title: 2016 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Marc Soulier ir Sara Doke prieš Ministre de la Culture et de la Communication.#Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Intelektinė ir pramoninė nuosavybė – Direktyva 2001/29/EB – Autorių teisės ir gretutinės teisės – 2 ir 3 straipsniai – Atgaminimo teisė ir teisė viešai paskelbti – Apimtis – „Neplatinamos“ knygos, kurios nėra arba nebėra skelbiamos – Nacionalinės teisės aktai, kuriais kolektyvinio teisių administravimo asociacijai pavedama įgyvendinti teisę skaitmenine forma naudoti neplatinamas knygas siekiant komercinių tikslų – Teisinė autorių sutikimo prezumpcija – Mechanizmo, užtikrinančio veiksmingą ir individualų autorių informavimą, nebuvimas.#Byla C-301/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. lapkričio 16 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Intelektinė ir pramoninė nuosavybė — Direktyva 2001/29/EB — Autorių teisės ir gretutinės teisės — 2 ir 3 straipsniai — Atgaminimo teisė ir teisė viešai paskelbti — Apimtis — „Neplatinamos“ knygos, kurios nėra arba nebėra skelbiamos — Nacionalinės teisės aktai, kuriais kolektyvinio teisių administravimo asociacijai pavedama įgyvendinti teisę skaitmenine forma naudoti neplatinamas knygas siekiant komercinių tikslų — Teisinė autorių sutikimo prezumpcija — Mechanizmo, užtikrinančio veiksmingą ir individualų autorių informavimą, nebuvimas“
      Byloje C‑301/15
      dėl Conseil d’État (Prancūzija) 2015 m. gegužės 6 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. birželio 19 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Marc Soulier,

         Sara Doke

      prieš

         Premier ministre,

         Ministre de la Culture et de la Communication,

      dalyvaujant

         Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA),

         Joëlle Wintrebert ir kt.,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Vilaras, J. Malenovský (pranešėjas), M. Safjan ir D. Šváby,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. gegužės 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               M. Soulier ir S. Doke, atstovaujamų advokato F. Macrez,

               —

                  Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA), atstovaujamos advokatų C. Caron ir C. Fouquet,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir D. Segoin,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek, D. Hadroušek ir S. Šindelková,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze, M. Hellmann ir D. Kuon,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna, M. Drwięcki ir M. Nowak,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Hottiaux, J. Samnadda ir T. Scharf,

         susipažinęs su 2016 m. liepos 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230, klaidų ištaisymas OL L 314, 2008, p. 16) 2 ir 5 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Marc Soulier ir Sara Doke ginčą su Premier ministre (Ministras Pirmininkas) ir ministre de la Culture et de la Communication (kultūros ir komunikacijų ministras) dėl 2013 m. vasario 27 d.décret no 2013‑182, du 27 février 2013, portant application des articles L.134‑1 à L.134‑9 du code de la propriété intellectuelle et relatif à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (Dekretas Nr. 2013‑182 dėl Intelektinės nuosavybės kodekso L.134‑1–L.134‑9 straipsnių įgyvendinimo ir XX a. neplatinamų knygų naudojimo skaitmenine forma) teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

         Tarptautinė teisė

      Berno konvencija

               3

               Berno konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas), pataisytos 1979 m. rugsėjo 28 d. (toliau – Berno konvencija), 2 straipsnio 1 ir 6 dalyse numatyta:
               „1.   Sąvoka „literatūros ir meno kūriniai“ apima kiekvieną literatūros, mokslo ir meno kūrinį, koks bebūtų jo išraiškos būdas ar forma: knygas, <…>
               <…>
               6.   Šiame straipsnyje paminėti kūriniai saugomi visose Sąjungos šalyse. Ši apsauga vykdoma autoriaus ir jo teisių perėmėjų naudai.“

               4

               Berno konvencijos 3 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
               „1.   Šioje Konvencijoje numatyta apsauga taikoma:

                        a)

                        tiek paskelbtų, tiek nepaskelbtų kūrinių autoriams, kurie yra vienos iš Sąjungos šalių piliečiai;

                  <…>
               3.   Sąvoka „paskelbti kūriniai“ reiškia autoriaus sutikimu paskelbtus kūrinius, koks bebūtų egzempliorių gamybos būdas, su sąlyga, kad turimas tų egzempliorių kiekis galėtų patenkinti pagrįstus visuomenės poreikius atsižvelgiant į kūrinio pobūdį. <…>“

               5

               Šios konvencijos 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
               „1.   Sąjungos šalyse, išskyrus kūrinio kilmės šalį, šios Konvencijos saugomų kūrinių autoriai naudojasi tomis teisėmis, kurias tų šalių atitinkami įstatymai jų piliečiams suteikia dabar ar suteiks ateityje, taip pat tomis teisėmis, kurias specialiai suteikia ši Konvencija.
               2.   Naudojimuisi šiomis teisėmis ir jų įgyvendinimui negalioja jokie formalumai; toks naudojimasis ir įgyvendinimas egzistuoja nepaisant to, ar kilmės šalyje yra kūrinio apsauga. Dėl to, nepaisant šios Konvencijos nuostatų, apsaugos ir teisinės gynybos būdus, kuriais autoriams leidžiama saugoti savo teises, reguliuoja tik tos šalies, kurioje tokios apsaugos reikalaujama, įstatymai.“

               6

               Šios konvencijos 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Šios Konvencijos saugomų literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti atgaminti šiuos kūrinius bet kokia forma ar būdu.“

               7

               Šios konvencijos 11bis straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti:
               <…>

                        2.

                        viešai skelbti visuomenei eteryje jau transliuotus kūrinius laidais ar belaidžiu būdu, kai tai daro kita nepradinė organizacija;

                  <…>“

         PINO autorių teisių sutartis

               8

               Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (PINO) 1996 m. gruodžio 20 d. Ženevoje priėmė PINO autorių teisių sutartį (toliau – PINO autorių teisių sutartis). Ši sutartis Europos bendrijos vardu buvo patvirtinta 2000 m. kovo 16 d. Tarybos sprendimu 2000/278/EB (OL L 89, 2000, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208).

               9

               PINO autorių teisių sutarties 1 straipsnio „Ryšys su Berno konvencija“ 4 dalyje numatyta:
               „Susitariančiosios Šalys įsipareigoja laikytis Berno konvencijos 1–21 straipsnių ir jos Priedo reikalavimų.“

         Sąjungos teisė

               10

               Direktyvos 2001/29 9, 15 ir 32 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

                        „(9)

                        Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. Jų apsauga padeda užtikrinti kūrybingumo palaikymą ir plėtojimą autorių, atlikėjų, prodiuserių, vartotojų, kultūros, pramonės ir apskritai visuomenės labui. Dėl to intelektinė nuosavybė yra pripažinta sudedamąja nuosavybės dalimi.

                  <…>

                        (15)

                        1996 m. gruodį Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (PINO, angl. WIPO) iniciatyva surengtoje diplomatinėje konferencijoje buvo priimtos dvi naujos tarptautinės sutartys – PINO autorių teisių sutartis ir PINO atlikimų ir fonogramų sutartis, skirtos atitinkamai autorių teisių apsaugai ir atlikėjų bei fonogramų gamintojų apsaugai. Šios tarptautinės sutartys gerokai modernizuoja tarptautinę autorių teisių ir gretutinių teisių apsaugą, ypač atsižvelgiant į vadinamąjį skaitmeninį sąrašą, ir patobulina kovos su piratavimu priemones pasauliniu mastu. [Europos Sąjunga] ir dauguma valstybių narių jau pasirašė šias tarptautines sutartis ir imamasi priemonių, kad [Sąjunga] ir valstybės narės jas ratifikuotų. Šia direktyva taip pat siekiama įgyvendinti kai kuriuos naujus tarptautinius įsipareigojimus.

                  <…>

                        (32)

                        Ši direktyva nustato išsamų atgaminimo teisės ir viešo paskelbimo teisės išimčių ir apribojimų sąrašą. Kai kurios išimtys arba apribojimai prireikus taikomi tik atgaminimo teisei. Šiame sąraše deramai atsižvelgiama į skirtingas valstybių narių teisės tradicijas ir kartu siekiama užtikrinti veikiančią vidaus rinką. Valstybės narės turėtų laikytis nuoseklaus šių išimčių ir apribojimų taikymo, kuris bus įvertintas ateityje apžvelgiant įstatymų įgyvendinimą.“

               11

               Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje „Atgaminimo teisė“ nustatyta:
               „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:

                        a)

                        autoriams – savo kūrinius;

                  <…>“

               12

               Šios direktyvos 3 straipsnio „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus [saugomus] objektus padaryti viešai prieinamus“ 1 dalyje numatyta:
               „Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais [prieinamų] tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.“

               13

               Visų pirma šios direktyvos 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 2 ir 3 dalyse nustatyta, kad šiame straipsnyje išvardytais atvejais valstybės narės turi teisę numatyti įvairias šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose numatytos atgaminimo teisės ir teisės viešai paskelbti kūrinius išimtis ir apribojimus.

         Prancūzijos teisė

               14

               2012 m. kovo 1 d.loi no 2012‑
                     287, du 1er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (Įstatymas Nr. 2012‑287 dėl neplatinamų XX a. knygų naudojimo skaitmenine forma) (2012 m. kovo 2 d. JORF p. 3986) buvo papildyta Intelektinės nuosavybės kodekso pirmos dalies I knygos III antraštinė dalis, susijusi su „naudojimusi [autorių] teisėmis“, IV skyriumi „Specialiosios nuostatos, susijusios su neplatinamų knygų naudojimu skaitmenine forma“, kuriame buvo įtvirtinti šio kodekso L. 134‑1–L. 134‑9 straipsniai. Kai kurie iš šių straipsnių vėliau buvo iš dalies pakeisti arba panaikinti 2015 m. vasario 20 d. loi no 2015‑
                     195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (Įstatymas Nr. 2015‑195 dėl įvairių pritaikymo prie Europos Sąjungos teisės nuostatų literatūros ir meno kūrinių nuosavybės ir kultūrinio paveldo srityse) (2015 m. vasario 22 d. JORF p. 3294).

