title: 2012 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Bank Handlowy w Warszawie SA ir PPHU „ADAX“/Ryszard Adamiak prieš Christianapol sp. z o.o.#Sąd Rejonowy Poznań‑Stare Miasto w Poznaniu prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 – Bankroto bylos – Sąvoka „bylos užbaigimas“ – Teismo, kuriame iškelta šalutinė bankroto byla, teisė vertinti skolininko nemokumą – Galimybė iškelti šalutinę bankroto bylą dėl likvidavimo, kai pagrindinė bankroto byla yra apsauginio pobūdžio.#Byla C‑116/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 22 d. (
            *1
         )
      „Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 — Bankroto bylos — Sąvoka „bylos užbaigimas“ — Teismo, kuriame iškelta šalutinė bankroto byla, teisė vertinti skolininko nemokumą — Galimybė iškelti šalutinę bankroto bylą dėl likvidavimo, kai pagrindinė bankroto byla yra apsauginio pobūdžio“
      Byloje C-116/11
      dėl Sąd Rejonowy Poznań Stare Miasto w Poznaniu (Lenkija) 2011 m. vasario 21 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. kovo 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Bank Handlowy w Warszawie SA

         P.P.H.U. „ADAX“/Ryszard Adamiak

      prieš

         Christianapol sp. z o.o.

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, J.-J. Kasel, M. Safjan ir M. Berger (pranešėja),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. kovo 22 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Bank Handlowy w Warszawie SA, atstovaujamos patarėjo teisės klausimais Z. Skórczyński,

               —

                  Christianapol sp. z o.o., atstovaujamos patarėjo teisės klausimais M. Barłowski, padedamo adwokaci P. Saigne ir M. Le Berre,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar, M. Arciszewski ir B. Czech,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos S. Centeno Huerta,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues bei B. Beaupère-Manokha ir N. Rouam,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin ir A. Stobiecka-Kuik,

         susipažinęs su 2012 m. gegužės 24 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191), iš dalies pakeisto 2008 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 788/2008 (OL L 213, p. 1, toliau – reglamentas), 4 straipsnio 1 dalies ir 2 dalies j punkto bei 27 straipsnio išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Bank Handlowy w Warszawie SA (toliau – Bank Handlowy) ir P.P.H.U. „ADAX“/Ryszard Adamiak (toliau Adamiak) prašymą iškelti Lenkijoje bankroto bylą Lenkijoje įsteigtai bendrovei Christianapol sp. z o.o. (toliau – Christianapol), kuriai prieš tai Prancūzijoje pradėta apsaugos (prancūzų k. sauvegarde) procedūra.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Reglamento 2, 12, 19, 20 ir 23 konstatuojamosiose dalyse atitinkamai numatyta:

                        „2.

                        Tam, kad vidaus rinka veiktų tinkamai, reikia užtikrinti efektyvų ir veiksmingą tarpvalstybinių bankroto bylų nagrinėjimą ir patvirtinti šį reglamentą minėtam tikslui įgyvendinti, kuris priskiriamas teisinio [teisminio] bendradarbiavimo civilinėse bylose sričiai pagal Sutarties 65 straipsnį.

                  <...>

                        12.

                        Pagal šį reglamentą pagrindinę bankroto bylą galima iškelti valstybėje narėje, kurioje yra pagrindinių turtinių skolininko interesų centras. Šis nagrinėjimas [šios bylos] yra universalaus pobūdžio ir taikomos visam skolininko turtui. Siekiant apsaugoti įvairius interesus, šiame reglamente leidžiama lygiagrečiai su pagrindinėmis iškelti šalutines bylas ir nagrinėti jas kartu su pagrindinėmis. Šalutines bylas galima kelti valstybėje narėje, kurioje skolininkas turi savo įmonę. Šalutinės bylos gali būti keliamos tik dėl toje valstybėje esančio skolininko turto. Privalomos šalutinių ir pagrindinių bylų derinimo taisyklės užtikrina vienovę Bendrijoje.

                  <...>

                        19.

                        Šalutinė bankroto byla gali būti iškelta ne tik siekiant apsaugoti vietinius interesus, bet ir kitais tikslais. Gali pasitaikyti atvejų, kai skolininko nekilnojamąjį turtą per daug sudėtinga administruoti kaip vienetą arba kai skirtumai tarp susisiejančių teisinių sistemų yra tokie dideli, kad gali atsirasti problemų dėl pasekmių, kylančių iš valstybės, kurioje iškelta byla, teisės kitoms valstybėms narėms, kuriose yra turtas. Dėl šios priežasties likvidatorius pagrindinėje byloje gali prašyti iškelti šalutinę bylą, jei to reikia, kad būtų galima veiksmingai administruoti nekilnojamąjį turtą.

                        20.

                        Vis dėlto pagrindinės ir šalutinės bankroto bylos gali padėti veiksmingai realizuoti visą turtą tik tada, kai suderinamos visos tuo pat metu nagrinėjamos bylos. <...> Siekiant užtikrinti, kad pagrindinės nemokumo [bankroto] bylos būtų vyraujančios, tokiose bylose likvidatoriui turėtų būti suteiktos kelios galimybės įsikišti į šalutines bankroto bylas, nagrinėjamas tuo pat metu. Pavyzdžiui, jam turėtų būti leista pasiūlyti pertvarkymo planą ar kompromisinį susitarimą su kreditoriais arba kreiptis dėl turto realizavimo šalutinėje bankroto byloje sustabdymo.

                  <...>

                        23.

                        Šiame reglamente numatytiems klausimams turėtų būti nustatytos vieningos kolizinės taisyklės, savo taikymo srityje pakeisiančios nacionalines tarptautinės privatinės teisės taisykles. Jeigu nenustatyta kitaip, turėtų būti taikoma valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisė (lex concursus). Ši kolizinė taisyklė turėtų galioti pagrindinėms ir vietinėms byloms; lex concursus sąlygoja bankroto bylų procesines ir materialines pasekmes asmenims ir susijusiems teisiniams santykiams. Ji reglamentuoja visas bankroto bylų iškėlimo, eigos ir užbaigimo sąlygas.“

               4

               Pagal reglamento 1 straipsnio 1 dalį jis taikomas „kolektyvinėms bankroto byloms, susijusioms su skolininko daliniu ar visišku teisės į turtą netekimu bei likvidatoriaus paskyrimu“.

               5

               Pagal reglamento 2 straipsnio a punktą „bankroto byla“ – tai „1 straipsnio 1 dalyje nurodyta kolektyvinė bankroto byla“. Toje pačioje nuostatoje patikslinta, kad „šios bylos išvardytos A priede“.

               6

               Prancūzijos atveju A priede esančiame bylų sąraše nurodyta apsaugos procedūra (prancūzų k. procédure de sauvegarde).

               7

               Reglamento 3 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos registruota buveinė.
               2.   Jei skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra valstybės narės teritorijoje, kitos valstybės narės teismai turi jurisdikciją iškelti tokiam skolininkui bankroto bylą tik tuo atveju, jei jam tos kitos valstybės narės teritorijoje priklauso įmonė. Tokios bylos poveikis gali apimti tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės narės teritorijoje.
               3.   Jei bankroto byla buvo iškelta pagal šio straipsnio 1 dalį, bet kuri byla, vėliau iškelta pagal šio straipsnio 2 dalį, laikoma šalutine byla. Ši šalutinė byla turi būti likvidavimo byla.
               <...>“

               8

               Reglamento 4 straipsnyje numatyta:
               „1.   Išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, toliau vadinama „valstybė, kurioje iškelta byla“, teisė.
               2.   Valstybės, kurioje iškelta byla, teisė nustato tokios bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą. Ji konkrečiai nustato:
               <...>

                        j)

                        bankroto bylų nutraukimo (baigimo), ypač pasiekus kompromisinį susitarimą su kreditoriais, sąlygas ir padarinius;

                  <...>“

               9

               Reglamento 16 straipsnyje numatyta tokia bankroto bylų pripažinimo tvarka:
               „1.   Bet kuris sprendimas iškelti bankroto bylą, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnyje, priima valstybės narės teismas, pripažįstamas visose kitose valstybėse narėse nuo to momento, kai sprendimas įsiteisėja bankroto bylą iškėlusioje valstybėje.
               <...>“

               10

               Reglamento 25 straipsnyje šio principo taikymo sritis apibrėžiama taip:
               „1.   Teismo, kurio sprendimas dėl bylos iškėlimo pripažįstamas pagal 16 straipsnį, priimti sprendimai, susiję su bankroto bylos eiga ir užbaigimu, bei šio teismo patvirtinti kompromisiniai kreditorių ir skolininkų susitarimai taip pat yra pripažįstami be tolesnių formalumų. <...>“

               11

               Reglamento 26 straipsnyje numatyta šio principo išimtis ir valstybei narei leidžiama atsisakyti pripažinti kitoje valstybėje narėje iškeltą bankroto bylą, jei tokio pripažinimo ar vykdymo „pasekmės akivaizdžiai prieštarautų tos valstybės viešajai tvarkai, ypač jos pagrindiniams principams, arba asmens konstitucinėms teisėms ir laisvėms“.

               12

               Reglamento 27 straipsnyje nustatyta:
               „Vienos iš valstybių narių teisme iškėlus 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą bylą, kuri pripažįstama kitoje valstybėje narėje (pagrindinė byla), tos kitos valstybės narės teismas, turintis jurisdikciją, kaip nustatyta 3 straipsnio 2 dalyje, gali iškelti šalutinę bankroto bylą, nors toje kitoje valstybėje nesvarstant skolininko nemokumo. Tai turi būti viena iš [likvidavimo] bylų, išvardytų B priede. Šiose bylose sprendžiamas tik tos kitos valstybės narės teritorijoje esančio skolininko turto klausimas.“

               13

               Šalutinės bankroto bylos eiga reglamentuojama reglamento 28–38 straipsniuose. Siekiant suderinti pagrindinę ir šalutinę bankroto bylas, 31 straipsnio 1 dalyje numatyta likvidatoriaus pagrindinėje byloje ir likvidatoriaus šalutinėje byloje pareiga bendradarbiauti ir keistis informacija.

