title: 2008 m. liepos 8 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Saint-Gobain Gyproc Belgium NV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Gipso plokščių rinka - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Bauda - Pažeidimo sunkumas ir trukmė - Lengvinančios aplinkybės. # Byla T-50/03.

text:
      2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas Saint-Gobain Gyproc Belgium prieš Komisiją
      (Byla T-50/03)
      „Konkurencija – Karteliai – Gipso plokščių rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Bauda – Pažeidimo sunkumas ir trukmė – Lengvinančios aplinkybės“
      1.                     Konkurencija – Karteliai – Vieną pažeidimą sudarantys susitarimai ir suderinti veiksmai (EB 81 straipsnio 1 dalis) (žr. 42–50,
            57 ir 105–106 punktus)
      2.                     Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Būtinybė atsižvelgti į atitinkamų įmonių apyvartą ir užtikrinti jai proporcingas
            baudas – Nebuvimas – Būtinybė atsižvelgti į nedidelės apimties arba nediversifikuotą atitinkamos įmonės veiklą – Nebuvimas
            (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03) (žr. 83–85, 88 ir 93–95 punktus)
      3.                     Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės – Įmonės pasyvus arba
            „lyderio pasekėjo“ vaidmuo – Vertinimo kriterijai (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C
            9/03 3 punktas) (žr. 119–121 ir 124–125 punktus)
      4.                     Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės – Pažeidimo nutraukimas
            įsikišus Komisijai – Sąlygos (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03 3 punktas) (žr. 133–136 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys pagal EB 229 ir 230 straipsnius, kuriuo siekiama, kad būtų sumažinta bauda, 2002 m. lapkričio 27 d. Komisijos sprendimu
                  2005/471/EB dėl (EB) 81 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/E-1/37.152 – Gipso plokštės) (OL L 166, 2005, p. 8) paskirta

               BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA
               ir
               Gyproc Benelux NV
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Saint-Gobain Gyproc Belgium NV bylinėjimosi išlaidas.


title: 2011 m. lapkričio 16 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Low & Bonar plc ir Bonar Technical Fabrics NV prieš Europos Komisiją.#Konkurencija - Karteliai - Pramoninių plastikinių maišų sektorius - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Vienas ir tęstinis pažeidimas - Baudos - Lengvinančios aplinkybės - Pasyvus vaidmuo - Proporcingumas - Vienodas požiūris - Neribota jurisdikcija.#Byla T-59/06.

text:
      2011 m. lapkričio 16 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Low & Bonar ir Bonar Technical Fabrics prieš Komisiją
      (Byla T‑59/06)
      „Konkurencija – Karteliai – Pramoninių plastikinių maišų sektorius – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Vienas ir tęstinis pažeidimas – Baudos – Lengvinančios aplinkybės – Pasyvus vaidmuo – Proporcingumas – Vienodas požiūris – Neribota jurisdikcija“
      1.                     Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Sprendimas, kuriuo skirta bauda už konkurencijos taisyklių pažeidimą – Ieškinys,
            kuriuo siekiama susigrąžinti įmonės dėl baudos sumokėjimo turėtus mokėti delspinigius – Nepriimtinumas (EB 230 straipsnis)
            (žr. 23–26 punktus)
      2.                     Konkurencija – Karteliai – Susitarimai ir suderinti veiksmai, sudarantys vieną pažeidimą – Įmonės, kurios gali būti kaltinamos
            įvykdžiusios pažeidimą dėl dalyvavimo pasauliniame kartelyje – Kriterijai – Įrodinėjimo pareiga (EB 81 straipsnio 1 dalis)
            (žr. 61, 62, 64 punktus)
      3.                     Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės – Pasyvus ar prisitaikėliškas
            įmonės vaidmuo – Vertinimo kriterijai (EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis; Komisijos
            pranešimo 98/C 9/03 3 punkto pirma įtrauka) (žr. 73, 74, 79 punktus)
      Dalykas

               Prašymas iš dalies panaikinti 2005 m. lapkričio 30 d. Komisijos sprendimą C (2005) 4634, susijusį su [EB] 81 straipsnio taikymo
                  procedūra (byla COMP/F/38.354 – Pramoniniai maišai), dėl kartelio plastikinių pramoninių maišų rinkoje, o nepatenkinus šio
                  reikalavimo – panaikinti ar sumažinti ieškovei skirtą baudą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Pagal 2005 m. lapkričio 30 d. Komisijos sprendimo C (2005) 4634 galutinis, susijusio su [EB] 81 straipsnio taikymo procedūra
                     (byla COMP/F/38.354 – Pramoniniai maišai), 2 straipsnio l punktą skirta bauda pakeičiama į 9,18 mln. EUR baudą.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Europos Komisija, Low & Bonar plc ir Bonar Technical Fabrics NV padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Minister voor Wonen, Wijken en Integratie prieš Woningstichting Sint Servatius. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van State - Nyderlandai. # Laisvas kapitalo judėjimas - EB 56 straipsnis - Apribojimai - Pateisinimai - Aprūpinimo būstu politika - Bendro ekonominio intereso paslaugos. # Byla C-567/07.

text:
      Byla C‑567/07
      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      prieš
      Woningstichting Sint Servatius
      (Raad van State prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 straipsnis – Apribojimai – Pateisinimai – Aprūpinimo būstu politika – Bendro ekonominio intereso paslaugos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas kapitalo judėjimas – Nekilnojamojo turto sandorių apribojimai
      (EB 56 straipsnis)
      2.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos – Akivaizdžiai su byla nesusiję klausimai ir hipotetiniai
            klausimai, pateikti aplinkybėmis, kuriomis naudingas atsakymas yra neįmanomas
      (EB 86 straipsnio 2 dalis ir 234 straipsnis)
      3.        Prejudiciniai klausimai – Priimtinumas – Klausimai, pateikti nenurodant pakankamai tikslių faktinių ir teisinių aplinkybių
      (EB 234 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis)
      1.        EB 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiamas nacionalinės teisės aktas, kuris aprūpinimo būstu srityje licencijuotų
         įstaigų veiklą užsienyje sieja su išankstiniu administracinio leidimo gavimu, jei toks teisės aktas nepagrįstas objektyviais,
         nediskriminuojančiais ir iš anksto žinomais kriterijais, pakankamai leidžiančiais vykdyti nacionalinių valdžios institucijų
         diskreciją vertinti, ir tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      Iš tiesų šių įstaigų pareiga gauti išankstinį kompetentingo ministro leidimą, siekiant investuoti į nekilnojamąjį turtą kitose
         nei jų buveinės valstybėse narėse, yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

      Tačiau reikalavimai, susiję su valstybės narės aprūpinimo socialiniu būstu politika ir jos finansavimu, gali būti privalomi
         bendrojo intereso pagrindai ir todėl pateisinti nagrinėjamus apribojimus. Tokie argumentai gali būti pagrįsti tam tikrais
         ypatumais, charakterizuojančiais situaciją nacionalinėje rinkoje, pavyzdžiui, struktūriniu būstų trūkumu ir labai dideliu
         gyventojų tankumu.

      Šiuo atžvilgiu išankstinio leidimo sistema tam tikrais atvejais vis dėlto gali būti būtina ir proporcinga įgyvendinant siekiamus
         tikslus, jeigu jų negalima pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, atitinkama deklaravimo sistema. Išankstinė
         kompetentingos administracijos kontrolė gali net labiau garantuoti, kad licencijuotų įstaigų lėšos būtų pirmiausia skirtos
         patenkinti tam tikrų gyventojų aprūpinimo būstu atitinkamoje valstybėje narėje poreikius, o taikant patikrinimo a posteriori sistemą rizikuojama įsikišti per vėlai, pavyzdžiui, kai jau patirtos didelės išlaidos ir sunku jas susigrąžinti.

      Tačiau tam, kad išankstinio administracijos leidimo suteikimo tvarka, kuria nukrypstama nuo pagrindinės laisvės, būtų pateisinama,
         ji turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminuojančiais ir iš anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais, kad taip bus
         suteikta pakankamai galimybių nacionalinės valdžios institucijoms vykdyti diskrecija. Taip nėra tuo atveju, kai atitinkamos
         nacionalinės nuostatos kompetentingo ministro išduodamą išankstinį leidimą sieja su vienintelė sąlyga, t. y. kad planuojamas
         projektas būtų įgyvendinamas aprūpinimo socialiniu būstu susijusioje valstybėje narėje interesais, ir kai dėl klausimo, ar
         tokia sąlyga yra patenkinta, atliekamas kiekvieno atvejo patikrinimas, nenustatytas teisės akte ir nesant bet kokio kito specialaus
         kriterijaus bei tikslo, leidžiančio susijusioms licencijuotoms įstaigoms iš anksto žinoti sąlygas, kuriomis bus patenkintas
         jų prašymas dėl leidimo, o teismams, nagrinėjantiems galimą ieškinį dėl atsisakymo suteikti leidimą, – vykdyti neribotą teisminę
         kontrolę.

      (žr. 24, 30, 33–35, 37, 39 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Atsižvelgiant į kompetencijos pasidalijimą prejudicinėje procedūroje tik nacionalinis teismas privalo nustatyti klausimų,
         kuriuos jis ketina pateikti Teisingumo Teismui, dalyką, bet išskirtinėmis aplinkybėmis šis, siekdamas patikrinti savo paties
         kompetenciją, turi įvertinti sąlygas, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas. Taip yra tokiu atveju, kai, pavyzdžiui,
         Teisingumo Teismui pateikta nagrinėti problema yra tik hipotetinė arba kai nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės normos
         išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku. Todėl Teisingumo Teismas neturi kompetencijos, kai
         Bendrijos teisės nuostata, kuri jam pateikta išaiškinti, akivaizdžiai negali būti taikoma.

      Šiuo atžvilgiu EB 86 straipsnio 2 dalis netaikoma situacijai, nesusijusiai nei su specialių arba išimtinių teisių suteikimu
         licencijuotai įstaigai aprūpinimo socialiniu būstu srityje, nei su jos veiklos kvalifikavimu kaip bendros ekonominės svarbos
         paslaugomis, bet taikoma situacijai, susijusiai tik su šiai įstaigai nustatyto apribojimo, kurį sudaro pareiga atlikti išankstinio
         administracinio leidimo procedūrą, teisėtumu.

