, kuris pats būtinai paveikia susijungimo sutarties veiksmingumą ar net
         galiojimą, galios. Šiuo klausimu Komisijos išvada, pagal kurią 2000 m. birželio 27 d. pranešančiųjų šalių laiškas „neprilyginamas
         oficialiam susijungimo sutarties pasibaigimui“, logiškai neišplaukia iš pranešančiųjų šalių teiginio, kad jos „nebenori įgyvendinti“
         minėtos sutarties.

      86     Be to, Komisijos ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 12 punkte nurodyta aplinkybė, kad  pranešančiosios šalys išsaugojo
         galimybę ateityje sujungti savo veiklą kitokia forma, nėra svarbi nustatant, ar ginčijamo sprendimo priėmimo metu egzistavo
         tinkamos formos susijungimo sutartis, kurią galėjo vykdyti šalys ir kurios atžvilgiu Komisija galėjo vykdyti kontrolę.

      87     Be to, ši aplinkybė veikiau paneigia, nei patvirtina Komisijos teiginį, nes ji parodo, kad  pranešančiosios šalys manė, jog
         ateityje galimai koncentracijai reikės priimti naują sprendimą susijungti.

      88     Savo pareiškimuose Komisija vis dėlto nurodo, kad  pranešančiosios šalys „buvo nenuoširdžios“ 2000 m. birželio 27 d. laiške
         ir dėl šios priežasties šis laiškas negali būti laikomas „išreiškiančiu tikrą valią“.

      89     Komisijos priekaištas pranešančiosioms šalims dėl to, kad jos iki šios datos galutinai neatsisakė koncentracijos plano, yra
         pagrįstas (žr. 79 punktą), tačiau šiuo atveju netinkamas. Iš tikrųjų nepakanka dviejų įmonių ketinimo susijungti (ar šio ketinimo
         išlikimo), tam, kad formaliai egzistuotų (ar išliktų) ipso facto tinkamos formos susijungimo sutartis pagal Reglamentą Nr. 4064/89. Komisijos kompetencija negali priklausyti nuo subjektyvios
         šalių valios. Kaip nurodo minėto reglamento 4 straipsnis, ji priklauso nuo koncentracijos „sutarties sudarymo“. Kadangi Komisija
         neturi kompetencijos priimti sprendimą pagal Reglamentą Nr. 4064/89 iki tokios sutarties sudarymo, ji taip pat netenka šios
         kompetencijos iškart po tokios sutarties nutraukimo, net jei susijusios įmonės toliau derasi dėl tokios sutarties sudarymo
         „kitokia forma“.

      90     Nors Komisija teigia, jog, nepaisant 2000 m. birželio 27 d. laiško,  pranešančiosios šalys slaptai išsaugojo savo 1999 m.
         spalio 4 d. susijungimo sutartį, konstatuotina, kad jos priekaištas, kuris galėtų būti tinkamas, nepagrįstas jokiais įrodymais,
         galinčiais tai teisiškai patvirtinti. Iš tikrųjų jis nėra patvirtintas nei minėtame Sprint pranešime spaudai, nei minėtame WorldCom atstovo spaudai 2000 m. birželio 27 d. pareiškime, net manant, kad Komisija galėjo atsižvelgti į šiuos dokumentus, nenurodytus
         ginčijamame sprendime.

      91     Iš to, kas pirmiau pasakyta, matyti, kad dėl pranešančiųjų šalių 2000 m. birželio 27 d. laiško, reziumuoto 80 punkte ir aiškinto
         82–86 punktuose, Komisija turėjo konstatuoti, kad, nesant koncentracijos „sutarties“ pagal Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnį,
         ji nebuvo kompetentinga priimti sprendimo pagal šio reglamento 8 straipsnio 3 dalį pripažįstant „koncentraciją, apie kurią
         buvo pranešta“ nesuderinama su bendrąja rinka.

