title: 2006 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#BUPA Hospitals Ltd ir Goldsborough Developments Ltd prieš Commissioners of Customs & Excise.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Jungtinė Karalystė.#Šeštoji PVM direktyva - 10 straipsnio 2 dalis - Apskaičiuotinas PVM - Apmokėjimas avansu - Išankstinis mokėjimas už būsimą farmacinių produktų ir protezų tiekimą.#Byla C-419/02.

text:
      Byla C‑419/02
      BUPA Hospitals Ltd
      ir
      Goldsborough Developments Ltd
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 10 straipsnio 2 dalis – Prievolė sumokėti PVM – Apmokėjimas avansu – Išankstinis mokėjimas už būsimą farmacinių produktų ir protezų tiekimą“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinimą
            sukeliantis įvykis ir prievolė sumokėti mokestį
      (Tarybos direktyvos 77/388 10 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 95/7,
         10 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa, kaip tos pačios dalies pirmojoje pastraipoje nustatytos taisyklės išimtis, numato,
         jog kai apmokėjimas turi būti atliktas avansu prieš tiekiant prekes ar suteikiant paslaugas, prievolė sumokėti mokestį nuo
         gautos sumos atsiranda apmokėjimo gavimo momentu. Į šios nuostatos taikymo sritį nepatenka išankstiniai mokėjimai už bendrai
         nurodytas prekes sąraše, kuris bet kuriuo momentu gali būti pakeistas bendru pirkėjo ir pardavėjo sutarimu ir iš kurio pirkėjas
         galės pasirinkti prekes, remdamasis sutartimi, kurią jis bet kuriuo momentu gali vienašališkai nutraukti, susigrąžindamas
         likusį nepanaudotą išankstinį mokėjimą.

      Iš tikrųjų tam, kad atsirastų prievolė sumokėti mokestį, kai apmokama avansu dar prieš prekių tiekimą ar paslaugų suteikimą,
         reikia, jog apie visus su apmokestinimą sukeliančiu įvykiu susijusius faktus, t. y. būsimą tiekimą ar teikimą, jau būtų žinoma
         ir, konkrečiai kalbant, kad šios prekės ar paslaugos turi būti tiksliai identifikuotos apmokėjimo avansu metu.

      (žr. 45, 48, 51 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
       SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 21 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 10 straipsnio 2 dalis – Prievolė sumokėti PVM – Apmokėjimas avansu – Išankstinis mokėjimas už būsimą farmacinių produktų ir protezų tiekimą“
      Byloje C‑419/02
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Jungtinė Karalystė) 2002 m. lapkričio 8 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2002 m. lapkričio 20 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      BUPA Hospitals Ltd,

      Goldsborough Developments Ltd
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk,
         teisėjai S. von Bahr (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász ir G. Arestis,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        BUPA Hospitals Ltd ir Goldsborough Developments Ltd, atstovaujamų QC R. Venables, padedamo barrister T. Lyons, įgaliotų solicitor D. Garcia,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Caudwell, padedamos QC C. Vajda,

      –        Airijos, atstovaujamos D. J. O’Hagan, padedamo SC A. M. Collins,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      susipažinęs su 2005 m. balandžio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva (OL L 102, p. 18, toliau – Šeštoji direktyva), 2 straipsnio
         1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies, 10 straipsnio 2 dalies ir 17 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje BUPA Hospitals Ltd (toliau – BUPA Hospitals) ir Goldsborough Developments Ltd (toliau – Goldsborough Developments), t. y. dviejų BUPA grupės bendrovių, prieš Commissioners of Customs & Excise (toliau – Commissioners) dėl pastarųjų atsisakymo leisti BUPA Hospitals ir Goldsborough Developments atskaičiuoti 17,5 milijono GBP (apie 26,2 milijono eurų) sumą už pirkimo pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), kurį dvi
         kitos BUPA grupės bendrovės sumokėjo avansu už būsimą prekių tiekimą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktas PVM apmokestina prekių tiekimą bei paslaugų teikimą, kai šalies teritorijoje už
         atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo.

      4        Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamuoju asmeniu laikomas bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis ekonominę
         veiklą, nurodytą 2 dalyje. Sąvoka „ekonominė veikla“ apibūdinta minėtoje antroje dalyje kaip apimanti visokią gamintojų, prekiautojų
         ir kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą, taip pat materialaus ir nematerialaus turto naudojimą, siekiant gauti nuolatinių
         pajamų.

      5        Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antroji pastraipa patikslina, kad:

      „Laikydamosi 29 straipsnio nuostatų dėl konsultacijų valstybės narės gali kaip atskirą apmokestinamąjį asmenį traktuoti šalies
         teritorijoje įsisteigusius asmenis, kurie nors teisiškai ir savarankiški, vis dėlto yra glaudžiai susiję vienas su kitu finansiniais,
         ekonominiais ir organizaciniais ryšiais.“

      6        Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas“.

      7        Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato:

      „1.      a) „Apmokestinimą sukeliantis įvykis“ – tai įvykis, dėl kurio susidaro mokesčio sumokėjimui būtinos teisinės sąlygos.
      b)      Mokestis tampa „mokėtinas“, kai mokesčio administratorius pagal tuo metu galiojantį įstatymą įgyja teisę reikalauti mokesčio
         iš asmens, kuris tą mokestį turi sumokėti, nors mokėjimo terminas gali būti ir atidėtas.

      2.      Apmokestinimą sukeliantis įvykis įvyksta ir mokestis tampa mokėtinas, kai prekės pristatomos ar paslaugos atliekamos. Laikoma,
         kad prekės, išskyrus 5 straipsnio 4 dalies b punkte nurodytas prekes, ir paslaugos, už kurias sąskaitos pateikiamos ir apmokamos
         per keletą kartų iš eilės, yra pristatytos ar atliktos tuomet, kai baigiasi ataskaitinis laikotarpis, su kuriuo yra susijusios
         sąskaitos ir apmokėjimas.

      Tačiau kai apmokėjimas turi būti atliktas avansu prieš pristatant prekes ar atliekant paslaugas, mokestis tampa mokėtinas
         apmokėjimo gavimo momentu nuo gautos sumos.

      Nukrypdamos nuo pirmiau nurodytų nuostatų, valstybės narės gali numatyti, kad tam tikrų sandorių ar tam tikrų apmokestinamųjų
         asmenų kategorijų atveju mokestis tampa mokėtinas:

      –        ne vėliau kaip išrašant sąskaitą faktūrą ar dokumentą, lygiavertį sąskaitai faktūrai, arba
      –        ne vėliau kaip gaunant kainą, arba
      –        kai neišrašoma nei sąskaita faktūra, nei jai lygiavertis dokumentas, arba jis išrašomas per vėlai, – per tam tikrą nurodytą
         laikotarpį, skaičiuojant nuo apmokestinimą sukeliančio įvykio.“ (Pataisytas vertimas)

      8        Šios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b–e punktai numato, kad valstybės narės atleidžia nuo mokesčio tam tikrą
         veiklą medicininių paslaugų srityje.

      9        Tos pačios direktyvos 17 straipsnio 1 dalis patikslina, kad „teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas
         mokestis tampa mokėtinas“. (Pataisytas vertimas)

      10      Pagal to paties straipsnio 2 dalies a punktą:

      „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas.“
      11      Pagal Šeštosios direktyvos 28 straipsnio 2 dalies a punkto pirmąją pastraipą 28l straipsnyje nurodytu pereinamuoju laikotarpiu
         „atleidimo nuo mokesčio suteikiant teisę susigrąžinti ankstesniame etape sumokėtą mokestį atvejai ir sumažinti tarifai, mažesni
         už minimalų tarifą, nustatytą 12 straipsnio 3 dalyje, sumažintiems tarifams, galioję 1991 m. sausio 1 d. ir atitinkantys Bendrijos
         teisės aktus bei 1967 m. balandžio 11 d. Antrosios Tarybos direktyvos 17 straipsnio paskutinėje įtraukoje nustatytas sąlygas,
         gali būti taikomi toliau“.

       Nacionalinės teisės aktai
      12      1994 m PVM. įstatymo (Value Added Tax Act 1994) 6 straipsnio 4 dalis numato:

      „Jeigu prekes tiekiantis asmuo išrašo PVM sąskaitą faktūrą už šį tiekimą iki momento, nustatyto pagal 2 ar 3 dalis, arba jeigu
         jam yra apmokama už šį tiekimą iki momento, nustatyto pagal 2 dalies a ar b punktus arba 3 dalį, laikoma, kad dalimi, kuriai
         išrašyta sąskaita faktūra arba kuri apmokėta, prekės pristatytos sąskaitos faktūros išrašymo ar apmokėjimo gavimo momentu.“

      13      Pagal šio įstatymo 30 straipsnio 1 dalį, remiantis jo redakcija, galiojusia iki 1998 m. sausio 1 d.:

      „Kai apmokestinamasis asmuo pristato prekes ar suteikia paslaugas ir šis pristatymas yra apmokestinamas nuliniu proc. PVM
         tarifu, nepaisant to, ar pagal kitą nuostatą toks pristatymas apmokestinamas PVM ar ne,

      šis pristatymas neturi būti apmokestinamas PVM; bet
      jis turi būti laikomas pristatymu, apmokestinamu bet kokiais kitais tikslais;
      tačiau šiam pristatymui taikomas PVM tarifas turi būti nulinis“.
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      Iš sprendimo prašyti priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad BUPA Hospitals ir BUPA Gatwick Park Hospital Ltd (toliau – BUPA Gatwick Park) yra BUPA grupės, o pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antrąją pastraipą – taip pat BUPA PVM grupės narės.

      15      Daugelį metų, konkrečiai kalbant, iki 1997 m. pabaigos BUPA Hospitals, be kita ko, užsiėmė privačių ligoninių valdymo veikla. Pagal Court of Appeal sprendimą byloje BUPA Hospitals prieš Commissioners nuo 1993 m. BUPA Hospitals atliekamam vaistų ir protezų tiekimui šių ligoninių pacientams buvo taikomas nulinis PVM tarifas, o tai BUPA Hospitals leido susigrąžinti pirkimo PVM iš savo tiekėjų.

