title: 2011 m. spalio 5 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Mindo Srl prieš Europos Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Italijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas - Solidariai už skolos sumokėjimą atsakingo skolininko atliktas baudos mokėjimas - Per procesą ieškovei iškelta byla dėl nemokumo - Suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme išnykimas - Sprendimo nereikalingumas. # Byla T-19/06.

text:
      Byla T‑19/06
      Mindo Srl
      prieš
      Europos Komisiją
      „Konkurencija – Karteliai – Italijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas – Solidariai už skolos sumokėjimą atsakingo skolininko sumokėta bauda – Per procesą ieškovei iškelta byla dėl nemokumo – Suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme išnykimas – Nereikalingumas priimti sprendimą“
      Sprendimo santrauka
      1.      Procesas – Su viešąja tvarka susiję nepriimtinumo pagrindai – Teismo „ex officio“ atliekamas patikrinimas – Suinteresuotumo
            pareikšti ieškinį išnykimas per procesą – Įtraukimas
      (Bendrojo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnis)
      2.      Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Atsiradusio ir esamo suinteresuotumo
            būtinybė
      (EB 230 straipsnis)
      3.      Pagrindinės teisės – Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą – Ribos – Ieškinio priimtinumo reikalavimų paisymas
      (Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis)
      1.      Pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį Bendrasis Teismas savo iniciatyva bet kuriuo metu gali išklausęs šalis nuspręsti,
         ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimo, arba paskelbti, kad nėra ieškinio dalyko ir kad nėra
         reikalo priimti sprendimo.

      Taigi suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimas yra su viešąja tvarka susijęs nepriimtinumo pagrindas. Pažymėtina, kad Sąjungos
         teismas taip pat gali savo iniciatyva nagrinėti suinteresuotumo pareikšti ieškinį išnykimą per procesą.

      (žr. 59 ir 60 punktus)
      2.      Fizinio ar juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl sprendimo panaikinimo ir (arba) pakeitimo yra priimtinas tik tuo atveju,
         kai tas asmuo yra suinteresuotas ginčijamo akto panaikinimu ir (arba) pakeitimu. Toks suinteresuotumas reiškia, kad ginčijamo
         akto panaikinimas ir (arba) pakeitimas savaime turės teisinių pasekmių arba, kitaip tariant, kad išnagrinėtas ieškinys gali
         suteikti naudos jį pareiškusiai šaliai ir kad tas asmuo turi teisėtą ir pagrįstą interesą, kad toks aktas būtų panaikintas
         ir (arba) pakeistas.

      Toks suinteresuotumas turi išlikti iki teismo sprendimo priėmimo dienos, antraip nebūtų reikalinga priimti sprendimą. Šiuo
         reikalavimu iš esmės užtikrinama, kiek tai susiję su procesu, kad, siekiant tinkamo teisingumo vykdymo, į teismus nebūtų kreipiamasi
         su prašymais pareikšti nuomonę ir (arba) jiems nebūtų pateikiami visiškai teoriniai klausimai.

      Be to, jei suinteresuotumas, kuriuo remiasi ieškovas, yra susijęs su būsima teisine padėtimi, jis turi įrodyti, kad šios padėties
         atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali. Todėl ieškovas negali remtis būsima ir neaiškia padėtimi, kad pateisintų savo suinteresuotumą
         reikalauti panaikinti ir (arba) pakeisti ginčijamą aktą. Beje, būtent ieškovas turi pateikti įrodymų dėl savo suinteresuotumo
         pareikšti ieškinį, nes tas suinteresuotumas yra pagrindinė ir pirmoji bet kokio ieškinio teisme sąlyga.

      (žr. 77–80 punktus)
      3.      Teisė į teismą, kurios pagrindinis aspektas yra teisė kreiptis į teismą, kuri užtikrinta Europos Žmogaus teisių konvencijos
         6 straipsnyje ir Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje, nėra absoliuti ir jai gali būti taikomi netiesiogiai pripažinti
         apribojimai, visų pirma susiję su ieškinio priimtinumo sąlygomis. Šiais apribojimais teisės subjektui suteikta galimybė negali
         būti varžoma taip arba tiek, kad būtų pažeidžiama pati jo teisės kreiptis į teismą esmė. Jais turi būti siekiama teisėto tikslo,
         o naudojamos priemonės turi būti proporcingos atsižvelgiant į siekiamus tikslus.

      Todėl, nors reikalavimas būti suinteresuotam pareikšti ieškinį gali pasirodyti kaip teisės į teismą apribojimas, ši sąlyga
         akivaizdžiai nepažeidžia pačios šios teisės esmės, nes reikalavimas, jog ieškovas ieškinio pareiškimo momentu ir iki teismo
         sprendimo priėmimo dienos būtų suinteresuotas pareikšti ieškinį dėl akto, kuris tariamai jam daro žalą, yra teisėtas tikslas,
         kuriuo galiausiai siekiama išvengti, siekiant gero teisingumo vykdymo, kad į Sąjungos teismą būtų kreipiamasi su visiškai
         teoriniais klausimais, kurių sprendimas negali sukelti teisinių pasekmių arba suteikti naudos ieškovui.

      (žr. 97, 99 punktus)
BENDROJO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 5 d.(*)

      „Konkurencija – Karteliai – Italijos žaliavinio tabako pirkimo ir pirminio perdirbimo rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas
         EB 81 straipsnio pažeidimas – Kainų nustatymas ir rinkos padalijimas – Solidariai už skolos sumokėjimą atsakingo skolininko
         sumokėta bauda – Per procesą ieškovei iškelta byla dėl nemokumo — Suinteresuotumo pareikšti ieškinį teisme išnykimas – Nereikalingumas priimti sprendimą“

      Byloje T‑19/06
      Mindo Srl, įsteigta Romoje (Italija), atstovaujama advokatų J. Folguera Crespo ir P. Vidal Martínez,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Komisiją, iš pradžių atstovaujamą É. Gippini Fournier, É. Khan ir F. Amato, vėliau É. Gippini Fournier, É. Khan, ir L. Malferrari,

      atsakovę,
      dėl prašymo iš dalies panaikinti 2005 m. spalio 20 d. Komisijos sprendimą C (2005) 4012 galutinis dėl procedūros pagal [EB]
         81 straipsnio 1 dalį (byla COMP/C.38.281/B.2 – Žaliavinis tabakas – Italija) ir, nepatenkinus šio prašymo, dėl prašymo sumažinti
         Mindo Srl skirtą baudą

      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Azizi, teisėjai E. Cremona (pranešėja) ir S. Frimodt Nielsen,
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. lapkričio 29 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        Ieškovė Mindo Srl yra šiuo metu likviduojama pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė. Iš pradžių ji buvo Reditab Srl pavadinimu žinoma šeimos įmonė. 1995 m. ją nupirko Dimon Inc. dukterinė bendrovė Intabex Netherlands BV (toliau – Intabex). Po šio įsigijimo bendrovės pavadinimas buvo pakeistas ir ji tapo Dimon Italia Srl. Jos pagrindinė veikla buvo pirminis žaliavinio tabako perdirbimas. 2004 m. rugsėjo 30 d. visas jos akcijas Intabex pardavė keturiems fiziniams asmenims, neturėjusiems jokių ryšių su grupe, kurioje pagrindinė bendrovė buvo Dimon. Po šio pardavimo bendrovės pavadinimas buvo pakeistas ir ji tapo Mindo. 2005 m. gegužės 13 d. Dimon susijungė su Standard Commercial Corporation (toliau – SCC) ir įsteigė naują subjektą Alliance One International, Inc. (toliau – Alliance One).

       Administracinė procedūra
      2        2002 m. sausio 15 d. Europos Bendrijų Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, kuris yra Pirmasis
         reglamentas, įgyvendinantis Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL L 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk.,
         1 t., p. 3) 11 straipsniu, Italijos tabako perdirbėjų ir gamintojų profesinėms asociacijoms, t. y. atitinkamai Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Italijos žaliavinio tabako perdirbėjų profesinė asociacija) ir Unione italiana tabacco (Unitab, Italijos žaliavinio tabako augintojų asociacijų konfederacija), pateikė prašymą pateikti informacijos apie Italijos žaliavinio
         tabako rinką.

      3        2002 m. vasario 19 d. Komisija gavo Deltafina SpA, perdirbėjos – ATPI narės, prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų
         ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo). 2002 m. kovo 6 d. Komisija
         jai suteikė sąlyginį atleidimą nuo baudos pagal minėto pranešimo 15 punktą.

      4        2002 m. balandžio 4 d. įvyko APTI susirinkimas. Per šį susirinkimą Deltafina informavo dalyvius, tarp jų ir Transcatab SpA bei ieškovę, kad pateikė prašymą atleisti nuo baudos ir kad Komisija nusprendė jai suteikti sąlyginį atleidimą.

      5        Tą pačią dieną Komisija gavo ieškovės prašymą atleisti nuo baudos pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punktą ir, nepatenkinus
         šio prašymo, prašymą sumažinti bet kokią baudą pagal minėto pranešimo 20–27 punktus, o po kelių valandų – Transcatab prašymą tuo pačiu pagrindu sumažinti bet kokią baudą.

      6        2002 m. balandžio 9 d. Komisija patvirtino gavusi ieškovės prašymą atleisti nuo baudos ir, remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo
         12 punktu, ją informavo, kad už preziumuojamą pažeidimą negali būti taikomas atleidimas nuo baudos, nes tas pranešimas dėl
         atleidimo nuo baudos neatitinka minėto pranešimo 8 punkto a papunktyje ir 9 punkte arba 8 punkto b papunktyje ir 10 punkte
         išdėstytų reikalavimų. Remdamasi šio pranešimo 25 punktu ji taip pat patvirtino gavusi ieškovės pateiktą prašymą sumažinti
         bet kokią baudą.

      7        2002 m. balandžio 8 d. ieškovė pateikė papildomų įrodymų, kuriuose pateiktos naujos aiškinamosios pastabos, ir dešimt priedų.
         2002 m. balandžio 17 d. Komisija patvirtino gavusi šiuos dokumentus.

      8        2002 m. balandžio 18 ir 19 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsniu, atliko patikrinimus ieškovės ir Transcatab patalpose bei Trestina Azienda Tabacchi SpA ir Romana Tabacchi SpA patalpose.

      9        2002 m. spalio 8 d. Komisija informavo ieškovę ir Transcatab, jog dėl to, kad jos buvo atitinkamai pirmoji ir antroji įmonės, pateikusios įrodymų apie pažeidimą pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo,
         ji ketina pasibaigus administracinei procedūrai atitinkamai 30–50 % ir 20–30 % sumažinti baudą, kuri joms būtų skirta už galimus
         konstatuotus pažeidimus jų nebendradarbiavimo atveju.

      10      2004 m. vasario 25 d. Komisija priėmė pranešimą apie kaltinimus, kurį išsiuntė dešimčiai įmonių ar įmonių asociacijų, tarp
         jų Deltafina, Transcatab, Romana Tabacchi ir ieškovė (toliau visos kartu – perdirbėjos) ir kai kurių iš jų patronuojančioms bendrovėms, būtent Dimon, SCC ir Universal Corp., kuri yra Deltafina patronuojanti bendrovė. Pranešimo apie kaltinimus adresatai galėjo susipažinti su tyrimo medžiaga, kurios kopiją, įrašytą
         į kompaktinę plokštelę, Komisija jiems išsiuntė, ir, atsakydami į jos pateiktus kaltinimus, perdavė rašytines pastabas. 2004 m.
         birželio 22 d. šalys buvo išklausytos.

      11      2004 m. gruodžio 21 d. priėmus 2004 m. vasario 25 d. pranešimo apie kaltinimus papildymą, 2005 m. kovo 1 d. šalys buvo išklausytos
         antrą kartą.

      12      Pasikonsultavusi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir monopolijų patariamuoju komitetu ir atsižvelgusi į galutinę bylas
         nagrinėjančio pareigūno ataskaitą, 2005 m. spalio 20 d. Komisija priėmė Sprendimą C (2005) 4012 galutinis dėl procedūros pagal
         [EB] 81 straipsnio 1 dalį (byla COMP/C.38.281/B.2 – Žaliavinis tabakas – Italija) (toliau – ginčijamas sprendimas), kurio
         santrauka paskelbta 2006 m. vasario 13 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL L 353, p. 45).

