title: 2006 m. kovo 30 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl prieš Giuseppe Calafiori.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte d'appello di Milano - Italija.#Įsisteigimo laisvė - Laisvė teikti paslaugas - Įmonėms taikomos konkurencijos taisyklės - Valstybės pagalba - Pagalbos mokesčių srityje centrai - Užsiėmimas tam tikra konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje veikla - Išimtinė teisė - Atlyginimas už šią veiklą.#Byla C-451/03.

text:
      Byla C‑451/03
      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      prieš
      Giuseppe Calafiori
      (Corte d'appello di Milano prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Įmonėms taikomos konkurencijos taisyklės – Valstybės pagalba – Pagalbos mokesčių srityje centrai – Užsiėmimas tam tikra konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje veikla – Išimtinė teisė – Atlyginimas už šią veiklą“
      Generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvada, pateikta 2005 m. birželio 28 d. . I‑0000
      2006 m. kovo 30 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Konkurencija – Valstybės įmonės ir įmonės, kurioms valstybės narės suteikia specialias ar išimtines teises – Dominuojančios
            padėties sukūrimas
      (EB 82 straipsnis ir 86 straipsnio 1 dalis)
      2.     Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija
      3.     Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas
      (EB 43 ir 49 straipsniai)
      4.     Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka
      (EB 87 straipsnio 1 dalis)
      1.     Vien tai, kad suteikiant specialias arba išimtines teises EB 86 straipsnio 1 dalies prasme buvo sukurta dominuojanti padėtis,
         nėra nesuderinama su EB 82 straipsniu. Valstybė narė pažeidžia šiose dviejose nuostatose nustatytus draudimus tik tuo atveju,
         kai atitinkama įmonė, vien dėl to, kad naudojasi jai suteiktomis specialiomis ar išimtinėmis teisėmis, yra priversta piktnaudžiauti
         savo dominuojančia padėtimi arba kai dėl šių teisių gali susidaryti situacija, kurioje ši įmonė bus priversta taip piktnaudžiauti.

      (žr. 23 punktą)
      2.     Kai sprendžiant prejudicinį klausimą visi pagrindinėje byloje nagrinėjamos veiklos elementai yra vienos valstybės narės viduje,
         atsakymas vis dėlto gali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, pavyzdžiui, tuo atveju,
         jei nacionalinė teisė numatytų, kad šios valstybės narės pilietis naudojasi tokiomis pačiomis teisėmis, kokias kitos valstybės
         narės piliečiui tokioje pačioje situacijoje suteiktų Bendrijos teisė. Todėl toks klausimas turi būti pripažintas priimtinas,
         nes reikia taip pat nagrinėti, ar Sutarties nuostatos, kurias prašoma išaiškinti, draudžia taikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamus
         nacionalinės teisės aktus, jeigu jie taikomi kitose valstybėse narėse gyvenantiems asmenims.

      (žr. 28–30 punktus)
      3.     EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kurie teisę užsiimti
         tam tikra konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje veikla suteikia tik mokesčių pagalbos centrams (PMSC), kurie turi būti
         steigiami kaip uždarosios akcinės bendrovės, kurios savo veiklą vykdo gavusios Finansų ministerijos leidimą ir kurias steigti
         gali tik įstatyminiame dekrete nurodyti teisės subjektai. Iš tiesų toks teisės aktas, pirma, visiškai užkerta kelią kitose
         valstybėse narėse įsteigtiems ūkio subjektams patekti į nagrinėjamą paslaugų rinką ir, antra, galimybę įsteigti PMSC suteikdamas
         tik tam tikriems griežtas sąlygas atitinkantiems teisės subjektams, t. y. kai kuriems jų buveinę turint atitinkamoje valstybėje
         narėje, iš tiesų gali apsunkinti ir netgi visiškai užkirsti kelią kitų valstybių narių kilmės ūkio subjektams pasinaudoti
         jų teise įsisteigti aptariamoje valstybėje narėje siekiant teikti nagrinėjamas paslaugas.

      (žr. 7, 33–34, 50 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      4.     Priemonė, kuria valstybė narė numato kompensacijos iš valstybės biudžeto mokėjimą tam tikroms įmonėms, atsakingoms už mokesčių
         mokėtojams teikiamą pagalbą, susijusią su pajamų deklaracijų parengimu ir perdavimu mokesčių administracijai, turi būti pripažįstama
         valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, kai, pirma, kompensacijos dydis viršija tai, kas yra būtina siekiant visiškai
         ar iš dalies padengti su viešosiomis paslaugomis susijusių įsipareigojimų vykdymo sąnaudas, atsižvelgiant į su tuo susijusias
         pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų, ir, antra, kai kompensacija nėra nustatyta vadovaujantis sąnaudomis, kurių
         būtų turėjusi vidutinė, gerai valdoma įmonė, turinti reikiamų priemonių, kad galėtų vykdyti nustatytus su viešosiomis paslaugomis
         susijusius įsipareigojimus, atsižvelgiant į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų vykdymo.

      (žr. 72 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. kovo 30 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Įmonėms taikomos konkurencijos taisyklės – Valstybės pagalba – Pagalbos mokesčių srityje centrai – Užsiėmimas tam tikra konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje veikla – Išimtinė teisė – Atlyginimas už šią veiklą“
      Byloje C‑451/03
      dėl Corte d’appello di Milano (Italija) 2003 m. spalio 15 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. spalio 27 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      prieš
      Giuseppe Calafiori,

      dalyvaujant
      Pubblico Ministero,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, S. von Bahr (pranešėjas), A. Borg Barthet ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. gegužės 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl, atstovaujamos advokatų F. Capelli ir M. Valcada,

      –       Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato D. Del Gaizo,

      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Traversa ir V. Di Bucci,
      susipažinęs su 2005 m. birželio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 4, 10, 82, 86 ir 98 straipsnių konkurencijos srityje, EB 43, 48 ir
         49 straipsnių teisės įsisteigti ir laisvės teikti paslaugas srityje ir EB 87 straipsnio valstybės pagalbos srityje aiškinimu.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp bendrovės Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl (toliau – ADC Servizi) ir notaro G. Calafiori dėl pastarojo atsisakymo į Milano įmonių registrą įrašyti šios bendrovės visuotinio akcininkų susirinkimo
         sprendimą pakeisti jos įstatus.

       Nacionalinės teisės aktai
      3       Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo, nacionalinės teisės aktus galima apibendrinti
         taip.

      4       1997 m. liepos 9 d. Įstatyminis dekretas Nr. 241, papildytas 1998 m. gruodžio 28 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 490 (toliau –
         Įstatyminis dekretas Nr. 241/97), teisę užsiimti tam tikra konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje veikla, apimant veiklą,
         susijusią su kasmetiniu pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų ir jiems prilyginamų asmenų pajamų deklaravimu, suteikia
         tik Pagalbos mokesčių srityje centrams (toliau – PMSC).

      5       Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 34 straipsnio 4 dalis PMSC suteikia išimtinę kompetenciją, pateikiant pagal supaprastintą modelį
         (modelis 730) parengtą pajamų mokesčio deklaraciją, išduoti mokesčių mokėtojui užpildytos pajamų deklaracijos kopiją bei pažymą
         apie mokesčio sumokėjimą, taip pat pranešti darbdaviams, atsakingiems už kompensacijai prie šaltinio po mokesčio deklaravimo
         gautas sumas, ir išsiųsti deklaracijas mokesčių administracijai.