               15

               Intelektinės nuosavybės kodekso L. 134‑1–L. 134‑9 straipsniai minėtais dviem įstatymais suformuluoti taip:
               „L. 134‑1 straipsnis
               Pagal šį skyrių neplatinama knyga – tai Prancūzijoje iki 2001 m. sausio 1 d. išleista knyga, kurios leidėjas daugiau nebeplatina siekdamas parduoti ir kuri dabar nėra leidžiama nei spausdinta, nei skaitmenine forma.
               L. 134‑2 straipsnis
               Sukuriama vieša duomenų bazė, kuria laisvai ir nemokamai leidžia naudotis Viešo skelbimo internetu tarnyba, registruojanti neplatinamas knygas. Bibliothèque nationale de France (Prancūzijos nacionalinė biblioteka) užtikrina, kad ši duomenų bazė būtų sukurta, atnaujinama ir kad joje būtų įrašyti L. 134‑4, L. 134‑5 ir L. 134‑6 straipsniuose nurodyti duomenys.
               <…>
               L. 134‑3 straipsnis
               I. Jeigu knyga yra įtraukta į L. 134‑2 straipsnyje numatytą duomenų bazę ilgiau nei šešis mėnesius, teisę leisti ją atgaminti ir pateikti skaitmenine forma įgyvendina autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacija, kuriai taikoma šios dalies III knygos II antraštinė dalis ir kurią šiuo tikslu patvirtino už kultūrą atsakingas ministras.
               Išskyrus L. 134‑5 straipsnio trečioje pastraipoje numatytus atvejus, atgaminti ir pateikti knygą skaitmenine forma už atlygį neišimtiniu pagrindu leidžiama ribotą penkerių metų laikotarpį, kuris gali būti pratęstas.
               II. Patvirtintos asociacijos turi teisę kreiptis į teismą siekdamos apginti teises, už kurias jos yra atsakingos.
               III. I antraštinėje dalyje numatytas patvirtinimas suteikiamas atsižvelgiant į:
               <…>

                        2)

                        lygų atstovavimą autoriams ir leidėjams tarp savo narių ir valdymo organuose;

                  <…>

                        5)

                        gautų sumų paskirstymą teisių perėmėjams reglamentuojančių taisyklių teisingą pobūdį, nesvarbu, ar šie teisių perėmėjai yra leidybos sutarties šalis. Knygos autoriaus (‑ių) gauta suma negali būti mažesnė už leidėjo gautas sumas;

                        6)

                        įrodinėjimo priemones, kurias asociacija siūlo pasitelkti siekiant nustatyti teisių turėtojų tapatybę ir juos surasti, kad būtų paskirstytos gautos sumos;

                  <…>
               L. 134‑4 straipsnis
               I. Neplatinamos knygos autorius arba leidėjas, turintis teisę atgaminti šią knygą spausdinta forma, gali prieštarauti, kad patvirtinta autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacija pasinaudotų L. 134‑3 straipsnio I dalies pirmoje pastraipoje nurodyta teise duoti leidimą. Šis prieštaravimas raštu pateikiamas L. 134‑2 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytai asociacijai ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo atitinkamos knygos įtraukimo į toje pat pastraipoje nurodytą duomenų bazę.
               <…>
               L. 134‑5 straipsnis
               Jeigu pasibaigus L. 134‑4 straipsnio I dalyje numatytam terminui autorius arba leidėjas nepateikia prieštaravimo, autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacija siūlo leisti atgaminti ir pateikti neplatinamą knygą skaitmenine forma leidėjui, turinčiam teisę atgaminti šią knygą spausdinta forma.
               <…>
               Pirmoje pastraipoje nurodytą naudojimo leidimą išimtiniu pagrindu dešimties metų laikotarpiui, kuris gali būti implicitiškai pratęstas, išduoda autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacija.
               <…>
               Jeigu nėra sutinkama su šio straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytu pasiūlymu <…>, autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacija leidžia atgaminti ir pateikti knygą skaitmenine forma L. 134‑3 straipsnio I dalies antroje pastraipoje numatytomis sąlygomis.
               <…>
               L. 134‑6 straipsnis
               Autorius ir leidėjas, turintys teisę atgaminti neplatinamą knygą spausdinta forma, bet kada kartu praneša L. 134‑3 straipsnyje nurodytai autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijai apie savo sprendimą atšaukti teisę leisti atgaminti ir pateikti minėtą knygą skaitmenine forma.
               Neplatinamos knygos autorius gali bet kada nuspręsti atšaukti L. 134‑3 straipsnyje nurodytos autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijos teisę leisti atgaminti ir pateikti knygą skaitmenine forma, jeigu jis pateikia įrodymus, kad yra vienintelis L. 134‑3 straipsnyje apibrėžtų teisių turėtojas. Jis praneša apie šį sprendimą minėtai asociacijai.
               <…>
               L. 134‑7 straipsnis
               Šio skyriaus taikymo tvarka, visų pirma galimybės naudotis L. 134‑2 straipsnyje nurodyta duomenų baze tvarka, surinktų duomenų pobūdis ir forma bei tinkamiausios viešinimo priemonės siekiant užtikrinti geriausią teisių perėmėjų informavimą ir L. 134‑3 straipsnyje numatyto autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijų patvirtinimo ir šio patvirtinimo atšaukimo sąlygos patikslinamos Conseil d’État dekretu.
               L. 134‑9 straipsnis
               Nukrypstant nuo L. 321‑9 straipsnio pirmų trijų pastraipų nuostatų, L. 134‑3 straipsnyje nurodytos patvirtintos asociacijos paramos kūrybai priemonėms, literatūros kūrinių autorių mokymo priemonėms ir bibliotekų įgyvendinamoms visuomenės skatinimo skaityti priemonėms naudoja sumas, kurios surinktos už neplatinamų knygų naudojimą ir kurios negalėjo būti paskirstytos, nes negalėjo būti nustatyta asmenų, kuriems jos skirtos, tapatybė arba jie negalėjo būti surasti prieš baigiantis L. 321‑1 straipsnio paskutinėje pastraipoje numatytam terminui.
               <…>“

               16

               Intelektinės nuosavybės kodekso L. 134‑1–L. 134‑9 straipsnių įgyvendinimo tvarka vėliau pagal šio kodekso L. 134‑7 straipsnį patikslinta Dekrete Nr. 2013‑182, kuriuo šiame kodekse įtvirtintas, be kita ko, R. 134‑11 straipsnis, kuriame numatyta:
               „L. 134‑7 straipsnyje numatytos viešinimo priemonės apima už kultūrą atsakingos ministerijos iniciatyva kartu su autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijomis ir profesionalių knygų sektoriuje veikiančiomis organizacijomis vykdomą informavimo kampaniją.
               Ši kampanija apima priemonės pristatymą internetiniame viešo paskelbimo puslapyje, reklamos internete veiksmus, reklaminės informacijos skelbimą nacionalinėje spaudoje ir reklamjuosčių platinimą informacinėse interneto svetainėse.
               Ši kampanija prasideda R. 134‑1 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytą dieną ir tęsiasi šešis mėnesius.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               17

               Pagal Intelektinės nuosavybės kodeksą „neplatinama knyga“ – tai Prancūzijoje iki 2001 m. sausio 1 d. išleista knyga, kuri daugiau nebeplatinama siekiant parduoti ir nėra leidžiama nei spausdinta, nei skaitmenine forma. Šio kodekso L. 134‑1–L.134‑9 straipsniuose įtvirtinta priemonė, kuria siekiama, kad, reglamentavus šių knygų komercinį naudojimą skaitmenine forma, jos vėl taptų prieinamos. Dekrete Nr. 2013‑182 patikslinta šių nuostatų taikymo tvarka.

               18

               2013 m. gegužės 2 d. įregistruotu skundu M. Soulier ir S. Doke, du literatūros kūrinių autoriai, paprašė Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) panaikinti Dekretą Nr. 2013‑182.

               19

               Grįsdami savo reikalavimus, jie, be kita ko, teigia, kad Intelektinės nuosavybės kodekso L. 134‑1–L. 134‑9 straipsniuose nustatyta Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte numatytos išimtinės atgaminimo teisės išimtis ar apribojimas ir kad šios išimties ar apribojimo nėra jos 5 straipsnyje pateiktame išsamiame sąraše.

               20

                  Syndicat des écrivains de langue française (Prancūzijos rašytojų profesinė sąjunga, SELF), Association Autour des auteurs (Autorių asociacija) ir 35 fiziniai asmenys vėliau įstojo į bylą palaikyti M. Soulier ir S. Doke reikalavimų.

               21

               Savo atitinkamuose atsiliepimuose į skundą tiek Premier ministre, tiek ministre de la Culture et de la Communication prašė atmesti šiuos reikalavimus.

               22

               Vėliau SOFIA įstojo į bylą ir taip pat paprašė atmesti minėtus reikalavimus. SOFIA teigia esanti asociacija, vienijanti pariteto pagrindais autorius ir leidėjus ir rašytinių kūrinių srityje atsakinga už teisės leisti atgaminti ir pateikti neplatinamas knygas skaitmenine forma, viešosios panaudos teisės ir atlygio už skaitmeninį kopijavimą asmeniniam naudojimui administravimą.

               23

               Atmetęs visus M. Soulier ir S. Doke pagrindus, grindžiamus kitais teisiniais pagrindais nei Direktyvos 2001/29 2 ir 5 straipsniai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pradėjo nagrinėti su šiais straipsniais susijusius pagrindus, darydamas prielaidą, kad sprendimas dėl šios ginčo dalies priklauso nuo to, kaip turi būti aiškinami minėti straipsniai.

               24

               Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État (Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar pagal Direktyvos 2001/29 [2 ir 5 straipsnius] draudžiamas toks reglamentavimas, kaip [įtvirtintas Intelektinės nuosavybės kodekso L.134‑1–134‑9 straipsniuose], kuriuo patvirtintoms autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijoms patikima įgyvendinti teisę leisti atgaminti ir pateikti „neplatinamas knygas“ skaitmenine forma, kartu leidžiant šių knygų autoriams arba jų teisių perėmėjams prieštarauti dėl šio įgyvendinimo arba jį nutraukti minėtose nuostatose apibrėžtomis sąlygomis?“

         Dėl prejudicinio klausimo

         Pirminės pastabos

               25

               Viena vertus, akivaizdu, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos susijusios ne tik su teise leisti atgaminti neplatinamas knygas skaitmenine forma, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punktą, bet ir su teise leisti šia forma jas pateikti ir kad toks pateikimas yra „viešas paskelbimas“, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.

               26

               Kita vertus, šiems teisės aktams netaikomos jokios išimtys ir apribojimai, kuriuos, remdamosi Direktyvos 2001/29 5 straipsniu, valstybės narės gali taikyti šios direktyvos 2 straipsnio a punkte ir 3 straipsnio 1 dalyje numatytoms teisėms atgaminti ir viešai paskelbti. Tačiau, kaip matyti iš šios direktyvos 32 konstatuojamosios dalies, joje leidžiamas išimčių ir apribojimų sąrašas yra išsamus.

               27

               Vadinasi, Direktyvos 2001/29 5 straipsnis sprendžiant pagrindinę bylą neturi reikšmės.

               28

               Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punktas ir 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama nacionalinės teisės nuostatomis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, patikėti patvirtintoms autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijoms įgyvendinti teisę leisti atgaminti ir viešai paskelbti „neplatinamas knygas“ skaitmenine forma, kartu leidžiant šių knygų autoriams arba jų teisių perėmėjams prieštarauti dėl šio įgyvendinimo arba jį nutraukti minėtose nuostatose apibrėžtomis sąlygomis.

         Teisingumo Teismo atsakymas

               29

               Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte ir 3 straipsnio 1 dalyje atitinkamai numatyta, kad valstybės narės suteikia autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai atgaminti savo kūrinius, kad ir kokios būtų atgaminimo priemonės ar forma, ir išimtinę teisę leisti ar uždrausti viešai skelbti savo kūrinius.

               30

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia nurodyti, kad šiomis nuostatomis autoriams suteikiama apsauga turi būti aiškinama plačiai (2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, 43 punktas ir 2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, 96 punktas).

               31

               Todėl ši apsauga turi būti aiškinama, be kita ko, taip, kad ji nėra apribota Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte ir 3 straipsnio 1 punkte garantuojamų teisių turėjimo, bet apima ir naudojimąsi šiomis teisėmis.

