title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. gegužės 10 d. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Valstybės pagalba - Priemonės, susijusios su jūrų transporto bendrovėmis - Viešųjų paslaugų teikimo sutartys - Valstybės pagalbos nebuvimas, esama valstybės pagalba arba nauja valstybės pagalba - 88 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros pradėjimas - Pareiga sustabdyti. # Byla C-400/99.

text:
      Byla C‑400/99
      Italijos Respublika
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Ieškinys dėl panaikinimo – Valstybės pagalba – Priemonės, susijusios su jūrų transporto įmonėmis – Viešųjų paslaugų teikimo sutartys – Pagalbos nebuvimas, esama pagalba arba nauja pagalba – 88 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros pradėjimas – Pareiga sustabdyti“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl panaikinimo — Dalykas — Prašymas panaikinti sprendimą pradėti formalią valstybės pagalbos tyrimo procedūrą pagal
            EB 88 straipsnio 2 dalį, kuriuo siekiama ginčyti pareigą sustabdyti nagrinėjamas priemones iki šios procedūros užbaigimo —
            Sprendimo, kuriuo užbaigiama procedūra, priėmimas ir procedūros užbaigimas — Ieškinys, kurio dalykas išlieka
      2.        Institucijų aktai — Motyvavimas — Pareiga — Taikymo sritis — Sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio
            2 dalį
      (EB 88 straipsnio 2 dalis ir EB 253 straipsnis; Tarybos reglamentas Nr. 659/1999)
      3.        Valstybių suteikta pagalba — Komisijos atliekamas tyrimas — Sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio
            2 dalį – Įpareigojimas pirmiausia su suinteresuota valstybe nare aptarti pagalbos priemonę bei išnagrinėti padėtį atsižvelgiant
            į šios valstybės nurodytas aplinkybes — Šios valstybės narės sąžiningo bendradarbiavimo pareiga
      (EB 10 straipsnis ir EB 88 straipsnio 2 dalis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 10 ir 13 straipsniai)
      4.        Ieškinys dėl panaikinimo — Pagrindai — Įgaliojimų viršijimas — Sąvoka
      (EB 230 straipsnis)
      5.        Valstybių suteikta pagalba — Komisijos atliekamas tyrimas — Problemos, kylančios vertinant pagalbos suderinamumą su bendrąja
            rinka, arba abejonės dėl pagalbos pobūdžio — Komisijos pareiga pradėti formalią tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį
      (EB 87 straipsnis ir EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      6.        Valstybių suteikta pagalba — Komisijos atliekamas tyrimas — Procedūra, kurios vykdymą nulėmė tai, kad nagrinėjamos priemonės
            buvo iš anksto pripažintos esama pagalba arba nauja pagalba — Komisijos diskrecijos neturėjimas — Valstybės narės sąžiningo
            bendradarbiavimo pareiga, reikalaujanti pagalbą pripažinti esama
      (EB 10 straipsnis ir EB 88 straipsnis)
      7.        Valstybių suteikta pagalba — Komisijos patvirtinta bendra pagalbos teikimo tvarka — Atskira valstybės pagalba, apie kurią
            buvo pranešta kaip tenkinančią patvirtinimo reikalavimus — Komisijos atliekamas tyrimas — Vertinimas, atliktas ypač atsižvelgiant
            į sprendimą patvirtinti ir tik papildomai atsižvelgiant į Sutartį
      (EB 87 straipsnis ir EB 88 straipsnis)
      8.        Valstybių suteikta pagalba — Esama pagalba ir nauja pagalba — Mokėjimai jūrų transporto įmonėms, kurios pagal viešųjų paslaugų
            sutartis užtikrina nuolatinį paslaugų teikimą saloms — Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis — Naujos pagalbos teikimo
            tvarkos taikymas tik tiems mokėjimams, kurie nėra būtini siekiant išsaugoti sutarčių stabilumą
      (EB 88 straipsnio 1 ir 3 dalys; Tarybos reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis)
      1.        Ieškinys, pareikštas dėl Komisijos sprendimo pradėti valstybės pagalbos tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, kuriuo
         iš esmės siekiama, kad būtų nustatyta, jog nereikia nagrinėjamų priemonių įgyvendinimo sustabdyti iki procedūros užbaigimo,
         neprarado savo dalyko, kai po jo pareiškimo buvo priimtas sprendimas baigti šią procedūrą, kuri tuo tarpu pasibaigė.

      (žr. 15–18 punktus)
      2.        EB 253 straipsnyje numatytos pareigos nurodyti asmenų teises pažeisti galinčio sprendimo motyvus tikslas – leisti Teisingumo
         Teismui vykdyti sprendimo teisėtumo teisminę priežiūrą bei suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kad
         jis galėtų sužinoti, ar sprendimas yra pagrįstas, ar su trūkumais, dėl kurių jis galėtų užginčyti jo teisėtumą.

      Kalbant apie sprendimą pradėti valstybės pagalbos tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl tariamos valstybės pagalbos,
         aplinkybė, kad jame nesiremiama Reglamentu Nr. 659/1999, nustatančiu išsamias (EB 88) straipsnio taikymo taisykles, arba tam
         tikromis jo nuostatomis, sudaro motyvavimo trūkumą tik tuomet, jei Komisija taikė tiesiogiai iš Sutarties neišplaukiančias
         reglamento nuostatas.

      (žr. 22–23 punktus)
      3.        Atsižvelgiant į sprendimo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį teisines pasekmes, kai nurodytos priemonės parengiamojoje
         stadijoje pripažįstamos nauja pagalba, nors suinteresuota valstybė narė gali ir nesutikti su tokiu vertinimu, Komisija turi
         su suinteresuota valstybe nare pirmiausia aptarti atitinkamas priemones, kad ši valstybė prireikus turėtų galimybę Komisijai
         nurodyti, jog, jos nuomone, aptariamos priemonės nėra pagalba arba yra esama pagalba. Reglamento Nr. 659/1999, nustatančio
         išsamias (EB 88) straipsnio taikymo taisykles, 10 ir 13 straipsniai šį reikalavimą atitinka ir neatleidžia Komisijos nuo pareigos
         kartu su valstybe nare aptarti priemonę prieš pradedant šios valstybės atžvilgiu procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį.

      Jei pagalbos pobūdis ginčijamas, Komisija, remdamasi valstybės šiame etape pateikta informacija, turi pakankamai nuodugniai
         išnagrinėti šį klausimą, net jeigu tyrimo rezultatai nėra galutiniai. Pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą valstybių narių ir
         institucijų sąžiningo bendradarbiavimo principą ir siekiant pernelyg neuždelsti procedūros, pati valstybė narė, mananti, kad
         nagrinėjamos priemonės nėra pagalba, turi kuo anksčiau pateikti Komisijai tokią nuomonę pagrindžiančią informaciją, kai tik
         Komisija dėl jų į ją kreipiasi. Jeigu ši informacija leidžia išsklaidyti abejones, jog nagrinėjamos priemonės neturi pagalbos
         požymių, Komisija negali pradėti procedūros pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Tačiau, jeigu remiantis šia informacija negalima
         pašalinti abejonių dėl valstybės pagalbos požymių buvimo ir jeigu lieka abejonių dėl jų suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija
         turi pradėti šią procedūrą.

      (žr. 29–30 ir 48 punktus)
      4.        Įgaliojimų viršijimo sąvoka apima situaciją, kai valdžios institucija naudojo savo įgaliojimus siekdama ne to tikslo, kuriam
         jai tie įgaliojimai buvo suteikti. Sprendimas yra priimtas viršijant įgaliojimus, tik jeigu objektyvūs, svarbūs ir nuoseklūs
         požymiai rodo, jog jis buvo priimtas siekiant tokio tikslo.

      (žr. 38 punktą)
      5.        Kai Komisija nagrinėja pagalbos priemones pagal EB 87 straipsnį, siekdama nustatyti, ar jos suderinamos su bendrąja rinka,
         ji privalo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, jeigu po išankstinio tyrimo etapo negali pašalinti visų sunkumų,
         dėl kurių ji negali daryti išvados dėl šių priemonių suderinamumo su bendrąja rinka. Paprastai tokie pat principai turi būti
         taikomi, kai Komisija dar abejoja dėl paties nagrinėjamos priemonės priskyrimo pagalbai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      (žr. 47 punktą)
      6.        Pareiga tam tikromis aplinkybėmis pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį nenurodo, kokia tvarka reikia priimti šį
         sprendimą, t. y. pagal esamos pagalbos nuolatinės kontrolės procedūrą, remiantis EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatomis,
         ar pagal naujos pagalbos kontrolės procedūrą, remiantis to paties straipsnio 3 ir 2 dalių nuostatomis.

      Atsižvelgiant į teisines šio procedūros pasirinkimo pasekmes, kai nagrinėjamos jau įgyvendinamos priemonės, Komisija savo
         nuožiūra negali kaip pagrindinės rinktis antrosios procedūros, jeigu suinteresuota valstybė narė teigia, kad turi būti taikoma
         pirmoji. Tokiu atveju Komisija turi išsamiai ištirti klausimą, remdamasi valstybės narės tame etape jai pateikta informacija,
         net jeigu toks tyrimas baigiamas išankstiniu nagrinėjamų priemonių kvalifikavimu.

      Kilus klausimui, ar yra pagalbos požymių, pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą valstybių narių ir institucijų sąžiningo bendradarbiavimo
         principą ir siekdama pernelyg neuždelsti procedūros pati valstybė narė, mananti, kad ji teikia esamą pagalbą, turėtų kuo anksčiau
         pateikti Komisijai tokią nuomonę pagrindžiančią informaciją, kai tik Komisija į ją kreipiasi dėl nagrinėjamos priemonės. Jeigu
         atliekant pirminį vertinimą ši informacija leidžia manyti, jog nagrinėjamos priemonės tikėtinai iš tikrųjų yra esama pagalba,
         Komisija turi jas vertinti vykdydama procedūrą pagal EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalis. Tačiau, jeigu valstybės narės pateikta
         informacija neleidžia daryti tokios pirminės išvados arba jeigu valstybė narė šiuo klausimu nepateikė jokios informacijos,
         Komisija turi vertinti šias priemones pagal šio straipsnio 3 ir 2 dalis.