      6       Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 35 straipsnio 2 dalies b punktas taip pat nustato išimtinę PMSC kompetenciją kontroliuoti,
         kad deklaracijoje esantys duomenys atitiktų jos prieduose esančius duomenis.

      7       PMSC turi būti steigiami kaip uždarosios akcinės bendrovės, kurios savo veiklą vykdo gavusios Finansų ministerijos leidimą.
         Jas steigti gali tik Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 32 ir 33 straipsniuose nurodyti teisės subjektai: darbdavių asociacijos,
         profesinės sąjungos arba jų įgaliotos teritorinės organizacijos, turinčios mažiausiai 50 000 narių; tam tikri už mokesčio
         surinkimą atsakingi darbdaviai, įdarbinę mažiausiai 50 000 darbuotojų, arba tarpusavio pagalbos institucijas (istituti di
         patronato) įsteigusios mažiausiai 50 000 narių turinčios darbuotojų asociacijos. Kai kurių Įstatyminiame dekrete Nr. 241/97
         paminėtų teisės subjektų atveju atrodo, kad galimybę įsteigti PMSC turi tik Italijoje įsteigti teisės subjektai.

      8       Be to, Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 33 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad atsakingais už pagalbą mokesčių srityje PMSC paskiria
         vieną ar kelis asmenis iš auditorių ar buhalterių asociacijoms priklausančių asmenų.

      9       Nagrinėjamas teisės aktas numato, kad už veiklą, kuria gali užsiimti tik PMSC, jiems iš valstybės biudžeto mokamas atlyginimas,
         iš pradžių nustatytas 25 000 LIT už kiekvieną užpildytą ir perduotą deklaraciją, o vėliau padidintas iki apytiksliai 14 eurų.

       Pagrindinė byla
      10     Milane įsteigtos ADC Servizi paskirtis buvo teikti pagalbą ir konsultacijas apskaitos ir administracinėje srityse.

      11     2003 m. vasario 25 d. šios bendrovės neeilinis visuotinis akcininkų susirinkimas nusprendė patvirtinti priimtus naujus įstatus,
         atsižvelgdamas į tai, kad bendrovė taip pat užsiėmė pagalbos mokesčių srityje teikimu įmonėms, darbuotojams ir jiems prilyginamiems
         asmenims bei pensininkams.

      12     G. Calafiori, posėdžio protokolą parengęs notaras, atsisakė šį sprendimą įtraukti į Milano įmonių registrą motyvuodamas tuo,
         kad įstatų pakeitimas, kuriuo bendrovei leidžiama užsiimti minėta pagalbos mokesčių srityje veikla, jo manymu, prieštaravo
         Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 34 straipsniui.

      13     ADC Servizi paprašė Tribunale di Milano priimti nutartį, nurodančią šį sprendimą įtraukti į Milano įmonių registrą. 2003 m. gegužės 15 d. nutartimi šis teismas ieškinį
         atmetė.

      14     Šią nutartį ADC Servizi apeliacine tvarka apskundė Corte d’appello di Milano, nurodydama, kad Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 nuostatos, suteikdamos teisę užsiimti tam tikra konsultacijų ir pagalbos
         mokesčių srityje veikla tik PMSC, prieštarauja EB sutarčiai.

      15     Corte d’appello di Milano nuomone, norint išspręsti jo nagrinėjamą ginčą, reikia atsakyti į su Bendrijos teisės aiškinimu susijusius klausimus.

      16     Jis pažymi, pirma, kad pagal darbo sutartį dirbantys darbuotojai, pensininkai ir jiems prilyginami asmenys turi kreiptis į
         PMSC taip pat ir dėl klausimų, kurių nagrinėjamas teisės aktas šių subjektų išimtinei kompetencijai nepriskiria, o tai iškraipo
         konkurenciją šioje rinkoje. Todėl tokia sistema prieštarauja EB 10, 81, 82 ir 86 straipsniams.

      17     Corte d’appello di Milano  taip pat pažymi, jog tai, kad teisė sutvarkyti ir pateikti pajamų deklaracijas yra suteikta tik tam tikriems, griežtus kriterijus
         atitinkantiems teisės subjektams, yra kliūtis ne tik nacionaliniams, bet ir kitoje valstybėje narėje įsteigtiems ūkio subjektams
         užsiimti jų veikla, ir ji gali būti EB 43, 48 bei 49 straipsniais draudžiamas apribojimas.

      18     Galiausiai, šio nacionalinio teismo teigimu, atrodo, kad šio sprendimo 9 punkte paminėto atlyginimo iš valstybės biudžeto
         mokėjimas PMSC pažeidžia EB 87 ir 88 straipsniuose nurodytus draudimus.

       Prejudiciniai klausimai
      19     Remdamasis šiais argumentais, Corte d’appello di Milano nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar EB 4, 10, 82, 86 ir 98 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės aktus, būtent (Įstatyminį
         dekretą Nr. 241/97), aiškinamus atsižvelgiant į konsoliduotus įstatymus pajamų mokesčių srityje (1986 m. gruodžio 22 d. Respublikos
         prezidento dekretą (RPD) Nr. 917) ir 1991 m. gruodžio 30 d. Įstatymą Nr. 413, kurie teisę užsiimti tam tikra konsultacijų
         mokesčių srityje veikla suteikia tik vienai teisės subjektų kategorijai, <...> PMSC <...>, o kitiems sektoriaus ūkio subjektams,
         nors jie ir turi teisę užsiimti profesine veikla konsultacijų mokesčių ir apskaitos srityje (auditoriams, advokatams ir kitiems
         patarėjams darbo srityje), nesuteikia teisės tomis pačiomis sąlygomis ir ta pačia tvarka vykdyti veiklos, kuria gali užsiimti
         tik PMSC?

      2.      Ar EB 43, 48 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės aktus, būtent (Įstatyminį dekretą
         Nr. 241/97), aiškinamus atsižvelgiant į konsoliduotus įstatymus pajamų mokesčių srityje (<...> RPD Nr. 917) ir 1991 m. gruodžio
         30 d. Įstatymą Nr. 413, kurie teisę užsiimti tam tikra konsultacijų mokesčių srityje veikla suteikia tik vienai ūkio subjektų
         kategorijai – PMSC, o kitiems sektoriaus ūkio subjektams, nors jie ir turi teisę užsiimti profesine veikla konsultacijų mokesčių
         ir apskaitos srityje (auditoriams, advokatams ir kitiems patarėjams darbo srityje), nesuteikia teisės tomis pačiomis sąlygomis
         ir ta pačia tvarka vykdyti veiklos, kuria gali užsiimti tik PMSC?

      3.      Ar EB 87 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad tokia priemonė, kokia buvo priimta (Įstatyminiu dekretu Nr. 241/97), būtent
         jo 38 straipsniu, numatančiu atlyginimo iš valstybės biudžeto mokėjimą PMSC už šio dekreto 34 straipsnio 4 dalyje ir 37 straipsnio
         2 dalyje numatytos veiklos vykdymą, yra valstybės pagalba?“

       Dėl pirmojo klausimo
      20     Visų pirma pažymėtina, kad EB 4 ir 98 straipsniai apibrėžia pagrindinius Bendrijos sistemos ekonominės politikos principus
         ir pateikia konkurencijos taisyklių, įtvirtintų EB 82 ir 86 straipsniuose, kontekstą. Šiomis sąlygomis nacionalinio teismo
         nuoroda į EB 4 ir 98 straipsnius nereikalauja atsakymo į klausimus, kuris skirtųsi nuo atsakymo, pateikto aiškinant EB 82
         ir 86 straipsnius.