      92     Joks kitas iš Komisijos šioje byloje pateiktų argumentų negali paneigti tokio vertinimo.
      93     Žinoma, kaip teisingai tvirtino Komisija, remdamasi sprendimo Air France prieš Komisiją 53 punktu, cituotu 73 punkte, jos kompetencija nėra ribojama tik koncentracijomis, apie kurias buvo pranešta, nes pranešimas
         yra tik įrankis, kuris palengvina Komisijos kompetencijos, turimos bet kuriuo atveju ir nepriklausančios vien tik nuo šalių
         valios, įgyvendinimą.

      94     Šiuo klausimu atmestinas Vokietijos vyriausybės argumentas, kad sprendimas dėl nesuderinamumo su bendrąja rinka pagal Reglamento
         Nr. 4064/89 8 straipsnio 3 dalį gali būti priimtas, tik kai koncentracija, apie kurią nebuvo pranešta, yra įvykdyta ir kai
         būtinai reikalingos koncentracijos panaikinimo priemonės, numatytos šio reglamento 8 straipsnio 4 dalyje. Toks aiškinimas
         prieštarauja Reglamentui Nr. 4064/89, ypač 14 straipsnio 2 dalies c punktui.

      95     Vis dėlto Komisija, atlikdama tyrimą, turi atsižvelgti į teisines ir faktines aplinkybes, pavyzdžiui, į koncentracijos sutarties,
         apie kurią nebuvo pranešta, tikslias sąlygas (dėl Komisijos ex officio tyrimo dėl sutarties, apribojančios konkurenciją, apie kurią nebuvo pranešta, žr. 2001 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Wirtschaftsvereinigung Stahl ir kt. prieš Komisiją, T‑16/98, Rink. p. II‑1217, 32 ir 33 punktus).

      96     Nors koncentracijos sutarties šalys, atsiimdamos savo pranešimą, negali atimti iš Komisijos kompetencijos, ji, veikdama šios
         kompetencijos ribose, turi nuspręsti dėl tikros koncentracijos, o ne dėl neaiškaus šalių noro sujungti savo veiklą kita forma
         ateityje po pranešimo atsiėmimo ir pradinio koncentracijos vykdymo plano atsisakymo, kaip buvo pagrindinėje byloje.

      97     Be to, Komisija negali, nepadarydama vertinimo klaidų, galinčių turėti esminės įtakos jos realios koncentracijos vertinimui,
         pateikti sutarties, kurios įgyvendinimo šalys oficialiai paskelbė atsisakančios, nuostatų vertinimą.

      98     Šioje byloje iš pranešančiųjų šalių 2000 m. birželio 27 d. pranešimo Komisijai galima daryti prielaidą, kad šios šalys numatė
         pakeisti susijungimo sutartį, apie kurią buvo pranešta, prieš galimą koncentracijos vykdymą ateityje „kitokia forma“ ir kad
         ši sutartis nebeatspinti jų bendros valios. Iš to išplaukia, kad vertinant sutarties, apie kurią buvo pranešta, nuostatas
         ginčijamame sprendime negalima įvertinti ateityje galimos koncentracijos, numatytos pranešančiųjų šalių, poveikio.

      99     Ši klaida galėjo turėti esminių pasekmių Komisijos ginčijamame sprendime pateiktam koncentracijos vertinimui. Iš tikrųjų,
         jei Komisija būtų atsižvelgusi į atitinkamų šalių kitokia forma numatytos koncentracijos realų poveikį, gali būti, kad jos
         vertinimas būtų buvęs kitoks ir galbūt ji būtų maniusi, jog koncentracija nėra nesuderinama su bendrąja rinka (žr. sprendimo
         Wirtschaftsvereinigung Stahl ir kt. prieš Komisiją, minėto 95 punkte, 45 punktą).

      100   Šiame kontekste taip pat pažymėtina, kad tokių Komisijos vertinimo klaidų, kurios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, buvo galima
         lengvai išvengti. Iš tikrųjų joks griežtai nurodytas terminas nereikalavo, kad ji priimtų rizikingą sprendimą, šiuo atveju
         ginčijamą sprendimą, skubos tvarka.