      (žr. 42–43, 46–47 punktus)
      3.        Dėl būtinybės pateikti nacionaliniam teismui naudingą išaiškinimą reikia, kad jis apibrėžtų faktinį ir teisinį pagrindą, kuris
         susijęs su jo pateikiamais klausimais, arba kad bent jau paaiškintų faktines aplinkybes, kuriomis grindžiami šie klausimai.
         Taip pat svarbu, kad nacionalinis teismas nurodytų tikslias priežastis, dėl kurių jis prašo aiškinti Bendrijos teisę ir mano
         esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus. Atsižvelgiant į šį kontekstą, būtina, kad nacionalinis teismas
         pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris,
         jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų. Iš tiesų informacija, pateikta
         sprendimuose dėl prašymų priimti prejudicinius sprendimus, turi ne tik sudaryti galimybę Teisingumo Teismui pateikti naudingus
         atsakymus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti savo pastabas
         pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas turi užtikrinti, kad ši galimybė būtų garantuojama, atsižvelgdamas
         į tai, jog pagal šią nuostatą suinteresuotosioms šalims įteikiami tik sprendimai dėl prašymų priimti prejudicinius sprendimus.
         Be to, reikalavimas pateikti paaiškinimus, be kita ko, dėl pagrindinės bylos faktinių ir teisinių aplinkybių, yra ypač svarbus
         konkurencijos srityje, kuriai būdingos sudėtingos teisinės ir faktinės situacijos.

      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas, pagrįstas prielaida, jog valstybės pagalba gali būti
         suteikta, yra nepriimtinas, kai nei prašyme priimti prejudicinį sprendimą, nei pagrindinės bylos šalių pastabose nėra duomenų,
         leidžiančių nustatyti, kad tokia nauda buvo iš tiesų suteikta, ir kai pagrindinė byla susijusi ne su sąlygomis, kuriomis ši
         pagalba buvo ar galėjo būti suteikta, bet su visiškai kitu atskiru ir savarankišku klausimu.

      (žr. 49–55 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 1 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 straipsnis – Apribojimai – Pateisinimai – Aprūpinimo būstu politika – Bendro ekonominio intereso paslaugos“
      Byloje C‑567/07
      dėl Raad van State (Nyderlandai) 2007 m. gruodžio 19 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. gruodžio 27 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      prieš
      Woningstichting Sint Servatius,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano (pranešėjas), A. Borg Barthet, E. Levits ir J.‑J. Kasel,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į žodinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Woningstichting Sint Servatius, atstovaujamos advokatų M. de Boer, J. de Pree ir P. Slot,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir Y. de Vries,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma,
      –        Airijos vyriausybės, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo baristerės M. Gray,
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, R. Somssich ir K. Borvölgyi,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz ir P. Kucharski bei K. Majcher,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos S. Johannesson,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Traversa, V. Di Bucci, H. van Vliet ir A. Nijenhuis,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 56, 58 straipsnių, 86 straipsnio 2 dalies, 87 ir 88 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Minister voor Wonen, Wijken en Integratie (Aprūpinimo būstu, administracinio suskirstymo ir integracijos ministras; toliau – ministras) ir Woningstichting Sint Servatius (toliau – Servatius) dėl ministro atsisakymo suteikti Servatius, licencijuotai įstaigai, kuri veikia aprūpinimo socialiniu būstu srityje Nyderlanduose, leidimą investuoti į nekilnojamojo
         turto projektą Lježe (Belgija).

       Nacionalinė teisė
      3        Nyderlandų konstitucijos 22 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „Pakankamo gyvenamųjų patalpų suteikimo skatinimas yra valstybės
         uždavinys“. Šio uždavinio pobūdis ir apimtis apibrėžiami Aprūpinimo būstu įstatyme (Woningwet) ir Reglamente dėl socialinio
         būsto nuomos sektoriaus administravimo (Besluit beheer sociale-huursector; toliau – BBSH).

      4        Aprūpinimo būstu įstatymo 70 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Neapriboto teisnumo susivienijimai ir fondai, siekiantys veikti tik aprūpinimo būstu srityje ir neketinantys paskirstyti
         dividendų kitais negu aprūpinimo būstu interesais, pagal Koninklijk Besluit (Karaliaus reglamentas) gali būti licencijuojami kaip vien aprūpinimo būstu srityje veikiančios įstaigos.“

      5        70c straipsnyje numatyta:

      „Licencijuotos įstaigos suteikia gyvenamąsias patalpas pirmiausia tiems asmenims, kurie dėl savo pajamų arba kitų aplinkybių
         turi sunkumų rasti sau tinkamas gyvenamąsias patalpas. <…>“

      6        Šio įstatymo 70d straipsnyje nustatyta:

      „1.      Licencijuotas įstaigas kontroliuoja atsakingas ministras pagal 71a straipsnio 1 dalies pirmą sakinį ir b punktą.
      2.      Papildomi nurodymai dėl kontrolės nustatomi priimant viešojo administravimo reglamentą arba juo remiantis. <...>“
      7        Aprūpinimo būstu įstatymo 120a straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Reglamente arba remiantis juo gali būti nustatoma, kad atsakingas ministras eksperimento tikslais gali laikinai nukrypti
         arba leisti nukrypti nuo reglamente arba juo remiantis priimtų taisyklių.“

      8        Pagal BBSH 9 straipsnį licencijuotos įstaigos įstatų pakeitimus, įskaitant pakeitimą, susijusį su jos veiklos geografine zona,
         turi patvirtinti kompetentingas ministras.

      9        BBSH 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „Licencijuota įstaiga vykdo veiklą tik aprūpinimo būstu srityje. <…>“.

      10      Galiausiai BBSH 49 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Ministras gali nukrypti arba leisti nukrypti nuo šio reglamento eksperimentų, kurie, jo nuomone, naudingi aprūpinant būstu,
         tikslais.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      Servatius yra licencijuota įstaiga Aprūpinimo būstu įstatymo 70 straipsnio 1 dalies prasme. Pagal įstatus jos tikslas – vykdyti veiklą
         vien aprūpinimo būstu srityje; jos veiklos teritorija apribota tam tikromis Nyderlandų savivaldybėmis. Servatius yra vienintelė holdingo bendrovės Servatius Holding Maastricht B.V. akcininkė ir valdytoja.

      12      Ketindama Lježo mieste, esančiame 30 km nuo Nyderlandų sienos, įgyvendinti gyvenamųjų patalpų statybos projektą, Servatius per Servatius Holding Maastricht B.V. pagal Belgijos teisę įsteigė dvi bendroves ir paprašė kompetentingo Nyderlandų ministro leidimo eksperimento tikslais pagal
         Aprūpinimo būstu įstatymo 120a straipsnį ir BBSH 49 straipsnį. Šis projektas skirtas kompleksui, sudarytam iš butų pardavimui
         ir nuomai, automobilių stovėjimo aikštelių ir verslo patalpų.

      13      Siekdama finansuoti šį projektą Servatius vienam iš savo filialų Belgijoje paskolino pinigų už 1,5 % palūkanas po to, kai ji pati, kaip Nyderlanduose licencijuota
         įstaiga, sudarė paskolos sutartį ypač palankiomis sąlygomis.

      14      2002 m. gruodžio 5 d. Sprendimu ministras atsisakė suteikti Servatius leidimą dėl projekto dėl šio įgyvendinimo vietos Belgijoje. Ministro nuomone, Servatius neįrodė, kad šis projektas bus naudingas Nyderlandų būstų rinkai ir ypač ieškantiems būsto Mastrichto regione (Nyderlandai).
         Todėl Servatius statybos projektas negavo eksperimentinio projekto statuso pagal Aprūpinimo būstu įstatymo 120a straipsnį ir BBSH 49 straipsnį,
         kuris būtų suteikęs teisę vykdyti planuojamas statybas Belgijoje.

      15      2003 m. gruodžio 29 d. Sprendimu ministras pripažino nepagrįstu Servatius pateiktą skundą dėl sprendimo atsisakyti suteikti leidimą dėl jos statybos projekto.

      16      2006 m. gegužės 19 d. Sprendimu Rechtbank Maastricht (Mastrichto pirmosios pakopos teismas) pripažino pagrįstu Servatius ieškinį dėl minėto sprendimo dėl atsisakymo ir jį panaikinęs grąžino bylą nagrinėti ministrui, nurodydamas priimti naują sprendimą
         dėl Servatius skundo.

      17      2006 m. birželio 29 d. ministras pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
         teismui.

      18      Raad van State, turėdamas abejonių dėl EB 56, 58 straipsnių, 86 straipsnio 2 dalies, 87 ir 88 straipsnių išaiškinimo, nusprendė sustabdyti
         bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar tuomet, kai įmonė, kuriai pagal įstatymą suteikiama teisė užtikrinti aprūpinimą būstais Nyderlanduose, ir ją įgyvendindama
         ji gali naudotis valstybės lėšomis, ir kuri pagal įstatymą gali vykdyti veiklą tik užtikrindama šį interesą bei iš esmės vykdo
         veiklą tik Nyderlanduose (licencijuota įstaiga), negali vykdyti veiklos užsienyje be išankstinio ministerijos leidimo, konstatuotinas
         laisvo kapitalo judėjimo apribojimas EB 56 straipsnio prasme?

      2.      a)     Ar valstybės narės aprūpinimo būstais sritis gali būti laikoma viešosios tvarkos interesu EB 58 straipsnio prasme?
      b)      Ar valstybės narės aprūpinimo būstais sritis gali būti laikoma Teisingumo Teismo praktikoje pripažintu privalomu bendrojo
         intereso pagrindu?

      c)      Visų pirma, ar suinteresuotumas užtikrinti valstybės narės aprūpinimo būstais sistemos veiksmingumą ir finansavimą gali būti
         laikomas viešosios tvarkos interesu EB 58 straipsnio prasme arba Teisingumo Teismo praktikoje pripažintu privalomu bendrojo
         intereso pagrindu?

      3.      a)     Ar išankstinio leidimo reikalavimas, keliamas licencijuotai įstaigai pirmojo klausimo prasme, su sąlyga, kad tai sudaro 2 klausimo
         a, b ir c punktų prasme pateisinamą apribojimą, yra būtinas ir proporcingas?

      b)      Ar valstybė narė, kuri remiasi šiuo pateisinimu, turi didelę diskreciją nustatydama atitinkamo bendrojo intereso apimtį ir
         šio intereso užtikrinimo būdą? Ar šiuo atveju taip pat svarbu, kad Bendrija aprūpinimo būstais srityje neturi arba beveik
         neturi kompetencijos?

      4.      a)     Ar valstybė narė, pateisindama laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, greta EB 58 straipsnyje nurodytų ir Teisingumo Teismo
         praktikoje pripažintų privalomų bendrojo intereso pagrindų arba kartu gali remtis ir EB 86 straipsnio 2 dalimi, kai atitinkamoms
         įmonėms suteikiamos specialios teisės ir šioms įmonėms patikima teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas?

      b)      Ar bendrasis interesas EB 58 straipsnio prasme ir Teisingumo Teismo praktikoje pripažinti privalomi bendrojo intereso pagrindai
         savo turiniu atitinka bendrą ekonominę svarbą EB 86 straipsnio 2 dalies prasme?

      c)      Ar atitinkamos valstybės narės rėmimasis EB  86 straipsnio 2 dalimi pateikiant argumentą, kad atitinkamos įmonės, kurioms
         suteikiamos specialios teisės, vykdo bendros ekonominės svarbos uždavinius, turi papildomos reikšmės, palyginti su rėmimusi
         bendruoju interesu EB 58 straipsnio prasme ir Teisingumo Teismo praktikoje pripažintais privalomais bendrojo intereso pagrindais?