      21     Todėl darytina išvada, kad pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 82
         ir 86 straipsniai draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, šiuo atveju nagrinėjamus pagrindinėje byloje, kurie teisę užsiimti
         tam tikra konsultacijų mokesčių srityje veikla suteikia tik PMSC.

      22     Šiuo atžvilgiu primintina, jog pagal EB 82 straipsnį vienai ar keletui įmonių draudžiama piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi
         bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje.

      23     Taip pat pažymėtina, jog vien tai, kad suteikiant specialias arba išimtines teises EB 86 straipsnio 1 dalies prasme buvo sukurta
         dominuojanti padėtis, nėra nesuderinama su EB 82 straipsniu. Valstybė narė pažeidžia šiose dviejose nuostatose nustatytus
         draudimus tik tuo atveju, kai atitinkama įmonė, vien dėl to, kad naudojasi jai suteiktomis specialiomis ar išimtinėmis teisėmis,
         yra priversta piktnaudžiauti savo dominuojančia padėtimi arba kai dėl šių teisių gali susidaryti situacija, kurioje ši įmonė
         bus priversta taip piktnaudžiauti (2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 39 punktas).

      24     Vadinasi, klausimas kyla ne tik dėl to, ar nacionalinės teisės aktai PMSC suteikia specialias ar išimtines teises EB 86 straipsnio
         1 dalies prasme, bet ir dėl to, ar tokie teisės aktai galėjo sudaryti sąlygas piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi.

      25     Tačiau pažymėtina, kad neatsižvelgiant į klausimą, ar nacionalinės teisės aktais šios specialios ar išimtinės teisės buvo
         suteiktos PMSC, nei prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo sprendimas, nei rašytinės pastabos Teisingumo Teismui
         nepateikia informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, iš kurių būtų galima nustatyti, ar yra įvykdytos su dominuojančios
         padėties ar piktnaudžiavimo egzistavimu EB 82 straipsnio prasme susijusios sąlygos.

      26     Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas negali pateikti naudingo atsakymo į pirmąjį klausimą.
       Dėl antrojo klausimo
      27     Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti, ar EB 43 ir 49 straipsniai
         draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, teisę užsiimti tam tikra konsultacijų ir
         pagalbos mokesčių srityje veikla suteikiančius tik PMSC.

      28     Visų pirma reikia nurodyti, jog Italijos vyriausybė tvirtina, kad šis klausimas yra nepriimtinas, nes visi pagrindinėje byloje
         nagrinėjamos veiklos elementai yra vienos valstybės narės viduje.

      29     Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad atsakymas vis dėlto gali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui,
         pavyzdžiui, tuo atveju, jei nacionalinė teisė, tokios procedūros, kokia nagrinėjama šioje byloje, metu, numatytų, kad Italijos
         pilietis naudojasi tokiomis pačiomis teisėmis, kokias kitos valstybės narės piliečiui tokioje pačioje situacijoje suteiktų
         Bendrijos teisė (žr. 2005 m. vasario 17 d. Nutarties Mauri, C‑250/03, Rink. P. I‑1267, 21 punktą).

      30     Todėl reikia nagrinėti, ar Sutarties nuostatos, kurias prašoma išaiškinti, draudžia taikyti tokius nacionalinės teisės aktus,
         kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, jeigu jie taikomi kitose valstybėse narėse gyvenantiems asmenims.

      31     Visų pirma primintina, kad EB 43 ir 49 straipsniai įpareigoja panaikinti įsisteigimo laisvės bei laisvės teikti paslaugas
         apribojimus ir kad tokiais apribojimais turi būti laikomos visos priemonės, kurios šių laisvių įgyvendinimą draudžia, riboja
         arba daro jį mažiau patrauklų (žr., pavyzdžiui, 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 22 punktą).

      32     Šiuo atžvilgiu iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad Įstatyminis dekretas Nr. 241/97
         PMSC suteikia išimtinę kompetenciją mokesčių mokėtojams teikti tam tikras konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje paslaugas,
         būtent pagalbos mokesčių srityje paslaugas, susijusias su supaprastinta mokesčių deklaravimo tvarka, pagal darbo sutartį dirbantiems
         ir jiems prilyginamiems asmenims.

      33     O dėl laisvo paslaugų teikimo, šis nacionalinės teisės aktas, galimybę teikti šias paslaugas suteikdamas tik PMSC, visiškai
         užkerta kelią kitose valstybėse narėse įsteigtiems ūkio subjektams patekti į nagrinėjamą paslaugų rinką.

      34     Įsisteigimo laisvės atveju šis teisės aktas, galimybę įsteigti PMSC suteikdamas tik tam tikriems griežtas sąlygas atitinkantiems
         teisės subjektams, bei, kaip matyti iš pateiktos informacijos, kai kuriems jų buveinę turint Italijoje, gali apsunkinti, ir
         netgi visiškai užkirsti kelią kitų valstybių narių kilmės ūkio subjektams pasinaudoti jų teise įsisteigti Italijoje siekiant
         teikti nagrinėjamas paslaugas.

      35     Šiomis aplinkybėmis išimtinės kompetencijos teikti tam tikras paslaugas konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje suteikimas
         PMSC reiškia įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimą, kurį iš principo draudžia EB 43 ir 49 straipsniai.

      36     Nacionalinės teisės nuostatos, galimybę įsteigti PMSC suteikiančios tik tam tikriems Italijoje jau įsteigtiems teisės subjektams,
         yra diskriminacinės. Šios nuostatos gali būti pateisintos tik EB 46 ir 55 straipsniuose numatytais viešosios tvarkos, visuomenės
         saugumo ir jos sveikatos sumetimais, tačiau jais nagrinėjamu atveju pasiremta nebuvo (2001 m. gegužės 29 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją, C‑263/99, Rink. p. I‑4195, 15 punktas).

      37     Kita vertus, nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, taikomos visiems asmenims ar įmonėms, užsiimantiems veikla priimančiosios
         valstybės narės teritorijoje, gali būti pateisinamos, kai jos atitinka privalomus bendrojo intereso pagrindus, jeigu jos užtikrina
         jomis siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr. 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo Payroll ir kt., C‑79/01, Rink. I‑8923, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      38     Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad su asmenų, kuriems skirtos nagrinėjamos paslaugos, apsauga susijęs bendrasis interesas, palyginti
         su žala, kurią jie galėtų patirti dėl to, kad paslaugas teiktų reikiamos profesinės kvalifikacijos ar moralinių savybių neturintys
         asmenys, gali pateisinti įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimą (šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 25 d.
         Sprendimo Säger, C‑76/90, Rink. p. I‑4221, 15–17 punktus).

      39     Tačiau kaip savo išvados 49 punkte pabrėžė generalinis advokatas, tam tikros paslaugos, kurias teikti teisę turi tik PMSC,
         pavyzdžiui, mokesčių deklaracijos kopijos ir pažymos apie mokesčių sumokėjimą išdavimas, pajamų mokesčio deklaracijų nusiuntimas
         mokesčių administracijai bei pranešimas darbdaviams, atsakingiems už kompensacijai prie šaltinio po mokesčio deklaravimo gautas
         sumas, iš esmės yra paprastos ir nereikalauja specialios profesinės kvalifikacijos.

      40     Akivaizdu, kad šių paslaugų pobūdis negali pateisinti to, kad teisė jas teikti suteikta tik tam tikrą profesinę kvalifikaciją
         turintiems asmenims.

