title: 2009 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # The Queen, prašoma Mark Horvath prieš Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Jungtinė Karalystė. # Bendroji žemės ūkio politika - Tiesioginės paramos schemos - Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003 - 5 straipsnis ir IV priedas - Minimalūs geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės reikalavimai - Kelių, kuriems nustatytas servitutas, priežiūra - Valstybės narės atliekamas įgyvendinimas - Kompetencijos perdavimas valstybės narės regionų valdžios institucijoms - Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija. # Byla C-428/07.

text:
      Byla C‑428/07
      The Queen, prašoma:
      Mark Horvath
      prieš
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendra žemės ūkio politika – Tiesioginės paramos schemos – Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003 – 5 straipsnis ir IV priedas – Minimalūs geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės reikalavimai – Kelių, kuriems nustatytas servitutas, priežiūra – Valstybės narės atliekamas įgyvendinimas – Kompetencijos perdavimas valstybės narės regionų valdžios institucijoms – Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija“
      Sprendimo santrauka
      1.        Žemės ūkis – Bendra žemės ūkio politika – Tiesioginės paramos schemos – Bendrosios taisyklės
      (Tarybos reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnis ir IV priedas)
      2.        Žemės ūkis – Bendra žemės ūkio politika – Tiesioginės paramos schemos – Bendrosios taisyklės
      (Tarybos reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnis ir IV priedas)
      1.        Valstybė narė gali į Reglamento Nr. 1782/2003, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką
         taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams, 5 straipsnyje ir IV priede numatytus geros agrarinės ir aplinkosauginės
         būklės standartus įtraukti reikalavimus dėl matomų kelių, kuriems nustatyti viešojo naudojimosi servitutai, priežiūros, jei
         šie reikalavimai padeda išsaugoti šiuos kelius kaip kraštovaizdžio požymius ar prireikus išvengti buveinių savybių pablogėjimo.

      Pareiga prižiūrėti matomus kelius, kuriems nustatyti viešojo naudojimosi servitutai, net jeigu ja nesiekiama jokio su žemės
         ūkiu susijusio tikslo, bet ji turi aplinkosauginį pobūdį, gali būti minimalus geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės reikalavimas,
         jeigu ji patenka į Reglamento Nr. 1782/2003 IV priede įtvirtintas normas, susijusias su kraštovaizdžio požymiais.

      (žr. 32, 46 punktus)
      2.        Tuo atveju, kai valstybės narės konstitucinėje santvarkoje regionų valdžios institucijoms yra numatyti įgaliojimai leisti
         teisės aktus, vien tai, kad šios institucijos įtvirtina skirtingus geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės standartus pagal
         Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnį ir IV priedą, nėra Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija.

      Kiekviena valstybė narė gali laisvai paskirstyti kompetenciją savo viduje ir įgyvendinti Bendrijos teisės aktus, kurie nėra
         tiesiogiai taikomi, regionų ar vietos valdžios institucijų priimtomis priemonėmis su sąlyga, kad šis kompetencijos paskirstymas
         leidžia tinkamai įgyvendinti konkrečius Bendrijos teisės aktus.

      (žr. 50, 58 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 16 d.(*)

      „Bendra žemės ūkio politika – Tiesioginės paramos schemos – Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003 – 5 straipsnis ir IV priedas – Minimalūs geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės reikalavimai – Kelių, kuriems nustatytas servitutas, priežiūra – Valstybės narės atliekamas įgyvendinimas – Kompetencijos perdavimas valstybės narės regionų valdžios institucijoms – Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija“
      Byloje C‑428/07
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Jungtinė Karalystė) 2006 m. liepos 21 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. rugsėjo 14 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Queen, prašoma:

      Mark Horvath
      prieš
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C.W.A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts ir T. von Danwitz,
         teisėjai J.N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus (pranešėjas), A. Arabadjiev ir
         C. Toader,

      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. lapkričio 26 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Mark Horvath, atstovaujamo baristerio M. Sheridan ir solisitoriaus R. Barke bei advokato solisitoriaus A. Stanič,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. Gibbs ir I. Rao, padedamų QC Lord Davidson of Glen Clova ir QC D. Wyatt,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma,
      –        Airijos, atstovaujamos BL N. Travers,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos K. Banks ir F. Erlbacher,
      susipažinęs su 2009 m. vasario 3 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančio
         bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas
         ūkininkams bei iš dalies keičiančio Reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001,
         (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001 (OL L 270,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 269), 5 straipsnio ir IV priedo išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant M. Horvath ir Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (Aplinkos, maisto ir kaimo reikalų ministras, toliau – Secretary of State) ginčą dėl Anglijos teritorijai skirto teisės akto, apibrėžiančio minimalius geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės (toliau
         – GAAB) reikalavimus, numatytus Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnyje ir IV priede.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Reglamentas Nr. 1782/2003 buvo priimtas EB 36, EB 37 straipsnių ir EB 299 straipsnio 2 dalies pagrindu.

      4        Remiantis šio reglamento pirma konstatuojamąja dalimi, reikėtų nustatyti bendras tiesioginių išmokų mokėjimo pagal įvairias
         bendroje žemės ūkio politikoje numatytas pajamų rėmimo schemas sąlygas.

      5        Remiantis Reglamento Nr. 1782/2003 1 straipsniu, šis reglamentas, be kita ko, nustato bendrąsias taisykles, reglamentuojančias
         tiesiogines išmokas pagal pajamų rėmimo schemas, numatytas bendroje žemės ūkio politikoje, kurias finansuoja Europos žemės
         ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyrius, bei ūkininkų pajamų rėmimą (bendrosios išmokos schema, toliau
         – BIS).

      6        Reglamento Nr. 1782/2003 2 straipsnio d punkte tiesioginė išmoka apibrėžiama kaip tiesiogiai ūkininkams mokama išmoka pagal
         vieną iš pajamų rėmimo schemų, išdėstytų šio reglamento I priede. BIS yra įtraukta į minėtą priedą.

      7        Reglamento Nr. 1782/2003 II dalyje yra 1 skyrius, pavadintas „Kompleksinis paramos susiejimas“ ir susidedantis iš 3–9 straipsnių.
         Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „ūkininkas, gaunantis tiesiogines išmokas, laikosi teisės aktų nustatytų
         valdymo reikalavimų, išvardytų III priede, pagal tame priede nustatytą grafiką ir išlaiko GAAB, nustatytą pagal 5 straipsnį“.

      8        Pagal Reglamento Nr. 1782/2003 4 straipsnio 1 dalį III priede nurodyti teisės aktų nustatyti valdymo reikalavimai įdiegiami
         Bendrijos teisės aktais įvairiose srityse, įskaitant aplinką.

      9        Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnio „Gera agrarinė ir aplinkosauginė būklė“ 1 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad būtų išlaikoma žemės ūkio paskirties žemės, pirmiausia žemės, kuri nebenaudojama gamybos tikslais,
         gera agrarinė ir aplinkosauginė būklė. Valstybės narės nacionaliniu ar regioniniu lygiu nustato būtiniausius reikalavimus,
         keliamus gerai agrarinei ir aplinkosauginei būklei, paremtus IV priede išdėstyta sistema, atsižvelgdamos į konkrečias atitinkamų
         teritorijų charakteristikas, įskaitant dirvos ir klimato sąlygas, egzistuojančias ūkininkavimo sistemas, žemėnaudą, sėjomainą,
         ūkininkavimo veiklą ir ūkių struktūrą. Tai nepažeidžia standartų, reglamentuojančių gero ūkininkavimo praktiką, taikomą pagal
         Reglamentą (EB) Nr. 1257/1999, ir agrarinės aplinkosaugos priemonių, kurių taikymas viršija gero ūkininkavimo praktikos orientacinį
         lygį.“

      10      Pagal Reglamento Nr. 1782/2003 6 straipsnį, jei dėl konkrečiam ūkininkui tiesiogiai priskiriamo veikimo ar neveikimo nesilaikoma
         GAAB ar kitų šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nurodytų reikalavimų, bendras tiesioginių išmokų, kurios turi būti skiriamos
         tais kalendoriniais metais, kuriais nustatomas toks reikalavimų nesilaikymas, dydis sumažinamas arba panaikinamas.

      11      Reglamento Nr. 1782/2003 IV priedas „5 straipsnyje nurodyta gera agrarinė ir aplinkosauginė būklė“ suformuluotas taip:

               Problema

               Standartai

               Dirvos erozija:
               Apsaugoti dirvą atitinkamomis priemonėmis

               – Minimali dirvožemio danga
               – Minimalus žemės naudojimas, atsižvelgiant į konkrečiai teritorijai būdingas sąlygas
               – Išlaikytos terasos

               Dirvos organinės medžiagos:
               Atitinkama praktika išlaikyti dirvos organinių medžiagų koncentracijas

               – Sėjomainos standartai, kur taikytini
               – Ariamųjų ražienų naudojimas

               Dirvos struktūra:
               Išlaikyti dirvos struktūrą atitinkamomis priemonėmis

               – Tinkamų žemės ūkio mašinų naudojimas

               Minimalus naudojimo lygis:
               Užtikrinti minimalų naudojimo lygį ir išvengti buveinių savybių pablogėjimo

               – Minimalus gyvulių tankumas ir (arba) atitinkamas režimas
               – Daugiamečių ganyklų apsauga
               – Kraštovaizdžio požymių išsaugojimas
               – Nepageidaujamos augalijos skverbimosi į žemės ūkio paskirties žemę išvengimas

       Nacionalinės teisės aktai
      12      1998 m. Jungtinės Karalystės parlamentas priėmė teisės aktus, numatančius kompetencijos tam tikrose srityse perdavimą (angl. k.
         devolution) Škotijoje, Velse ir Šiaurės Airijoje. Atitinkamose srityse Jungtinės Karalystės vyriausybė iš esmės išsaugojo kompetenciją
         tik Anglijoje. Tiek pagal minėtus teisės aktus, tiek pagal Devolution Memorandum of Understanding, kuris politinių ketinimų pareiškimo forma juos papildo, regionų valdžios institucijos savo atitinkamos kompetencijos srityse
         privalo vykdyti įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę ir negali veikti priešingai šiai teisei ar priimti jai prieštaraujančių
         teisės aktų. Pagal teisės aktus dėl minėto kompetencijos perdavimo Jungtinės Karalystės vyriausybė turi likutinius įgaliojimus
         įsikišti, kai tai yra būtina šių įsipareigojimų vykdymui užtikrinti.