      5.      a)     Ar įmonės, kaip licencijuotos įstaigos, pirmojo klausimo prasme, kurios ne tik įpareigotos panaudoti visas savo lėšas aprūpinimo
         būstais tikslais bet ir vykdo ekonominę veiklą šioje srityje, visų arba dalies savo uždavinių atžvilgiu gali būti laikomos
         įmonėmis, kurioms patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas EB 86 straipsnio 2 dalies prasme?

      b)      Ar teigiamam atsakymui į 5 klausimo a punktą reikia, kad atitinkamos įmonės turėtų atskirą buhalterinę apskaitą, kuria remiantis
         galima aiškiai nustatyti, kokios išlaidos ir kokios pajamos yra susijusios su jų socialine ir komercine veikla, ir kad ši
         pareiga būtų įtvirtinta nacionalinės teisės normoje? Ar tada turi būti garantuojama, kad valstybės narės suteiktos lėšos bus
         naudojamos tik socialinei veiklai ir jos tęstinumui?

      6.      a)     Ar tuo atveju, jei licencijuota įstaiga pirmojo klausimo prasme visų arba dalies savo uždavinių atžvilgiu turi būti laikoma
         įmone, kuriai patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas EB 86 straipsnio 2 dalies prasme, patikėjimą teikti tokias
         paslaugas galima pateisinti tuo, kad licencijuotai įstaigai nustatomas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas EB 56 straipsnio
         prasme?

      b)      Ar valstybė narė, kuri remiasi šiuo pateisinimu, turi didelę diskreciją nustatydama atitinkamo bendrojo intereso apimtį ir
         šio intereso užtikrinimo būdą? Ar šiuo atveju taip pat svarbu, kad Bendrija aprūpinimo būstais srityje neturi arba beveik
         neturi kompetencijos?

      7.      a)     Ar dėl aplinkybės, kad valstybė narė atitinkamoms įmonėms EB 86 straipsnio 2 dalies prasme suteikia lėšų, reikia apriboti
         jų veiklą teritoriniu atžvilgiu siekiant užkirsti kelią tam, kad šios lėšos būtų laikomos neleistina valstybės pagalba ir
         kad įmonės, naudodamos šias lėšas kitoje valstybėje narėje, ne rinkos sąlygomis konkuruotų su įmonėmis šioje valstybėje narėje?

      b)      Ar valstybė narė, šiuo atveju – Nyderlandai, licencijuotoms įstaigoms pirmojo klausimo prasme, kurios ketina kitose valstybėse
         narėse vykdyti socialinio ir ekonominio pobūdžio veiklą aprūpinimo būstais srityje, gali nustatyti išankstinio leidimo reikalavimą,
         jeigu pirma nurodytoje valstybėje narėje dar nenustatyta įstatyminė pareiga atskirti šias veiklos rūšis? Ar tokiu atveju šis
         išankstinio leidimo reikalavimas, siekiant paisyti EB 87 ir 88 straipsnių, yra būtina ir proporcinga priemonė?“

       Dėl 1–3 klausimų
      19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trimis pirmaisiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės
         klausia, ar tai, kad valstybė narė reikalauja, jog įstaiga, kaip antai Servatius, kuri yra licencijuota Aprūpinimo būstu įstatymo 70 straipsnio 1 dalies prasme kaip veiklą aprūpinimo būstu srityje vykdanti
         įstaiga, gautų išankstinį leidimą investuoti į statybas kitoje valstybėje narėje, yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas
         EB 56 straipsnio prasme. Jeigu į šį klausimą bus atsakyta teigiamai, šis teismas nori žinoti, ar, pirma, tokį apribojimą galima
         pateisinti motyvais, susijusiais su aprūpinimo būstu valstybėje narėje politikos interesu bei su tokios politikos finansavimu,
         remiantis nukrypti leidžiančia nuostata, kuri aiškiai leidžiama EB 58 straipsniu, arba privalomu bendrojo intereso pagrindu,
         pripažintu Teisingumo Teismo praktikoje, ir, antra, ar toks apribojimas yra būtina ir proporcinga siekiamo tikslo įgyvendinimo
         priemonė.

      20      Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką kapitalo judėjimas
         apima sandorius, pagal kuriuos ne rezidentai investuoja į nekilnojamąjį turtą valstybės narės teritorijoje, kaip tai matyti
         iš kapitalo judėjimo nomenklatūros, esančios 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvoje 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio
         (šis straipsnis panaikintas Amsterdamo sutartimi) įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         10 sk., 1 t., p. 10), nes ši nomenklatūra išsaugo savo buvusią nominaliąją reikšmę siekiant apibrėžti kapitalo judėjimo sąvoką
         (žr., be kita ko, 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Festersen, C‑370/05, Rink. p. I‑1129, 23 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Kitaip tariant, teisės kitos valstybės narės teritorijoje
         įsigyti, eksploatuoti ir perleisti nekilnojamąjį turtą įgyvendinimas yra kapitalo judėjimas (žr., be kita ko, 2002 m. kovo
         5 d. Sprendimo Reisch ir kt., C‑515/99, C‑519/99–C‑524/99 ir C‑526/99–C‑540/99, Rink. p. I‑2157, 29 punktą ir minėto sprendimo Festersen 22 punktą).

      21      Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, tarp EB 56 straipsnio 1 dalimi draudžiamų priemonių, kaip laisvo kapitalo
         judėjimo apribojimų, yra tos, kurios atgraso atgraso vienos valstybės narės rezidentus investuoti nekilnojamąjį turtą kitose
         valstybėse narėse (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Festersen 24 punktą).

      22      Taip yra nacionalinių priemonių, investuotojams į nekilnojamąjį turtą nustatančių išankstinę leidimo procedūrą, kuri net dėl
         savo objekto apriboja laisvą kapitalo judėjimą, atveju (šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 1 d. Sprendimo Konle, C‑302/97, Rink. p. I‑3099, 39 punktą ir minėto sprendimo Reisch ir kt. 32 punktą).

      23      Pagrindinėje byloje aišku, kad pagal nagrinėjamas nacionalines nuostatas Nyderlanduose licencijuotos įstaigos turi savo investavimo
         į nekilnojamąjį turtą užsienyje projektų atžvilgiu laikytis išankstinės administracinės procedūros, kurią vykdant jos turi
         įrodyti, kad atitinkamai investuojama bus tik turint aprūpinimo būstu Nyderlanduose interesą.

      24      Šiomis sąlygomis reikia daryti išvadą, kad tokių įstaigų pareiga gauti išankstinį kompetentingo ministro leidimą, siekiant
         investuoti į nekilnojamąjį turtą kitose nei jų buveinės valstybėse narėse, yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

      25      Tačiau reikia priminti, kad pagal gerai išplėtotą teismų praktiką nacionalines priemones, kurios apriboja laisvą kapitalo
         judėjimą, galima pateisinti nurodytais EB 58 straipsnyje arba privalomais bendrojo intereso pagrindais, su sąlyga, kad jos
         būtų tinkamos įgyvendinti siekiamą tikslą ir neviršytų to, kas būtina norint jį pasiekti (žr. 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo
         Komisija prieš Vokietiją, C‑112/05, Rink. p. I‑8995, 72 ir 73 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).

      26      Pagrindinėje byloje Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad nagrinėjama išankstinio leidimo sistema gali būti pateisinama reikalavimais,
         susijusiais su šios valstybės narės vykdoma aprūpinimo būstu politika ir jos finansavimu, motyvais, susijusiais su viešąją
         tvarka EB 58 straipsnio prasme, ir Teisingumo Teismo pripažintu privalomu bendrojo intereso pagrindu.

      27      Tokia tvarka siekiama užtikrinti, kad licencijuotos įstaigos pagal savo įstatus investuotų į projektus, susijusius su aprūpinimo
         būstu Nyderlanduose interesu, ypač siekiant garantuoti pakankamą būstų pasiūlą asmenims, kurių pajamos yra mažos, arba kitoms
         socialiai pažeidžiamų gyventojų kategorijoms. Taip pat siekiama išvengti, kad finansinėmis lengvatomis, kuriomis šios įstaigos
         naudojasi realizuodamos įstatuose nustatytus tikslus, nebūtų piktnaudžiaujama kitose ekonominės veiklos srityse, sukeliant
         pavojų minėtos aprūpinimo būstu politikos veiksmingumui ir finansavimui.

      28      Dėl EB 58 straipsnyje nustatytų leidžiančių nukrypti nuostatų pirmiausia pakanka konstatuoti, kad nors būtinybė, kad valstybė
         narė remtų aprūpinimą socialiniu būstu, gali būti pagrindinis visuomenės interesas, šiuo atveju negalima remtis viešąja tvarka,
         nes hipotetinis įstatuose licencijuotoms įstaigoms nustatytų pareigų nesilaikymas ir galimas piktnaudžiavimas lėšomis, kurias
         jos gauna ne už socialinę veiklą, nėra reali ir pakankamai didelė grėsmė tokiam pagrindiniam interesui (šiuo klausimu žr.
         2000 m. kovo 14 d. Sprendimo Église de scientologie, C‑54/99, Rink. p. I‑1335, 17 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      29      Kalbant apie pateisinimus, pagrįstus privalomais bendrojo intereso pagrindais, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau
         yra konstatavęs, jog nacionalinės teisės aktais galima apriboti laisvą kapitalo judėjimą kovojant su spaudimu žemės rinkoje
         arba teritorijos tvarkymo tikslu, siekiant išlaikyti nuolatinius gyventojus kaimo vietovėse (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimo
         Konle 40 punktą; Reisch ir kt. 34 punktą ir Festersen 27 ir 28 punktus).

      30      Vadinasi, pagal analogiją reikia konstatuoti, kad reikalavimai, susiję su valstybės narės aprūpinimo socialiniu būstu politika
         ir jos finansavimu, taip pat gali būti privalomi bendrojo intereso pagrindai ir todėl pateisinti tokius apribojimus, kokie
         nustatyti pagrindinėje byloje nagrinėjamame teisės akte. Kaip teisingai pažymėjo Nyderlandų vyriausybė, tokie argumentai gali
         būti sustiprinti tik tam tikrais ypatumais, charakterizuojančiais pagrindinėje byloje nagrinėjamą situaciją nacionalinėje
         rinkoje, pavyzdžiui, struktūriniu būstų trūkumu ir labai dideliu gyventojų tankumu.