      41     Nors, kita vertus, kai kurias užduotis, kurias gali teikti tik PMSC, pavyzdžiui, mokesčių deklaracijoje nurodytos informacijos
         atitikties deklaracijos priedams patikrinimą, galima laikyti sudėtingesnėmis, neatrodo, kad teisę įsteigti PMSC turintys subjektai
         suteikia konkrečių profesinės kompetencijos garantijų įvykdyti šias užduotis.

      42     Kaip išplaukia iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo, pagal Įstatyminio dekreto Nr. 241/97
         33 straipsnio 2 dalį atsakingais už šių užduočių įvykdymą PMSC paskiria auditorių ar buhalterių asociacijoms priklausančius
         asmenis, tai yra profesionalus, kurie patys negali teikti paslaugų, kurias gali teikti tik PMSC.

      43     Atsižvelgiant į šias aplinkybes, neatrodo, kad Įstatyminio dekreto Nr. 241/97, PMSC suteikiančio išimtinę kompetenciją siūlyti
         tam tikras konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje paslaugas, nuostatos yra tinkamos šio sprendimo 38 punkte nurodytam bendrajam
         interesui užtikrinti.

      44     Posėdyje Italijos vyriausybė tvirtino, kad nagrinėjamą nacionalinės teisės aktą bet kuriuo atveju pateisina EB 45 straipsnio
         pirmoji pastraipa ir EB 55 straipsnis, remiantis kuriais įsisteigimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas netaikomos su viešosios
         valdžios funkcijų vykdymu susijusiai veiklai.

      45     Šiuo atžvilgiu primintina, kad kaip išimtį iš pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės EB 45 ir 55 straipsnius reikia aiškinti
         taip, jog jų taikymo sritis turi būti apribota vien tuo, kas yra būtina išsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti
         valstybėms narėms (1988 m. kovo 15 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 147/86, Rink. p. 1637, 7 punktas ir 1998 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 34 punktas).

      46     Taigi pagal nusistovėjusią teismo praktiką šiuose straipsniuose numatyta išimtis turi apsiriboti veikla, kuri savaime reiškia
         tiesioginį ir specialų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (1974 m. birželio 21 d. Sprendimas Reyners, 2/74, Rink. p. 631, 45 punktas; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimas Thijssen, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 8 punktas; minėtas sprendimas Komisija prieš Ispaniją, 35 punktas ir 2001 m. gegužės 31 d. Sprendimas Komisija prieš Italiją, C‑283/99, Rink. p. I‑4363, 20 punktas).

      47     Darytina išvada, kad mokesčių deklaracijoje esančios informacijos atitikties deklaracijos prieduose esančiai informacijai
         kontrolė, nors tikrovėje ji retai ginčijama mokesčių administracijos, yra ne tiesioginis ir specialus dalyvavimas vykdant
         viešosios valdžios funkcijas, o priemonė, skirta parengti mokesčių administracijai priklausančių užduočių įvykdymui ar jį
         palengvinti.

      48     Panašiai yra kitų Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 34 ir 35 straipsniuose išvardytų ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio nacionalinio teismo sprendime nurodytų užduočių, būtent mokesčių deklaracijos kopijos ir pažymos apie mokesčių
         sumokėjimą išdavimo, pranešimo darbdaviams, atsakingiems už mokesčių išskaitymą, bei pajamų mokesčio deklaracijų nusiuntimo
         mokesčių administracijai, atvejais.

      49     Todėl konstatuotina, kad veiklai, kuria užsiimti turi teisę tik PMSC ir kuri nurodyta prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio nacionalinio teismo sprendime, netaikoma EB 45 ir 55 straipsniuose numatyta išimtis.

      50     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą atsakytina taip: EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip,
         kad jie draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie teisę užsiimti tam tikra konsultacijų
         ir pagalbos mokesčių srityje veikla suteikia tik PMSC.

       Dėl trečiojo klausimo
      51     Visų pirma pažymėtina, kad trečiajame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mini Įstatyminio dekreto
         Nr. 241/97 38 straipsnio nuostatas, susijusias su atlyginimo mokėjimu PMSC, šio dekreto 34 straipsnio 4 dalies nuostatas,
         susijusias su pagalbos mokesčių srityje veikla, kuria užsiima PMSC, ir šio dekreto 37 straipsnio 2 dalies nuostatas, susijusias
         su pagalbos mokesčių srityje veikla, kuria užsiima kiti ūkio subjektai.

      52     Tačiau šio teismo sprendimo motyvai yra susiję tik su atlyginimo mokėjimu PMSC.
      53     Šiomis aplinkybėmis trečiojo klausimo nagrinėjimą reikia apriboti pagal Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 34 straipsnio 4 dalį
         ir 38 straipsnio 1 dalį PMSC mokamu atlyginimu.

      54     Todėl darytina išvada, kad trečiuoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti,
         ar toks atlyginimas, kokį pagal Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 34 straipsnio 4 dalį ir 38 straipsnio 1 dalį PMSC gauna už
         mokesčių deklaracijos parengimą ir perdavimą, yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      55     Visų pirma primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kvalifikuojant kaip „pagalbą“, reikalaujama, jog būtų įvykdytos
         visos šioje nuostatoje numatytos sąlygos (žr. 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, vadinamojo Tubemeuse, C‑142/87, Rink. p. I‑959, 25 punktą; 1994 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑278/92–C‑280/92, Rink. p. I‑4103, 20 punktą; 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑482/99, Rink. p. I‑4397, 68 punktą ir 2003 m. liepos 24 d. Sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, Rink. p. I‑7747, 74 punktą).

      56     Visų pirma tai turi būti valstybės įsikišimas arba įsikišimas panaudojant valstybinius išteklius. Antra, šis įsikišimas turi
         turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Trečia, juo turi būti suteiktas pranašumas pagalbos gavėjui. Ketvirta,
         jis turi ar gali iškreipti konkurenciją.

      57     Pirmoji sąlyga yra įvykdyta, nes Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 38 straipsnio 1 dalyje numatytas atlyginimas yra mokamas iš
         valstybės biudžeto.

      58     Dėl antrosios sąlygos pažymėtina, kad Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 38 straipsnio 1 dalies pagrindu PMSC gali būti mokamos
         didelės sumos ir kad kitų valstybių narių kilmės ūkio subjektams galėtų būti leidžiama steigti šiomis sumomis galinčius pasinaudoti
         PMSC. Šiomis aplinkybėmis nagrinėjama priemonė gali turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai.

      59     Dėl trečiosios ir ketvirtosios sąlygų primintina, kad pagalba laikomi įsikišimai, kurie, kokios formos bebūtų, gali tiesiogiai
         ar netiesiogiai suteikti įmonėms naudos arba kurie turi būti laikomi ekonomine nauda, kurios normaliomis rinkos sąlygomis
         naudą gaunanti įmonė nebūtų gavusi (minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 84 punktas).

      60     Kita vertus, valstybės priemonė nepatenka į EB 87 straipsnio 1 dalies reglamentavimo sferą, jeigu ji vertintina kaip kompensacija
         už paslaugas, kurias naudos gaunančios įmonės teikia vykdydamos savo su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus,
         ir dėl to įmonės faktiškai negauna jokios finansinės naudos, o minėta priemonė tokiu būdu nesąlygoja, kad šioms įmonėms sukuriamos
         palankesnės konkurencinės sąlygos, palyginti su konkuruojančiomis įmonėmis (minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 87 punktas).

      61     Vis dėlto tam, kad konkrečiu atveju tokia kompensacija nebūtų pripažįstama valstybės pagalba, turi būti laikomasi tam tikrų
         sąlygų (minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 88 punktas).