      (žr. 53–55 punktus)
      7.      Jeigu Komisija iš naujo nagrinėtų jos pačios anksčiau patvirtintos pagalbos schemos taikymo priemones kaip naują valstybės
         pagalbą, tai prieštarautų teisėtų lūkesčių ir teisinio saugumo principams. Todėl, kai suinteresuota valstybė narė teigia,
         jog priemonės yra teikiamos pagal anksčiau patvirtintą schemą, Komisija negali iš karto pradėti procedūros pagal EB 88 straipsnio
         2 dalį dėl šių priemonių ir laikyti jas nauja pagalba, dėl ko jos turėtų būti sustabdytos, bet pirma turi nustatyti, ar šios
         priemonės patenka į aptariamą schemą ir, jeigu taip, ar jos atitinka pagalbos schemos patvirtinimo sprendime nustatytas sąlygas.
         Tik tyrimo išvadai esant neigiamai, Komisija gali pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį ir laikyti tas priemones
         nauja pagalba. Tačiau, jei išvada teigiama, Komisija turi vertinti šias priemones kaip esamą pagalbą pagal procedūrą, numatytą
         EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalyse.

      (žr. 57 punktą)
      8.      Viešųjų paslaugų teikimo sutartyse, kurioms skirtas Reglamento Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą jūrų
         transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas), 4 straipsnis, yra finansinės nuostatos, būtinos užtikrinti jose numatytų įsipareigojimų
         teikti viešąsias paslaugas įgyvendinimą, o šio straipsnio 3 dalyje numatyta, kad tokios sutartys gali galioti iki atitinkamos
         sutarties galiojimo termino pabaigos ir ši nuostata netaikoma tik tam tikriems tokių sutarčių aspektams, todėl jose esančioms
         finansinėms nuostatoms, būtinoms užtikrinti įsipareigojimų teikti viešąsias paslaugas įgyvendinimą, taikoma 4 straipsnio 3 dalis.

      Tačiau, jei galima pagalba viršija tai, kas būtina užtikrinti nagrinėjamose sutartyse numatytus įsipareigojimus teikti viešąsias
         paslaugas, ji nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį būtent dėl to, kad ši pagalba nėra būtina užtikrinti šių viešųjų paslaugų
         teikimo sutarčių stabilumą bei galiojimą ir todėl, remiantis šia nuostata, ji negali būti laikoma esama pagalba.

      (žr. 64–65 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. gegužės 10 d.(1)

      „Ieškinys dėl panaikinimo – Valstybės pagalba – Priemonės, susijusios su jūrų transporto įmonėmis – Viešųjų paslaugų teikimo sutartys – Pagalbos nebuvimas, esama pagalba arba nauja pagalba – 88 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros pradėjimas – Pareiga sustabdyti“
      Byloje C‑400/99
      dėl 1999 m. spalio 18 d. pagal EB 230 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo,
      Italijos Respublika, atstovaujama U. Leanza ir I. Braguglia, padedant avvocato dello Stato P. G. Ferri ir avvocato dello Stato M. Fiorilli, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą E. De Persio bei D. Triantafyllou ir V. Di Bucci, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans ir A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet
         (pranešėjas), R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr ir N. Cunha Rodrigues,

      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išklausęs 2004 m. birželio 10 d. posėdyje pateiktą generalinės advokatės išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Italijos Respublika savo ieškinyje prašo panaikinti Europos Bendrijų Komisijos sprendimą (apie jį buvo pranešta 1999 m. rugpjūčio
         6 d. raštu SG(99) D/6463) pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, susijusią su valstybės pagalba C‑64/99 (ex NN 68/99)
         – Italija – suteikta Gruppo Tirrenia di Navigazione įmonėms (OL C 306, p. 2, toliau – ginčijamas sprendimas), tiek, kiek šis sprendimas yra susijęs su nagrinėjamos valstybės
         pagalbos sustabdymu.

       Faktai ir procesas
      2        Gavusios skundus, kad Italijos valdžios institucijos be leidimo suteikė valstybės pagalbą vidaus transporto keltais paslaugoms,
         kurias teikia Gruppo Tirrenia di Navigazione įmonės (toliau – Tirrenia įmonių grupė), 1999 m. kovo 12 d. Komisijos tarnybos raštu pateikė Italijos valdžios institucijoms su tuo susijusius klausimus.

      3        Šis prašymas pateikti informaciją yra konkrečiai susijęs su Tirrenia įmonių grupės įmonėms tenkančiais viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimais ir su sąlygomis, pagal kurias nustatomos dėl šių
         įpareigojimų atsirandančios papildomos išlaidos bei jų atlyginimas.

      4        Pasikeitusi įvairiais raštais su Italijos valdžios institucijomis, Komisija nusprendė, kad yra rimtų abejonių dėl šių priemonių,
         galbūt laikytinų valstybės pagalba Tirrenia įmonių grupės įmonėms, atitikties Bendrajai rinkai. Dėl šios tariamos valstybės pagalbos ginčijamu sprendimu buvo pradėta
         procedūra pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Šioje procedūroje Komisija vertino nagrinėjamas priemones kaip naują pagalbą arba
         kaip esamos pagalbos EB 88 straipsnio 3 dalies prasme (toliau – nauja pagalba) pakeitimus, o ne kaip esamą pagalbą EB 88 straipsnio
         1 dalies prasme (toliau – esama pagalba). Vėliau apie šį sprendimą ji pranešė Italijos valdžios institucijoms.

      5        Sprendimo dalyje „Išvados“ Komisija visų pirma nurodė, kad ji pasilieka teisę prašyti Italijos valdžios institucijų sustabdyti
         bet kokios pagalbos, viršijančios bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimo grynąsias papildomas išlaidas, mokėjimą. Vėliau
         ji paragino Italijos valdžios institucijas per dešimt darbo dienų patvirtinti šio mokėjimo sustabdymą ir nurodė, kad jei šias
         išlaidas viršijanti pagalba nebus sustabdyta ir jei sustabdyto mokėjimo suma nebus pagrįsta, ji Italijos valdžios institucijoms
         galės uždrausti imtis tam tikrų veiksmų. Komisija teigė, kad būtina sustabdyti mokėjimą siekiant apriboti konkurencijos iškraipymų
         poveikį, tačiau tai neapima pačių paslaugų teikimo sustabdymo – jos ir toliau gali būti teikiamos Bendrijos teisę atitinkančiais
         būdais. Ypač ji atkreipė Italijos valdžios institucijų dėmesį į EB 88 straipsnio 3 dalies sustabdomąjį poveikį bei į 1995 m.
         vasario 22 d. valstybės narėms išsiųstą raštą, kuriame ji nurodė, kad iš gavėjo gali būti išieškota visa neteisėtai suteikta
         pagalba.

      6        1999 m. spalio 18 d. Italijos Respublika pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo „tiek, kiek juo nusprendžiama
         sustabdyti neteisėta pripažintą pagalbą“.

      7        1999 m. spalio 19 d. Tirrenia di Navigazione SpA, Adriatica di Navigazione SpA, Caremar SpA, Toremar SpA, Siremar SpA ir Saremar SpA – Tirrenia įmonių grupės įmonės – Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė ieškinį, įregistruotą numeriu T‑246/99, dėl viso
         ginčijamo sprendimo panaikinimo.

      8        Atskiru dokumentu, kuris Teisingumo Teismo kanceliarijai buvo pateiktas 1999 m. lapkričio 25 d., Komisija, remdamasi EB 91 straipsnio
         1 dalimi, prašo Teisingumo Teismo, nenagrinėjant klausimo iš esmės, pripažinti, kad nebėra reikalo priimti sprendimo arba
         patenkinti prieštaravimo dėl nepriimtinumo.

      9        2001 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismas tarpiniu sprendimu (C‑400/99, Rink. p. I‑7303, toliau – tarpinis sprendimas) atmetė
         šį prašymą ir bylą nagrinėjo iš esmės. Šiame sprendime Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, jog ieškinys yra priimtinas,
         nes Komisija nagrinėjamas priemones pripažino neteisėtai teikiama nauja pagalba, nors Italijos vyriausybė teigė, kad tam tikros
         priemonės buvo susijusios su teisėtai teikiama esama pagalba, o kitos neturi pagalbos požymių – tai reiškia, jog šios priemonės,
         priešingai, nei buvo nuspręsta ginčijamame sprendime, neturėjo būti sustabdytos. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, Teisingumo
         Teismas nutarė, kad šis sprendimas sukėlė savarankiškų teisinių padarinių, todėl iš esmės jis yra aktas, dėl kurio galima
         paduoti ieškinį. Išsamesnę analizę, kuria remdamasis Teisingumo Teismas padarė šią išvadą, galima rasti tarpiniame sprendime.

      10      2003 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismas antrosios (išplėstinės) kolegijos nutartimi pagal Teisingumo Teismo statuto
         54 straipsnio trečią dalį sustabdė savo nagrinėjamos bylos T‑246/99 procesą, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą šioje
         byloje.

      11      Tuo metu Komisija, vadovaudamasi 1991 m. su Italijos valstybe sudarytoje konvencijoje dėl viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimų
         nustatyta tvarka, nutraukė ginčijamu sprendimu pradėtą procedūrą dėl vienai iš Tirrenia įmonių grupės įmonių, t. y. jūros transporto bendrovei Tirrenia di Navigazione SpA, suteiktų priemonių (2001 m. birželio 21 d. Sprendimas dėl valstybės pagalbos, kurią Italija išmokėjo jūros transporto bendrovei
         Tirrenia di Navigazione (OL L 318, p. 9, toliau – 2001 m. birželio 21 d. Sprendimas). Komisija įvertino tų lėšų išmokėjimą kaip kompensaciją už viešųjų
         paslaugų teikimą nuo 1990 m. sausio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d., suderinamą su Bendrąja rinka, ir leido teikti tokio paties
         tipo pagalbą nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2004 m. gruodžio 31 d., laikantis tam tikrų sąlygų. Tačiau šiame sprendime Komisija
         ir toliau šias priemones laikė nauja pagalba, o tai Italijos Respublika ginčija šiame ieškinyje.