      31      Be to, kaip teisingai tvirtino ši vyriausybė, Teisingumo Teismas jau turėjo progą konstatuoti, kad didelis socialinės apsaugos
         sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo pavojus taip pat gali būti privalomas bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti
         laisvo judėjimo apribojimus (pagal analogiją dėl socialinės apsaugos sistemos žr. 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Watts, C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 103 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      32      Tai nustačius dar reikia patikrinti, ar licencijuotos įstaigos pareiga, susijusi su administracine išankstinio leidimo procedūra
         prieš pradedant vykdyti nekilnojamojo turto projektą kitoje nei jos buveinės valstybėje narėje, yra būtina ir proporcinga
         priemonė vykdant šio sprendimo 26 ir 27 punktuose nurodytus tikslus.

      33      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad išankstinio leidimo sistema tam tikrais atvejais vis dėlto gali būti būtina ir proporcinga
         įgyvendinant siekiamus tikslus, jeigu jų negalima pasiekti mažiau apribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, atitinkama deklaravimo
         sistema (šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Sanz de Lera ir kt., C‑163/94, C‑165/94 ir C‑250/94, Rink. p. I‑4821, 23–28 punktus; minėto sprendimo Konle 44 punktą ir 2001 m. vasario 20 d. Sprendimo Analir ir kt., C‑205/99, Rink. p. I‑1271, 35 punktą).

      34      Negalima neatsižvelgti į tai, kad taip gali būti aprūpinimo būstu politikos, kuria siekiama tikslų, nustatytų Aprūpinimo būstu
         įstatyme ir BBSH, atveju. Iš tiesų išankstinė kompetentingos administracijos kontrolė gali net labiau garantuoti, kad licencijuotų
         įstaigų lėšos būtų prioritetiškai skirtos patenkinti tam tikrų gyventojų aprūpinimo būstu Nyderlanduose poreikius, o taikant
         patikrinimo a posteriori sistemą rizikuojama įsikišti per vėlai, pavyzdžiui, kai jau patirtos didelės išlaidos ir sunku jas susigrąžinti.

      35      Tačiau Teisingumo Teismas jau kelis kartus nusprendė, kad išankstinio administracijos leidimo tvarka negali pateisinti nacionalinių
         valdžios institucijų diskrecijos, dėl kurios Bendrijos nuostatos, susijusios su pagrindinėje byloje nagrinėjama pagrindine
         laisve, prarastų savo veiksmingumą. Be to, tam, kad išankstinio administracinio leidimo suteikimo tvarka būtų pateisinama,
         ji turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminuojančiais ir iš anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais, kad taip bus
         pakankamai apribota nacionalinės valdžios institucijų diskrecija (žr., be kita ko, 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, C‑169/07, Rink. p. I‑0000, 64 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      36      Remiantis Teisingumo Teismui pateikta bylos medžiaga, negalima neatsižvelgti į tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos Aprūpinimo
         būstu įstatymo ir BBSH nuostatos visiškai neatitinka tokių reikalavimų.

      37      Šiuo atžvilgiu, pirma, iš Nyderlandų vyriausybės atsakymų į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus matyti, kad šios nacionalinės
         nuostatos kompetentingo ministro išduodamą išankstinį leidimą sieja su vienintelė sąlyga, t. y. kad, kaip reikalaujama BBSH
         49 straipsnio 1 dalyje, planuojamas projektas turi būti įgyvendinamas dėl aprūpinimo socialiniu būstu Nyderlanduose intereso.
         Antra, dėl klausimo, ar tokia sąlyga yra patenkinta, pasirodo, atliekamas toks kiekvieno atvejo patikrinimas, nenustatytas
         teisės akte ir nesant bet kokio kito specialaus kriterijaus bei tikslo, leidžiančio susijusioms licencijuotoms įstaigoms iš
         anksto žinoti sąlygas, kuriomis bus patenkintas jų prašymas dėl leidimo, o teismams, nagrinėjantiems galimą ieškinį dėl atsisakymo
         suteikti leidimą, – vykdyti neribotą teisminę kontrolę.

      38      Šiomis aplinkybėmis su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks tokių elementų patikrinimą,
         atsižvelgdamas į šio sprendimo 35 punkte nurodytus kriterijus, pagrindinėje byloje nagrinėjama išankstinio administracinio
         leidimo sistema negali būti laikoma pagrįsta sąlygomis, pakankamai tinkamomis apriboti nacionalinių valdžios institucijų naudojimąsi
         diskreciją vertinti ir todėl pateisinti nuo laisvo kapitalo judėjimo leidžiančią nukrypti nuostatą.

      39      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į tris pirmuosius klausimus turi būti atsakoma, kad EB 56 straipsnį reikia aiškinti taip,
         jog jis draudžia nacionalinės teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris aprūpinimo būstu srityje pagal Aprūpinimo
         būstu įstatymo 70 straipsnio 1 dalį licencijuotų įstaigų veiklą užsienyje sieja su išankstiniu administracinio leidimo gavimu,
         nes toks teisės aktas nepagrįstas objektyviais, nediskriminuojančiais ir iš anksto žinomais kriterijais, tinkamais apriboti
         nacionalinių valdžios institucijų diskreciją vertinti, ir tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas.

       Dėl 4–6 klausimų
      40      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 4–6 klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės klausia, ar
         valstybė narė, pateisindama laisvą kapitalo judėjimą apribojančią priemonę, nustatytą įmonėms, kurioms patikėta teikti bendros
         ekonominės svarbos paslaugas ir kurioms suteiktos specialios teisės, gali remtis EB 86 straipsnio 2 dalimi.

      41      Atsižvelgdamas į šią problemą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, pirma, ar tokios įmonės, kaip
         antai Servatius, t. y. vykdančios ir komercinę veiklą aprūpinimo būstu srityje, visų ar dalies uždavinių atžvilgiu gali būti laikomos įmonėmis,
         kurioms patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas EB 86 straipsnio 2 dalies prasme, ir ar šiuo tikslu būtina, kad
         susijusi įmonė turėtų atskirą buhalterinę apskaitą, kuria remiantis galima aiškiai atskirti išlaidas ir pajamas, susijusias
         su socialine veikla, nuo susijusių su komercine veikla. Antra, teismas klausia dėl diskrecijos vertinti apimties, kuria naudojasi
         valstybės narės nustatydamos bendros ekonominės svarbos pagal minėtą nuostatą mastą.

      42      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad nors atsižvelgiant į kompetencijos pasidalijimą prejudicinėje procedūroje tik
         nacionalinis teismas privalo nustatyti klausimų, kuriuos jis ketina pateikti Teisingumo Teismui, dalyką, šis yra nusprendęs,
         kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo paties kompetenciją, jis turi įvertinti sąlygas, kuriomis į jį kreipėsi
         nacionalinis teismas.

      43      Taip yra tokiu atveju, kai, be kita ko, Teisingumo Teismui pateikta problema yra tik hipotetinė arba kai nacionalinio teismo
         prašomas Bendrijos teisės normos išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku (šiuo klausimu žr.
         1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 61 punktą; 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo Acereda Herrera, C‑466/04, Rink. p. I‑5341, 48 punktą ir 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7, C‑380/05, Rink. p. I‑349, 53 punktą). Todėl Teisingumo Teismas atsisakė kompetencijos, kai Bendrijos teisės nuostata, kuri
         jam pateikta išaiškinti, akivaizdžiai negalėjo būti taikoma (žr. 1996 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Reisdorf, C‑85/95, Rink. p. I‑6257, 16 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      44      Reikia priminti, kad pagal EB 86 straipsnio 2 dalį, skaitomą kartu su šio straipsnio 1 dalimi, galima pateisinti tai, kad
         valstybė narė suteikia Sutarties nuostatoms prieštaraujančias specialias ar išskirtines teises įmonei, kuriai patikėta teikti
         bendros ekonominės svarbos paslaugas, jeigu jai pavestos užduoties vykdymas gali būti užtikrinamas tik suteikiant tokias teises
         ir jeigu prekybos plėtojimui nedaromas toks poveikis, kuris prieštarautų Bendrijos interesams (2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo
         TNT Traco, C‑340/99, Rink. p. I‑4109, 52 punktą ir 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia, C‑220/06, Rink. p. I‑12175, 78 punktą).

      45      Tačiau šiuo atveju reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos išankstinio administracinio leidimo sistemos,
         numatytos nacionalinės teisės aktu, tikslas nėra toks.

      46      Todėl šis ginčas susijęs ne su specialių arba išimtinių teisių suteikimu Servatius ir su jos veiklos kvalifikavimu kaip bendros ekonominės svarbos paslaugomis, bet su šiai įstaigai nustatyto apribojimo, kurį
         sudaro pareiga atlikti išankstinio administracinio leidimo procedūrą, teisėtumu.

      47      Iš to išplaukia, kad nereikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 4–6 klausimus dėl EB 86 straipsnio
         2 dalies išaiškinimo, nes ši nuostata netaikoma tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.

       Dėl 7 klausimo
      48      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, pirma, kai valstybė narė įmonėms, kurioms patikėta
         teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, suteikia lėšų, reikia apriboti jų veiklą teritoriniu atžvilgiu, siekiant užkirsti
         kelią tam, kad šios lėšos būtų laikomos neleistina valstybės pagalba pažeidžiant EB 87 straipsnį ir kad šios įmonės, naudodamos
         šias lėšas kitoje valstybėje narėje, iškraipytų konkurencines sąlygas. Antra, šis teismas klausia, ar tai, kad valstybė narė,
         kurioje nenustatyta įstatyminė pareiga atskirti komercinio ir socialinio pobūdžio veiklos rūšis, reikalauja, jog licencijuotos
         įstaigos, kurios ketina vykdyti veiklą kitose valstybėse narėse, turi gauti išankstinį leidimą, yra būtina ir proporcinga
         priemonė siekiant laikytis EB 87 ir 88 straipsnių.

      49      Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 42 ir 43 punktuose, nacionalinių teismų pateiktų prejudicinių klausimų svarbos prezumpcija
         gali būti netaikoma tik išimtiniais atvejais. Jeigu pateikti klausimai iš tiesų susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo
         Teismas iš principo turi priimti sprendimą.

      50      Tačiau iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad dėl būtinybės pateikti nacionaliniam teismui naudingą išaiškinimą reikia,
         kad jis apibrėžtų faktinį ir teisinį pagrindą, kuris susijęs su jo pateikiamais klausimais, arba kad bent jau paaiškintų faktines
         aplinkybes, kuriomis grindžiami šie klausimai (1993 m. sausio 26 d. Sprendimo Telemarsicabruzzo ir kt., C‑320/90–C‑322/90, Rink. p. I‑393, 6 punktas; 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo N, C‑470/04, Rink. p. I‑7409, 69 punktas ir 2008 m. balandžio 9 d. Nutarties RAI, C‑305/07, Rink. p. I‑55, 16 punktas).