      62     Pirma, šią kompensaciją gaunančiai įmonei turi būti iš tikrųjų pavesta vykdyti su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus
         ir šie įsipareigojimai turi būti aiškiai apibrėžti (minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 89 punktas).

      63     Šiuo atžvilgiu negalima atmesti galimybės, kad pagal Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 34 straipsnio 4 dalį pagal darbo sutartį
         dirbantiems darbuotojams ir jiems prilyginamiems asmenims PMSC teikiamas pagalbos mokesčių srityje paslaugas, skirtas padėti
         mokesčių mokėtojams vykdyti jų su mokesčių mokėjimu susijusias pareigas ir palengvinti mokesčių valdžios institucijoms įvykdyti
         joms priklausančias užduotis, valstybė narė gali kvalifikuoti kaip „bendros ekonominės naudos įsipareigojimus“.

      64     Antra, parametrai, kuriais remiantis apskaičiuojama kompensacija, turi būti objektyviai ir skaidriai nustatyti iš anksto,
         siekiant užkirsti kelią tam, kad kompensacija atneštų ekonominės naudos, kuri kompensaciją gaunančiai įmonei suteiks naudos,
         palyginti su konkuruojančiomis įmonėmis (minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 90 punktas).

      65     Šiuo atžvilgiu atrodo, kad nustatyta apytiksliai 14 eurų dydžio kompensacija už kiekvieną parengtą ir mokesčių administracijai
         perduotą deklaraciją gali atitikti šią sąlygą.

      66     Trečia, kompensacija negali būti didesnė negu būtina tam, kad visiškai ar iš dalies padengtų su bendros ekonominės naudos
         įsipareigojimų vykdymu susijusias sąnaudas, atsižvelgiant į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų
         vykdymo (minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 92 punktas).

      67     Ketvirta, ją reikia nustatyti vadovaujantis sąnaudomis, kurių būtų turėjusi vidutinė, gerai valdoma įmonė, turinti reikiamų
         priemonių, kad galėtų vykdyti nustatytus su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus, atsižvelgiant į su tuo susijusias
         pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų vykdymo (minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 93 punktas).

      68     Nagrinėjant dvi pastarąsias sąlygas, susijusias su nagrinėjamo atlyginimo dydžiu, reikia vertinti pagrindinėje byloje nagrinėjamus
         faktus.

      69     Šiuo atžvilgiu primintina, kad Teisingumo Teismui nepriklauso vertinti faktinių pagrindinės bylos aplinkybių arba nacionalinėms
         priemonėms ar situacijoms taikyti Bendrijos taisyklių, kurias jis išaiškino, nes šie klausimai priskirtini išimtinei nacionalinių
         teismų kompetencijai (žr. 1968 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Salgoil, 13/68, Rink. p. 661, 672; 1975 m. sausio 23 d. Sprendimo Van der Hulst, 51/74, Rink. 79, 12 punktą, 1990 m. vasario 8 d. Sprendimo Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Rink. p. I‑285, 11 punktą; 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Lirussi ir Bizzaro, C‑175/98 ir C‑177/98, Rink. p. I‑6881, 38 punktą ir 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimo RAR, C‑282/00, Rink. p. I‑4741, 47 punktą).

      70     Todėl tai, ar, atsižvelgiant į pagrindinėje byloje nagrinėjamus faktus, Įstatyminio dekreto Nr. 241/97 38 straipsnio 1 dalyje
         numatytas atlyginimas yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, įvertinti turi nacionalinis teismas.

      71     Šiame kontekste taip pat pažymėtina, kad nacionalinis teismas nėra kompetentingas vertinti pagalbos priemonių ar pagalbos
         režimo atitikimo bendrajai rinkai. Šis vertinimas yra išimtinė Europos Bendrijų Komisijos, veikiančios kontroliuojant Bendrijos
         teismui, kompetencija (žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires et Syndicat national des négociants et transformateurs
            de saumon, C‑354/90, Rink. p. I‑5505, 14 punktą; 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo SFEI ir kt., C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 42 punktą ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Piaggio, C‑295/97, Rink. p. I‑3735, 31 punktą).

      72     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą atsakytina taip: priemonė, kuria valstybė narė numato kompensacijos
         iš valstybės biudžeto mokėjimą tam tikroms įmonėms, atsakingoms už mokesčių mokėtojams teikiamą pagalbą, susijusią su pajamų
         deklaracijų parengimu ir perdavimu mokesčių administracijai, turi būti pripažįstama valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies
         prasme, kai:

      –       kompensacijos dydis viršija tai, kas yra būtina siekiant visiškai ar iš dalies padengti su viešosiomis paslaugomis susijusių
         įsipareigojimų vykdymo sąnaudas, atsižvelgiant į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų vykdymo,
         ir

      –       kai kompensacija nėra nustatyta vadovaujantis sąnaudomis, kurių būtų turėjusi vidutinė, gerai valdoma įmonė, turinti reikiamų
         priemonių, kad galėtų vykdyti nustatytus su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus, atsižvelgiant į su tuo susijusias
         pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų vykdymo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 43 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje
            byloje, kurie teisę užsiimti tam tikra konsultacijų ir pagalbos mokesčių srityje veikla suteikia tik Pagalbos mokesčių srityje
            centrams.
      2.      Priemonė, kuria valstybė narė numato kompensacijos iš valstybės biudžeto mokėjimą tam tikroms įmonėms, atsakingoms už mokesčių
            mokėtojams teikiamą pagalbą, susijusią su pajamų deklaracijų parengimu ir perdavimu mokesčių administracijai, turi būti pripažįstama
            valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, kai:
      –       kompensacijos dydis viršija tai, kas yra būtina siekiant visiškai ar iš dalies padengti su viešosiomis paslaugomis susijusių
            įsipareigojimų vykdymo sąnaudas, atsižvelgiant į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų, ir
      –       kai kompensacija nėra nustatyta vadovaujantis sąnaudomis, kurių būtų turėjusi vidutinė, gerai valdoma įmonė, turinti reikiamų
            priemonių, kad galėtų vykdyti nustatytus su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus, atsižvelgiant į su tuo susijusias
            pajamas ir protingą pelną iš šių įsipareigojimų vykdymo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: 2012 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#DTZ Zadelhoff vof prieš Staatssecretaris van Financiën.#Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Šeštoji PVM direktyva – 5 straipsnio 3 dalies c punktas ir 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktis – Derybos dėl bendrovių akcijų perleidimo sandorio – Sandoris, kuris taip pat apima šių bendrovių nekilnojamojo turto nuosavybės perdavimą – Neapmokestinimas.#Byla C‑259/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 5 d. (
            *1
         )
      „Šeštoji PVM direktyva — 5 straipsnio 3 dalies c punktas ir 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktis — Derybos dėl bendrovių akcijų perleidimo sandorio — Sandoris, kuris taip pat apima šių bendrovių nekilnojamojo turto nuosavybės perdavimą — Neapmokestinimas“
      Byloje C-259/11
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2011 m. balandžio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gegužės 26 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         DTZ Zadelhoff vof

      prieš

         Staatssecretaris van Financiën

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas U. Lõhmus, teisėjai A. Rosas (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  DTZ Zadelhoff vof, atstovaujamos belastingadviseur B. van Zadelhoff,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir C. Schillemans,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir W. Roels,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva) 5 straipsnio 3 dalies c punkto ir 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunkčio aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant DTZ Zadelhoff vof (toliau – DTZ Zadelhoff) ir Staatssecretaris van Financiën (finansų valstybės sekretorius) ginčą dėl bendrovių akcijų perleidimo, kuris taip pat apėmė joms priklausančio nekilnojamojo turto nuosavybės perdavimą, vertinimo neapmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM) atžvilgiu.