               32

               Toks aiškinimas patvirtinamas Berno konvencijoje, kurios 1–21 straipsnių turi laikytis Sąjunga pagal PINO autorių teisių sutarties 1 straipsnio 4 dalį, prie kurios yra prisijungusi Sąjunga ir kuri įgyvendinama, be kita ko, Direktyva 2001/29, kaip numatyta jos 15 konstatuojamojoje dalyje. Iš tiesų pagal šios konvencijos 5 straipsnio 2 dalį jos garantuojama apsauga autoriams apima tiek turėjimą, tiek naudojimąsi jos 9 straipsnio 1 dalyje ir 11bis straipsnio 1 dalyje įtvirtintomis atgaminimo ir viešo paskelbimo teisėmis, kurios atitinka saugomas Direktyva 2001/29.

               33

               Be to, reikia pabrėžti, kad Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte ir 3 straipsnio 1 dalyje garantuojamos autorių teisės yra prevencinio pobūdžio, t. y. autorių teisių turėtojas turi duoti sutikimą trečiajam asmeniui atgaminti arba paskelbti viešai kiekvieną kūrinį (dėl atgaminimo teisės žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, 57 ir 74 punktus ir 2011 m. spalio 4 d. Sprendimo Football Association Premier League ir kt., C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 162 punktą, o dėl viešo paskelbimo teisės žr. 2012 m. kovo 15 d. Sprendimo SCF Consorzio Fonografici, C‑135/10, EU:C:2012:140, 75 punktą ir 2014 m. vasario 13 d. Sprendimo Svensson ir kt., C‑466/12, EU:C:2014:76, 15 punktą).

               34

               Vadinasi, nepažeidžiant Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje išsamiai numatytų išimčių ir apribojimų, bet koks kūrinio naudojimas, kurį atlieka trečiasis asmuo neturėdamas tokio išankstinio sutikimo, turi būti laikomas šio kūrinio autorių teisių pažeidimu (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 27 d. Sprendimo UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 24 ir 25 punktus).

               35

               Tačiau Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte ir 3 straipsnio 1 dalyje nepatikslinta, kaip turi būti išreikštas išankstinis autoriaus sutikimas, todėl šių nuostatų negalima aiškinti kaip nustatančių, kad toks sutikimas turi būti būtinai aiškiai išreikštas. Priešingai, reikia manyti, kad pagal minėtas nuostatas taip pat leidžiama jį išreikšti implicitiškai.

               36

               Byloje, kurioje Teisingumo Teismui buvo pateiktas klausimas dėl „naujos visuomenės“ sąvokos, jis nusprendė, jog situacijoje, kai autorius iš anksto aiškiai ir be išlygų sutiko, kad jo straipsniai būtų paskelbti leidėjo interneto svetainėje, beje, netaikant techninių priemonių, ribojančių prieigą prie šių kūrinių iš kitų interneto svetainių, iš esmės gali būti laikoma, kad šis autorius leido paskelbti minėtus kūrinius visiems interneto naudotojams (šiuo klausimu žr. 2014 m. vasario 13 d. Sprendimo Svensson ir kt., C‑466/12, EU:C:2014:76, 25–28 ir 31 punktus).

               37

               Vis dėlto aukšto lygio autorių apsaugos tikslas, į kurį teikiama nuoroda Direktyvos 2001/29 9 konstatuojamojoje dalyje, reiškia, kad sąlygos, kuriomis galima leisti implicitinį sutikimą, turi būti griežtai apibrėžtos, kad pats išankstinio autoriaus sutikimo principas neprarastų prasmės.

               38

               Visų pirma bet kuris autorius turi būti veiksmingai informuojamas apie tai, kad trečiasis asmuo ketina naudoti jo kūrinį, ir apie priemones, kuriomis jis gali remtis norėdamas tai uždrausti.

               39

               Iš tiesų, kadangi iš anksto faktiškai neturėdamas informacijos apie šį būsimą naudojimą autorius negali pareikšti dėl jo savo pozicijos, todėl, prireikus jį uždrausti, implicitinis sutikimas šiuo klausimu yra paprasčiausiai hipotetinis.

               40

               Todėl nesant garantijų, užtikrinančių veiksmingą autorių informavimą apie ketinimus naudoti jų kūrinius ir apie priemones, kuriomis remdamiesi jie gali tai uždrausti, autoriai de facto negali patvirtinti kokios nors savo pozicijos dėl tokio naudojimo.

               41

               Kalbant apie nacionalinės teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, reikia nurodyti, kad pagal juos patvirtintai asociacijai patikima įgyvendinti teisę leisti skaitmenine forma naudoti neplatinamas knygas, leidžiant šių knygų autoriams prieš tai prieštarauti dėl tokio naudojimo per šešių mėnesių nuo knygų įrašymo į šiam tikslui sukurtą duomenų bazę laikotarpį.

               42

               Taigi tokiose teisės nuostatose įtvirtintos prieštaravimo teisės, suteiktos visiems teisių į atitinkamas knygas turėtojams, visų pirma autoriams, įgyvendinimas lemia draudimą naudoti šiuos kūrinius, o atitinkamo autoriaus neprieštaravimas per nustatytą terminą pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punktą ir 3 straipsnio 1 dalį gali būti prilygintas jo implicitiniam sutikimui dėl šio naudojimo.

               43

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad minėtuose teisės aktuose įtvirtintas mechanizmas, užtikrinantis veiksmingą ir individualų autorių informavimą. Tad negalima atmesti galimybės, kad kai kurie suinteresuoti autoriai realiai neturi informacijos apie numatomą jų kūrinių naudojimą, todėl negali dėl jo išsakyti vienokios ar kitokios savo pozicijos. Šiomis aplinkybėmis vien tai, kad jie nepateikė prieštaravimų, negali būti prilyginta jų implicitiniam sutikimui dėl šio naudojimo.

               44

               Juo labiau, kad šie teisės aktai skirti knygoms, kurios, nors ir buvo anksčiau skelbtos ir parduodamos, šiuo metu nėra nei skelbiamos, nei parduodamos. Šiomis išskirtinėmis aplinkybėmis negalima pagrįstai preziumuoti, kad tai, kad šių „pamirštų“ knygų autoriai nepateikė prieštaravimų, reiškia, jog jie pritaria savo kūrinių „atgimimui“ juos naudojant prekyboje skaitmenine forma.

               45

               Pagal Direktyvą 2001/29, žinoma, nedraudžiama, kad tokiomis nacionalinės teisės nuostatomis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, būtų siekiama, pavyzdžiui, neplatinamas knygas naudoti skaitmenine forma dėl vartotojų ir apskritai visuomenės kultūrinių interesų. Tačiau šio tikslo siekimas ir šių interesų įgyvendinimas negali pateisinti leidžiančios nukrypti nuo šia direktyva užtikrinamos autorių apsaugos nuostatos, kurios Sąjungos teisės aktų leidėjas nenumatė.

               46

               Galiausiai reikia nurodyti, kad tokiomis teisės nuostatomis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, leidžiama visų pirma autoriams nutraukti komercinį savo kūrinių naudojimą skaitmenine forma arba imantis veiksmų kartu leidėjais, išleidusiais šiuos kūrinius spausdinta forma, arba vieniems, tačiau su sąlyga, kad pastaruoju atveju bus pateiktas įrodymas, kad tik jie turi teises į minėtus kūrinius.

               47

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad, pirma, dėl Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte ir 3 straipsnio 1 dalyje numatytų atgaminimo ir viešo paskelbimo teisių išimtinio pobūdžio autoriai yra vieninteliai asmenys, kuriems pagal šią direktyvą iš pradžių suteikiama teisė naudoti savo kūrinius (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 9 d. Sprendimo Luksan, C‑277/10, EU:C:2012:65, 53 punktas).

               48

               Todėl, nors pagal Direktyvą 2001/29 valstybėms narėms nedraudžiama suteikti, be kita ko, tam tikrų teisių ar lengvatų tretiesiems asmenims, kaip antai leidėjams, tačiau taikoma sąlyga, kad šiomis teisėmis ir lengvatomis nebūtų pažeidžiamos teisės, kurias minėta direktyva suteikia išimtinai autoriams (šiuo klausimu žr. 2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, 47–49 punktus).

               49

               Todėl reikia manyti, kad kai kūrinio autorius, remdamasis teisės nuostatomis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, nusprendžia užkirsti kelią ketinimui naudoti šį kūrinį skaitmenine forma, turi būti galimybių šią teisę įgyvendinti tam tikrais atvejais nepriklausomai nuo suderintos kitų asmenų nei tie, kuriems šis autorius davė išankstinį sutikimą dėl tokio naudojimo skaitmenine forma, valios, taigi nuo leidėjo, kuris, be kita ko, turi tik teises naudoti šį kūrinį spausdinta forma, pritarimo.

               50

               Antra, iš Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalies, kurios Sąjunga turi laikytis dėl šio sprendimo 32 punkte išdėstytų priežasčių, matyti, kad atgaminimo teisės ir viešo paskelbimo teisės, kurios pagal šią konvenciją suteikiamos autoriams ir kurios atitinka numatytas Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punkte ir 3 straipsnio 1 dalyje, turėjimui ir įgyvendinimui negali būti taikomi jokie formalumai.

               51

               Iš to, be kita ko, matyti, kad pagal tokias teisės nuostatas, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kūrinio autorius turi galėti nutraukti trečiojo asmens naudojimąsi jo turimomis šio kūrinio naudojimo skaitmenine forma teisėmis ir šitaip jam uždrausti bet kokį naudojimą tokia forma ateityje, o tam tikrais atvejais jis neturi iš anksto laikytis formalumo, pagal kurį reikalaujama įrodyti, kad kiti asmenys neturi kitų teisių į šį kūrinį, kaip antai teisių, susijusių su kūrinio naudojimu spausdinta forma.

               52

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punktas ir 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama nacionalinės teisės nuostatomis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, patikėti patvirtintoms autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijoms įgyvendinti teisę leisti skaitmenine forma atgaminti ir pateikti vadinamąsias neplatinamas knygas, t. y. Prancūzijoje iki 2001 m. sausio 1 d. išleistas knygas, kurios nebeplatinamos siekiant parduoti ir kurios nebeleidžiamos nei spausdinta, nei skaitmenine forma, kartu leidžiant šių knygų autoriams arba jų teisių perėmėjams prieštarauti dėl šio įgyvendinimo arba jį nutraukti minėtose nuostatose apibrėžtomis sąlygomis.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               53

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 2 straipsnio a punktas ir 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama nacionalinės teisės nuostatomis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, patikėti patvirtintoms autorinių atlyginimų rinkimo ir paskirstymo asociacijoms įgyvendinti teisę leisti skaitmenine forma atgaminti ir viešai paskelbti vadinamąsias neplatinamas knygas, t. y. Prancūzijoje iki 2001 m. sausio 1 d. išleistas knygas, kurios nebeplatinamos siekiant parduoti ir nebeleidžiamos nei spausdinta, nei skaitmenine forma, kartu leidžiant šių knygų autoriams arba jų teisių perėmėjams prieštarauti dėl šio įgyvendinimo arba jį nutraukti minėtose nuostatose apibrėžtomis sąlygomis.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


1998 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Gaetano Aquilino prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Pareigūnai. # Byla T-130/96.


2012 m. birželio 13 d. EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS.#BL prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Buvęs pareigūnas – Socialinė apsauga – Nelaimingas atsitikimas – Sprendimas užbaigti procedūrą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį – Skalės, pridėtos prie naujos Taisyklių dėl draudimo nuo nelaimingų atsitikimų ir profesinių ligų redakcijos, taikymas laiko atžvilgiu – Procedūros trukmė.#Byla F‑63/10.