      51      Taip pat svarbu, kad nacionalinis teismas nurodytų tikslias priežastis, dėl kurių jis prašo aiškinti Bendrijos teisę ir mano
         esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus. Atsižvelgiant į šį kontekstą, būtina, kad nacionalinis teismas
         pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris,
         jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo
         ABNA ir kt., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, Rink. p. I‑10423, 46 punktas; 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Placanica ir kt., C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, Rink. p. I‑1891, 34 punktas ir minėto sprendimo Centro Europa 7 54 punktas).

      52      Iš tiesų informacija, pateikta sprendimuose dėl prašymų priimti prejudiciniu sprendimus, turi ne tik sudaryti galimybę Teisingumo
         Teismui pateikti naudingus atsakymus, bet ir suteikti kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti savo pastabas pagal
         Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas turi užtikrinti, kad ši galimybė būtų garantuojama, atsižvelgiant
         į tai, jog suinteresuotosioms šalims įteikiami tik sprendimai dėl prašymų priimti prejudicinius sprendimus (žr. 1982 m. balandžio
         1 d. Sprendimo Holdijk ir kt., 141/81‑143/81, Rink. p. 1299, 6 punktą ir 2000 m. birželio 28 d. Nutarties Laguillaumie, C‑116/00, Rink. p. I‑4979, 14 punktą).

      53      Be to, reikia pridurti, kad pagrindinės bylos faktinių ir teisinių aplinkybių tikslumo reikalavimas yra ypač svarbus konkurencijos
         srityje, kuriai būdingos sudėtingos teisinės ir faktinės situacijos (šiuo klausimu žr. 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Asnef‑Équifax ir Administración del Estado, C‑238/05, Rink. p. I‑11125, 23 punktą ir minėtos nutarties RAI 18 punktą).

      54      Taigi šioje byloje reikia konstatuoti, kad 7 klausimas pagrįstas prielaida, jog pagrindinėje byloje valstybės pagalba pagal
         EB 87 straipsnio 1 dalį gali būti suteikta Servatius, jeigu ji valstybės lėšas naudos įgyvendinti ateities projektą. Tačiau nei prašyme priimti prejudicinį sprendimą, nei pagrindinės
         bylos šalių pastabose nėra duomenų, leidžiančių nustatyti, kad tokia nauda buvo iš tiesų suteikta pagrindinėje byloje nagrinėjamam
         nekilnojamojo turto projektui, kuris, beje, nebuvo realizuotas, nes Servatius negavo išankstinio leidimo.

      55      Be to, reikia pažymėti, kad pagrindinė byla susijusi ne su sąlygomis, kuriomis ši pagalba buvo ar galėjo būti suteikta Servatius, bet su visiškai kitu atskiru ir savarankišku klausimu, t. y. su tuo, kad ši įstaiga ginčija jos prašymo suteikti išankstinį
         leidimą nekilnojamojo turto projektui ne Nyderlandų teritorijoje atmetimo teisėtumą.

      56      Todėl reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 7 klausimas yra nepriimtinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      57      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiamas nacionalinės teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
            kuris aprūpinimo būstu srityje pagal Aprūpinimo būstu įstatymo (Woningwet) 70 straipsnio 1 dalį licencijuotų įstaigų veiklą
            užsienyje sieja su išankstiniu administracinio leidimo gavimu, jei toks teisės aktas nepagrįstas objektyviais, nediskriminuojančiais
            ir iš anksto žinomais kriterijais, pakankamai leidžiančiais vykdyti nacionalinių valdžios institucijų diskreciją vertinti,
            ir tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2013 m. rugsėjo 6 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Iran Insurance Company prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Byla T-12/11.


title: Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2005 m. gruodžio 1 d.#Ewald Burtscher prieš Josef Stauderer.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Laisvas kapitalo judėjimas - EB 56 straipsnis - Žemės sklypo, skirto statybai įsigijimo deklaravimo procedūra - Sandorio negaliojimas nuo jo sudarymo pirkėjui pavėlavus pateikti deklaraciją.#Byla C-213/04.

text:
      Byla C‑213/04
      Ewald Burtscher
      prieš
      Josef Stauderer
      (Oberster Gerichtshof  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 straipsnis – Statybai skirtų žemės sklypų įsigijimo deklaravimo procedūra – Sandorio negaliojimas nuo jo sudarymo pirkėjui pavėlavus pateikti deklaraciją“
      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 2005 m. rugsėjo 29 d.  I‑0000
      2005 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Prejudiciniai klausimai – Kreipimasis į Teisingumo Teismą – Sprendimo kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą suderinamumas
            su nacionalinės teisės taisyklėmis, reglamentuojančiomis teismo organizavimą ir procesą, įskaitant ir susijusias su tarptautine
            jurisdikcija – Teisingumo Teismo kompetencijai nepriskiriamas tikrinimas
      (EB 234 straipsnis;1968 m. rugsėjo 27 d. konvencija)
      2.     Laisvas kapitalo judėjimas – Nekilnojamojo turto įsigijimo apribojimai – Nekilnojamojo turto įsigijimo deklaravimo tvarka –
            Sandorio negaliojimas nuo jo sudarymo pavėlavus pateikti deklaraciją – Neleistinumas – Pateisinimas –  Nebuvimas – Proporcingumo
            principo pažeidimas
      (EB 56 straipsnio 1 dalis)
      1.     Vykdant EB 234 straipsnyje numatytą procedūrą Teisingumo Teismas neturi teisės tikrinti, ar sprendimas kreiptis su prašymu
         priimti prejudicinį sprendimą buvo priimtas laikantis nacionalinių taisyklių, reglamentuojančių teismo organizavimą ir procesą.

      Teisingumo Teismas taip pat neturi kompetencijos nagrinėti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinę
         bylą nagrinėjo pagal 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose
         vykdymo įtvirtintas jurisdikcijos taisykles, nebent pačios šių taisyklių taikymo sąlygos yra prašymo priimti prejudicinį sprendimą
         dalykas.

      Teisingumo Teismas privalo laikytis valstybės narės teismo sprendimo kreiptis į jį dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, jeigu
         jis nėra panaikintas nacionalinėje teisėje numatyta apskundimo tvarka.

      (žr. 30–32 punktus)
      2.     EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia taikyti nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius žemės įsigijimą, pagal kuriuos sandorio
         galiojimas priklauso nuo pirkėjo deklaracijos pateikimo, kai vien pavėlavus pateikti reikalaujamą pirkimo deklaraciją aptariamas
         žemės sandoris tampa niekinis nuo jo sudarymo momento.

      Teisinga tai, kad išankstinio deklaravimo režimas, taikomas kartu su adekvačiomis teisinėmis priemonėmis, gali būti proporcinga
         priemonė siekiant bendrojo intereso tikslo, kuriuo, planuojant teritoriją, siekiama išsaugoti nuolatinius gyventojus ir nuo
         turizmo nepriklausančią veiklą, nustatant apribojimus įkurti antrinius būstus apibrėžtoje geografinėje teritorijoje. Tačiau
         žemės sandorio pripažinimas negaliojančiu nuo jo sudarymo momento nėra proporcinga sankcija, nes ji paskiriama automatiškai,
         kai praleidžiamas reikalaujamos deklaracijos pateikimo terminas, nepaisant tokio vėlavimo priežasčių ir, neatsižvelgiant į
         pagrindinių taikytinų taisyklių pažeidimą, daro esminę įtaką sandoriui, išreiškiančiam šalių ketinimus, ir todėl neatitinka
         teisinio saugumo reikalavimo, kuris yra ypač svarbus įsigyjant žemę.

      (žr. 46, 52–56, 62 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gruodžio 1 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 straipsnis – Statybai skirtų žemės sklypų įsigijimo deklaravimo procedūra – Sandorio negaliojimas nuo jo sudarymo pirkėjui pavėlavus pateikti deklaraciją“
      Byloje C‑213/04
      dėl 2004 m. balandžio 29 d. Oberster Gerichtshof (Austrija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. gegužės 19 d., pagal EB sutarties 234 straipsnį pateikto prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Ewald Burtscher
      prieš
      Josef Stauderer,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija)
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (pranešėjas), S. von Bahr ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 liepos 5 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       E. Burtscher, atstovaujamo Rechtsanwälte G. Lins ir T. Lins,

      –       J. Stauderer, atstovaujamo Rechtsanwalt W. Weh,

      –       Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl ir S. Pfanner,
      –       Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos E. Braquehais Conesa,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir H. Støvlbaek,
      susipažinęs su 2005 m. rugsėjo 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 56 straipsnio aiškinimu.
      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Sonntag komunoje esančios sodybos ir žemės sklypo savininko E. Burtscher ieškinį dėl
         ilgalaikio šio nekilnojamojo turto nuomininko J. Stauderer, norinčio įsigyti šį turtą, iškeldinimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3       EB 56 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
      „Pagal šiame skyriuje išdėstytas nuostatas uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių
         bei trečiųjų šalių apribojimai.“

       Austrijos teisė
      4       1992 m. birželio 5 d. Įstatymas dėl federalinės Konstitucijos dalinio pakeitimo (Bundes-Verfassungsgesetznovelle, BGBl. 276/1992),
         suteikė Länder teisę nustatyti administracinę sandorių dėl statybai skirtų žemės sklypų kontrolę.

      5       Pagal 1974 m. Įstatymą dėl federalinės Konstitucijos dalinio pakeitimo (Bundes-Verfassungsgesetznovelle 1974, BGBl. 444/1974)
         VII straipsnį Länder taip pat buvo suteikta teisė nustatyti administracinius apribojimus sandoriams dėl žemės sklypų siekiant apsaugoti bendrąjį
         interesą − remti, sustiprinti arba sukurti gyvybingas žemės ūkio bendruomenes.

      6       Kalbant apie Land Voralberg, 1993 m. rugsėjo 23 d. Įstatymas dėl žemės sklypų n sandorių (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz,
         LGBl. 61/1993), su atitinkamais pakeitimais (LGBl. 29/2000, toliau – VGVG), 7 straipsnyje, pavadintame „Įsigijimas, kuriam
         nereikia leidimo, deklaravimo“, numato:

      „1.      Įsigyjant žemės sklypus su statiniais, remiantis 6 straipsnio 1 dalimi, nereikia kompetentingos institucijos leidimo dėl žemės
         sklypų apyvartos, jei įgijėjas žemės komisijai, atsakingai už operacijas su žemės sklypais, arba teritorijos, kurioje yra
         žemė, savivaldybei pateikia rašytinę deklaraciją, atitinkančią šio straipsnio 2–4 dalių reikalavimus.