               14

               Reglamento 33 straipsnio 1 dalimi leidžiama sustabdyti šalutinę bankroto bylą. Joje numatyta:
               „Gavęs likvidatoriaus pagrindinėje byloje pareiškimą, teismas, kuriame buvo iškelta šalutinė byla, visiškai ar iš dalies sustabdo likvidavimo procedūrą, jeigu tokiu atveju likvidatoriui pagrindinėje byloje gali prireikti [paliekant galimybę tokiu atveju reikalauti iš likvidatoriaus pagrindinėje byloje] imtis atitinkamų priemonių kreditorių šalutinėje byloje bei atskirų klasių kreditorių interesams užtikrinti. Toks likvidatoriaus pareiškimas gali būti atmestas tik tokiu atveju, jei jis akivaizdžiai nesusijęs su kreditorių pagrindinėje byloje interesais. Teismas gali nutarti sustabdyti likvidavimo procedūrą iki trijų mėnesių. Likvidavimo procedūros sustabdymas gali būti pratęsiamas ar atnaujinamas panašiems laikotarpiams.“

               15

               Reglamento 34 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su šalutinės bankroto bylos užbaigimu, numatyta:
               „Jeigu šalutinei bylai taikoma teisė leidžia tokią bylą užbaigti neskiriant likvidavimo, bet taikant sanavimo planą, kompromisinį susitarimą su kreditoriais ar panašią priemonę, likvidatorius pagrindinėje byloje turi teisę pats pasiūlyti tokią priemonę.
               Šalutinės bylos baigimas taikant 1 dalyje [pirmoje pastraipoje] nurodytas priemones nėra galutinis be likvidatoriaus pagrindinėje byloje sutikimo; tačiau baigimas gali tapti galutiniu be jo sutikimo, jei siūloma priemonė nepaveikia pagrindinės bylos kreditorių finansinių interesų.“

         Nacionalinė teisė

               16

               Prancūzijos teisėje įmonių apsaugos procedūra reglamentuojama Prekybos kodekso (Code de commerce) L. 620-1 ir paskesniuose straipsniuose. L. 620-1 straipsnio redakcijoje, įtvirtintoje 2005 m. liepos 26 d. Įstatymu Nr. 2005-845 ir taikomoje pagrindinėje byloje, numatyta:
               „Įsteigiama apsaugos (sauvegarde) procedūra, kuri gali būti pradėta L. 620-2 straipsnyje nurodyto skolininko prašymu, kai jis įrodo turįs neįveikiamų sunkumų, galinčių priversti jį nutraukti mokėjimus. Šios procedūros tikslas – padėti reorganizuoti įmonę, kad ši galėtų tęsti ekonominę veiklą, išsaugoti darbo vietas ir sumažinti skolą.
               Per apsaugos procedūrą teismas sprendimu patvirtiną planą stebėjimo laikotarpio pabaigoje. <…>“

         Faktinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

               17

                  Christianapol, kurios buveinė yra Łowyń kaime (Lenkija) skelbiasi esanti dukterinė bendrovė, kurios visas kapitalas priklauso Vokietijos bendrovei, o šios bendrovės 90 % kapitalo priklauso Prancūzijos bendrovei.

               18

               2008 m. spalio 1 d. sprendimu Mo (Prancūzija) prekybos teismas iškėlė Christianapol bankroto bylą. Nustatydamas savo jurisdikciją šis teismas rėmėsi tuo, kad skolininkės pagrindinių turtinių interesų vieta yra Prancūzijoje. Teismas pradėjo apsaugos procedūrą, motyvuodamas tuo, kad skolininkė nėra nemoki, tačiau tokia taptų nesiėmus skubaus finansinio pertvarkymo.

               19

               2009 m. balandžio 21 d. ir birželio 26 d. Christianapol kreditorius Bank Handlowy, kurio buveinė Varšuvoje (Lenkija), kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą dėl šalutinės bankroto bylos iškėlimo skolininkei pagal reglamento 27 straipsnį. Jis taip pat pateikė alternatyvų prašymą iškelti bylą dėl skolininkės likvidavimo pagal Lenkijos teisę, jei pagal to paties reglamento 26 straipsnį 2008 m. spalio 1 d. Mo prekybos teismo sprendimas būtų pripažintas prieštaraujančiu viešajai tvarkai.

               20

               2009 m. liepos 20 d. Mo prekybos teismas patvirtino Christianapol sanavimo planą, pagal kurį bendrovės skolos būtų sumokėtos dalimis per 10 metų, ir uždraudė perleisti Łowyń kaime esančią įmonę ir kai kurį kitą nurodytą skolininkės turtą. Prancūzijos teismas paliko anksčiau paskirtus teismo įgaliotinius iki kreditorių reikalavimų nustatymo procedūros pabaigos ir galutinės ataskaitos apie jų veiklą pateikimo. Be to, savo sprendimu jis skyrė plano vykdymo kontrolierių.

               21

               2009 m. rugpjūčio 2 d. kitas kreditorius – Adamiak, kurio buveinė yra Lenčyca mieste (Lenkija), taip pat pareikalavo iškelti bylą dėl įmonės likvidavimo pagal Lenkijos teisės aktus.

               22

                  Christianapol iš pradžių prašė atmesti pareiškimą dėl šalutinės bankroto bylos Lenkijoje iškėlimo, teigdama, kad tai prieštarautų apsaugos procedūros tikslams ir pobūdžiui. Prancūzijos teismui patvirtinus sanavimo planą, ji teigė, kad nėra reikalo spręsti dėl šalutinės bankroto bylos iškėlimo, nes pagrindinė byla baigta. Ji nurodė, kad vykdo įsipareigojimus pagal Prancūzijos teismo patvirtintą planą. Anot jos, tai reiškia, kad pagal Lenkijos teisę ji neturi vykdytinų piniginių prievolių, todėl nėra jokio pagrindo pripažinti ją nemokia.

               23

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipėsi į Mo prekybos teismą su prašymu paaiškinti, ar jo nagrinėta bankroto byla, kuri pagal reglamentą yra pagrindinė, tebenagrinėjama. Prancūzijos teismo atsakymas nebuvo pakankamai aiškus. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipėsi pagalbos į ekspertą.

               24

               Šiomis aplinkybėmis Sąd Rejonowy Poznań Stare Miasto w Poznaniu nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [reglamento] 4 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies j punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje vartojama sąvoka „bankroto bylos užbaigimas“ aiškintina savarankiškai, neatsižvelgiant į atskirų valstybių narių teisės sistemose galiojančias nuostatas, ar taip, kad bankroto bylos baigimo momentas nustatomas išimtinai pagal valstybės, kurioje iškelta byla, teisę?

                        2.

                        Ar [reglamento] 27 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pareiškimą iškelti šalutinę bankroto bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas visiškai negali nagrinėti skolininko, kuriam kitoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto byla, nemokumo, ar taip, kad tam tikrais atvejais nacionalinis teismas gali nagrinėti skolininko nemokumą, ypač tuomet, kai pagrindinė bankroto byla yra apsauginio pobūdžio ir joje teismas nustatė, kad skolininkas nėra nemokus (Prancūzijoje taikoma sauvegarde procedūra)?

                        3.

                        Ar [reglamento] 27 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo leidžiama iškelti šalutinę bankroto bylą, kaip apibrėžta šio reglamento 3 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje, valstybėje narėje, kurioje yra visas skolininko turtas, jei automatiškai pripažįstama pagrindinė bankroto byla yra apsauginio pobūdžio (Prancūzijoje taikoma sauvegarde procedūra) ir joje buvo nustatytas ir patvirtintas mokėjimo planas, kurį skolininkas vykdo, o teismas uždraudė priverstinai parduoti skolininkui priklausantį turtą?“

         Dėl prašymo atnaujinti žodinį bylos nagrinėjimą

               25

               Žodinis bylos nagrinėjimas baigtas 2012 m. gegužės 24 d., kai generalinė advokatė pateikė išvadą byloje.

               26

               2012 m. birželio 29 d. laišku, kurį Teisingumo Tesimas gavo tą pačią dieną, Christianapol paprašė Teisingumo Teismo atnaujinti žodinį bylos nagrinėjimą.

               27

               Šį prašymą bendrovė grindė tuo, kad generalinė advokatė išvadoje iškėlė kelis klausimus dėl likvidatoriaus pagrindinėje byloje vaidmens ir įtakos šalutinei bankroto bylai, dėl to, ar apsaugos procedūra pagal Prancūzijos teisę yra bankroto byla, kaip ji suprantama pagal reglamentą, ir dėl prašymą iškelti šalutinę bankroto bylą nagrinėjančio teismo teisės tikrinti skolininko nemokumą.

               28

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, gali bet kada nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Procedūros reglamento 83 straipsnį – pirmiausia, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys ar Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyti suinteresuotieji asmenys nepateikė nuomonės (šiuo klausimu dėl iki 2012 m. lapkričio 1 d. galiojusios Procedūros reglamento redakcijos 61 straipsnio žr. 2012 m. liepos 4 d. Nutarties Feyerbacher, C-62/11, 6 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               29

               Šioje byloje, išklausęs generalinį advokatą, Teisingumo Teismas mano, kad jam pateikta visa informacija, būtina atsakyti į pateiktus klausimus, ir kad dėl jos Teisme vyko teisminiai ginčai.

               30

               Taigi Christianapol prašymą atnaujinti žodinį bylos nagrinėjimą reikia atmesti.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Pirminės pastabos

               31

               Pirmiausia reikia priminti reglamento taikymo sritį.

               32

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal jo 1 straipsnio 1 dalį reglamentas taikomas kolektyvinėms bankroto byloms, susijusioms su skolininko daliniu ar visišku teisės į turtą netekimu ir likvidatoriaus paskyrimu. Reglamento 2 straipsnio a punkte nurodyta, kad „bankroto byla“ – tai 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta kolektyvinė bankroto byla, ir patikslinta, kad šių bylų sąrašas pateiktas reglamento A priede.

               33

               Vadinasi, jei byla įtraukta į reglamento A priedą, ji turi būti laikoma patenkančia į reglamento taikymo sritį. Kaip ir reglamento nuostatoms, šiam įtraukimui būdingas tiesioginis veikimas ir privalomumas.

               34

               Neginčijama, kad pagrindinėje byloje Mo prekybos teismo pradėta apsaugos procedūra yra viena iš bylų, Prancūzijos atžvilgiu įtrauktų į reglamento A priedą.

               35

               Šis įtraukimas, dėl kurio pagrįstumo nepateiktas prejudicinis klausimas, reiškia, pirma, kad Prancūzijoje taikoma apsaugos procedūra patenka į reglamento taikymo sritį, ir, antra, kad skolininko, kaip antai Christianapol, dėl kurio pradėta tokia procedūra, padėtį siekiant taikyti šį reglamentą reikia laikyti nemokumu.

         Dėl pirmojo klausimo

               36

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reglamento 4 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies j punktą reikia aiškinti taip, kad sąvoka „bankroto bylos užbaigimas“ turi savarankišką, tik reglamentui būdingą prasmę, arba ar bankroto bylos baigimo momentas nustatomas pagal valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisę.

               37

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškina, kad atsakymas į šį klausimą yra esminis norint nustatyti, ar Christianapol Prancūzijoje iškelta pagrindinė bankroto byla tebenagrinėjama, ir leis jam nuspręsti dėl Bank Handlowy ir Adamak prašymų iškelti tai pačiai skolininkei antrą pagrindinę bankroto bylą Lenkijoje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jei Prancūzijoje iškelta pagrindinė bankroto byla būtų baigta, jis galėtų patenkinti Bank Handlowy ir Adamiak prašymus, pagal savo nacionalinę teisę patikrinęs Christianapol nemokumą.