1997 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Roberto Monaco prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Byla T-92/96.


1969 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Giuseppe L.V. Grasselli prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 32-68.


title: 2013 m. rugsėjo 6 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Persia International Bank plc prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Bendra užsienio ir saugumo politika - Iranui taikomos ribojamosios priemonės siekiant užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui - Lėšų įšaldymas - Pareiga motyvuoti - Teisė į gynybą - Teisė į veiksmingą teisminę gynybą - Vertinimo klaida. # Byla T-493/10.

text:
               Šalys
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T‑493/10
            Persia International Bank plc,  įsteigtas Londone (Jungtinė Karalystė), iš pradžių atstovaujamas solisitorių S. Gadhia, S. Ashley, QC D. Anderson ir baristerio R. Blakeley, vėliau – solisitorių S. Ashley, S. Jeffrey, A. Irvine, QC D. Wyatt ir R. Blakeley,
            ieškovas,
            prieš
            Europos Sąjungos Tarybą,  atstovaujamą M. Bish op ir A. Vitro,
            atsakovę,
            palaikomą
            Europos Komisijos,  atstovaujamos S. Boelaert ir M. Konstantinidis,
            įstojusios į bylą šalies,
            dėl, pirma, prašymo panaikinti 2010 m. liepos 26 d. Tarybos sprendimą 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinama Bendroji pozicija 2007/140/BUSP (OL L 195, p. 39), 2010 m. liepos 26 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 668/2010, kuriuo įgyvendinama Reglamento (EB) Nr. 423/2007 dėl ribojančių priemonių Iranui 7 straipsnio 2 dalis (OL L 195, p. 25), 2010 m. spalio 25 d. Tarybos sprendimą 2010/644/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413 (OL L 281, p. 81), 2010 m. spalio 25 d. Tarybos reglamentą (ES) Nr. 961/2010 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas (EB) Nr. 423/2007 (OL L 281, p. 1), 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos sprendimą 2011/783/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413 (OL L 319, p. 71), 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 1245/2011, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas Nr. 961/2010 (OL L 319, p. 11), ir 2012 m. kovo 23 d. Tarybos reglamentą (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas Nr. 961/2010 (OL L 88, p. 1), kiek šie aktai susiję su ieškovu, ir, antra, dėl prašymo pripažinti, kad 2007 m. balandžio 19 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 423/2007 dėl ribojančių priemonių Iranui (OL L 103, p. 1) 7 straipsnio 2 dalies d punktas, Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 2 dalies a punktas ir Reglamento Nr. 267/2012 23 straipsnio 2 dalis netaikomi ieškovui,
            BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkė I. Pelikánová (pranešėja), teisėjai K. Jürimäe ir M. van der Woude,
            posėdžio sekretorius N. Rosner, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. liepos 3 d. posėdžiui,
            priima šį
            Sprendimą (1)
            (Praleista)
            Procesas ir šalių reikalavimai
            22. Ieškovas pareiškė šį ieškinį, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. spalio 7 d.
            23. Dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. lapkričio 5 d., ieškovas pakeitė reikalavimus 2010 m. spalio 25 d. priėmus Sprendimą 2010/644 ir Reglamentą Nr. 961/2010.
            24. Dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. sausio 14 d., Europos Komisija paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų. 2011 m. kovo 8 d. nutartimi Bendrojo Teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido jai įstoti į bylą.
            25. Dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2012 m. sausio 24 d., ieškovas, pirma, pakeitė savo reikalavimus 2011 m. gruodžio 1 d. priėmus Sprendimą 2011/783 ir Įgyvendinimo reglamentą Nr. 1245/2011 ir, antra, paprašė, kad prireikus ginčijami aktai būtų panaikinti nedelsiant.
            26. Dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2012 m. balandžio 23 d., ieškovas pakeitė reikalavimus 2012 m. kovo 23 d. priėmus Reglamentą Nr. 267/2012.
            27. Atsižvelgdamas į teisėjo pranešėjo pranešimą, Bendrasis Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones šalims raštu pateikė klausimus dėl 2012 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Melli Bank prieš Tarybą (C‑380/09 P) pasekmių šiai bylai, ieškovo direktorių skaičiaus ir jų skyrimo tvarkos bei ieškovo ketvirtojo ieškinio pagrindo priimtinumo. Šalys atsakė į Bendrojo Teismo klausimus.
            28. Atsakyme į Bendrojo Teismo klausimus, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2012 m. birželio 8 d., ieškovas atsisakė trečiojo pagrindo, susijusio su Sprendimo 2010/413 20 straipsnio 1 dalies b punkto, Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies d punkto, Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 2 dalies a punkto ir Reglamento Nr. 267/2012 23 straipsnio 2 dalies neproporcingumu, taigi ir neteisėtumu.
            29. Per 2012 m. liepos 3 d. posėdį šalių buvo išklausyta ir jos atsakė į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
            30. 2012 m. rugsėjo 4 d. Bendrojo Teismo (ketvirtosios kolegijos) nutartimi iš naujo pradėta žodinė proceso dalis, siekiant gauti ieškovo ir kitų šalių pastabas dėl 2012 m. liepos 19 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Akhras prieš Tarybą  (C‑110/12 P(R)). Žodinė proceso dalis vėl baigta 2012 m. spalio 4 d.
            31. Ieškovas Bendrojo Teismo prašo:
            – nedelsiant panaikinti Sprendimo 2010/413 II priedo B lentelės 4 punktą, Įgyvendinimo reglamento Nr. 668/2010 priedo B lentelės 2 punktą, Sprendimo 2010/644 priedo I antraštinės dalies B lentelės 4 punktą, Reglamento Nr. 961/2010 VIII priedo B lentelės 4 punktą, Sprendimą 2011/783, Įgyvendinimo reglamentą Nr. 1245/2011 ir Reglamento Nr. 267/2012 IX priedo I antraštinės dalies B lentelės 4 punktą, kiek šie aktai susiję su juo,
            – pripažinti, kad Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies d punktas, Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 2 dalies a punktas ir Reglamento Nr. 267/2012 23 straipsnio 2 dalis jam netaikomi,
            – priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
            32. Taryba ir Komisija Bendrojo Teismo prašo:
            – atmesti ieškinį,
            – priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl teisės
            (Praleista)
            Dėl esmės
            (Praleista)
            Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti, teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą užtikrinimo principo pažeidimu
            (Praleista)
            – Dėl ieškovo teisės į gynybą ir jo teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimo, kylančio dėl to, kad jis negavo pakankamai informacijos dėl jam taikomų ribojamųjų priemonių nustatymo
            78. Ieškovas tvirtina, kad nors teikė pakartotinius prašymus suteikti informacijos, jis negavo pakankamai informacijos dėl jam ir Bank Mellat taikomų ribojamųjų priemonių nustatymo ir, be kita ko, negavo jokio įrodymo, susijusio su tariamu Bank Mellat  dalyvavimu branduolinių ginklų platinimo veikloje. Šiuo klausimu jis pabrėžia netinkamą 2010 m. rugsėjo 13 d. raštu perduotų pasiūlymų nustatyti ribojamąsias priemones ir prie tripliko pridėto pasiūlymo nustatyti ribojamąsias priemones pobūdį ir pastarojo pasiūlymo pavėluotą atskleidimą.
            79. Tuo remdamasis ieškovas daro išvadą, kad šių duomenų perdavimas jam neleido pateikti tinkamų pastabų dėl jam ir Bank Mellat  taikomų ribojamųjų priemonių nustatymo ir negalėjo jam užtikrinti teisingo proceso.
            80. Taryba, palaikoma Komisijos, ginčija ieškovo argumentų pagrįstumą. Ji nurodo, kad, be kita ko, ji perdavė pasiūlymus nustatyti ribojamąsias priemones ieškovui, kai tik gavo juos pateikusių valstybių narių sutikimą.
            81. Pirma, remiantis šio sprendimo 62–77 punktuose atlikta analize darytina išvada, kad Tarybos nurodyti pirmasis, ketvirtasis ir penktasis motyvai, susiję su Bank Mellat , ir motyvai dėl paties ieškovo, kaip matyti iš ginčijamų aktų ir pasiūlymų nustatyti ribojamąsias priemones, kurie perduoti ieškovui, yra pakankamai tikslūs. Tačiau dėl Tarybos pateiktų neaiškaus pobūdžio antrojo, trečiojo, šeštojo ir septintojo motyvų, susijusių su Bank Mellat , pažeidžiama ieškovo teisė į gynybą ir jo teisė į veiksmingą teisminę gynybą.
            82. Antra, reikia pažymėti, kad 2010 m. rugsėjo 13 d. pateikti pasiūlymai nustatyti ribojamąsias priemones, perduoti prieš baigiantis Tarybos ieškovui nustatytam terminui pastaboms pateikti, t. y. 2010 m. rugsėjo 25 d., o tai reiškia, kad negali būti konstatuota jokio su jais susijusio teisės į gynybą pažeidimo.
            83. Tačiau prie tripliko pridėtas pasiūlymas perduotas pasibaigus šio sprendimo 82 punkte nurodytam terminui.
            84. Šiuo klausimu Tarybos argumentui dėl būtinybės gauti atitinkamos valstybės narės sutikimą negalima pritarti. Iš tiesų, kai Taryba ketina remtis valstybės narės pateiktais duomenimis nustatydama subjektui taikytinas ribojamąsias priemones, prieš nustatydama šias priemones ji privalo įsitikinti, kad aptariami duomenys gali būti perduoti atitinkamam subjektui laiku, kad jis galėtų veiksmingai pareikšti savo nuomonę.
            85. Tačiau reikia manyti, kad pavėluotas dokumento, kuriuo Taryba rėmėsi nustatydama ar palikdama galioti subjektui taikomas ribojamąsias priemones, perdavimas laikomas teisės į gynybą pažeidimu, pateisinančiu anksčiau priimtų aktų panaikinimą, tik patvirtinus, kad atitinkamos ribojamosios priemonės negalėjo būti pagrįstai nustatytos ar paliktos galioti, jeigu pavėluotai perduotas dokumentas turi būti atmestas kaip kaltę patvirtinantis įrodymas.