      2.       Įgijėjas deklaruoja, kad
      a)      žemės sklypas yra su statiniais,
      b)       jis pats yra Austrijos pilietis arba, jei jis nėra fizinis asmuo, kad jis nėra laikomas užsienio kilmės pagal 2 straipsnio
         4 dalies b ir d punktus arba kad jis atitinka sąlygas, numatytas 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse, ir kad

      c)       žemė įsigijama turint tikslą įrengti atostogų būstą arba neturint tokio tikslo.
      3.       Įgijėjas savo deklaracijoje pateikia duomenis apie savo asmenį ir pilietybę arba duomenis, kurie įrodo, kad jis nėra laikomas
         užsieniečiu pagal 2 straipsnio 4 dalies b ir d punktus, arba kad jis yra tokiu laikomas pagal 3 straipsnį. Eesant galimybei,
         pateikiami tai patvirtinantys dokumentai.

      <…>“
      7       VGVG 17 straipsnyje numatyta:
      „1.       Prašymas žemės perleidimo klausimais kompetentingai institucijai išduoti leidimą turi būti rašytinis. Su prašymu pateikiami
         visi duomenys ir dokumentai, reikalingi sprendimui priimti, ypač tie, kurie yra susiję su įsigijimo tikslu, bei dokumentų,
         patvirtinančių įgijėjo teises, kopija.

      2.       Prašymas gali būti pateiktas prieš sudarant įsigijimo, kuriam reikia leidimo, sutartį. Jame, esant reikalui, nurodomi svarbiausi
         planuojamo sandorio aspektai, ir šį prašymą pasirašo abi šalys. Jei teisė į nuosavybę įgyjama šia sutartimi, tai prašymas
         dėl leidimo arba deklaracija turi būti pateikti per tris mėnesius nuo sutarties pasirašymo.

      <…>“
      8       VGVG 29 straipsnyje numatyta:
      „1.       Jei leidimas nebuvo suteiktas arba deklaracija, kurios reikalauja šis įstatymas, nebuvo pateikta, sandoris negali būti vykdomas;
         o būtent, teisė negali būti įregistruota žemės sklypų registre. Tačiau šis sandoris tebesaisto jo šalis.

      2.       Jeigu leidimas nesuteikiamas arba jei per dvejus metus nuo 17 straipsnio 2 dalies paskutiniame sakinyje numatyto termino pabaigos
         nebuvo kreiptasi dėl leidimo arba nepateikta 7 straipsnyje numatyta deklaracija, tai sutartis tampa negaliojančia nuo jos
         sudarymo momento.“

      9       VGVG 32 straipsnyje numatyta:
      „1.       Jei sandoris, kuriam buvo atsisakyta išduoti leidimą, tampa negaliojančiu dėl to, kad jam nebuvo duota leidimo, ar praėjus
         29 straipsnio 2 dalyje nustatytam terminui, pardavėjas gali atsisakyti taikyti restituciją pirkėjui, jei jis nežinojo arba
         negalėjo žinoti, jog šiam veiksmui reikia leidimo arba jį reikia deklaruoti pagal 7 straipsnį, arba nebuvo įvykdytos leidimo
         išdavimo arba deklaracijos pateikimo sąlygos.

      2.       Jei sandoris yra pripažįstamas negaliojančiu, pardavėjas gali gera valia, atsižvelgdamas į teisės panaikinti poveikį pagal
         31 straipsnio 5 dalį, o ypač po 31 straipsnio 2 dalyje numatyto pranešimo, reikalauti išregistruoti neįgytas teises.

      <…>“
       Bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
      10     E. Burtscher yra žemės sklypo su statiniais Sonntag komunoje, kuriuos jo mama jam perleido 1995 m., savininkas.
      11     J. Stauderer, Vokietijos pilietis, 1974 m. sutarė su E. Burtscher tėvais, šios žemės savininkais, ją pirkti už 250 000 ATS
         sumą. Po to J. Stauderer pradėjo didelius remonto darbus. Nuo to laiko jis naudojasi šia nuosavybe kaip atostogų būstu.

      12     E. Burtscher tėvai ir J. Stauderer 1975 m. birželio 16 d. pasirašė dvi susijusias su nuosavybe sutartis. Pirmoji − „nuomos
         sutartis“ − buvo sudaryta 99 metams be galimybės ją nutraukti. Ši sutartis, kurioje numatyta, kad šalių teisės ir pareigos
         turėtų pereiti jų teisių perėmėjams, įpareigojo kas mėnesį pervesti 291 ATS už nuomą ir 350 000 ATS kaip išankstinį nuomos
         mokėjimą. Ta pačia sutartimi nuomininkas prisiėmė pareigą mokėti visas su nuosavybės išlaikymu susijusias išlaidas, įskaitant
         ir su jos naudojimu susijusius mokesčius. Pagal antrąją sutartį nuomotojai įsipareigojo parduoti nuomininkui nuosavybę už
         350 000 ATS sumą, jei nuomininkui būtų leista ją įsigyti, nes tuo metu galioję teisės aktai tai draudė.

      13     1995 m. šiai nuosavybei perėjus E. Burtscher, šis pareiškė prisiimantis visas teises ir pareigas, kylančias iš nuomos sutarties,
         sudarytos tarp jo tėvų ir J. Stauderer.

      14     1994 m. liepos 12 d. sprendimu Sonntag komuna uždraudė J. Stauderer naudoti aptariamą nuosavybę kaip atostogų būstą. Remdamasi
         įstatymo, keičiančio įstatymą dėl Vorarlbergo žemės teritorijų planavimo (Vorarlberger Raumplanungsgesetznovelle, LGBl. 27/1993),
         nuostatomis, ji nusprendė, kad ši nuomos sutartis turėjo tokį pat efektą kaip ir pirkimo–pardavimo sutartis ir kad ji buvo
         sudaryta siekiant apeiti teisės aktus, reguliuojančius žemės sklypų pardavimą užsieniečiams.

      15     J. Stauderer šį sprendimą apskundė jį priėmusiai įstaigai, kurią Bezirkshauptmannschaft (apskrities administracinė įstaiga) atmetė. Jo pateiktas ieškinys Verwaltungsgerichtshof taip pat buvo atmestas.

      16     2000 m. rugsėjo 11 d. E. Burtscher pateikė Bezirksgericht Bludenz (Bludenz apskrities teismas) ieškinį reikalaudamas, kad J. Stauderer būtų įpareigotas išsikraustyti iš aptariamos žemės,
         ir nurodydamas, kad 1975 m. sudarytos sutartys buvo sudarytos apgaulės būdu ir negaliojo ab initio. Atsakovas pareikalavo atmesti ieškinį, tai grįsdamas iš šių susitarimų kylančiomis teisėmis.

      17     Šis prašymas atlaisvinti žemę Bezirksgericht buvo atmestas bet, atsakovui pateikus apeliaciją, Landesgericht Feldkirch panaikino pirmosios instancijos teismo sprendimą ir perdavė bylą iš naujo nagrinėti Bezirksgericht. Oberster Gerichtshof atmetė apeliaciją dėl Landesgericht Feldkirch sprendimo panaikinimo.

      18     Tiek Landesgericht,  tiek ir Oberster Gerichtshof nusprendė, kad veiksmams, kuriais siekiama apeiti įstatymą, turėjo būti taikomos taisyklės, kurios taikomos realiai ketinamiems
         veiksmams, ir kol šių taisyklių nesilaikoma, tokių veiksmų teisinės pasekmės yra suspenduojamos. Tačiau naujos nuostatos,
         reguliuojančios žemės sklypų su statiniais įsigijimą, priimtos po to, kai 1992 m. gegužės 2 d. buvo pasirašytas susitarimas
         dėl Europos ekonominės erdvės (OL L 1, 1994, p. 3), daugiau nereikalauja iš pirkėjų, kad jie gautų išankstinį žemės perleidimo
         klausimais kompetentingos institucijos leidimą. Įsigaliojus VGVG, tokios redakcijos, koks jis buvo paskelbtas LGBI. 61/1993,
         pirkėjai per dvejus metus turi tik pateikti deklaraciją šiai institucijai, kaip to reikalauja VGVG 7 straipsnio 2 dalis, priešingu
         atveju sandoris pripažįstamas negaliojantis nuo jo sudarymo momento.

      19     Landesgericht, kaip ir Oberster Gerichtshof, šioje byloje padarė išvadą, jog dėl to, kad J. Stauderer nepateikė šios deklaracijos per dvejus metus, skaičiuojant vėliausiai
         nuo VGVG redakcijos, paskelbtos LGB1 29/2000, reiškia, jog 1975 m. sudarytos sutartys turi būti laikomos niekinėmis, ir todėl
         J. Stauderer turėjo atlaisvinti teritoriją.

      20     Bezirksgericht antrojo proceso metu priteisė J. Stauderer 38 280,57 EUR už jo atliktą turto pagerinimą ir įpareigojo jį išsikelti iš šio
         turto gavus šią sumą pinigų. Landesgericht šį sprendimą patvirtino ir paskelbė, kad jo sprendimas įprastine tvarka neskundžiamas. Jo nuomone, antrasis procesas buvo
         susijęs tik su atlyginimu už be pagrindo gautą turtą ir jame nekilo jokių svarbesnių teisės klausimų.

      21     J. Stauderer išimties tvarka pateikė apeliaciją Oberster Gerichtshof. Jis teigė, kad šio teismo sprendimas pirmoje byloje buvo neprivalomas atsižvelgiant į paskutinę Teisingumo Teismo praktiką.
         Teisingumo Teismas 2003 m. gegužės 15 d. Sprendime Salzmann (C‑300/01, Rink. p. I‑4899) nusprendė, kad VGVG numatytas reikalavimas gauti išankstinį leidimą pažeidė EB 56 straipsnio
         1 dalyje garantuojamą kapitalo judėjimo laisvę. Tokia pati išvada darytina ir dėl už VGVG 7 straipsnio 2 dalyje numatyto išankstinio
         leidimo režimo nesilaikymą numatytos sankcijos, sandorio pripažinimo niekiniu, atžvilgiu.