      12      Antruoju sprendimu, priimtu pasibaigus šios bylos rašytinei proceso daliai, Komisija nutraukė ginčijamu sprendimu pradėtą
         procedūrą dėl kitų Tirrenia įmonių grupės įmonių (2004 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimas 2005/163/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Italija suteikė jūros
         transporto bendrovėms Adriatica, Caremar, Siremar, Saremar ir Toremar (Gruppo Tirrenia) (OL L 53, 2005, p. 29). Komisija didelę dalį pagalbos, suteiktos šioms įmonėms kaip kompensacijos už viešųjų paslaugų teikimą
         nuo 1992 m. sausio 1 d., pripažino suderinama su Bendrąja rinka ir nustatė tam tikras pagalbos išmokėjimo nuo 2004 m. sąlygas.
         Tačiau ji pripažino Adriatica bendrovei suteiktą pagalbą, skirtą nuo 1992 m. sausio mėn. iki 1994 m. liepos mėn. išlaikyti jūros ryšio liniją, prieštaraujančia
         Bendrajai rinkai ir panaikino Caremar bendrovei nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. teiksimą pagalbą, skirtą užtikrinti spartų keleivinį jūros transporto ryšį. Šiame antrajame
         procedūros nutraukimo sprendime, kaip ir ginčijamame sprendime, Komisija pagalbą visoms nurodytoms priemonėms laikė nauja.

       Šalių reikalavimai
      13      Italijos Respublika Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti 1999 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos raštą „tiek, kiek jame nurodyta sustabdyti neteisėta pripažintą pagalbą“,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      14      Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        pripažinti, kad išnyko ieškinio dėl ginčijamo sprendimo dalies, susijusios su pagalba Tirrenia di Navigazione, dalykas,

      –        dėl likusių reikalavimų ieškinį atmesti,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl reikalavimų, susijusių su tuo, jog nebėra reikalo priimti sprendimą
      15      Savo triplike Komisija teigia, kad išnyko ieškinio dalies, susijusios su Tirrenia di Navigazione SpA suteikta pagalba, dalykas. Kadangi 2001 m. birželio 21 d. Sprendimas nebuvo ginčijamas prieš pasibaigiant ieškinio senaties
         terminui, galutinai nuspręsta, kad šios įmonės naudai priimtos priemonės, nors ir suderinamos su Bendrąja rinka, yra neteisėta
         pagalba, t. y. nauja pagalba, vykdoma be išankstinio leidimo, kurio reikalaujama pagal EB 88 straipsnio 3 dalį. Jos atžvilgiu
         ginčijamas sprendimas prarado bet kokį savarankišką teisinį poveikį, todėl Italijos vyriausybė nebėra suinteresuota jį panaikinti.

      16      Komisijos argumentas atmestinas.

      17      Tiesa, kad 2001 m. birželio 21 d. Sprendimu iš dalies užbaigdama ginčijamu sprendimu pradėtą procedūrą Komisija patvirtino
         savo išankstinį vertinimą, jog Tirrenia di Navigazione SpA grupei išmokėtos subsidijos, padengiančios viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimus, yra EB 88 straipsnio 3 dalyje numatyta
         nauja pagalba – šis sprendimas, kuris nebuvo ginčijamas prieš pasibaigiant ieškinio senaties terminui, yra galutinis. Tačiau
         dėl ginčijamo sprendimo pareikštas ieškinys iš esmės yra paduotas siekiant, kad būtų pripažinta, jog priemonės, kurias Komisija
         šiuo sprendimu prašė sustabdyti, neturėjo būti sustabdytos iki sprendimo ar sprendimų, užbaigiančių ginčijamu sprendimu pradėtą
         procedūrą, priėmimo. Taigi šis klausimas nėra susijęs su procedūros galutinio sprendimo dalyku, išplaukiančiu iš EB 88 straipsnio
         2 dalies pirmosios pastraipos ir 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias (EB 88) straipsnio
         taikymo taisykles (OL L 83, p. 1, toliau – Reglamentas dėl valstybės pagalbos), 7 straipsnio 2–5 dalių bei 14 dalies.

      18      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad ieškinio dalykas neišnyko.

       Dėl esmės
      19      Italijos vyriausybė iš esmės pateikia keturis ginčijamo sprendimo panaikinimo pagrindus. Visų pirma ji teigia, kad ginčijamas
         sprendimas yra nepakankamai motyvuotas. Antra, Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, nesuteikė Italijos valdžios
         institucijoms galimybės pateikti pastabas. Trečia, ji viršijo savo įgaliojimus. Galiausiai ginčijamas sprendimas dėl įvairių
         priežasčių pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį ir EB 88 straipsnio 1 bei 3 dalis.

       Dėl motyvavimo
       Šalių argumentai
      20      Italijos vyriausybė priekaištauja Komisijai, jog ši ginčijamame sprendime nesirėmė Reglamentu dėl valstybės pagalbos, kuris
         jau buvo įsigaliojęs.

      21      Komisija atsikerta, kad sprendimo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį – kaip ir ginčijamo sprendimo atveju – teisinis
         pagrindas yra tiesiogiai nurodytas Sutartyje ir todėl nereikia remtis Reglamentu dėl valstybės pagalbos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      22      EB 253 straipsnis visų pirma nustato, kad Komisijos priimtuose aktuose nurodomos juos priimti paskatinusios priežastys. Pareigos
         nurodyti sprendimo, galinčio pažeisti asmenų teises, motyvus tikslas – leisti Teisingumo Teismui vykdyti sprendimo teisėtumo
         teisminę priežiūrą bei suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kad jis galėtų sužinoti, ar sprendimas
         yra pagrįstas arba ar jis yra su trūkumais, ir užginčyti jo teisėtumą (žr. visų pirma 1981 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Michel prieš Parlamentą, 195/80, Rink. p. 2861, 22 punktą).

      23      Šioje byloje tai, kad ginčijamame sprendime nėra nurodytas Reglamentas dėl valstybės pagalbos arba tam tikros jo nuostatos,
         gali būti motyvavimo trūkumas tik tuo atveju, jeigu Komisija būtų taikiusi tiesiogiai iš Sutarties neišplaukiančias šio reglamento
         nuostatas. Šiuo klausimu pažymėtina, kad šis reglamentas daugiausia susistemina prieš jį priimant Bendrijos teismų atliktą
         su valstybės pagalba susijusių Sutarties procedūrinių nuostatų aiškinimą.

      24      Šiuo atveju ginčijamas sprendimas neįgyvendina jokios procedūros, susijusios su valstybės pagalbos kontrole, nuostatos, kuri
         neišplaukia tiesiogiai iš Sutarties. Šiuo sprendimu Komisija pagal EB 88 straipsnio 2 dalį paprašė Italijos valdžios institucijų
         pateikti savo pastabas dėl jame nurodytų priemonių bei šiame prašyme laikinai pripažino šias priemones nauja pagalba ir nurodė
         jas sustabdyti sprendime apibrėžta dalimi (žr. 1992 m. birželio 30 d. Sprendimų Ispanija prieš Komisiją, C‑312/90, Rink. p. I‑4117, 17 punktą ir Italija prieš Komisiją, C‑47/91, Rink. p. I‑4145, 18 punktą bei tarpinio sprendimo 56 punktą). Jokia šio sprendimo procedūra ar jo teisinis poveikis
         nėra pagrįsti naujoviška Reglamento dėl valstybės pagalbos nuostata.

      25      Taigi ieškinio pagrindas, susijęs su ginčijamo sprendimo motyvavimo trūkumu, yra atmestinas.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, jog nebuvo sudaryta galimybė pateikti pastabas
       Šalių argumentai
      26      Italijos vyriausybė teigia, kad Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, kuriuo buvo sustabdyti tam tikri mokėjimai,
         turėjo sudaryti galimybę pateikti pastabas. Ji mano, kad tokie Komisijos veiksmai yra sunkus pažeidimas, ypač kalbant apie
         ginčijamame sprendime nurodytas dviejų rūšių priemones, būtent Tirrenia įmonių grupės 1999–2002 m. pramoninį projektą lydinčiąsias priemones ir mokestines priemones, susijusias su apsirūpinimu degalais
         bei tepimo alyva, apie kurias prieš priimant ginčijamą sprendimą Italijos valdžios institucijoms nebuvo užsiminta.

      27      Komisija pažymi, kad šis sprendimas neįpareigoja sustabdyti tokių priemonių. Reglamento dėl valstybės pagalbos 11 straipsnio
         1 dalies nuostata, įpareigojanti prieš nurodant sustabdyti sulaukti suinteresuotos valstybės narės pastabų, – ja ieškinyje
         remiasi Italijos vyriausybė, – Komisijos nuomone, negalėjo būti taikoma. Konkrečiai kalbant, ginčijamame sprendime buvo tik
         pasiūlyta pateikti pastabas dėl galimo vėlesnio privalomo nurodymo sustabdyti.

      28      Komisija priduria, kad naujos pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta ir kuri buvo pradėta teikti (Reglamento dėl valstybės pagalbos
         III skyriuje nurodytos „neteisėtos“ valstybės pagalbos), atveju, prieš priimant sprendimą pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio
         2 dalį, nėra privaloma susirašinėti su suinteresuota valstybe. Iš tikrųjų reglamento 10 straipsnio 2 dalis aiškiai leidžia
         Komisijai iš anksto prašyti valstybės pateikti informaciją, tačiau jos tai daryti neįpareigoja. Pagal šio reglamento 13 straipsnio
         1 dalį leidžiama pradėti aptariamą procedūrą nenustatant jokio išankstinio įpareigojimo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      29      Atsižvelgiant į sprendimo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį teisines pasekmes, kai nurodytos priemonės laikinai
         pripažįstamos nauja pagalba, nors suinteresuota valstybė narė gali ir nesutikti su tokiu vertinimu (žr. tarpinio sprendimo
         59 ir 60 punktus), Komisija turi su suinteresuota valstybe nare pirmiausia išnagrinėti atitinkamas priemones, kad ši valstybė
         prireikus galėtų Komisijai nurodyti, jog, jos nuomone, aptariamos priemonės nėra pagalba arba yra esama pagalba.

      30      Komisijos nurodyti Reglamento dėl valstybės pagalbos 10 ir 13 straipsniai šį reikalavimą atitinka. 10 straipsnio, kuris taikomas,
         kai Komisija turi informacijos apie tariamai neteisėtą pagalbą, neatsižvelgiant į jos šaltinį, 2 dalyje naudojamas žodis „prireikus“,
         kuriuo pradedamas sakinys „(prireikus Komisija) prašo suinteresuotos valstybės narės jai pateikti informacijos“, rodo, jog
         gali būti ir kitaip, jei Komisija kartu su valstybe nare pakankamai išsamiai išnagrinėja atitinkamą priemonę, pavyzdžiui,
         kai pati valstybė narė informuoja Komisiją apie šią priemonę. Tai nereiškia, kad Komisija gali nenagrinėti atitinkamos priemonės
         kartu su valstybė nare prieš pradėdama šios valstybės atžvilgiu procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Be to, 13 straipsnis,
         kuriame nurodyta, kad galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pradėti šią procedūrą, neatleidžia
         Komisijos nuo pareigos atitinkamą priemonę išnagrinėti kartu su suinteresuota valstybe nare dar prieš priimant tokį sprendimą.