            86. Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 70 ir 76 punktų, prie tripliko pridėtame pasiūlyme nėra papildomų duomenų, palyginti su ginčijamais aktais ir 2010 m. rugsėjo 13 d. perduotais pasiūlymais, todėl tai, kad jį reikia atmesti kaip kaltę patvirtinantį įrodymą, negali turėti įtakos ieškovui taikomų ribojamųjų priemonių nustatymo ir palikimo galioti pagrįstumui. Šiomis aplinkybėmis pavėluotas šio pasiūlymo perdavimas negali būti pagrindas panaikinti Sprendimą 2010/413, Įgyvendinimo reglamentą Nr. 668/2010, Sprendimą 2010/644 ir Reglamentą Nr. 961/2010.
            87. Trečia, kalbant apie įrodymų neperdavimą, reikia pažymėti, kad pagal teisės į gynybą užtikrinimo principą Taryba neprivalo perduoti kitų duomenų nei esantys jos turimoje bylos medžiagoje. Taigi šiuo atveju Taryba nurodo, kad jos turimoje bylos medžiagoje nėra papildomų įrodymų dėl Bank Mellat dalyvavimo branduolinių ginklų platinimo veikloje ar dėl paties ieškovo, o ieškovas dėl to nepateikia prieštaravimų. Šiomis aplinkybėmis ji negali būti kaltinama pažeidusi ieškovo teisę į gynybą ir jo teisę į veiksmingą teisminę gynybą, nes neperdavė tokių įrodymų.
            (Praleista)
            Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su vertinimo klaida dėl ieškovo priklausymo Bank Mellat ar jo atliekamos ieškovo kontrolės
            101. Ieškovas tvirtina, kad jis nuosavybės teise nepriklauso Bank Mellat ir kad jis nepriklauso bankui, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies d punktą, Sprendimo 2010/413 20 straipsnio 1 dalies b punktą, Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 267/2012 23 straipsnio 2 dalį.
            102. Pirmiausia reikia pažymėti, kad Bendrojo Teismo nagrinėjimas susijęs tik su aplinkybe, kad Bank Mellat priklauso 60 % ieškovo kapitalo. Tiesa, nuo 2012 m. sausio 24 d. kitam ieškovo akcininkui Bank Tejarat taip pat taikomos ribojamosios priemonės, nustatytos pagal Sprendimą 2010/413, Reglamentą Nr. 961/2010 ir Reglamentą Nr. 267/2012. Tačiau šia aplinkybe Taryba pirmą kartą rėmėsi per posėdį ir ji nenurodyta, be kita ko, ginčijamų aktų motyvuose. Todėl į ją negalima atsižvelgti tikrinant jų teisėtumą.
            103. Pagal teismų praktiką, jeigu įšaldomos subjekto, pripažinto dalyvaujančiu platinant branduolinius ginklus, lėšos, išlieka nemaža rizika, kad jis darys spaudimą jam nuosavybės teise priklausantiems ar jo kontroliuojamiems arba jam priklausantiems subjektams tam, kad išvengtų jam taikomų priemonių poveikio. Todėl šių subjektų lėšų įšaldymas, privalomas Tarybai pagal Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies d punktą, Sprendimo 2010/413 20 straipsnio 1 dalies b punktą, Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 267/2012 23 straipsnio 2 dalies a punktą, yra reikalingas ir tinkamas siekiant užtikrinti nustatytų priemonių veiksmingumą ir garantuoti, kad šios priemonės nebus apeinamos (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 27 punkte minėto Sprendimo Melli Bank prieš Tarybą 39 ir 58 punktus).
            104. Be to, kai subjektas 100 % nuosavybės teise priklauso subjektui, kuris laikomas dalyvaujančiu platinant branduolinius ginklus, Sprendimo 2010/413 20 straipsnio 1 dalies b punkte ir Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta priklausymo sąlyga yra įvykdyta (pagal analogiją žr. 27 punkte minėto Sprendimo Melli Bank prieš Tarybą 79 punktą). Ta pati išvada turi būti taikoma sąvokai „subjektas, „priklausantis“ subjektui, laikomam dalyvaujančiu branduolinių ginklų platinimo veikloje“, nurodytai Reglamento Nr. 267/2012 23 straipsnio 2 dalies a punkte.
            105. Atsižvelgiant į tai, neginčijama, kad Bank Mellat priklauso tik 60 % ieškovo kapitalo.
            106. Šiomis aplinkybėmis, priešingai, nei tvirtina Taryba ir Komisija, šio sprendimo 104 punkte nurodyta teismų praktikoje įtvirtinta taisyklė netaikoma, nes vien 60 % ieškovo kapitalo priklausymas nerei škia, kad „priklausymo nuosavybės teise“ ar „priklausymo“ sąlyga, numatyta šio sprendimo 104 punkte nurodytose nuostatose, yra įvykdyta.
            107. Todėl reikia nagrinėti, ar, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, visų pirma į priklausymo Bank Mellat  lygį, išlieka nemaža rizika, kad ieškovas bus priverstas išvengti Bank Mellat  taikomų ribojamųjų priemonių poveikio (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 27 punkte minėto Sprendimo Melli Bank prieš Tarybą 40 punktą).
            108. Taryba, palaikoma Komisijos, tvirtina, kad taip yra, nes kaip pagrindinis akcininkas, kuriam priklauso 60 % ieškovo kapitalo, Bank Mellat gali skirti ir atleisti jo direktorius.
            109. Šiuo klausimu iš bylos medžiagos matyti, kad ieškovas turi septynis direktorius, iš kurių du direktoriai yra nepriklausomi, kurie neatlieka vykdomųjų funkcijų.
            110. Tiesa, kad tiek pagal taikytinus Jungtinės Karalystės teisės aktus, tiek pagal ieškovo įstatus ieškovo direktoriai skiriami pagal visuotinio susirinkimo paprastąją rezoliuciją, priimtą paprasta balsų dauguma.
            111. Atsižvelgiant į tai, pirma, iš ieškovo pateiktų duomenų, kurių tikslumo kitos šalys neginčijo, matyti, kad pagal jo akcininkų susitarimą tik keturis jo dabartinius direktorius parinko Bank Mellat , o likusius tris pasirinko Bank Tejarat .
            112. Be to, vienas iš keturių Bank Mellat parinktų direktorių yra nepriklausomas nevykdomasis direktorius. Kaip matyti iš ieškovo pateiktų duomenų, nepriklausomumo sąlyga, kurios laikymąsi patikrino FSA pagal bendrovės direktorių leidimo procedūrą, reiškia, be kita ko, kad šis direktorius niekaip nesusijęs su ieškovo akcininkais, įskaitant Bank Mellat .
            113. Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad Bank Mellat gali daryti įtaką daugiausia trims iš septynių dabartinių ieškovo direktorių, t. y. jų mažumai.
            114. Be to, Taryba šiuo klausimu per posėdį tvirtino, kad nepriklausomi direktoriai nedalyvauja su kasdieniniu ieškovo valdymu susijusioje veikloje, nes jie neatlieka vykdomųjų funkcijų.
            115. Taigi pažymėtina, kad, kalbant apie bendrus direktorių priimtus sprendimus, ieškovo įstatuose neišskiriami vykdomieji ir nevykdomieji direktoriai, kiek tai susiję su kvorumo sąlygomis ar balsavimo teise. Todėl šiuo požiūriu nevykdomųjų direktorių padėtis yra tokia pati kaip ir vykdomųjų direktorių.
            116. Be to, jeigu Tarybos argumentus reikia suprasti kaip susijusius su įtaka, kurią gali daryti atskirai kai kurie Bank Mellat parinkti ieškovo direktoriai atlikdami vykdomąsias funkcijas, į juos negalima atsižvelgti dėl dviejų priežasčių. Pirma, ši aplinkybė nenurodyta ginčijamų aktų motyvuose. Antra, nagrinėjami argumentai nėra pakankamai tikslūs, nes Taryba nenurodė nei atitinkamų direktorių tapatybės, nei tikslių jų atliktų funkcijų, nei konkrečios rizikos, kuri dėl šios aplinkybės kyla Bank Mellat  taikomų ribojamųjų priemonių veiksmingumui.
            117. Antra, kaip matyti iš bylos medžiagos, reikia pažymėti, kad skiriant bet kurį naują ieškovo direktorių turi būti gautas FSA leidimas. Todėl Bank Mellat negali laisvai keisti ieškovo direktorių skaičiaus ir pobūdžio, be kita ko, panaikinti nepriklausomų direktorių pareigybių.
            118. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis tai, kad Bank Mellat priklauso 60 % ieškovo kapitalo, neleidžia teigti, kad „priklausymo nuosavybės teise“ ar „priklausymo“ sąlyga, numatyta Reglamento Nr. 423/2007 7 straipsnio 2 dalies d punkte, Sprendimo 2010/413 20 straipsnio 1 dalies b punkte, Reglamento Nr. 961/2010 16 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 267/2012 23 straipsnio 2 dalies a punkte, yra įvykdyta.
            119. Todėl vien 60 % ieškovo kapitalo priklausymas Bank Mellat nepagrindžia ieškovui taikomų ribojamųjų priemonių nustatymo ir tolesnio taikymo.
            120. Kadangi 60 % ieškovo kapitalo priklausymas Bank Mellat yra vienintelė aplinkybė, į kurią gali atsižvelgti Bendrasis Teismas (žr. šio sprendimo 102 punktą), reikia pritarti antrajam ieškinio pagrindui, taigi ir panaikinti Sprendimą 2010/644, Reglamentą Nr. 961/2010, Sprendimą 2011/783, Įgyvendinimo reglamentą Nr. 1245/2011 ir Reglamentą Nr. 267/2012, kiek jie susiję su ieškovu, o kitų ieškovo argumentų, nurodytų antrajame ieškinio pagrinde, ir penktojo ieškinio pagrindo nagrinėti nebereikia.
            (Praleista)
            (1) .
            (1)  – Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Panaikinti, kiek tai susiję su Persia International Bank plc :
            – 2010 m. liepos 26 d. Tarybos sprendimo 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinama Bendroji pozicija 2007/140/BUSP, II priedo B lentelės 4 punktą,
            – 2010 m. liepos 26 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 668/2010, kuriuo įgyvendinama Reglamento (EB) Nr. 423/2007 dėl ribojančių priemonių Iranui 7 straipsnio 2 dalis, priedo B lentelės 2 punktą,
            – 2010 m. spalio 25 d. Tarybos sprendimo 2010/644/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413, priedo I antraštinės dalies B lentelės 4 punktą,
            – 2010 m. spalio 25 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 961/2010 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas Nr. 423/2007, VIII priedo B lentelės 4 punktą,
            – 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos sprendimą 2011/783/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413,
            – 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 1245/2011, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas Nr. 961/2010,
            – 2012 m. kovo 23 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas Nr. 961/2010, IX priedo I antraštinės dalies B lentelės 4 punktą.
            2. Sprendimo 2010/413, iš dalies pakeisto Sprendimu 2010/644 ir Sprendimu 2011/783, pasekmės, susijusios su Persia International Bank , lieka galioti iki Reglamento Nr. 267/2012 panaikinimo įsigaliojimo.
            3. Atmesti likusią ieškinio dalį.
            4. Europos Sąjungos Taryba padengia savo ir Persia International Bank bylinėjimosi išlaidas.
            5. Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2001 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Rudy Grzelczyk prieš Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Nivelles - Belgija.#Byla C-184/99.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2001 m. rugsėjo 20 d.(*)