         Teisinis pagrindas

         Europos Sąjungos teisė

               3

               Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą:
               „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
               1)   prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

               4

               Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
               „1.   Prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas.
               <…>
               3.   Valstybės narės materialiuoju turtu gali laikyti:
               <…>

                        c)

                        akcijas ar akcijoms ekvivalentiškas nuosavybės dalis, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto ar jo dalies nuosavybės ar valdymo teises.“

               5

               Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnyje „Kiti atleidimo nuo mokesčio atvejai“ nustatyta:
               „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės atleidžia nuo mokesčio toliau nurodytą veiklą taikydamos sąlygas, kurias jos turi nustatyti siekdamos užtikrinti, kad atleidimas nuo mokesčio būtų teisingas ir sąžiningas ir kad būtų užkirstas kelias galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui:
               <…>

                        d)

                        šiuos sandorius:
                        <…>

                                 5.

                                 sandorius, įskaitant derybas, bet išskyrus valdymą ir saugojimą, susijusius su akcijomis, turto dalimis bendrovėse ar asociacijose, įmonių obligacijomis ir kitais vertybiniais popieriais, išskyrus:
                                 <…>

                                          —

                                          5 straipsnio 3 dalyje nurodytas teises ar vertybinius popierius;

                  <…>“

               6

               Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą Nyderlandų Karalystė nepasinaudojo Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punktu valstybėms narėms suteikta galimybe.

         Nyderlandų teisė

               7

               1968 m. birželio 28 d. Apyvartos mokesčio įstatymo (Wet op de omzetbelasting 1968, Staatsblad, 1968, Nr. 329) 11 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Bendrosiomis administracinės teisės normomis nustatytomis sąlygomis nuo mokesčio atleidžiami:
               <…>

                        i)

                        toks prekių tiekimas ir paslaugų teikimas:
                        <…>

                                 2o

                                 sandoriai, įskaitant derybas, bet išskyrus saugojimą ir valdymą, susiję su akcijomis ir kitais vertybiniais popieriais, išskyrus dokumentus, kuriais nustatoma nuosavybės teisė į prekes;

                  <…>“

         Faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai

               8

               Pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu Švedijoje įsteigtai bendrovei Fabege AB (toliau – Fabege) netiesiogiai priklausė visos World Fashion Centre Amsterdam BV, kuri yra Amsterdame (Nyderlandai) esančių pastatų komplekso World Fashion Centre (toliau – WFC) I ir II bokštų savininkė ir valdytoja, akcijos. Fabege taip pat netiesiogiai priklausė 100 % bendrovės Fabege WF BV, kuri yra IV WFC bokšto savininkė ir valdytoja, akcijų.

               9

               Hertogenbose (Nyderlandai) įsteigtai bendrovei Stienstra BV Bedrijfshuisvesting (toliau – Stienstra) netiesiogiai priklausė visos De Herven III BV (toliau – De Herven), kuri yra tame pačiame mieste esančio biurų komplekso Soetelieve savininkė ir valdytoja, akcijos.

               10

                  DTZ Zadelhoff vykdo tarpininkavimo ir konsultavimo nekilnojamojo turto srityje veiklą.

               11

               1999 m. DTZ Zadelhoff už atlygį įsipareigojo Fabege ieškoti pirkėjų, norinčių pirkti WFC. Fabege ketino perleisti šį pastatų kompleksą perleisdama bendrovių, kurioms jis netiesiogiai priklausė, akcijas. Prašoma akcijų pardavimo kaina beveik išimtinai priklausė nuo WFC, kaip nekilnojamojo turto, rinkos vertės. Vykdydama savo užduotį DTZ Zadelhoff surado pirkėją ir jam 1999 m. spalio 5 d.–2000 m. sausio 24 d. buvo parduotos ir perleistos akcijos.

               12

               2000 m. DTZ Zadelhoff už atlygį įsipareigojo Stienstra ieškoti pirkėjų biurų kompleksui Soetelieve. Laikinai nebuvo nurodyta, ar bus perduota šio komplekso nuosavybė, ar De Herven akcijos. Galiausiai tarpininkaujant DTZ Zadelhoff surastas pirkėjas ir jam parduotos ir perleistos De Herven akcijos.

               13

                  DTZ Zadelhoff už Fabege ir Stienstra suteiktas paslaugas, apimančias pirkėjų šiam nekilnojamajam turtui paiešką, neišrašė sąskaitų faktūrų ir nesumokėjo PVM. Ji laikėsi nuomonės, kad šios paslaugos arba atleidžiamos nuo mokesčio pagal 1968 m. birželio 28 d. Apyvartos mokesčio įstatymo 11 straipsnio 1 dalies i punkto 2 papunktį, arba neapmokestinamos Nyderlanduose, nes paslaugų suteikimo vieta nelaikoma Nyderlandų Karalystės teritorija, jei įgaliotojas nėra įsisteigęs šioje valstybėje narėje.

               14

                  Inspecteur van de Belastingdienst (toliau – inspektorius) nusprendė, kad neapmokestinimas netaikomas ir kad paslaugų suteikimo vieta turi būti laikomi Nyderlandai, todėl nurodė DTZ Zadelhoff papildomai sumokėti PVM už 2000 m. sausio 1 d.–gruodžio 31 d. laikotarpį. Šiai bendrovei pateikus skundą, inspektoriaus sprendimu ši nurodyta suma sumažinta.

               15

                  DTZ Zadelhoff pateikė skundą dėl šio inspektoriaus sprendimo Rechtbank te Haarlem (Harlemo apylinkės teismas), o šis teismas jį atmetė kaip nepagrįstą. Ši bendrovė pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas), o šis teismas patvirtino pirmosios instancijos teismo sprendimą. Tada DTZ Zadelhoff pateikė kasacinį skundą Raad der Nederlanden.

               16

                  Hoge Raad der Nederlanden mano, kad Gerechtshof te Amsterdam teisingai nustatė paslaugų suteikimo vietą. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl bendrovių akcijų perleidimo sandorio, kuris taip pat apėmė šioms bendrovėms priklausančio nekilnojamojo turto nuosavybės perdavimą, vertinimo neapmokestinimo PVM atžvilgiu.

               17

               Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Šeštosios direktyvos [13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktį] reikia aiškinti taip, jog jis apima ir tokius sandorius, kaip antai sudarytieji suinteresuotojo asmens, kurie galiausiai susiję su atitinkamų bendrovių turimu nekilnojamuoju turtu ir jo (netiesioginiu) perdavimu, tik dėl to, kad šiais sandoriais buvo siekiama perleisti šių bendrovių akcijas ir kad šie sandoriai lėmė šį akcijų perleidimą?

                        2.

                        Ar Šeštosios direktyvos [13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunkčio antroje įtraukoje] nustatyta atleidimo nuo mokesčio išimtis taikoma ir tuo atveju, jei valstybė narė nepasinaudojo [šios] direktyvos [5 straipsnio 3 dalies c punkte] nurodyta galimybe materialiuoju turtu laikyti akcijas ar akcijoms lygiavertes turtines teises, pagal kurias jų savininkui de jure ar de facto suteikiamos nekilnojamojo turto ar jo dalies nuosavybės ar valdymo teisės?

                        3.