      31      Šioje byloje Komisija, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, kuriuo bent iš dalies ši tvarka buvo sustabdyta, kartu su Italijos
         valdžios institucijomis neišnagrinėjo lengvatinės mokestinės tvarkos, kuri buvo taikoma Tirrenia įmonių grupei jai aprūpinant savo laivus degalais ir tepimo alyva. Jeigu Komisija tai būtų padariusi, Italijos valdžios institucijos,
         siekdamos įrodyti, kad ši tvarka neturi būti sustabdyta kaip neteisėta pagalba, būtų iš karto pateikusios visą informaciją.
         Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2001 m. birželio 21 d. Sprendime dėl dalinio procedūros, susijusios su Tirrenia di Navigazione, užbaigimo Komisija nurodė, jog priėmus 1996 m. kovo 2 d. Sprendimą, t. y. prieš priimant ginčijamą sprendimą, Italijos valdžios
         institucijos išplėtė šios tvarkos taikymą visiems uoste remontui pastatytiems laivams.

      32      Tačiau dėl 1999–2002 m. Tirrenia įmonių grupės pramoninio plano iš bylos medžiagos aišku, kad savo 1999 m. kovo 12 d. rašte išdėstytame prašyme pateikti informacijos
         Komisija kalbėjo apie daugiamečių ekonominių planų, kuriuos Tirrenia įmonių grupės turi pateikti Italijos valdžios institucijoms, įgyvendinimo tvarką. Todėl, jei buvo rengiamas naujas planas
         arba ankstesnį planą papildančios priemonės, kuriuos tame laiške nurodytų priemonių išankstinio tyrimo etape pristatė grupė,
         Italijos valdžios institucijos galėjo tikėtis, kad šis naujas planas arba šie papildymai bus įtraukti į būsimą sprendimą pradėti
         procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Jos pačios galėjo apie tai informuoti Komisiją, prireikus nurodydamos argumentus,
         kad nebūtų įtrauktos į sprendimą dėl tariamai naujos pagalbos.

      33      Kalbant apie Tirrenia įmonių grupei išmokėtas subsidijas už viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimus, iš bylos medžiagos aišku, kad šias priemones
         nagrinėjo tiek Komisijos tarnybos, tiek Italijos valdžios institucijos 1999 m. kovo 12 d. Komisijos prašyme pateikti informacijos,
         Italijos valdžios institucijų pateiktame atsakyme bei dvišaliame susitikime, ir tai vyko prieš priimant ginčijamą sprendimą.
         Šiuo atžvilgiu Italijos vyriausybė negali teigti, kad ji neturėjo galimybės pateikti svarbios informacijos dar prieš priimant
         ginčijamą sprendimą.

      34      Ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, nes juo sustabdomas mokestinės tvarkos, taikomos Tirrenia įmonių grupei aprūpinant savo laivus degalais ir tepimo alyva, įgyvendinimas.

      35      Šiame etape tolimesnė sprendimo analizė yra susijusi tik su Tirrenia įmonių grupės įmonėms išmokėtomis subsidijomis pagal viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimus, dėl kurių Italijos vyriausybė
         teigia, kad jei šios subsidijos turi pagalbos požymių, jos bet kuriuo atveju yra esama pagalba, ir su Tirrenia įmonių grupės 1999–2002 m. pramoniniu planu.

       Dėl įgaliojimų viršijimo
       Šalių argumentai
      36      Italijos vyriausybė mano, kad ginčijamame sprendime, kuriuo nagrinėjamos priemonės pripažįstamos neteisėta pagalba ir nurodoma
         ją sustabdyti, nepateikiami pagrįsti tokio vertinimo motyvai. Vienintelis sustabdymo motyvas yra susijęs su žala, kuri galėtų
         atsirasti Tirrenia konkurentams įgyvendinant nagrinėjamas priemones, tačiau jis neįrodo, kad tai yra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme
         ir nauja pagalba. Taigi Komisija priėmė sprendimą sustabdyti tik dėl atsargumo tam atvejui, jeigu aptariamos priemonės iš
         tikrųjų būtų neteisėta nauja pagalba, tačiau šis sprendimas niekaip nėra pagrįstas išsamiu tyrimu, leidžiančiu daryti tokią
         išvadą.

      37      Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad ginčijamame sprendime nėra privalomo nurodymo sustabdyti, dėl ko būtų reikėję įrodyti neteisėtos
         pagalbos egzistavimą. Ji tik išreiškė abejones dėl pagalbos buvimo, jos neteisėto pobūdžio ir suderinamumo su Bendrijos rinka.
         Samprotavimai dėl galimos žalos, kuri galėtų atsirasti Tirrenia konkurentams įgyvendinant nagrinėjamas priemones, yra susiję tik su galimu vėlesniu sustabdymu, dėl kurio Italijos valdžios
         institucijoms buvo pasiūlyta pateikti savo pastabas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      38      Įgaliojimų viršijimo sąvoka apima situaciją, kai valdžios institucija naudojo savo įgaliojimus siekdama ne to tikslo, kuriam
         jai tie įgaliojimai buvo suteikti (žr. visų pirma 1982 m. vasario 4 d. Sprendimo Buyl ir kt. prieš Komisiją, 817/79, Rink. p. 245, 28 punktą). Sprendimas yra priimtas viršijant įgaliojimus, tik jeigu objektyvūs, svarbūs ir nuoseklūs
         požymiai rodo, jog jis buvo priimtas siekiant tokio tikslo (žr. visų pirma 1966 m. gegužės 5 d. Sprendimą Guttmann, 18/65 ir 35/65, Rink. p. 149, 170).

      39      Šios bylos atveju taip nėra. Kaip Teisingumo Teismas tarpiniame sprendime jau buvo nusprendęs, priemonių, kurias Komisija
         sprendimu pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pripažįsta nauja pagalba, sustabdymas tiesiogiai išplaukia iš tokio
         vertinimo bei EB 88 straipsnio 3 dalies nuostatos paskutinio sakinio. Taigi įgaliojimų viršijimas gali būti nustatytas tik
         tuomet, jei būtų įrodyta, kad Komisija nauja pagalba pripažino priemones, dėl kurių ji negalėjo turėti jokių abejonių, kad
         tai yra esama pagalba, kuriai taikoma EB 88 straipsnio 1 dalis, arba net priemones, kurioms netaikomi EB 87 ir 88 straipsniai,
         t. y. jeigu būtų įrodyta, jog Komisija sąmoningai norėjo labai greitai uždrausti taikyti priemones, dėl kurių ji negalėjo
         turėti jokių abejonių, jog jos bent iki procedūros pabaigos dar gali būti teisiškai įgyvendinamos.

      40      Taigi ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, atsižvelgiant į Komisijos tuo metu turimą informaciją, neatrodė neabejotina, kad
         Tirrenia įmonių grupei išmokėtos subsidijos, viršijančios bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimo grynąsias papildomas išlaidas,
         kurių išmokėjimą sustabdė šis sprendimas, yra esama pagalba nurodytąja prasme arba priemonės, neturinčios pagalbos požymių.

      41      Taigi ieškinio pagrindas, susijęs su įgaliojimų viršijimu, nėra pagrįstas.

       Dėl EB 87 straipsnio 1 dalies ir 88 straipsnio 1 ir 3 dalių pažeidimo
       Šalių argumentai
      42      Italijos vyriausybė pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija nurodo, jog šiame etape neįmanoma priimti sprendimo dėl pagalbos
         požymių buvimo. Esant tokiam netikrumo laipsniui negalima pradėti procedūros dėl nagrinėjamų priemonių sustabdymo. Šiuo klausimu
         Italijos vyriausybė remiasi 1994 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimu Italija prieš Komisiją (C‑47/91, Rink. p. I‑4635), kuriame, spręsdamas klausimą dėl atskiros pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos
         schemą, jis nusprendė:

      „33      <…> (kadangi EB 88 straipsnio 3 dalis) suteikia Komisijai įgaliojimus nurodyti sustabdyti tik naujos pagalbos teikimą, nepakanka
         to, jog ji vien tik turi abejonių dėl atskiros pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos schemą.

      34      Jeigu Komisija turi abejonių dėl atskiros pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos schemą, ji turi kreiptis
         į atitinkamą valstybė narę, kad ši per jos nustatytą terminą pateiktų visus dokumentus, informaciją ir duomenis, būtinus priimti
         sprendimą dėl ginčijamos pagalbos suderinamumo su sprendimu, patvirtinančiu pagalbos schemą.“

      43      Be to, Italijos vyriausybės nuomone, Komisija ginčijamame sprendime sutiko, kad pagalba yra būtina siekiant padengti papildomas
         viešųjų paslaugų teikimo išlaidas, kurios buvo patirtos pagal galiojančias viešųjų paslaugų teikimo sutartis prieš įsigaliojant
         1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentui (EEB) Nr. 3577/92, taikančiam laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui
         valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364, p. 7), ir yra leidžiama pagal šio reglamento 4 straipsnio 3 dalį, kurioje nustatyta:
         „Esamos viešųjų paslaugų teikimo sutartys gali galioti iki atitinkamos sutarties galiojimo termino pabaigos“ (Pataisytas vertimas).

      44      Šiuo požiūriu Italijos vyriausybė nurodo, kad viskas, kas buvo išmokėta Tirrenia įmonių grupės įmonėms už jų atliekamas viešųjų paslaugų teikimo užduotis, yra numatyta Transporto ministerijos su šiomis
         įmonėmis sudarytose viešųjų paslaugų teikimo sutartyse ir kad 1991 m. Komisija gavo pranešimą apie šias sutartis ir su tuo
         susijusi tam tikra informacija jai buvo perduota 1991–1997 m. laikotarpiu. Savo dublike ji pažymi, kad galima pagalba taip
         buvo įgyvendinama prieš Reglamentu Nr. 3577/92 įtvirtintą liberalizavimą, nes esminiai viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų
         elementai ir su jais susijusios kompensacijos buvo nustatyti net prieš Romos sutartį, ir kad bet kuriuo atveju Komisija, gavusi
         pranešimą apie šias sutartis, tiesiogiai arba netiesiogiai davė leidimą teikti šią pagalbą. Taigi, jei Tirrenia įmonių grupės įmonių naudai įvykdyti mokėjimai ir turėjo būti pripažįstami pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, jie bet
         kuriuo atveju buvo esama pagalba.

      45      Italijos vyriausybės nuomone, Komisija, siekdama išsiaiškinti, ar tai buvo esama, ar nauja pagalba, neatsižvelgė į 1991–1997 m.
         laikotarpiu jai perduotą informaciją. Komisija iš karto nepagrįstai pasirinko antrąją prielaidą.

      46      Komisija teigia, kad priimant sprendimą pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį yra normalu pareikšti abejones dėl
         to, ar nagrinėjamos priemonės turi pagalbos požymių. Komisija pažymi, kad ginčijamame sprendime ji vis dėlto nepareiškė jokių
         abejonių dėl nagrinėjamų priemonių naujumo, nes Italijos valdžios institucijos, susirašinėdamos prieš šio sprendimo priėmimą,
         visiškai nepaminėjo, jog tai buvo esama pagalba. Taigi šios aplinkybės nėra panašios į bylos aplinkybes, susiklosčiusias priimant
         nurodytą sprendimą Italija prieš Komisiją.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      47      Kai Komisija nagrinėja pagalbos priemones pagal EB 87 straipsnį, siekdama nustatyti, ar jos suderinamos su bendrąja rinka,
         ji privalo pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, jeigu po išankstinio tyrimo etapo negalima pašalinti visų sunkumų,
         dėl kurių ji negali daryti išvados dėl šių priemonių suderinamumo su bendrąja rinka (1984 m. kovo 20 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, 84/82, Rink. p. 1451, 13 punktas). Paprastai tokie pat principai turi būti taikomi, kai Komisija dar abejoja dėl paties
         nagrinėjamos priemonės priskyrimo pagalbai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Taigi negalima priekaištauti Komisijai, kad ji
         pradėjo procedūrą, net jeigu ji šiuo tikslu savo priimtame sprendime ir pareiškia abejonių dėl to, ar joje nagrinėjamos priemonės
         laikytinos pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      48      Tačiau atsižvelgiant į procedūros, kurioje priemonės laikomos nauja pagalba, pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradėjimo teisines
         pasekmes, kai suinteresuota valstybė narė teigia, jog šios priemonės nėra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, Komisija,
         remdamasi valstybės šiame etape pateikta informacija, turi pakankamai nuodugniai išnagrinėti šį klausimą, net jeigu tyrimo
         rezultatai nėra galutiniai. Pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą valstybių narių ir institucijų sąžiningo bendradarbiavimo principą,
         be to, kad nebūtų pernelyg uždelsta procedūra, pati valstybė narė, mananti, kad nagrinėjamos priemonės nėra pagalba, turi
         kuo anksčiau pateikti Komisijai tokią nuomonę pagrindžiančią informaciją, kai tik Komisija dėl jų į ją kreipiasi. Jeigu ši
         informacija leidžia išsklaidyti abejones, jog nagrinėjamos priemonės neturi pagalbos požymių, Komisija negali pradėti procedūros
         pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Tačiau, jeigu remiantis šia informacija negalima pašalinti abejonių dėl pagalbos požymių buvimo
         ir jeigu lieka abejonių dėl jų suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija turi pradėti šią procedūrą.

      49      Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad atsakydamos į pirmą Komisijos prašymą pateikti informaciją Italijos valdžios institucijos
         teigė, jog subsidijos, susijusios su viešųjų paslaugų teikimo sutartimis, 1991 m. sudarytomis su Tirrenia įmonių grupės įmonėmis, nėra valstybės pagalba. Tačiau, kadangi šiame etape nėra galimybės patikrinti subsidijų atitikties
         papildomoms išlaidoms, susijusioms su viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimu, Komisija pagrįstai turi teisę abejoti, ar šios
         subsidijos turi pagalbos požymių. Be to, Komisija siekė sustabdyti tik subsidijų, viršijančių bendros ekonominės svarbos paslaugų
         teikimo grynąsias papildomas išlaidas, mokėjimą. Taip pat šioje byloje Italijos vyriausybė nurodė, kad ji nemanė esant būtina
         pareikšti nuomonės dėl EB 87 straipsnio taikymo jos ryšiams su Tirrenia įmonių grupe, nes Tirrenia įmonių grupė yra viešųjų paslaugų teikimo sutarčių šalis. Kalbant apie Tirrenia įmonių grupės 1999–2002 m. pramoninį planą, reikia pažymėti, kad Italijos valdžios institucijos nepateikė Komisijai prieš
         jai priimant ginčijamą sprendimą su juo susijusios informacijos, galinčios prireikus įrodyti, jog jame numatytos priemonės
         nėra valstybės pagalba. Tokiomis aplinkybėmis ši vyriausybė negali priekaištauti Komisijai, kuri, turėdama abejonių, ar išnagrinėtos
         priemonės turi pagalbos požymių, pradėjo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą.

      50      Prieštaravimas, kad Komisija nagrinėjamas priemones nepagrįstai pripažino nauja pagalba, nors turėjo informacijos, leidžiančios
         jas laikyti esama pagalba, yra susijęs tik su Tirrenia įmonių grupės įmonių finansavimu pagal 1991 m. sudarytas viešųjų paslaugų teikimo sutartis. Šiame sprendimo etape toliau nebeanalizuojamas
         1999–2002 m. pramoninis planas. Todėl Komisijos pateiktas gynybos argumentas, kad Italijos valdžios institucijos nepateikė
         šios informacijos prieš pradedant procedūrą, atsižvelgiant į faktines aplinkybes, iš dalies turi būti atmestas.

      51      Iš tikrųjų iš bylos medžiagos išplaukia, kad po Italijos valdžios institucijų atsakymo į pirmą Komisijos prašymą pateikti
         informaciją jos teigė, jog su Tirrenia įmonių grupės įmonėmis sudarytoms viešųjų paslaugų teikimo sutartims taikoma Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis,
         ir tai iš esmės patvirtino, kad pagal šias sutartis teikiama pagalba buvo teisėta ir todėl ji buvo ne nauja, o esama pagalba.
         Tačiau vien šiame atsakyme pateiktos nuorodos į 1991–1997 m. susirašinėjimą su Komisija, nenustačius jokio per šį susirašinėjimą
         pateiktos informacijos ir galimo nagrinėjamų priemonių pripažinimo esama pagalba tarpusavio ryšio, nepakanka, kad Italijos
         vyriausybė galėtų priekaištauti Komisijai, jog ši, prieš pradėdama procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį ir vertindama,
         ar priemonės yra naujos, ar esamos, neatsižvelgė į šią informaciją

      52      Taigi Italijos vyriausybės nurodytas ieškinio pagrindas toliau nagrinėjamas tiek, kiek jis paremtas tuo, kad Komisija, nuspręsdama
         nagrinėjamas priemones laikyti nauja, o ne esama pagalba, neatsižvelgė į Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalies nuostatas.

      53      Pareiga tam tikromis aplinkybėmis pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį nenurodo, kokia tvarka reikia priimti šį
         sprendimą, t. y., ar pagal esamos pagalbos nuolatinės kontrolės procedūrą, remiantis EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatomis,
         ar pagal naujos pagalbos kontrolės procedūrą, remiantis to paties straipsnio 3 ir 2 dalių nuostatomis.

      54      Atsižvelgiant į teisines šio procedūros pasirinkimo pasekmes, kai nagrinėjamos jau įgyvendinamos priemonės, Komisija savo
         nuožiūra negali kaip pagrindinės rinktis antrosios procedūros, jeigu suinteresuota valstybė narė teigia, kad turi būti taikoma
         pirmoji. Tokiu atveju Komisija turi išsamiai ištirti klausimą, remdamasi valstybės narės tame etape jai pateikta informacija,
         net jeigu toks tyrimas baigiamas išankstiniu nagrinėjamų priemonių kvalifikavimu.

      55      Kilus klausimui, ar yra pagalbos požymių, pagal EB 10 straipsnyje įtvirtintą valstybių narių ir institucijų sąžiningo bendradarbiavimo
         principą ir siekdama pernelyg neuždelsti procedūros pati valstybė narė, mananti, kad ji teikia esamą pagalbą, turėtų kuo anksčiau
         pateikti Komisijai tokią nuomonę pagrindžiančią informaciją, kai tik Komisija į ją kreipiasi dėl nagrinėjamos priemonės. Jeigu
         atliekant pirminį vertinimą ši informacija leidžia manyti, jog nagrinėjamos priemonės tikėtinai iš tikrųjų yra esama pagalba,
         Komisija turi jas vertinti vykdydama procedūrą pagal EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalis. Tačiau, jeigu valstybės narės pateikta
         informacija neleidžia daryti tokios pirminės išvados arba jeigu valstybė narė šiuo klausimu nepateikia jokios informacijos,
         Komisija turi vertinti šias priemones pagal šio straipsnio 3 ir 2 dalis.

      56      Šį atvejį reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į tokius principus.

      57      Situacija nėra visiškai panaši į situaciją byloje, kurioje buvo priimtas nurodytas sprendimas Italija prieš Komisiją – juo remiasi Italijos vyriausybė. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nutarė, kad jeigu Komisija iš naujo nagrinėtų jos pačios
         anksčiau patvirtintos pagalbos schemos taikymo priemones kaip naują valstybės pagalbą, tai prieštarautų teisėtų lūkesčių ir
         teisinio saugumo principams. Todėl, kai suinteresuota valstybė narė teigia, kad priemonės yra teikiamos pagal anksčiau patvirtintą
         schemą, Komisija negali iš karto pradėti procedūros pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl šių priemonių ir laikyti jas nauja pagalba,
         dėl ko jos turėtų būti sustabdytos, bet pirma turi nustatyti, ar šios priemonės patenka į aptariamą schemą ir, jeigu taip,
         ar jos atitinka pagalbos schemos patvirtinimo sprendime nustatytas sąlygas. Tik tyrimo išvadai esant neigiamai, Komisija gali
         pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį ir laikyti tas priemones nauja pagalba. Tačiau, jei išvada teigiama, Komisija
         turi vertinti šias priemones kaip esamą pagalbą ir pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalis.