      „EB sutarties 6, 8 ir 8a straipsniai (po pakeitimo EB 12, 17 ir 18 straipsniai) – Tarybos direktyva 93/96/EEB – Studentų apsigyvenimo teisė – Nacionalinės teisės aktai, užtikrinantys teisę į minimalaus pragyvenimo pašalpą, vadinamą „minimex“, mokamą tik piliečiams,
         asmenims, kuriems taikomas Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68, apatridams ir pabėgėliams – Užsienio studentas, pirmaisiais studijų metais užsidirbęs pragyvenimui“

      Byloje C‑184/99
      dėl Tribunal du travail de Nivelles (Belgija) pagal EB sutarties 234 straipsnį Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje
         byloje tarp

      Rudy Grzelczyk
      ir
      Centre public d'aide sociale d'Ottignies Louvain la Neuve,

      dėl EB Sutarties 6, 8 ir 8a straipsnių (po pakeitimo ? EB 12, 17 ir 18 straipsniai) bei 1993 m. spalio 29 d. Tarybos direktyvos
         Nr. 93/96/EEB dėl studentų teisės apsigyventi (OL L 317, p. 59) išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai C. Gulmann, M. Wathelet ir V. Skouris, teisėjai D. A. O. Edward
         (pranešėjas), P. Jann, L. Sevón, R. Schintgen ir F. Macken,

      generalinis advokatas S. Alber,
      posėdžio sekretorė D. Louterman-Hubeau, skyriaus viršininkė,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      – Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve, atstovaujamo advokato B. Liétar,

      – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Snoecx, padedamo advokatų C. Doutrelepont ir M. Uyttendaele,
      – Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde,
      – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos K. Rispal-Bellanger ir C. Bergeot,
      – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir A. C. Pedroso,
      – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Magrill, padedamo barristers P. Sales ir J. Coppel,

      – Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos E. Karlsson ir F. Anton,
      – Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos P. Van Nuffel,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs Belgijos vyriausybės, atstovaujamos C. Doutrelepont, Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos C. Bergeot, Jungtinės
         Karalystės vyriausybės, atstovaujamos QC K. Parker, Tarybos, atstovaujamos E. Karlsson, bei Komisijos, atstovaujamos M. Wolfcarius ir D. Martin 2000 m. birželio 20 d.
         posėdyje išsakytas pastabas,

      išklausęs 2000 m. rugsėjo 28 d. posėdyje pateiktą generalinio advokato išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1       1999 m. gegužės 7 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 1999 m. gegužės 19 d., Tribunal du travail de Nivelles (Nivelles miesto darbo teismas) kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pagal EB sutarties 234 straipsnį, pateikdamas
         du klausimus dėl EB sutarties 6, 8 ir 8a straipsnių (po pakeitimo – EB 12, 17 ir 18 straipsniai) bei 1993 m. spalio 29 d.
         Tarybos direktyvos 93/96/EEB dėl studentų teisės apsigyventi (OL L 317, p. 59) išaiškinimo.

      2       Šie klausimai kilo byloje tarp Rudy Grzelczyk ir centre public d’aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve (Ottignies-Louvain-la-Neuve miesto socialinės paramos visuomenės centras, toliau – CPAS) dėl pastarojo sprendimo nutraukti
         minimalaus pragyvenimo pašalpos (toliau – minimex) mokėjimą.

       Bendrijos teisė
      3       Sutarties 6 straipsnio pirmoji pastraipa numato:
      „Šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.“
      4       Sutarties 8 straipsnis numato:
      „1. Nustatoma Sąjungos pilietybė. Kiekvienas asmuo, turintis valstybės narės pilietybę, yra Sąjungos pilietis.
      2. Sąjungos piliečiai naudojasi šios Sutarties suteiktomis teisėmis ir atlieka jos nustatytas pareigas.“
      5       Sutarties 8a straipsnis numato:
      „1. Kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikydamasis šioje
         Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose nustatytų apribojimų bei sąlygų.

      2. Taryba gali priimti nuostatas, numatančias padėti naudotis šio straipsnio 1 dalyje nurodytomis teisėmis; išskyrus atvejus,
         kai šioje Sutartyje numatyta kitaip, Taryba laikosi 251 straipsnyje nurodytos tvarkos. Laikydamasi tos tvarkos, Taryba visais
         atvejais sprendžia vieningai.“

      6       1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 90/364/EEB dėl teisės apsigyventi (OL L 180, p. 26) ir 1990 m. birželio 28 d. Tarybos
         direktyvos 90/365/EEB dėl pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbančių asmenų, kurie nutraukė savo profesinę veiklą, teisės
         apsigyventi (OL L 180, p. 28) ketvirtose konstatuojamosiose dalyse ir Direktyvos 93/96, kuri pakeitė Teisingumo Teismo panaikintą
         (1992 m. liepos 7 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą, C‑295/90, Rink. p. I‑4193) 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvą 90/366/EEB dėl studentų teisės apsigyventi, šeštoje
         konstatuojamojoje dalyje teigiama, jog šiose direktyvose numatytomis teisėmis besinaudojantys asmenys neturi tapti pernelyg
         didele našta priimančiosios valstybės narės finansams.

      7       Pagal Direktyvos 93/96 1 straipsnį:
      „Siekdamos nustatyti sąlygas, kurios padėtų naudotis teise apsigyventi, ir užtikrinti galimybę siekti profesinio mokymo nediskriminuojant
         valstybių narių piliečių, kurie buvo priimti į profesinio mokymo kursus kitoje valstybėje narėje, valstybės narės pripažįsta
         studentų, kurie yra valstybės narės piliečiai ir kurie nesinaudoja šia teise pagal kitas Bendrijos teisės nuostatas, bei šio
         studento sutuoktinio ir jo išlaikomų vaikų teisę apsigyventi, jei studentas atitinkamą nacionalinę instituciją įtikina, jog
         turi pakankamai lėšų, kad per savo gyvenimo laikotarpį priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai netaps našta
         pateikdamas pranešimą ar pasinaudodamas bent jau lygiavertėmis kitomis pasirinktomis alternatyviomis priemonėmis, jei minėtas
         studentas yra įtrauktas į pripažintos mokymo įstaigos sąrašus iš esmės dėl to, kad jis joje lanko profesinio mokymo kursus
         ir priimančioje valstybėje narėje nuo įvairių rūšių rizikos apsidraudęs sveikatą.“

       Nacionalinė teisė
      8       1974 m. rugpjūčio 7 d. Įstatymo, nustatančio teisę į minimalaus pragyvenimo pašalpą (Moniteur belge, 1974 m. rugsėjo 18 d., p. 11363), 1 straipsnyje numatyta:

      „1. Kiekvienas Belgijoje faktiškai gyvenantis pilnametis belgas, neturintis pakankamai pajamų ir negalintis jų gauti savo
         pastangomis ar kitais būdais, turi teisę gauti minimalaus pragyvenimo pašalpą.

      Karalius nustato, kas laikoma faktiniu gyvenimu.
      Ši teisė yra pripažįstama sudariusiems santuoką nepilnamečiams, taip pat asmenims, vieniems išlaikantiems vieną ar daugiau
         vaikų.

      2. Karalius gali dekretu, apsvarstytu Ministrų taryboje, pagal savo nustatytas sąlygas išplėsti šio įstatymo taikymą kitoms
         nepilnamečių asmenų kategorijoms bei asmenims, neturintiems Belgijos pilietybės.“

      9       Pagal 1987 m. kovo 27 d. Karaliaus dekreto (Moniteur belge, 1987 m. balandžio 7 d., p. 5086) 1 straipsnį, kuris išplečia 1974 m. rugpjūčio 7 d. Įstatymo taikymo sritį asmenims, neturintiems
         Belgijos pilietybės:

      „1974 m. rugpjūčio 7 d. Įstatymo, nustatančio teisę į minimalaus pragyvenimo pašalpą, taikymo sritis išplečiama šiems asmenims:
      1) kuriems taikomas Europos Bendrijų Tarybos 1968 m. spalio 15 d. Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo
         Bendrijoje;

      2) apatridams, kuriems taikoma 1954 m. rugsėjo 28 d. Niujorke pasirašyta ir 1960 m. gegužės 12 d. Įstatymu patvirtinta Konvencija
         dėl asmenų be pilietybės statuso;

      3) pabėgėliams, kaip yra apibrėžta 1980 m. gruodžio 15 d. Įstatymo dėl patekimo į Belgijos teritoriją, apsigyvenimo, įsikūrimo
         ir užsieniečių išsiuntimo 49 straipsnyje.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      10     1995 m. Prancūzijos pilietis R. Grzelczyk pradėjo universitetines fizinio lavinimo studijas Louvain-la-Neuve Katalikų universitete
         ir nuo to laiko apsigyveno Belgijoje. Per pirmuosius trejus metus jis pats padengdavo pragyvenimo, būsto ir mokslo išlaidas
         iš lėšų, užsidirbtų atliekant įvairius smulkius mokamus darbus, ir gautų mokėjimo lengvatų.

      11     Paskutinių ketvirtųjų metų pradžioje jis kreipėsi į CPAS su prašymu mokėti minimex. Savo pranešime CPAS pažymėjo, kad R. Grzelczyk daug dirbo, jog galėtų užmokėti už mokslą, ir kad šie paskutiniai metai dėl
         baigiamojo darbo rašymo bei praktikos yra sunkesni. Dėl šios priežasties 1998 m. spalio 16 d. Sprendimu CPAS paskyrė R. Grzelczyk
         minimex, apskaičiuotą kaip atskirą tarifą laikotarpiui nuo 1998 m. spalio 5 d. iki 1999 m. birželio 30 dienos.

      12     CPAS kreipėsi į Belgijos valstybės valdžios institucijas su prašymu kompensuoti R. Grzelczyk išmokėtą minimex. Kompetentingai federalinei ministerijai atsisakius išmokėti kompensaciją remiantis tuo, jog nėra tenkinamos teisinės minimex suteikimo sąlygos, būtent pilietybės reikalavimas, 1999 m. sausio 29 d. Sprendimu CPAS nutraukė minimex mokėjimą nuo 1999 sausio 1 d., nes „suinteresuotasis asmuo yra EEB pilietis, įtrauktas į studentų sąrašus“.

      13     R. Grzelczyk apskundė šį sprendimą Tribunal du travail de Nivelles. Šis teismas nustatė, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, minimex yra socialinė lengvata 1968 m. spalio 15 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje
         (OL L 257, p. 2) 7 straipsnio 2 dalies prasme ir kad pagal Belgijos teisę teisė gauti minimex buvo išplėsta asmenims, kuriems yra taikomas šis reglamentas. Vis dėlto teismas pažymėjo, kad CPAS mano, jog R. Grzelczyk
         neatitinka sąlygų, kad galėtų pasinaudoti šiuo minimex taikymo srities išplėtimu, nes tai, jog jis yra studentas, neleidžia laikyti jo darbuotuoju, o jo apsigyvenimas Belgijoje
         nėra laisvo darbuotojų judėjimo principo įgyvendinimo rezultatas. Be to, minėtas teismas iškėlė klausimą, ar pagal 1998 m.
         gegužės 12 d. Sprendimą Martínez Sala (C‑85/96, Rink. p. I‑2691) Bendrijos pilietybės ir nediskriminavimo principai leidžia pagrindinėje byloje taikyti atitinkamą
         nacionalinę teisę.

      14     Tokiomis aplinkybėmis Tribunal du travail de Nivelles, atsižvelgdamas į situacijos, kurioje atsidūrė R. Grzelczyk, skubą, pirma, pripažino jam teisę į socialinę pagalbą, suteikdamas
         fiksuotą 20 000 BEF sumą per mėnesį laikotarpiui nuo 1999 m. sausio 1 d. iki birželio 30 d. ir, antra, nusprendė sustabdyti
         bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo tokiais klausimais:

      „1. Ar Bendrijos teisė, ypač Bendrijos pilietybės ir nediskriminavimo principai, įtvirtinti Europos bendrijos steigimo sutarties
         6 ir 8 straipsniuose, nedraudžia pripažinti teisės į socialinę pašalpą, formuojamą ne įnašų pagrindu, kaip tai įtvirtinta
         1974 m. rugpjūčio 7 d. Belgijos įstatyme dėl minimalaus pragyvenimo pašalpos, ne visiems Sąjungos piliečiams, o tik tiems
         valstybių narių piliečiams, kuriems taikomas 1968 m. spalio 15 d. Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68?