      13      Bendra žemės ūkio politika apskritai ir konkretus Reglamento Nr. 1782/2003 įgyvendinimas priklauso perduotoms kompetencijos
         sritims ir todėl už jį atsakinga kiekvieno regiono administracija.

      14      Siekdami vykdyti Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnio reikalavimus, Secretary of State, veikdamas tik Anglijos atžvilgiu, ir kiekvieno regiono administracija priėmė atskirus reglamentus, įtvirtinančius kiek skirtingus
         minimalius GAAB reikalavimus.

      15      Anglijai taikomos taisyklės yra įtvirtintos 2004 m. Reglamente dėl bendrosios išmokos ir paramos schemų pagal Bendrą žemės
         ūkio politiką (kompleksinis paramos susiejimas) (The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross Compliance) (England) Regulations 2004, SI 2004/3196 (toliau – Anglijos reglamentas). GAAB standartai apibrėžiami Anglijos reglamento priede (Schedule), kurio 26–29 punktuose, pavadintuose „Kelio servitutai“ (toliau – pagrindinėje byloje ginčijamos nuostatos), numatyta:

      „26. Ūkininkui draudžiama:
      a)      be teisėto įgaliojimo ar pateisinamos priežasties ardyti matomo pėsčiųjų tako, tako galvijams varyti ar bet kurio kito matomo
         viešojo kelio, susidedančio iš ar apimančio transporto priemonėms skirtą važiuojamąją dalį, išskyrus asfaltuotą važiuojamąją
         dalį, paviršių taip, kad jis pasidarytų netinkamas įgyvendinti viešąją teisę naudotis keliu ar taku; arba

      b)      be teisėto įgaliojimo ar pateisinamos priežasties tyčia trukdyti laisvam eismui matomu viešuoju keliu.
      27.      Ūkininkas privalo užtikrinti bet kurių lipynių, vartų ar panašios konstrukcijos matomame pėsčiųjų take ar take galvijams varyti,
         išskyrus konstrukcijas, kurioms taikoma 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo (Highways Act 1980) 146 straipsnio 5 dalis, saugumą ir tokią techninę būklę, kuri leistų išvengti nepagrįstų pėsčiųjų tako ar tako galvijams
         varyti naudotojų teisių ribojimų.

      28.      1) Jei ūkininkas suardė matomo pėsčiųjų tako ar tako galvijams varyti (išskyrus taką lauko pakraštyje) paviršių, kaip leidžiama
         pagal 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 134 straipsnį, jis privalo per šio įstatymo 134 straipsnio 7 dalyje nustatytą atitinkamą
         terminą ar per remiantis šio įstatymo 134 straipsnio 8 dalimi prailgintą terminą:

      a)      atkurti bent minimalų pėsčiųjų tako ar tako galvijams varyti paviršiaus plotį, kad jis tiktų įgyvendinti teisę naudotis keliu
         ar taku; ir

      b)      pažymėti pėsčiųjų tako ar tako galvijams varyti vietą ir bent minimalų jo plotį taip, kad jie būtų aiškūs žmonėms, norintiems
         naudotis taku.

      2)      Šiame straipsnyje viešojo kelio „minimalus plotis“ turi analogišką reikšmę kaip ir 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 12A priede.
      29.      Šio priedo 26, 27 ir 28 punktuose sąvokos „takas galvijams varyti“, „važiuojamoji dalis“, „takas lauko pakraštyje“, „pėsčiųjų
         takas“ ir „asfaltuota važiuojamoji dalis“ turi analogišką reikšmę kaip ir 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 329 straipsnio 1 dalyje;
         sąvoka „viešasis kelias“ turi analogišką reikšmę kaip ir 1980 m. Viešųjų kelių įstatymo 328 straipsnyje; sąvoka „matomas“
         reiškia, kad kelias yra matomas juo einančiam ar jojančiam normalaus regėjimo žmogui.“

      16      Nei Škotijos, nei Velso, nei Šiaurės Airijos regiono valdžios institucijų priimtose GAAB standartus apibrėžiančiose taisyklėse
         nėra reikalavimų, analogiškų įtvirtintiems pagrindinėje byloje ginčijamose nuostatose.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad M. Horvath yra Anglijos ūkininkas, turintis teises į išmokas pagal BIS.
         Jo žemei nustatyti kelio (tako) servitutai, numatyti pagrindinėje byloje ginčijamose nuostatose.

      18      Šis ūkininkas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį dėl minėtų nuostatų teisėtumo priežiūros
         (judicial review). Jis teigia, pirma, kad Secretary of State neturėjo teisės priskirti viešąją teisę naudotis keliais (takais)
         reglamentuojančių nuostatų prie minimalių GAAB reikalavimų, kurių nesilaikymas pagal Reglamento Nr. 1782/2003 6 straipsnį
         gali lemti išmokų pagal BIS sumažinimą. Antra, ieškovas pagrindinėje byloje mano, kad šių nuostatų įtraukimas į Anglijos reglamentą,
         jei jokios panašios nuostatos nebuvo įtvirtintos Škotijos Velso ir Šiaurės Airijos reglamentuose, yra diskriminacija, lemianti
         pagrindinėje byloje ginčijamų nuostatų negaliojimą.

      19      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui du klausimus, atitinkamai susijusius su šiomis dviem
         jo nagrinėjamoje byloje iškilusiomis problemomis. Dėl antrojo klausimo Secretary of State pateikė apeliacinį skundą Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kuris šį skundą atmetė. Atmetus šį skundą High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Jei valstybė narė įtvirtino kompetencijos perdavimo regionų valdžios institucijoms sistemą, kurioje centrinėms valdžios institucijoms
         palikti įgaliojimai veikti visoje valstybės narės teritorijoje užtikrinant šios valstybės įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę
         ir konkrečiu atveju pagal (Reglamentą Nr. 1782/2003) vykdymą:

      1)      Ar valstybė narė gali į (Reglamento Nr. 1782/2003) 5 straipsnyje ir IV priede apibrėžtus (GAAB standartus) įtraukti reikalavimus
         dėl matomų viešųjų kelių servitutų priežiūros?

      2)      Jei valstybės narės vidaus konstitucinės nuostatos suteikia regionų valdžios institucijoms įgaliojimus leisti teisės aktus
         įvairioms šios valstybės narės sudedamosioms dalims, ar dėl to, kad sudedamosiose dalyse taikomi skirtingi (GAAB) standartai
         pagal (Reglamento Nr. 1782/2003) 5 straipsnį ir IV priedą, gali kilti neleistina diskriminacija?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      20      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar valstybė narė gali
         į Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnyje ir IV priede numatytus GAAB standartus įtraukti reikalavimus dėl matomų kelių, kuriems
         nustatyti viešojo naudojimosi servitutai, priežiūros.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      21      Ieškovas pagrindinėje byloje siūlo atsakyti į šį klausimą neigiamai. Jis mano, kad nuoroda Reglamento Nr. 1782/2003 pirmoje
         konstatuojamojoje dalyje į bendras tiesioginių išmokų mokėjimo pagal įvairias bendroje žemės ūkio politikoje numatytas rėmimo
         schemas sąlygas reiškia, kad šioje srityje turi egzistuoti visuma pagrindinių taisyklių, skirtų integruoti pagrindinius standartus,
         be kita ko, GAAB srityje, kurie turi būti iš esmės vienodi  visiems ūkininkams visoje Europos bendrijos teritorijoje. Minimalūs
         reikalavimai GAAB srityje, būtini gauti tiesiogines metines išmokas ir numatyti to paties reglamento 5 straipsnyje, turi būti
         apriboti tuo, kas griežtai būtina, ir valstybės narės negali teisėtai nustatyti papildomų sąlygų vienoje ar keliose savo teritorijos
         dalyse. Taigi pagrindinėje byloje ginčijamų nuostatų negalima laikyti minimaliais reikalavimais, nes jos užkrauna ūkininkams
         papildomą sunkią naštą.

      22      Anot M. Horvath, net padarius prielaidą, kad pagrindinėje byloje ginčijamas nuostatas galima laikyti įtvirtinančiomis aplinkosaugos
         reikalavimus, jos vis tiek nebūtų reikalavimai GAAB srityje. Kadangi Reglamento Nr. 1782/2003 teisinis pagrindas yra žemės
         ūkiui skirti EB sutarties straipsniai, su aplinkosauga susijusi GAAB sudedamoji dalis turi būti suprantama ne kaip išimtinai
         aplinkosaugos normas numatanti atskiroji nuostata, bet, atvirkščiai, kaip numatanti tik žemės ūkio sričiai svarbias normas.
         Remiantis šio reglamento 4 straipsnio 1 dalimi, tik Bendrijos institucijos turi galią nustatyti taisykles dėl su teisėmis
         į BIS susijusių aplinkos reikalavimų, įtvirtintų minėto reglamento III priede. Ieškovas pagrindinėje byloje taip pat teigia,
         kad pagrindinėje byloje ginčijamos nuostatos yra agrarinės aplinkosaugos priemonės, kurių taikymas viršija gero ūkininkavimo
         praktikos orientacinį lygį ir kurios dėl to nepatenka į GAAB, remiantis to paties reglamento 5 straipsnio 1 dalies antrojo
         sakinio paskutine dalimi.

      23      Galiausiai, jo nuomone, kelių, kuriems nustatyti servitutai, kaip antai numatyti pagrindinėje byloje ginčijamose nuostatose,
         negalima pripažinti kraštovaizdžio požymiais Reglamento Nr. 1782/2003 IV priedo prasme, nes jiems trūksta materialumo ir pastovumo
         dėl to, kad nors juos būtina atstatyti, ūkininkai vis dėlto gali juos teisėtai sunaikinti per kiekvieną sėjos ciklą. Be to,
         kelių apsunkinimas tokiais servitutais nepadeda išvengti buveinių savybių pablogėjimo minėto  priedo prasme.