      16      1997 m. liepos 24 d. House of Lords atmetus Commissioners apeliacinį skundą, Jungtinės Karalystės vyriausybė 1997 m. rugpjūčio 13 d. pranešė apie ketinimus artimiausiu metu išleisti
         įstatymą, siekiant sušvelninti Court of Appeal sprendimo pasekmes.

      17      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad paskelbus apie šį naują teisės aktą BUPA grupė nusprendė
         susitarti dėl išankstinio mokėjimo. Buvo siekiama, kad ūkio subjektas, kurio tiekimas buvo apmokestinamas nuliniu tarifu ir
         kuris dėl to gali susigrąžinti pirkimo PVM už vaistų ir protezų tiekimą tiek, kiek šis tiekimas yra ar bus apmokestinamas,
         sudarytų prekių ir paslaugų pirkimo-pardavimo sutartis, numatant, kad bus keičiami teisės aktai. Paskui šis ūkio subjektas
         prašė būti atleistas nuo pirkimo PVM laikotarpiu, atitinkančiu tą, kurio metu buvo atliktas mokėjimas ar pateikta sąskaita
         faktūra, net jei tiekimas vyko vėliau.

      18      Pagal šiuos susitarimus buvo nuspręsta kreiptis į BUPA grupės bendrovę, kuri atliktų tiekėjo vaidmenį, siekiant išsaugoti
         išankstinį mokėjimą grupės viduje. Buvo pasirinkta BUPA Medical Supplies Ltd (kuri tuo metu dar vadinosi Goldsborough Retirement Property Services Ltd, toliau – BUPA Medical), Goldsborough grupės bendrovė, kurią BUPA grupė įsigijo 1997 m. rugpjūčio mėn. pradžioje ir kuri vėliau tapo ekonominės veiklos nevykdančia
         bendrove. Nors ši bendrovė ir priklausė BUPA grupei, ji nepateko į tą pačią PVM grupę kaip BUPA Hospitals.

      19      Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pažymima, kad siekdama išvengti rizikos, jog Commissioners ras priežastį uždelsti PVM grąžinimą, buvo nuspręsta, kad kita Goldsborough grupės bendrovė, Goldsborough Developments, t. y. keturias privačias ligonines valdanti ir priklausanti kitai PVM grupei nei BUPA Hospitals bendrovė sudaro tokios pačios sumos ir tuo pačiu atskaitiniu laikotarpiu kaip BUPA Hospitals išankstinio mokėjimo sutartį su tiekėju, priklausančiu BUPA PVM grupei. Antrąja tiekėja pagal išankstinio mokėjimo susitarimą
         buvo pasirinkta bendrovė BUPA Gatwick Park, kuri tuo metu buvo dar viena ekonominės veiklos nevykdanti bendrovė.

      20      1997 m. rugsėjo 5 d. įvyko šių keturių bendrovių valdybų susirinkimai. BUPA Hospitals ir BUPA Medical direktorių tarybos nusprendė sudaryti dvi sutartis dėl atitinkamai vaistų ir protezų pirkimo bei tiekimo.

      21      BUPA Hospitals valdybos susirinkimo metu buvo nuspręsta iš anksto sumokėti 60 milijonų GBP ir PVM už vaistų pirkimą bei 40 milijonų GBP
         ir PVM už protezų pirkimą iš BUPA Medical.

      22      Tą pačią dieną buvo priimta speciali rezoliucija, kurioje nuspręsta dėl Goldsborough Retirement Property Services Ltd pavadinimo pakeitimo į BUPA Medical ir iš dalies pakeisti jos veiklos tikslai, prie jų pridedant prekybą farmaciniais produktais ir protezais.

      23      Tą pačią 1997 m. rugsėjo 5 d. BUPA Medical nusiuntė BUPA Hospitals 60 milijonų GBP sąskaitą faktūrą ir 10,5 milijono GBP PVM už vaistų tiekimą bei 40 milijonų GBP sąskaitą faktūrą ir 7 milijonus
         GBP PVM už protezų tiekimą.

      24      Tą pačią dieną Goldsborough Developments ir BUPA Gatwick Park valdybos nusprendė sudaryti dvi sutartis dėl atitinkamai vaistų ir protezų pirkimo ir tiekimo.

      25      Goldsborough Developments valdyba nusprendė nedelsiant sumokėti BUPA Gatwick Park 50 milijonų GBP ir PVM už vaistų pirkimą bei 50 milijonų GBP ir PVM už protezų pirkimą.

      26      Tą pačią dieną BUPA Gatwick Park nusiuntė Goldsborough Developments dvi sąskaitas faktūras: 50 milijonų GBP ir 8,75 milijono GBP PVM už vaistų tiekimą bei taip pat 50 milijonų GBP sumą ir 8,75 milijono
         GBP PVM už protezų tiekimą.

      27      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad sutartys, kurių pagrindu buvo atlikti išankstiniai mokėjimai,
         buvo panašios. Šiose sutartyse nurodyta, kad:

      –        gavėjas turi sumokėti sutartyje numatytą kainą pardavėjui sutarties sudarymo dieną,
      –        prekės, kurios patenka į sutartį, yra aprašytos priede, kuris gali būti pakeistas bendru šalių sutarimu,
      –        pardavėjas tiekia šias prekes ar jų dalį pagal vėlesnius gavėjo nurodymus, kol bendra patiektų prekių suma atitiks sutartyje
         numatytą kainą,

      –        kiekviena šalis gali nutraukti sutartį, įspėjusi apie tai prieš septynias dienas, ir
      –        tokiu atveju gavėjas susigrąžina sutartyje numatytą kainą, sumažintą sutarties nutraukimo metu jau patiektų prekių verte.
      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, skirtingų sutarčių priedai buvo vienodi, ir juose buvo sudėtinis
         sąrašas su šimtais vaistų, protezų ir įvairių produktų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, jog
         akivaizdu, kad nė vienas iš keturių bendrovių vadovų neatkreipė dėmesio į šių dokumentų turinį.

      28      Pagal šį sprendimą šie susitarimai, jei jie būtų pavykę, BUPA grupei būtų leidę išvengti grynųjų pinigų praradimo ir PVM sumos
         Commissioners pervedimo. Iš tikrųjų BUPA PVM grupė savo PVM deklaracijoje už 1997 m. lapkričio mėn. pasibaigusį laikotarpį galėjo turėti
         17,5 milijono GBP pirkimo PVM sumą, susijusią su BUPA Hospitals pirkimais iš BUPA Medical, prilygstančią pardavimo 17,5 milijono GBP PVM sumai, susijusiai su BUPA Gatwick Park pardavimais Goldsborough Developments. Nuo BUPA PVM grupės atskirta Goldsborough grupė galėjo veikti taip pat: jos PVM deklaracijoje buvo įrašyta 17,5 milijono GBP pirkimo PVM suma, susijusi su Goldsborough Developments pirkimais iš BUPA Gatwick Park, ir 17,5 milijono GBP pardavimo PVM suma, susijusi su BUPA Medical pardavimais BUPA Hospitals.

      29      1997 m. rugsėjo 8 d. Midland Bank buvo paprašyta iš kitos BUPA grupės bendrovės BUPA Investments Ltd (toliau – BIL) sąskaitos pervesti 235,5 milijono GBP sumą ir atitinkamai kredituoti BUPA Hospitals ir Goldsborough Developments sąskaitas 118 ir 117,5 milijono GBP. Mėnesio palūkanos buvo apskaičiuojamos pagal bazinį vidutinį dienos tarifą už kiekvieną
         mėnesį.

      30      Tą pačią dieną Midland Bank buvo paprašyta pervesti 117,5 milijono GBP, pirma, iš BUPA Hospitals į BUPA Medical sąskaitą ir, antra, iš Goldsborough Developments į BUPA Gatwick Park sąskaitą, paskui vėl pervesti tas pačias sumas BIL. BUPA Medical ir BUPA Gatwick Park buvo kredituotos palūkanomis už sumas, kurias jos laikė BIL.

      31      1997 m. lapkričio 18 d. Parlamentui buvo pateiktas Įstatymas dėl PVM taikymo vaistams, farmaciniams produktams ir įrangai
         neįgaliesiems (VAT (Drugs, Medicines and Aids for the Handicapped) Order (SI 1997/2744). Jis įsigaliojo 1998 m. sausio 1 dieną.
         Jis pakeitė 1994 m. PVM įstatymo 8 priedo 12 grupę, išbraukdamas iš nuliniu tarifu apmokestinamų produktų sąrašo medicininių
         produktų tiekimą, kurį Jungtinėje Karalystėje vykdo privatūs tiekėjai. Nuo šiol šie tiekimai atleisti nuo mokesčio. Iš to
         matyti, kad iš esmės pirkimo PVM šiems produktas nebegali būti atskaičiuotas.

      32      Susitarimai, siekiantys įgyvendinti išankstinio mokėjimo sutarčių sąlygas, sudaryti tarp BUPA Hospitals ir BUPA Medical, buvo įvykdyti 1998 m. rugsėjo mėnesį. Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad didmeninės prekybos
         medicininiais produktais leidimas BUPA Medical suteiktas 1998 m. rugpjūčio 19 d. ir kad visos BUPA Hospitals valdomos ligoninės užsakymus BUPA Medical teikė apie 1998 m. gruodžio mėn. pradžią. Remiantis tuo pačiu sprendimu, BUPA Hospitals naudoja šiuos išankstinius mokėjimus taip, kad gali išsaugoti nulinį tarifą nuo šešerių iki septynerių metų skaičiuojant
         nuo 1998 m. rugsėjo mėnesio.

      33      Dėl išankstinio mokėjimo sutarčių tarp Goldsborough Developments ir BUPA Gatwick Park, susitarimai dėl protezų tiekimo buvo įgyvendinti 2001 m. viduryje, o tie, kurie buvo susiję su vaistais, įgyvendinti 2001 m.
         lapkričio mėnesį. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, jog po Goldsborough grupės įsigijimo kilo rimtų problemų ir kad šios problemos turėjo būti išspręstos iki užsakymų vykdymo sistemos įdiegimo.
         Dėl šios priežasties BUPA Gatwick Park leidimą pardavinėti vaistus gavo tik 2001 m. birželio 8 dieną.