      2. Papildomai, ar Sutarties 6 ir 8a straipsniai ir 1993 m. spalio 29 d. Direktyva (93/96) dėl studentų teisės apsigyventi
         turi būti aiškinami taip, jog jie leidžia po to, kai pripažįstama studento teisė apsigyventi, atimti iš jo teisę į socialinę
         pašalpą, formuojamą ne įnašų pagrindu, kaip antai minimalaus pragyvenimo pašalpa, kurią moka priimančioji valstybė, ir jeigu
         atsakymas į šį klausimą yra teigiamas, ar toks teisės atėmimas yra bendras ir galutinis?“

       Pirminės pastabos
      15     Didelė dalis tiek rašytinių, tiek žodinių pastabų, kurias pateikė pagrindinės bylos šalys, valstybės narės bei Komisija, yra
         skirta klausimui, ar dėl tos aplinkybės, kad R. Grzelczyk pirmuosius trejus studijų metus dirbo įvairius mokamus darbus, jis,
         kaip darbuotojas, pagal Bendrijos teisę patenka į 1987 m. kovo 27 d. Karaliaus dekreto taikymo sritį.

      16     Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nacionalinis teismas pritarė CPAS nuomonei, jog R. Grzelczyk neatitinka
         sąlygų, kad galėtų būti laikomas darbuotoju pagal Bendrijos teisę. Nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į šias faktines ir
         teisines aplinkybes, kelia klausimą dėl Belgijos teisės akto atitikties Bendrijos teisei, būtent Sutarties 6, 8 ir 8a straipsniams.

      17     Esant tokioms aplinkybėms, Teisingumo Teismas turi atsakyti į nacionalinio teismo klausimus taip, kaip jie suformuluoti, ir
         neišeinant už jų ribų.

      18     Nacionalinis teismas turi pats nuspręsti, ypač atsižvelgdamas į generalinio advokato išvadą, ar pagrindinės bylos faktai ir
         aplinkybės leidžia manyti, jog R. Grzelczyk gali būti laikomas darbuotoju pagal Bendrijos teisę.

       Dėl pirmojo klausimo
      19     Pirmuoju klausimu nacionalinis teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Sutarties 6 ir 8 straipsniai draudžia tai, jog ne įnašų
         pagrindu formuojamos socialinės pašalpos, kaip antai minimex, yra mokamos kitų nei priimančiosios valstybės narės valstybių narių piliečiams, kurie teisėtai gyvena jos teritorijoje,
         jeigu jie patenka į Reglamento Nr. 1612/68 taikymo sritį, kai jokia panaši sąlyga nėra taikoma priimančiosios valstybės narės
         piliečiams.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      20     CPAS tvirtina, jog pagal dabartinę Bendrijos teisę būtų klaidinga manyti, kad visi Europos Sąjungos piliečiai turi teisę gauti
         ne įnašų pagrindu formuojamas socialines pašalpas, kaip antai minimex. Sutarties 8a straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodyta, kad ši norma neveikia tiesiogiai ir kad ją įgyvendinant visada reikia
         atsižvelgti į Sutartyje įtvirtintus ir antrinėje teisėje detalizuotus apribojimus. Tokia antrinė teisė yra Direktyvos 90/364,
         90/365 ir 93/96, kurios leidžia laisvai judėti, jei suinteresuotasis asmuo įrodo, jog turi pakankamai lėšų ir yra apdraustas
         socialiniu draudimu.

      21     Belgijos ir Danijos vyriausybės mano, kad Europos Sąjungos ir Amsterdamo sutarčių įsigaliojimas neturi įtakos tokiam aiškinimui.
         Jų nuomone, Sąjungos pilietybės įvedimas nereiškia, kad Sąjungos piliečiai įgyja naujų ir platesnės apimties teisių, negu
         numato EB sutartis ir antrinė teisė. Sąjungos pilietybės principas neturi savarankiško turinio, bet yra susijęs su kitomis
         šios Sutarties nuostatomis.

      22     Prancūzijos vyriausybė mano, kad idėja lygybės principo socialinių lengvatų srityje taikymą išplėsti visiems Sąjungos piliečiams,
         kai šiuo metu šis principas susijęs tik su darbuotojais ir jų šeimos nariais, įtvirtintų absoliučią lygybę tarp Sąjungos piliečių,
         įsikūrusių valstybėje narėje, ir tos valstybės piliečių, o tai būtų sunkiai suderinama su iš valstybės pilietybės kylančiomis
         teisėmis.

      23     Portugalijos vyriausybė pažymi, kad, įsigaliojus Europos Sąjungos sutarčiai, valstybių narių piliečiai Bendrijos teisėje nebėra
         laikomi tik ekonomikos subjektais iš esmės ekonominio pobūdžio Bendrijoje. Šios vyriausybės teigimu, įvedant Sąjungos pilietybę
         buvo siekiama, kad apribojimai ir sąlygos, kuriuos nustato Bendrijos teisė laisvo judėjimo ir apsigyvenimo valstybių narių
         teritorijoje įgyvendinimui, nebebūtų laikomi vien ekonominio pobūdžio teise, kylančia iš EB sutarties, o būtų susiję tik su
         tokiomis išimtimis, kurios pateisinamos viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos sumetimais. Be to, jei įsigaliojus
         Europos Sąjungos sutarčiai valstybių narių piliečiai įgyja Sąjungos pilietybę ir nebėra laikomi vien ekonomikos subjektais,
         darytina išvada, kad Reglamento Nr. 1612/68 taikymas taip pat turėtų būti išplėstas visiems Sąjungos piliečiams, nesvarbu,
         ar jie laikomi darbuotojais šio reglamento prasme.

      24     Jungtinės Karalystės vyriausybė, remdamasi minėta Martínez Sala byla, tvirtina, kad nors R. Grzelczyk buvo diskriminuojamas dėl savo pilietybės, Sutarties 6 straipsnis nėra taikomas jo atveju,
         nes bet koks jo diskriminavimas nepatenka į šios sutarties taikymo sritį. Ši norma negali panaikinti Reglamento Nr. 1612/68
         nustatytų taikymo ribų, nesvarbu, ar ji būtų aiškinama atskirai, ar kartu su Sutarties 8 straipsniu.

      25     Belgijos vyriausybė priduria, kad pareiškėjas pagrindinėje byloje reikalauja išmokėti minimex, nors tokio pobūdžio finansinių lėšų teikimas nepatenka į Sutarties 6  bei 126 (dabar EB 149 straipsnis) ir 127 (po pakeitimo
         – EB 150 straipsnis) straipsnių taikymo sritį. Toks finansinių lėšų teikimas yra socialinės politikos priemonė, kuri specifiniais
         ryšiais nėra susijusi su profesiniu mokymu ir kuri pagal dabartinę Bendrijos teisę nepatenka į Bendrijos kompetenciją.

      26     Komisijos manymu, Sutarties 6 ir 8 straipsnius reikia aiškinti taip, jog jie suteikia Sąjungos piliečiams teisę, atsižvelgiant
         į Sutarties taikymą ratione materiae, nebūti valstybių narių diskriminuojamais dėl pilietybės, jei Sąjungos piliečio padėtis yra tikrai susijusi su tam tikra
         valstybe nare.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      27     Atsižvelgiant į pagrindinėje byloje iškilusios teisinės problemos kontekstą, reikia priminti, kad 1985 m. kovo 27 d. Sprendime
         Hoeckx (249/83, Rink. p. 973), kuriame kalbama apie bedarbę Nyderlandų pilietę, grįžusią į Belgiją, kur ji pateikė naują prašymą
         dėl minimex išmokėjimo, Teisingumo Teismas nusprendė, jog socialinė pašalpa, bendrai užtikrinanti minimalias pragyvenimo lėšas, kaip
         tai numato 1974 m. rugpjūčio 7 d. Belgijos įstatymas, yra socialinė lengvata Reglamento Nr. 1612/68 prasme.

      28     Bylos, kurioje priimtas minėtas sprendimas Hoeckx, įvykių metu visi Bendrijos piliečiai turėjo teisę gauti minimex, tačiau kitų valstybių narių, išskyrus Belgijos Karalystę, piliečiai turėjo atitikti papildomą sąlygą – realiai gyventi šios
         valstybės narės teritorijoje pastaruosius penkerius metus iki suteikiant minimex (žr. 1976 m. sausio 8 d. Karaliaus dekreto 1 straipsnį, Moniteur belge, 1976 m. sausio 13 d., p. 311). 1987 m. kovo 27 d. Karaliaus dekretas panaikino 1976 m. sausio 8 d. Dekretą ir teisę į minimex nustatė tik tiems valstybių narių piliečiams, kuriems taikomas Reglamentas Nr. 1612/68. Sąlyga dėl gyvenimo šalyje tuo metu
         buvo pakeista, o galiausiai ir visai panaikinta po to, kai Komisija pateikė ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo Belgijos
         Karalystei (žr. 1992 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją, C‑326/90, Rink. p. I‑5517).

      29     Iš bylos matyti, kad studentas, turintis Belgijos pilietybę, tačiau pagal Reglamentą Nr. 1612/68 nelaikomas darbuotoju, atsidūręs
         tokioje situacijoje kaip R. Grzelczyk, turi atitikti sąlygas, būtinas norint gauti minimex. Tai, kad R. Grzelczyk nėra Belgijos pilietis, yra vienintelė kliūtis jam suteikti minimex, todėl neginčytina, kad šiuo atveju esama diskriminacijos dėl pilietybės.

      30     Sutarties taikymo srityje tokią diskriminaciją iš principo draudžia Sutarties 6 straipsnis. Šiuo atveju, siekiant nustatyti
         jo taikymo sritį, šį straipsnį reikia aiškinti kartu su Sutarties nuostatomis dėl Sąjungos pilietybės.

      31     Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį tiems, kurie yra tokioje pačioje
         situacijoje, būti vienodai teisiškai vertinamiems, nesvarbu, kokia jų pilietybė, ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų
         išimčių.

      32     Minėto sprendimo Martínez Sala 63 punkte Teisingumo Teismas išreiškė nuomonę, kad Sąjungos pilietis, teisėtai gyvenantis priimančiosios valstybės narės teritorijoje,
         gali remtis Sutarties 6 straipsniu visose situacijose, kurios priklauso Bendrijos teisės ratione materiae.

      33     Tokioms situacijoms priskirtinos tos, kurios susijusios su pagrindinių teisių, garantuojamų Sutarties, įgyvendinimu, ir tos,
         kurios susijusios su laisvo judėjimo ir apsigyvenimo valstybės narės teritorijoje įgyvendinimu, kaip tai numato Sutarties
         8a straipsnis (žr. 1998 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Bickel ir Franz, C‑274/96, Rink. p. I‑7637 15 ir 16 punktus).

      34     Kaip žinoma, Teisingumo Teismas 1988 m. birželio 21 d. Sprendimo Brown (197/86, Rink. p. 3205) 18 punkte nusprendė, kad esant dabartinei Bendrijos teisės išsivystymo stadijai pagalba, skiriama
         studentams kasdienėms išlaidoms ir susimokėti už studijas, iš principo nepatenka į EEB sutarties taikymo sritį pagal 7 straipsnį
         (dabar EB sutarties 6 straipsnis).