       Ginčijamas sprendimas
      13      Ginčijamas sprendimas susijęs, pirma, su horizontaliu karteliu, kurį Italijos žaliavinio tabako rinkoje įgyvendino tabako
         perdirbėjai (ginčijamo sprendimo pirma konstatuojamoji dalis).

      14      Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad įgyvendindami šį kartelį laikotarpiu nuo 1995 m. iki 2002 m. pradžios perdirbėjai
         nustatė žaliavinio tabako pirkimo sandorių Italijoje sąlygas, taikomas tiesioginiam pirkimui iš augintojų ir pirkimui iš „trečiųjų
         šalių pakuotojų“, įskaitant kainos nustatymą ir rinkos pasidalijimą (ginčijamo sprendimo pirma konstatuojamoji dalis).

      15      Ginčijamas sprendimas susijęs, antra, su dviem kitais su perdirbėjų įgyvendintu karteliu nesusijusiais pažeidimais, vykusiais
         nuo 1999 m. pradžios iki 2001 m. pabaigos, t. y. APTI nustatė sutartines kainas, dėl kurių ji derėjosi savo narių vardu dėl
         tarpšakinių sutarčių su Unitab sudarymo, o Unitab nustatė kainas, dėl kurių derėjosi savo narių vardu su ATPI dėl tokių pačių sutarčių sudarymo.

      16      Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, jog perdirbėjų veiksmai sudaro vieną ir tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą
         (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 264–269 konstatuojamąsias dalis).

      17      Komisija pažymėjo, jog dėl to, kad abi grupės, kurioms Transcatab ir ieškovė priklausė pažeidimo laikotarpiu, nustojo egzistavusios po susijungimo į naują ūkio subjektą Alliance One, pastaroji, kaip šių dviejų grupių teisių perėmėja, yra ginčijamo sprendimo adresatė. Taip pat nutiko ir ieškovės atveju,
         kai ją Intabex pardavė asmenims, kurie ją pervadino Mindo (ginčijamo sprendimo 349 ir 350 konstatuojamosios dalys).

      18      Ginčijamo sprendimo 351 punkte Komisija padarė išvadą, kad Deltafina, Universal, ieškovė, Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi, APTI ir Unitab turi būti laikomos atsakingomis už pažeidimus ir joms turi būti skirtas ginčijamas sprendimas.

      19      Ginčijamo sprendimo 356–404 konstatuojamosiose dalyse Komisija nustatė baudas, kurias reikia skirti to sprendimo adresatams.

      20      Įvertinusi pažeidimo sunkumą ir ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje dalyje padariusi išvadą, kad perdirbėjų padarytas
         pažeidimas turi būti laikomas labai sunkiu, Komisija išnagrinėjo „konkretaus vaidmens“ ir „atgrasymo“ klausimą.

      21      Siekdama baudai suteikti atgrasomąjį poveikį Komisija nusprendė, kad reikia taikyti dauginimo koeficientą 1,5, t. y. 50 %
         padidinti Deltafina skirtą pradinę baudą, o ieškovei ir Transcatab skirtoms pradinėms baudoms taikyti dauginimo koeficientą 1,25, t. y. baudas padidinti 25 % (ginčijamo sprendimo 375 konstatuojamoji
         dalis).

      22      Taigi ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė tokias pradines baudas:

      –        Deltafina:                37,5 mln. eurų,

      –        Transcatab:                12,5 mln. eurų,

      –        ieškovė:                  12,5 mln. eurų,
      –        Romana Tabacchi:       10 mln. eurų.

      23      Paskui Komisija išnagrinėjo pažeidimo trukmės klausimą. Remiantis ginčijamo sprendimo 377–379 konstatuojamosiomis dalimis
         matyti, kad Komisija pradines baudas padidino 10 % už kiekvienus nepertraukiamus pažeidimo metus ir 5 % už kiekvieną papildomą
         šešių ar daugiau mėnesių laikotarpį. Taigi pradinė bauda buvo padidinta 60 % už šešerių metų ir keturių mėnesių trukmės pažeidimo
         laikotarpį Deltafina, ieškovei ir Transcatab ir 25 % už dvejų metų aštuonių mėnesių pažeidimo laikotarpį Romana Tabacchi.

      24      Todėl ginčijamo sprendimo adresatėms buvo skirtos tokios pagrindinės baudos:

      –        Deltafina:                60 mln. eurų,

      –        Transcatab:                20 mln. eurų,

      –        ieškovė:                   20 mln. eurų,
      –        Romana Tabacchi:       12,5 mln. eurų.

      25      Ginčijamo sprendimo 380–398 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo, ar reikia atsižvelgti į lengvinančias aplinkybes,
         ir atmetė visus ieškovės argumentus dėl šio klausimo.

      26      Be to, Komisija išnagrinėjo, ar reikia koreguoti pagrindinių baudų dydį įvairiems adresatams, kad jos neviršytų 2002 m. gruodžio
         16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo
         (OL L 1, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk. 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalyje nustatytos 10 % nuo apyvartos
         ribos (ginčijamo sprendimo 399–404 konstatuojamosios dalys).

      27      Šiuo tikslu Komisija ieškovės solidarią atsakomybę apribojo iki 10 % nuo paskutinių finansinių metų apyvartos ribos, t. y.
         iki 3,99 mln. eurų, nes ginčijamo sprendimo priėmimo momentu ji nepalaikė jokių ryšių su buvusia grupe, kurios pagrindinė
         bendrovė buvo Dimon (ginčijamo sprendimo 404 konstatuojamoji dalis).

      28      Ginčijamo sprendimo 405–500 konstatuojamosiose dalyse Komisija išsakė nuomonę dėl pranešimo dėl bendradarbiavimo taikymo.
         Ji konstatavo, be kita ko, kad ieškovė įvykdė reikalavimus, kurie jai nustatyti pateikiant prašymą sumažinti baudą, ir remdamasi
         pateiktų įrodymų vertinimu bei bendradarbiavimu per procedūrą padarė išvadą, kad jai taikytinas pats didžiausias sumažinimas,
         nustatytas neperžengiant ribų, kurios jai buvo nurodytos po prašymo sumažinti baudą pateikimo, t. y. 50 % (ginčijamo sprendimo
         499 konstatuojamoji dalis).

      29      Remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje Komisija nustatė tokias ginčijamo
         sprendimo adresatėmis esančioms įmonėms ir įmonių asociacijoms skirtinas baudas:

      –        Deltafina ir Universal solidariai: 30 mln. eurų,

      –        ieškovė ir Alliance One: 10 mln. eurų; Alliance One atsakinga už visos baudos sumokėjimą, o ieškovė solidariai atsakinga tik už 3,99 mln. eurų baudos sumokėjimą.

      –        Transcatab ir Alliance One solidariai: 14 mln. eurų;

      –        Romana Tabacchi: 2,05 mln. eurų,

      –        APTI: 1 000 eurų,
      –        Unitab : 1 000 eurų.

       Procesas
      30      2006 m. sausio 20 d. Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė
         šį ieškinį.

      31      Pareiškime ieškovė be kita ko paprašė sujungti šią bylą su byla, susijusia su 2006 m. sausio 24 d. Alliance One pareikštu ieškiniu dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies (byla T‑25/06, Alliance One International prieš Komisiją). Alliance One pateikė analogišką ieškinį.

      32      2006 m. vasario 14 d. Alliance One sumokėjo visą Komisijos jai ir ieškovei skirtą baudą, o pastaroji buvo solidariai atsakinga tik už dalies nurodytos sumos,
         t. y. 3,99 mln. eurų, sumokėjimą.

      33      2006 m. liepos 4 d. ieškovė buvo pradėta likviduoti, tačiau ji apie tai nepranešė Bendrajam Teismui.

      34      2006 m. liepos 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu atskiru raštu ieškovė pakartojo prašymą šią bylą sujungti su byla
         T‑25/06. 2006 m. rugpjūčio 21 d. Alliance One pateikė pastabas dėl šio prašymo ir pritarė tokiam sujungimui.

      35      2006 m. rugpjūčio 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktame rašte Komisija nurodė mananti, kad šių bylų sujungimas nesudarys
         galimybės gerokai padidinti proceso veiksmingumą, ir pasikliaujanti Bendrojo Teismo išmintingumu.

      36      Bendrasis Teismas nepatenkino prašymo sujungti bylas.

      37      2006 m. gruodžio 27 d. vienam iš kreditorių pateikus prašymą dėl bankroto (italų k. – istanza di fallimento) Tribunale ordinario di Roma, sezione fallimentare (Romos bankroto teismas, toliau – Tribunale fallimentare di Roma), 2007 m. kovo 5 d. ieškovė, remdamasi Regio decreto 16 marzo 1942, n. 267, recante disciplina del fallimento, del concordato preventivo, dell’amministrazione controllata
            e della liquidazione coatta amministrativa (1942 m. kovo 16 d. Karaliaus dekretas Nr. 267 dėl bankroto, susitarimo su kreditoriais, prižiūrimo administravimo ir priverstinio
         administracinio likvidavimo reglamentavimo su pakeitimais GURI, Nr. 81, ypatingasis priedas, 1942 m. balandžio 6 d. (toliau
         – Italijos įstatymas dėl bankrotų) 161 straipsniu, tam pačiam teismui pateikė prašymą taikyti susitarimo su kreditoriais procedūrą
         su turto perleidimu (toliau – susitarimas su kreditoriais). 2007 m. lapkričio 27 d. sprendimu Tribunale fallimentare di Roma patvirtino ieškovės pasiūlytą susitarimą su kreditoriais.

      38      Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir,
         taikydamas proceso organizavimo priemones pagal savo Procedūros reglamento 64 straipsnį, paprašė šalių pateikti dokumentus.
         Šalys tai padarė per nustatytą terminą.

      39      Per 2010 m. lapkričio 29 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.

      40      Per teismo posėdį Komisija, prieš kelias dienas iki jo sužinojusi, kad nuo 2006 m. liepos mėn. ieškovė yra likviduojama, iš
         esmės pareiškė, kad ši nebeturi suinteresuotumo pareikšti ieškinį šioje byloje, nes Alliance One sumokėjo visą joms skirtą baudą, įskaitant 3,99 mln. eurų, kuriuos ji turėjo sumokėti solidariai su ieškove, ir nepaprašė
         jos atlyginti dalies sumokėtos baudos, nes tuo metu ji jau buvo likviduojama.

      41      Taigi Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemonę pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, paprašė ieškovės
         jam pateikti visą reikšmingą informaciją ir dokumentus apie bet kokį susitarimą, kurį ji sudarė su Alliance One dėl baudos sumokėjimo ir dėl galimybės susigrąžinti dalį sumokėtos baudos, ir tai buvo užfiksuota teismo posėdžio protokole.
         Vėliau ši proceso organizavimo priemonė buvo nurodyta Bendrojo teismo rašte, kuris ieškovei išsiųstas 2010 m. gruodžio 8 d.

      42      Beje, atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą ieškovė pabrėžė, kad trečiojo reikalavimo antra dalimi (žr. šio sprendimo 57 punktą),
         ji tik siekė, kad būtų sumažinta ta baudos dalis, kurią ji turi sumokėti solidariai su Alliance One.

      43      2011 m. sausio 6 d. raštu ieškovė atsakė į per teismo posėdį Bendrojo Teismo pateiktą prašymą ir pateikė tam tikrus dokumentus.
         Vis dėlto ji nepasakė, kad pradėjo susitarimo su kreditoriais procedūrą ir kad ta procedūra dar nepasibaigusi. Iš esmės ji
         teigia, kad tebėra suinteresuota tęsti šią bylą.

      44      2011 m. vasario 21 d. pastabose dėl 2001 m. sausio 6 d. ieškovės rašto Komisija dar kartą pakartojo, kad ieškovė nesuinteresuota
         reikšti ieškinį šioje byloje. Be to, ji pateikė Romos (Italija) prekybos rūmų dokumentą apie ieškovės finansinę padėtį, kuriame
         pažymėta, kad jos atžvilgiu 2007 m. liepos 21 d. pradėta susitarimo su kreditoriais procedūra, kurios numeris 3/07. Ji taip
         pat konstatavo, kad Bendrasis Teismas gali nurodyti taikyti Procedūros reglamento 64 straipsnio 4 dalyje numatytą proceso
         organizavimo priemonę ir paprašyti Alliance One informacijos apie tai, kaip ji pasinaudojo teise iš ieškovės išsireikalauti grąžinti dalį sumokėtos baudos.