      34      Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat pažymima, kad norėdama dalyvauti išankstinio pirkimo susitarime
         Goldsborough Developments turėjo pasiskolinti iš BIL 117,5 milijono GBP, t. y. sumą, kuri yra septynis kartus didesnė už jos apyvartą 1997 m., dėl
         to 270 % padidėjo jos įsiskolinimas. Commissioners mano, kad Goldsborough Developments reikėtų nuo 50 iki 100 metų, kad panaudotų savo išankstinį mokėjimą.

      35      2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimu Commissioners atsisakė BUPA Hospitals ir Goldsborough Developments leisti atskaičiuoti perkant sumokėtą mokestį, kurį kiekviena jų 1997 m. rugsėjo mėn. sumokėjo kaip išankstinius mokėjimus
         už BUPA Medical ir BUPA Gatwick Park prekių tiekimą.

      36      2002 m. vasario 25 d. VAT and Duties Tribunal (Londonas) atmetė ieškinį dėl Commissioners sprendimo, remdamasis tuo, kad BUPA Medical ir BUPA Gatwick Park nevykdė ekonominės veiklos ir netiekė bendros PVM sistemos prasme. Jis nusprendė, kad visos priemonės, kurių buvo imtasi pagal
         1997 m. rugsėjo mėn. išankstinio pirkimo susitarimus, buvo išimtinai skirtos išvengti PVM mokėjimo. BUPA Medical ir BUPA Gatwick Park vaidmuo šiuose susitarimuose buvo tiktai leisti įgyvendinti šį tikslą.

      37      Tačiau VAT and Duties Tribunal atmetė Commissioners teiginį, pagal kurį piktnaudžiavimo teisėmis doktrina iš BUPA Hospitals ir Goldsborough Developments atima teisę atskaičiuoti pirkimo PVM.

      38      BUPA Hospitals ir Goldsborough Developments kreipėsi į High Court of Justice (England&Wales), Chancery Division, o Commissioners pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą.

      39      Manydamas, kad tiek VAT and Duties Tribunal sprendimas, tiek High Court pateiktas apeliacinis skundas kelia tam tikrus Bendrijos teisės klausimus, High Court of Justice (England&Wales)Chancery Division nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Kaip, atsižvelgiant į atitinkamas aplinkybes ir sandorius bei į bendrovių pardavėjų padėtį, turi būti aiškinama (Šeštosios
         direktyvos) 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse minima „ekonominės veiklos“ sąvoka?

      2)      Kaip, atsižvelgiant į atitinkamas aplinkybes ir sandorius bei į bendrovių pardavėjų padėtį, turi būti aiškinama (Šeštosios)
         direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje minima „prekių tiekimo“ sąvoka?

      3)      a)     Ar piktnaudžiavimo teisėmis principas (nepriklausomai nuo (Šeštojoje) direktyvoje pateikiamo išaiškinimo) gali panaikinti
         teisę atskaityti perkant sumomėtą mokestį?

      b)      Jeigu taip, kokiomis aplinkybėmis šis principas yra taikytinas?
      c)      Ar jis taikytinas VAT and Duties Tribunal nustatytomis aplinkybėmis?

      4)      Ar į 1–3 klausimus būtų atsakyta kitaip, jei pagal atitinkamus sandorius buvo sumokėta tuo metu, kai bet koks vėlesnis prekių
         tiekimas būtų laikomas nuo mokesčio atleistu tiekimu su teise atskaityti ankstesniame etape sumokėtą PVM pagal (Šeštosios)
         direktyvos 28 straipsnio 2 dalies a punktą?

      5)      Kaip, atsižvelgiant į ypatingas toliau pateiktų klausimų aplinkybes, turi būti aiškinama (Šeštoji) direktyva? Ar tokiomis
         kaip šiuo atveju nagrinėjamos aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tokius kaip nagrinėjami sandorius, turi būti laikoma, kad:

      a)      prekes tiekė išoriniai bendrovėms pirkėjoms tiekėjai ir kad bendrovėms pardavėjoms prekės nebuvo tiektos ir jos pačios netiekė
         prekių?

      ar
      b)      prekes tiekė išoriniai bendrovėms pardavėjoms tiekėjai ir kad bendrovės pardavėjos netiekė prekių bendrovėms pirkėjoms?
      6)      Kaip turi būti aiškinamas (Šeštosios) direktyvos 17 straipsnis ir mokesčio atskaitos taisyklės, kai kiekviena bendrovė pardavėja
         vykdydama ekonominę veiklą tiekia prekes bendrovei pirkėjai ir

      a)      bendrovės pirkėjos yra sudariusios sutartis su bendrovėmis pardavėjomis dėl prekių tiekimo; ir
      b)      už šias prekes buvo išrašytos sąskaitos faktūros ir sumokėta iš anksto iki jų pristatymo; ir
      c)      PVM už išankstinį mokėjimą apskaičiuotas pagal (Šeštosios) direktyvos 10 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą; ir
      d)      bendrovės pirkėjos naudos prekes tiekimui, kuris atleidžiamas nuo mokesčio kartu su teise susigrąžinti anksčiau sumokėtą mokestį,
         jeigu yra įvykdytas apmokėjimo už prekes metu, tačiau

      e)      kiekviena bendrovė pirkėja ketina priimti prekes pagal šias sutartis tik tuo atveju, jeigu pasikeis įstatymai, ir dėl to bendrovė
         pirkėja galėtų naudoti prekes tik atleistam nuo mokesčio teikimui vykdyti be teisės susigrąžinti mokestį?

      (e punkto atveju, jeigu aprašytu būdu įstatymai nepasikeistų, bendrovės pirkėjos turi teisę nutraukti sutartis su bendrovėmis
         pardavėjomis ir pareikalauti sugrąžinti sumokėtas sumas. Atitinkamos sąlygos, leidžiančios tokį sutarčių nutraukimą, numatytos
         sutartyse tarp bendrovių pirkėjų ir bendrovių pardavėjų.)

      7)      VAT and Duties Tribunal nustatė (savo sprendimo 89 punkte), kad „nė vienas iš sprendimus (BUPA Medical ir Gatwick Park) vardu <...> priimančių atsakingų asmenų neturėjo jokio kito motyvo ar esminio tikslo, tik išvengti PVM mokėjimo“. Apeliaciniu
         skundu, pareikštu High Court, šalys ginčija šį fakto konstatavimą. Ar atsakymas į 1–6 klausimus būtų kitoks, jei šis fakto konstatavimas būtų atmestas
         apeliacine tvarka, ir, jeigu taip, tai koks?“

       Išankstinės pastabos
      40      Savo prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, pirma, tokie sandoriai
         kaip pagrindinėje byloje, kurių tikslas įgyti mokestinį pranašumą, yra prekių tiekimas ir ekonominė veikla Šeštosios direktyvos
         2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių bei 5 straipsnio 1 dalies prasme ir, antra, ar ši direktyva turi būti aiškinama
         kaip draudžianti mokesčio mokėtojo teisę atskaityti sumokėtą pirkimo PVM, kai šią teisę suteikiantys sandoriai yra sudaryti
         piktnaudžiaujant.

      41      Tačiau iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir ypač iš ketvirtame ir šeštame prejudiciniuose klausimuose
         aprašytų faktinių aplinkybių aišku, kad kertinis susitarimų, kuriuos sudarė BUPA grupė, akmuo yra išankstinio mokėjimo PVM
         sąskaitos faktūros išrašymas pagal Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą.

      42      Teisingumo Teismas, siekdamas pateikti tinkamą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, gali atsižvelgti
         į Bendrijos teisės normas, kurios nėra nacionalinio teismo pateiktų prejudicinių klausimų pagrindas (šiuo klausimu žr. 2004 m.
         spalio 12 d. Sprendimo Wolff & Muller, C‑60/03, Rink. p. I‑9553, 24 punktą ir 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Weide, C‑153/03, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).

      43      Todėl dėl ketvirtojo ir šeštojo klausimų, kuriuos reikia išnagrinėti kartu ir pirmiausia, reikia išanalizuoti klausimą, ar
         išankstiniai mokėjimai, tokie kaip pagrindinėje byloje, patenka į Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos
         taikymo sritį.

       Dėl ketvirtojo ir šeštojo klausimų
      44      Pirmiausia reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies pirmoji pastraipa numato, kad apmokestinimą sukeliantis
         įvykis įvyksta ir mokestis tampa mokėtinas, kai prekės patiekiamos ar paslaugos suteikiamos.

      45      Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa, kuri numato, jog kai apmokėjimas turi būti atliktas avansu
         prieš tiekiant prekes ar suteikiant paslaugas, prievolė sumokėti PVM nuo gautos sumos atsiranda apmokėjimo gavimo momentu,
         yra šios nuostatos pirmojoje pastraipoje nustatytos taisyklės išimtis ir dėl to ji turi būti aiškinama griežtai.

      46      Be to, reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies a punktas apibrėžia PVM „apmokestinimą sukeliantį
         įvykį“ kaip įvykį, dėl kurio susidaro mokesčio sumokėjimui būtinos teisinės sąlygos. Iš to aišku, kad mokestis tampa mokėtinas
         tuo pačiu metu arba po apmokestinimą sukeliančio įvykio, tačiau ne prieš jį, nebent būtų numatyta kitaip.

      47      Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies trečioji pastraipa leidžia valstybėms narėms numatyti, kad PVM tampa mokėtinas
         po apmokestinimą sukeliančio įvykio trimis atvejais: ne vėliau kaip išrašant sąskaitą faktūrą, ne vėliau kaip gaunant kainą
         arba kai neišrašoma sąskaita faktūra arba ji išrašoma per vėlai, – per tam tikrą nurodytą laikotarpį, skaičiuojant nuo apmokestinimą
         sukeliančio įvykio.

      48      Antros dalies antroji pastraipa nutolsta nuo šios chronologinės tvarkos, numatydama, kad apmokėjimo avansu atveju PVM tampa
         mokėtinas dar prieš prekių tiekimą ar paslaugų suteikimą. Tam, kad atsirastų prievolė sumokėti PVM tokiu atveju, reikia, jog
         apie visus su apmokestinimą sukeliančiu įvykiu susijusius faktus, t. y. būsimą tiekimą ar teikimą, jau būtų žinoma ir, konkrečiai
         kalbant, kaip savo išvados 100 punkte konstatavo generalinis advokatas, kad šios prekės ar paslaugos turi būti tiksliai identifikuotos
         apmokėjimo avansu metu.