      24      Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija teigia, kad minėtus kelius galima laikyti kraštovaizdžio požymiais,
         todėl jų priežiūra gali būti vienas iš minimalių GAAB reikalavimų, numatytų Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnyje.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      25      Pirmiausia reikėtų pabrėžti, kad iš paties  Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnio 1 dalies teksto išplaukia, jog pareiga užtikrinti,
         kad būtų išlaikoma žemės ūkio paskirties žemės gera agrarinė ir aplinkosauginė būklė, tenka valstybėms narėms. Šiuo tikslu
         jos nacionaliniu ar regioniniu lygiu nustato būtiniausius reikalavimus,  „paremtus IV priede išdėstyta sistema“, atsižvelgdamos
         į konkrečias atitinkamų teritorijų charakteristikas.

      26      Nors valstybės narės, nustatydamos šiuos reikalavimus, privalo laikytis minėto priedo, vartojant bendras sąvokas ir žodžius
         jame vis dėlto joms paliekama tam tikra diskrecija sukonkretinti minėtus reikalavimus.

      27      Be to, iš pačių žodžių „gera agrarinė ir aplinkosauginė būklė“ išplaukia, kad valstybės narės gali įtvirtinti GAAB aplinkosaugos
         tikslais.

      28      Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad Reglamento Nr. 1782/2003 teisinis pagrindas, be kita ko, yra EB 36 ir EB 37 straipsniai,
         įtraukti į Sutarties trečiosios  dalies II antraštinę dalį „Žemės ūkis“, o ne tos pačios Sutarties dalies XIX antraštinės
         dalies „Aplinka“ straipsniai.

      29      Iš tikrųjų tiek, kiek į aplinkos apsaugos, kuri yra vienas pagrindinių Bendrijos tikslų, reikalavimus pagal EB 6 straipsnį
         turi „būti atsižvelgiama nustatant ir įgyvendinant Bendrijos politikos ir veiklos kryptis“, tokia apsauga turi būti laikoma
         ir bendros žemės ūkio politikos tikslu. Taigi remdamasis EB 36 ir EB 37 straipsniais Bendrijos teisės aktų leidėjas gali nuspręsti
         skatinti aplinkos apsaugą (pagal analogiją žr. 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑440/05, Rink. p. I‑9097, 60 punktą). Tad tokiai apsaugai skirtos priemonės, kurių imamasi Bendrijos teisės aktu, priimtu
         EB 36 ir EB 37 straipsnių pagrindu, neribojamos tik žemės ūkio tikslų siekiančiomis priemonėmis.

      30      Kita vertus, tai, kad pagal Reglamento Nr. 1782/2003 4 straipsnio 1 dalį teisės aktų nustatyti valdymo reikalavimai įdiegiami
         Bendrijos teisės aktais aplinkos srityje, visiškai nereiškia, kad minimalūs GAAB reikalavimai, nustatyti valstybių narių pagal
         šio reglamento 5 straipsnio 1 dalį, negali taip pat priklausyti aplinkos sričiai.

      31      Be to, iš Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio matyti, kad valstybių narių minimalių GAAB reikalavimų
         nustatymas neturi jokios reikšmės šių priemonių pripažinimui ar nepripažinimui agrarinės aplinkosaugos priemonėmis.

      32      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad pareiga prižiūrėti matomus kelius, kuriems nustatyti viešojo naudojimosi servitutai, kaip
         antai numatyta pagrindinėje byloje ginčijamose nuostatose, net jeigu ja nesiekiama jokio su žemės ūkiu  susijusio tikslo,
         bet ji turi aplinkosauginį pobūdį, gali būti minimalus GAAB reikalavimas, jeigu ji patenka į Reglamento Nr. 1782/2003 IV priede
         įtvirtintą sistemą.

      33      Dėl šios priežasties reikia išnagrinėti, ar tokie keliai, kaip mano Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Komisija, gali būti
         kraštovaizdžio požymiai, kurių priežiūra numatyta tarp Reglamento Nr. 1782/2003 IV priede įtvirtintų normų.

      34      Kadangi „kraštovaizdžio požymių“ sąvoka nėra apibrėžta Reglamente Nr. 1782/2003,  ją reikia aiškinti, kaip siūlė generalinė
         advokatė savo išvados 62 punkte, remiantis jos įprasta reikšme ir kontekstu, kuriame ji bendrai vartojama.

      35      Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, jog būtinybė Bendrijos teisės nuostatas aiškinti vienodai neleidžia,
         kad, esant abejonių, viena nuostatos teksto versijų būtų nagrinėjama atskirai; ją reikalaujama aiškinti ir taikyti atsižvelgiant
         į kitas oficialias kalbines versijas (1998 m. birželio 17 d. Sprendimo Mecklenburg, C‑321/96, Rink. p. I‑3809, 29 punktas ir 2009 m. sausio 29 d. Sprendimo  Consiglio Nazionale degli Ingegneri, C‑311/06, dar nepaskelbto rinkinyje, 53 punktas). Taigi Reglamento Nr. 1782/2003 versijoje prancūzų kalba esanti sąvoka
         „particularités topographiques“ (kraštovaizdžio ypatumai) turi būti lyginama, pavyzdžiui, su žodžiais „landscape features“
         (kraštovaizdžio bruožai), vartojamais šio reglamento versijoje anglų kalba.

      36      Tokiomis sąlygomis niekas neprieštarauja tam, kad keliai, kuriems nustatyti viešojo naudojimosi servitutai, kaip antai numatyti
         pagrindinėje byloje ginčijamose nuostatose, būtų priskirti kraštovaizdžio požymiams, nes minėtose nuostatose minimi tik matomi
         keliai.

      37      Taip yra juo labiau dėl to, kad kraštovaizdžio požymių siauras aiškinimas, neįtraukiant žmogaus veiklos rezultatų, prieštarautų
         valstybių narių turimai diskrecijai apibrėžti minimalius GAAB reikalavimus.

      38      Laikinas kraštovaizdžio požymių sunaikinimas, atrodo, įmanomas tam tikromis sąlygomis, pagrindinėje byloje nagrinėjamų kelių
         atveju savaime nepakenktų jų pastovumui. Iš tikrųjų gamtos elementai, kaip antai augmenija ar vandens telkiniai, gali patirti
         sezoninius poveikius, tačiau dėl to nenustoja būti kraštovaizdžio dalis. Ši išvada juo labiau taikoma minėtiems keliams, nes
         iš Anglijos reglamento priedo 28 punkto 1 dalies matyti, jog jei ūkininkas leistinu būdu suardė matomo pėsčiųjų tako ar tako
         galvijams varyti paviršių, jis privalo per nacionalinės teisės aktuose nustatytą atitinkamą terminą jį atstatyti.

      39      Taigi reikia išnagrinėti, kiek pareiga prižiūrėti tokius kelius gali būti laikoma Reglamento Nr. 1728/2003 IV priede įtvirtintos
         normos, įpareigojančios išsaugoti kraštovaizdžio požymius, taikymo priemone.

      40      Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad minėta norma gali turėti dvigubą aplinkosaugos aspektą.

      41      Pirma, kraštovaizdžio požymiai yra fiziniai aplinkos komponentai. Šiuo aspektu reikalavimai išsaugoti šiuos požymius turi
         prisidėti prie jų, kaip fizinių komponentų, apsaugos.

      42      Priežiūros pareigos gali padėti išsaugoti tokius kelius kaip fizinius aplinkos komponentus.

      43      Antra, Reglamento Nr. 1728/2003 IV priede įtvirtintos normos dėl kraštovaizdžio požymių išsaugojimo šiame priede siejamos
         su tema „Minimalus naudojimo lygis: užtikrinti minimalų naudojimo lygį ir išvengti buveinių savybių pablogėjimo“. Iš to matyti,
         kad iš šių normų išplaukiančia pareiga gali būti siekiama aplinkosaugos tikslo išvengti buveinių savybių pablogėjimo, nesant
         būtinybės, kaip savo pastabose pabrėžia Jungtinės Karalystės vyriausybė, kad tokį pat tikslą turėtų ir nacionalinės priemonės,
         skirtos išsaugoti kraštovaizdžio požymius ir užtikrinti minimalų naudojimo lygį.

      44      Taigi, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taip pat generalinė advokatė savo išvados 80 punkte,
         keliai, kaip antai numatyti pagrindinėje byloje ginčijamose nuostatose, gali prisidėti prie natūralių buveinių apsaugos.

      45      Tokiu atveju su minėtų kelių išsaugojimu susiję reikalavimai  turi padėti išvengti buveinių savybių pablogėjimo. Matyti, kad
         pareigos, išplaukiančios iš pagrindinėje byloje ginčijamų nuostatų tikslo užtikrinti viešo naudojimosi keliais įgyvendinimą,
         gali prie to prisidėti.

      46      Atsižvelgiant į visa tai, kas pirmiau išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad valstybė narė gali į Reglamento Nr. 1782/2003
         5 straipsnyje ir IV priede numatytus GAAB standartus įtraukti reikalavimus dėl matomų kelių, kuriems nustatyti viešojo naudojimosi
         servitutai, priežiūros, jei šie reikalavimai padeda išsaugoti šiuos kelius kaip kraštovaizdžio požymius ar prireikus išvengti
         buveinių savybių pablogėjimo.

       Dėl antrojo klausimo
      47      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar tuo atveju, kai
         valstybės narės konstitucinėje santvarkoje regionų valdžios institucijoms yra numatyti įgaliojimai leisti teisės aktus, vien
         tai, kad šios institucijos įtvirtina skirtingus GAAB standartus pagal Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnį ir IV priedą, yra
         Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija.

      48      Pirmiausia reikia pažymėti, kad patikėdamas valstybėms narėms užduotį nustatyti minimalius GAAB reikalavimus Bendrijos teisės
         aktų leidėjas suteikė joms galimybę atsižvelgti į jų teritorijose esančius regioninius skirtumus.

      49      Primintina, kad kai Sutarties ar reglamentų nuostatomis valstybėms narėms suteikiami įgaliojimai ar nustatomos pareigos Bendrijos
         teisės taikymo tikslu, atsakymas į klausimą, kaip valstybės narės gali patikėti šių įgaliojimų įgyvendinimą ir pareigų vykdymą
         konkrečioms savo vidaus institucijoms, priklauso tik nuo kiekvienos valstybės narės konstitucinės santvarkos (1971 m. gruodžio
         15 d. Sprendimo International Fruit Company ir kt., 51/71–54/71, Rink. p. 1107, 4 punktas).