      45      2011 m. kovo 11 d. raštu ieškovė pateikė pastabas dėl 2011 m. vasario 21 d. Komisijos pastabų ir nepritarė proceso organizavimo
         priemonei, kuria būtų prašoma informacijos iš Alliance One, taip pat teigė, kad Komisija piktnaudžiauja procesu.

      46      Bendrasis Teismas, taikydamas Procedūros reglamento 64 straipsnio 3 dalies c punkte numatytas proceso organizavimo priemones,
         2011 m. kovo 17 d. raštu Alliance One pateikė rašytinius klausimus.

      47      2011 m. kovo 30 d. raštu Alliance One atsakė į 2011 m. kovo 17 d. Bendrojo Teismo pateiktus klausimus. Ji iš esmės pažymėjo, kad dar nepareikalavo iš ieškovės grąžinti
         dalies sumokėtos baudos, nes nori sulaukti sprendimo šioje byloje. Ji taip pat nurodė, kad imdamasi tokių veiksmų ji „veikiausiai
         privalėtų prašyti teismo sprendimo, kad gautų (ieškovės) įnašą, ir tuo sprendimu grindžiamo nurodymo sumokėti“. Be kita ko,
         ji teigia, kad jei Bendrasis Teismas panaikintų visą baudą ar jos dalį, ji privalėtų ieškovei grąžinti atlygintą sumą su palūkanomis,
         todėl visas procesas taptų „sudėtingas, brangus ir ilgas“. Be to, ji nurodė, kad dar nėra suėjęs senaties terminas jos ieškiniui
         pareikšti ir kad pasibaigus šiam procesui jis nebus suėjęs. Galiausiai ji priminė, jog pradėta susitarimo su kreditoriais
         procedūra neužkerta kelio kreditoriui kreiptis į kompetentingus teismus, kad būtų priimtas deklaratyvus sprendimas dėl skolininko,
         dėl kurio pradėta susitarimo su kreditoriaus procedūra, ir reikalauti nurodymo sumokėti, kai tik bus priimtas patvirtinamasis
         sprendimas.

      48      Atitinkamai 2011 m. balandžio 18 d. ir 19 d. raštais ieškovė ir Komisija pateikė pastabas dėl Alliance One pateiktos informacijos.

      49      2011 m. gegužės 12 d. raštu Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemones, paprašė ieškovės pateikti tam tikrus
         dokumentus, susijusius su Tribunale fallimentare di Roma vykdoma susitarimo su kreditoriais procedūra, ir pateikti visą reikšmingą informaciją, susijusią su to susitarimo vykdymu.

      50      2011 m. gegužės 20 d. laišku ieškovė atsakė į šiuos prašymus. Ji pateikė, be kita ko, prašymą dėl susitarimo su kreditoriais
         ir 2007 m. kovo 5 d. jos kreditoriams išsiųsto susitarimo pasiūlymą, susitarimą su kreditoriais patvirtinantį sprendimą, kurį
         Tribunale fallimentare di Roma priėmė 2007 m. lapkričio 27 d., ir kitus dokumentus dėl to susitarimo vykdymo.

      51      2011 m. gegužės 25 d. Tribunale fallimentare di Roma įvyko posėdis, kuriame buvo vertinamas susitarimo vykdymas ir (arba) tvirtinamas jo pakeitimas ar panaikinimas pagal Italijos
         įstatymo dėl bankroto 186 straipsnį.

      52      2011 m. birželio 1 d. ieškovė Bendrojo Teismo prašymu pateikė kreditorių sąrašą, kurį pridėjo prie 2007 m. kovo 5 d. Tribunale fallimentare di Roma pateikto prašymo dėl susitarimo su kreditoriais. Šiame sąraše nenurodyta, kad Alliance One yra ieškovės kreditorė.

      53      2011 m. birželio 15 d. Tribunale fallimentare di Roma įvyko dar vienas posėdis.

      54      2011 m. birželio 21 d. Komisija pateikė pastabas dėl 2011 m. gegužės 20 d. rašte ieškovės pateiktų dokumentų ir dėl 2011 m.
         birželio 1 d. jos pateikto kreditorių sąrašo.

      55      2011 m. birželio 13 d. raštu atsakydama į naują proceso organizavimo priemonę ieškovė atsakė į Bendrojo Teismo klausimus,
         pateikė dokumentus ir išreiškė nuomonę dėl klausimo, ar dar reikia priimti sprendimą dėl šio ieškinio, kaip tai suprantama
         pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį.

      56      2011 m. liepos 29 d. Bendrojo Teismo prašymu Komisija pateikė nuomonę dėl klausimo, ar dar reikia priimti sprendimą dėl šio
         ieškinio, kaip tai suprantama pagal tą patį straipsnį.

       Šalių reikalavimai
      57      Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies a punktą tiek, kiek jame nurodytas ilgesnis pažeidimo laikotarpis, kuris
         laikomas pasibaigusiu 2002 m. vasario 19 d. vietoje ne vėliau kaip 2002 m. sausio 15 d.,

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktą, nes pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo jai turėjo būti pritaikytas
         visiškas atleidimas nuo baudos,

      –        nepatenkinus šių reikalavimų, pakeisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktą ir gerokai sumažinti „jai ir solidariai Alliance One skirtą baudą“,

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      –        remiantis Procedūros reglamento 50 straipsnio 4 dalimi nurodyti sujungti šią bylą su byla, kurioje nagrinėjamas Alliance One pareikštas ieškinys dėl ginčijamo sprendimo.

      58      Komisija Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      59      Pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį Bendrasis Teismas savo iniciatyva bet kuriuo metu gali išklausęs šalis nuspręsti,
         ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimo, arba paskelbti, kad nėra ieškinio dalyko ir kad nėra
         reikalo priimti sprendimo.

      60      Teismų praktikoje nustatyta, kad suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimas yra su viešąja tvarka susijęs nepriimtinumo pagrindas,
         kurį Europos Sąjungos teismas gali nagrinėti savo iniciatyva (žr. 2004 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         MCI prieš Komisiją, T‑310/00, Rink. p. II‑3253, 45 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 2005 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo
         nutarties Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją, T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, T‑245/00–T‑248/00, T‑250/00, T‑252/00, T‑256/00–T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00,
         T‑271/00, T‑274/00–T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00 ir T‑296/00, Rink. p. II‑787, 22 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
         Pažymėtina, kad Sąjungos teismas taip pat gali savo iniciatyva nagrinėti suinteresuotumo pareikšti ieškinį išnykimą per procesą.

      61      Šioje byloje išklausius šalis reikia visų pirma išnagrinėti per teismo posėdį ir pastabose dėl ieškovės pateiktų atsakymų
         į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus Komisijos išdėstytus argumentus, kad ieškovė iš esmės nebeturi jokio suinteresuotumo
         toliau tęsti šios bylos, nes visą solidariai mokėtiną baudą sumokėjo Alliance One, kuri nepareiškė reikalavimo ieškovei sugrąžinti dalį sumokėtos jos.

       Šalių argumentai
      62      Komisija iš esmės teigia, kad ieškovė nebesuinteresuota tęsti šios bylos, nes visą baudą, kurią ji turėjo sumokėti solidariai
         su Alliance One, pastaroji sumokėjo 2006 m. vasario mėn. ir nepareiškė ieškovei reikalavimo grąžinti jos dalį. Dėl šio aspekto jai kyla abejonių
         dėl Alliance One teisės reikalauti iš ieškovės grąžinti dalį sumokėtos baudos. Jos nuomone, tokia teisė nekyla nei iš ieškovės prašymo taikyti
         susitarimo su kreditoriais procedūrą, nei iš jos sąskaitybos dokumentų, pateiktų įmonių registre pagal Italijos teisę. Ji
         mano, kad tai galima paaiškinti garantija arba kokiu nors kitokiu aktu, pagal kurį Alliance One įsipareigojo parduodama savo akcijas ieškovei sumokėti visą joms skirtą baudą.

      63      Be to, Komisija atmeta ieškovės nurodytus argumentus, kuriais ji grindžia suinteresuotumą tęsti šį procesą.

      64      Dėl tariamo ieškovės intereso apsiginti nuo galimų trečiųjų asmenų ieškinių dėl žalos atlyginimo 2011 m. vasario 21 d. pastabose
         dėl 2011 m. vasario 6 d. ieškovės rašto Komisija teigia, kad ieškovė nenurodė teismuose iškeltų ar net numatomų iškelti nuo
         neteisėto elgesio nukentėjusių trečiųjų asmenų ieškinių. Dėl 2011 m. gegužės 20 d. ir liepos 13 d. ieškovės prie bylos pridėtų
         raštų, kuriuose pateiktas reikalavimas atlyginti žalą, Komisija pažymi, kad jie neįrodo, jog buvo iškelta byla, ir, svarbiausia,
         kad dar nesuėjo senatis tokiam ieškiniui pareikšti.

      65      Galiausiai, kalbėdama apie tariamą ieškovės pareigą grąžinti Alliance One dalį jos sumokėtos baudos, Komisija atkreipia dėmesį, jog neįtikėtina, kad dabar Alliance One iškels ieškovei reikalavimą dėl tokio grąžinimo, ypač atsižvelgiant į tai, kad ji nesureagavo į pradėtą ieškovės likvidavimo
         procedūrą, ir į tai, kad buvo pradėta susitarimo su kreditoriais procedūra. Taip pat sunku suderinti akivaizdžią tokią Alliance One teisę ir jos neveikimą dėl šio klausimo tiek metų. Be to, remiantis Alliance One pateiktu atsakymu į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus, negalima daryti aiškios išvados apie jos ketinimus, susijusius su
         galimybe pareikšti ieškovei reikalavimą grąžinti dalį sumokėtos baudos. Be to, kadangi Alliance One teisė pareikšti reikalavimą ieškovei grąžinti dalį sumokėtos baudos grindžiama skundžiamu sprendimu, sunku suprasti, kokie
         sunkumai trukdo gauti Italijos teismo sumarinį sprendimą.

      66      Ieškovė teigia turinti akivaizdų ir tiesioginį interesą tęsti šią bylą. Jos manymu, net jeigu jos atžvilgiu pradėta likvidavimo
         procedūra ar net jei buvusi jos patronuojanti bendrovė Alliance One galėjo laikinai sumokėti visą baudą, kuri buvo joms skirta ir kurios dalį, t. y. 3,99 mln. eurų, ji turėjo sumokėti solidariai,
         tai neturi įtakos jos interesui tęsti bylą.

      67      Visų pirma ieškovė teigia, kad jos interesas pareikšti ieškinį kyla iš jos pagrindinės teisės į teismą, kuri įtvirtinta 1950 m.
         lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnyje, į Sąjungos
         teisės sistemą perkeltame Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL 2010, C 83, p. 389) 47 straipsniu.

      68      Dėl šio aspekto ieškovė primena, kad pagrindai, kuriuos ji nurodė ieškiniui pagrįsti, susiję, pirma, su tam tikrų faktinių
         aplinkybių teisiniu kvalifikavimu (konkrečiai kalbant, su atsakomybės už tam tikrus parengiamuosius susitarimus dėl tarpšakinių
         susitarimų priskyrimu, lengvinančių aplinkybių buvimu, riboto rinkos dydžio poveikiu jos elgesio vertinimui ir švelnesnės
         baudos taikymu), antra, su pažeidimo, už kurį ji kaltinama, trumpesne trukme ir, trečia, su klaidingai Komisijos pritaikytu
         pranešimu dėl bendradarbiavimo (nes ji siekė, kad jai būtų pritaikytas visiškas atleidimas nuo baudos arba kitu atveju – „dalinis
         atleidimas“ nuo baudos, kaip nustatyta minėto pranešimo 23 punkte).

      69      Be to, ieškovė teigia, kad jos suinteresuotumas tęsti šią bylą susijęs ne tik su bauda, bet ir su jai inkriminuota atsakomybe
         už tam tikrą elgesį ir su to elgesio teisiniu vertinimu.