                        Jei į antrąjį klausimą turi būti atsakyta teigiamai, ar antrajame klausime minėtomis akcijomis ir akcijoms lygiavertėmis turtinėmis teisėmis turi būti laikomos akcijos bendrovių, kurios tiesiogiai ar netiesiogiai [per subdukterines bendroves] valdo nekilnojamąjį turtą, neatsižvelgiant į tai, ar jos eksploatuoja šį turtą kaip nekilnojamąjį ar panaudoja jį kitokio pobūdžio veikloje?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               18

               Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, pirma, ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktį reikia aiškinti taip, kad į šį neapmokestinimo PVM atvejį patenka sandoriai, kaip antai pagrindinėje byloje įvykdyti DTZ Zadelhoff, kuriais siekiama perleisti atitinkamų bendrovių akcijas ir dėl kurių šios akcijos perleistos, tačiau kurie galiausiai susiję su šioms bendrovėms priklausančiu nekilnojamuoju turtu ir jo (netiesioginiu) perleidimu, vien dėl to, kad šiais sandoriais siekta perleisti šių bendrovių akcijas ir jais šios akcijos perleistos, ir, antra, ar šio neapmokestinimo išimtis, numatyta to paties 5 papunkčio antroje įtraukoje, taikoma, net jeigu valstybė narė nepasinaudojo šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta galimybe materialiuoju turtu laikyti akcijas ar akcijoms ekvivalentiškas nuosavybės dalis, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto nuosavybės ar valdymo teises.

               19

               Pirma, svarbu priminti, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje numatyti atleidimo nuo mokesčio atvejai yra savarankiškos Sąjungos teisės sąvokos, kurių tikslas – išvengti skirtumų taikant PVM sistemą įvairiose valstybėse narėse (žr., be kita ko, 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP, C-349/96, Rink. p. I-973, 15 punktą ir 2011 m. kovo 10 d. Sprendimo Skandinaviska Enskilda Banken, C-540/09, Rink. p. I-1509, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               20

               Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką terminai, vartojami šiems neapmokestinimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinami siaurai, nes jie yra bendro principo, pagal kurį PVM apmokestinamas kiekvienas apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas už atlygį, išimtys (2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Taksatorringen, C-8/01, Rink. p. I-13711, 36 punktas; 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Arthur Andersen, C-472/03, Rink. p. I-1719, 24 punktas ir 2007 m. birželio 21 d. Sprendimo Ludwig, C-453/05, Rink. p. I-5083, 21 punktas).

               21

               Tačiau šių terminų aiškinimas turi atitikti Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje numatytais neapmokestinimo atvejais siekiamus tikslus ir nepažeisti mokesčių neutralumo principo, būdingo bendrajai PVM sistemai. Taigi ši siauro aiškinimo taisyklė nereiškia, kad terminai, vartojami šiame 13 straipsnyje numatytiems neapmokestinimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinami taip, kad jų poveikis nebūtų pasiektas (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 14 d. Sprendimo Haderer, C-445/05, Rink. p. I-4841, 18 punktą ir 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, Rink. p. I-11079, 25 punktą).

               22

               Dėl Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunkčio taikymo srities pažymėtina, kad Teisingumo Teismas konstatavo, kad sandoriai dėl akcijų ir kitų vertybinių popierių yra sandoriai, vykdomi vertybinių popierių rinkoje, ir vertybinių popierių prekybą sudaro veiksmai, kuriais pakeičiama teisinė ir finansinė padėtis tarp šalių (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C-2/95, Rink. p. I-3017, 72 ir 73 punktus ir 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo SKF, C-29/08, Rink. p. I-10413, 48 punktą).

               23

               Terminas „sandoriai, <...> susiję su vertybiniais popieriais“, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktį, reiškia sandorius, kuriais galima sukurti, pakeisti ar panaikinti šalių teises ir pareigas dėl vertybinių popierių (žr., be kita ko, 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo CSC Financial Services, C-235/00, Rink. p. I-10237, 33 punktą ir minėto Sprendimo SKF 48 punktą).

               24

               Kiek tai susiję su faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, nei ieškovė, nei Nyderlandų vyriausybė, nei Europos Komisija neginčijo, kad Fabege ir Stienstra, pasinaudojusios DTZ Zadelhoff paslaugomis, pardavė ir perleido akcijas, kurios joms netiesiogiai priklausė.

               25

               Šiuo atžvilgiu nesvarbu tai, kad Stienstra nenurodė, kai įgaliojo DTZ Zadelhoff ieškoti pirkėjų biurų kompleksui Soetelieve, ar pirkėjams bus perduota jo nuosavybė, ar De Herven akcijos. Iš tiesų pagal Teisingumo Teismo praktiką atsižvelgiant į PVM sistemos tikslus reikia užtikrinti teisinį saugumą ir supaprastinti mokesčio taikymui būdingus veiksmus, išskyrus išimtinius atvejus, susijusius su nagrinėjamo sandorio objektyviu pobūdžiu (šiuo klausimu žr. 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo BLP Group, C-4/94, Rink. p. I-983, 24 punktą ir minėto Sprendimo SKF 47 punktą). Taigi, nepaisant galimų pradinių Stienstra ketinimų, objektyvus galiausiai sudaryto sandorio pobūdis yra sandoris dėl akcijų, todėl jis be išimčių turi būti tokiu laikomas.

               26

               Antra, kiek tai konkrečiai susiję su klausimu, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamoms DTZ Zadelhoff suteiktoms paslaugoms taikomas terminas „derybos“, nurodytas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktyje, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog iš šios nuostatos matyti, kad žodžiais „įskaitant derybas“ siekiama ne apibrėžti šioje nuostatoje numatyto neapmokestinimo atvejo pagrindinį turinį, o išplėsti jos taikymo sritį derybų veiklai (minėto Sprendimo CSC Financial Services 38 punktas).

               27

               Taigi, nesant būtinybės aiškinti tikslios „derybų“ termino, kuris, be to, vartojamas kitose Šeštosios direktyvos nuostatose, be kita ko, 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1–4 papunkčiuose, apimties, reikia konstatuoti, kad šio 5 papunkčio kontekste šis terminas apima tarpininko, kuris nėra sutarties dėl finansinio produkto šalis ir kurio veikla skiriasi nuo tokių sutarčių šalių teikiamų standartinių sutartinių paslaugų, veiklą. Iš tiesų derybų veikla yra sutarties šaliai teikiama paslauga, už kurią ji moka kaip už atskirą tarpininkavimo veiklą. Ji gali apimti, be kita ko, galimybių sudaryti tokią sutartį jai nurodymą, susisiekimą su kita šalimi ir derybas kliento vardu bei sąskaita dėl abipusių paslaugų detalių. Tad šios veiklos tikslas – pasirūpinti, kad dvi šalys sudarytų sutartį, derybininkui nesant asmeniškai suinteresuotam šios sutarties turiniu (minėto Sprendimo CSC Financial Services 39 punktas).

               28

               Pagrindinėje byloje DTZ Zadelhoff atlikta tarpininkavimo ir konsultavimo veikla apėmė nekilnojamojo turto, o jis vėliau buvo parduotas ir perduotas perleidžiant akcijas, pirkėjų paiešką už atlygį, kuria buvo siekiama užtikrinti, kad, pirma, Fabege ir pirkėjas bei, antra, Stienstra ir pirkėjas sudarytų atitinkamą sutartį, DTZ Zadelhoff nesant asmeniškai suinteresuotai šių sutarčių turiniu. Todėl ši veikla atitinka terminą „derybos“ dėl akcijų, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktį.

               29

               Trečia, reikia patikrinti, ar ši veikla patenka į Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktyje numatytą neapmokestinimo išimtį, kuri nurodyta to paties 5 papunkčio antroje įtraukoje.

               30

               Pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunkčio antrą įtrauką, nepažeidžiant kitų Sąjungos teisės nuostatų, valstybės narės atleidžia nuo mokesčio sandorius, įskaitant derybas, susijusius su akcijomis, bendrovių ar asociacijų dalimis, obligacijomis ir kitais vertybiniais popieriais, išskyrus teises ar vertybinius popierius, nurodytus šios direktyvos šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje.

               31

               Pagal Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punktą valstybės narės materialiuoju turtu gali laikyti, be kita ko, akcijas ar akcijoms ekvivalentiškas nuosavybės dalis, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto ar jo dalies nuosavybės ar valdymo teises.

               32

               Taigi akcijas, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto ar jo dalies nuosavybės ar valdymo teises, kaip antai pagrindinėje byloje aptariamas akcijas, valstybės narės PVM atžvilgiu gali laikyti materialiuoju turtu.

               33

               Neginčytina, kad Nyderlandų Karalystė nepasinaudojo šia galimybe.

               34

               Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad valstybės narės gali laisvai naudotis pasirinkimu, kuris joms leidžiamas pagal Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 3 dalį, įskaitant tam tikrų sąlygų nustatymą, jeigu jomis iš esmės nepakeičiamas palikto pasirinkimo pobūdis, nes jokia Šeštosios direktyvos nuostata niekaip neapribojama valstybių narių diskrecija šiuo klausimu (2001 m. spalio 4 d. Sprendimo „Goed Wonen“, C-326/99, Rink. p. I-6831, 34 punktas).

               35

               Todėl nors Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 3 dalimi leidžiama materialiuoju turtu laikyti visas atitinkamas teises arba tokiu turtu laikyti tik vieną ar tam tikras iš teisių, šia nuostata taip pat leidžiama apriboti tokį priskyrimą tik teisėms, kurios atitinka atitinkamos valstybės narės nustatytus konkrečius kriterijus (minėto Sprendimo „Goed Wonen“ 34 punktas).

               36

               Tačiau su Šeštosios direktyvos struktūra būtų sunku suderinti pripažinimą, kad šios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunkčio antroje įtraukoje daroma nuoroda į šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalį taikoma visoms šioje nuostatoje nurodytoms teisėms ar vertybiniams popieriams, neatsižvelgiant į tai, ar valstybė narė pasinaudojo jai šia nuostata suteiktu pasirinkimu.

               37

               Toks aiškinimas patvirtinamas parengiamaisiais Šeštosios direktyvos darbais. Kaip Komisija pažymėjo rašytinėse pastabose, jos parengto Šeštosios direktyvos pasiūlymo [COM(73) 950, galutinis] 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad akcijos ar akcijoms ekvivalentiškos nuosavybės dalys, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto ar jo dalies nuosavybės ar valdymo teises, visais atvejais laikomos nekilnojamuoju turtu, su kuriuo jos susijusios.

               38

               Iš šio pasiūlymo aiškinamojo rašto (p. 6) matyti, kad Komisija laikėsi nuomonės, jog „priskyrimais, nurodytais 1 dalyje, dėl akivaizdžių neutralumo priežasčių siekiama apmokestinti [PVM] sandorius, kurie ekonomiškai lygiaverčiai pastato ar jo dalies teikimui“.

               39

               Tačiau Komisijai pateikus kelis kitus pasiūlymus Europos Bendrijų Taryba galiausiai pasirinko kitą formuluotę, kuria valstybėms narėms leidžiama, jų neįpareigojant, materialiuoju turtu laikyti „akcijas ar akcijoms ekvivalentiškas nuosavybės dalis, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto ar jo dalies nuosavybės ar valdymo teises“.

               40

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, nors tiesa, jog formuluotės, vartojamos Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje nurodytiems neapmokestinimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinamos siaurai, nes šie neapmokestinimo atvejai yra bendro principo, pagal kurį PVM taikomas kiekvienam apmokestinamojo asmens paslaugų teikimui už atlygį, išimtys (žr., be kita ko, 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/01, Rink. p. I-6729, 63 punktą ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Velvet & Steel Immobilien, C-455/05, Rink. p. I-3225, 14 punktą), vis dėlto aiškinant siaurai neapmokestinimo atvejis negali būti apribotas taip, kad tai būtų nepagrįsta nagrinėjamos nuostatos formuluote. Toks požiūris iš tiesų prieštarautų PVM sistemos tikslams užtikrinti, be kita ko, teisinį saugumą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo SKF 46 ir 47 punktus).

               41

               Mokesčių neutralumo principu taip pat negali būti pateisintas aiškinimas, prieštaraujantis Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunkčio, skaitomo kartu su šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalimi, formuluotei.

               42

               Todėl į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktį reikia aiškinti taip, kad į šį neapmokestinimo PVM atvejį patenka sandoriai, kaip antai nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriais siekiama perleisti atitinkamų bendrovių akcijas ir kuriais jos perleidžiamos, tačiau kurie galiausiai susiję su šioms bendrovėms priklausančiu nekilnojamuoju turtu ir jo (netiesioginiu) perleidimu. To paties 5 papunkčio antroje įtraukoje numatyta šio neapmokestinimo išimtis netaikoma, jei valstybė narė nepasinaudojo šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta galimybe materialiuoju turtu laikyti akcijas ar akcijoms ekvivalentiškas nuosavybės dalis, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto nuosavybės ar valdymo teises.

         Dėl trečiojo klausimo

               43

               Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį ir antrąjį klausimus, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               44

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                     1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio B skirsnio d punkto 5 papunktį reikia aiškinti taip, kad į šį neapmokestinimo PVM atvejį patenka sandoriai, kaip antai nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriais siekiama perleisti atitinkamų bendrovių akcijas ir kuriais jos perleidžiamos, tačiau kurie galiausiai susiję su šioms bendrovėms priklausančiu nekilnojamuoju turtu ir jo (netiesioginiu) perleidimu. To paties 5 papunkčio antroje įtraukoje numatyta šio neapmokestinimo išimtis netaikoma, jei valstybė narė nepasinaudojo šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta galimybe materialiuoju turtu laikyti akcijas ar akcijoms ekvivalentiškas nuosavybės dalis, kurios jų savininkui de jure ar de facto suteikia nekilnojamojo turto nuosavybės ar valdymo teises.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: olandų.


1978 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Leonardo Leonardini prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 115/76.


1984 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Groupement d'intérêt économique "Rhône-Alpes Huiles" ir kiti prieš Syndicat national des fabricants raffineurs d'huile de graissage ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Lyon - Prancūzija. # Laisvas prekių judėjimas - Naudotos alyvos. # Byla 295/82.


2002 m. sausio 24 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Temco Service Industries SA prieš Samir Imzilyen ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour du travail de Bruxelles - Belgija. # Direktyva 77/187/EEB - Darbuotojų teisių išsaugojimas įmonių perdavimo atveju. # Byla C-51/00.


2010 m. gruodžio 15 d. TARNAUTOJŲ TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS.#Roberta Saracco prieš Europos centrinį banką.#Viešoji tarnyba — ECB personalas — Atostogos dėl asmeninių priežasčių — Maksimali trukmė — Atsisakymas pratęsti.#Byla F‑66/09.


2000 m. lapkričio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Ivo Camacho-Fernandes prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-20/00.


1997 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Hellen Gerster prieš Freistaat Bayern. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Vokietija. # Vienodas požiūris į vyrus ir moteris - Pareigūnas. # Byla C-1/95.


2000 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Onno Plug prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-47/97.