      50      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką kiekviena valstybė narė gali laisvai paskirstyti kompetenciją savo viduje ir įgyvendinti
         Bendrijos teisės aktus, kurie nėra tiesiogiai taikomi, regionų ar vietos valdžios institucijų priimtomis priemonėmis, su sąlyga,
         kad šis kompetencijos paskirstymas leidžia tinkamai įgyvendinti konkrečius Bendrijos teisės aktus (žr. 1992 m. lapkričio 10 d.
         Sprendimo Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Rink. p. I‑5567, 23 punktą).

      51      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad jei reglamento tekstas įgalioja valstybę narę imtis taikymo priemonių, šių
         įgaliojimų įgyvendinimo būdus reglamentuoja konkrečios valstybės narės viešoji teisė (žr. 1979 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
         Eridania-Zuccherifici nazionali ir Società italiana per l’industria degli zuccheri, 230/78, Rink. p. 2749, 34 punktą bei 2002 m. birželio 20 d. Sprendimo Mulligan ir kt., C‑313/99, Rink. p. I‑5719, 48 punktą).

      52      Beje, Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnio 1 dalyje aiškiai pripažįstama valstybių narių galimybė, kiek tai yra įmanoma pagal
         jų konstitucinę santvarką ar viešąją teisę, leisti regionų ar vietos valdžios institucijoms įgyvendinti Bendrijos teisės aktus.
         Minėtoje nuostatoje faktiškai nurodyta, kad „valstybės narės nacionaliniu ar regioniniu lygiu nustato būtiniausius GAAB reikalavimus,
         paremtus IV priede išdėstyta sistema“.

      53      Taigi, atsižvelgiant į valstybės narės turimą laisvę perduoti regionų valdžios institucijoms kompetenciją nustatyti minimalius
         GAAB reikalavimus pagal Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnio 1 dalį, šių institucijų konkretiems regionams nustatytos taisyklės
         gali skirtis ypač dėl to, kad, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 26 punkte, nustatydamos šiuos reikalavimus valstybės narės
         naudojasi diskrecija.

      54      Vis dėlto reikia išnagrinėti, ar tokiomis sąlygomis vien skirtumas tarp tos pačios valstybės narės regionų valdžios institucijų
         priimtų GAAB nustatančių taisyklių yra Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija.

      55      Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad diskriminacijos draudimas neapima galimų vertinimo skirtumų,
         vienoje ar kitoje valstybėje narėje galinčių atsirasti dėl skirtingų valstybių narių teisės aktų nevienodumo, jei šie teisės
         aktai vienodai veikia visus į jų taikymo sritį patenkančius asmenis (šiuo klausimu žr. 1979 m. liepos 3 d. Sprendimo van Dam ir kt., 185/78–204/78, Rink. p. 2345, 10 punktą; 1996 m. vasario 1 d. Sprendimo Perfili, C‑177/94, Rink. p. I‑161, 17 punktą bei 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Schempp, C‑403/03, Rink. p. I‑6421, 34 punktą).

      56      Dėl ankstesniame punkte minėtos paskutinės sąlygos reikia pažymėti, kad sujungtose bylose, kur priimtas 1986 m. lapkričio
         25 d. Sprendimas Klensch ir kt. (201/85 ir 202/85, Rink. p. 3477), kuriuo remiasi ieškovas pagrindinėje byloje, kaip tik buvo nagrinėjamas klausimas dėl
         nevienodo valstybės narės gamintojų vertinimo, sukelto juos veikiančia šios valstybės narės priimta įsipareigojimo Bendrijai
         įgyvendinimo priemone. Būtent tokiame kontekste Teisingumo Teismas minėto sprendimo 11 punkte padarė išvadą, kad, esant galimybei
         rinktis tarp kelių konkretaus Bendrijos teisės akto įgyvendinimo metodų, valstybės narės negali pasirinkti varianto, kurio
         taikymas jų teritorijoje tiesiogiai ar netiesiogiai lemtų suinteresuotųjų gamintojų diskriminaciją  EEB 40 straipsnio 3 dalies
         (dabar – EB 34 straipsnio 2 dalis) prasme.

      57      Tuo atveju, kai būtent valstybės narės regionų valdžios institucijos, kaip pagrindinėje byloje, turi kompetenciją nustatyti
         minimalius GAAB reikalavimus pagal Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnį ir IV priedą, šių skirtingų institucijų numatytų priemonių
         galimi skirtumai vien dėl šios aplinkybės nebus diskriminacija. Kaip matyti iš šio sprendimo 50 punkto, šios priemonės turi
         atitikti minėtu reglamentu suinteresuotajai valstybei narei nustatytas pareigas.

      58      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad  tuo atveju, kai valstybės narės konstitucinėje
         santvarkoje regionų valdžios institucijoms yra numatyti įgaliojimai leisti teisės aktus, vien tai, kad šios institucijos įtvirtina
         skirtingus GAAB standartus pagal Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnį ir IV priedą, nėra Bendrijos teisei prieštaraujanti
         diskriminacija.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      59      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Valstybė narė gali į 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos
            schemų pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiančio
            Reglamentus (EEB) Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999,
            (EB) Nr. 1254/1999, (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001, 5 straipsnyje ir IV priede numatytus geros
            agrarinės ir aplinkosauginės būklės standartus įtraukti reikalavimus dėl matomų kelių, kuriems nustatyti viešojo naudojimosi
            servitutai, priežiūros, jei šie reikalavimai padeda išsaugoti šiuos kelius kaip kraštovaizdžio požymius ar prireikus išvengti
            buveinių savybių pablogėjimo.
      2.      Tuo atveju, kai valstybės narės konstitucinėje santvarkoje regionų valdžios institucijoms yra numatyti įgaliojimai leisti
            teisės aktus, vien tai, kad šios institucijos įtvirtina skirtingus geros agrarinės ir aplinkosauginės būklės standartus pagal
            Reglamento Nr. 1782/2003 5 straipsnį ir IV priedą, nėra Bendrijos teisei prieštaraujanti diskriminacija.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1971 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # NV International Fruit Company ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos 41 iki 44-70.


1993 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Etablissements Armand Mondiet SA prieš Armement Islais SARL. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Prancūzija. # Žuvininkystė. # Byla C-405/92.


2003 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 98/81/EB. # Byla C-333/01.


2012 m. lapkričio 14 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Vincent Bouillez prieš Europos Sąjungos Taryba. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Pareigų paaukštinimas. # Byla F-75/11.


2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Archer Daniels Midland Company ir Archer Daniels Midland Ingredients Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-224/00.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. spalio 27 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Nacionalinės teisės normos, praradusios bet kokį teisinį poveikį dar nepasibaigus argumentuotoje nuomonėje nustatytam terminui - Ieškinio nepriimtinumas. # Byla C-525/03.

text:
      Byla C-525/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Italijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nacionalinės teisės normos, praradusios bet kokį teisinį poveikį dar nepasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui
         – Ieškinio nepriimtinumas“

      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 2005 m. birželio 2 d.  I‑0000
      2005 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas . I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Pažeidimas, pašalintas dar nepasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui
            – Nepriimtinumas
      (EB 226 straipsnio antroji pastraipa)
      Pagal EB 226 straipsnio antrąją pastraipą Komisija gali pareikšti Teisingumo Teisme ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
         tik jei atitinkama valstybė narė neatsižvelgė į pagrįstą nuomonę per joje nustatytą terminą.

      Be to, įsipareigojimų neįvykdymo faktas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto
         termino pabaigoje.

      Taigi ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra nepriimtinas, jei vienintelis šiame ieškinyje nurodytas nacionalinės teisės
         aktas prarado bet kokį poveikį dar iki pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigos ir net iki oficialaus pranešimo išsiuntimo.

      (žr. 13–14, 16–17 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. spalio 27 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nacionalinės teisės normos, praradusios bet kokį teisinį poveikį dar nepasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui
         – Ieškinio nepriimtinumas“

      Byloje C–525/03
      dėl 2003 m. gruodžio 16 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama X. Lewis, C. Loggi ir K. Wiedner, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Italijos Respubliką, atstovaujamą I. M. Braguglia, padedamą avvocato dello Stato G. Fiengo nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J. Makarczyk (pranešėjas), C. Gulmann, R. Schintgen ir J. Klučka,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. balandžio 6 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. birželio 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad priimdama 2002 m. liepos 24 d. Ministrų tarybos
         pirmininko potvarkio Nr. 3231 dėl skubių priemonių kovoje su miškų gaisrais, pasitelkiant oro pajėgas nacionalinėje teritorijoje
         (GURI Nr. 177, 2002 m. liepos 30 d., p. 42, toliau – ginčijamas potvarkis) 1 straipsnio 2 dalį ir 2 straipsnio 1–3 dalis,
         kurios, nukrypstant nuo Bendrijos direktyvų dėl viešojo prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių nuostatų ir, būtent, nuo 1993 m.
         birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1),
         iš dalies pakeistos 2001 m. rugsėjo 13 d. Europos Bendrijų Komisijos direktyva 2001/78/EB (OL L 285, p. 1, toliau – Direktyva
         93/36), III ir IV antraštinėse dalyse numatytų bendrų reklamos ir dalyvavimo konkurse taisyklių ir 1992 m. birželio 18 d.
         Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1), iš dalies pakeistos
         Direktyva 2001/78 (toliau – Direktyva 92/50), III ir V antraštinių dalių, leidžia tiesioginių derybų būdu įsigyti orlaivius
         ir paslaugas kovai su miškų gaisrais, ir tokiu pačiu būdu techninę ir kompiuterinę įrangą, bei dvipusio ryšio radiją, neįvykdžius
         jokių nukrypti nuo bendrų taisyklių leidžiančių sąlygų ir, bet kokiu atveju, neužtikrinant jokios leidžiančios palyginti galimus
         konkurso dalyvius tiesioginės reklamos, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal minėtas direktyvas ir EB 43
         bei 49 straipsnius.

       Faktinės aplinkybės
      2       Ginčijamas potvarkis, priimtas įgyvendinant 2002 m. birželio 28 d. Ministrų tarybos pirmininko dekretą dėl nepaprastosios
         padėties nacionalinėje teritorijoje paskelbimo iki 2002 m. spalio 31 d., kovojant su miškų gaisrais pasitelkus oro pajėgas
         (GURI, Nr. 161, 2002 m. liepos 11 d., p. 4).