      70      Antra, ieškovė teigia, kad jos suinteresuotumas tęsti šią bylą taip pat kyla iš jos teisės gintis nuo galimų ieškinių dėl
         žalos atlyginimo arba nuo galimo trečiųjų asmenų iškelto klausimo dėl jos atsakomybės už ginčijamame sprendime pripažintus
         pažeidimus, kai tas sprendimas taps galutinis. Šiuo tikslu prie 2011 m. gegužės 20 d. rašto ji pridėjo laišką, kurį jai atsiuntė
         Italijos tabako gamintojų kooperatyvas 2,3 mln. eurų už konkurencijos taisyklių pažeidimą dėl veiksmų, už kuriuos ginčijamu
         sprendimu skirtos sankcijos. 2011 m. balandžio 14 d. susitarimo su kreditoriais administratoriaus pateiktoje ataskaitoje taip
         pat patvirtintas toks prašymas atlyginti žalą.

      71      Trečia, ieškovė taip pat teigia, kad turi objektyvų ir tiesioginį interesą, kad jai skirta bauda būtų sumažinta ar net visiškai
         panaikinta. Šiuo klausimu ji visų pirma primena, kad remiantis Italijos civilinio kodekso 1292 straipsniu ateityje Alliance One jai gali pareikšti atgręžtinį reikalavimą. Be to, ji nurodo, kad pagal Italijos teisę jos administratoriai privalo saugoti
         savo kreditorių interesus nuo bet kokių galimų įvykių. Antra, ji teigia, kad susitarimuose dėl jos akcijų pardavimo nėra jokios
         nuorodos apie Komisijoje pradėtą procedūrą, per kurią priimtas ginčijamas sprendimas, ir nepateikta aiški garantija, kad jai
         bus atlyginta žala už bet kokią Komisijos sprendimu skirtą baudą. Todėl ji mano, kad jos interesas tęsti šią bylą iki galo
         yra akivaizdus, nes negalima atmesti prielaidos, kad ateityje Alliance One pareikš jai reikalavimą grąžinti dalį sumokėtos baudos. Trečia, ji teigia, kad net jei minėtose sutartyse būtų numatytas
         galimas žalos atlyginimas už Komisijos skirtą baudą, to atlyginimo galiojimui kiltų pavojus, jeigu jai nebūtų suteikta teisė
         sprendimą ginčyti Bendrajame Teisme ir prašyti visiško atleidimo nuo baudos arba ją sumažinti.

      72      Ieškovė taip pat mano, kad Alliance One atsakymas į Bendrojo Teismo klausimus raštu patvirtina jos suinteresuotumą pareikšti ieškinį. Pirma, remiantis šiuo atsakymu
         darytina išvada, kad trečiųjų asmenų galimų pareikšti ieškinių dėl žalos atlyginimo pavojus tebėra aktualus, nes pagal Italijos
         įstatymus senaties terminas tokiems ieškiniams pareikšti dar nėra suėjęs. Antra, ji atkreipia dėmesį, kad Alliance One teisei pareikšti jai ieškinį dėl dalies sumokėtos baudos sugražinimo senaties terminas dar nėra suėjęs. Trečia, ji mano,
         kad ji tebėra vienintelė atsakinga už 3,99 mln. eurų baudos sumokėjimą tuo atveju, jei Alliance One laimėtų ginčą byloje T‑25/06, todėl jos suinteresuotumas pareikšti ieškinį yra akivaizdus.

      73      2011 m. gegužės 20 d. atsakyme ieškovė teigia, kad Italijos įstatymo dėl bankroto 168 straipsniu neribojama ankstesnių kreditorių
         teisė laikotarpiu nuo momento, kai pateikiamas prašymas taikyti susitarimo su kreditoriais procedūrą, iki dienos, kai tą susitarimą
         patvirtinantis sprendimas tampa galutinis, kreiptis į kompetentingus teismus, kad būtų priimtas deklaratyvus sprendimas dėl
         skolininko pagal susitarimo su kreditoriais procedūrą, o po minėto laikotarpio kreiptis į kompetentingus teismus, kad skolininkas
         grąžintų skolą pagal susitarimą su kreditoriais.

      74      Pasak ieškovės, po susitarimo su kreditoriais patvirtinimo ir vykdant tą susitarimą ankstesni kreditoriai, kurie nesutiko
         arba nebalsavo, nėra ribojami dėl jų skolų išieškojimo bendrovės likvidatoriaus atžvilgiu ir jam tarpininkaujant. Iš esmės
         jie privalo laikytis, jei reikia, žalos kreditoriams atlyginimo kvotų ir patvirtintame susitarime su kreditoriais nustatytų
         terminų. Beje, ankstesnių kreditorių teisės neribojamos net įvykdžius susitarimą su kreditoriais, tačiau turi būti laikomasi
         patvirtintame susitarime su kreditoriais visiems kreditoriams nustatytų kvotų ir terminų. Todėl Alliance One dar gali kreiptis į kompetentingą teismą su prašymu išduoti nurodymą jai sumokėti.

      75      Be to, ieškovė teigia, kad dėl klausimo, ar susitarimas su kreditoriais gali, remiantis Italijos įstatymu dėl bankroto 186 straipsniu,
         būti vykdomas arba panaikintas, šiuo metu Tribunale fallimentare di Roma vyksta rungimosi principu pagrįsta diskusija. Jei susitarimas būtų panaikintas, būtų taikomi minėto įstatymo 137 ir 138 straipsniai,
         todėl būtų automatiškai iš naujo pradėta jos bankroto procedūra. Vis dėlto net ir tokiu atveju ji vis tiek būtų suinteresuota
         tęsti šią bylą. Pasak ieškovės, Alliance One gali bet kada pareikalauti sugrąžinti dalį sumokėtos baudos, pateikusi prašymą per bankroto procedūrą ją pripažinti kreditore.

      76      Galiausiai 2011 m. liepos 13 d. laiške ieškovė primena, kad Alliance One aiškiai nurodė priežastis, dėl kurių dar nepasinaudojo teise pareikšti reikalavimus ieškovei dėl dalies sumokėtos baudos
         grąžinimo (žr. šio sprendimo 47 punktą). Paskui iš esmės ieškovė teigia, kad pagal Italijos teisę ji neprivalėjo Alliance One nurodyti sąskaitybos dokumentuose, nes ši nebuvo pateikusi konkretaus prašymo dėl sugrąžinimo, ir dėl tos priežasties kreditorių
         sąraše, kuris buvo sudarytas pateikus prašymą taikyti susitarimo su kreditoriais procedūrą. Ieškovės teigimu, Italijos įstatymas
         dėl bankroto ir sąskaitybos principai jokiu atveju neįpareigoja į sąskaitybos dokumentus įtraukti nenumatytą galimybę, kad
         Alliance One pateiks prašymą, jei toks prašymas dar nebuvo pateiktas ir jei nei toks prašymas, nei juo reikalaujama grąžinti suma nėra
         galutiniai.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      77      Reikia priminti, kad pagal seniai nusistovėjusią teismų praktiką fizinio ar juridinio asmens pareikštas ieškinys dėl sprendimo
         panaikinimo ir (arba) pakeitimo yra priimtinas tik tuo atveju, kai tas asmuo yra suinteresuotas ginčijamo akto panaikinimu
         ir (arba) pakeitimu. Toks suinteresuotumas reiškia, kad ginčijamo akto panaikinimas ir (arba) pakeitimas savaime turės teisinių
         pasekmių arba, kitaip tariant, kad išnagrinėtas ieškinys gali suteikti naudos jį pareiškusiai šaliai (šiuo klausimu žr. 2009 m.
         kovo 5 d. Teisingumo Teismo nutarties Komisija prieš Provincia di Imperia, C‑183/08 P, neskelbiamos Rinkinyje, 19 punktą; žr. 60 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo MCI prieš Komisiją 44 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 2010 m. kovo 18 d. Bendrojo Teismo sprendimo Forum 187 prieš Komisiją, T‑189/08, Rink. p. II‑0000, 62 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką) ir kad tas asmuo turi teisėtą ir pagrįstą interesą,
         kad toks aktas būtų panaikintas ir (arba) pakeistas (šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 19 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Socratec prieš Komisiją, T‑269/03, neskelbiamo Rinkinyje, 36 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      78      Toks suinteresuotumas turi išlikti iki teismo sprendimo priėmimo dienos, antraip nebūtų reikalinga priimti sprendimą (žr.
         2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Wunenburger prieš Komisiją, C‑362/05 P, Rink. p. I‑4333, 42 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šiuo reikalavimu iš esmės užtikrinama, kiek tai
         susiję su procesu, kad, siekiant tinkamo teisingumo vykdymo, į teismus nebūtų kreipiamasi su prašymais pareikšti nuomonę ir
         (arba) jiems nebūtų pateikiami visiškai teoriniai klausimai (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos
         teismo nutarties First Data ir kt. prieš Komisiją, T‑28/02, Rink. p. II‑4119, 36 punktą ir 77 punkte minėto Sprendimo Socratec prieš Komisiją 36 punktą).

      79      Be to, buvo nuspręsta, kad jei suinteresuotumas, kuriuo remiasi ieškovas, yra susijęs su būsima teisine padėtimi, jis turi
         įrodyti, kad šios padėties atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali. Todėl ieškovas negali remtis būsima ir neaiškia padėtimi,
         kad pateisintų savo suinteresuotumą reikalauti panaikinti ir (arba) pakeisti ginčijamą aktą (1992 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo NBV ir NVB prieš Komisiją, T‑138/89, Rink. p. II‑2181, 33 punktas; 2005 m. balandžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sniace prieš Komisiją, T‑141/03, Rink. p. II‑1197, 26 punktas ir 77 punkte minėto Sprendimo Socratec prieš Komisiją 39 punktas).

      80      Galiausiai reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, būtent ieškovas turi pateikti įrodymų dėl savo suinteresuotumo
         pareikšti ieškinį, nes tas suinteresuotumas yra pagrindinė ir pirmoji bet kokio ieškinio teisme sąlyga (šiuo klausimu ir pagal
         analogiją žr. 1989 m. liepos 31 d. Teisingumo Teismo nutarties S. prieš Komisiją, 206/89 R, Rink. p. 2841, 8 punktą; 2003 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke prieš Komisiją, T‑167/01, Rink. p. II‑1873, 58 punktą ir 79 punkte minėto Sprendimo Sniace prieš Komisiją 31 punktą).

      81      Šioje byloje per teismo posėdį Komisija pateikė naujų faktinių aplinkybių, kurios įvyko po to, kai buvo pareikštas ieškinys
         ir dėl kurių buvo galima manyti, kad ieškovė nebėra suinteresuota pareikšti ieškinį, nes Alliance One sumokėjo visą joms skirtą baudą ir nepateikė ieškovei reikalavimo grąžinti jos dalį.

      82      Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad neginčijama, jog 2006 m. vasario mėn. Alliance One sumokėjo visą Komisijos jai ir ieškovei skirtą baudą, nors ieškovė buvo solidariai atsakinga tik už dalies tos baudos sumokėjimą,
         t. y. ji turėjo sumokėti 3,99 mln. eurų, ir kad iki šiol ji nepareikalavo ieškovės grąžinti dalį sumokėtos baudos. Be to,
         reikia konstatuoti, kad 2006 m. liepos mėn. ieškovė buvo pradėta likviduoti ir kad nuo 2007 m. gegužės mėn. Tribunale fallimentare di Roma jai taikoma susitarimo su kreditoriais procedūra, kuri iki šiol nebaigta, o ieškovė savo iniciatyva apie šias faktines aplinkybes
         Bendrojo Teismo neinformavo.

      83      Taip pat reikia priminti, kad ieškinyje pateiktais reikalavimais ieškovė siekia, pirma, kad ginčijamas sprendimas būtų iš
         dalies panaikintas dėl to, kad Komisija jai klaidingai pritaikė pranešimą dėl bendradarbiavimo, nes jai nesuteikė visiško
         atleidimo nuo baudos, kai nusprendė jo nesuteikti Deltafina, ir dėl to, kad Komisija maždaug mėnesiu suklydo nustatydama jos dalyvavimo kartelyje trukmę, ir, antra, nepatenkinus šio
         reikalavimo, ji siekia, kad būtų sumažinta bauda, kurią ji turi sumokėti solidariai su Alliance One.