      49      Be to, šią išvadą patvirtina Šeštosios direktyvos pasiūlymo motyvai (Europos Bendrijų biuletenis, priedas 11/73, p. 13), kuriuose Komisija pažymi, jog „kai avansas yra sumokėtas prieš apmokestinimą sukeliantį įvykį, dėl
         šio avanso apmokėjimo mokestis tampa mokėtinas, nes sutarties šalys taip išreiškia savo ketinimą įvykdyti visus finansinius
         įsipareigojimus, susijusius su apmokestinimą sukeliančio įvykio atsiradimu, iš anksto“.

      50      Šiuo klausimu taip pat reikia priminti, kad PVM apmokestinamas prekių tiekimas ir paslaugų teikimas, o ne mokėjimai už juos
         (žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Cantor Fitzgerald International, C‑108/99, Rink. p. I‑7257, 17 punktą). A fortiori PVM negali būti apmokestinami apmokėjimai avansu už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurie dar nėra tiksliai identifikuoti.

      51      Todėl į ketvirtąjį ir šeštąjį klausimus reikia atsakyti, kad į Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos
         taikymo sritį nepatenka tokie kaip pagrindinėje byloje sutartos sumos išankstiniai mokėjimai už bendrai nurodytas prekes sąraše,
         kuris bet kuriuo momentu gali būti pakeistas bendru pirkėjo ir pardavėjo sutarimu ir iš kurio pirkėjas galės pasirinkti prekes,
         remdamasis sutartimi, kurią jis bet kuriuo momentu gali vienašališkai nutraukti, susigrąžindamas likusį nepanaudotą išankstinį
         mokėjimą.

       Dėl pirmojo, antrojo, trečiojo, penktojo bei septintojo klausimų
      52      Atsižvelgiant į atsakymus į ketvirtąjį ir šeštąjį klausimus, nebereikia atsakyti į pirmąjį, antrąjį, trečiąjį, penktąjį bei
         septintąjį klausimus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      53      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
         Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      Į 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo –
            Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos
            direktyva 95/7/EB, 10 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos taikymo sritį nepatenka tokie kaip pagrindinėje byloje sutartos
            sumos išankstiniai mokėjimai už bendrai nurodytas prekes sąraše, kuris bet kuriuo momentu gali būti pakeistas bendru pirkėjo
            ir pardavėjo sutarimu ir iš kurio pirkėjas galės pasirinkti prekes, remdamasis sutartimi, kurią jis bet kuriuo momentu gali
            vienašališkai nutraukti, susigrąžindamas likusį nepanaudotą išankstinį mokėjimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2008 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo DEITECH paraiška - Ankstesni vaizdiniai nacionalinis ir tarptautinis prekių ženklai "DEI-tex" - Santykinis atmetimo pagrindas - Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų - Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys. # Byla T-86/07.

text:
      2008 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas Deichmann‑Schuhe prieš VRDT – Design for Woman (DEITECH)
      (Byla T‑86/07)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo DEITECH paraiška – Ankstesni vaizdiniai nacionalinis ir tarptautinis prekių ženklai „DEI-tex“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų – Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys“
      Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų šalių pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymas (Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys) (žr. 36 ir 37 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2007 m. sausio 22 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 791/2006‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG
               ir
               Design for Woman SA
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Design for Woman SA

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas DEITECH 18 ir 25 klasių prekėms – paraiška Nr. 3378643

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               vaizdiniai Vokietijos ir tarptautinis prekių ženklai „DEI tex“ 25 klasės prekėms; protestas buvo pateiktas dėl įregistravimo
                  25 klasei

               Protestų skyriaus sprendimas:

               atmesti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Iš dalies panaikinti 2007 m. sausio 22 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
                     antrosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 791/2006‑2) tiek, kiek jame nuspręsta, kad nebuvo įrodyta, jog ankstesni prekių
                     ženklai iš tikrųjų buvo naudojami, kiek tai susiję su 25 klasei priskiriamais „batais“, nurodytais Bendrijos prekių ženklo
                     paraiškoje.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.


1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gouvernement français prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF. # Sujungtos bylos 15 ir 16/76.


2002 m. vasario 26 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Esedra SPRL prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla T-169/00.


2003 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Vokietijos Federacinė Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla C-334/99.


2014 m. sausio 29 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#European Dynamics Belgium SA ir kt. prieš Europos vaistų agentūrą.#Paslaugų viešieji pirkimai – Konkurso procedūra – Išorinės paslaugos programinės įrangos srityje – Sprendimas, kuriuo pareiškėjo pasiūlymas eilėje dėl pakopinės sutarties pasirašymo pripažįstamas antruoju – Sutarties sudarymo kriterijai – Naujo sutartyse nenumatyto sutarties sudarymo kriterijaus nustatymas – Atrankos kriterijaus vertinimas sutarties sudarymo etape – Skaidrumas.#Byla T-158/12.


title: 2011 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Petar Aladzhov prieš Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Administrativen sad Sofia-grad - Bulgarija.#Sąjungos piliečio judėjimo laisvė - Direktyva 2004/38/EB - Draudimas išvykti iš nacionalinės teritorijos nesumokėjus mokestinės skolos - Priemonė, kurią galima pateisinti viešosios tvarkos priežastimis.#Byla C-434/10.

text:
      Byla C‑434/10
      Petar Aladzhov
      prieš
      Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
      (Administrativen sad Sofia-grad prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Sąjungos piliečio judėjimo laisvė – Direktyva 2004/38/EB – Draudimas išvykti iš nacionalinės teritorijos nesumokėjus mokestinės skolos – Priemonė, kurią galima pateisinti viešosios tvarkos priežastimis“
      Sprendimo santrauka
      1.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38 – Teisė
            išvykti ir atvykti – Taikymo sritis
      (SESV 20 ir 21 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 4 straipsnio 1 dalis)
      2.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38 – Teisės
            atvykti ir apsigyventi apribojimai dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežasčių – Bendrieji
            principai – Tiesioginis veikimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 27 straipsnis)
      3.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38 – Teisės
            atvykti ir apsigyventi apribojimai dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežasčių – Apimtis
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 27 straipsnis)
      4.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38 – Teisės
            atvykti ir apsigyventi apribojimas dėl viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo priežasčių
      (SESV 21 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 27 straipsnis)
      5.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38 – Teisės
            atvykti ir apsigyventi apribojimas dėl viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo priežasčių
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 27 straipsnio 1 ir 2 dalys)
      1.        Asmuo, kuris yra valstybės narės pilietis, pagal SESV 20 straipsnį turi Sąjungos piliečio statusą, todėl gali remtis tokį
         statusą turintiems asmenims suteiktomis teisėmis, taip pat prieš savo kilmės valstybę narę, visų pirma SESV 21 straipsniu
         suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje. Teisė laisvai judėti apima tiek Europos Sąjungos
         piliečių teisę atvykti į valstybę narę, kuri nėra jų kilmės valstybė narė, tiek ją atitinkančią teisę išvykti iš jų kilmės
         valstybės. Iš tikrųjų Sutarties garantuojamos pagrindinės laisvės netektų prasmės, jei kilmės valstybė narė galėtų be pateisinamos
         priežasties uždrausti savo piliečiams išvykti iš jos teritorijos į kitos valstybės narės teritoriją.

      Kadangi Direktyvos 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje
         4 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, kad visi Sąjungos piliečiai, turintys galiojančią tapatybės kortelę ar pasą, turi
         teisę išvažiuoti iš valstybės narės teritorijos į kitą valstybę narę, situacijai asmens, norinčio iš valstybės, kurios pilietis
         yra, teritorijos išvykti į kitos valstybės narės teritoriją, taikytina Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti ir apsigyventi
         valstybėse narėse.

      (žr. 24–27 punktus)
      2.        Tai, kad Direktyvą 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje
         įgyvendinantis nacionalinis įstatymas netaikomas atitinkamos valstybės narės piliečiams, negali trukdyti nacionaliniam teismui
         užtikrinti visišką Sąjungos teisės normų, ypač šios direktyvos 27 straipsnio, veiksmingumą. Todėl prireikus bylą nagrinėjantis
         teismas turi netaikyti Sąjungos teisei prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos ir, pavyzdžiui, panaikinti tokios nuostatos
         pagrindu priimtą individualų administracinį sprendimą. Be to, besąlygiškomis ir pakankamai aiškiomis šio straipsnio nuostatomis
         privatus asmuo gali remtis prieš valstybę narę, kurios pilietis jis yra.

      (žr. 31 ir 32 punktus)
      3.        Nors valstybės narės, atsižvelgdamos į savo nacionalinius poreikius, kurie gali skirtis, nelygu valstybė narė ir laikotarpis,
         iš esmės gali laisvai apibrėžti viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo reikalavimus, vis dėlto Sąjungoje šie reikalavimai,
         visų pirma kaip pagrindinio laisvo asmenų judėjimo principo išimties pateisinimas, turi būti suprantami siaurai, taip, kad
         kiekviena valstybė narė be Sąjungos institucijų kontrolės negalėtų vienašališkai nustatyti jų aprėpties.

      (žr. 34 punktą)
      4.        Europos Sąjungos teisė nedraudžia valstybės narės teisės nuostatos, kuria administracinės valdžios institucijai leidžiama
         uždrausti tos valstybės piliečiui išvykti iš jos dėl to, kad bendrovė, kurios vadovas jis yra, nesumokėjo mokestinės skolos,
         tačiau tik su dviem sąlygomis: priemone turi būti siekiama tam tikromis ypatingomis aplinkybėmis, kurias gali lemti, pavyzdžiui,
         skolos pobūdis ar dydis, pašalinti realų, esamą ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės interesui ir ja turi būti
         siekiama ne tik ekonominių tikslų. Nacionalinis teismas turi išsiaiškinti, ar abi šios sąlygos yra tenkinamos.

      Iš tikrųjų, pirma, iš principo negalima atmesti to, kad mokestinių skolų negrąžinimas gali būti susijęs su viešosios tvarkos
         reikalavimais. Antra, kadangi susigrąžinant valstybės skolas, ypač mokestines, siekiama užtikrinti valstybės narės veiksmų,
         kuriuos ji pasirenka savo nuožiūra, ir toks pasirinkimas atspindi jos bendrą ekonominę ir socialinę politiką, finansavimą,
         priemonės, kurių imasi valdžios institucijos siekdamos užtikrinti skolų grąžinimą, iš principo negali būti laikomos priimtomis
         vien dėl ekonominių tikslų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38 dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai
         judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje 27 straipsnio 1 dalį.