      58      Tačiau šioje byloje galimas nagrinėjamų priemonių pripažinimas esama pagalba neišplaukia iš sprendimo, kurį šalys sutinka
         pripažinti kaip patvirtinantį pagalbos schemą. Iš tikrųjų Italijos vyriausybė teigia, kad Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio
         3 dalis patvirtina viešųjų paslaugų teikimo sutartyse numatytas pagalbos schemas, kurios ten yra minimos, tačiau Komisija
         teigia priešingai. Taigi negalima tvirtinti, kad Komisija privalėjo nedelsdama išnagrinėti šių priemonių atitiktį šiam Tarybos
         reglamentui, nes ji nemano, jog jis atstoja pagalbos schemą patvirtinantį sprendimą.

      59      Šiuo atveju pirmasis klausimas, į kurį reikėjo atsakyti pasirenkant procedūrą ir nusprendžiant, kokia pagalba – esama ar nauja
         – laikyti nagrinėjamas priemones, kaip tik ir buvo tai, ar Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis, kurioje kalbama apie
         viešųjų paslaugų teikimo sutartis, apima visos viešųjų paslaugų teikimo sutartyse numatytos pagalbos patvirtinimą.

      60      Komisija nagrinėjo šį klausimą. Ginčijamame sprendime sakoma: „4 straipsnio 3 dalis leidžia esamas viešųjų paslaugų teikimo
         sutartis palikti galioti iki jų galiojimo termino pabaigos. Šios „ilgo galiojimo taisyklės“ turi būti aiškinamos siaurai,
         nes jos sudaro išimtį iš bendros taisyklės, pagal kurią turi būti sudaryta galimybė (viešųjų paslaugų teikimo) sutartis sudaryti
         visiems suinteresuotiems Europos Sąjungos ūkio subjektams. Todėl ši taisyklė gali būti taikoma tik tai pagalbai, kuri būtina
         užtikrinti viešųjų paslaugų teikimą. Pagalbą, kuri netenkina ar gali netenkinti šios sąlygos, Komisija turi nagrinėti pagal
         įprastą procedūrą, remdamasi valstybės pagalbos nuostatomis“. Iš šios ištraukos aišku, kad Komisija nauja pagalba pripažino
         tik lėšas, viršijančias su viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimais susijusias išlaidas. Tačiau ši analizė visiškai atitinka
         ginčijame sprendime pateikto siūlymo sustabdyti tik tą pagalbą, kuri viršija bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimo grynąsias
         papildomas išlaidas, o ne visą pagalbą pagal su Tirrenia įmonių grupe sudarytas viešųjų paslaugų teikimo sutartis.

      61      Taigi Italijos vyriausybė negali priekaištauti Komisijai, kad ši ginčijame sprendime, kuris numato priemonių sustabdymą, iš
         karto šias priemones pripažino nauja pagalba EB 88 straipsnio 3 dalies prasme, iš anksto neišnagrinėjusi Italijos valdžios
         institucijų pateiktos ir jų poziciją patvirtinančios informacijos, jog šios priemonės turi būti laikomos esama pagalba.

      62      Iš esmės būtina išnagrinėti klausimą, ar, priešingai, nei teigia Komisija, pagal Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalį
         nagrinėjamų priemonių atžvilgiu Komisija turėjo laikytis esamos pagalbos kvalifikavimo iki pat tos procedūros stadijos, kurioje
         reikia pasirinkti, ar pagalbą laikyti esama, ar nauja.

      63      Komisija nesutinka su tuo, kad Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalis leidžia teikti pagalbą ir pripažįsta ją esama vien
         tik dėl to, kad ji buvo numatyta viešųjų paslaugų teikimo sutartyje, sudarytoje iki šio reglamento įsigaliojimo. Šis EB sutarties
         84 straipsnio pagrindu priimtas reglamentas (po pakeitimo – EB 80 straipsnis) yra dėl laisvės teikti paslaugas jūros transporto
         srityje ir tik aktas, kurio teisinis pagrindas yra EB sutarties 94 straipsnis (po pakeitimo – EB 89 straipsnis), galėjo leisti
         teikti valstybės pagalbą. Šio reglamento 4 straipsnio vienintelis tikslas – leisti išlaikyti tam tikrus laisvo paslaugų judėjimo
         apribojimus atsižvelgiant į būtinybę išsaugoti tam tikras bendros svarbos jūrų transporto paslaugas. Komisija pažymi, kad
         bet kuriuo atveju tam tikrų Tirrenia įmonių grupės įmonių aptarnaujamos tarptautinės linijos nepatenka į Reglamento Nr. 3577/92, kuris yra susijęs tik su jūros
         kabotažu, taikymo sritį.

      64      Komisijos argumentai tik iš dalies yra teisingi. Šioje byloje nagrinėjamu klausimu Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio, susijusio
         su viešųjų paslaugų teikimo sutartimis, sudarytomis su laivybos bendrovėmis, kurios teikia reguliarias paslaugas į salas arba
         iš salų, arba tarp salų, 3 dalyje nustatyta, kad 1993 m. sausio 1 d. galiojančios viešųjų paslaugų teikimo sutartys gali galioti
         iki jų termino pabaigos. Šio tipo sutartys paprastai apima finansines nuostatas, kurios yra būtinos užtikrinti jose įtvirtintų
         viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų įgyvendinimą. Kadangi Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalyje kalbama apie nagrinėjamų
         sutarčių tolimesnį galiojimą ir ji nėra taikoma tik tam tikriems tokių sutarčių aspektams, jose esančioms finansinėms nuostatoms,
         kurios yra būtinos užtikrinti viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų įgyvendinimą, taikoma šio straipsnio 3 dalis. Taigi Komisija
         klysta teigdama, kad ši nuostata leidžia palikti galioti tik galimas iš tokių sutarčių išplaukiančias išimtines arba specialias
         teises. Be to, ginčijamame sprendime Komisijos pozicija nebuvo tokia griežta, nes ji jame pripažino, kad finansuojant tik
         viešųjų paslaugų teikimo įpareigojimų papildomas išlaidas, minėtų sutarčių finansavimo tvarka patenka į Reglamento Nr. 3577/92
         4 straipsnio 3 dalies taikymo sritį.

      65      Tačiau, priešingai, nei iš esmės teigia Italijos vyriausybė, jei galima pagalba viršija tai, kas būtina nagrinėjamose sutartyse
         numatytiems viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimams užtikrinti, ji nepatenka į Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalies
         taikymo sritį kaip tik dėl to, kad ši pagalba nėra būtina šių viešųjų paslaugų teikimo sutarčių stabilumui bei egzistavimui
         užtikrinti. Todėl, remiantis šia nuostata, ji negali būti laikoma esama pagalba.

      66      Šioje byloje Italijos vyriausybės ieškinys pareikštas tik dėl priemonių, kurias Komisija ginčijamame sprendime nurodė sustabdyti,
         t. y. sustabdyti „bet kokios pagalbos, viršijančios bendros ekonominės svarbos paslaugų, teikiamų pagal Italijos valdžios
         institucijų atsižvelgiant į bendrą ekonominį interesą nustatytus (viešųjų paslaugų teikimo įsipareigojimus), grynąsias papildomas
         išlaidas, mokėjimą“. Čia kalbama apie bet kokią pagalbą, kuri nėra būtina šiems įpareigojimams užtikrinti ir kuri todėl negali
         būti laikoma esama pagalba pagal Reglamento Nr. 3577/92 4 straipsnio 3 dalį. Todėl Komisija, priešingai, nei tvirtina Italijos
         vyriausybė, galėjo teisiškai šią pagalbą laikyti nauja pagalba.

      67      Taigi ieškinio pagrindas, susijęs su EB 87 straipsnio 1 dalies ir 88 straipsnio 1 ir 3 dalių pažeidimu, yra nepagrįstas.

      68      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, nes juo iki pranešimo Italijos valdžios
         institucijoms apie sprendimą nutraukti procedūrą suinteresuotos įmonės atžvilgiu sustabdomas mokestinės tvarkos, taikomos
         aprūpinant Tirrenia įmonių grupės įmonių laivus degalais ir tepimo alyva, taikymas, o ieškinys dėl kitų reikalavimų – atmestas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      69      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
         o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo
         išlaidas. Šiuo atveju kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti Komisijos sprendimą, apie kurį Italijos valdžios institucijoms buvo pranešta 1999 m. rugpjūčio 6 d. raštu SG (99)
            D/6463, pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl valstybės pagalbos C‑64/99 (ex NN 68/99) sustabdymo, nes juo iki
            pranešimo Italijos valdžios institucijoms apie sprendimą nutraukti procedūrą suinteresuotos įmonės atžvilgiu (2001 m. birželio
            21 d. Komisijos sprendimas K(2001) 1684 arba 2004 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimas K(2004) 470 galutinis) sustabdomas mokestinės
            tvarkos, taikomos aprūpinant Tirreniaįmonių grupės įmonių laivus degalais ir tepimo alyva, taikymas.
      2.      Dėl kitų reikalavimų ieškinys atmetamas.
      3.      Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      1 Proceso kalba: italų.


1996 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Graikijos Republika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF sąskaitų apmokėjimas. # Byla C-50/94.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. lapkričio 24 d. # Georg Schwarz prieš Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg - Austrija. # Laisvas prekių judėjimas - Kiekybiniai ribojimai - Lygiaverčio poveikio priemonės - Nacionalinės teisės nuostata, draudžianti prekybą neįpakuotais konditerijos gaminiais iš prekybos automatų - Maisto produktų higiena. # Byla C-366/04.

text:
      Byla C‑366/04
      Georg Schwarz
      prieš
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg
      (Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Nacionalinės teisės nuostata, draudžianti prekybą neįpakuotais saldumynais iš prekybos automatų – Maisto produktų higiena“
      Generalinio advokato L. A. Geelhoed išvada, pateikta 2005 m. birželio 28 d.  I‑0000
      2005 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas . I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Maisto produktų higiena – Direktyva 93/43
            – Nacionalinės teisės nuostata, draudžianti prekybą neįpakuotais saldumynais iš prekybos automatų – Pateisinimas – Visuomenės
            sveikatos apsauga
      (EB 28 ir 30 straipsniai; Tarybos direktyvos 93/43 7 straipsnis)
      EB 28 ir 30 straipsnių bei Direktyvos 93/43 dėl maisto produktų higienos 7 straipsnio nuostatos nedraudžia prieš šios direktyvos
         įsigaliojimą priimtos nacionalinės nuostatos, uždraudžiančios neįpakuotų konditerijos gaminių, kurių gamyboje panaudotas natūralus
         cukrus ar cukraus pakaitalai, prekybą iš prekybos automatų.

      Iš tiesų tokia nuostata, net jeigu ji iš principo ir yra lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme, gali būti
         pateisinama pagal EB 30 straipsnį visuomenės sveikatos apsaugos sumetimais, jeigu ji yra tinkama ir proporcinga priemonė siekiamam
         tikslui pasiekti.

      (žr. 29, 33, 36, 38 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. lapkričio 24 d.(*)

      „Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Nacionalinės teisės nuostata, draudžianti prekybą neįpakuotais saldumynais iš prekybos automatų – Maisto produktų higiena“
      Byloje C‑366/04
      dėl Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg (Austrija) 2004 m. rugpjūčio 16 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. rugpjūčio 23 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Georg Schwarz
      prieš
      Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (pranešėjas), M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       G. Schwarz, atstovaujamo advokatų J. Dengg, M. Vavrousek ir T. Hölber,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J.‑P. Keppenne ir B. Schima,
      susipažinęs su 2005 m. birželio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 28–30 straipsnių bei 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos Nr. 93/43/EEB
         dėl maisto produktų higienos (OL L 175, p. 1, toliau – direktyva) 7 straipsnio išaiškinimu.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp G. Schwarz ir Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg, kuris pradėjo administracinių nuobaudų skyrimo procedūrą prieš šį asmenį dėl to, kad jis prekiavo neįpakuotais saldumynais
         iš prekybos automatų.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3       EB 28 straipsnis draudžia kiekybinius importo apribojimus ir visas lygiaverčio poveikio priemones valstybių narių tarpusavio
         prekyboje.

      4       Remiantis EB 30 straipsniu, EB 28 straipsnis nekliudo taikyti prekių importo draudimų arba apribojimų, jei jie yra pateisinami
         žmonių ar gyvūnų sveikatos bei gyvybės apsaugos sumetimais, su sąlyga, kad tokie draudimai arba apribojimai nėra savavališka
         diskriminacijos priemonė ar užslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas.

      5       Direktyvos pirma konstatuojamoji dalis nustato, kad laisvas maisto produktų judėjimas yra būtina prielaida vidaus rinkai sukurti.
      6       Remiantis direktyvos antra konstatuojamąja dalimi, žmogaus sveikatos apsauga yra svarbiausia.
      7       Pagal direktyvos ketvirtą konstatuojamąją dalį bendrieji maisto produktų higienos reikalavimai turi būti tarpusavyje suderinti,
         kad būtų apsaugota žmogaus sveikata.

      8       Direktyvos 1 straipsnis nustato:
      „1.      Šioje direktyvoje nustatytos bendrosios maisto produktų higienos taisyklės ir šių taisyklių laikymosi tikrinimo tvarka.
      2.      Ši direktyva taikoma nepažeidžiant nuostatų, priimtų pagal konkretesnes Bendrijos maisto higienos taisykles. <…>“
      9       Direktyvos 3 straipsnio 1 dalis numato:
      „Maisto produktai ruošiami, perdirbami, gaminami, pakuojami, laikomi, vežami, paskirstomi, tvarkomi ir siūlomi parduoti ar
         tiekiami laikantis higienos reikalavimų.“

      10     Remiantis direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi, maisto įmonės turi nustatyti svarbius savo veiklos etapus maisto saugai užtikrinti
         ir garantuoti, kad remiantis toje pačioje dalyje išvardytais principais, taikomais plėtojant HACCP sistemą (rizikos veiksnių
         analizės ir svarbių jų valdymo taškų sistema), būtų nustatytos, įgyvendinamos, palaikomos ir tobulinamos atitinkamos saugos
         sistemos.

      11     Direktyvos 3 straipsnio 3 dalis nustato:
      „Maisto įmonės turi laikytis higienos taisyklių, nustatytų šio reglamento priede. <...>“
      12     Direktyvos 7 straipsnio 1 dalis numato:
      „Valstybės narės, remdamosi Sutartimi, gali turėti, keisti ar įvesti konkretesnes nacionalines higienos nuostatas negu išdėstytos
         šioje direktyvoje, jeigu tokios nuostatos:

      –       ne mažiau griežtos už pateiktas priede,
      –       neapriboja, netrukdo ar nesudaro kliūčių prekybai maisto produktais, pagamintais laikantis šios direktyvos reikalavimų.“
      13     Direktyvos priedo III skyriuje išvardyti šie reikalavimai, taikomi kilnojamoms ir (ar) laikinoms patalpoms bei smulkių maisto
         prekių prekybos automatams:

      „1.      Patalpos ir smulkių maisto prekių prekybos automatai turi būti išdėstyti, sukonstruoti, valomi ir prižiūrimi taip, kad būtų
         galima išvengti maisto užteršimo pavojaus ir kad į jas nepatektų kenkėjai, kiek to praktiškai įmanoma pasiekti.

      2.      Visų pirma ir jei būtina:
               <…>
      b)      paviršiai, kurie gali liestis su maistu, turi būti švarūs, lengvai valomi ir, jei būtina, dezinfekuojami. Jie turi būti pagaminti
         iš lygių, plaunamų, netoksiškų medžiagų, nebent maisto įmonės gali įrodyti kompetentingai institucijai, kad ir kitos panaudotos
         medžiagos atitinka keliamus reikalavimus;

               <…>
      d)      turi būti tinkamai pasirūpinta maisto produktų valymu;
               <…>
      h)      maisto produktai turi būti laikomi taip, kad būtų galima išvengti jų užteršimo, kiek tai praktiškai įmanoma.“
      14     To paties priedo IX skyriaus „Nuostatos, taikomos maisto produktams“ 3 punktas nustato:
      „Visas maistas, kuris yra tvarkomas rankomis, laikomas, pakuojamas, teikiamas parduoti ir vežamas, turi būti saugomas nuo
         bet kokio užteršimo, dėl kurio jis gali nebetikti žmonėms vartoti ir tapti kenksmingu sveikatai, arba nuo tokio užteršimo,
         dėl kurio pagrįstai negalima tikėtis, kad maistas galėtų būti tinkamas vartoti. Maistas turi būti laikomas ir (ar) saugomas
         taip, kad visiškai sumažėtų bet kokia jo užteršimo galimybė. Turi būti naudojamos tinkamos apsaugos nuo parazitų procedūros.“

       Nacionalinė teisė
      15     Direktyvos nuostatos į Austrijos nacionalinę teisę buvo perkeltos 1998 m. vasario 3 d. Reglamentu dėl maisto produktų higienos
         (Lebensmittelhygieneverordnung) (BGBl. II, 31/1998, BGBl. II, 33/1999 paskelbta redakcija). Direktyvos nuostatos į šį reglamentą buvo perkeltos praktiškai
         identiškomis formuluotėmis.

      16     1988 m. vasario 10 d. Reglamento dėl konditerijos gaminių smulkių maisto prekių prekybos automatuose higienos (Verordnung über die Hygiene bei Zuckerwaren aus Automaten) (BGBl. 127/1988, toliau – Reglamentas dėl konditerijos gaminių higienos) 1 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:

      „1.      Prekybos konditerijos gaminiais automatai šio reglamento prasme yra prekybos automatai, kurie, į juos įmetus tam tikrą pinigų
         sumą, išduoda konditerijos gaminius, kurių gamyboje panaudotas cukrus ar cukraus pakaitalai. Šie konditerijos gaminiai, laikomi
         uždaroje talpoje, išduodami per prekių išdavimo kanalą, turintį prekių paėmimo ertmę.

      2.      Prekybos konditerijos gaminiais automatai turi būti išdėstyti ar pastatyti taip, kad ant jų tiesiogiai nekristų saulės spinduliai.
         Siekiant išvengti bet kokio užteršimo, prekių paėmimo ertmė turi būti apsaugota nuo blogų oro sąlygų.“

      17     Pagal Reglamento dėl konditerijos gaminių higienos 2 straipsnį:
      „Draudžiama prekybos automatuose siūlyti įsigyti neįpakuotus konditerijos gaminius, kurių gamyboje panaudotas cukrus ar cukraus
         pakaitalai.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      18     G. Schwarz atžvilgiu Zalcburgo meras priėmė kelis sprendimus dėl administracinių nuobaudų skyrimo, kuriais G. Schwarz kaltinamas
         prekiavęs įvairiais neįpakuotais kramtomaisiais saldainiais naudodamas prekybos automatus ir tuo pažeidęs Reglamento dėl konditerijos
         gaminių higienos 2 straipsnio reikalavimus.

      19     G. Schwarz dėl šių sprendimų pareiškė ieškinį Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg, kuriame jis tvirtina, kad Reglamentas dėl konditerijos gaminių higienos, ypač jo 2 straipsnis, prieštarauja Bendrijos teisei,
         ir, be kita ko, direktyvos nuostatoms.

      20     Manydamas, kad ginčui išspręsti reikalingas Bendrijos teisės išaiškinimas, Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 28–30 straipsnių ir Direktyvos 93/43 <...> 7 straipsnio nuostatos nekliudo taikyti prieš šios direktyvos įsigaliojimą
         priimtą nacionalinę nuostatą, uždraudžiančią neįpakuotų konditerijos gaminių, kurių gamyboje panaudotas natūralus cukrus ar
         cukraus pakaitalai, prekybą iš prekybos automatų?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      21     G. Schwarz tvirtina, kad Reglamento dėl konditerijos gaminių higienos 2 straipsnio reikalavimas įvynioti kiekvieną kramtomąjį
         saldainį trukdo laisvam maisto produktų judėjimui ir prieštarauja direktyvos 7 straipsniui. Ši nacionalinė nuostata reiškia,
         kad Austrijos rinkai skirtos nagrinėjamos prekės turi būti specialiai įvyniotos, todėl jos nebegali būti parduodamos dabartiniu
         metu Austrijoje naudojamuose prekybos automatuose. Tai praktiškai reiškia prekybos kitose valstybėse nei Austrija pagamintais
         produktais draudimą, kadangi užsienio gamintojai vargu ar imsis gaminti įvyniotus produktus tik šiai rinkai.

      22     G. Schwarz teigimu, šis importo apribojimas nepateisinamas EB 30 straipsnyje nurodytais motyvais, būtent žmonių sveikatos
         apsauga. Jo nuomone, jeigu ši apsauga pateisintų tokių priemonių, kokios nurodytos Reglamento dėl konditerijos gaminių higienos
         2 straipsnyje, įvedimą, kramtomieji saldainiai negalėtų būti parduodami neįvynioti prekybos automatuose Vokietijoje arba Italijoje,
         kur išorės, ypač klimato, sąlygos yra panašios į Austrijos. Be to, ieškovas pagrindinėje byloje tvirtina, kad net jeigu prekės
         būtų įvyniotos, vartotojas dar turėtų jas išvynioti, paprastai plikomis rankomis, todėl potenciali užteršimo per prekių paėmimo
         ertmę grėsmė vis dėlto išliktų.

      23     Europos Bendrijų Komisija mano, kad tokia nuostata, kokia įtvirtinta Reglamento dėl konditerijos gaminių higienos 2 straipsnyje,
         yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme. Dėl šio 2 straipsnio produktų,
         kuriais teisėtai prekiaujama kitose valstybėse narėse, importas į Austriją tampa brangesnis.

      24     Nežinodama konkrečių motyvų, kurie Austrijos įstatymų leidėją paskatino uždrausti prekybą neįpakuotais konditerijos gaminiais
         iš prekybos automatų, Komisija mano negalinti galutinai įvertinti galimos grėsmės žmonių sveikatai ir taip pat šios nacionalinės
         nuostatos pateisinimo EB 30 straipsnio atžvilgiu. Tačiau ji tvirtina, kad grėsmės vertinimas negali būti grindžiamas išimtinai
         hipotetiniais motyvais ir kad nurodoma reali grėsmė visuomenės sveikatai turi būti pakankamai nustatyta remiantis nesenais
         moksliniais duomenimis, turimais ribojančios priemonės priėmimo metu.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      25     Paaiškintina, kad EB 29 straipsnis, kuriuo remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nėra svarbus atsakant
         į prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Todėl Teisingumo Teismas apsiribos EB 28 ir 30 straipsnių bei direktyvos išaiškinimu.

      26     Direktyva nereglamentuoja reikalavimo įpakuoti maisto produktus, parduodamus iš prekybos automatų. Taigi derinimas Bendrijos
         lygmeniu neapima su šiuo klausimu susijusių nacionalinių priemonių.

      27     Todėl tokios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos pagal EB sutarties nuostatas, susijusias su laisvu prekių judėjimu.
      28     EB 28 straipsnyje nurodytas kiekybiniam importo ribojimui lygiaverčio poveikio priemonių draudimas taikomas visoms priemonėms,
         galinčioms tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą (žr., be kita ko, 1974 m.
         liepos 11 d. Sprendimo Dassonville, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą; 1987 m. kovo 12 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, vadinamojo „Alaus grynumo įstatymo“, 178/84, Rink. p. 1227, 27 punktą; 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑192/01, Rink. p. I‑9693, 39 punktą ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑270/02, Rink. p. I‑1559, 18 punktą).

      29     Neginčytina, kad Reglamento dėl konditerijos gaminių higienos 2 straipsnis reikalauja, jog kramtomieji saldainiai, parduodami
         Austrijoje iš prekybos automatų, būtų įvynioti, tačiau, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų, tos pačios prekės užsienyje, pavyzdžiui, Vokietijoje, gali būti parduodamos neįvyniotos.
         Tai reiškia, kad importuotojai, norėdami prekiauti šiomis prekėmis Austrijoje, yra įpareigoti jas įvynioti, o tai jų importą
         į šią valstybę narę daro brangesniu. Iš bylos dokumentų taip pat matyti, kad prekybai neįpakuotomis prekėmis skirti prekybos
         automatai negali būti naudojami prekybai įpakuotomis prekėmis. Tai reiškia, kad minėta nacionalinė nuostata iš esmės yra kiekybiniam
         importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė EB 28 straipsnio prasme.

      30     Tačiau ne kartą buvo nuspręsta, kad nacionalinė nuostata, kuri sudaro kliūtis laisvam prekių judėjimui, nebūtinai prieštarauja
         Bendrijos teisei, jeigu ji gali būti pateisinta vienu iš EB 30 straipsnyje išvardytų bendrojo intereso pagrindų arba vienu
         iš imperatyvių Teisingumo Teismo praktikos nustatytų reikalavimų tuo atveju, kai nacionalinė nuostata taikoma be diskriminacijos
         (žr. šiuo klausimu 1979 m. vasario 20 d. Sprendimo Rewe‑Zentral, vadinamojo „Cassis de Dijon“, 120/78, Rink. p. 649, 8 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Italiją  21 punktą).

      31     Atsižvelgiant į tai, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Reglamento dėl konditerijos
         gaminių higienos 2 straipsnis pateisinamas iš esmės visuomenės sveikatos apsaugos reikalavimu, kuris aiškiai numatytas EB 30 straipsnyje,
         būtent šios Bendrijos teisės nuostatos atžvilgiu nagrinėtina, ar tokia nacionalinė nuostata, šiuo atveju minėtas 2 straipsnis,
         neprieštarauja Bendrijos teisei.

      32     Dėl maisto produktų tiekimo į rinką Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nesant teisės aktų suderinimo valstybės narės turi
         pačios nuspręsti, kokiu lygiu jos siekia užtikrinti asmenų sveikatos ir gyvybės apsaugą, atsižvelgdamos į laisvo prekių judėjimo
         Bendrijoje reikalavimus (žr. šiuo klausimu 1983 m. liepos 14 d. Sprendimo Sandoz, 174/82, Rink. p. 2445, 16 punktą; 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía, C‑1/90 ir C‑176/90, Rink. p. I‑4151, 16 punktą; 1993 m. gegužės 25 d. Sprendimo LPO, C‑271/92, Rink. p. I‑2899, 10 punktą; minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 42 punktą ir 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑41/02, Rink. p. I‑11375, 42 punktą).

      33     Tačiau priimtos priemonės turi būti tinkamos pasiekti vieną ar daugiau EB 30 straipsnyje nurodytų tikslų, nagrinėjamu atveju
         – visuomenės sveikatos apsaugos, ir proporcingos, t. y. neviršyti to, kas yra būtina siekiamam tikslui pasiekti (žr., pavyzdžiui,
         minėto sprendimo LPO 12 punktą ir 1993 m. birželio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑373/92, Rink. p. I‑3107, 8 punktą).

      34     Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties išplaukia, kad, Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH (Austrijos sveikatos ir maisto produktų saugos agentūra) teigimu, Reglamento dėl konditerijos gaminių higienos 2 straipsnyje
         nurodytas draudimas pateisinamas visuomenės sveikatos apsaugos sumetimais, atsižvelgiant į tai, kad praeityje neįpakuoti produktai
         prekybos automatų talpose buvo pablogėję dėl drėgmės ar vabzdžių, ypač skruzdžių.

      35     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pabrėžia, kad šis draudimas gerokai padidina nagrinėjamų maisto
         produktų saugą. Šiuo atžvilgiu jis konstatuoja, kad neįpakuotus konditerijos gaminius iš prekybos automatų įsigyjantys vartotojai
         neišvengiamai plikomis rankomis, prieš tai jų nenusiplovę, turi paliesti prekę ir prekių paėmimo ertmę. Šis teismas mano,
         kad šios ertmės užteršimas patogeninėmis bakterijomis ir jų pernešimas ant išduodamos prekės nėra tik teorinė galimybė.

      36     Taigi konstatuotina, kad dėl Österreichische Agentur für Gesundheit und Ernährungssicherheit GmbH ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aiškiai išdėstytų pagrindų Reglamento dėl konditerijos gaminių
         higienos 2 straipsnyje įtvirtintas draudimas yra tinkama ir proporcinga visuomenės sveikatos apsaugos priemonė.

      37     Be to, pažymėtina, kad nė vienas byloje esantis dokumentas neleidžia daryti išvados, kad visuomenės sveikatos motyvai, kuriais
         remiamasi siekiant pateisinti Reglamento dėl konditerijos gaminių higienos 2 straipsnį, buvo atskirti nuo jų tikslo ir panaudoti
         siekiant įtvirtinti kitose valstybėse narėse pagamintų prekių diskriminaciją arba netiesiogiai ginti tam tikrus nacionalinius
         produktus (žr. šiuo klausimu 1979 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Henn ir Darby, 34/79, Rink. p. 3795, 21 punktą ir minėto sprendimo Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía 20 punktą).

      38     Atsižvelgiant į minėtų argumentų visumą, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 28 ir 30 straipsnių ir Direktyvos 93/43
         7 straipsnio nuostatos nedraudžia prieš šios direktyvos įsigaliojimą priimtos nacionalinės nuostatos, uždraudžiančios neįpakuotų
         konditerijos gaminių, kurių gamyboje panaudotas natūralus cukrus ar cukraus pakaitalai, prekybą iš prekybos automatų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      39     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
         Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      EB 28 ir 30 straipsnių ir 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/43/EEB dėl maisto produktų higienos 7 straipsnio nuostatos
            nedraudžia prieš šios direktyvos įsigaliojimą priimtos nacionalinės nuostatos, uždraudžiančios neįpakuotų konditerijos gaminių,
            kurių gamyboje panaudotas natūralus cukrus ar cukraus pakaitalai, prekybą iš prekybos automatų.
      Parašai.
      ** Proceso kalba: vokiečių.


1989 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvas prekių judėjimas. # Byla 76/86.


1991 m. lapkričio 6 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Charlotte von Bonkewitz-Lindner prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai - Vertinimo ataskaita. # Byla T-33/90.


1973 m. lapkričio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # NV Nederlandse Spoorwegen prieš Minister van Verkeer en Waterstaat. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van State - Nyderlandai. # Byla 36-73.


2017 m. kovo 22 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Karl Hoffmann prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo „Genius“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-425/16.


2017 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Ispanijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Aplinka – Direktyva 2008/98/EB – 13 ir 15 straipsniai – Atliekų tvarkymas – Žmonių sveikatos ir aplinkos apsauga – Atsakomybė – Sąvartynai.#Byla C-563/15.


1998 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 75/440/EEB. # Byla C-214/97.


2015 m. rugsėjo 10 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#H&M Hennes & Mauritz BV & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos dizainas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Įregistruotas Bendrijos dizainas, vaizduojantis rankinę – Ankstesnis dizainas – Negaliojimo pagrindas – Individualios savybės – Reglamento (EB) Nr. 6/2002 6 straipsnis – Pareiga motyvuoti.#Byla T-526/13.