      84      Tačiau, kaip visiškai teisingai pažymi Komisija, ieškovės ieškinys iš esmės susijęs su baudos dydžiu. Iš tiesų išnagrinėjus
         ieškovės pateiktus pagrindus paaiškėja, kad visi argumentai, susiję su atsakomybės už tam tikrus veiksmus priskyrimu jai ir
         su tų veiksmų teisiniu vertinimu, kurie nepateikti pagrindiniam pagrindui, susijusiam su tuo, kad jai turėjo būti pritaikytas
         atleidimas nuo baudos, pagrįsti, yra susiję, jei būtų atmestas pagrindinis pagrindas, su reikalavimu, jei kiti reikalavimas
         būtų nepatenkinti, sumažinti baudą, kurią ji turi sumokėti solidariai su Alliance One, t. y. 3,99 mln. eurų. Šiuo atveju reikia pažymėti, kad nei galimas kitoks ieškovės nurodytų faktinių aplinkybių teisinis
         vertinimas, nei tarimai keliomis savaitėmis trumpesnės pažeidimo, kuris inkriminuojamas aptariamai įmonei, trukmės vertinimas
         jai nesuteiktų galimybės pasiekti didesnį baudos, kurią ji turi sumokėti solidariai su Alliance One, sumažinimą, nei nustatyta ginčijamame sprendime.

      85      Darytina išvada, kad šios bylos aplinkybėmis ginčijamo sprendimo panaikinimas ar pakeitimas ieškovės nurodytu pagrindu jai
         nesuteiktų jokios naudos dėl to, kad Alliance One, kuri yra ieškovės solidari bendraskolininkė, jau sumokėjo visą ieškovei skirtą baudą, ir dėl to, kad Alliance One, kuri, nors ir neturi jokių teisinių ryšių su ieškove (žr. šio sprendimo 1 punktą), nepateikė jai reikalavimo grąžinti dalį
         sumokėtos baudos, nors nuo minėto mokėjimo praėjo daugiau nei penkeri metai.

      86      Tačiau ieškovė mano, kad tebėra suinteresuota pareikšti ieškinį šioje byloje, nes Alliance One bet kada gali pateikti jai reikalavimą dėl dalies sumokėto baudos sugrąžinimo, neatsižvelgiant į vykdomą susitarimo su kreditoriais
         procedūrą.

      87      Dėl šio aspekto reikia konstatuoti, kad ieškovė, kuri privalo įrodyti, kad yra suinteresuota pareikšti ieškinį (žr. šio sprendimo
         80 punktą), pakankamai neįrodė, kad Alliance One yra jos kreditorė ar kad, net jei ta skola egzistuoja, Alliance One visada gali ar ketina susigrąžinti šią skolą ir kad dėl tos priežasties ji turi teisėtą ir pagrįstą interesą reikalauti panaikinti
         ir (arba) sumažinti ginčijamame sprendime skirtą baudą. Ji tik tvirtino, kad sutartyse dėl bendrovės akcijų perleidimo dabartiniams
         akcininkams nebuvo jokios aiškios garantijos, kad jai bus atlyginta žala už bet kokią baudą, skirtą ginčijamu sprendimu, ir
         teigė, kad dėl to Alliance One bet kada gali jai pareikšti reikalavimą sugrąžinti dalį sumokėtos baudos už kurios sumokėjimą ji buvo pripažinta solidariai
         atsakinga.

      88      Kaip pažymi Komisija, remiantis Italijos įstatymo dėl bankroto 161 straipsniu, prašyme dėl susitarimo su kreditoriais skolininkas
         turi, be kita ko, pateikti savo turto analitinę numanomą vertę ir skolininkų bei kreditorių sąrašą, o pradėjus susitarimo
         su kreditoriais procedūrą, kuri iš esmės yra turto vertės nustatymo procedūra prižiūrint kompetentingam teismui, auditorius
         turi pagal minėto įstatymo 171 straipsnį, patikrinti kreditorių sąrašą remdamasis sąskaitybos dokumentais, kurie privalo būti
         pateikti pateikiant prašymą, paskui sušaukti kreditorius į Italijos įstatymo dėl bankroto 175 straipsnyje numatytą susirinkimą.
         Remiantis minėto įstatymo 175 straipsniu, per šį susirinkimą, kuris vyksta pirmininkaujant teisėjui, skolininkas ir kreditoriais
         analizuoja, be kita ko, ar pateikti reikalavimai yra realūs iš esmės (šiuo klausimu žr. generalinio advokato P. Léger išvados
         byloje, kurioje priimtas 2003 m. birželio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Italiją, C‑145/01, Rink. p. I‑5581, I-5583, 79 punktą).

      89      Be to yra žinoma, kad Alliance One nebuvo nurodyta ieškovės sąskaitybos dokumentuose kaip jos kreditorė ir kad nebuvo įtraukta į ieškovės parengtą ir teismo
         patikrintą kreditorių sąrašą, kaip nustatyta Italijos įstatymo dėl bankroto 161 straipsnyje, kai Tribunale fallimentare di Roma vykdoma susitarimo su kreditoriais procedūra.

      90      Beje, ieškovės teiginys, kad ji neprivalėjo nurodyti Alliance One reikalavimo sąskaitybos dokumentuose ir ją įtraukti į kreditorių sąrašą, yra nepagrįstas, neturi jokio pagrindo remiantis
         Italijos įstatymo dėl bankroto ir Italijos civilinio kodekso nuostatomis, kuriomis ji remiasi, ir bet kuriuo atveju yra aišku,
         kad bet kokio susitarimo tikslas iš esmės yra pasiekti susitarimą su visais kreditoriais prieš tai pateikus tikslų bendrovės
         finansinės padėties vaizdą ir prižiūrint teisminei institucijai, kad būtų išvengta tos įmonės bankroto. Be to, priešingai,
         nei teigia ieškovė, Alliance One, kuri sumokėjo visą ginčijamu sprendimu joms skirta baudą, galėjo, remdamasi tuo pačiu sprendimu, nedelsdama pareikšti ieškovei
         reikalavimą grąžinti dalį sumokėtos baudos, o tą faktą ji patvirtino 2011 m. kovo 30 d. raštu. Bet kuriuo atveju, kaip pažymėta
         šio sprendimo 88 punkte, Italijos įstatyme dėl bankroto nustatyta, kad pateiktų reikalavimų realumas turi būti išnagrinėtas
         ir aptartas per kreditorių susirinkimą.

      91      Be to, nors ieškovė Alliance One nurodė kaip „ankstesnę kreditorę“ kaip numatyta Italijos įstatymo dėl bankroto 184 straipsnyje, ji nepateikė jokio paaiškinimo
         dėl šio klausimo ar dėl priežasčių, dėl kurių Alliance One net nebandė pateikti savo reikalavimų per šią procedūrą ir jai neprieštaravo, nepaisant to, kad toks reikalavimas, kuris
         buvo gerokai didesnis už visus užregistruotus reikalavimus, galbūt galėjo padaryti įtaką kitų kreditorių sprendimui pritarti
         ieškovės pateikto susitarimo su kreditoriais pasiūlymui. Taigi, jei Alliance One reikalavimas ieškovei būtų buvęs užregistruotas, jis būtų turėjęs nemenką poveikį Tribunale fallimentare di Roma patvirtintam susitarimui.

      92      Taip pat reikia atkreipti dėmesį, kad, pasak ieškovės, nors derybos dėl bendrovės akcijų pirkimo įvyko po to, kai Komisija
         išsiuntė pranešimą apie kaltinimus, sutartyse dėl šių akcijų perleidimo dabartiniams jos akcininkams niekur aiškiai nepaminėta
         administracinė procedūra, kuriai pasibaigus priimtas ginčijamas sprendimas, ir nepateikta jokia garantija ar žalos atliginimas
         jos naudai dėl baudos, kurią Komisija gali jai skirti. Remiantis bylos dokumentais vis dėlto galima daryti išvadą, kad sužinojusi,
         kokio dydžio baudą (kuri viršija jos akcijų vertę) turės sumokėti solidariai su Alliance One, ieškovė nesiekė gauti jokio žalos atlyginimo iš Alliance One už informacijos nutylėjimą. Tačiau prašyme taikyti susitarimo su kreditoriais procedūrą ji skundėsi, kad per derybas dėl
         minėto akcijų perleidimo Alliance One neatskleidė kitų „faktų ir aplinkybių, kurios vėliau pasirodė žalingos“. Remiantis bylos dokumentais, taip pat darytina išvada,
         kad, praėjus keliems mėnesiams po minėto prašymo taikyti susitarimo procedūrą pateikimo, šiuo klausimu Tribunale civile di Roma (Romos civilinių bylų teismas) ji apskundė Intabex, Alliance One dukterinę bendrovę, jai perleidusią akcijas, ir pareikalavo sumokėti 7,3 mln. eurų, ir kad Alliance One net nepateikė priešpriešinio reikalavimo dėl dalies sumokėtos baudos grąžinimo.

      93      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, neatmestina prielaida, kad Alliance One įsipareigojo sumokėti ieškovei skirtą baudos dalį arba kad nusprendė nebereikalauti ją sugrąžinti.

      94      Be to, reikia pažymėti ne tik tai, kad, kaip konstatuota šio sprendimo 47 punkte, Alliance One nepareiškė ieškovei reikalavimo grąžinti dalį sumokėtos baudos, bet ir tai, kad 2011 m. kovo 30 d. rašte ji aiškiai nenurodė,
         ar ir kada ketina pareikšti tokį reikalavimą. Dėl šio aspekto svarbu pažymėti, kad, priešingai, nei teigia ieškovė 2011 m.
         sausio 6 d. rašte, jos pasirinkta susitarimo rūšimi, t. y. susitarimas su turto perleidimu, iš esmės siekiama likviduoti skolininko
         turtą siekiant kolektyvinio kreditorių interesų patenkinimo, ir tai lemia veiklos nutraukimą. Tokio vertinimo ieškovė neginčija
         ir tas vertinimas, beje, aiškiai pagrįstas 2008 m. ir 2009 m. finansinių metų balansais, kuriuos Komisija pridėjo prie bylos.

      95      Reikia pridurti, kaip teigia Komisija, kad apie šią procedūrą visiškai neužsimenama 2011 m. balandžio 14 d. išsamioje ieškovės
         finansinės padėties ataskaitoje, kurią likvidatorius pateikė kreditorių komitetui, nors toje ataskaitoje kalbama apie tam
         tikrus kitus vykstančius ginčus. Ši faktinė aplinkybė įrodo, kad, priešingai, nei teigia ieškovė, ji manė, kad šios procedūros
         baigtis nėra svarbi tiek jos finansinei ateičiai, tiek jos kreditoriams.

      96      Be to, kalbant, pirma, apie ieškovės argumentą, kad ji vienintelė būtų atsakinga už 3,99 mln. eurų baudos sumokėjimą tuo atveju,
         jei Alliance One laimėtų ginčą byloje T-25/06, reikia pažymėti, kad 2011 m. rugsėjo 9 d. toje byloje priimtu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė
         Alliance One ieškinį dėl panaikinimo ir kad Alliance One dėl tos priežasties lieka solidariai atsakinga už minėtos baudos sumokėjimą, kurią jau sumokėjo 2006 m. vasario mėn.

      97      Kalbant, antra, apie ieškovės argumentą, kad jos suinteresuotumas pareikšti ieškinį kyla iš jos pagrindinės teisės kreiptis
         į teimą, kuri nustatyta EŽTK 6 straipsnyje ir įtvirtinta Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje, visų pirma reikia priminti,
         kad suinteresuotumas pareikšti ieškinį yra pagrindinė ir pirmojo bet kokio ieškinio pareiškimo sąlyga (žr. šio sprendimo 80 punktą).
         Be to, reikia pažymėti, kad teisė į teismą, kurios pagrindinis aspektas yra teisė kreiptis į teismą, nėra absoliuti ir jai
         gali būti taikomi netiesiogiai pripažinti apribojimai, visų pirma susiję su ieškinio priimtinumo sąlygomis. Šiais apribojimais
         teisės subjektui suteikta galimybė negali būti varžoma taip arba tiek, kad būtų pažeidžiama pati jo teisės kreiptis į teismą
         esmė. Jais turi būti siekiama teisėto tikslo, o naudojamos priemonės turi būti proporcingos atsižvelgiant į siekiamus tikslus
         (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2010 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo nutarties Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert prieš Komisiją, C‑73/10 P, Rink. p. I‑0000, 53 punktą).

      98      Tačiau negalima teigti, kad pagrindinė ir pirmojo bet kokio ieškinio pareiškimo sąlyga, kaip antai suinteresuotumas pareikšti
         ieškinį, kuria siekiama, be kita ko, užtikrinti gerą teisingumo vykdymą, ir jos taikymas šioje byloje sukliudė ieškovei pasinaudoti
         turima teise pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 97 punkte minėtos Nutarties Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert prieš Komisiją 55 punktą).

      99      Iš tiesų, nors reikalavimas būti suinteresuotam pareikšti ieškinį gali pasirodyti kaip teisės į teismą apribojimas, ši sąlyga
         akivaizdžiai nepažeidžia pačios šios teisės esmės, nes reikalavimas, jog ieškovas ieškinio pareiškimo momentu ir iki teismo
         sprendimo priėmimo dienos būtų suinteresuotas pareikšti ieškinį dėl akto, kuris tariamai jam daro žalą, yra teisėtas tikslas,
         kuriuo galiausiai siekiama išvengti, siekiant gero teisingumo vykdymo, kad į Sąjungos teismą būtų kreipiamasi su visiškai
         teoriniais klausimais, kurių sprendimas negali sukelti teisinių pasekmių arba, kaip ir šioje byloje, suteikti naudos ieškovui.

      100    Trečia, kalbant apie pavojų, kad tretieji asmenys gali pareikšti ieškinius dėl žalos atlyginimo nacionaliniame teisme, visų
         pirma reikia pažymėti, kad nebuvo įrodyta, jog ieškovės teisinės padėties pažeidimas nuo šiol yra realus, kaip nurodyta teismų
         praktikoje (žr. šio sprendimo 79 punktą). Iš tiesų, net jei būtent ieškovei inkriminuojami tam tikros įmonės netinkami veiksmai
         gali atsirasti dėl veiksmų, dėl kurių gali kilti ieškovės atsakomybė pagal taikytiną nacionalinę teisę, reikia konstatuoti,
         kad galimas ieškinys dėl žalos atlyginimo nacionaliniuose teismuose nesusijęs su galimu ginčijamo sprendimo panaikinimu. Bet
         kuriuo atveju ieškovė nepateikė įrodymų, kuriais remiantis būtų galima nustatyti, kaip šioje byloje ginčijamo sprendimo panaikinimas
         jai leistų išvengti bet kokio pavojaus, kad tariamai nukentėję tretieji asmenys nacionaliniame teisme jai pareikš ieškinį
         dėl žalos atlyginimo. Dėl šio aspekto reikia, be kita ko, atkreipti dėmesį, kad ieškovė į bylą įtraukė tik prie atitinkamai
         2011 m. gegužės 20 d. ir liepos 13 d. raštų, t. y. in tempore suspecto, pridėtus paprasčiausius jai ir kitiems trims su ginčijamu sprendimu susijusiems perdirbėjams adresuotus laiškus, kuriuose
         išdėstytas šiuo metu likviduojamo Lečės (Italija) provincijoje įsteigto tabako gamintojų kooperatyvo prašymas atlyginti žalą.
         Tačiau tie laiškai, ant vieno iš kurių net nėra siuntimo datos ir kurį ieškovė gavo tik užginčijus jos suinteresuotumą pareikšti
         ieškinį šioje byloje, savaime neįrodo, kad egzistuoja nuo ginčijamame sprendime nurodytų neteisėtų veiksmų nukentėjusiųjų
         trečiųjų asmenų pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo. Be to, kadangi ieškovė neneigė ginčijamame sprendime išdėstyto Komisijos
         konstatavimo, susijusio su įmonės, kurios elgesys inkriminuojamas Alliance One ir jai, padarytu pažeidimu, šis procesas nesusijęs su galimu trečiųjų asmenų pareikštu ieškiniu remiantis minėtame sprendime
         išdėstytais įrodymais ir konstatavimais. Galiausiai reikia pažymėti, kad net jei tokie būsimi ir šiuo metu nerealūs ieškiniai
         tikrai gali būti pareikšti ieškovei, jie negalės turėti jokios realios įtakos ieškovei, nes ji jau dabar neišgali mokėti esamų
         skolų.

      101    Ketvirta, jei ieškovė remiasi savo administratorių, o dabar – likvidatoriaus pareiga remiantis Italijos teise saugoti kreditorių
         interesus nuo bet kokių galimų įvykių, ji neįrodo, kokių mastu tokia pareiga, net jei būtų įrodyta, jai suteikia interesą
         toliau tęsti šią bylą. Beje, šis argumentas prieštarauja likvidatoriaus elgesiui per susitarimo su kreditoriais procedūrą,
         nes, kaip matyti iš bylos medžiagos, jis net neinformavo kreditorių, auditoriaus ir Tribunale fallimentare di Roma apie šios procedūros egzistavimą (žr. šio sprendimo 95 punktą).

      102    Iš pateiktų argumentų matyti, kad ieškovė neįrodė, kad turi teisėtą ir pagrįstą interesą toliau tęsti šią bylą. Darytina išvada,
         kad sprendimo dėl šio ieškinio priimti nebereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      103    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 6 dalį, jeigu byloje nereikia priimti sprendimo, Bendrasis Teismas bylinėjimosi
         išlaidų klausimą sprendžia savo nuožiūra.

      104    Šioje byloje ieškovė savo elgesiu parodė nelojalumą Bendrajam Teismui, nes pirmiausia prieš pradedant žodinę proceso dalį
         jo neinformavo apie savo likvidavimą ir vėliau, nepaisant po posėdžio priimtų proceso organizavimo priemonių, apie tai, kad
         2007 m. Tribunale fallimentare di Roma buvo pradėta ir iki šiol tęsiama su ja susijusi susitarimo su kreditoriais procedūra. Iš tiesų, kad ieškovės atžvilgiu pradėta
         tokia procedūra, Bendrasis Teismas sužinojo tik išnagrinėjęs prie 2011 m. vasario 21 d. Komisijos pastabų jos pridėtus dokumentus
         (žr. šio sprendimo 44 punktą).

      105    Be to, dėl tikslumo trūkumo tam tikruose ieškovės atsakymuose Bendrasis Teismas privalėjo imtis su gerokai iki teismo posėdžio
         įvykusiomis faktinėmis aplinkybėmis susijusių proceso organizavimo priemonių, dėl kurių žodinė proceso dalis tapo sudėtingesnė
         ir truko ilgiau.

      106    Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus iš ieškovės reikia priteisti, kad padengtų visas savo ir Komisijos patirtas bylinėjimosi
         išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Nebereikia priimti sprendimo dėl šio ieškinio.
      2.      Priteisti iš Mindo Srl bylinėjimosi išlaidas.

               Azizi

                Cremona

                Frimodt Nielsen

         Paskelbta 2011 m. spalio 5 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2016 m. sausio 21 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#ROD Leichtmetallräder GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Vaizdinis Bendrijos prekių ženklas ROD – Ankstesni nacionaliniai vaizdiniai prekių ženklai RODI – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 53 straipsnio 1 dalies a punktas – Ankstesnė protesto procedūra – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 39 taisyklės 3 dalis.#Byla T-75/15.