      (žr. 37, 38, 40 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      5.        Net jei draudimas išvykti iš šalies teritorijos buvo priimtas laikantis Direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų
         šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje 27 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų, šio straipsnio
         2 dalyje nustatytos sąlygos draudžia tokią priemonę, jeigu ji yra grindžiama tik viena aplinkybe – bendrovės, kurios vienas
         iš vadovų yra suinteresuotasis asmuo, mokestine skola, – visiškai nevertinant asmeninio jo elgesio ir neužsimenant apie kokį
         nors pavojų, kurį jis keltų viešajai tvarkai, ir jei draudimas išvykti iš šalies teritorijos nėra tinkamas užtikrinti juo
         siekiamo tikslo įgyvendinimą ir viršija tai, kas būtina jį pasiekti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         turi įvertinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.

      (žr. 49 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. lapkričio 17 d.(*)

      „Sąjungos piliečio judėjimo laisvė – Direktyva 2004/38/EB – Draudimas išvykti iš nacionalinės teritorijos nesumokėjus mokestinės skolos – Priemonė, kurią galima pateisinti viešosios tvarkos priežastimis“
      Byloje C‑434/10
      dėl Administrativen sad Sofia-grad (Bulgarija) 2010 m. rugpjūčio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. rugsėjo 6 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Petar Aladzhov
      prieš
      Zamestnik direktor na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot (pranešėjas), teisėjai A. Prechal, K. Schiemann, C. Toader ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kanclerė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        P. Aladzhov, atstovaujamo advokato M. Hristov,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos D. Maidani ir V. Savov,
      susipažinęs su 2011 m. rugsėjo 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
         2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies
         keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB,
         75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158; p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46),
         27 straipsnio 1 ir 2 dalių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Bulgarijos piliečio P. Aladzhov, vieno iš bendrovės Yu.B.N. Kargo vadovų, ir Zamestnik direktor na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti (Sofijos vidaus reikalų direkcijos prie Vidaus reikalų ministerijos direktoriaus pavaduotojas, toliau – direktoriaus pavaduotojas)
         skundą dėl pastarojo sprendimo uždrausti P. Aladzhov išvykti iš nacionalinės teritorijos, kol bus sumokėta šios bendrovės
         skola Bulgarijos valstybei arba kol bus garantija užtikrintas visiškas jos sumokėjimas.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
       Direktyva 2004/38
      3        Remiantis Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalimi, ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą
         valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, arba tokioje valstybėje narėje gyvena, ir jų šeimos nariams.

      4        Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Nepažeidžiant nuostatų dėl kelionės dokumentų, taikomų nacionaliniam pasienio patikrinimui, visi Sąjungos piliečiai, turintys
         galiojančią tapatybės kortelę ar pasą, ir jų šeimos nariai, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi galiojantį pasą,
         turi teisę išvažiuoti iš valstybės narės teritorijos į kitą valstybę narę.“

      5        Šios direktyvos 27 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Laikydamosi šio skyriaus nuostatų valstybės narės gali apriboti Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių, neatsižvelgiant į pilietybę,
         judėjimo ir gyvenimo šalyje laisvę dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos], visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos
         priežasčių. Šiomis priežastimis nesinaudojama ekonominėms reikmėms patenkinti.

      2.      Priemonės, kurių imtasi dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos] ar visuomenės saugumo priežasčių, turi atitikti proporcingumo
         principą ir turi būti grindžiamos vien tik atitinkamo asmens elgesiu. Buvę kriminaliniai nusikaltimai [nuteisimai baudžiamąja
         tvarka] patys savaime negali būti tokių priemonių ėmimosi priežastis.

      Atitinkamo asmens elgesys turi kelti tikrą [esamą] ir pakankamai rimtą pavojų, kenkiantį vienam iš pagrindinių visuomenės
         interesų. Pateisinimai, kurie yra nesusiję [nėra tiesiogiai susiję] su atvejo aplinkybėmis arba grindžiami bendrosios prevencijos
         sumetimais, nėra priimtini.“

       Nacionalinė teisė
       Bulgarijos konstitucija
      6        Pagal Bulgarijos konstitucijos 35 straipsnio 1 dalį:

      „Kiekvienas asmuo turi teisę laisvai rinktis gyvenamąją vietą, judėti šalies teritorijoje ir išvykti iš jos. Ši teisė gali
         būti ribojama tik įstatymu dėl nacionalinio saugumo, visuomenės sveikatos ir kitų piliečių teisių ir laisvių apsaugos.“

       Bulgarijos asmens dokumentų įstatymas
      7        Bulgarijos asmens dokumentų įstatymo (Zakon za balgarskite litschni dokumenti, DV, Nr. 93, 1998 m. rugpjūčio 11 d.), iš dalies pakeisto 2006 m. (DV, Nr. 105, toliau – ZBLD), 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse
         nustatyta:

      „2.      Kiekvienas Bulgarijos pilietis turi teisę taip pat su asmens kortele išvykti iš šalies ir grįžti į ją per Bulgarijos Respublikos
         vidaus sienas su Europos Sąjungos valstybėmis narėmis, taip pat tarptautinėse sutartyse numatytais atvejais.

      3.      2 dalyje numatyta teisė gali būti apribota tik įstatymu ir tik siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, palaikyti viešąją
         tvarką ar apsaugoti kitų piliečių sveikatą, teises ir laisves.“

      8        ZBLD 75 straipsnyje nustatyta:

      „Iš šalies draudžiama išvykti:
      <...>
      5)      asmenims, kurių atžvilgiu buvo prašoma taikyti draudimą pagal Mokesčių ir socialinio draudimo procedūros kodekso 182 straipsnio
         2 dalies 2 punkto a papunktį ir 221 straipsnio 6 dalies 1 punkto a ir b papunkčius.“

       Mokesčių ir socialinio draudimo procedūros kodeksas
      9        Mokesčių ir socialinio draudimo procedūros kodekso (Danachno-osiguritelen protsesualen kodeks, DV, Nr. 105, 2005 m. gruodžio 29 d.), iš dalies pakeisto 2010 m. (DV, Nr. 15, 2010 m. spalio 23 d.), 182 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Jei per įstatymo nustatytą terminą skola nesumokama, skolinį reikalavimą nustačiusi institucija prieš imdamasi priverstinio
         vykdymo priemonių skolininkui nusiunčia raginimą sumokėti skolą per septynių dienų terminą. Skolinį reikalavimą nustačiusios
         institucijos raginimo įteikimui taikomos atitinkamos 6 skyriaus nuostatos. Skolinį reikalavimą nustačius Nacionalinei pajamų
         agentūrai, raginimą siunčia už vykdymą atsakingas pareigūnas.

      2.      a) kartu su 1 dalyje nurodytu raginimu arba vėliau, 1 dalyje minima institucija gali, jei įsiskolinimo suma viršija 5 000 BGN
         ir jei nepateikta pagrindinės sumos su delspinigiais garantija <...>, kreiptis į Vidaus reikalų ministerijos tarnybas, kad
         jos uždraustų skolininkui ar jo valdymo ar kontrolės organų nariams išvykti iš šalies ir kad neišduotų ar atimtų pasus bei
         juos atstojančius asmens dokumentus, reikalingus kirsti valstybės sieną.

      <...>
      4.      Jei kompetentingos institucijos mano esant reikalinga, 2 dalyje numatytų priemonių gali būti imamasi vienu metu ar atskirai,
         atsižvelgiant į įsiskolinimo sumą ar skolininko elgesį iki visiško skolos sumokėjimo.“

      10      Šio kodekso 221 straipsnio 6 dalyje numatyta:

      „Tais atvejais, kai kompetentingos institucijos netaikė 182 straipsnio 2 dalies 2 punkte ar 4 dalyje numatytų priemonių ir
         jei įsiskolinimo suma viršija 5 000 BGN ir nepateikta pagrindinės sumos ir delspinigių dydžio garantija, už vykdymą atsakingas
         pareigūnas gali:

      1)      kreiptis į vidaus reikalų ministerijos tarnybas, kad jos:
      a)      uždraustų skolininkui ar jo bendrovės valdymo organų nariams išvykti iš šalies;
      b)      neišduotų ar paimtų pasus ir juos atstojančius asmens dokumentus, reikalingus kirsti valstybės sieną.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      Bulgarijos pilietis P. Aladzhov yra vienas iš trijų bendrovės Yu.B.N. Kargo vadovų.

      12      1995 m. spalio 10 d. pranešimu apie mokėtinus mokesčius, 1999 m. rugpjūčio 20 d. nurodymu dėl išieškojimo, 2000 m. balandžio
         10 d. raginimu ir 2001 m. rugsėjo 26 d. pranešimu Bulgarijos valstybė nesėkmingai bandė išsireikalauti iš šios bendrovės bendrą
         44 449 BGN (apie 22 000 eurų) dydžio mokestinę skolą, susidariusią dėl jos nesumokėtų pridėtinės vertės mokesčio ir muitų
         bei nuo jų paskaičiuotų palūkanų.

      13      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nėra suėjusi reikalavimo teisės senatis ir kad 2009 m.
         birželio 19 d. areštavus bendrovės banko sąskaitas ir jai priklausančias transporto priemones nepavyko atgauti reikalautos
         sumos, nes sąskaitos buvo tuščios, o transporto priemonių nebuvo galima rasti.

      14      2009 m. liepos 30 d. Nacionalinės pajamų agentūros prašymu, pateiktu vadovaujantis Mokesčių ir socialinio draudimo procedūros
         kodekso 221 straipsnio 6 dalies 1 punkto a ir b papunkčiais, 2009 m. lapkričio 25 d. direktoriaus pavaduotojas ZBLD 75 straipsnio
         5 punkto pagrindu P. Aladzhov nustatė draudimą išvykti iš šalies, kol bus sumokėta skola Bulgarijos valstybei arba kol bus
         garantija užtikrintas visiškas jos sumokėjimas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad direktoriaus
         pavaduotojas privalėjo priimti šią priemonę.