               38

               Dėl šių argumentų pateiktinos toliau nurodytos pastabos.

               39

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teisingai pripažino Prancūzijoje pradėtą bankroto bylą pagrindine byla. Iš tikrųjų ji buvo pradėta pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį.

               40

               Kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tokia byla sukelia visuotines pasekmes, nes apima visose valstybėse narėse esantį skolininko turtą. Kol nagrinėjama pagrindinė bankroto byla, jokia kita pagrindinė byla negali būti keliama. Kaip nurodyta reglamento 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse, bet kuri šiuo laikotarpiu iškelta bankroto byla gali būti tik šalutinė ir jos poveikis apima tik valstybės narės, kurioje iškelta ta byla, teritorijoje esantį skolininko turtą (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Rastelli Davide e C., C-191/10, Rink. p. I-13209, 15 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

               41

               Pagal reglamento 16 straipsnio 1 dalį vienoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto bylą pripažįstama visose valstybėse narėse nuo to momento, kai ji sukelia pasekmes ją iškėlusioje valstybėje. Ši taisyklė reiškia, kad kitų valstybių narių teismai pripažįsta sprendimą iškelti bankroto bylą ir negali tikrinti ją iškėlusio teismo vertinimų dėl savo jurisdikcijos (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo Eurofood IFSC, C-341/04, Rink. p. I-3813, 39 ir 42 punktus ir 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo MG Probud Gdynia, C-444/07, Rink. p. I-417, 27 ir 29 punktus). Reglamento 25 straipsniu ši pripažinimo taisyklė išplečiama visiems sprendimams dėl bylos eigos ir užbaigimo.

               42

               Pagrindinėje byloje Mo prekybos teismas iškėlė pagrindinę bankroto bylą konstatavęs, kad pagrindinių skolininko turtinių interesų centras, o tai vienintelis tarptautinės jurisdikcijos kriterijus, numatytas reglamento 3 straipsnio 1 dalyje, yra Prancūzijoje. Kaip savo išvados 44 punkte pažymėjo generalinė advokatė, šiam konstatavimui taikomas pripažinimo principas, kuris privalomas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               43

               Vadinasi, jei Christianapol Prancūzijoje iškelta pagrindinė bankroto byla būtų pripažinta baigta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų iškelti antrą pagrindinę bankroto bylą Lenkijoje tik jei būtų įrodyta, kad iškėlus pirmą pagrindinę bankroto bylą Prancūzijoje Christianapol pagrindinių turtinių interesų centras persikėlė į Lenkiją.

               44

               Atsižvelgiant būtent į šias pastabas reikia spręsti, kaip nustatyti sąvokos „bankroto bylos baigimas“ prasmę.

               45

               Kaip Teisingumo Teismas priminė, reglamente nenumatyta įgyvendinti vienodos bankroto procedūros, bet pagal jo 2 konstatuojamąją dalį siekiama užtikrinti veiksmingą tarpvalstybinių bankroto bylų nagrinėjimą (minėto Sprendimo Eurofood IFSC 48 punktas). Tuo tikslu jame nustatytos taisyklės dėl jurisdikcijos, pripažinimo ir šioje srityje taikytinos teisės.

               46

               Bankroto bylai taikytinos teisės klausimas reglamentuojamas reglamento 4 straipsnyje; jo 1 dalyje nurodyta valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta byla, teisė. To paties straipsnio 2 dalies j punkte patikslinta, kad pagal šią teisę nustatomi bankroto bylos baigimo padariniai.

               47

               Taigi reglamento 4 straipsnis yra kolizinė norma, ir tai patvirtinta reglamento 23 konstatuojamojoje dalyje, nurodžius, kad reglamente numatytos vieningos kolizinės normos pakeičia nacionalines tarptautinės privatinės teisės normas.

               48

               Savo išvados 32 punkte generalinė advokatė pažymėjo, kad kolizinei normai būdinga tai, kad ji pati nereguliuoja materialinės teisės klausimo, bet tik nustato, kuri teisės sistema taikytina šiam klausimui.

               49

               Nors tiesa, kad kilus abejonei dėl Sąjungos teisės nuostatų formuluočių jos visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą, Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad šis principas taikomas tik tokioms teisės normoms, kuriose tam, kad būtų nustatyta jų prasmė ir apimtis, nėra aiškios nuorodos į valstybių narių teisę (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Interedil,
                  C-396/09, Rink. p. I-9915, 42 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               50

               Taigi tokie klausimai, kaip antai bankroto bylos baigimo sąlygos ir padariniai, kuriais reglamento 4 straipsnio 2 dalies j punkte pateikta aiški nuoroda į nacionalinę teisę, negali būti aiškinami autonomiškai, o turi būti sprendžiami pagal taikytiną lex concursus.

               51

               Šis vertinimas suderinamas su aplinkybe, jog minėto Sprendimo Eurofood IFSC, kuriuo rėmėsi Christianapol ir Prancūzijos vyriausybė, 54 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad reglamento 16 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „sprendimas iškelti bankroto bylą“ turi būti apibrėžiama remiantis reglamente įtvirtintais dviem kriterijais. Skirtingai nuo 4 straipsnio, 16 straipsnio 1 dalyje nėra aiškios nuorodos į nacionalinę teisę, bet įtvirtinta tiesiogiai taikytina taisyklė – pirmiau priimto sprendimo iškelti bankroto bylą pripažinimo principas.

               52

               Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: reglamento 4 straipsnio 2 dalies j punktas turi būti aiškinamas taip, kad bankroto bylos baigimo momentas nustatomas pagal valstybės narės, kurioje iškelta ši byla, nacionalinę teisę.

         Dėl trečiojo klausimo

               53

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reglamento 27 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo leidžiama iškelti šalutinę bankroto bylą valstybėje narėje, kurioje yra visas skolininko turtas, jei pagrindinė bankroto byla yra apsauginio pobūdžio.

               54

               Pirmiausia pažymėtina, kad atsakymas į šį klausimą gali būti svarbus sprendimui pagrindinėje byloje priimti tik tuo atveju, jei Prancūzijoje iškelta pagrindinė bankroto byla dar nebaigta nagrinėti, o tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis atsakymu į pirmąjį klausimą.

               55

               Reglamento 27 straipsnio pirmajame sakinyje nustačius, kad vienoje valstybėje narėje iškėlus pagrindinę bankroto bylą, šalutinę bylą galima iškelti kitoje valstybėje narėje, kurioje skolininkas turi įmonę, visiškai neatsižvelgiama į pagrindinės bylos tikslą.

               56

               Tokia pati bendro pobūdžio terminologija vartojama reglamento 3 straipsnio 3 dalyje, kurioje numatyta, kad, iškėlus pagrindinę bankroto bylą, bet kuri byla, vėliau iškelta teismo, grindžiančio savo jurisdikciją skolininko įmonės buvimu, laikoma šalutine byla.

               57

               Taigi šias nuostatas reikia suprasti taip, kad jomis leidžiama iškelti šalutinę bankroto bylą taip pat tuo atveju, kai pagrindinė byla yra apsauginio pobūdžio, pavyzdžiui, Prancūzijoje taikoma sauvegarde procedūra.

               58

                  Christianapol ir Prancūzijos vyriausybės siūlomas aiškinimas, pagal kurį apsauginio pobūdžio pagrindinės bylos iškėlimas yra kliūtis iškelti šalutinę bylą, ne tik nesuderinamas su nagrinėjamų nuostatų formuluotėmis, bet ir neatitinka vietos, kuri reglamente įtvirtintoje sistemoje pripažįstama šalutinėms byloms. Šiuo klausimu pabrėžtina, kad nors šalutinėmis bylomis siekiama, be kita ko, vietinių interesų apsaugos, jomis galima siekti ir kitokių tikslų, kaip priminta reglamento 19 konstatuojamojoje dalyje. Dėl šios priežasties jos gali būti keliamos likvidatoriaus pagrindinėje byloje prašymu, kai tokia priemonė atitinka skolininko turto veiksmingo administravimo interesą.

               59

               Vis dėlto, kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šalutinės bylos, kuri pagal reglamento 3 straipsnio 3 dalį turi būti byla dėl likvidavimo, iškėlimas gali prieštarauti apsauginio pobūdžio pagrindinės bylos tikslui.

               60

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad reglamente numatytos kelios privalomos derinimo taisyklės, kuriomis siekiama užtikrinti, kaip nurodyta reglamento 12 konstatuojamojoje dalyje, būtiną vienovę Bendrijoje. Šioje sistemoje pagrindinei bylai tenka svarbesnis vaidmuo, palyginti su šalutine byla, kaip patikslinta reglamento 20 konstatuojamojoje dalyje.

               61

               Taigi likvidatorius pagrindinėje byloje turi tam tikras prerogatyvas, kurios leidžia jam daryti įtaką šalutinei bylai, kad ši nekeltų grėsmės pagrindinės bylos apsauginiam pobūdžiui. Remiantis reglamento 33 straipsnio 1 dalimi, jis gali prašyti sustabdyti likvidavimo procedūrą ribotam trijų mėnesių laikotarpiui, kuris gali būti pratęstas ar atnaujintas tokiam pačiam laikui. Pagal reglamento 34 straipsnio 1 dalį likvidatorius pagrindinėje byloje turi teisę pasiūlyti užbaigti šalutinę bylą taikant sanavimo planą, kompromisinį susitarimą su kreditoriais ar panašią priemonę. Pagal reglamento 34 straipsnio 3 dalį reglamento 33 straipsnio 1dalyje numatytu sustabdymo laikotarpiu tik likvidatorius pagrindinėje byloje arba, jam pritarus, skolininkas gali pateikti šį siūlymą.

               62

               Pagal ES sutarties 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą teismas, turintis jurisdikciją iškelti šalutinę bylą, taikydamas šias nuostatas turi atsižvelgti į pagrindinės bylos tikslus ir reglamento struktūrą; kaip priminta šio sprendimo 45 ir 60 punktuose, reglamentu siekiama užtikrinti veiksmingą tarpvalstybinių bankroto bylų nagrinėjimą privalomai derinant pagrindinę ir papildomą bylas ir užtikrinant pagrindinės bylos pirmumą.

               63

               Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: reglamento 27 straipsnis aiškintinas taip, kad juo leidžiama iškelti šalutinę bankroto bylą valstybėje narėje, kurioje yra skolininko įmonė, net jei pagrindinė byla yra apsauginio pobūdžio. Teismas, turintis jurisdikciją iškelti šalutinę bylą, turi atsižvelgti į pagrindinės bylos tikslus ir reglamento struktūrą ir nepažeisti lojalaus bendradarbiavimo principo.

         Dėl antrojo klausimo

               64

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar reglamento 27 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pareiškimą iškelti šalutinę bankroto bylą nagrinėjantis teismas negali nagrinėti skolininko, kuriam kitoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto byla, nemokumo, net jei ši pagrindinė byla yra apsauginio pobūdžio.

               65

               Remiantis reglamento 27 straipsnio pirmuoju sakiniu, vienoje valstybėje narėje iškėlus pagrindinę bankroto bylą, „galima“ iškelti šalutinę bankroto bylą kitoje valstybėje narėje, kurios teritorijoje skolininkas turi įmonę, tačiau „toje kitoje valstybėje nesvarstant skolininko nemokumo“.

               66

               Kaip savo išvados 75 punkte pripažino generalinė advokatė, tokia formuluotė kiek dviprasmiška dėl klausimo, ar keliant tokią bylą tikrinti skolininko nemokumą nebūtina, bet vis dėlto galima, arba ar tikrinti neleidžiama.

               67

               Šiomis aplinkybėmis reglamento 27 straipsnio pirmajame sakinyje vartojamą formuluotę reikia aiškinti atsižvelgiant į reglamento bendrą struktūrą ir tikslą (šiuo klausimu žr. 1980 m. birželio 19 d. Sprendimo Roudolff, 803/79, Rink. p. 2015, 7 punktą).

               68

               Šiuo klausimu primintina, kad, kaip buvo nuspręsta šio sprendimo 32 punkte, reglamentas taikomas tik nemokumu grindžiamoms byloms. Dėl kriterijų, leidžiančių konkrečiai nustatyti tokios situacijos buvimą, reglamente ne pateikiamas nemokumo apibrėžimas, o nukreipiama į nacionalinę teisę. Iš to matyti, kad prieš iškeldamas pagrindinę bankroto bylą kompetentingas teismas turi patikrinti skolininko nemokumą pagal savo nacionalinę teisę.

               69

               Taip pat reikia priminti, kad pagal reglamento 16 straipsnio 1 dalį vienoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto bylą pripažįstama visose valstybėse narėse nuo to momento, kai ji sukelia pasekmių ją iškėlusioje valstybėje.

               70

               Šiomis aplinkybėmis, kaip nurodė Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės, jurisdikciją iškelti pagrindinę bankroto bylą turinčio teismo atliktas skolininko nemokumo vertinimas privalomas teismams, nagrinėjantiems prašymą iškelti šalutinę bankroto bylą.

               71

               Tik šis aiškinimas gali padėti išvengti sunkumų, kurie, reglamente nesant nemokumo sąvokos apibrėžimo, neišvengiamai atsirastų skirtingiems teismams taikant nevienodas nacionalines nemokumo sąvokos koncepcijas. Be to, kaip pažymėjo Prancūzijos vyriausybė, nemokumą reikia vertinti visapusiškai, atsižvelgiant į skolininko bendrą turtinę padėtį visose valstybėse narėse, o ne izoliuotai, apsiribojant tik konkrečioje teritorijoje esančiu turtu.

               72

               Įvairių teismų skirtingi vertinimai prieštarautų reglamento tikslui užtikrinti veiksmingą tarpvalstybinių bankroto bylų nagrinėjimą derinant pagrindinę ir papildomą bylas ir užtikrinant pagrindinės bylos pirmumą. Šiuo klausimu primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 58 punkto, nors šalutinės bankroto bylos gali būti keliamos, be kita ko, vietinių kreditorių prašymu, jos taip pat gali būti keliamos likvidatoriaus pagrindinėje byloje prašymu, siekiant veiksmingiau administruoti skolininko turtą.

               73

               Vis dėlto pabrėžtina, kad, darydamas išvadas dėl pagrindinėje bankroto byloje konstatuoto skolininko nemokumo, prašymą iškelti šalutinę bankroto bylą nagrinėjantis teismas turi atsižvelgti į minėtos pagrindinės bylos tikslus, reglamento struktūrą ir principus, kuriais jis grindžiamas.

               74

               Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti: reglamento 27 straipsnis aiškintinas taip, kad prašymą iškelti šalutinę bankroto bylą nagrinėjantis teismas neturi teisės vertinti skolininko, kuriam kitoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto byla, nemokumo, net jei pagrindinė byla yra apsauginio pobūdžio.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               75

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų, iš dalies pakeisto 2008 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 788/2008, 4 straipsnio 2 dalies j punktas turi būti aiškinamas taip, kad bankroto bylos baigimo momentas nustatomas pagal valstybės narės, kurioje iškelta ši byla, nacionalinę teisę.

                           2.

                           Reglamento Nr. 1346/2000, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 788/2008, 27 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo leidžiama iškelti šalutinę bankroto bylą valstybėje narėje, kurioje yra skolininko įmonė, net jei pagrindinė byla yra apsauginio pobūdžio. Teismas, turintis jurisdikciją iškelti šalutinę bylą, turi atsižvelgti į pagrindinės bylos tikslus ir reglamento struktūrą ir nepažeisti lojalaus bendradarbiavimo principo.

                           3.

                           Reglamento Nr. 1346/2000, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 788/2008, 27 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad prašymą iškelti šalutinę bankroto bylą nagrinėjantis teismas neturi teisės vertinti skolininko, kuriam kitoje valstybėje narėje iškelta pagrindinė bankroto byla, nemokumo, net jei pagrindinė byla yra apsauginio pobūdžio.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: lenkų.


1992 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Otto Pressler Weingut-Weingrosskellerei GmbH & Co. KG prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Byla C-319/90.


2012 m. lapkričio 6 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Luigi Marcuccio prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-41/06 RENV.


1995 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Fritz Werner Industrie-Ausrüstungen GmbH prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Bendra prekybos politika. # Byla C-70/94.


title: 2017 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Livio Menini ir Maria Antonia Rampanelli prieš Banco Popolare Società Cooperativa.#Tribunale Ordinario di Verona prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Alternatyvaus ginčų sprendimo (AGS) procedūros – Direktyva 2008/52/EB – Direktyva 2013/11/ES – 3 straipsnio 2 dalis – Vartotojų pateiktas prieštaravimas vykdant kredito įstaigos inicijuotą įsakymo sumokėti procedūrą – Teisė kreiptis į teismą – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatytas privalomas naudojimasis mediacijos procedūra – Pareiga naudotis advokato paslaugomis – Ieškinio priimtinumo sąlyga.#Byla C-75/16.

text:
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
2017 m. birželio 14 d.(*)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Alternatyvaus ginčų sprendimo (AGS) procedūros – Direktyva 2008/52/EB – Direktyva 2013/11/ES – 3 straipsnio 2 dalis – Vartotojų pateiktas prieštaravimas vykdant kredito įstaigos inicijuotą įsakymo sumokėti procedūrą – Teisė kreiptis į teismą – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatytas privalomas naudojimasis mediacijos procedūra – Pareiga naudotis advokato paslaugomis – Ieškinio priimtinumo sąlyga“
Byloje C‑75/16
dėl Tribunale Ordinario di Verona (Veronos teismas, Italija) 2016 m. sausio 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. vasario 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

Livio Menini,

Maria Antonia Rampanelli

prieš

Banco Popolare Società Cooperativa

TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund ir S. Rodin,
generalinis advokatas H. Saugmandsgaard Øe,
posėdžio sekretorius R. Schiano, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. lapkričio 24 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato D. Del Gaizo,
–        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Hellmann ir T. Henze,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos E. Montaguti, C. Valero ir M. Wilderspin,
susipažinęs su 2017 m. vasario 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį

Sprendimą

1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (Direktyva dėl vartotojų AGS) (OL L 165, 2013, p. 63), ir 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/52/EB dėl tam tikrų mediacijos civilinėse ir komercinėse bylose aspektų (OL L 136, 2008, p. 3) išaiškinimo.

2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Livio Menini ir Maria Antonia Rampanelli ginčą su Banco Popolare Società Cooperativa dėl L. Menini ir M. A. Rampanelli einamosios sąskaitos, turimos Banco Popolare, debeto likučio padengimo pagal šio banko su jais sudarytą kredito sutartį.
 Teisinis pagrindas

 Sąjungos teisė

 Direktyva 2008/52

3        Direktyvos 2008/52 8 ir 13 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(8)      Šios direktyvos nuostatos turėtų būti taikomos tik mediacijai tarptautiniuose ginčuose, tačiau jokiu būdu neturėtų būti draudžiama valstybėms narėms taikyti tokių nuostatų ir vidaus mediacijos procesams.
<…>
(13)      Šioje direktyvoje numatyta mediacija turėtų būti savanoriškas procesas – šalys pačios vadovautų procesui ir galėtų jį organizuoti kaip nori bei nutraukti bet kuriuo metu.<…>“

4        Pagal šios direktyvos 1 straipsnį:
„1.      Šios direktyvos tikslas – sudaryti geresnes alternatyvaus ginčų sprendimo galimybes ir propaguoti taikų ginčų sprendimą, skatinant naudotis mediacija bei užtikrinant subalansuotą mediacijos ir teismo proceso ryšį.
2.      Ši direktyva taikoma civilinėms ir komercinėms byloms tarptautinių ginčų atveju, išskyrus teises ir pareigas, kuriomis šalys pačios negali disponuoti pagal atitinkamą taikytiną teisę. Visų pirma šis reglamentas netaikomas mokesčių, muitų ar administracinėms byloms arba valstybės atsakomybei už veiksmus ir neveikimą vykdant valstybės įgaliojimus (acta iure imperii).
<…>“

5        Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Šioje direktyvoje tarptautinis ginčas – ginčas, kai bent vienos iš ginčo šalių nuolatinė arba įprastinė gyvenamoji vieta ar buveinė yra kitoje nei bet kurios kitos ginčo šalies valstybėje narėje tą dieną, kurią:
a)      šalys susitaria naudotis mediacija kilus ginčui;
b)      teismas nurodo naudotis mediacija;
c)      pagal nacionalinę teisę kyla pareiga naudotis mediacija; ar
d)      taikant 5 straipsnį šalys paraginamos naudotis mediacija.“

6        Tos pačios direktyvos 3 straipsnio a punkte „mediacijos“ sąvoka apibrėžiama kaip struktūrinis procesas, neatsižvelgiant į tai, kaip jis pavadintas ar nurodytas, kai dvi ar daugiau ginčo šalių savanoriškai stengiasi pačios susitarti dėl ginčo sprendimo padedamos mediatoriaus. Šis procesas gali būti inicijuotas šalių arba pasiūlytas ar nurodytas pradėti teismo, arba numatytas pagal valstybės narės teisę.

7        Direktyvos 2008/52 5 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Šia direktyva nedaromas poveikis nacionalinės teisės aktams, kuriuose nustatyta, kad mediacija yra privaloma, arba kuriais taikomos su mediacija susijusios paskatos arba sankcijos, tiek prieš prasidedant teismo procesui, tiek jam jau prasidėjus, jeigu šie teisės aktai neužkerta kelio ginčo šalims pasinaudoti teise kreiptis į teismą.“
 Direktyva 2013/11

8        Pagal Direktyvos 2013/11 16, 19 ir 45 konstatuojamąsias dalis:
„(16)      <…> Ši direktyva turėtų būti taikoma vartotojų teikiamiems skundams dėl komercinės veiklos subjektų. Ji neturėtų būti taikoma komercinės veiklos subjektų teikiamiems skundams dėl vartotojų ar komercinės veiklos subjektų tarpusavio ginčams. Vis dėlto tai neturėtų trukdyti valstybėms narėms priimti arba palikti galioti nuostatas dėl tokių ginčų sprendimo ne teisme tvarkos;
<…>
(19)      kai kuriuose esamuose Sąjungos teisės aktuose jau yra nuostatų dėl [alternatyvaus ginčų sprendimo (AGS)]. Siekiant užtikrinti teisinį tikrumą, reikėtų nustatyti, kad teisės normų kolizijos atveju šios direktyvos nuostatoms būtų teikiama pirmenybė, išskyrus atvejus, kai joje aiškiai numatyta kitaip. Visų pirma šia direktyva neturėtų būti daromas poveikis <…> [Direktyvai 2008/52], kurioje jau yra nustatytos mediacijos sistemos Sąjungos lygiu, kurios visų pirma pasitelkiamos sprendžiant tarptautinius ginčus, neužkertant kelio taikyti tą direktyvą vidaus mediacijos sistemoms. Ši direktyva skirta būti horizontaliai taikoma visų rūšių AGS procedūroms, įskaitant AGS procedūras, kurioms taikoma [Direktyva2008/52];
<…>
(45)      teisė į veiksmingą teisinę gynybą ir teisingą bylos nagrinėjimą yra pagrindinės teisės, nustatytos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje. Todėl AGS procedūros neturėtų būti skirtos pakeisti teismines procedūras ir neturėtų atimti iš vartotojų ar komercinės veiklos subjektų teisės siekti ginti savo teises teisme. Šia direktyva neturėtų būti trukdoma šalims naudotis savo teise pasinaudoti teismų sistema. Atvejais, kai ginčo nepavyko išspręsti vykdant konkrečią AGS procedūrą, kurios rezultatas nėra privalomas, šalims vėliau neturėtų kilti kliūčių pradėti su tuo ginču susijusį teismo procesą. Valstybės narės turėtų galėti laisvai pasirinkti tinkamas priemones šiam tikslui pasiekti. Jos turėtų turėti galimybę nustatyti, inter alia, kad ieškinio senaties terminai AGS procedūros metu nepasibaigia.“

9        Šios direktyvos 1 straipsnis suformuluotas taip:
„Šios direktyvos tikslas – pasiekti aukšto lygio vartotojų apsaugą ir taip prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo, užtikrinant, kad vartotojai galėtų savanoriškai pateikti skundus dėl komercinės veiklos subjektų, taikančių nepriklausomas, nešališkas, skaidrias, veiksmingas, greitas ir sąžiningas [AGS] procedūras. Šia direktyva nedaromas poveikis nacionalinės teisės aktams, pagal kuriuos dalyvavimas tokiose procedūrose yra privalomas, jei tokiais teisės aktais šalims netrukdoma pasinaudoti savo teise kreiptis į teismą.“

10      Minėtos direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„1.      Jeigu šioje direktyvoje nenustatyta kitaip, jei kuri nors šios direktyvos nuostata prieštarauja nuostatai, nustatytai kitame Sąjungos teisės akte, susijusiame su teisių gynimo ne teisme procedūromis, kurias vartotojas inicijuoja komercinės veiklos subjekto atžvilgiu, šios direktyvos nuostatai teikiama pirmenybė.
2.      Šia direktyva nedaromas poveikis Direktyvai [2008/52].
<…>“

11      Tos pačios direktyvos 4 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Šioje direktyvoje:
a)      vartotojas – fizinis asmuo, kuris veikia siekdamas su savo verslu, prekyba, amatu ar profesija nesusijusių tikslų;
b)      komercinės veiklos subjektas – valstybės ar privačiai valdomas fizinis arba juridinis asmuo, kuris veikia siekdamas su savo verslu, prekyba, amatu ar profesija susijusių tikslų, įskaitant kitą asmenį, veikiantį komercinės veiklos subjekto vardu arba jo naudai;
c)      pirkimo–pardavimo sutartis – sutartis, pagal kurią komercinės veiklos subjektas perduoda arba įsipareigoja perduoti prekių nuosavybės teises vartotojui, o vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti už jas kainą, įskaitant sutartį, kurios objektas yra tiek prekės, tiek paslaugos;
d)      paslaugų sutartis – sutartis, išskyrus pirkimo–pardavimo sutartį, pagal kurią komercinės veiklos subjektas suteikia arba įsipareigoja teikti paslaugą vartotojui, o vartotojas sumoka arba įsipareigoja sumokėti už ją kainą;
e)      vidaus ginčas – sutartinis ginčas, kylantis dėl pirkimo–pardavimo arba paslaugų sutarties, kai vartotojas užsakydamas prekes ar paslaugas gyvena toje pačioje valstybėje narėje, kurioje yra įsisteigęs komercinės veiklos subjektas;
f)      tarpvalstybinis ginčas – sutartinis ginčas, kylantis dėl pirkimo–pardavimo arba paslaugų sutarties, kai vartotojas užsakydamas prekes ar paslaugas gyvena kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra įsisteigęs komercinės veiklos subjektas;
g)      AGS procedūra – 2 straipsnyje nurodyta procedūra, kuri atitinka šioje direktyvoje nustatytus reikalavimus ir kurią vykdo AGS subjektas;
h)      AGS subjektas – subjektas, nesvarbu kaip vadinamas ar nurodomas, įsteigtas ilgam laikui, teikiantis ginčų spendimo pagal AGS procedūrą paslaugas ir įtrauktas į sąrašą pagal 20 straipsnio 2 dalį;
i)      kompetentinga valdžios institucija – valdžios institucija, valstybės narės paskirta šios direktyvos tikslais ir įsteigta nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygiu.
2.      Komercinės veiklos subjektas yra įsisteigęs:
–      savo veiklos vietoje, jei komercinės veiklos subjektas yra fizinis asmuo,
–      savo oficialios buveinės vietoje, centrinės administracijos vietoje arba veiklos vietoje, jei komercinės veiklos subjektas yra bendrovė ar kitas juridinis asmuo, fizinių ar juridinių asmenų asociacija, įskaitant filialą, agentūrą ar kitą subjektą.
3.      AGS subjektas yra įsteigtas:
–      AGS veiklos vykdymo vietoje, jei jį valdo fizinis asmuo,
–      juridinio asmens arba fizinių ar juridinių asmenų asociacijos AGS veiklos vykdymo vietoje arba oficialios buveinės vietoje, jei jį valdo juridinis asmuo arba fizinių ar juridinių asmenų asociacija,
–      valdžios institucijos arba kitos viešosios įstaigos buveinės vietoje, jei jį valdo valdžios institucija ar kita viešoji įstaiga.“

12      Direktyvos 2013/11 8 straipsnis suformuluotas taip:
„Valstybės narės užtikrina, kad AGS procedūros būtų veiksmingos ir atitiktų toliau nurodytus reikalavimus:
a)      AGS procedūra egzistuoja ir yra nesunkiai prieinama elektroniniu ir neelektroniniu būdu abiem šalims, neatsižvelgiant į jų buvimo vietą;
b)      procedūra šalys gali naudotis neprivalėdamos naudotis advokato ar teisės konsultanto paslaugomis, tačiau procedūra neatima iš šalių teisės gauti nepriklausomą konsultaciją ar būti atstovaujamoms trečiosios šalies ar gauti trečiosios šalies pagalbą bet kuriame procedūros etape;
c)      AGS procedūra vartotojams yra nemokama arba yra prieinama už nominalų mokestį;
<…>“

13      Šios direktyvos 9 straipsnyje nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad vykdant AGS procedūras:
<…>
b)      šalims būtų pranešta, kad jos nėra įpareigotos naudotis advokato ar teisės konsultanto paslaugomis, tačiau bet kuriame procedūros etape jos gali prašyti nepriklausomos konsultacijos arba joms gali atstovauti ar padėti trečioji šalis;
<…>
2.      Vykdant AGS procedūras, kuriomis ginčą siekiama išspręsti pasiūlant sprendimą, valstybės narės užtikrina, kad:
a)      šalys turėtų galimybę pasitraukti iš procedūros bet kuriame jos etape, jeigu yra nepatenkintos procedūros eiga arba veikimu. Apie tą teisę jos informuojamos prieš pradedant procedūrą. Jei pagal nacionalines taisykles komercinės veiklos subjektas AGS procedūrose dalyvauti privalo, šis punktas taikomas tik vartotojui;
<…>
3.      Jei pagal nacionalinę teisę AGS procedūros nustato, kad jų rezultatas tampa privalomu komercinės veiklos subjektui, kai vartotojas sutinka su siūlomu sprendimu, laikoma, kad 9 straipsnio 2 dalis taikytina tik vartotojui.“

14      Minėtos direktyvos 12 straipsnyje nustatyta:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad stengiantis išspęsti ginčą šalims, kurios naudojasi AGS procedūromis, kurių rezultatas nėra privalomas, nebūtų užkertamas kelias vėliau pradėti su tuo ginču susijusį teismo procesą dėl AGS procedūros metu pasibaigusių ieškinio senaties termino.
2.      1 dalis nedaro poveikio tarptautinių susitarimų, kurių šalys yra valstybės narės, nuostatoms dėl ieškinio senaties termino.“
 Italijos teisė

15      2010 m. kovo 4 d. Decreto legislativo n. 28 Attuazione dell’articolo 60 della legge 18 giugno 2009, n. 69, in materia di mediazione finalizzata alla conciliazione delle controversie civili e commerciali (Įstatyminis dekretas Nr. 28, kuriuo įgyvendinamas 2009 m. birželio 18 d. Įstatymo Nr. 69 dėl mediacijos civilinėse ir komercinėse bylose 60 straipsnis; GURI, Nr. 53, 2010 m. kovo 5 d., p. 1, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 28/2010), kuriuo Direktyva 2008/52 buvo perkelta į Italijos teisę (ratione temporis taikoma šio įstatymo redakcija), 4 straipsnio 3 dalyje nurodyta:
„Pasamdytas advokatas privalo informuoti ginamąjį apie galimybę pasinaudoti šiuo dekretu reglamentuojama mediacijos procedūra ir 17 ir 20 straipsniuose nustatytomis mokestinėmis lengvatomis. Advokatas ginamąjį taip pat informuoja apie tuos atvejus, kai mediacijos procedūra yra būtina sąlyga, kad teismas priimtų ieškinį. Informacija turi būti pateikta raštu ir aiškiai. Pažeidus pareigą informuoti, advokato ir ginamojo sutartis gali būti panaikinta. <…>“

16      Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010 5 straipsnyje nustatyta:
„<…>
1bis.      Jei asmuo ketina teisme pareikšti ieškinį dėl <…> draudimo sutarčių, banko ir finansinių sutarčių, jis, padedamas savo advokato, iš pradžių turi dalyvauti šiame dekrete numatytoje mediacijos procedūroje arba 2007 m. spalio 8 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 179 numatytoje taikinimo procedūroje, arba procedūroje, pradėtoje pagal suvestinės redakcijos Bankų ir kreditų įstatymo, numatyto 1993 m. rugsėjo 1 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 385 su vėlesniais pakeitimais, 128a straipsnį juo reglamentuojamose srityse. Dalyvavimas mediacijos procedūroje yra ieškinio priimtinumo sąlyga. <…>
<…>
2bis. Jei dalyvavimas mediacijos procedūroje yra ieškinio priimtinumo sąlyga, ši sąlyga laikoma įvykdyta, jei per pirmąjį susitikimą su mediatoriumi šalims nepavyksta susitarti.
<…>
4.      1bisir 2 dalys netaikomos:
a)      procedūrose dėl teismo įsakymo, įskaitant prieštaravimą, kol bus priimtas sprendimas dėl prašymo pradėti ir sustabdyti laikiną vykdymą;
<…>“

17      Šio įstatyminio dekreto 8 straipsnis išdėstytas taip:
„1.      Pateikus mediacijos prašymą, atsakingas subjektas paskiria mediatorių ir numato pirmąjį šalių susitikimą; šis susitikimas turi įvykti ne vėliau kaip trisdešimt dienų nuo prašymo pateikimo datos. Apie prašymą ir pirmojo susitikimo datą kitai šaliai pranešama tokiu būdu, kuris užtikrintų, kad ji (taip pat ir prašymą pateikusi šalis) šią informaciją gavo. Pirmajame ir vėlesniuose susitikimuose iki pat procedūros pabaigos šalys privalo dalyvauti padedamos advokato. <…>
<…>
4bis.      Jei šalis be pagrįstos priežasties nedalyvauja mediacijos procedūroje, teismas gali į tai atsižvelgti vėliau priimdamas sprendimą pagal Civilinio proceso kodekso 116 straipsnio 2 dalį. Teismas iš šalies, kuri 5 straipsnyje numatytais atvejais be pagrįstos priežasties nedalyvavo procedūroje, priteisia sumokėti į valstybės biudžetą sumą, atitinkančią bendrą įmoką, mokėtiną pareiškiant ieškinį.
<…>“

18      2015 m. rugpjūčio 6 d. Decreto legislativo n. 130 Attuazione della direttiva 2013/11/UE sulla risoluzione alternativa delle controversie dei consumatori, che modifica il regolamento (CE) n. 2006/2004 e la direttiva 2009/22/CE (Įstatyminis dekretas Nr. 130, kuriuo Direktyva 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB, perkeliama į nacionalinę teisę; GURI, Nr. 191, 2015 m. rugpjūčio 19 d.; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 130/2015) į 2005 m. rugsėjo 6 d. Decreto legislativo n. 206, recante Codice del consumo (Įstatyminis dekretas Nr. 206 dėl Vartotojų kodekso, GURI, Nr. 235, 2005 m. spalio 8 d; toliau – Vartotojų kodeksas) įtraukta IIbis antraštinė dalis „Alternatyvus ginčų sprendimas“. Šio kodekso, kuris pakeistas Įstatyminiu dekretu Nr. 130/2015, 141 straipsnyje, esančiame šioje naujoje antraštinėje dalyje, numatyta:
„<…>
4.      Šios antraštinės dalies nuostatos taikomos neprivalomoms alternatyvaus nacionalinių ir tarpvalstybinių ginčų tarp Europos Sąjungoje įsisteigusių komercinės veiklos subjektų ir joje gyvenančių vartotojų ginčų sprendimo procedūroms, įskaitant nuotoliniu būdu rengiamas procedūras, kai AGS subjektas pasiūlo sprendimą arba sutaikina šalis, kad joms būtų lengviau pasiekti taikų sprendimą, ir visų pirma mediacijos subjektams, nagrinėjantiems su vartotojais susijusias bylas, reglamentuojamas [Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010] 16 straipsnio 2 ir 4 dalyse numatytame specialiajame skirsnyje, ir kitoms AGS organizacijoms, kurias įsteigė arba į savo tvarkomus ir kontroliuojamus sąrašus įrašė 1 straipsnio i punkte nurodytos valdžios institucijos, patikrinusios, ar yra įvykdytos sąlygos ir ar šių organizacijų veiklos organizavimas ir procedūros atitinka šios antraštinės dalies nuostatas. <…>
<…>
6.      Šios nuostatos neturi poveikio toliau nurodytoms nuostatoms, kuriose numatytas privalomas alternatyvaus ginčų sprendimo procedūrų pobūdis:
a)      [Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010] 5 straipsnio 1bis daliai, kurioje reglamentuojami atvejai, kai mediacija civilinėse ir komercinėse bylose yra ieškinio priimtinumo sąlyga;
<…>“
 Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

19      Pagal tris vieną po kitos sudarytas sutartis Banco Popolare suteikė L. Menini ir M. A. Rampanelli einamosios sąskaitos kreditus, kad jie galėtų įsigyti akcijų, tarp jų ir išleistų paties Banco Popolare arba kitų jam priklausančių bendrovių.

20      2015 m. birželio 15 d. Banco Popolare išduotas mokėjimo įsakymas, kuriuo L. Menini ir M. A. Rampanelli nurodyta sumokėti 991 848,21 EUR sumą, atitinkančią likutį, kurį, kaip mano šis bankas, jie turi jam sumokėti pagal 2009 m. liepos 16 d. pasirašytą sutartį dėl hipoteka užtikrintos einamosios sąskaitos atidarymo. L. Menini ir M. A. Rampanelli pateikė prieštaravimą dėl šio teismo mokėjimo įsakymo ir paprašė sustabdyti jo laikiną vykdymą.

21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Tribunale Ordinario di Verona (Veronos teismas, Italija) tvirtina, kad pagal nacionalinę teisę tokia prieštaravimo procedūra priimtina, tik jei šalys pirmiau pradėjo mediacijos procedūrą pagal Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010 5 straipsnio 1bis ir 4 dalis. Jis taip pat konstatuoja, kad jam pateikta byla taip pat patenka į Vartotojų kodekso, iš dalies pakeisto Įstatyminiu dekretu Nr. 130/2015, kuriuo į Italijos teisę perkelta Direktyva 2013/11, taikymo sritį. Iš tiesų L. Menini ir M. A. Rampanelli laikytini „vartotojais“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 4 straipsnio a punktą, sudarę sutartis, kurias galima kvalifikuoti kaip „paslaugų sutartis“ pagal minėtos direktyvos 4 straipsnio d punktą.

22      Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, nėra akivaizdu, kad aplinkybė, jog Direktyvoje 2013/11 aiškiai nurodoma Direktyva 2008/52, reiškia, kad pastarojoje direktyvoje siekiama suteikti valstybėms narėms teisę numatyti, kad vartotojų ginčų srityje privaloma taikyti mediacijos procedūrą, o ne Direktyvoje 2013/11 numatytą AGS procedūrą. Direktyvos 2008/52 5 straipsnio 2 dalis, kurioje leidžiama valstybėms narėms numatyti mediaciją kaip ieškinio priimtinumo sąlygą, nėra imperatyvi, nes tai palikta valstybių narių nuožiūrai.

23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Italijos teisės nuostatos dėl privalomos mediacijos prieštarauja Direktyvai 2013/11. Iš tiesų joje nustatyta vienoda, išimtinė ir harmonizuota vartotojų ginčams skirta sistema, įpareigojanti valstybes nares, kiek tai susiję su šios direktyvos tikslo įgyvendinimu. Todėl ji turi būti taikoma ir Direktyvoje 2008/52 numatytoms procedūroms.

24      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pabrėžia, kad Direktyvos 2013/11 9 straipsnyje ne tik suteikta galimybė šalims pasirinkti, ar dalyvauti AGS procedūroje, bet ir bet kada iš jos pasitraukti, todėl dėl nacionalinėje teisėje numatyto privalomo naudojimosi mediacija vartotojo padėtis tampa nepalankesnė, nei ji būtų, jei ši priemonė būtų pasirinktinė.

25      Galiausiai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, nacionalinėje teisėje numatyta privaloma mediacijos procedūra nesuderinama su Direktyvos 2013/11 9 straipsnio 2 dalimi, nes šalys negali bet kada ir besąlygiškai pasitraukti iš nacionalinės procedūros, jei nėra patenkintos šios procedūros eiga ar veikimu. Jos gali tai padaryti, tik remdamosi pateisinama priežastimi, kitaip teismas gali joms skirti piniginę sankciją, net jei iš mediacijos procedūros pasitraukusi šalis laimi bylą teisme.

26      Šiomis aplinkybėmis TribunaleOrdinario di Verona (Veronos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar [Direktyvos 2013/11] 3 straipsnio 2 dalis, kurioje nustatyta, kad šia direktyva „nedaromas poveikis [Direktyvai2008/52]“, turi būti suprantama taip, kad valstybių narių teisė numatyti privalomą mediaciją išsaugoma tik į [Direktyvos 2013/11] taikymo sritį nepatenkančiais atvejais, t. y. [Direktyvos 2013/11] 2 straipsnio 2 dalyje nurodytais atvejais, taip pat kilus ginčams dėl sutarčių, kurie nesusiję su pirkimo–pardavimo sutartimis ar paslaugų sutartimis ir su vartotojais?
2.      Ar [Direktyvos 2013/11] 1 straipsnis, kuriame vartotojams užtikrinama galimybė pateikti skundus dėl komercinės veiklos subjektų asmenims, taikantiems alternatyvaus ginčų sprendimo procedūras, turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią mediacijos procedūros taikymas sprendžiant kurį nors iš [Direktyvos 2013/11] 2 straipsnio 1 dalyje nurodytų ginčų numatytas kaip būtina vartotojo statusą turinčios šalies ieškinio teismui priimtinumo sąlyga, ir (bet kuriuo atveju) ar juo draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kurioje numatytas privalomas naudojimasis advokato paslaugomis ir susijusios vartotojo, dalyvaujančio su vienu iš minėtų ginčų susijusioje mediacijoje, išlaidos ir galimybė nedalyvauti mediacijos procedūroje tik tada, kai yra pateisinama priežastis?“
 Dėl prejudicinių klausimų

 Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo

27      Italijos ir Vokietijos vyriausybės ginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą, motyvuodamos tuo, kad Direktyva 2013/11 netaikytina pagrindinėje byloje. Italijos vyriausybė teigia, kad šis ginčas yra mokėjimo įsakymo procedūros, kurią vartotojo atžvilgiu pradėjo komercinės veiklos subjektas, tąsa, todėl jis nepatenka į Direktyvos 2013/11 taikymo sritį. Vokietijos vyriausybė mano, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepatikslina, ar Įstatyminiame dekrete Nr. 28/2010 nustatyta mediacijos procedūra yra „AGS subjekto“ vykdoma „AGS procedūra“, kaip tai apibrėžta Direktyvoje 2013/11, nes tik tokiu atveju ši direktyva būtų taikoma.

28      Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas gali atmesti, tik jei akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės ar teisinės informacijos, reikalingos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Allianz Hungária Biztosító ir kt., C‑32/11, EU:C:2013:160, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

29      Vis dėlto šiuo atveju matyti, kad klausimas, ar Direktyva 2013/11 taikoma pagrindinėje byloje, yra neatskiriamai susijęs su atsakymais į šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas turi kompetenciją atsakyti į šį prašymą (pagal analogiją žr. 2017 m. kovo 7 d. Sprendimo X ir X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, 37 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
 Dėl pirmojo klausimo

30      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2013/11 3 straipsnio 2 dalį, kurioje nustatyta, kad šia direktyva „nedaromas poveikis“ Direktyvai 2008/52, reikia aiškinti taip: jai prieštarauja nacionalinė nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta privaloma mediacijos procedūra, sprendžiant Direktyvos 2013/11 2 straipsnio 1 dalyje nurodytus ginčus.

31      Reikia priminti, kad Direktyvos 2008/52 1 straipsnio 1 dalyje nurodoma, kad ja siekiama sudaryti geresnes alternatyvaus ginčų sprendimo galimybes ir propaguoti taikų ginčų sprendimą skatinant naudotis mediacija. Minėto straipsnio 2 dalyje pabrėžiama, kad ši direktyva taikoma civilinėms ir komercinėms byloms tarptautinių ginčų atveju; pagal jos 2 straipsnį tai yra ginčai, kai bent vienos iš ginčo šalių nuolatinė arba įprastinė gyvenamoji vieta ar buveinė yra kitoje nei bet kurios kitos ginčo šalies valstybėje narėje.

32      Šiuo atveju neabejojama, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas nėra toks tarptautinis ginčas.

33      Žinoma, kaip nurodyta Direktyvos 2008/52 8 konstatuojamojoje dalyje, niekas netrukdo valstybėms narėms šios direktyvos taikyti ir vidaus mediacijos procesams; būtent tokią galimybę, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pasirinko Italijos įstatymų leidėjas. Šiuo klausimu Direktyvos 2013/11 19 konstatuojamojoje dalyje primenama, kad Direktyvoje 2008/52 nustatytos mediacijos sistemos Sąjungos lygiu, kurios pasitelkiamos sprendžiant tarptautinius ginčus, neužkertant kelio taikyti tą direktyvą vidaus mediacijos sistemoms.

34      Tačiau, kaip generalinis advokatas pabrėžia išvados 60 punkte, Italijos įstatymų leidėjo sprendimas išplėsti Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010 nuostatų taikymą nacionaliniams ginčams negali išplėsti Direktyvos 2008/52 1 straipsnio 2 dalyje apibrėžtos jos taikymo srities.

35      Vadinasi, Direktyva 2008/52 netaikoma tokiam ginčui, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, todėl šioje byloje nebūtina atsakyti į klausimą dėl šios direktyvos ir Direktyvos 2013/11 ryšio. Kiek tai susiję su klausimu, ar Direktyvai 2013/11 prieštarauja nacionalinė nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, reikia pažymėti, kad būtent to prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi pateikdamas antrąjį klausimą, todėl šis aspektas nagrinėjamas atsakant į tą klausimą.

36      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą atsakyti nereikia.
 Dėl antrojo klausimo

37      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvą 2013/11 reikia aiškinti taip: jai prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad, pirma, sprendžiant šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodytus ginčus privaloma taikyti mediacijos procedūrą ir jos taikymas yra ieškinio priimtinumo sąlyga, antra, taikant mediaciją vartotojams privaloma naudotis advokato paslaugomis ir, trečia, vartotojai gali atsisakyti pirmiausia taikyti mediaciją, tik jei įrodo, kad toks sprendimas tinkamai pagrįstas.

38      Atsakant į šį klausimą pirmiausia reikia išnagrinėti, ar Direktyvą 2013/11 galima taikyti tokiai nuostatai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.

39      Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad, remiantis Direktyvos 2013/11 1 straipsniu, šia direktyva siekiama, kad vartotojai galėtų savanoriškai pateikti skundus dėl komercinės veiklos subjektų, naudodamiesi AGS procedūromis.

40      Direktyva 2013/11 taikoma ne visiems su vartotojais susijusiems ginčams, bet tik toms procedūroms, kurios atitinka šias kumuliacines sąlygas: pirma, vartotojas turi inicijuoti procedūrą komercinės veiklos subjekto atžvilgiu dėl sutartinių įsipareigojimų, kylančių iš pirkimo–pardavimo arba paslaugų sutarčių, antra, pagal Direktyvos 2013/11 4 straipsnio 1 dalies g punktą ši procedūra turi atitikti šioje direktyvoje nustatytus reikalavimus ir, be kita ko, turi būti nepriklausoma, nešališka, skaidri, veiksminga, greita ir sąžininga ir, trečia, minėta procedūra turi būti vykdoma AGS subjekto, t. y. pagal tos pačios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies h punktą, nesvarbu, kaip vadinamo subjekto, kuris įsteigtas ilgam laikui, teikia ginčų spendimo pagal AGS procedūrą paslaugas ir yra įtrauktas į pagal Direktyvos 2013/11 20 straipsnio 2 dalį sudarytą sąrašą, kuris pateikiamas Europos Komisijai.

41      Norint nustatyti, ar Direktyva 2013/11 taikoma AGS procedūrai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje, reikia išnagrinėti, ar tenkinamos šios sąlygos.

42      Kiek tai susiję su pirmąja sąlyga, klausimą, ar AGS procedūra, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, laikytina inicijuota ne komercinės veiklos subjekto, o vartotojo, turi nagrinėti nacionalinis teismas, ir jį sprendžiant vadovaujamasi kiekvienos valstybės narės vidaus teise. Todėl, kiek tai susiję su pagrindine byla, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar prieštaravimas dėl mokėjimo įsakymo ir su šia priemone susijęs prašymas sustabdyti laikiną vykdymą sudaro vartotojo pateiktą skundą, kuris pateiktas atskirai nuo kreditą suteikusio komercinės veiklos subjekto inicijuotos mokėjimo įsakymo procedūros, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

43      Kiek tai susiję su antrąja ir trečiąja sąlygomis, prašyme priimti prejudicinį sprendimą nepatikslinta, ar Italijos teisės aktuose numatytą mediacijos procedūrą vykdo AGS subjektas, kaip tai numatyta Direktyvoje 2013/11. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turi įvertinti, ar Vartotojų kodekso, iš dalies pakeisto Įstatyminiu dekretu Nr. 130/2015, 141 straipsnio 4 dalyje numatytas subjektas yra AGS subjektas, kuris atitinka Direktyvoje 2013/11 nustatytas sąlygas, nes tik tokiu atveju ši direktyva gali būti taikoma.

44      Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui patikrinus minėtus aspektus, Direktyva 2013/11 gali būti taikoma tokiai nuostatai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.

45      Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą sudarančių trijų elementų ir, pirmiausia, reikalavimo taikyti mediacijos procedūrą kaip ieškinio dėl ginčo, kuris yra minėtos procedūros objektas, priimtinumo sąlygą, numatytą Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010 5 straipsnio 1bis dalyje, reikia pripažinti, kad Direktyvos 2013/11 1 straipsnio pirmame sakinyje numatyta vartotojo galimybė „savanoriškai“ AGS subjektams pateikti skundus dėl komercinės veiklos subjektų.

46      Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar, remiantis pažodiniu šio 1 straipsnio pirmo sakinio aiškinimu, tokį išankstinio privalomo mediacijos taikymo reikalavimą valstybės narės gali palikti tik tokių tipų ginčams, kuriems ši direktyva netaikoma.

47      Tačiau, kaip matyti iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos, aiškinant Sąjungos teisės nuostatas reikia atsižvelgti ne tik į jų formuluotę, bet ir į teisės akto, kuriame jos įtvirtintos, tikslus ir jų kontekstą (2014 m. spalio 15 d. Sprendimo Hoštická ir kt., C‑561/13, EU:C:2014:2287, 29 punktas).

48      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, nors Direktyvos 2013/11 1 straipsnio pirmame sakinyje vartojamas žodis „savanoriškai“, šio straipsnio antrame sakinyje aiškiai numatyta galimybė valstybėms narėms nustatyti privalomą dalyvavimą AGS procedūrose, jei tokia nuostata netrukdo šalims pasinaudoti teise kreiptis į teismą.

49      Šį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2008/52 3 straipsnio a punktas, kuriame mediacija apibrėžta kaip struktūrinis procesas, neatsižvelgiant į tai, kaip jis pavadintas ar nurodytas, kai dvi ar daugiau ginčo šalių savanoriškai stengiasi pačios susitarti dėl ginčo sprendimo. Šis procesas gali būti inicijuotas šalių arba pasiūlytas ar nurodytas pradėti teismo, bet taip pat jis gali būti numatytas valstybės narės teisėje. Be to, pagal Direktyvos 2008/52 5 straipsnio 2 dalį ji taikoma nedarant poveikio nacionalinės teisės aktams, kuriuose nustatyta, kad mediacija yra privaloma, jeigu šie teisės aktai neužkerta kelio ginčo šalims pasinaudoti teise kreiptis į teismą.

50      Kaip nurodyta Direktyvos 2008/52 13 konstatuojamojoje dalyje, mediacijos savanoriškumas reiškia ne šalių laisvę taikyti šį procesą arba jo netaikyti, bet tai, kad „šalys pačios vadovautų procesui ir galėtų jį organizuoti kaip nori bei nutraukti bet kuriuo metu“.

51      Taigi, svarbu ne tai, ar mediacijos sistema yra privaloma ar pasirenkama, o tai, kad būtų išlaikyta šalių teisė kreiptis į teismą. Šiuo tikslu, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 75 punkte, valstybės narės išlaiko visišką teisėkūros autonomiją, jeigu išlaikomas Direktyvos 2013/11 veiksmingumas.

52      Todėl faktas, kad tokioje nacionalinės teisės nuostatoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, ne tik nustatoma neteisminė mediacijos procedūra, bet ir įpareigojama ja naudotis prieš kreipiantis į teismą, netrukdo siekti Direktyvos 2013/11 tikslo (pagal analogiją žr. 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Alassini ir kt., C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 45 punktą).

53      Žinoma, neginčijama, kad, ieškinio dėl Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010 5 straipsnio 1bis dalyje nurodytų klausimų priimtinumą susiejus su sąlyga bandyti pasinaudoti privaloma mediacija, pagrindinėje byloje nagrinėjamoje nacionalinėje nuostatoje nustatytas papildomas etapas, kurį reikia įveikti prieš naudojantis teise kreiptis į teismą. Ši sąlyga gali pakenkti veiksmingos teisminės apsaugos principo įgyvendinimui (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Alassini ir kt., C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 62 punktą).

54      Vis dėlto iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad pagrindinės teisės nėra absoliučios, joms gali būti taikomi apribojimai su sąlyga, kad jie iš tikrųjų atitinka bendrojo intereso tikslus, kurių siekiama nagrinėjama priemone, ir, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, nėra neproporcingas ir netoleruotinas kišimasis, pažeidžiantis užtikrinamų teisių esmę (2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Alassini ir kt., C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 63 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).

55      Kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 81 punkte, nors 2010 m. kovo 18 d. Sprendimas Alassini ir kt. (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146) susijęs su taikinimo procedūra, Teisingumo Teismo pateiktus argumentus galima pritaikyti nacionalinės teisės aktams, kuriuose nustatomas įpareigojimas naudotis kitomis neteisminėmis procedūromis, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjama mediacijos procedūra.

56      Taigi, kaip iš esmės nurodyta Direktyvos 2013/11 45 konstatuojamojoje dalyje, valstybės narės gali laisvai pasirinkti priemones, tinkamas užtikrinti, kad nebūtų kliudoma pasinaudoti teise kreiptis į teismą; šiam tikslui pasiekti tinkamomis priemonėmis, be kita ko, laikomos šios dvi: nuostata, kad AGS procedūros rezultatas šalims neprivalomas, ir nuostata, kad vykstant šiai procedūrai senaties terminai nesibaigia.

57      Dėl AGS procedūros rezultato privalomumo reikia pažymėti, kad Direktyvos 2013/11 9 straipsnio 2 dalies a punkte valstybės narės įpareigojamos šioje procedūroje užtikrinti šalims galimybę bet kada iš jos pasitraukti, jeigu šios nepatenkintos procedūros eiga arba veikimu. Be to, pagal minėtos direktyvos 9 straipsnio 2 dalies b punktą AGS procedūros pabaigoje šalims tik pasiūlomas sprendimas ir jos gali laisvai su juo sutikti ir jį vykdyti arba jį atmesti.

58      Nors Direktyvos 2013/11 9 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad nacionaliniai įstatymų leidėjai gali numatyti, jog AGS procedūros rezultatas tampa privalomas komercinės veiklos subjektui, tai įmanoma, tik jei vartotojas pirmiau sutinka su siūlomu sprendimu.

59      Dėl senaties termino reikia pažymėti, kad Direktyvos 2013/11 12 straipsnyje numatyta, jog valstybės narės turi užtikrinti, kad šalims, kurios bando išspręsti ginčą naudodamosi AGS procedūromis, nebūtų užkertamas kelias vėliau pradėti su tuo ginču susijusį teismo procesą dėl AGS procedūros metu pasibaigusio ieškinio senaties termino.

60      Be to, pagal Direktyvos 2013/11 8 straipsnio a punktą AGS procedūra turi būti nesunkiai prieinama elektroniniu ir neelektroniniu būdu abiem šalims, neatsižvelgiant į jų buvimo vietą.

61      Taigi reikalavimas pasinaudoti mediacijos procedūra, kaip ieškinio priimtinumo sąlyga, gali būti suderinamas su veiksmingos teisminės apsaugos principu, jeigu šioje procedūroje nepriimamas šalims privalomas sprendimas, dėl jos iš esmės nevėluojama pateikti ieškinio teisme, sustabdoma atitinkamų teisių senatis ir nepatiriama išlaidų arba šalys patiria tik nereikšmingų išlaidų, jei elektroninis būdas nėra vienintelis, kuriuo vykdoma minėta taikinimo procedūra, ir yra galimybė išimtiniais atvejais, kai tai būtina greitai padaryti atsižvelgiant į padėties skubą, nustatyti laikinąsias apsaugos priemones (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Alassini ir kt., C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 67 punktą).

62      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, būtent Įstatyminio dekreto Nr. 28/2010 5 straipsnis ir Vartotojų kodekso, iš dalies pakeisto Įstatyminiu dekretu Nr. 130/2015, 141 straipsnis, netrukdo šalims pasinaudoti teise kreiptis į teismą, kaip to reikalaujama pagal Direktyvos 2013/11 1 straipsnį, t. y. ar jos atitinka pirmesniame punkte nurodytus reikalavimus.

63      Toks reikalavimas naudotis mediacijos procedūra, kaip ieškinio priimtinumo sąlyga, iš esmės suderinamas su Direktyvos 2013/11 1 straipsniu.

64      Antra, dėl vartotojo pareigos naudotis advokato paslaugomis, kad galėtų dalyvauti mediacijos procedūroje, reikia pabrėžti, kad atsakymas į šį klausimą aiškus iš Direktyvos 2013/11 8 straipsnio b punkto formuluotės. Iš tikrųjų, šiame su procedūros veiksmingumu susijusiame straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės turi užtikrinti šalims galimybę naudotis AGS procedūra, neprivalant pasisamdyti advokato ar teisės konsultanto. Be to, minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad kiekvienai šaliai turi būti pranešta, jog ji neprivalo pasisamdyti advokato ar teisės konsultanto.

65      Todėl nacionalinės teisės nuostatose negalima reikalauti, kad AGS procedūroje dalyvaujantis vartotojas būtinai naudotųsi advokato paslaugomis.

66      Galiausiai, trečia, kiek tai susiję su klausimu, ar Direktyvą 2013/11 reikia aiškinti taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią vartotojai gali pasitraukti iš mediacijos procedūros, tik jei įrodo, kad yra pateisinama tokį sprendimą pagrindžianti priežastis, kitaip vėliau teismo proceso metu skiriamos finansinės sankcijos, reikia pripažinti, kad toks apribojimas trukdo šalims pasinaudoti teise kreiptis į teismą, o tai prieštarauja Direktyvos 2013/11 1 straipsnyje nurodytam jos tikslui. Galimas vartotojo pasitraukimas iš AGS procedūros negali turėti jam nepalankių padarinių, pareiškiant ieškinį dėl ginčo, dėl kurio buvo arba turėjo būti taikoma ši procedūra.

67      Šiuos argumentus patvirtina Direktyvos 2013/11 9 straipsnio 2 dalies a punkto formuluotė, pagal kurią vykdant AGS procedūras, kuriomis ginčą siekiama išspręsti pasiūlant sprendimą, valstybės narės įpareigojamos užtikrinti šalių galimybę bet kada pasitraukti iš procedūros, jeigu yra nepatenkintos jos eiga arba veikimu.

68      Toje pačioje nuostatoje taip pat patikslinama, kad kai nacionalinės teisės nuostatose numatomas privalomas komercinės veiklos subjekto dalyvavimas AGS procedūrose, vartotojas (ir būtent tik jis) visada gali pasinaudoti šia teise iš jų pasitraukti.

69      Todėl Direktyva 2013/11 turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią vartotojai gali pasitraukti iš mediacijos procedūros, tik jei įrodo, kad yra šį sprendimą pagrindžianti pateisinama priežastis.

70      Taip pat reikia pažymėti, kad per posėdį Italijos vyriausybė nurodė, jog numatyta, kad vėlesniame teismo procese teisėjas gali skirti baudą, tik kai mediacijos procedūroje nedalyvaujama be tinkamos priežasties, o ne kai iš jos pasitraukiama. Jei yra būtent taip (tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), Direktyva 2013/11 nedraudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią atsisakyti dalyvauti išankstinėje mediacijos procedūroje vartotojas gali tik tinkamai pagrindęs savo sprendimą, tiek, kiek joje neribojama jo teisė bet kada po pirmojo susitikimo su mediatoriumi nutraukti šią procedūrą.

71      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad
–        Direktyvą 2013/11 reikia aiškinti taip: ja nedraudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad sprendžiant šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodytus ginčus privaloma taikyti mediacijos procedūrą ir jos taikymas yra su tais pačiais ginčais susijusio ieškinio priimtinumo sąlyga, jei toks reikalavimas netrukdo šalims pasinaudoti teise kreiptis į teismą.
–        Tačiau minėta direktyva turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad taikant mediaciją vartotojams privaloma naudotis advokato paslaugomis ir kad vartotojai gali atsisakyti pirmiausia taikyti mediaciją, tik jei įrodo, kad toks sprendimas tinkamai pagrįstas.
 Dėl bylinėjimosi išlaidų

72      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

2013 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2013/11/ES dėl alternatyvaus vartotojų ginčų sprendimo, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2009/22/EB (Direktyva dėl vartotojų AGS), reikia aiškinti taip: ja nedraudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad sprendžiant šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje nurodytus ginčus privaloma taikyti mediacijos procedūrą ir jos taikymas yra su tais pačiais ginčais susijusio ieškinio priimtinumo sąlyga, jei toks reikalavimas netrukdo šalims pasinaudoti teise kreiptis į teismą.

Tačiau minėta direktyva turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad taikant mediaciją vartotojams privaloma naudotis advokato paslaugomis ir kad vartotojai gali atsisakyti pirmiausia taikyti mediaciją, tik jei įrodo, kad toks sprendimas tinkamai pagrįstas.

Parašai.

*      Proceso kalba: italų.


title: 2011 m. liepos 14 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Dr. Robert Winzer Pharma GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo OFTAL CUSI paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas "Ophtal" - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybės supainioti nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas). # Byla T-160/09.

text:
      2011 m. liepos 14 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Winzer Pharma prieš VRDT – Alcon (OFTAL CUSI)
      (Byla T‑160/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo OFTAL CUSI paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas „Ophtal“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Procedūros nuostatos – Sprendimų motyvavimas – Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio pirmas sakinys
            – Reikšmė, tapati EB 253 straipsnio reikšmei (EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio pirmas sakinys)
            (žr. 34 punktą)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 96, 98 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. vasario 4 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1471/2007‑1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Dr. Robert Winzer Pharma GmbH
                ir
               Alcon Inc
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Dr. Robert Winzer Pharma GmbH padengti savo, Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam
                     dizainui) (VRDT) ir Alcon Inc. bylinėjimosi išlaidas.


2015 m. spalio 22 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Hewlett Packard Development Company LP prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-563/14.


2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Michael Cwik prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-96/04.


2013 m. kovo 7 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # FairWild Foundation prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Tarptautinė registracija nurodant Europos bendriją - Žodinis prekių ženklas FAIRWILD - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas WILD - Santykinis atmetimo pagrindas- Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-247/11.