title: 2014 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Technische Universität Darmstadt prieš Eugen Ulmer KG.#Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2001/29/EB – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Išimtys ir apribojimai – 5 straipsnio 3 dalies n punktas – Kūrinių ir kitų saugomų objektų naudojimas mokslo tyrimų ir privačių studijų tikslais – Atskiriems visuomenės nariams tam skirtuose viešosios bibliotekos terminaluose prieinama knyga – Kūrinio, kuriam netaikomos „pirkimo ar licencijos sąlygos“, sąvoka – Bibliotekos teisė skaitmeninti jos kolekcijoje esantį kūrinį, siekiant jį padaryti prieinamą naudotojams tam skirtuose terminaluose – Kūrinio padarymas prieinamo tam skirtuose terminaluose, kuriuose leidžiama jį atspausdinti popieriuje arba išsaugoti USB atmintuke.#Byla C-117/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑117/13
            dėl Bundesgerichtshof  (Vokietija) 2012 m. rugsėjo 20 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. kovo 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Technische Universität Darmstadt
            prieš
            Eugen Ulmer KG
            TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (pranešėja) ir K. Jürimäe,
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. vasario 26 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Technische Universität Darmstadt , atstovaujamos advokatų N. Rauer ir D. Ettig,
            – Eugen Ulmer KG , atstovaujamos advokatų U. Karpenstein ir G. Schulze,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze, J. Kemper ir K. Petersen,
            – Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocati dello Stato S. Fiorentino ir A. Collabolletta,
            – Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
            – Suomijos vyriausybės, atstovaujamos H. Leppo,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos F. Bulst ir J. Samnadda,
            susipažinęs su 2014 m. birželio 5 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 5 straipsnio 3 dalies n punkto išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Technische Universität Darmstadt  (toliau – TU Darmstadt ) ir Eugen Ulmer KG  (toliau – Ulmer ) ginčą dėl to, kad TU Darmstadt  bibliotekos patalpose įrengtuose terminaluose padarė viešai prieinamą jos kolekcijoje esančią knygą, kurios naudojimo teisės priklauso Ulmer .
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Direktyvos 2001/29 31, 34, 36, 40, 44, 45 ir 51 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
            „(31)	Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. < ... >
            < ... >
            (34) Valstybėms narėms turėtų būti suteikta pasirinkimo teisė švietimo ir mokslo tikslais nustatyti tam tikras išimtis ar apribojimus viešųjų institucijų, pvz., bibliotekų ir archyvų, labui, žinių pranešimo, citavimo tikslais, neįgaliųjų naudojimuisi, naudojimui visuomenės saugumo bei administraciniais ir teismo proceso tikslais.
            < ... >
            (36) Valstybės narės teisingą kompensaciją teisių turėtojams taip pat gali nustatyti taikydamos neprivalomas nuostatas dėl išimčių ar apribojimų, dėl kurių [pagal kurias] nereikia tokios kompensacijos.
            < ... >
            (40) Valstybės narės gali nustatyti išimtį ar apribojimą tam tikrų pelno nesiekiančių įstaigų, pvz., viešųjų bibliotekų ir lygiaverčių institucijų, taip pat archyvų, labui. Tačiau turėtų būti apsiribojama tam tikrais konkrečiais atvejais, kuriems taikoma atgaminimo teisė. < ... > . Dėl to turėtų būti skatinamos specialios sutartys ar licencijos, kurios, nesukeldamos sutrikimų [netrikdydamos pusiausvyros], sudarytų palankias sąlygas tokių įstaigų teikiamų paslaugų atlikimui [būtų palankios tokioms įstaigoms ir jų žinių sklaidos funkcijoms vykdyti].
            < ... >
            (44) Taikant šioje direktyvoje nustatytas išimtis ir apribojimus, jie turėtų būti įgyvendinami atsižvelgiant į tarptautinius įsipareigojimus. Tokios išimtys ir apribojimai negali būti taikomi pažeidžiant teisėtus teisių turėtojo interesus arba prieštaraujant įprastam jo kūrinio ar kito objekto naudojimui. < ... >
            (45) Tačiau 5 straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nurodytos išimtys ir apribojimai neturėtų kliudyti apibrėžti sutartinius santykius, turinčius užtikrinti teisių turėtojams teisingą kompensaciją, jei leidžia nacionalinė teisė.
            < ... >
            (51) < ... > Valstybės narės turėtų skatinti teisių turėtojus imtis savanoriškų priemonių, įskaitant teisių turėtojų ir kitų suinteresuotų šalių sutarčių sudarymą ir įgyvendinimą, kad būtų pasiekti nacionalinėje teisėje pagal šią direktyvą nustatytų išimčių ar apribojimų tikslai. < ... > .“
            4. Šios direktyvos 2 straipsnyje „Atgaminimo teisė“ nustatyta:
            „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
            a) autoriams – savo kūrinius;
            < ... > .“
            5. Minėtos direktyvos 3 straipsnio „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“1 dalyje numatyta:
            „Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais [prieinamų] tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.“
            6. Šios direktyvos 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 2 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės 2 straipsnyje nustatytai atgaminimo teisei gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais:
            a) kai atgaminama popieriuje ar kokioje nors kitoje panašioje laikmenoje, bet kokiu fotografavimo būdu ar naudojant kitus panašaus pobūdžio procesus, išskyrus muzikos natų rankraščių atgaminimą, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją;
            b) kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją, priklausomą nuo 6 straipsnyje nurodytų techninių apsaugos priemonių taikymo ar netaikymo atitinkamam kūriniui ar objektui;
            c) kai atgaminama specifiniais atvejais [atliekami tam tikri atgaminimo veiksmai] viešosiose bibliotekose, mokymo įstaigose ar muziejuose arba archyvuose, nesiekiant tiesioginės ar netiesioginės ekonominės ar komercinės naudos;
            < ... > “
            7. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės 2 ir 3 straipsniuose nustatytoms teisėms gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais, kai:
            < ... >
            n) naudojami kūriniai ir kiti [saugomi] objektai, kuriems netaikomos pirkimo ar licencijos sąlygos ir kurie yra 2 straipsnio c punkte nurodytų įstaigų kolekcijose, viešai paskelbiant ar padarant viešai prieinamus mokslinių tyrimų ar privačių studijų tikslais atskiriems visuomenės nariams tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose;
            < ... > “
            8. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 5 dalį:
            „Šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalyse nustatytos išimtys ir apribojimai taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie neprieštarauja įprastiniam kūrinio ar kito [saugomo] objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų.“
            Vokietijos teisė
            9. 1965 m. rugsėjo 9 d. Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo [ Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte  ( Urheberrechtsgesetz ), toliau – UrhG ( BGBl . I, p. 1273)] 52b straipsnio redakcija, galiojusi klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms, suformuluota taip:
            „Kūrinių atgaminimas viešųjų bibliotekų, muziejų ir archyvų elektroninio skaitymo vietose
            Prieigą prie išleistų kūrinių, esančių viešųjų bibliotekų, muziejų arba archyvų, kurie nesiekia tiesioginės arba netiesioginės ekonominės ar komercinės naudos, fonduose, mokslo tyrimų ir privačių studijų tikslais leidžiama suteikti tik atitinkamos įstaigos patalpose specialiai tam įrengtose elektroninio skaitymo vietose, jeigu tam neprieštarauja sutarčių nuostatos. Elektroninio skaitymo vietose vienu metu iš esmės negali būti suteikta prieiga prie daugiau egzempliorių, nei jų yra įstaigos fonde. Už šią prieigą mokamas tinkamas atlyginimas. Tik kolektyvinio administravimo organizacija gali reikalauti, kad būtų mokamas šis atlyginimas.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            10. TU Darmstadt turi regioninę ir universiteto biblioteką, joje įrengtos elektroninio skaitymo vietos, kur visuomenė gali susipažinti su šios bibliotekos fondo kūriniais.
            11. Vienas jų – Štutgarte (Vokietija) įsteigtos mokslo literatūros leidyklos Ulmer  išleistas W. Schulze vadovėlis „Einführung in die neuere Geschichte“ (toliau – ginčijamas vadovėlis), jis bibliotekoje prieinamas nuo 2009 m. sausio ar vasario mėn.
            12. TU Darmstadt nepasinaudojo 2009 m. sausio 29 d. Ulmer  pateiktu pasiūlymu jos išleistus vadovėlius, tarp jų ir ginčijamą vadovėlį, įsigyti ir naudoti kaip elektronines knygas.
            13. TU Darmstadt šį vadovėlį suskaitmenino, kad jis naudotojams būtų prieinamas jos bibliotekos elektroninio skaitymo vietose. Vienu metu šiose skaitymo vietose buvo galima prieiga prie tiek šio kūrinio egzempliorių, kiek buvo bibliotekos fonde. Skaitymo vietų naudotojai visą kūrinį arba jo dalis galėjo atspausdinti popieriuje arba išsaugoti USB atmintuke ir atitinkama forma išsinešti iš bibliotekos.
            14. Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurto prie Maino apygardos teismas), į kurį kreipėsi Ulmer , 2011 m. kovo 6 d. sprendime laikėsi nuomonės, kad teisių turėtojas ir įstaiga turi būti iš anksto sudarę susitarimą dėl skaitmeninio kūrinio naudojimo tam, kad būtų galima netaikyti UrhG  52b straipsnio. Be to, šis teismas atmetė Ulmer  prašymą uždrausti TU Darmstadt  skaitmeninti arba pavesti suskaitmeninti ginčijamą vadovėlį. Tačiau šis teismas patenkino jos prašymą uždrausti TU Darmstadt  bibliotekos naudotojams joje įrengtose elektroninio skaitymo vietose atspausdinti šį kūrinį ir (arba) jį išsaugoti USB atmintuke ir (arba) tokias kopijas išsinešti iš bibliotekos patalpų.
            15. Bundesgerichtshof (Vokietijos Aukščiausiasis federalinis teismas), į kurį TU Darmstadt  kreipėsi su tiesioginiu kasaciniu skundu, manymu, pirmiausia kyla klausimas, ar kūriniams ir kitiems saugomiems objektams taikomos „pirkimo ar licencijos sąlygos“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2001/29/EB 5 straipsnio 3 dalies n punktą, jeigu teisių turėtojas toje nuostatoje nurodytoms įstaigoms siūlo tinkamomis sąlygomis sudaryti licencines sutartis dėl tų kūrinių naudojimo, ar vis dėlto šią nuostatą reikia aiškinti, kad taip yra tik tuomet, kai teisių turėtojas ir konkreti įstaiga sudaro atitinkamą susitarimą.
            16. Minėtas teismas mano, kad šios nuostatos versijos anglų ir prancūzų kalbomis, priešingai nei versija vokiečių kalba, suponuoja pirmąjį aiškinimą. Jį galėtų patvirtinti ir Direktyvos 2001/29 sistema ir tikslai. Tačiau jeigu minėta nuostata nebūtų taikoma tik tada, kai sudarytas susitarimas, įstaiga galėtų nuspręsti nepriimti atitinkamo teisių turėtojo pasiūlymo, kad jai būtų taikomos ribojamosios nuostatos, o tai reikštų, kad teisių turėtojas negautų tinkamo atlyginimo, nors tai yra vienas iš šios direktyvos tikslų.
            17. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Direktyvos 2001/29/EB 5 straipsnio 3 dalies n punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo valstybėms narėms leidž iama toje nuostatoje nurodytoms įstaigoms suteikti teisę skaitmeninti jų kolekcijose esančius kūrinius, jeigu juos atgaminti reikia tam, kad jie būtų paskelbti ar padaryti viešai prieinami terminaluose. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad valstybės narės turėtų turėti papildomą kompetenciją numatyti tokią šios direktyvos 2 straipsnyje įtvirtintos atgaminimo teisės išimtį arba apribojimą, nes priešingu atveju nebūtų užtikrintas jos 5 straipsnio 3 dalies n punkto praktinis veiksmingumas. Tokia kompetencija bet kuriuo atveju galėtų būti kildinama iš minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies c punkto.
            18. Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje kyla klausimas, ar valstybės narės pagal Direktyvos 2001/29/EB 5 straipsnio 3 dalies n punktą gali numatyti ribojimus, pagal kuriuos šioje nuostatoje nurodytos įstaigos naudotojams leidžia popieriuje atspausdinti arba USB atmintuke išsaugoti arba į jį parsisiųsti kūrinius ar jų dalis, kuriuos ta įstaiga paskelbė arba padarė viešai prieinamus savo terminaluose.
            19. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma mano, kad nors tokiam atsispausdinimui, išsaugojimui ar parsisiuntimui dėl to, kad jie susiję su kūrinio atgaminimu, iš esmės netaikomas Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte numatytas apribojimas, vis dėlto jie gali būti leidžiami kaip kūrinio paskelbimo arba padarymo viešai prieinamo išplėtimas, kurį atitinkama įstaiga atlieka remdamasi kitu apribojimu, ypač šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatyta „kopijavimo asmeniniam naudojimui“ išimtimi.
            20. Taigi Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte nurodytas tikslas – leisti naudotojams mokslo tyrimų ir privačių studijų tikslais veiksmingai naudotis tam tikros įstaigos, kaip antai bibliotekos, terminaluose paskelbtais arba viešai prieinamais padarytais tekstais – suponuotų tokį šios nuostatos aiškinimą, kad iš terminalo atspausdinti kūrinį popieriuje turėtų būti leidžiama, o išsaugoti USB atmintuke – ne.
            21. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad toks Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkto aiškinimas taip pat leistų užtikrinti, kad toje nuostatoje numatyto apribojimo apimtis atitiktų tris šios direktyvos 5 straipsnio 5 dalyje įtvirtintas sąlygas. Iš tikrųjų kūrinio išsaugojimas USB atmintuke labiau pažeistų autoriaus teises nei jo atspausdinimas popieriuje.
            22. Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar kūriniui taikomos pirkimo ar licencijos sąlygos, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktą, kai teisių turėtojas toje nuostatoje nurodytoms įstaigoms siūlo tinkamomis sąlygomis sudaryti licencines sutartis dėl to kūrinio naudojimo?
            2. Ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktu valstybėms narėms leidžiama suteikti įstaigoms teisę skaitmeninti jų kolekcijose esančius kūrinius, kai to reikia, kad tie kūriniai taptų prieinami terminaluose?
            3. Ar valstybių narių pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktą numatytos teisės gali apimti terminalų naudotojų galimybę tuose terminaluose prieinamus kūrinius atspausdinti popieriuje arba išsaugoti USB atmintuke?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            23. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar kūriniui taikomos „pirkimo ar licencijos sąlygos“, kaip jos suprantamos pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktą, tuo atveju, kai teisių turėtojas toje nuostatoje nurodytai įstaigai, kaip antai viešajai bibliotekai, pasiūlė tinkamomis sąlygomis dėl to kūrinio sudaryti licencinę arba naudojimo sutartį.