      3       Šiuo potvarkiu Valstybės miškų tarnybai (Corpo forestale dello Stato) leidžiama įsigyti orlaivius kovai su miškų gaisrais
         pagal „tiesioginę sutartį, nukrypstant nuo (minėto potvarkio) 4 straipsnyje nurodytų teisės aktų“, tai yra nuo nacionalinės
         teisės aktų, perkeliančių į nacionalinę teisę Direktyvą 92/50 ir Direktyvą 93/36, ir taip pat pagal tiesioginę sutartį apsirūpinti
         radijo imtuvų – siųstuvų įranga, reikalinga ryšiui su orlaiviais kovoje su miškų gaisrais. Juo Civilinės saugos departamentui
         (Dipartimento della protezione civile) leidžiama sudaryti tiesiogines sutartis dėl technologinių ir kompiuterinių išteklių
         stiprinimui skirtos įrangos pirkimo bei dėl kovos su miškų gaisrais, pasitelkiant oro pajėgas, paslaugų pirkimo ir įgyvendinimo.

      4       Remdamasi ginčijamu potvarkiu Žemės ūkio ir miškų ministerija (Ministro delle Politiche agricole e forestali) 2002 m. spalio
         28 d. priėmė dekretą Nr. 1619/2002, leidžiantį ir pripažįstantį vykdytinu su įmone Agusta SpA  tiesioginės sutarties būdu minėto potvarkio prasme sudarytą susitarimą dėl dviejų sraigtasparnių, jam reikalingos įrangos,
         techninės pagalbos, atsarginių dalių ir visko, kas reikalinga šių orlaivių veikimui, pirkimo.

       Ikiteisminė procedūra
      5       Manydama, kad ginčijamo potvarkio nuostatos, leidžiančios Direktyvoje 92/50 ir Direktyvoje 93/36 nenumatytais atvejais pirkti
         prekes ir paslaugas tiesioginių derybų būdu prieštaravo šioms direktyvoms bei EB 43 ir EB 49 straipsniams, Komisija 2002 m.
         gruodžio 19 d. laišku išsiuntė Italijos Respublikai oficialų pranešimą, nurodydama per  mėnesį pateikti jai savo pastabas.

      6       Italijos vyriausybės atsakyme į minėtą laišką pateiktas pastabas laikydama nepatenkinamomis, Komisija 2003 m. balandžio 3 d.
         išsiuntė Italijos Respublikai pagrįstą nuomonę, nurodydama per mėnesį nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių ir panaikinti
         arba pakeisti tam tikras ginčijamo potvarkio nuostatas, panaikinti visus šių nuostatų pagrindu viešojo pirkimų tikslais priimtus
         teisės aktus ir priemones, pašalinti jų poveikį ir sustabdyti sudarytų sutarčių vykdymą.

      7       Italijos Respublikos atsakymai į pagrįstą nuomonę neįtikino Komisijos, todėl ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
       Dėl ieškinio priimtinumo
      8       Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad Teisingumo Teismas gali savo iniciatyva išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje nustatytos
         ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (žr. 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑362/90, Rink. p. I–2353, 8 punktą ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C–439/99, Rink. p. I–305, 8 punktą).

      9       Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės tai, kad atsakydama į teismo posėdyje pateiktą klausimą Italijos Respublika laikė ieškinį priimtinu,
         nes atsiliepime ji nurodė, jog ieškinys neturi dalyko dėl to, kad ginčijamas potvarkis prarado bet kokį poveikį dar iki Komisijos
         užginčijimo arba pareikalavimo panaikinti.

      10     Taip pat neturi reikšmės aplinkybė, kad Italijos Respublika nepripažino nurodyto pažeidimo, kuo Komisija taip pat rėmėsi teismo
         posėdžio metu pagrįsdama ieškinio priimtinumą, kadangi procesas dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo yra grindžiamas objektyvia
         išvada, jog valstybė narė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį arba antrinės teisės aktą (žr. 1998 m. spalio 1 d. Sprendimo
         Komisija prieš Ispaniją, C‑71/97, Rink. p. I‑5991, 14 punktą, ir 2001 m. sausio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑83/99, Rink. p. I‑445, 23 punktą).

      11     Pirmiausia reikėtų nurodyti, kaip matyti iš ieškinio nurodytų reikalavimų, kad šis ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo
         yra tik dėl ginčijamo potvarkio 1 straipsnio 2 dalies ir 2 straipsnio 1–3 dalių ir, kad juo nesiekiama ginčyti taikant minėtą
         potvarkį vėliau priimtų teisės aktų, kurie vis dėl to buvo aiškiai nurodyti pagrįstoje nuomonėje.

      12     Antra, svarbu priminti, kad atsižvelgiant į įgaliojimus, kuriuos Komisija turi pagal EB 226 straipsnio antrą pastraipą, jos
         paskirtis bendro Bendrijos intereso tikslais yra prižiūrėti, kaip valstybės narės taiko Sutartį ir pagal ją institucijų priimtas
         nuostatas, bei pažeidimo nutraukimo tikslais siekti, kad būtų pripažinti galimi jomis nustatytų įsipareigojimų neįvykdymo
         atvejai (žr. šia prasme 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑431/92, Rink. p. I‑2189, 21 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. I–3609, 29 punktą).

      13     Šiuo atžvilgiu iš tos pačios EB 226 straipsnio antros pastraipos formuluotės matyti, kad Komisija gali pareikšti Teisingumo
         Teismui ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo tik, jei atitinkama valstybė narė neatsižvelgė į pagristą nuomonę per joje nustatytą
         terminą (žr. minėto 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 9 punktą).

      14     Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į valstybės narės
         padėtį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (žr. minėto 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 10 punktą; 2002 m. liepos 4 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑173/01, Rink. p. I‑6129, 7 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑114/02, Rink. p. I‑3783, 9 punktą).

      15     Pažymėtina, kad ginčijamas potvarkis prarado teisinį poveikį pasibaigus nepaprastajai padėčiai, paskelbtai nacionalinėje teritorijoje
         2002 m. birželio 28 d. Ministrų tarybos pirmininko dekretu iki 2002 m. spalio 31 d., nes šio potvarkio taikymo trukmė apsiribojo
         dekretu nustatytu laikotarpiu.

      16     Ginčijamas potvarkis, kuris jau nebegaliojo nuo 2002 m. lapkričio 1 d., prarado bet kokį poveikį dar iki pagrįstoje nuomonėje
         nustatyto termino pabaigos ir net iki oficialaus pranešimo išsiuntimo. Įsipareigojimų nevykdymas vien tik šio potvarkio atžvilgiu,
         kuo šiame ieškinyje kaltinama Italijos Respublika, net jei toks ir buvo, bet kuriuo atveju nebegalėjo tęstis minėto termino
         pabaigos dieną.

      17      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisijos ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      18     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Pažymėtina, kad Italijos Respublika neprašė priteisti bylinėjimosi išlaidų iš Komisijos. Todėl kiekviena šalis
         padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
      2.      Europos Bendrijų Komisija ir Italijos Respublika pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: 2015 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Martin Meat kft prieš Géza Simonfay ir Ulrich Salburg.#Pesti központi kerületi bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvė teikti paslaugas – Direktyva 96/71/EB – 1 straipsnio 3 dalies a ir c punktai – Darbuotojų komandiravimas – Darbuotojų perleidimas – 2003 m. Stojimo aktas – X priedo 1 skyriaus 2 ir 13 dalys – Pereinamojo laikotarpio priemonės – Vengrijos piliečių galimybė patekti į valstybių, kurios Vengrijos įstojimo į Europos Sąjungą dieną jau buvo jos narės, darbo rinką – Reikalavimas gauti leidimą dirbti perleidžiant darbuotojus – Nesvarbūs sektoriai.#Byla C-586/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. birželio 18 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Laisvė teikti paslaugas — Direktyva 96/71/EB — 1 straipsnio 3 dalies a ir c punktai — Darbuotojų komandiravimas — Darbuotojų perleidimas — 2003 m. Stojimo aktas — X priedo 1 skyriaus 2 ir 13 dalys — Pereinamojo laikotarpio priemonės — Vengrijos piliečių galimybė patekti į valstybių, kurios Vengrijos įstojimo į Europos Sąjungą dieną jau buvo jos narės, darbo rinką — Reikalavimas gauti leidimą dirbti perleidžiant darbuotojus — Nesvarbūs sektoriai“
      Byloje C‑586/13
      dėl Pesti központi kerületi bírόság (Vengrija) 2013 m. spalio 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. lapkričio 20 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Martin Meat kft

      prieš

         Géza Simonfay,

         Ulrich Salburg

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai K. Jürimäe (pranešėja), J. Malenovský, M. Safjan ir A. Prechal,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. spalio 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Martin Meat kft, atstovaujamos ügyvéd R. Zuberecz,

               —

               Géza Simonfay ir Ulrich Salburg, atstovaujamų ügyvéd V. Nagy,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér ir A. M. Pálfy,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Hesse,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna ir D. Lutostańska,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Enegren ir A. Sipos,

         susipažinęs su 2015 m. sausio 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33, toliau – 2003 m. Stojimo aktas) X priedo 1 skyriaus 2 ir 13 dalių, taip pat 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431) 1 straipsnio 3 dalies c punkto išaiškinimu atsižvelgiant į Sprendimą Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64).