      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme P. Aladzhov paprašė panaikinti šį sprendimą ir teigė, kad jam, kaip
         kitos bendrovės – Bultrako AD, kuri yra oficiali Honda markės automobilių importuotoja Bulgarijoje, – pardavimo vadovui, draudimas išvykti iš šalies labai trukdo vykdyti profesinę
         veiklą, nes jis turi dažnai vykti į užsienį.

      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad pagal SESV 20 ir 21 straipsnius ir Sąjungos pagrindinių
         teisių chartijos 45 straipsnio 1 dalį P. Aladzhov, kaip Sąjungos pilietis, gali remtis, įskaitant ir valstybės, kurios pilietis
         jis yra, atžvilgiu iš šio statuso kylančiomis teisėmis, be kita ko, teise į judėjimo laisvę. Teismas atkreipė dėmesį į tai,
         kad ši teisė nėra besąlygiška ir jai gali būti taikomi ESV sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatyti apribojimai
         bei sąlygos.

      17      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymėjo, kad nors Direktyvos 2004/38 27 straipsnio 1 dalyje
         numatyta, jog Sąjungos piliečių judėjimo laisvę galima apriboti dėl viešosios tvarkos priežasčių, Bulgarijos konstitucijoje
         nėra numatytas toks jos piliečių judėjimo laisvės apribojimo pagrindas. Tačiau Konstitucijoje yra įtvirtintas Direktyvoje 2004/38
         nenumatytas pagrindas, kuris grindžiamas kitų piliečių teisių ir laisvių apsauga.

      18      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas ne įstatymo,
         kuriuo į Bulgarijos teisę perkelta Direktyva 2004/38, bet kito teisės akto pagrindu.

      19      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, Sąjungos
         piliečių judėjimo laisvę ribojančios priemonės turi būti pateisinamos realiu, esamu ir pakankamai rimtu pavojumi pagrindiniam
         visuomenės interesui ir jos turi būti būtinos ir proporcingos. Šiuo atžvilgiu jis taip pat pažymėjo, kad Europos Žmogaus Teisių
         Teismas yra nusprendęs, jog realaus mokestinių skolų grąžinimo tikslas gali būti teisėtas pagrindas apriboti 1950 m. lapkričio
         4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 4 protokolo 2 straipsniu garantuojamą judėjimo
         laisvę (žr. 2006 m. gegužės 23 d. EŽTT sprendimo Riener prieš Bulgariją).

      20      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat konstatavo, kad nors 2008 m. gegužės 26 d. Tarybos direktyvoje
         2008/55/EB dėl tarpusavio pagalbos vykdant reikalavimus, susijusius su tam tikromis rinkliavomis, muitais, mokesčiais ir kitomis
         priemonėmis (OL L 150, p. 28), ir 2008 m. lapkričio 28 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 1179/2008, nustatančiame išsamias
         tam tikrų Tarybos direktyvos 2008/55/EB nuostatų įgyvendinimo taisykles (OL L 319, p. 21), numatomas valstybių tarpusavio
         pagalbos išieškant skolas mechanizmas, iš bylos medžiagos nematyti, kad buvo imtasi priemonių išieškoti skolas pasinaudojant
         šiuo mechanizmu.

      21      Galiausiai jis pažymėjo, kad nacionalinės teisės nuostatose dėl draudimo išvykti iš šalies teritorijos nebuvo numatyta administracinės
         valdžios institucijos pareiga išnagrinėti, kokį poveikį tokia priemonė gali turėti suinteresuotojo asmens profesinei situacijai
         ar bendrovės skolininkės komercinei veiklai, o kartu ir jos galėjimui grąžinti skolą.

      22      Tokiomis aplinkybėmis Administrativen sad Sofia-grad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar pagrindinės bylos aplinkybėmis draudimas išvykti iš Europos Sąjungos valstybės narės teritorijos, kuris buvo paskirtas
         šios valstybės piliečiui kaip komercinės bendrovės, įregistruotos pagal atitinkamos valstybės teisės aktus, vadovui dėl to,
         kad ši bendrovė nesumokėjo įsiskolinimų valstybei, turi atitikti pagrindą apsaugoti „viešąją tvarką“, kuris nustatytas Direktyvos 2004/38
         <...> 27 straipsnio 1 dalyje, esant šioms aplinkybėms:

      –        šios valstybės narės Konstitucijoje nėra numatytas fizinių asmenų judėjimo laisvės apribojimas, siekiant apsaugoti viešąją
         tvarką,

      –        „viešosios tvarkos“ pagrindas kaip pagrindas taikyti minėtą draudimą yra nustatytas nacionaliniame įstatyme, kuris buvo priimtas
         siekiant įgyvendinti kitą Europos Sąjungos teisės aktą <…>,

      –        minėtoje direktyvos nuostatoje numatytas „viešosios tvarkos“ pagrindas apima ir „kitų piliečių teisių apsaugos“ pagrindą,
         jei priemonė priimta siekiant užtikrinti valstybės narės biudžeto pajamas išieškant įsiskolinimus valstybei?

      2.      Ar atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes iš nustatytų Europos Sąjungos piliečių judėjimo laisvės įgyvendinimo apribojimų
         ir sąlygų, taip pat iš priemonių, priimtų pagal <…> Sąjungos teisės aktus šiai judėjimo laisvei įgyvendinti, matyti, kad yra
         leistina nacionalinė teisės norma, pagal kurią valstybė narė vienam iš savo piliečių, kuris yra komercinės bendrovės, įregistruotos
         pagal šios valstybės teisės aktus, vadovas, taiko administracinę prievartos priemonę „draudimą išvykti iš šalies“ dėl šios
         bendrovės nesumokėtų įsiskolinimų šiai valstybei, kurie pagal šios valstybės teisę kvalifikuojami kaip „dideli“ įsiskolinimai,
         jei siekiant sumokėti įsiskolinimą leidžiama taikyti valstybių narių bendradarbiavimo procedūrą pagal Direktyvą 2008/55 ir
         Reglamentą Nr. 1179/2008?

      3.      Ar pagrindinės bylos aplinkybėmis proporcingumo principas ir <...> Sąjungos piliečių judėjimo laisvės įgyvendinimo apribojimai
         ir sąlygos, taip pat remiantis <…> Europos Sąjungos teise joms įgyvendinti priimtos priemonės ir <…> Direktyvos 2004/38 <…>
         27 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyti kriterijai turi būti aiškinami taip, kad komercinės bendrovės, įregistruotos pagal šios
         valstybės teisės aktus, įsiskolinimo valstybei, kuris pagal šios valstybės teisę kvalifikuojamas kaip „didelis“ įsiskolinimas,
         atveju leidžiama uždrausti fiziniam asmeniui, šios bendrovės vadovui, išvykti iš šalies, esant šioms aplinkybėms:

      –        „didelio“ įsiskolinimo valstybei egzistavimas laikomas keliančiu tikrą, esamą ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės
         interesui, kurį įvertino teisės aktų leidėjas, nustatęs konkrečią administracinę priemonę „draudimą išvykti iš šalies“,

      –        nėra įvertintos aplinkybės, susijusios su asmeniniu vadovo elgesiu arba jo pagrindinių teisių pažeidimu, kaip antai jo teisės
         vykdyti su kelionėmis į užsienį susijusią profesinę veiklą esant kitokiems teisiniams darbo santykiams,

      –        paskyrus draudimą nėra įvertintos pasekmės bendrovės skolininkės komercinei veiklai ir galimybės sumokėti įsiskolinimą valstybei,

      –        draudimas nustatomas remiantis prašymu, kuris yra privalomas, jeigu jame patvirtinama, kad egzistuoja „didelis“ konkrečios
         komercinės bendrovės įsiskolinimas valstybei, kad įsiskolinimas nėra užtikrintas pagrindinės sumos ir delspinigių dydžiu ir
         kad asmuo, kurio atžvilgiu prašoma taikyti draudimą, yra šios komercinės bendrovės vadovas,

      –        draudimas trunka tol, kol bus sumokėtas ar užtikrintas visas įsiskolinimas valstybei, nenumatant institucijai, kuri skyrė
         šį draudimą, galimybių peržiūrėti šį draudimą pagal adresato prašymą ir atsižvelgti į įsiskolinimo senaties terminus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      23      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Europos Sąjungos teisė draudžia
         valstybės narės teisės nuostatą, kuri leidžia administracinės valdžios institucijai uždrausti tos valstybės piliečiui išvykti
         iš jos dėl to, kad bendrovė, kurios vienas iš vadovų jis yra, nesumokėjo mokestinės skolos.

      24      Norint pateikti naudingą atsakymą į šį klausimą, reikia pažymėti, kad P. Aladzhov, kaip Bulgarijos pilietis, pagal SESV 20 straipsnį
         turi Sąjungos piliečio statusą, todėl gali remtis tokį statusą turintiems asmenims suteiktomis teisėmis, taip pat prieš savo
         kilmės valstybę narę, ir visų pirma SESV 21 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje
         (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Jipa, C‑33/07, Rink. p. I‑5157, 17 punktą ir 2011 m. gegužės 5 d. Sprendimo McCarthy, C‑434/09, Rink. p. I‑0000, 48 punktą).

      25      Teisė laisvai judėti apima tiek Europos Sąjungos piliečių teisę atvykti į valstybę narę, kuri nėra jų kilmės valstybė narė,
         tiek ją atitinkančią teisę išvykti iš jų kilmės valstybės. Iš tikrųjų, kaip Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, Sutarties
         garantuojamos pagrindinės laisvės netektų prasmės, jei kilmės valstybė narė galėtų be pateisinamos priežasties uždrausti savo
         piliečiams išvykti iš jos teritorijos į kitos valstybės narės teritoriją (žr. minėto Sprendimo Jipa 18 punktą).

      26      Beje, Direktyvos 2004/38 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, kad visi Sąjungos piliečiai, turintys galiojančią tapatybės
         kortelę ar pasą, turi teisę išvažiuoti iš valstybės narės teritorijos į kitą valstybę narę.

      27      Iš to išplaukia, kad tokiai situacijai, kokioje atsidūrė P. Aladzhov, kuris nori iš valstybės, kurios pilietis yra, teritorijos
         išvykti į kitos valstybės narės teritoriją, taikytina Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybėse narėse.

      28      Tačiau Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti nėra besąlygiška ir jai gali būti taikomi Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose
         nuostatose nustatyti apribojimai ir sąlygos (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Jipa 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      29      Šie apribojimai ir sąlygos išplaukia pirmiausia iš Direktyvos 2004/38 27 straipsnio 1 dalies, kuri leidžia valstybėms narėms
         riboti Sąjungos piliečių ar jų šeimos narių judėjimo laisvę tik dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos
         priežasčių. Tačiau vadovaujantis šio straipsnio tekstu šiomis priežastimis negalima remtis „ekonominėms reikmėms patenkinti“.

      30      Vadinasi, Sąjungos teisė gali nedrausti tokios nacionalinės priemonės, kuri neleido P. Aladzhov išvykti iš nacionalinės teritorijos
         ir kuri, kaip matyti, nebuvo priimta dėl visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežasčių, tik tada, jei įrodoma, kad ji
         priimta dėl viešosios tvarkos priežasčių ir, be to, su sąlyga, jeigu jomis nesiremta „ekonominėms reikmėms patenkinti“.

      31      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nacionalinis įstatymas, kuriuo perkeliama
         Direktyva 2004/38, netaikomas Bulgarijos Respublikos piliečiams.

      32      Vis dėlto ši aplinkybė bet kuriuo atveju negali trukdyti nacionaliniam teismui užtikrinti visišką Sąjungos teisės normų, kurios,
         kaip pažymėta šio sprendimo 27 punkte, yra taikytinos pagrindinėje byloje, ypač Direktyvos 2004/38 27 straipsnio, veiksmingumą.
         Todėl prireikus bylą nagrinėjantis teismas turi netaikyti Sąjungos teisei prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos
         ir, pavyzdžiui, panaikinti tokios nuostatos pagrindu priimtą individualų administracinį sprendimą (šiuo klausimu, be kita
         ko, žr. 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Elchinov, C‑173/09, Rink. p. I‑0000, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Be to, besąlygiškomis ir pakankamai aiškiomis šio straipsnio
         nuostatomis privatus asmuo gali remtis prieš valstybę narę, kurios pilietis jis yra (pagal analogiją žr. 1974 m. gruodžio
         4 d. Sprendimo van Duyn, 41/74, Rink. p. 1337, 9–15 punktus).

      33      Be to, tai, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Bulgarijos konstitucijoje pateisinant Bulgarijos
         piliečių judėjimo laisvės apribojimą nesiremiama viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežastimis,
         bet atsižvelgiama, be kita ko, į kitų piliečių teisių ir laisvių apsaugos priežastį, kurios pagrindu buvo priimtas ZBLD, taip
         pat neturi reikšmės. Iš tikrųjų reikia tik išsiaiškinti, ar valstybės piliečio laisvo judėjimo apribojimas, kuris taikomas,
         kaip antai pagrindinėje byloje, siekiant susigrąžinti finansinę skolą ir kurį pagal nacionalinę teisę pateisina siekis apsaugoti
         kitų asmenų teises, remiasi pagrindu, kuris galėtų būti laikomas patenkančiu į viešosios tvarkos priežasties, kaip ji suprantama
         pagal Sąjungos teisę, taikymo sritį.

      34      Teisingumo Teismas visada pabrėžė, kad nors valstybės narės, atsižvelgdamos į savo nacionalinius poreikius, kurie gali skirtis,
         nelygu valstybė narė ir laikotarpis, iš esmės gali laisvai apibrėžti viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo reikalavimus,
         vis dėlto Sąjungoje šie reikalavimai, visų pirma kaip pagrindinio laisvo asmenų judėjimo principo išimties pateisinimas, turi
         būti suprantami siaurai, taip, kad kiekviena valstybė narė be Sąjungos institucijų kontrolės negalėtų vienašališkai nustatyti
         jų aprėpties (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Jipa 23 punktą).

      35      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas patikslino, kad viešosios tvarkos sąvoka bet kuriuo atveju reiškia, kad, be socialinės tvarkos
         sutrikdymo, kurį sukelia bet koks įstatymo pažeidimas, kyla realus, esamas ir pakankamai rimtas pavojus pagrindiniam visuomenės
         interesui (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Jipa 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      36      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo atžvilgiu remiasi viešojo administravimo institucijos bendrojo
         intereso pobūdžio užduotimi, kuria siekiama užtikrinti biudžeto pajamas, ir tuo, kad susigrąžinant skolas siekiama užtikrinti
         kitų piliečių teises. Be to, tai, kad bendrovė skolininkė pagrindinėje byloje negrąžino mokestinės skolos, nacionalinis teismas
         laiko grėsme svarbiam visuomenės interesui.

      37      Žinoma, iš principo negalima atmesti to, kad, kaip, beje, pažymėjo Europos Žmogaus Teisių Teismas (žr. minėto Sprendimo Riener 114–117 punktus), mokestinių skolų negrąžinimas gali būti susijęs su viešosios tvarkos reikalavimais. Tačiau atsižvelgiant
         į Sąjungos teisės normas, susijusias su jos piliečių laisvu judėjimu, taip gali būti tik tada, kai kyla realus, esamas ir
         pakankamai rimtas pavojus pagrindiniam visuomenės interesui ir jis priklauso, pavyzdžiui, nuo grąžintinų sumų dydžio ar būtinybės
         kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje.

      38      Be to, kadangi susigrąžinant valstybės skolas, ypač mokestines, siekiama užtikrinti valstybės narės veiksmų, kuriuos ji pasirenka
         savo nuožiūra, ir toks pasirinkimas atspindi jos bendrą ekonominę ir socialinę politiką (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo
         6 d. Sprendimo Lady & Kid A/S, C‑398/09, Rink. p. I‑0000, 24 punktą), finansavimą, priemonės, kurių imasi valdžios institucijos siekdamos užtikrinti skolų
         grąžinimą, iš principo negali būti laikomos priimtomis vien dėl ekonominių tikslų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/38
         27 straipsnio 1 dalį.

      39      Vis dėlto vien prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta ir šio sprendimo 36 punkte priminta informacija neleidžia patikrinti,
         ar priemonės, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, buvo priimtos remiantis tokiais sumetimais, ir ypač neleidžia daryti
         išvados, kad jos buvo priimtos tik dėl ekonominių tikslų. Nacionalinis teismas turi pats išsiaiškinti šį klausimą.

      40      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Europos Sąjungos teisė nedraudžia valstybės narės
         teisės nuostatos, kuria administracinės valdžios institucijai leidžiama uždrausti tos valstybės piliečiui išvykti iš jos dėl
         to, kad bendrovė, kurios vadovas jis yra, nesumokėjo mokestinės skolos, tačiau tik su dviem sąlygomis: priemone turi būti
         siekiama tam tikromis ypatingomis aplinkybėmis, kurias gali lemti, pavyzdžiui, skolos pobūdis ar dydis, pašalinti realų, esamą
         ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės interesui ir ja turi būti siekiama ne tik ekonominių tikslų. Nacionalinis
         teismas turi išsiaiškinti, ar abi šios sąlygos yra tenkinamos.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
      41      Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia
         išsiaiškinti, kokiomis sąlygomis tokie teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, gali būti laikomi proporcingais
         ir atitinkančiais principą, kad laisvo judėjimo apribojimai turi būti pagrįsti asmeniniu suinteresuotojo asmens elgesiu, nes,
         pirma, egzistuoja Bendrijos tarpusavio pagalbos mokesčių srityje instrumentai ir, antra, nagrinėjami teisės aktai yra griežti
         ir taikomi automatiškai.

      42      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2004/38 27 straipsnio 2 dalį priemonės, kurių imtasi dėl viešosios tvarkos
         ar visuomenės saugumo priežasčių, turi atitikti proporcingumo principą ir būti grindžiamos vien asmeniniu suinteresuotojo
         asmens elgesiu. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 35 punkte nurodytos teismo praktikos, asmeninis suinteresuotojo asmens
         elgesys turi kelti realų, esamą ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės interesui. Pateisinimai, kurie nėra tiesiogiai
         susiję su konkretaus atvejo aplinkybėmis arba grindžiami bendrosios prevencijos sumetimais, nėra priimtini.

      43      Tokiomis aplinkybėmis nacionalinio įstatymo ar kito teisės akto nuostata, kuria sprendimui uždrausti išvykti iš šalies teritorijos
         vien dėl mokestinės skolos, neatsižvelgiant į asmeninį suinteresuotojo asmens elgesį, suteikiamas automatinis pobūdis, neatitinka
         Sąjungos teisės reikalavimų (šiuo klausimu žr. 1999 m. sausio 19 d. Sprendimo Calfa, C‑348/96, Rink. p. I‑11, 27 ir 28 punktus).

      44      Panašu, kad remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą pagrindinėje byloje nei Mokesčių ir socialinio draudimo procedūros
         kodekso, nei ZBLD nuostatose, kurių pagrindu buvo priimtas administracinis sprendimas uždrausti P. Aladzhov išvykti iš Bulgarijos
         teritorijos, nėra numatyta, jog kompetentingos administracinės institucijos privalo atsižvelgti į asmeninį suinteresuotojo
         asmens elgesį. Tiesa, atrodo, kad Mokesčių ir socialinio draudimo procedūros kodekso nuostatomis neatmetama galimybė į jį
         atsižvelgti, nes jomis jose minimoms valdžios institucijoms paliekama diskrecija, nurodant, kad jos pagal ZBLD „gali“ prašyti
         taikyti tokį draudimą. Tokiomis aplinkybėmis, nors valdžios institucijoms paliekama galimybė atsižvelgti į elgesį, vis dėlto
         reikia konstatuoti, kad teisės aktų nuostatose, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nėra numatyta tokia pareiga,
         kuri vienintelė atitiktų Sąjungos teisės reikalavimus.

      45      Be to, iš Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo perduotos bylos medžiagos matyti, kad
         ieškovo atžvilgiu priimta priemonė vis dėlto yra grindžiama tik viena aplinkybe – bendrovės, kurios vienas iš vadovų jis yra,
         mokestine skola, – visiškai nevertinant asmeninio suinteresuotojo asmens elgesio ir neužsimenant apie kokį nors pavojų, kurį
         jis keltų viešajai tvarkai.

      46      Vis dėlto Teisingumo Teismui nepriklauso priimti sprendimo dėl nacionalinių priemonių atitikties Sąjungos teisei. Prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi padaryti išvadas, būtinas vertinant tokią atitiktį (minėto Sprendimo Jipa 28 punktą).

      47      Jis taip pat turės įvertinti, ar laikytasi proporcingumo principo, ir nuspręsti, ar draudimas išvykti iš šalies teritorijos
         yra tinkamas užtikrinti juo siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jį pasiekti (šiuo klausimu žr. minėto
         Sprendimo Jipa 29 punktą). Net jei negalėjimas susigrąžinti skolą kelia realų, esamą ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės
         interesui, atlikdamas tokį vertinimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės, be kitų dalykų, patikrinti,
         ar atimant iš P. Aladzhov galimybę dalį savo profesinės veiklos vykdyti užsienyje, o kartu ir dalį pajamų, pirma, nagrinėjamas
         draudimas yra tinkamas siekiant užtikrinti mokesčio grąžinimą, kurio juo siekiama, ir, antra, jis yra būtinas siekiant šio
         tikslo. Jis taip pat turės išsiaiškinti, ar nėra kitų draudimui išvykti iš šalies teritorijos alternatyvių priemonių, kurios
         būtų tokios pat veiksmingos siekiant susigrąžinti skolą ir nepažeistų judėjimo laisvės.

      48      Viena iš tokių alternatyvių priemonių tam tikrais atvejais galėtų būti priemonė, kurią nacionalinės valdžios institucijos
         gali priimti, pavyzdžiui, taikydamos nacionalinio teismo minėtą Direktyvą 2008/55. Vis dėlto bet kuriuo atveju jis turi patikrinti,
         ar nagrinėjamas valstybės narės skolinis reikalavimas patenka į šios direktyvos taikymo sritį.

      49      Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad net jei draudimas išvykti iš šalies
         teritorijos, kaip antai taikytas pagrindinėje byloje P. Aladzhov, buvo priimtas laikantis Direktyvos 2004/38 27 straipsnio
         1 dalyje numatytų sąlygų, šio straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos draudžia tokią priemonę,

      –        jeigu ji yra grindžiama tik viena aplinkybe – bendrovės, kurios vienas iš vadovų jis yra, mokestine skola, – visiškai nevertinant
         asmeninio suinteresuotojo asmens elgesio ir neužsimenant apie kokį nors pavojų, kurį jis keltų viešajai tvarkai, ir

      –        jei draudimas išvykti iš šalies teritorijos nėra tinkamas užtikrinti juo siekiamo tikslo įgyvendinimą ir viršija tai, kas
         būtina jį pasiekti.

      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      50      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Europos Sąjungos teisė nedraudžia valstybės narės teisės nuostatos, kuria administracinės valdžios institucijai leidžiama
            uždrausti tos valstybės piliečiui išvykti iš jos dėl to, kad bendrovė, kurios vadovas jis yra, nesumokėjo mokestinės skolos,
            tačiau tik su dviem sąlygomis: priemone turi būti siekiama tam tikromis ypatingomis aplinkybėmis, kurias gali lemti, pavyzdžiui,
            skolos pobūdis ar dydis, pašalinti realų, esamą ir pakankamai rimtą pavojų pagrindiniam visuomenės interesui ir ja turi būti
            siekiama ne tik ekonominių tikslų. Nacionalinis teismas turi išsiaiškinti, ar abi šios sąlygos yra tenkinamos.
      2.      Net jei draudimas iš vykti iš šalies teritorijos, kaip antai taikytas pagrindinėje byloje P. Aladzhov, buvo priimtas laikantis
            2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės
            laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios
            Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 27 straipsnio
            1 dalyje numatytų sąlygų, šio straipsnio 2 dalyje nustatytos sąlygos draudžia tokią priemonę,
      –        jeigu ji yra grindžiama tik viena aplinkybe – bendrovės, kurios vienas iš vadovų jis yra, mokestine skola, – visiškai nevertinant
            asmeninio suinteresuotojo asmens elgesio ir neužsimenant apie kokį nors pavojų, kurį jis keltų viešajai tvarkai, ir
      –        jei draudimas išvykti iš šalies teritorijos nėra tinkamas užtikrinti juo siekiamo tikslo įgyvendinimą ir viršija tai, kas
            būtina jį pasiekti.
      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: bulgarų.


title: 2009 m. rugsėjo 29 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Petrus Kerstens prieš Europos Komisija.#Byla F-102/07.

text:
      Tarnautojų teismo (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. rugsėjo 29 d.
      Byla F‑102/07
      Petrus Kerstens
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – 2004, 2005 ir 2006 m. pareigų paaukštinimo procedūros – Pirmenybės balų skyrimas – Generalinių direktorių skirti pirmenybės balai – Pirmenybės balai už institucijos interesais atliktą darbą – Nediskriminavimo principas – Motyvavimo pareiga“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo P. Kerstens prašo panaikinti: 2005 m. lapkričio 23 d. Paskyrimų
         tarnybos sprendimą skirti jam 3 pirmenybės balus, kuriais disponuoja kiekvienas generalinis direktoratas (PBGD), šiuo atveju
         Individualių išmokų administravimo ir mokėjimų biuras, per 2004 m. pareigų paaukštinimo procedūrą (2005 m. lapkričio 23 d.
         Informations administratives Nr. 85‑2005); 2005 m. lapkričio 23 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą skirti jam 0 PBGD per 2005 m. pareigų paaukštinimo procedūrą
         (Informations administratives Nr. 85‑2005); 2006 m. lapkričio 17 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą skirti jam 0 PBGD per 2006 m. pareigų paaukštinimo procedūrą
         (2006 m. lapkričio 17 d. Informations administratives Nr. 55‑2006); 2006 m. lapkričio 17 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą skirti jam 0 pirmenybės balų už institucijos interesais
         atliktą darbą per 2006 m. pareigų paaukštinimo procedūrą (Informations administratives Nr. 55‑2006); 2007 m. birželio 15 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą atmesti jo skundus, pateiktus 2007 m. vasario 16 d. ir
         22 d.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas – Būdai – Komisijos įtvirtinta sistema – Pirmenybės balų skyrimas
            generaliniuose direktoratuose
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      2.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas – Būdai –Komisijos įtvirtinta sistema – Pirmenybės balų skyrimas
            generaliniuose direktoratuose – Kriterijai
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis)
      1.      Kaip matyti iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų, kurias priėmė Komisija, 5 straipsnio
         1 dalies, turi būti atlyginta pareigūnams, laikomiems labiausiai nusipelniusiais, ypač tiems, kurie prisidėjo siekiant rezultatų,
         viršijančių jų individualius tikslus, arba kurie įdėjo ypač daug pastangų ir pasiekė išskirtinių rezultatų vykdydami savo
         užduotis, kaip tai matyti iš jų karjeros raidos ataskaitų. „Didieji“ pirmenybės balai, kuriais disponuoja kiekvienas generalinis
         direktoratas, t. y. 6–10 pirmenybės balų, pagal Bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 5 straipsnio 2 dalį yra skiriami geriausių
         rezultatų pasiekusiems ir išskirtinius nuopelnus įrodžiusiems pareigūnams; „mažieji“ pirmenybės balai, t. y. 0–4 pirmenybės
         balai, pagal tą pačią nuostatą paskirstomi kitiems pareigūnams, kurie laikomi nusipelniusiais atsižvelgiant į Bendrosiose
         įgyvendinimo nuostatose įtvirtintus kriterijus.

      Taigi pirmenybės balų skyrimas turi būti grindžiamas paaiškinimais, susijusiais su ypatingais aptariamų pareigūnų nuopelnais,
         nes „didieji“ pirmenybės balai skirti išskirtinius nuopelnus įrodžiusiems pareigūnams.

      Iš to išplaukia, kad generaliniai direktoriai neprivalo, skirdami „didžiuosius“ pirmenybės balus, paskirstyti visų šiuo tikslu
         jų turimų balų.

      Bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 5 straipsnio 3 dalies, kurioje numatyta, jog iš principo kiekvienas generalinis direktoratas
         paskirsto visus jo turimus pirmenybės balus, išnašoje puslapio apačioje vis dėlto patikslinama, kad šia nuostata nepaneigiamas
         tęstinių nuopelnų vertimo principas, ypač nedidelėse personalo grupėse, kuriose gali būti pateisinama tai, kad ne visi pirmenybės
         balai paskirstomi.

      (žr. 65–68 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2006 m. spalio 19 d. Sprendimo Buendía Sierra prieš Komisiją, T‑311/04, Rink. p. II‑4137, 290 punktas; 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo Crespinet prieš Komisiją, T‑261/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑0000 ir II‑A‑2‑0000, 57 punktas; 2009 m. balandžio 1 d. Sprendimo Valero Jordana prieš Komisiją, T‑385/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑0000 ir II‑A‑2‑0000, 130 punktas.

      2.      Net jeigu tarnybos stažas lygyje gali papildomai būti laikomas svarbiu skiriant kiekvieno generalinio direktorato turimus
         pirmenybės balus pareigūnams, kurių nuopelnai yra lygiaverčiai, esant nepakankamam balų skaičiui nuopelnų kriterijus yra laikomas
         svarbiausiu. Jeigu priimant sprendimą skirti pirmenybės balus lemiama reikšmė būtų teikiama tarnybos stažui lygyje, tai prieštarautų
         Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsniui ir Komisijos priimtų minėto 45 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 5 straipsniui,
         kuriame be kita ko, tarnybos stažas lygyje nenurodytas kaip pirmenybės balų skyrimo kriterijus.

      (žr. 140 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2007 m. liepos 4 d. Sprendimo Lopparelli prieš Komisiją, T‑502/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑0000 ir II‑A‑2‑0000, 89 punktas; minėto Sprendimo Valero Jordana prieš Komisiją 145 punktas.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. sausio 7 d. # Aalborg Portland A/S (C-204/00 P), Irish Cement Ltd (C-205/00 P), Ciments français SA (C-211/00 P), Italcementi - Fabbriche Riunite Cemento SpA (C-213/00 P), Buzzi Unicem SpA (C-217/00 P) ir Cementir - Cementerie del Tirreno SpA (C-219/00 P) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Konkurencija - Bauda. # Sujungtos bylos C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P.


2015 m. birželio 30 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Gambling Commission prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-404/10 RENV.