      101   Iš tikrųjų, kaip matyti ir iš ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies 11 punkto, Komisija manė, kad galutinis sprendimo
         priėmimo terminas, kurį praleidus koncentracija būtų laikoma suderinama su bendrąja rinka, taikant Reglamento Nr. 4064/89
         10 straipsnio 6 dalį, yra 2000 m. liepos 12 diena. Be to, atsiliepime į ieškinį Komisija nurodė, kad ji susirenka į kolegiją
         vieną kartą per savaitę, dažniausiai trečiadieniais, kad sprendimai pagal Reglamento Nr. 4064/89 8 straipsnio 3 dalį, siekiant
         užtikrinti didesnį skaidrumą, beveik sistemingai priimami žodinės procedūros metu ir kad projektas pateikiamas priešpaskutiniame
         posėdyje, prieš terminą, numatytą Reglamento Nr. 4064/89 10 straipsnio 3 dalyje, kad kolegija nuspręstų dėl teksto pakeitimų,
         jei dauguma jos narių prieštarauja pirminei versijai.

      102   Be to, jei Komisija turėjo abejonių tiek dėl pranešančiųjų šalių 2000 m. birželio 27 d. laiško reikšmės, tiek dėl jo nuoširdumo,
         ji turėjo laiko savo 2000 m. birželio 28 d. posėdyje perkelti oficialų ginčijamo sprendimo priėmimą į 2000 m. liepos 5 d.
         (trečiadienį) arba liepos 12 d. (trečiadienį) ir iki to laiko kreiptis į pranešančiąsias šalis, kad jos pateiktų informaciją
         pagal Reglamento Nr. 4064/89 11 straipsnio 1 dalį arba, išimtiniu atveju, sprendimu pareikalauti šios informacijos, remdamasi
         to paties straipsnio 5 dalimi.

      103   Be to, pagal Reglamento Nr. 4064/89 10 straipsnio 4 dalį maksimalus keturių mėnesių terminas, numatytas to paties straipsnio
         3 dalyje, kad būtų priimtas sprendimas dėl koncentracijų pagal 8 straipsnio 3 dalį, išimties tvarka sustabdomas, jeigu dėl
         aplinkybių, susidariusių dėl vienos iš koncentracijoje dalyvaujančių įmonių, Komisija turėjo sprendimu prašyti informacijos
         pagal 11 straipsnį. Tokios aplinkybės yra taikymo reglamento 9 straipsnio 1 dalies a ir d punktuose nurodyti atvejai, kai
         informacija, kurios Komisija pagal Reglamento Nr. 4064/89 11 straipsnio 1 dalį pareikalavo iš kurios nors pranešančiosios
         šalies, per Komisijos nustatytą terminą nebuvo pateikta arba pateikta ne visa ir kai pranešančiosios šalys nepateikė Komisijai
         informacijos apie esminius pranešimuose išdėstytų faktų pasikeitimus.

      104   Taip pat šioje byloje Komisija, jei ji manė turinti per mažai informacijos, kad užbaigtų procedūrą po 2000 m. birželio 27 d.
         pranešančiųjų šalių laiško, galėjo pareikalauti oficialių įrodymų, kad susijungimo sutarties pasibaigimas yra realus, kaip
         tai ji pati pripažįsta dariusi praeityje mažiausiai dėl dviejų koncentracijų (žr. 111 punktą).

      105   Komisija taip pat negali remtis tuo, kad buvo būtinybė užkirsti kelią galimam pranešančiųjų šalių 2000 m. birželio 27 d. laiško
         neteisingam ar nesąžiningam panaudojimui.

      106   Iš tikrųjų nebuvo pagrindo bijoti, kad pranešančiosios šalys, sąmoningai apeidamos Reglamento Nr. 4064/89 7 straipsnio 1 dalį,
         po pranešimo atsiėmimo vykdys koncentraciją kokia nors forma. Iš tiesų, kaip nurodo ieškovė ir Vokietijos vyriausybė,  pranešančiosios
         šalys nebūtų galėjusios veikti nemokėdamos baudų, kurios yra numatytos Reglamento Nr. 4064/89 14 straipsnio 2 dalies b punkte
         ir galėtų siekti 10 % jų bendros apyvartos. Šios baudos yra tokios pat atgrasančios, kaip ir numatytosios šio reglamento 14 straipsnio
         2 dalies c punkte, ir taikomos tuo atveju, kai įmonės vykdo koncentraciją, kuri sprendimu pagal 8 straipsnio 3 dalį yra paskelbta
         nesuderinama su bendrąja rinka.

      107   Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad, priimdama ginčijamą sprendimą, nors  pranešančiosios šalys oficialiai
         atsiėmė pranešimą ir informavo Komisiją, kad atsisako koncentracijos pagal pranešime numatytą formą, ši institucija peržengė
         savo kompetencijos ribas pagal Reglamentą Nr. 4064/89.

      108   Bet kuriuo atveju, net manant, kad Komisija buvo kompetentinga priimti ginčijamo sprendimo, ką ji grindžia anksčiau nurodytu
         atskyrimu tarp pranešimo atsiėmimo ir susijungimo sutarties nutraukimo, konstatuotina, kad tai darydama Komisija netikėtai
         nutolo nuo savo nusistovėjusios administracinės praktikos, kuri buvo paskelbta viešai. Šiuo klausimu ieškovė nurodė dvidešimt
         bylų, kuriose Komisija sudarė įspūdį, kad jai pakanka paprasto suinteresuotų šalių pranešimo atsiėmimo, kad būtų baigta procedūra
         koncentracijos byloje, nepriimant sprendimo dėl esmės.

      109   Taip pat, atsižvelgiant į Komisijos pranešimus, pavadintus „Pranešimų apie koncentraciją atsiėmimas“, vienintelius dokumentus,
         paskelbtus bylose Nr. IV/M.608, Ericsson prieš Ascom (OL C 292, 1995, p. 8) ir Nr. IV/M.680, Kvaerner prieš Amec (OL C 8, 1996, p. 4), atrodo, kad ši institucija, nepriimdama sprendimo užbaigti bylas ta pačią dieną, kai pranešančiosios
         šalys ją informuoja, yra nusprendusi, kad jos „sustabdė koncentracijos, apie kurią buvo pranešta, plano vykdymą“ ir „todėl
         nusprendė atsiimti pranešimą“.

      110   Be to, daugelyje kitų bylų (Nr. IV/M.208, Scott prieš Mölnlycke; Nr. IV/M.238, Siemens prieš Philips Kabel; Nr. IV/M.388, Unilever France prieš Ortiz Miko; Nr. IV/M.418, Tractebel prieš Distrigaz; Nr. IV/M.494, Colonia/Lefac/KMK‑CCI; Nr. IV/M.562, Swissair prieš Sabena; Nr. IV/M.592, RWE-DEA prieš Enichem Augusta; Nr. IV/M.805, Telecom-2; Nr. IV/M.852, BASF prieš Shell; Nr. IV/M.888, Metallgesellschaft prieš AG; Nr. IV/M.892, Hochtief/Deutsche Bank/Holzmann; Nr. IV/M.905, Schweizer Rück prieš SAFR; Nr. IV/M.948, Watt AG; Nr. IV/M.974, Bertelsmann prieš Burda-Host; Nr. IV/M.1010, Artémis prieš Worms & Cie; Nr. IV/M.1047, Wienerberger prieš Cremer & Breuer (OL C 93, 1998, p. 23); Nr. IV/M.1246, LHZ prieš Carl Zeiss (OL C 384, 1998, p. 9); Nr. IV/M.1277, BLG Container/Maersk/Sea-Land Service (OL C 290, 1998, p. 12); Nr. IV/M.1321, Verbund/Kelag/Porr/OMV Proterra/Siemens/KRV (OL C 382, 1998, p. 3); Nr. IV/M.1431, Ahlström prieš Kvaerner (OL C 263, 1999, p. 3); Nr. IV/M.1447, Deutsche Post prieš Trans-o-flex (OL C 130, 1999, p. 9); Nr. IV/M.1609, Elf prieš Saga; Nr. IV/M.1703, Phelps Dodge prieš Asarco (OL C 313, 1999, p. 7); COMP/M.2117, Aker Maritime prieš Kvaerner (OL C 9, 2001, p. 5) ir COMP/M.1829, HMTF Nabisco Group Holdings/Burlington Biscuits/United Biscuits) pranešimas Oficialiajame leidinyje ir (arba) pranešimas spaudai, informuojantis apie procedūros pabaigą, apsiriboja nuoroda,
         kad „pranešančiosios šalys informavo Komisiją apie savo pranešimo atsiėmimą“, nenurodant kaip alternatyvos koncentracijos
         plano ar sutarties atsisakymo. Tokia forma pateikdama atitinkamus viešus dokumentus Komisija suinteresuotiems asmenims sudarė
         įspūdį, kad pranešimo atsiėmimas jai praktiškai prilygsta atsisakymui vykdyti koncentraciją, net jei reali administracinė
         praktika galėjo būti ir kitokia.

      111   Šiuo klausimu Komisija atsiliepime į ieškinį nurodo dvi bylas (Nr. IV/1328, KLM prieš Martinair (OL C 162, 1999, p. 7) ir Nr. IV/M.1412, Hutchison Whampoa/RMPM/ECT (OL C 256, 1999, p. 5)), kuriose, jos nuomone, šalys, savo iniciatyva nepateikusios įrodymų, kad atsisako koncentracijos,
         buvo jos paprašytos juos pateikti iki bylos užbaigimo. Vis dėlto šių bylų, po jų paskelbimo Oficialiajame leidinyje ir (arba)
         pranešime spaudai tapusių viešomis, duomenys nerodo jos atkaklumo. Bet kuriuo atveju Komisija nepaaiškino, kodėl ji nesielgė
         taip pat šioje byloje, užuot skubėjusi priimti neigiamą sprendimą rytojaus dieną po pranešimo atsiėmimo.

      112   Tokiomis aplinkybėmis pranešančiosios šalys teisėtai tikėjosi, jog 2000 m. birželio 27 d. pranešimo pakanka, kad būtų užbaigta
         byla, atsižvelgiant į ankstesnę Komisijos administracinę praktiką, pateiktą viešai ir nesant šiose bylose nuorodų į priešingą
         praktiką. Šiuo klausimu, priešingai, nei teigia Komisija, Teisingumo Teismo praktika patvirtina, kad paprasta praktika ar
         administracinė tolerancija, neprieštaraujanti galiojantiems teisės aktams ir nereiškianti teisės vertinti panaudojimo, gali
         sukelti suinteresuoto asmens teisėtus lūkesčius, nebūtinai paremtus bendro pobūdžio pranešimu (1987 m. spalio 1 d. Teisingumo
         Teismo sprendimas Jungtinė Karalystė prieš Komisiją, 84/85, Rink. p. 3765; 71 punkte minėti sprendimai Ferriere San Carlo prieš Komisiją ir Fingruth; 1988 m. birželio 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartis Sofrimport prieš Komisiją, C‑152/88 R, Rink. p. 2931).

      113   Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija pažeidė bent jau pranešančiųjų šalių teisėtus lūkesčius, priimdama
         ginčijamą sprendimą, iš anksto joms nepranešusi, kad jų pranešimo nepakanka ir kad ji ketina priimti sprendimą pagal Reglamento
         Nr. 4064/89 8 straipsnio 3 dalį, jei minėtos šalys jai nepateiks oficialių įrodymų dėl susijungimo sutarties nutraukimo.

      114   Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad antrasis argumentas yra pagrįstas. Dėl šios priežasties, remiantis ieškovės reikalavimais,
         ginčijamas sprendimas panaikinamas, nesprendžiant dėl kitų jo ieškiniui pagrįsti pateiktų argumentų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      115   Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti ieškovės išlaidas pagal jos pateiktus
         reikalavimus.

      116   Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą valstybės narės, įstojusios
         į bylą, turi pačios padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      2000 m. birželio 28 d. Komisijos sprendimas 2003/790/EB, pripažįstantis koncentraciją nesuderinama su bendrąja rinka ir EEE
            susitarimu (Byla COMP/M.1741 - MCI WorldCom/Sprint), yra panaikinamas.
      2.      Komisija padengia savo ir MCI, Inc. bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Vokietijos Federacinė Respublika ir Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Paskelbta 2004 m. rugsėjo 28 d. viešame Pirmosios instancijos teismo posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Proceso kalba:  anglų.


1974 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Pierre Guillot prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 53-72.