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Martin Meat kft (toliau – Martin Meat) ginčą su teisės konsultantais G. Simonfay ir U. Salburg dėl Martin Meat nuostolių, patirtų dėl jai skirtos baudos už darbuotojų vengrų komandiravimą į Austriją negavus jiems leidimo dirbti, atlyginimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      2003 m. Stojimo aktas

               3

               2003 m. Stojimo akto 24 straipsnyje nustatyta:
               „Šio Akto V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII ir XIV prieduose išvardytos priemonės naujosiose valstybėse narėse taikomos tuose prieduose nustatytomis sąlygomis.“

               4

               2003 m. Stojimo akto X priedas pavadintas „Stojimo akto 24 straipsnyje nurodytas sąrašas: Vengrija“. Šio priedo 1 skyriaus „Laisvas asmenų judėjimas“ 1, 2, 5 ir 13 dalyse numatyta:
               „1.   [SESV 45 straipsnis ir 56 straipsnio pirma dalis] dalis visiškai taikoma laisvam darbuotojų judėjimui ir laisvei teikti paslaugas, apimančiai laikiną darbuotojų judėjimą, apibrėžtą [Direktyvos 96/71] 1 straipsnyje, tarp Vengrijos ir Belgijos, Čekijos, Danijos, Vokietijos, Estijos, Graikijos, Ispanijos, Prancūzijos, Airijos, Italijos, Latvijos, Lietuvos, Liuksemburgo, Nyderlandų, Austrijos, Lenkijos, Portugalijos, Slovėnijos, Slovakijos, Suomijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės tik laikantis 2–14 dalyse išdėstytų pereinamojo laikotarpio nuostatų.
               2.   Nukrypstant nuo [1968 m. spalio 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15)] 1–6 straipsnių ir iki dvejų metų laikotarpio nuo įstojimo dienos pabaigos, esamos valstybės narės taikys nacionalines priemones arba priemones pagal dvišalius susitarimus, reglamentuojančias Vengrijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas. Esamos valstybės narės gali toliau taikyti tokias priemones iki penkerių metų nuo įstojimo dienos pabaigos.
               <...>
               5.   Valstybė narė, toliau taikanti nacionalines priemones ar priemones pagal dvišalius susitarimus, penkerių metų laikotarpio, nurodyto 2 dalyje, pabaigoje esant dideliems jos darbo rinkos trikdymams ar kilus tokiai grėsmei, pranešusi Komisijai, gali toliau taikyti šias priemones iki septintųjų metų nuo įstojimo dienos pabaigos. Nepranešus, taikomi Reglamento [Nr. 1612/68] 1–6 straipsniai.
               <...>
               13.   Vokietija ir Austrija, siekdamos spręsti didelius savo darbo rinkos konkrečiuose jautriuose [svarbiuose] paslaugų sektoriuose trikdymus ar kilus jų grėsmei dėl transnacionalinių paslaugų teikimo, apibrėžto Direktyvos [96/71] 1 straipsnyje, tam tikruose regionuose, kol jos, remdamosi pirmiau išdėstytomis pereinamojo laikotarpio nuostatomis, taiko nacionalines priemones ar priemones pagal dvišalius susitarimus dėl Vengrijos darbuotojų laisvo judėjimo, pranešusios Komisijai, gali nukrypti nuo [SESV 56 straipsnio pirmos pastraipos] siekdamos apriboti laikiną darbuotojų, kurių teisei dirbti Vokietijoje ir Austrijoje taikomos nacionalinės priemonės, judėjimą bendrovių, įsteigtų Vengrijoje, teikiamų paslaugų kontekste.
               Paslaugų sektorių, kuriems gali būti taikoma ši leidžianti nukrypti nuostata, sąrašas:
               <...>

                        —

                        Austrijoje:

                  [Sodininkystės paslaugų veikla; akmens pjaustymas, tašymas ir apdailinimas; statybinių metalo konstrukcijų ir jų dalių gamyba; statyba, įskaitant susijusias šakas; apsaugos veikla; pramoninis valymas; slauga namuose; socialinis darbas ir veikla, nesusijusi su apgyvendinimu]
               <...>“

               5

               2003 m. Stojimo akto XII priedas pavadintas „Stojimo akto 24 straipsnyje nurodytas sąrašas: Lenkija“. Jis apima, kiek tai susiję su Lenkijos Respublika, nuostatas, kurios iš esmės sutampa su nuostatomis dėl Vengrijos Respublikos.

         Direktyva 96/71

               6

               Direktyvos 96/71 1 straipsnyje numatyta:
               „1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.
               <...>
               3.   Ši direktyva taikoma tada, kai šio straipsnio 1 dalyje paminėtos įmonės imasi vienos iš šių tarpvalstybinių priemonių:

                        a)

                        savo sąskaita komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją ir duoda jiems nurodymus, vadovaudamosi sutartimi, sudaryta tarp darbuotojus komandiruojančios įmonės ir toje valstybėje narėje veikiančios šalies, kuriai bus teikiamos paslaugos, su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais;
                        <...>
                        arba

                        c)

                        kaip laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra samdo darbuotoją įmonei, kuri yra įsisteigusi ar veikia valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės metu laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra ir darbuotojas saistomi darbo santykiais.
                        <...>“

         Austrijos teisė

               7

               Pagal Darbuotojų perleidimo įstatymo (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, toliau – AÜG) 3 straipsnio 1 dalį darbuotojų perleidimas – tai darbuotojų siuntimas tretiesiems asmenims tam tikriems darbams atlikti.

               8

               AÜG 4 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Siekiant nustatyti, ar yra darbuotojų perleidimas, reikia atsižvelgti į konkrečios situacijos tikrąjį ekonominį pobūdį, o ne į jos išorinius požymius.
               2.   Darbuotojai perleidžiami ir tuomet, kai šie darbuotojai atlieka darbą užsakovo įmonėje pagal rangos sutartis, tačiau:

                        1)

                        neatlieka arba neprisideda prie atlikimo jokio darbo ar paslaugos, kurie priskirtini rangovui ir kurie skiriasi arba gali būti atskirti nuo užsakovo prekių, paslaugų ir tarpinių prekių;
                        arba

                        2)

                        neatlieka darbo daugiausia naudodamiesi rangovo įranga ir įrankiais;
                        arba

                        3)

                        logistikos požiūriu yra integruoti į užsakovo įmonę ir yra hierarchiškai ir techniškai jam pavaldūs;
                        arba

                        4)

                        rangovas neatsako už darbo rezultatą arba suteiktas paslaugas.“

               9

               Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos Užsieniečių įdarbinimo įstatymo (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975, toliau – AuslBG) 18 straipsnio 1–11 dalyse numatyti atvejai, kai užsieniečiai turi gauti leidimą dirbti arba leidimą būti komandiruotiems.

               10

                  AuslBG 18 straipsnio 12 dalyje nustatyta:
               „Įmonės, kurios verslo vieta yra kitoje Europos ekonominės erdvės valstybėje narėje, laikinai dirbti į Austriją komandiruoti užsieniečiai neprivalo turėti leidimo dirbti arba leidimo būti komandiruotiems, jei:

                        1)

                        per komandiruotės į Austriją laikotarpį jiems yra tinkamai suteiktas leidimas vykdyti veiklą valstybėje, kurioje yra įmonės verslo vieta, ir jie yra teisėtai įdarbinti juos komandiruojančioje įmonėje ir

                        2)

                        laikomasi Austrijos reikalavimų dėl atlyginimo ir darbo sąlygų pagal Darbo sutarčių teisės suderinimo įstatymo (Arbeitsvertragsrechts Anpassungsgesetz, BGBl. Nr. 459/1993) 7b straipsnio 1 dalies 1–3 punktus ir 2 dalį bei taikytinų socialinio draudimo teisės nuostatų.“

               11

                  AuslBG 32a straipsnio 6 dalis yra pereinamojo laikotarpio nuostata, taikoma 2004 m. gegužės 1 d. į Europos Sąjungą įstojusioms valstybėms narėms. Joje numatyta:
               „18 straipsnio 1–11 dalys taikomos įdarbinant [Sąjungos] piliečius, kaip tai suprantama pagal 1 dalį, arba trečiųjų šalių piliečius, kuriuos į Austriją komandiruoja darbdavys, turintis verslo vietą Čekijos Respublikoje, Estijos Respublikoje, Latvijos Respublikoje, Lietuvos Respublikoje, Vengrijos Respublikoje, Lenkijos Respublikoje, Slovėnijos Respublikoje arba Slovakijos Respublikoje, kad jie laikinai teiktų paslaugas, priklausančias paslaugų sektoriui, kuriam gali būti nustatyti laisvės teikti paslaugas pagal [SESV 56] straipsnį apribojimai remiantis Stojimo sutarties skyriaus, skirto laisvam asmenų judėjimui, 13 dalimi (Stojimo akto 24 straipsnyje nurodytas sąrašas, pateiktas V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII ir XIV prieduose).“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               2007 m. Alpenrind GmbH (toliau – Alpenrind), pagal Austrijos teisę įsteigta bendrovė, kurios pagrindinė veikla – mėsos pjaustymas ir prekyba perdirbta mėsa, sudarė sutartį su Vengrijoje įsteigta bendrove Martin Meat. Pagal šią sutartį Martin Meat turėjo perdirbti 25 galvijų skerdenų puses per savaitę ir šią mėsą supakuoti pardavimui.

               13

               Perdirbimo ir pakavimo operacijos buvo vykdomos Alpenrind skerdyklos patalpose Zalcburge (Austrija). Šias patalpas ir šioms operacijoms atlikti naudojamas mašinas Martin Meat nuomojosi ir už tai mokėjo fiksuotą nuomos mokestį Alpenrind. Patalpų eksploatacijos mokesčius mokėjo pastaroji bendrovė. Šioms operacijoms atlikti naudojama įranga, kaip antai peiliai, pjūklai ir apsauginiai drabužiai, priklausė Martin Meat.

               14

               Minėtas operacijas vykdė Martin Meat įdarbinti darbuotojai vengrai. Alpenrind atsakingas darbuotojas nurodydavo Martin Meat atsakingam darbuotojui, kurias skerdenas perdirbti ir kaip tai padaryti. Tada Martin Meat atsakingas darbuotojas organizuodavo savo darbuotojų darbą ir duodavo jiems nurodymus. Alpenrind kontroliavo atlikto darbo kokybę.

               15

               Už Martin Meat suteiktas paslaugas mokamas užmokestis buvo apskaičiuojamas pagal perdirbtos mėsos kiekį. Šis užmokestis būdavo sumažinamas, jeigu perdirbtos mėsos kokybė buvo nepakankama.

               16

               Austrijos valdžios institucijos, gavusios Martin Meat joms pateiktus prašymus dėl komandiravimo patvirtinimo, jai pranešė, kad, jų manymu, jos sutartiniai santykiai su Alpenrind buvo ne darbuotojų komandiravimas kaip papildoma paslaugų dalis, dėl kurio reikia gauti tik komandiravimo patvirtinimą pagal AuslBG 18 straipsnio 12 dalį, o darbuotojų perleidimas, kaip tai suprantama pagal AÜG 4 straipsnį, dėl kurio reikia gauti leidimą dirbti, kaip numatyta 2003 m. Stojimo akto pereinamojo laikotarpio nuostatose dėl galimybės patekti į darbo rinką, kurios perkeltos į AuslBG 32a straipsnio 6 dalį.