      35     Vis dėlto priėmus minėtą sprendimą Brown Europos Sąjungos sutartimi į EB sutartį buvo įtraukta nuostata dėl Sąjungos pilietybės bei šios Sutarties trečios dalies VIII
         antraštinė dalis papildyta 3 skyriumi, skirtu švietimui ir profesiniam rengimui. Jokia pakeistos Sutarties teksto norma neduoda
         pagrindo manyti, kad Sąjungos piliečiais esantys studentai, persikeldami į kitą valstybę narę studijuoti, negalėtų pasinaudoti
         teisėmis, kurias Sutartis suteikia Sąjungos piliečiams. Be to, po minėto sprendimo Brown Taryba taip pat priėmė Direktyvą 93/96, kuri numato, kad valstybės narės pripažįsta valstybių narių piliečiams studentams
         teisę apsigyventi, jei yra tenkinamos tam tikros sąlygos.

      36     Faktas, jog Sąjungos pilietis studijuoja kitos nei jo paties valstybės narės aukštosiose mokyklose, pats savaime negali atimti
         iš jo galimybės remtis diskriminacijos dėl pilietybės draudimu pagal Sutarties 6 straipsnį.

      37     Kaip minėta 30 punkte, toks draudimas šioje byloje turi būti aiškinamas kartu su Sutarties 8a straipsnio 1 dalimi, kuri skelbia,
         jog kiekvienas Sąjungos pilietis turi „teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikydamasis šioje
         Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose nustatytų apribojimų bei sąlygų“.

      38     Kalbant apie šiuos apribojimus ir sąlygas, iš Direktyvos 93/96 1 straipsnio matyti, kad valstybės narės gali iš kitos valstybės
         narės piliečių studentų, kurie nori pasinaudoti teise apsigyventi jų teritorijoje, visų pirma reikalauti, kad jie atitinkamą
         nacionalinę instituciją įtikintų, jog turi pakankamai lėšų, kad per savo gyvenimo laikotarpį priimančiosios valstybės narės
         socialinės paramos sistemai netaps našta, bei kad jie yra įtraukti į pripažintos mokymo įstaigos sąrašus iš esmės dėl to,
         kad joje lanko profesinio mokymo kursus, ir galiausiai, kad jie priimančiojoje valstybėje narėje yra apsidraudę sveikatą nuo
         įvairių rūšių rizikos.

      39     Direktyvos 93/96 3 straipsnis aiškiai teigia, kad ji priimančiosios valstybės narės neįpareigoja teise apsigyventi besinaudojantiems
         studentams mokėti išlaikymo pašalpų. Kita vertus, jokia šios direktyvos norma neatima iš asmenų, patenkančių į jos reguliavimo
         sritį, teisės į socialines pašalpas.

      40     Kalbant apie lėšų klausimą, Direktyvos 93/96 1 straipsnis nereikalauja, kad lėšos būtų tam tikro dydžio ar kad jų mokėjimas
         būtų pagrįstas specialiais dokumentais. Jame tik kalbama apie pranešimą ar bent jau lygiavertes kitas pasirinktas alternatyvias
         priemones, kurios leistų studentui įtikinti atitinkamą nacionalinę instituciją, kad jis turi lėšų išlaikyti save ir prireikus
         savo sutuoktinį ir vaikus, kad šie per savo gyvenimo laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos
         sistemai (2000 m. gegužės 25 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑424/98, Rink. p. I‑4001, 44 punktas).

      41     Direktyva 93/96, apsiribodama tik pranešimo reikalavimu, išsiskiria iš Direktyvų 90/364 ir 90/365, kuriose yra nuorodų į minimalią
         lėšų sumą, kurią privalo turėti asmenys, kuriems taikomos šios dvi direktyvos. Šie skirtumai paaiškinami studentų, palyginti
         su asmenimis, kuriems taikomos Direktyvos 90/364 ir 90/365, apsigyvenimo ypatumais (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 45 punktą).

      42     Toks aiškinimas neužkerta kelio priimančiajai valstybei narei nuspręsti, jog studentas, kuris kreipiasi su prašymu dėl socialinės
         pagalbos, nebeatitinka tų sąlygų, kurios yra būtinos įgyvendinant apsigyvenimo teisę, ir, atsižvelgiant į Bendrijos teisės
         šioje srityje nustatytus apribojimus, imtis priemonių dėl leidimo gyventi panaikinimo arba jo neatnaujinimo.

      43     Vis dėlto tokių priemonių jokiu būdu negalima imtis automatiškai po to, kai kitos valstybės narės pilietis studentas kreipiasi
         su prašymu dėl socialinės pagalbos priimančiojoje valstybėje.

      44     Kaip žinoma, Direktyvos 93/96 4 straipsnis nustato, jog teisė apsigyventi galioja tol, kol tos teisės turėtojas atitinka 1 straipsnyje
         nustatytas sąlygas. Tačiau, kaip nurodyta šios direktyvos šeštoje konstatuojamojoje dalyje, teisės apsigyventi turėtojai neturi
         tapti „pernelyg didele“ našta priimančiosios valstybės narės valstybės finansams. Direktyva 93/96, kaip ir Direktyvos 90/364
         ir 90/365, pripažįsta tam tikrą finansinį solidarumą tarp priimančiosios valstybės narės piliečių ir kitų valstybių narių
         piliečių, ypač jei teisės apsigyventi turėtojai susiduria su laikinais sunkumais.

      45     Be to, studento finansinė padėtis laikui bėgant gali keistis dėl nepriklausančių nuo jo valios priežasčių. Dėl to studento
         pranešimo teisingumas turi būti vertinamas tik jo pateikimo metu.

      46     Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad Sutarties 6 ir 8 straipsniai draudžia tai, jog ne įnašų pagrindu formuojama socialinė
         pašalpa, kaip antai minimex, yra mokama kitų nei priimančiosios valstybės narės valstybių narių piliečiams, kurie teisėtai gyvena jos teritorijoje, tik
         jeigu jie patenka į Reglamento Nr. 1612/68 taikymo sritį, kai jokia panaši sąlyga nėra taikoma priimančiosios valstybės narės
         piliečiams.

       Dėl antrojo klausimo
      47     Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą bei į tai, jog antrasis klausimas buvo užduotas papildomai, į jį atsakyti nėra būtina.

       Dėl šio sprendimo veikimo laiko atžvilgiu
      48     Savo rašytinėse pastabose Belgijos vyriausybė paprašė Teisingumo Teismo apriboti sprendimo veikimą laiko atžvilgiu, jeigu
         jis nuspręstų, jog asmuo, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, turi teisę į minimex.

      49     Pagrįsdama tokį prašymą, Belgijos vyriausybė tvirtina, jog Teisingumo Teismo sprendimas turėtų grįžtamąją galią ir neigiamai
         paveiktų laikantis antrinės teisės ir sąžiningai veikiant sukurtus teisinius santykius. Belgijos vyriausybė ypač baiminasi,
         kad Bendrijos teisę naujai išaiškinus taip, jog pagrindinėje byloje susidariusioje situacijoje studentas gali remtis Sutarties
         6 ir 8 straipsniais, bei pakeitus antrinės teisės nustatytą sistemą, socialinių pašalpų studentams sistemos bus destabilizuotos
         atgaline tvarka. Teisinio saugumo principas reikalauja, jog tokio sprendimo veikimas laiko atžvilgiu būtų apribotas.

      50     Reikia pažymėti, jog Teisingumo Teismo pateikiamas Bendrijos teisės normos aiškinimas apsiriboja tik jos reikšmės ir apimties
         išaiškinimu ir apibrėžimu, t. y. kaip ji turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo momento (žr. 1995 m. rugsėjo 11 d.
         Sprendimo Rodeis ir kt., C‑367/93–C‑377/93, Rink. p. I‑2229, 42 punktą ir 1998 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑35/97, Rink. p. I‑5325, 46 punktą).

      51     Tik išimtiniu atveju Teisingumo Teismas gali, taikydamas Bendrijos teisės sistemoje įtvirtintą bendrąjį teisinio saugumo principą,
         apriboti suinteresuotojo asmens galimybę remtis norma, kurią jis išaiškino, kvestionuojant sąžiningai veikiant sukurtus teisinius
         santykius (žr. 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo Buchner ir kt., C‑104/98, Rink. p. I‑3625, 39 punktą).

      52     Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką valstybei narei galinčios kilti prejudicinėje byloje priimto sprendimo finansinės
         pasekmės pačios savaime nepateisina tokio sprendimo veikimo laiko atžvilgiu apribojimo (žr. minėto sprendimo Buchner ir kt. 41 punktą).

      53     Teismas tokį sprendimą priimdavo tik esant ypatingoms aplinkybėms, kai, pirma, dėl didelio skaičiaus teisinių santykių, sukurtų
         veikiant sąžiningai, remiantis teisėtai galiojančiu laikomu teisės aktu, egzistuodavo rimtų ekonominių padarinių kilimo tikimybė,
         ir, antra, kai paaiškėdavo, jog asmenų ir nacionalinių valdžios institucijų elgesys neatitinka Bendrijos teisės dėl to, jog
         Bendrijos teisės normos reikšmė yra objektyviai labai neaiški, o tokį neaiškumą galėjo paskatinti net kitų valstybių narių
         ar Komisijos elgesys (žr. minėto sprendimo Rodeis ir kt. 43 punktą).

      54     Šiuo atveju Belgijos vyriausybė savo prašymui dėl šio sprendimo veikimo laiko atžvilgiu apribojimo pagrįsti nepateikė jokių
         duomenų, įrodančių, jog 1993 m. lapkričio 1 d. įsigaliojusių Sutarties nuostatų dėl Sąjungos pilietybės reikšmė yra objektyviai
         labai neaiški ir jog tai lėmė nesuderinamą su šiomis nuostatomis nacionalinių valdžios institucijų elgesį.

      55     Darytina išvada, jog nėra pagrindo apriboti šio sprendimo veikimą laiko atžvilgiu.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      56     Belgijos, Danijos, Prancūzijos, Portugalijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių bei Tarybos ir Komisijos, kurios pateikė
         teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio
         teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į 1999 m. gegužės 7 d. Sprendimu Tribunal du travail de Nivelles pateiktus klausimus, nusprendžia:

      Sutarties 6 ir 8 straipsniai (po pakeitimo ? 12 ir 17 straipsniai) draudžia tai, jog ne įnašų pagrindu formuojama socialinė pašalpa, kaip antai 1974 m. rugsėjo 7 d. Belgijos
            įstatymo 1 straipsnyje numatyta minimalaus pragyvenimo pašalpa, yra mokama kitų nei priimančiosios valstybės narės valstybių
            narių piliečiams, kurie teisėtai gyvena jos teritorijoje, tik jeigu jie patenka į 1968 m. spalio 15 d. Tarybos Reglamento
            (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje taikymo sritį, kai jokia panaši sąlyga nėra taikoma priimančiosios
            valstybės narės piliečiams.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Jann

               Sevón

               Schintgen

               Macken

         Paskelbta 2001 m. rugsėjo 20 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Proceso kalba: prancūzų.


1995 m. rugpjūčio 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # F. G. Roders BV ir kiti prieš Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tariefcommissie - Nyderlandai. # Sujungtos bylos C-367/93 iki C-377/93.


2003 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # T. Port GmbH & Co. KG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Bendras rinkų organizavimas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla C-122/01 P.