      22     Oberster Gerichtshof patikslino, kad įstatymas, keičiantis VGVG ir paskelbtas BGBl. 29/2000, numato galimybę įsigyti žemės su statiniais, kaip
         atostogų būstą, juos deklaruojant. Jis teigia, kad šios procedūros, skirtingai nei išankstinio leidimo režimas, tikslas yra
         informuoti kompetentingas institucijas apie žemės sklypo įsigijimą. Jis nurodo, kad J. Stauderer reikalaujamą deklaraciją
         pateikė tik 2003 m. sausį, praėjus tam tikslui nustatytam dvejų metų terminui, ir norint taikyti sankciją ir pripažinti sandorį
         negaliojantį pakanka, kad ji būtų paprasčiausiai pateikta pavėluotai. Nėra jokių aplinkybių, kurios leistų manyti, kad Austrijos
         įstatymų leidėjas siekė negaliojimo sankcijos taikymą apriboti tik tais atvejais, kai atsisakoma išduoti leidimą ar visai
         nesikreipiama į kompetentingas institucijas.

      23     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, kai vyko pirmasis procesas, jis manė, jog, atsižvelgiant
         į 1999 m. birželio 1 d. Sprendimą Konle (C‑302/97, Rink. p. I‑3099), teisės aktai, kaip antai VGVG, numatantys deklaravimo režimą, už kurio nesilaikymą nustatytos
         sankcijos, tarp kurių gali būti ir sandorio uždraudimas, nepažeidžia laisvo kapitalo judėjimo, su sąlyga, kad uždraudimo sąlygos
         būtų pakankamai įstatymo apibrėžtos, jog būtų išvengta bet kokios pirkėjo iš užsienio diskriminavimo rizikos.

      24     Bet kokiu atveju šis teismas mano, kad minėtas vėliau priimtas Teisingumo Teismo sprendimas Salzmann, į kurį taip pat reikia atsižvelgti, galėtų pakeisti šį vertinimą. Jis pirmiausia abejoja dėl VGVG 29 straipsnio 2 dalies
         nuostatų, kuriose numatoma, kad sankcija už proceso taisyklių pažeidimą yra teisės praradimas, proporcingumo.

      25     Tokiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB sutarties 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės normas (VGVG), nustatančias, jog
         per nustatytą terminą pirkėjui nedeklaravus, kad žemė yra su statiniais, kad įsigyjama nesiekiant turėti atostogų būstą ir,
         kai įgijėjas yra Austrijos pilietis arba turi būti jam prilyginamas, žemės sklypo įgijimo sandoris, kuriam nereikia žemės
         perleidimo klausimais kompetentingos institucijos leidimo, yra negaliojantis nuo sudarymo momento?“

       Dėl priimtinumo
       Atsakovo argumentai pagrindinėje byloje
      26     J. Stauderer teigia, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas keliais aspektais.
      27     Pirmiausia, Austrijos teismai neturėjo jurisdikcijos priimti sprendimo pagrindinėje byloje, 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos
         dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) su pakeitimais, padarytais
         1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės
         prisijungimo (OL L 304, p. 1 ir − tekstas su pakeitimais − p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos
         prisijungimo (OL L 388, p. 1), 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo
         (OL L 285, p. 1) ir 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės
         prisijungimo (OL C 15, 1997, p. 1, toliau – Briuselio konvencija), 16 straipsnis negali būti taikomas šiuo atveju.

      28     Be to, šis klausimas neturi pagrindo. VGVG 7 straipsnio 2 dalyje numatytas įsigijimo deklaravimo režimas, kuris 2000 metais
         buvo pradėtas taikyti ir atostogų būstui, netaikomas užsienio pirkėjams. VGVG 3 straipsnio 2 dalis iš esmės reglamentuoja,
         kad „jei įsigyjama siekiant įsirengti atostogų būstą, tai iš laisvo kapitalo judėjimo neišplaukia jokių žemės sklypų sandorius
         su užsieniečiais reglamentuojančių taisyklių išimčių“. Todėl J. Stauderer negalėjo pasinaudoti deklaravimo procedūra ir pateikti
         reikalaujamą deklaraciją.

      29     Galiausiai nuo 2004 m. birželio 1 d. ši procedūra buvo panaikinta. Kadangi prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas
         priimdamas sprendimą pagrindinėje byloje turi vadovautis tuo metu galiojusia teise, šis prejudicinis klausimas neturi prasmės.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      30     Dėl tariamo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijos trūkumo reiktų priminti, kad Teisingumo
         Teismas neturi teisės patikrinti, ar prejudicinį klausimą pateikusio teismo sprendimas buvo priimtas pagal nacionalinę teisę,
         reglamentuojančią teismo organizavimą ir procesą (žr. sprendimus: 1982 m. sausio 14 d. Reina, 65/81, Rink. p. 33, 7 ir 8 punktus; 1993 m. spalio 20 d. Balocchi, C‑10/92, Rink. p. I‑5105, 16 ir 17 punktus, ir 1996 m. liepos 11 d. SFEI ir kt., C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 24 punktą).

      31     Teisingumo Teismas taip pat neturi kompetencijos nagrinėti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinę
         bylą nagrinėjo pagal Briuselio konvencijoje įtvirtintas jurisdikcijos taisykles, nebent pačios šių taisyklių taikymo sąlygos
         yra prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo Celestini, C‑105/94, Rink. p. I‑2971, 20 punktą).

      32     Teisingumo Teismas privalo laikytis valstybės narės teismo sprendimo kreiptis į jį dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, jeigu
         jis nėra panaikintas nacionalinėje teisėje numatyta apskundimo tvarka (minėti sprendimai Reina, 7 punktas; Balocchi, 17 punktas, ir SFEI ir kt., 24 punktas).

      33     Dėl kitų J. Stauderer pateiktų nepriimtinumo motyvų, susijusių su nacionaline teise, reikia priminti, kad, viena vertus, pagal
         EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas yra kompetentingas spręsti prejudicinius klausimus dėl Bendrijos teisės klausimų, kuriuos
         jam pateikė valstybių narių teismai. Šios procedūros tikslas nėra aiškinti nacionalinių įstatyminių ar kitų teisės aktų nuostatas.
         Galimi netikslumai teismo sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nepanaikina Teisingumo Teismo kompetencijos
         atsakyti į šio teismo pateiktus prejudicinius klausimus (žr., be kita ko, 1986 m. balandžio 30 d. Sprendimą Asjes ir kt., 209/84–213/84, Rink. p. 1425, 12 punktą).

      34     Kita vertus, kaip nuolat konstatuoja Teisingumo Teismas, iš esmės tik nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į konkrečios bylos
         aplinkybes, sprendžia dėl būtinumo pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo ir jo aktualumo (žr., be kita ko, 2002 m. kovo
         5 d. Sprendimą Reisch ir kt., C‑515/99, C‑519/99– C‑524/99 ir C‑526/99–C‑540/99, Rink. p. I‑2157, 25 punktas ir minėto sprendimo Salzmann 30 punktą).

      35     Iš to išplaukia, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams, atsižvelgiant į jo paties atsakomybe nurodytą faktinį ir
         teisinį pagrindą, kurio Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija (žr. 1999 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Beck et Bergdorf, C‑355/97, Rink. p. I‑4977, 22‑24 punktus ir minėto sprendimo Salzmann 31 punktą).

      36     Taigi, šioje byloje nėra akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas bus nenaudingas prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusiam teismui.

      37     Iš prieš tai išdėstytų motyvų išplaukia, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.
      38     Taigi reikia nagrinėti, ar EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia pagrindinėje byloje tokią nacionalinę taisyklę, pagal kurią pavėlavus
         pateikti reikalaujamą įsigijimo deklaraciją sandoris yra niekinis nuo jo sudarymo momento.

       Dėl esmės
      39     Kaip jau Teisingumo Teismas yra nusprendęs, tokiems teisės aktams, koks yra VGVG pagrindinėje byloje, kurių tikslas yra uždrausti
         arba taikyti specialias sąlygas žemės sklypų, skirtų antriniam atostogų būstui įsigyti nuosavybės teise, taikytinos EB sutarties
         nuostatos dėl laisvo kapitalo judėjimo (šiuo klausimu žr. minėtus sprendimus Konle, 22 punktą; Reisch ir kt, 28 punktą, ir Salzmann, 39 punktą).

      40     Todėl nacionalinio teismo prašymu reikia išanalizuoti pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinę priemonę atsižvelgiant į
         EB 56 straipsnio 1 dalį.

      41     Remiantis Austrijos vyriausybės pateiktais paaiškinimais, pagal VGVG numatytą žemės sklypo įsigijimo tvarką sandorių galiojimas
         priklauso nuo deklaracijos, numatytos paminėto VGVG 7 straipsnio 2 dalyje, pateikimo. Automatinė sankcija, kurią pritaikius
         sandoris laikomas niekiniu nuo sudarymo momento, yra skirta laiko prasme apriboti teisinį deklaracijos kompetentingoms institucijoms
         efektą – tai yra šį sandorį suspenduojanti sąlyga.

      42     Iš šių paaiškinimų dėl paminėtos deklaracijos išplaukia, kad, nors ji ir nedaro įtakos sandorio vykdymui, tačiau vis tiek
         vertintina kaip privalomas išankstinis formalumas, kurį reikia atlikti prieš įregistruojant juridinį pardavimo faktą žemės
         sklypų registre, siekiant garantuoti, kad šia sutartimi galima būtų remtis prieš viešąsias institucijas ir trečiuosius asmenis.
         Be to, pagal VGVG 12 straipsnio 1 dalies pirmąjį sakinį žemės sklypą draudžiama naudoti deklaracijoje nenumatytiems tikslams.

      43     Tokio deklaravimo tvarka, net sprendžiant vien tik iš jos tikslo, riboja laisvą kapitalo judėjimą (dėl deklaravimo režimo,
         išankstinio leidimo įsigyti nekilnojamąjį turtą žr. minėto sprendimą Reisch 32 punktą).

      44     Tačiau tokie apribojimai gali būti priimtini su sąlyga, kad atitinkamomis nacionalinėmis priemonėmis siekiama bendrąjį interesą
         atitinkančio tikslo, jos taikomos nediskriminuojant ir laikantis proporcingumo principo, tai yra, kad jos būtų tinkamos užtikrinti
         siekiamus tikslus ir nenustatytų didesnių apribojimų, nei būtina jiems pasiekti (šiuo klausimu žr. minėtus sprendimus Konle, 40 punktą, ir Reisch ir kt., 33 punktą, o taip pat 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Canal Satélite Digital, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 33 punktą bei minėto sprendimo Salzmann 42 punktą).

      45     Visų pirma, kalbant apie pirmąją sąlygą – bendrojo intereso patenkinimą, − Austrijos vyriausybė teigia, kad nustatydama paminėtą
         deklaravimo procedūrą Landtag Vorarlberg siekė teritorijų planavimo tikslo, siekiant kuo protingiau panaudoti teritoriją, o tam reikia nustatyti antrinių būstų įrengimo
         apribojimus, ir bandė suderinti kompetentingų institucijų vykdomą planavimo taisyklių laikymosi kontrolę ir reikalavimą dėl
         nekilnojamojo turto sandorių teisinio tikrumo.

      46     Šiuo požiūriu iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad apribojimai įkurti antrinius būstus apibrėžtoje geografinėje
         teritorijoje, kurioje, planuodama teritoriją, valstybė narė siekia išsaugoti nuolatinius gyventojus ir nuo turizmo nepriklausančią
         veiklą, gali būti laikomi atitinkančiais bendrąjį interesą (žr. minėtus sprendimus Konle, 40 punktą; Reisch ir kt., 34 punktą, ir Salzmann, 44 punktą). Taip pat neabejotina, kad nacionalinių institucijų rūpestis užtikrinti, kad teritorijų planavimo taisyklės būtų
         taikomos laikantis sandorių teisinio tikrumo principo, atitinka bendrąjį interesą.

      47     Be to, kalbant apie sąlygą, kad aptariama nacionalinė teisė būtų taikoma nediskriminuojant, kuri šiuo atveju turi būti nagrinėjama
         visos deklaravimo procedūros atžvilgiu, J. Stauderer teigia, kad VGVG yra diskriminacinio pobūdžio, nes jis draudžia kitos
         valstybės narės piliečiams įsigyti antrinį būstą. Ispanijos vyriausybė taip pat teigia, kad VGVG yra aiškiai diskriminacinio
         pobūdžio, nes jis iš kitos valstybės narės piliečių, įsigyjančių žemės sklypą, reikalauja nurodyti jų pilietybę, nenurodydamas,
         kokia yra šios informacijos reikšmė analizuojant deklaraciją iš esmės.

      48     Iš Austrijos vyriausybės pastabų bei sprendimo kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad pagrindinėje
         byloje nacionalinė teisė, susijusi su antriniais būstais, taikoma neišskiriant Austrijos piliečių ir kitų Europos Sąjungos
         ar Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) valstybių narių piliečių.

      49     Taigi kitos Europos Sąjungos valstybės piliečiams, kaip antai J. Stauderer bei kitų EEE valstybių piliečiams, taikoma deklaravimo
         procedūra ir jie gali įsigyti nekilnojamojo turto laikydamiesi tų pačių formalumų, kaip ir Austrijos piliečiai.

      50     Be to, pirkėjo pareiga nurodyti pilietybę deklaracijoje, kurią jis pateikia, skirta atriboti Europos Sąjungos arba EEE valstybių
         narių piliečius, kurių įsigijimo teisės yra vienodos, lyginant su Austrijos piliečiais, nuo trečiųjų valstybių piliečių, kuriems
         taikomos kitos nekilnojamojo turto įsigijimo sąlygos. Ši pareiga nurodyti pilietybę deklaracijoje ir, reikalui esant, nurodyti,
         kad žemė bus naudojama atostogų būstui, neuždraudžia kitų valstybių narių piliečiams įsigyti antrinių būstų, bet skirta, kaip
         teigia Austrijos vyriausybė, užtikrinti, kad būtų laikomasi specialiųjų šių būstų įkūrimo sąlygų.

      51     Pagaliau, kalbant apie proporcingumo sąlygą, Austrijos vyriausybė teigia, kad VGVG 7 straipsnio 2 dalyje numatyta deklaracija,
         priešingai nei nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra tik formalaus pobūdžio. Iš VGVG, paskelbto
         LGB1. 61/1993 (bei paskelbto LBG1. 29/2000) parengiamųjų dokumentų matyti, kad deklaravimu siekiama ne vien tik informuoti
         kompetentingas institucijas apie planus įsigyti žemės, bet ir garantuoti, jog užstatytas žemės sklypas bus naudojamas deklaracijoje
         nurodytiems tikslams, pirmiausia, kad galimas šio būsto naudojimas atostogoms atitiktų specifines tokiam naudojimui taikytinas
         sąlygas. Institucijų a posteriori vykdoma kontrolė nedaro įtakos įsigijimui, nes norint įregistruoti žemės sklypų registre pakanka prieš tai pateikti deklaraciją.
         Kalbant apie sankciją, kai sandoris tampa niekinis, taikomą tuo atveju, jei per dvejus metus nepateikiama deklaracija, jos
         automatinis taikymas leidžia užtikrinti, kad kompetentingos institucijos būtų tinkamai informuojamos apie žemės sklypų su
         pastatais įsigijimą, ir leidžia šioms institucijoms per protingą terminą taikyti būtinas kontrolės priemones. Todėl ši sankcija
         yra proporcinga, nes ja siekiama neleisti neteisėtai naudoti žemės atostogų būstui. Administracinė sankcija, kuri pakeistų
         sankciją dėl sandorio panaikinimo, nebūtinai būtų švelnesnė įgijėjui, nes ją galima būtų paskirti po trijų mėnesių ir ji būtų
         mažiau veiksminga.

      52     Todėl galima teigti, kad išankstinio deklaravimo režimas, taikomas kartu su adekvačiomis teisinėmis priemonėmis, gali būti
         proporcinga priemonė siekiant bendrojo intereso tikslo. Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad toks režimas leistų
         panaikinti išankstinio leidimo reikalavimą, kuris paprastai labiau varžo laisvą kapitalo judėjimą, nepakenkiant viešųjų institucijų
         siekiamų tikslų įgyvendinimui (šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Sanz de Lera ir kt., C‑163/94, C‑165/94 ir C‑250/94, Rink. p. I‑4821, 27 punktą ir minėtus sprendimus Konle, 46 ir 47 punktus, bei Salzmann, 50 punktą). Be to, kaip teigia Europos Bendrijų Komisija, toks deklaravimo režimas savaime negali būti laikomas neproporcinga
         priemone.

      53     Tačiau prejudiciniame klausime neklausiama dėl VGVG nustatytos deklaravimo procedūros apskritai, o tik apie taikomą sankciją,
         kai reikalaujama deklaracija pateikiama per vėlai, t. y. apie nekilnojamojo turto sandorio panaikinimą nuo sudarymo momento.

      54     Taigi tokia sankcija šiuo atveju nėra proporcinga siekiamų bendrojo intereso tikslų atžvilgiu.
      55     Viena vertus, ji paskiriama automatiškai, kai praleidžiamas reikalaujamos deklaracijos pateikimo terminas, nepaisant tokio
         vėlavimo priežasčių. Pavyzdžiui, iš pagrindinės bylos matyti, kad J. Stauderer pavėlavimas pateikti deklaraciją buvo iš dalies
         susijęs su teisiniu neaiškumu, kuris atsirado, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ankstesniame procese
         nusprendė, jog bet kokiu atveju suinteresuotajam asmeniui jau buvo per vėlu įgyvendinti šį reikalavimą.

      56     Kita vertus, tokia sankcija, neatsižvelgiant į pagrindinių taikytinų taisyklių pažeidimą, daro esminę įtaką sandoriui, išreiškiančiam
         šalių ketinimus, ir todėl neatitinka teisinio saugumo reikalavimo, kuris yra ypač svarbus įsigyjant žemės sklypus. Aplinkybė,
         kad terminas, kaip nurodo Komisija, buvo „dosniai apskaičiuotas“, nėra pakankama, kad šią sankciją galima būtų pripažinti
         esant proporcingą.

      57     Iš tiesų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pirkimo–pardavimo sandorio negaliojimas galėjo būti proporcinga sankcija pagal
         ankstesnį deklaravimo režimą (minėto sprendimo Salzmann 51 punktas). Taip pat Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad siekiant tam tikrų teritorijų planavimo tikslų, pavyzdžiui,
         stabilaus ir tvaraus žemės ūkio vystymo, valdant žemės ūkio paskirties nekilojamojo turto rinką, gali nepakakti paprastos
         išankstinio deklaravimo sistemos ir kad pati išankstinio leidimo procedūra esant tam tikroms sąlygoms galėjo būti suderinama
         su laisvu kapitalo judėjimu (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimą Ospelt et Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Rink. p. I‑9743, 41–45 punktus).

      58     Todėl galima įsivaizduoti išankstinio deklaravimo režimą, mažiau apribojantį laisvą kapitalo judėjimą nei išankstinio leidimo
         procedūra, kuri galėtų būti užtikrinama a posteriori taikomomis ir pakankamai atgrasančiomis griežtomis sankcijomis, kad būtų efektyviai laikomasi teritorijų planavimo tikslų.

      59     Tačiau, nors tokia sankcija, kokia buvo taikyta pagrindinėje byloje, galėtų būti priimtina baudžiant už aptariamuose teisės
         aktuose įtvirtintų pagrindinių taisyklių pažeidimą ir tinkamai kompetentingos institucijos paskirta atsižvelgiant į visas
         bylos aplinkybes, ji yra per griežta, nes automatiškai taikoma pavėlavus pateikti deklaraciją, nesuteikiant kompetentingai
         institucijai galimybės įvertinti, ar iš esmės sandoris atitinka teritorijų planavimo taisykles.

      60     Už pavėluotą deklaracijų pateikimą galėtų būti taikomos kitos, mažiau griežtos sankcijos, pavyzdžiui, baudos. VGVG 34 straipsnyje
         įtvirtintas aplinkybių, kurioms esant galima paskirti piniginę sankciją, sąrašas. Taip pat prašymą pateikusiam asmeniui galėtų
         būti numatyta galimybė pateikti kompetentingai institucijai paaiškinimus dėl pavėluoto deklaracijos pateikimo arba, jeigu
         tai nedaro įtakos trečiųjų asmenų teisių, kompetentingai institucijai galėtų būti suteikta galimybė priimti, esant tam tikroms
         sąlygoms, nors ir pavėluotai pateikiamą deklaraciją, arba, esant tam tikroms aplinkybėms, patvirtinti sandorio galiojimą.

      61     Tokia sankcija, kokia taikyta pagrindinėje byloje, negali būti laikoma būtina siekiant užtikrinti pareigą pateikti pirkimo
         deklaraciją ir siekiant įgyvendinti VGVG siekiamą bendrojo intereso tikslą.

      62     Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikėtų atsakyti, kad EB sutarties 56 straipsnio 1 dalis draudžia
         taikyti nacionalinės teisės aktus, kaip antai VGVG, kuriuose numatoma, kad dėl paprasto vėlavimo pateikti reikalaujamą pirkimo
         deklaraciją atitinkamas nekilnojamojo turto sandoris tampa niekinis nuo sudarymo momento.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      63     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia taikyti nacionalinės teisės aktus, kaip antai 1993 m. rugsėjo 23 d. Įstatymas dėl žemės
            sklypų sandorių (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz), redakcija su pakeitimais, kuriuose numatoma, kad dėl paprasto vėlavimo
            pateikti reikalaujamą pirkimo deklaraciją atitinkamas žemės sklypo sandoris tampa niekinis nuo jo sudarymo momento.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.