               17

               Todėl Alpenrind buvo skirta bauda, kurios suma viršijo 700 000 eurų. Pagal Alpenrind ir Martin Meat sudarytą sutartį baudą turėjo sumokėti pastaroji.

               18

                  Martin Meat nusprendė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareikšti ieškinį savo teisės konsultantams G. Simonfay ir U. Salburg dėl jų atsakomybės. Prieš sudarant sutartį, kurioje numatyta Austrijos skerdykloje įdarbinti darbuotojus vengrus, šie konsultantai šiai įmonei nurodė, kad sutarčiai vykdyti nereikia gauti leidimų dirbti. Jų nuomone, pagrindinėje byloje nagrinėjama veikla nepriklausė paslaugų sektoriams, kurie pagal 2003 m. Stojimo aktą laikomi svarbiais, o atitinkami sutartiniai santykiai neapėmė darbuotojų perleidimo.

               19

               Šiomis aplinkybėmis Pesti központi kerületi bírόság (Pešto centrinis apylinkės teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar, atsižvelgiant į Sąjungos teisę, ypač – į Sprendime Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64) pateiktą sąvokos „darbuotojų perleidimas“ apibrėžimą, galima kalbėti apie darbuotojų perleidimą, kai paslaugų teikėjas įsipareigoja pasitelkdamas savo paties darbuotojus perdirbti galvijų karkasus užsakovo skerdyklos patalpose, kurias šis jam nuomoja, ir juos supakuoti į parduoti skirtas supjaustytos mėsos pakuotes ir gauna užmokestį už kiekvieną perdirbtos mėsos kilogramą, kuris gali būti sumažintas dėl netinkamos kokybės, turint omeny tai, kad paslaugas priimančiojoje valstybėje narėje paslaugų teikėjas teikia tik šiam vienam užsakovui, kuris ir užtikrina mėsos perdirbimo darbų kokybės priežiūrą?

                        2.

                        Ar Sprendime Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64) įtvirtintas pagrindinis principas, pagal kurį darbuotojų perleidimą galima riboti valstybių narių, kurios 2004 m. gegužės 1 d. įstojo į Europos Sąjungą, [2003 m. Stojimo akte] nustatytu pereinamuoju laikotarpiu, taikytinas ir darbuotojų komandiravimui perleidžiant darbuotojus, kai įmonė, turinti buveinę valstybėje narėje, kuri į Europos Sąjungą įstojo 2004 m. gegužės 1 d., komandiruoja darbuotojus į Austriją, jeigu komandiruojama [2003 m. Stojimo aktu] nesaugomame sektoriuje?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl antrojo klausimo

               20

               Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar 2003 m. Stojimo akto X priedo 1 skyriaus 2 ir 13 dalys turi būti aiškinamos taip, kad Austrijos Respublika turi teisę riboti darbuotojų perleidimą į jos teritoriją, remdamasi šio priedo 1 skyriaus 2 dalimi, nepaisant to, kad toks perleidimas nesusijęs su svarbiu sektoriumi, kaip tai suprantama pagal minėto priedo 1 skyriaus 13 dalį.

               21

               Šiuo atžvilgiu primintina, kad 2003 m. Stojimo akto X priedo 1 skyriaus 2 dalimi leidžiama nukrypti nuo laisvo darbuotojų judėjimo ir laikinai Vengrijos piliečiams netaikyti Reglamento Nr. 1612/68 1–6 straipsnių. Šioje nuostatoje numatyta, kad dvejus metus nuo 2004 m. gegužės 1 d. valstybės narės gali taikyti nacionalines priemones arba priemones pagal dvišalius susitarimus, reglamentuojančias Vengrijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas. Toje nuostatoje taip pat numatyta, kad valstybės narės gali toliau taikyti tokias priemones iki penkerių metų nuo Vengrijos Respublikos įstojimo į Sąjungą dienos laikotarpio pabaigos.

               22

               Minėto akto X priedo 1 skyriaus 13 dalimi leidžiama nukrypti nuo laisvės teikti paslaugas, kai paslaugų teikimas apima laikiną darbuotojų judėjimą. Ši dalis taikoma tik Vokietijos Federacinei Respublikai ir Austrijos Respublikai ir yra derybų, kurias pradėjo šios valstybės narės siekdamos numatyti laikinąjį visų Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalyje nurodytų paslaugų teikimo režimą, rezultatas (pagal analogiją žr. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 40 punktą). Joje išvardyti svarbūs sektoriai, kuriuose šios valstybės narės turi teisę riboti laisvę teikti paslaugas, apimančias laikiną darbuotojų judėjimą. Darbuotojų perleidimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą, yra toks paslaugų teikimas.

               23

               Sprendime Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 32 punktas) dėl Nyderlandų Karalystės patvirtintų priemonių darbuotojų lenkų atžvilgiu Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos perleisti užsienio darbuotojus galima tik gavus leidimą dirbti, turi būti laikomi priemone, kurioje reglamentuojamas Lenkijos piliečių įdarbinimas pirmosios valstybės narės darbo rinkoje pagal 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalį, kuri, kiek tai susiję su Lenkijos Respublika, iš esmės identiška šio akto X priedo 1 skyriaus 2 daliai, kuri taikytina dabar nagrinėjamoje byloje.

               24

               Iš šios išvados matyti, kad teisė riboti darbuotojų perleidimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą, numatyta ne tik Vokietijos Federacinei Respublikai ir Austrijos Respublikai, kurios susiderėjo dėl specialios leidžiančios nukrypti nuostatos, bet ir visoms kitoms valstybėms, kurios Lenkijos Respublikos įstojimo dieną jau buvo Sąjungos narės (šiuo klausimu žr. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 40 punktą).

               25

               Kadangi 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 ir 13 dalys iš esmės tapačios šio akto X priedo 1 skyriaus 2 ir 13 dalims, Sprendime Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64) pateikti išaiškinimai dėl Lenkijos Respublikos pagal analogiją taikytini Vengrijos Respublikai.

               26

               Vadinasi, valstybės, kurios Vengrijos Respublikos įstojimo dieną jau buvo Sąjungos narės, pagal 2003 m. Stojimo akto X priedo 1 skyriaus 2 dalį turi teisę riboti darbuotojų perleidimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą.

               27

               Vis dėlto aplinkybė, jog Vokietijos Federacinė Respublika ir Austrijos Respublika susiderėjo dėl specialios leidžiančios nukrypti nuostatos, pakartotos šio akto X priedo 1 skyriaus 13 dalyje, taikomos tam tikriems svarbiems sektoriams, kuriuose šios dvi valstybės narės turi teisę riboti laisvę teikti paslaugas, apimančias darbuotojų judėjimą, negali panaikinti jų teisės riboti darbuotojų perleidimą pagal šio akto X priedo 1 skyriaus 2 dalį, kuri, kitaip nei to paties akto X priedo 1 skyriaus 13 dalis, skirta ne tik svarbiems sektoriams.

               28

               Tokia išvada atitinka akto X priedo 1 skyriaus 2 dalies tikslus, kuriais siekiama išvengti trikdymų, kurių naujoms valstybėms įstojus į Sąjungą galėtų atsirasti senųjų valstybių narių darbo rinkose dėl staigaus didelio skaičiaus naujųjų valstybių piliečių darbuotojų atvykimo (pagal analogiją žr. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09 à C‑309/09, EU:C:2011:64, 34 punktą).

               29

               Be to, kaip savo išvados 34 punkte pažymėjo generalinė advokatė, negalima manyti, jog Vokietijos Federacinei Respublikai ir Austrijos Respublikai, kurios nuo pat pradžių buvo už pereinamojo laikotarpio priemones, skirtas apsaugoti darbo rinkoms nuo numatomo darbuotojų antplūdžio iš naujųjų valstybių narių, šioms įstojus į Sąjungą, susiderėjus dėl leidžiančios nukrypti nuostatos lieka mažiau diskrecijos reguliuoti darbuotojų vengrų antplūdį į jų teritoriją, nei dėl tokios nuostatos nesusiderėjusioms valstybėms narėms.

               30

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad 2003 m. Stojimo akto X priedo 1 skyriaus 2 ir 13 dalys turi būti aiškinamos taip, kad Austrijos Respublika turi teisę riboti darbuotojų perleidimą į jos teritoriją remdamasi šio priedo 1 skyriaus 2 dalimi, nepaisant to, kad toks perleidimas nesusijęs su svarbiu sektoriumi, kaip tai suprantama pagal minėto priedo 1 skyriaus 13 dalį.

         Dėl pirmojo klausimo

               31

               Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, kurio prašoma priimti prejudicinį sprendimą, turi išaiškinti nacionaliniam teismui Sąjungos teisės normų turinį, kad šis teismas galėtų jas teisingai taikyti savo nagrinėjamos bylos aplinkybėms, o ne pats jas taikyti, juo labiau kad jis nebūtinai turi visus tam reikiamus duomenis (Sprendimo Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, 15 punktas).

               32

               Šiomis aplinkybėmis pirmąjį klausimą reikia suprasti taip, kad juo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, į kokius svarbius elementus, esant tokiems sutartiniams santykiams, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar šie sutartiniai santykiai kvalifikuotini kaip darbuotojų perleidimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą.

               33

               Šiuo atžvilgiu iš Sprendimo Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 51 punktas) matyti, kad darbuotojų perleidimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą, yra atlygintinas paslaugų teikimas, kai tenkinamos trys sąlygos. Pirma, darbuotojo perleidimas yra už atlygį teikiama paslauga, kurią teikiant darbuotojas lieka dirbti paslaugą teikiančioje įmonėje, o darbo sutartis su įmone naudotoja nesudaroma. Antra, šiam darbuotojų perleidimui būdinga tai, kad darbuotojo siuntimas į priimančiąją valstybę narę yra įmonės teikiamų paslaugų dalykas. Trečia, pagal tokį darbuotojų perleidimą darbuotojas dirba kontroliuojamas ir vadovaujamas įmonės naudotojos.

               34

               Pirma, dėl antrosios sąlygos, kuri reikalauja išnagrinėti patį paslaugas teikiančios įmonės paslaugų teikimo dalyką, reikia atsižvelgti į visas aplinkybes, rodančias, kad darbuotojo siuntimas į priimančiąją valstybę narę yra arba nėra šio paslaugų teikimo dalykas.