            24. Visos pastabas raštu pateikusios suinteresuotosios šalys, išskyrus Ulmer , į šį klausimą siūlo atsakyti neigiamai ir iš esmės pritaria tokiam aiškinimui, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte nurodytos „pirkimo ar licencijos sąlygos“ turi būti suprantamos taip, kad atitinkamas teisės turėtojas ir atitinkama įstaiga dėl kūrinio turi būti sudarę licencinę arba naudojimo sutartį su nustatytomis sąlygomis, kuriomis ta įstaiga gali jį naudoti.
            25. Ulmer teigimu, vien teisės turėtojo pasiūlymo viešajai bibliotekai sudaryti licencinę arba naudojimo sutartį, jeigu toks pasiūlymas „tinkamas“, pakanka, kad nebūtų taikomas Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas.
            26. Pirmiausia, palyginus Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkto kalbines versijas, ypač anglų k., prancūzų k., vokiečių k. ir ispanų k., kuriose atitinkamai pavartoti žodžiai „terms“, „conditions“, „Regelung“ ir „condiciones“, matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas šios nuostatos tekste pavartojo sąvokas „sąlygos“ arba „nuostatos“, kuriomis daroma nuoroda į faktiškai sutartas sutarties sąlygas, o ne į paprastus sutarčių pasiūlymus.
            27. Taip pat primintina, kad iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkto išplaukiančiu apribojimu siekiama viešojo intereso labui skatinti mokslo tyrimus ir privačias studijas skleidžiant žinias, o tai, beje, yra pagrindinė tokių įstaigų, kaip viešosios bibliotekos, funkcija.
            28. Tačiau Ulmer siūlomas aiškinimas reiškia, kad teisės turėtojas galėtų vienašališkai ir iš esmės savo nuožiūra atimti iš atitinkamos įstaigos teisę pasinaudoti šiuo apribojimu ir taip užkirsti kelią atlikti jos pagrindinę funkciją ir remti minėtą viešąjį interesą.
            29. Vis dėlto Direktyvos 2001/29 40 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad turėtų būti skatinamos specialios sutartys ar licencijos, kurios, netrikdydamos pusiausvyros, būtų palankios tokioms įstaigoms ir jų žinių sklaidos funkcijoms vykdyti.
            30. Kaip išvados 21 ir 22 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, šios direktyvos 45 ir 51 konstatuojamosios dalys, įskaitant jų versiją vokiečių kalba, patvirtina, kad ypač atsižvelgiant į Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalyje išvardytas išimtis ir apribojimus daroma nuoroda į realius sutartinius santykius ir realių sutarčių sudarymą bei įgyvendinimą, o ne į paprastą pasiūlymą sudaryti sutartį ar gauti licenciją.
            31. Be to, Ulmer pasiūlytas aiškinimas sunkiai suderinamas su Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktu siekiamu tikslu išlaikyti deramą pusiausvyrą tarp teisių turėtojų ir saugomų kūrinių naudotojų, kurie nori juos viešai paskelbti atskirų visuomenės narių vykdomų mokslo tyrimų arba privačių studijų tikslais, teisių ir interesų.
            32. Be to, dėl tokio aiškinimo, pagal kurį vien pasiūlymo sudaryti licencinę arba naudojimo sutartį pakaktų, kad nebūtų taikomas Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas, šioje nuostatoje numatytas apribojimas didžiąja dalimi netektų savo esmės ar net praktinio veiksmingumo, nes vadovaujantis tokiu aiškinimu minėtas apribojimas būtų taikomas, kaip teigia Ulmer , tik tokiems vis retesniems kūriniams, kurių elektroninės versijos, visų pirma elektroninių knygų forma, rinkoje dar nesiūlomos.
            33. Galiausiai toks aiškinimas, pagal kurį sutarties sąlygos turi būti faktiškai sutartos, taip pat negali būti atmestas, priešingai, nei teigia Ulmer , nurodant, kad jis neatitinka trijų Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 5 dalyje numatytų sąlygų.
            34. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte nurodytam apribojimui taikomi įvairūs reikalavimai, kuriais užtikrinama, kad toks apribojimas, net jeigu ši nuostata nebūtų taikoma tik kai sutarties sąlygos faktiškai sutartos, būtų taikomas specialiais atvejais, kurie neprieštarauja įprastam kūrinių naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų.
            35. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte vartojama „pirkimo ar licencijos sąlygos“ sąvoka turi būti suprantama taip, kad teisių turėtojas ir toje nuostatoje nurodyta įstaiga, kaip antai viešoji biblioteka, dėl atitinkamo kūrinio turi būti sudarę licencinę arba naudojimo sutartį su nustatytomis sąlygomis, kuriomis ta įstaiga gali jį naudoti.
            Dėl antrojo klausimo
            36. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas turi būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybei narei suteikti toje nuostatoje nurodytoms viešosioms bibliotekoms teisę skaitmeninti jų kolekcijose esančius kūrinius, kai juos atgaminti reikia, kad taptų prieinami jų naudotojams tam skirtuose terminaluose, esančiuose tos įstaigos patalpose.
            37. Pirmiausia pažymėtina, kad kūrinio skaitmeninimas neginčijamai yra jo atgaminimo veiksmas, nes tai iš esmės yra kūrinio konvertavimas iš analoginio formato į skaitmeninį.
            38. Taigi kyla klausimas, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktu leidžiama valstybėms narėms suteikti šią atgaminimo teisę viešosioms bibliotekoms, nors pagal šios direktyvos 2 straipsnį autoriai turi išimtinę teisę leisti arba drausti atgaminti jų kūrinius.
            39. Šiuo klausimu pirmiausia konstatuotina, kad, remiantis Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies pirmu sakiniu, toje dalyje išvardytos išimtys ir apribojimai taikomi šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose numatytoms teisėms, taigi tiek išimtinei atgaminimo teisei, kuri priklauso teisių turėtojui, tiek teisei viešai paskelbti kūrinius.
            40. Tačiau minėtos direktyvos 5 straipsnio 3 dalies n punktu kūrinių naudojimas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, apima tik jų „viešą paskelbimą ar padarymą viešai prieinamais [prieinamų]“, taigi tik veiksmus, kuriems išskirtinai taikoma tos direktyvos 3 straipsnyje numatyta išimtinė teisė viešai paskelbti kūrinius.
            41. Taip pat primintina, kad „paskelbimo veiksmui“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį, pakanka, be kita ko, kad minėti kūriniai būtų padaryti prieinami visuomenei tokiu būdu, kad ją sudarantys asmenys turėtų galimybę su jais susipažinti, o tai, ar jie šia galimybe pasinaudojo, neturi lemiamos reikšmės (Sprendimo Svensson ir kt. , C‑466/12, EU:C:2014:76, 19 punktas).
            42. Iš to išplaukia, kad toks atvejis, kai įstaiga, kaip antai viešoji biblioteka, kuriai taikomas Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas, tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis prieigą prie jos kolekcijoje esančio kūrinio suteikia „visuomenei“, t. y. visiems visuomenės nariams, kurie mokslo tyrimų arba privačių studijų tikslais naudojasi jos patalpose įrengtais tam skirtais terminalais, turi būti laikomas kūrinio „padarymu prieinamo“, taigi ir „paskelbimu“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Svensson ir kt.,  EU:C:2014:76, 20 punktą).
            43. Ši teisė paskelbti kūrinius, kuri Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte nurodytoms įstaigoms, kaip antai viešosioms bibliotekoms, priklauso neperžengiant šioje nuostatoje nustatytų sąlygų ribų, galėtų didžiąja dalimi netekti savo esmės ar net praktinio veiksmingumo, jeigu jos neturėtų išvestinės teisės skaitmeninti atitinkamus kūrinius.
            44. Tokia teisė minėtoms įstaigoms suteikta Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies c punkte, „kai atgaminama specifiniais atvejais [atliekami tam tikri atgaminimo veiksmai]“.
            45. Ši specialumo sąlyga turi būti suprantama taip, kad atitinkamos įstaigos paprastai negali skaitmeninti visų savo kolekcijų.
            46. Tačiau šios sąlygos iš esmės paisoma, kai skaitmeninti tam tikrus kolekcijos kūrinius reikia tam, kad jie būtų „naudojami < ... > viešai paskelbiant ar padarant viešai prieinamus mokslinių tyrimų ar privačių studijų tikslais atskiriems visuomenės nariams tam skirtuose terminaluose“, kaip numatyta Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte.
            47. Beje, šios išvestinės skaitmeninimo teisės apimtis turi būti patikslinta remiantis Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies c punkto išaiškinimu atsižvelgiant į jos 5 straipsnio 5 dalį, pagal kurią šie apribojimai taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie neprieštarauja įprastam kūrinio ar kito saugomo objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų, tačiau pastarąja nuostata neturi būti išplėsta šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje numatytų išimčių ir apribojimų apimtis (šiuo klausimu žr. Sprendimo Infopaq International , C‑5/08, EU:C:2009:465, 58 punktą ir Sprendimo ACI Adam ir kt. , C‑435/12, EU:C:2014:254, 26 punktą).
            48. Šiuo atveju konstatuotina, kad taikytinoje nacionalinėje teisėje tinkamai atsižvelgta į minėtos direktyvos 5 straipsnio 5 dalyje nustatytas sąlygas, nes iš UrhG 52b straipsnio pirmiausia matyti, kad viešosioms bibliotekoms skaitmeninant kūrinius naudotojams tam skirtuose terminaluose negali būti pateikta daugiau kiekvieno kūrinio egzempliorių, nei šios bibliotekos įsigijo analoginiu formatu. Antra, nors pagal šią nacionalinės teisės nuostatą už patį kūrinio skaitmeninimą nenumatyta pareiga sumokėti kompensaciją, už vėlesnį prieigos prie skaitmeninio formato suteikimą tam skirtuose terminaluose turi būti mokamas tinkamas atlyginimas.
            49. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas kartu su jos 5 straipsnio 2 dalies c punktu turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei narei suteikti tose nuostatose nurodytoms viešosioms bibliotekoms teisės skaitmeninti jų kolekcijose esančius kūrinius, kai juos atgaminti reikia, kad taptų prieinami jų naudotojams tam skirtuose terminaluose, esančiuose tų įstaigų patalpose.
            Dėl trečiojo klausimo
            50. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas turi būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybei narei suteikti toje nuostatoje nurodytoms viešosioms bibliotekoms teisę padaryti kūrinius prieinamus naudotojams tam skirtuose terminaluose, kuriuose galima juos atspausdinti popieriuje arba išsaugoti USB atmintuke.
            51. Kaip matyti iš šio sprendimo 40 ir 42 punktų, Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte numatytas apribojimas iš esmės taikomas tik tam tikriems paskelbimo veiksmams, kuriems paprastai galioja šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta išimtinė teisės turėtojo teisė, t. y. veiksmams, kuriais atitinkamos įstaigos kūrinius padaro prieinamus visuomenės nariams tam skirtuose jų patalpose įrengtuose terminaluose mokslo tyrimų arba privačių studijų tikslais.
            52. Vis dėlto tokie veiksmai, kaip antai kūrinio atspausdinimas popieriuje arba išsaugojimas USB atmintuke, net jeigu jie įmanomi dėl tam tikrų funkcijų, įdiegtų tam skirtuose terminaluose, kuriuose galima su tuo kūriniu susipažinti, neginčijamai yra ne „paskelbimo“ veiksmai, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnį, o „atgaminimo“ veiksmai, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnį.
            53. Tai yra suskaitmenintos kūrinio kopijos, kurią įstaiga padaro prieinamą naudotojams tam skirtuose terminaluose, naujos analoginės arba skaitmeninės kopijos sukūrimas.
            54. Šie atgaminimo veiksmai, priešingai nei tam tikros kūrinio skaitmeninimo operacijos, negali būti leidžiami ir remiantis išvestine teise, kylančia iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies c punkto, siejamo su 5 straipsnio 3 dalies n punktu, nes jie nėra reikalingi tam, kad šis kūrinys laikantis šiose nuostatose nustatytų sąlygų būtų padarytas prieinamas naudotojams tam skirtuose terminaluose. Be to, kadangi minėtus veiksmus atlieka ne Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punkte nurodytos įstaigos, o jų patalpose įrengtų tam skirtų terminalų naudotojai, jie negali būti leidžiami pagal šią nuostatą.
            55. Tačiau tokie atgaminimo analoginėje arba skaitmeninėje laikmenoje veiksmai tam tikrais atvejais gali būti leidžiami pagal nacionalinę teisę, kuria perkeliamos Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies a arba b punktuose numatytos išimtys ir apribojimai, jeigu kiekvienu konkrečiu atveju įvykdomos šiose nuostatose nustatytos sąlygos, ypač sąlyga, susijusi su teisinga kompensacija, kurią turi gauti teisių turėtojas.
            56. Be to, tokie atgaminimo veiksmai turi atitikti Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 5 dalyje numatytas sąlygas. Todėl atgamintų tekstų mastas, be kita ko, negali nepagrįstai pažeisti teisėtų autoriaus teisių turėtojų interesų.
            57. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis neapima tokių veiksmų, kaip antai kūrinio atspausdinimo popieriuje arba išsaugojimo USB atmintuke, kuriuos toje nuostatoje nurodytose viešosiose bibliotekose įrengtuose tam skirtuose terminaluose atlieka naudotojai. Tačiau tokie veiksmai tam tikrais atvejais gali būti leidžiami pagal nacionalinę teisę, kuria perkeliamos šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a arba b punktuose numatytos išimtys ar apribojimai, jeigu kiekvienu konkrečiu atveju įvykdomos šiose nuostatose nustatytos sąlygos.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            58. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
            1. 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 3 dalies n punkte vartojama sąvoka „pirkimo ar licencijos sąlygos“ turi būti suprantama taip, kad teisių turėtojas ir toje nuostatoje nurodyta įstaiga, kaip antai viešoji biblioteka, dėl atitinkamo kūrinio turi būti sudarę licencinę arba naudojimo sutartį su nustatytomis sąlygomis, kuriomis ta įstaiga gali jį naudoti.
            2. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas kartu su jos 5 straipsnio 2 dalies c punktu turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei narei suteikti tose nuostatose nurodytoms viešosioms bibliotekoms teisės skaitmeninti jų kolekcijose esančius kūrinius, kai juos atgaminti reikia, kad taptų prieinami jų naudotojams tam skirtuose terminaluose, esančiuose tų įstaigų patalpose.
            3. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies n punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis neapima tokių veiksmų, kaip antai kūrinio atspausdinimo popieriuje arba išsaugojimo USB atmintuke, kuriuos toje nuostatoje nurodytose viešosiose bibliotekose įrengtuose tam skirtuose terminaluose atlieka naudotojai. Tačiau tokie veiksmai tam tikrais atvejais gali būti leidžiami pagal nacionalinę teisę, kuria perkeliamos šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a arba b punktuose numatytos išimtys ar apribojimai, jeigu kiekvienu konkrečiu atveju įvykdomos šiose nuostatose nustatytos sąlygos.


1998 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-339/97.