               35

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš principo paslaugų teikėjas privalo suteikti sutarties sąlygas atitinkančią paslaugą, todėl už sutarties neatitinkančių paslaugų suteikimą turi atsakyti jų teikėjas. Vadinasi, siekiant nustatyti, ar pats paslaugų sutarties dalykas yra darbuotojų komandiravimas į priimančiąją valstybę narę, reikia atsižvelgti, be kita ko, į visas aplinkybes, galinčias patvirtinti, kad paslaugų teikėjas neatsako už netinkamą sutartyje numatytos paslaugos suteikimą.

               36

               Todėl, jeigu iš įsipareigojimų pagal minėtą sutartį matyti, kad paslaugų teikėjas turi pareigą tinkamai suteikti sutartyje nurodytą paslaugą, iš principo mažiau tikėtina, kad tai – darbuotojų perleidimas nei tuo atveju, jeigu jis neatsako už netinkamą šios paslaugos suteikimą.

               37

               Nagrinėjamu atveju nacionalinis teismas turi patikrinti atitinkamas sutarties šalių pareigas ir nustatyti, kuri šalis atsako už netinkamą šios paslaugos suteikimą; tai, jog paslaugų teikėjo užmokestis priklauso ne tik nuo perdirbtos mėsos kieko, bet ir nuo jos kokybės, rodytų, kad šis paslaugų teikėjas atsako už tinkamą paslaugos suteikimą.

               38

               Be to, tai, kad paslaugų teikėjas gali laisvai nustatyti darbuotojų, kuriuos jis mano tikslinga siųsti į priimančiąją valstybę narę, skaičių, kaip, atrodo, yra ir pagrindinėje byloje ir kaip per teismo posėdį nurodė atsakovai pagrindinėje byloje, gali rodyti, kad aptariamos paslaugos dalykas nėra darbuotojų siuntimas į priimančiąją valstybę narę, bet kad šis siuntimas yra papildoma nagrinėjamoje sutartyje numatytos paslaugos dalis ir dėl to tai yra darbuotojų komandiravimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktą.

               39

               Kita vertus, pagrindinėje byloje nei tai, kad paslaugų teikėjas priimančiojoje valstybėje narėje turi tik vieną klientą, nei tai, kad jis nuomojasi patalpas, kuriose teikiamos paslaugos, ir mašinas, nesuteikia naudingos informacijos atsakant į klausimą, ar tikrasis aptariamų paslaugų teikimo dalykas yra darbuotojų siuntimas į šią valstybę narę.

               40

               Antra, kalbant apie trečiąją sąlygą, Teisingumo Teismo suformuluotą Sprendime Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 51 punktas), reikia pažymėti, kad, kaip savo išvados 55 punkte pažymėjo generalinė advokatė, reikia atskirti pačių darbuotojų kontrolę ir vadovavimą jiems nuo kliento vykdomo patikrinimo, ar paslaugų teikimo sutartis įvykdyta tinkamai. Įprasta, kad klientas patikrina, ar suteikta paslauga atitinka sutarties reikalavimus. Be to, paslaugų teikimo atveju klientas paslaugų teikėjo darbuotojams gali duoti tam tikrus bendrus nurodymus, tačiau tai neapima vadovavimo paslaugų teikėjo darbuotojams ir jų kontrolės, kaip tai suprantama pagal trečiąją sąlygą, nustatytą Sprendime Vicoplus ir kt. (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 51 punktas), su sąlyga, kad paslaugų teikėjas jiems duoda tikslius ir individualius nurodymus, kurie, jis mano, būtini toms paslaugoms suteikti.

               41

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad, esant tokiems sutartiniams santykiams, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, norint nustatyti, ar šie sutartiniai santykiai laikytini darbuotojų perleidimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą, reikia atsižvelgti į visas aplinkybes, rodančias, kad darbuotojo siuntimas į priimančiąją valstybę narę yra arba nėra su šiais sutartiniais santykiais susijusio paslaugų teikimo dalykas. Be kita ko, aplinkybė, kad paslaugų teikėjas atsako už netinkamą sutartyje nurodytos paslaugos suteikimą, taip pat aplinkybė, jog šis paslaugų teikėjas gali laisvai nuspręsti dėl darbuotojų, kuriuos jis mano tikslinga siųsti į priimančiąją valstybę narę, skaičiaus, iš principo yra požymis, kad toks siuntimas nėra atitinkamų paslaugų teikimo dalykas. Kita vertus, tai, kad įmonė – šių paslaugų gavėja tikrina, ar suteikta paslauga atitinka sutartį, arba tai, kad ji gali duoti bendrus nurodymus darbuotojams, kuriuos įdarbino minėtas paslaugų teikėjas, savaime neleidžia daryti išvados, kad tai yra darbuotojų perleidimas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               42

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų X priedo 1 skyriaus 2 ir 13 dalys turi būti aiškinamos taip, kad Austrijos Respublika turi teisę riboti darbuotojų perleidimą į jos teritoriją remdamasi šio priedo 1 skyriaus 2 dalimi, nepaisant to, kad toks perleidimas nesusijęs su svarbiu sektoriumi, kaip tai suprantama pagal minėto priedo 1 skyriaus 13 dalį.

                           2.

                           Esant tokiems sutartiniams santykiams, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, norint nustatyti, ar šie sutartiniai santykiai laikytini darbuotojų perleidimu, kaip tai suprantama pagal 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje 1 straipsnio 3 dalies c punktą, reikia atsižvelgti į visas aplinkybes, rodančias, kad darbuotojo siuntimas į priimančiąją valstybę narę yra arba nėra su šiais sutartiniais santykiais susijusio paslaugų teikimo dalykas. Be kita ko, aplinkybė, kad paslaugų teikėjas atsako už netinkamą sutartyje nurodytos paslaugos suteikimą, taip pat aplinkybė, jog šis paslaugų teikėjas gali laisvai nuspręsti dėl darbuotojų, kuriuos jis mano tikslinga siųsti į priimančiąją valstybę narę, skaičiaus, iš principo yra požymis, kad toks siuntimas nėra atitinkamų paslaugų teikimo dalykas. Kita vertus, tai, kad įmonė šių paslaugų gavėja tikrina, ar suteikta paslauga atitinka sutartį, arba tai, kad ji gali duoti bendrus nurodymus darbuotojams, kuriuos įdarbino minėtas paslaugų teikėjas, savaime neleidžia daryti išvados, kad tai yra darbuotojų perleidimas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vengrų.


1988 m. balanžio 20 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Guy Bekaert. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Rennes - Prancūzija. # Įsisteigimo laisvė. # Byla 204/87.


2013 m. spalio 16 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Komisiją. # Byla T-248/10.


title: 2011 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Graikijos Republika prieš Europos Komisiją. # EŽŪOGF - Garantijų skyrius - Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos - Galvijiena - Ekstensyvinimo išmokos - Lauko kultūros - Vaisiai ir daržovės - Pagalba tam tikrų citrusų vaisių perdirbimui - Fiksuotos 100 % finansinės korekcijos taikymo sąlygos - Proporcingumas. # Byla T-344/05.

text:
      2011 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas Graikija prieš Komisiją
      (Byla T‑344/05)
      „EŽŪOGF – Garantijų skyrius – Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos – Galvijiena – Ekstensyvinimo išmokos – Lauko kultūros – Vaisiai ir daržovės – Pagalba tam tikrų citrusų vaisių perdirbimui – Fiksuotos 100 % finansinės korekcijos taikymo sąlygos – Proporcingumas“
      1.                     Žemės ūkis – EŽŪOGF – Pagalbos ir išmokų suteikimas – Valstybių narių pareiga organizuoti veiksmingą administracinių patikrinimų
            ir patikrinimų vietoje sistemą – Apimtis – Nepatikimi patikrinimai – Fondo atsisakymas padengti išlaidas (Tarybos reglamento
            Nr. 1258/1999 8 straipsnio 1 dalis) (žr. 74, 75, 269, 270 punktus)
      2.                     Žemės ūkis – EŽŪOGF – Sąskaitų apmokėjimas – Atsisakymas įtraukti į sąskaitą išlaidas, atsiradusias dėl Bendrijos teisės aktų
            taikymo pažeidimų – Suinteresuotosios valstybės narės prieštaravimas – Įrodinėjimo pareiga – Įrodinėjimo pareigos paskirstymas
            tarp Komisijos ir valstybės narės (Tarybos reglamentas Nr. 1258/1999) (žr. 76, 77, 313 punktus)
      3.                     Institucijų aktai – Bendro pobūdžio administracinio elgesio taisyklės – Aktas, kuriuo siekiama sukelti išorinį poveikį – Apimtis
            (žr. 192 punktą)
      4.                     Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis – Sprendimas dėl sąskaitų, pateiktų dėl išlaidų, finansuojamų iš EŽŪOGF,
            apmokėjimo (SESV 296 straipsnis) (žr. 251, 252 punktus)
      5.                     Sąjungos teisė – Principai – Proporcingumas – Apimtis – Sąjungos teisės aktų leidėjo diskrecija bendros žemės ūkio politikos
            srityje – Teisminė kontrolė – Ribos (SESV 40 ir 43 straipsniai; Komisijos reglamento Nr. 1169/97 20 straipsnio 5 dalies pirma
            pastraipa) (žr. 289–295 punktus)
      Dalykas

               Prašymas panaikinti 2005 m. liepos 15 d. Komisijos sprendimą 2005/555/EB dėl Bendrijos atsisakymo finansuoti iš Europos žemės
                  ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšų kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas (OL L 188,
                  p. 36) tiek, kiek juo atsisakoma finansuoti kai kurias Graikijos Respublikos išlaidas, patirtas galvijienos, lauko kultūrų
                  ir vaisių bei daržovių sektoriuose.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2005 m. liepos 15 d. Komisijos sprendimą 2005/555/EB dėl Bendrijos atsisakymo finansuoti iš Europos žemės ūkio
                     orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšų kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas tiek, kiek juo
                     atsisakoma finansuoti Graikijos Respublikos išlaidas, patirtas dėl ekstensyvinimo išmokų mokėjimo 2000 ir 2001 metais.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Graikijos Respublika padengia du trečdalius savo ir du trečdalius Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidų.

                  4.

                  	Komisija padengia trečdalį savo ir trečdalį Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidų.