title: 2014 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Strojírny Prostějov, a.s. ir ACO Industries Tábor s.r.o. prieš Odvolací finanční ředitelství.#Krajský soud v Ostravě et le Nejvyšší správní soud prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Laisvė teikti paslaugas – Laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūra – Kitoje valstybėje narėje įsteigtos agentūros darbuotojų komandiravimas – Apribojimas – Įmonė darbo jėgos naudotoja – Šių darbuotojų pajamų mokesčio atskaitymas prie pajamų šaltinio – Pareiga – Pervedimas į nacionalinį biudžetą – Pareiga – Nacionalinės agentūros komandiruotų darbuotojų atvejis – Tokių pareigų nebuvimas.#Sujungtos bylos C-53/13 ir C-80/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. birželio 19 d. (
            *1
         )
      „Laisvė teikti paslaugas — Laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūra — Kitoje valstybėje narėje įsteigtos agentūros darbuotojų komandiravimas — Apribojimas — Įmonė darbo jėgos naudotoja — Šių darbuotojų pajamų mokesčio atskaitymas prie pajamų šaltinio — Pareiga — Pervedimas į nacionalinį biudžetą — Pareiga — Nacionalinės agentūros komandiruotų darbuotojų atvejis — Tokių pareigų nebuvimas“
      Sujungtose bylose C‑53/13 ir C‑80/13
      dėl Krajský soud v Ostravě (Čekijos Respublika) ir Nejvyšší správní soud (Čekijos Respublika) 2013 m. sausio 16 ir 17 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2013 m. sausio 30 d. ir vasario 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

         Strojírny Prostějov, a.s. (C‑53/13),

         ACO Industries Tábor s.r.o. (C‑80/13)
      prieš

         Odvolací finanční ředitelství

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano (pranešėjas), teisėjai A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. gruodžio 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  ACO Industries Tábor s.r.o., atstovaujamos advokát D. Hejzlar,

               —

                  Odvolací finanční ředitelství, atstovaujamos advokátka E. Nedorostková,

               —

               Čekijos Respublikos, atstovaujamos M. Smolek, T. Müller ir J. Vláčil,

               —

               Danijos Karalystės, atstovaujamos M. Søndahl ir V. Pasternak Jørgensen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos W. Roels bei M. Šimerdová ir Z. Malůšková,

         susipažinęs su 2014 m. vasario 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su SESV 18, 45, 49 ir 56 straipsnių aiškinimu.

               2

               Šie prašymai pateikti nagrinėjant Strojírny Prostějov a.s. (toliau – Strojírny Prostějov) ir ACO Industries Tábor s.r.o. (toliau – ACO Industries Tábor) du atskirus ginčus su Odvolací finanční ředitelství (Skundų nagrinėjimo tarnyba) dėl abiejų įmonių apmokestinimo.

         Teisinis pagrindas

         Čekijos teisė

               3

               1992 m. iš dalies pakeisto Pajamų mokesčio įstatyme Nr. 586/1992 nustatyta:
               „1.   Fizinių asmenų pajamų mokesčiu apmokestinami fiziniai asmenys (toliau – apmokestinamieji asmenys).
               2.   Apmokestinamieji asmenys, kurių gyvenamoji vieta yra Čekijos Respublikos teritorijoje arba kurie joje įprastai gyvena, turi mokestinę prievolę, kuri taikoma ir pajamoms iš šaltinio, esančio Čekijos teritorijoje, ir pajamoms iš užsienyje esančio šaltinio.
               3.   2 dalyje nenurodyti apmokestinamieji asmenys arba asmenys, jei tą numato tarptautinės sutartys, turi mokestinę prievolę, kuri taikoma tik pajamoms iš šaltinio, esančio Čekijos Respublikos teritorijoje (22 straipsnis). <...>
               4.   Įprastą gyvenamąją vietą Čekijos Respublikos teritorijoje turinčiais asmenimis laikomi apmokestinamieji asmenys, kurie kalendoriniais metais joje, nuolat ar periodiškai, gyvena ilgiau nei 183 dienas; 183 dienų laikotarpis apima kiekvieną prasidėjusią dieną. Čekijos Respublikos teritorijoje esančia gyvenamąja vieta šiame įstatyme laikoma vieta, kur apmokestinamasis asmuo turi nuolatinį būstą, jei iš aplinkybių matyti, kad jis ten ketina nuolat gyventi.“

               4

               To įstatymo 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „Apmokestinamasis asmuo, gaunantis pajamų iš veiklos pagal darbo sutartį ar su pareigų vykdymu susijusių išmokų toliau vadinamas darbuotoju, o jų mokėtojas – darbdaviu. Darbdaviu laikomas ir apmokestinamasis asmuo, nurodytas 2 straipsnio 2 dalyje arba 17 straipsnio 3 dalyje, kuriam darbuotojai atlieka darbą jo nurodymu, net jei pajamas už tokį darbą remiantis sutartiniais santykiais išmoka asmuo, kurio buveinė ar gyvenamoji vieta yra užsienyje. Toliau nurodytų įstatymo nuostatų požiūriu tokios pajamos laikomos pajamomis, išmokėtomis 2 straipsnio 2 dalyje ar 17 straipsnio 3 dalyje nurodyto apmokestinamojo asmens. Tuo atveju, kai asmeniui, kurio buveinė ar gyvenamoji vieta yra užsienyje, darbdavio mokama suma apima atlygį už tarpininkavimą, laikoma, jog darbuotojo pajamas sudaro mažiausiai 60 % šios sumos.“

               5

               Šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punktas suformuluotas taip:
               „Pajamomis iš šaltinio Čekijos Respublikos teritorijoje 2 straipsnio 3 dalyje ir 17 straipsnio 4 dalyje nurodytų apmokestinamųjų asmenų atveju laikomos pajamos iš darbinės veiklos (darbo santykių) <...> kuri atliekama Čekijos Respublikos teritorijoje <...>“

               6

               To paties įstatymo 38c straipsnyje nurodyta:
               „Pagal 38d, 38e ir 38h straipsnius mokesčių mokėtoju taip pat laikomas 2 straipsnio 3 dalyje ir 17 straipsnio 4 dalyje nurodytas apmokestinamasis asmuo, kuris Čekijos Respublikos teritorijoje turi nuolatinę buveinę (22 straipsnio 2 dalis) arba įdarbina joje darbuotojus ilgiau nei 183 dienas, išskyrus atvejus, kai yra teikiamos paslaugos, kaip jos suprantamos pagal 22 straipsnio 1 dalies c punktą <...> 6 straipsnio 2 dalies antrame ir trečiame sakinyje nurodytu atveju mokesčių mokėtojas nėra 2 straipsnio 3 dalyje ir 17 straipsnio 4 dalyje nurodytas apmokestinamasis asmuo.“

               7

               To paties įstatymo 38h straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Mokesčių mokėtojas apskaičiuoja avansinį fizinių asmenų pajamų iš darbinės veiklos ir atlyginimo už tarnybą mokestį (toliau – avansinis mokestis) atsižvelgdamas į avansinio mokesčio apskaičiavimo bazę.<...>“

         Dvigubo apmokestinimo išvengimo prevencijos konvencija

               8

               Čekijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos sutarties dėl pajamų ir kapitalo dvigubo apmokestinimo išvengimo ir mokesčių slėpimo prevencijos (Užsienio reikalų ministerijos pranešimas Nr. 100/2003, paskelbtas Tarptautinių konvencijų rinkinyje) 14 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Atsižvelgiant į 15, 17, ir 18 straipsnių nuostatas, algos, darbo užmokestis ir kitokie panašūs atlyginimai, kuriuos vienos Susitariančiosios Šalies rezidentas gauna už darbą, apmokestinami tik toje Šalyje, išskyrus atvejus, kai darbas atliekamas kitoje Susitariančiojoje Šalyje. Jeigu darbas atliekamas kitoje Šalyje, už jį gaunamas atlyginimas gali būti apmokestinamas toje kitoje Šalyje.“

               9

               Konvencijos 23 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
               „1.   Susitariančiosios Šalies nacionalinių subjektų bet koks apmokestinimas arba bet kokie su juo susiję reikalavimai kitoje Susitariančiojoje Šalyje neturi būti kitokie arba didesni negu tos kitos Šalies nacionalinių subjektų esamas arba galimas apmokestinimas ir su juo susiję reikalavimai, esant tokioms pat aplinkybėms, ypač atsižvelgiant į rezidavimo vietą. Neatsižvelgiant į 1 straipsnio nuostatas, ši nuostata taip pat taikoma asmenims, kurie nėra nei vienos, nei abiejų Susitariančiųjų Šalių rezidentai.
               <...>
               3.   Nuolatinės buveinės, kurią Susitariančiosios Šalies įmonė turi kitoje Susitariančiojoje Šalyje, apmokestinimas toje kitoje Šalyje neturi būti mažiau palankus negu tos kitos Šalies tokia pačia veikla užsiimančių įmonių. <...>“

         Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

               10

               Pagrindinės bylos susijusios su dviem Čekijos įmonėmis Strojírny Prostějov ir ACO Industries Tábor; jos naudojasi Slovakijoje įsteigtų laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrų, vykdančių ekonominę veiklą Čekijos Respublikoje per Čekijos komerciniame registre įregistruotą filialą, paslaugomis. Šios dvi įmonės, kaip paslaugų naudotojos, neterminuotam laikotarpiui apsirūpino minėtos agentūros įdarbintais darbuotojais.

         Byla C‑53/13

               11

               2011 m. kovo 7 d. sprendimu Finanční úřad v Prostějově (Prostejovo mokesčių inspekcija) pareikalavo, kad Strojírny Prostějov į valstybės biudžetą pervestų darbuotojų, kurių darbo jėga ji naudojosi, pajamų mokestį prie pajamų šaltinio. Jos manymu, kadangi pagal Čekijos teisę užsienio valstybės juridinio asmens filialas neturi savarankiško teisinio subjektiškumo, paslaugų teikėja turi būti laikoma užsienio agentūra. Todėl Čekijoje įsteigtas darbo jėgos naudotojas privalo išskaičiuoti darbuotojų pajamų mokestį ir pervesti jį į valstybės biudžetą.

               12

                  Strojírny Prostějov pateiktą skundą Finanční ředitelství v Ostravě (Ostrava mokesčių inspekcija) atmetė 2011 m. rugpjūčio 18 d. sprendimu. Šis sprendimas šiuo metu yra peržiūrimas Krajský soud v Ostravě (regioninis Ostravos teismas).

               13

               Šis teismas mano, kad pagal Čekijos teisės aktus skirtingai vertinama Čekijos įmonės, kuri naudojasi nacionalinės laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros paslaugomis, padėtis ir Čekijos įmonės, kuri naudojasi kitoje valstybėje narėje įsteigtos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros paslaugomis, padėtis. Čekijos įmonė tik antruoju atveju turi prievolę išskaičiuoti mokestį prie pajamų šaltinio, kurį privalo sumokėti darbuotojai, naudojami kaip darbo jėga pagal sutartį su laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūra, o pirmuoju atveju šį mokestį turi išskaičiuoti šiuos darbuotojus įdarbinusi laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūra. Tai sudaro paslaugų ir darbuotojų judėjimo laisvių apribojimus, nes dėl tokios pareigos atsiranda išlaidų, pirmiausia administracinių, kurių patiria tik įmonės, pasirinkusios Čekijos Respublikoje neįsteigtą agentūrą.

               14

               Tokiomis aplinkybėmis Krajský soud v Ostravě nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar [SESV] 56 ir 57 straipsniai draudžia taikyti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos tuo atveju, kai kitą įmonę darbuotojais aprūpinanti įmonė (toliau ‐ tiekėja) yra įsteigta kitoje valstybėje narėje, įmonė, kuri naudojasi parūpintų darbuotojų paslaugomis, įpareigojama išskaičiuoti ir į valstybės biudžetą pervesti pajamų mokestį už šių darbuotojų darbą, nors ši pareiga tektų tiekėjai, jeigu ji būtų įsteigta Čekijos Respublikoje?“

         Byla C‑80/13

               15

                  Finanční úřad v Táboře (Taboro finansų įstaiga) atliko ACO Industries Tábor mokestinį patikrinimą ir nustatė, kad 2007 ir 2008 m. ši įmonė neišskaitė Slovakijos Respublikos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros N-Partner parūpintų laikinųjų darbuotojų avansinio pajamų mokesčio. Todėl ji nurodė ACO Industries Tábor pervesti šį avansinį mokestį. Kaip mokesčio bazę šio mokesčio sumai apskaičiuoti ji pripažino 60 % bendrovės N Partner Čekijos filialo ACO Industries Tábor išrašytose sąskaitose nurodytos sumos.

               16

                  ACO Industries Tábor pateikė Finanční ředitelství v Českých Budějovicích (Česke Budejovicų mokesčių direktoratas) ieškinį dėl Finanční úřad v Táboře sprendimo, jis 2011 m. gegužės 13 d. sprendimu buvo atmestas. ACO Industries Tábor dėl šio sprendimo kreipėsi į Krajský soud v Českých Budějovicích (Česke Budejovicų apeliacinis teismas) ir pateikė apeliacinį skundą. Pastarasis atmetė šį apeliacinį skundą 2012 m. sausio 31 d. sprendimu, kuris kasacine tvarka buvo apskųstas Nejvyšší správní soud (Aukščiausias administracinis teismas).

               17

                  Nejvyšší správní soud mano, kad Čekijos teisės aktai, pirma, gali atgrasinti tokią įmonę, šiuo atveju – ACO Industries Tábor, pasinaudoti kitoje nei Čekijos Respublika valstybėje narėje įsteigtos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros paslaugomis, nes šiuo atveju šiuose teisės aktuose ne tik nustatyta pareiga išskaičiuoti mokesčius prie pajamų šaltinio, bet ir, kiek tai susiję su apmokestinimo apimtimi, nustatyta fiksuoto dydžio apmokestinimo bazė, kuri nepriklauso nuo faktinių darbuotojų pajamų. Antra, dėl to minėti teisės aktai yra mažiau patrauklūs už Čekijos Respublikos ribų įsteigtai laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrai, kai ji savo paslaugas siūlo minėtoje valstybėje narėje, palyginti su šioje šalyje įsteigta agentūra. Be to, ne nacionalinėms laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūroms yra sunkiau patekti į darbo jėgos rinką Čekijos Respublikoje. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar nagrinėjama teisės norma pirmiausia neapribojama įsisteigimo laisvė arba laisvas paslaugų judėjimas, ir, antra, laisvas darbuotojų judėjimas.

               18

               Be to, atmetęs galimybę, kad šis apribojimas galėtų būti pateisinamas viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos pagrindais, minėtas teismas teiraujasi, ar argumentai, susiję su mokestinės kontrolės veiksmingumu, gali pateisinti šį apribojimą, nes šiuo atveju paslaugų teikėjas, t. y. Slovakijos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūra, turi Čekijos Respublikoje įsteigtą filialą, į kurį mokesčių administratorius gali kreiptis su reikalavimu sumokėti mokestį. Šis filialas gali išskaičiuoti pajamų mokestį, kaip, beje, tai pagrindinėje byloje padarė N-Partner Čekijos filialas.

               19

               Tačiau dėl pajamų mokesčio bazės nustatymo taikant fiksuoto 60 % dydžio sumos, kurią paslaugų gavėjai išrašytoje sąskaitoje nurodė Slovakijoje įsteigta įdarbinimo agentūra, tarifą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šią teisinę fikciją galima pateisinti mokestinės kontrolės veiksmingumo interesu. Tokia nuostata siekiama atgrasyti užsienio laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūras sąskaitose nurodyti įmonių paslaugų gavėjų privalomą sumokėti mokestį neišskiriant, kuri šios sumos dalis skirta darbuotojų darbo užmokesčiui, iš kurio turi būti išskaičiuojamas pajamų mokestis, ir kuri dalis skirta atlyginti agentūrai už suteiktą paslaugą. Taigi, šie teisės aktai taikomi tik tokiomis aplinkybėmis, kai laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros nerezidentės išrašytoje sąskaitoje nenurodoma atlygio už tarpininkavimo paslaugą suma.

               20

               Šiomis aplinkybėmis Nejvyšší správní soud nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar SESV 18, 45, 49 ir 56 straipsniai draudžia nuostatą, pagal kurią darbdavys, kurio buveinė yra vienoje valstybėje narėje, turi sumokėti už darbuotojus (kitos valstybės narės piliečius), kuriuos jam laikinai parūpino kitoje valstybėje narėje įsteigta įdarbinimo agentūra per pirmojoje valstybėje narėje įkurtą filialą, avansinį pajamų mokestį?

                        2.

                        Ar SESV 18, 45, 49 ir 56 straipsniai draudžia nuostatą, pagal kurią nustatoma fiksuota mažiausiai 60 % laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros sąskaitoje nurodytos sumos mokesčio bazė nuo tokių darbuotojų pajamų tais atvejais, kai į sąskaitoje nurodytą sumą yra įtrauktas ir atlygis už tarpininkavimą?

                        3.

                        Jei atsakymas į pirmąjį arba antrąjį klausimą yra teigiamas, ar tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis, galima riboti minėtas pagrindines laisves remiantis viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos arba mokestinės kontrolės veiksmingumo pagrindais?“

               21

               2013 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑53/13 ir C‑80/13 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl prejudicinio klausimo byloje C‑53/13 ir dėl pirmojo ir trečiojo prejudicinių klausimų byloje C‑80/13

               22

               Byloje C‑53/13 pateiktu klausimu ir byloje C‑80/13 pateiktais pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinius sprendimus pateikę teismai iš esmės teiraujasi, ar SESV 18, 45, 49, 56 arba 57 straipsniai draudžia tokius teisės aktus, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos pirmojoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės, kurios naudojasi kitoje valstybėje narėje įsteigtose, bet veikiančiose pirmojoje valstybėje narėje per jų įsteigtą filialą, laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrose įdarbintais ir komandiruotais darbuotojais, privalo išskaičiuoti mokestį prie pajamų šaltinio ir pirmajai valstybei narei pervesti avansinį minėtų darbuotojų fizinių asmenų privalomą sumokėti pajamų mokestį, nors to neprivalo daryti pirmoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės, kurios naudojasi šioje valstybėje įsteigtų laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrų paslaugomis.

         Pirminės pastabos

               23

               Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, pirmiausia reikia priminti, kad nors, atsižvelgiant į dabartinį Sąjungos teisės raidos etapą, tiesioginiai mokesčiai savaime nepatenka į Sąjungos kompetencijos sritį, vis dėlto valstybės narės, naudodamosi joms likusiais įgaliojimais, turi laikytis Sąjungos teisės (žr. Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, EU:C:2006:630, 30 punktą ir cituotą teismo praktiką).

               24

               Be to, dėl atsakymo į klausimą, ar nacionalinės teisės aktai patenka į vienos arba kitos judėjimo laisvės sritį, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad reikia atsižvelgti į nagrinėjamo teisės akto tikslą (žr., be kita ko, Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑35/11, EU:C:2012:707, 90 punktą ir Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, 31–33 punktus).

               25

               Šiuo atveju Čekijos teisės aktai įpareigoja Čekijos įmones, kurios pageidauja pasinaudoti Čekijos Respublikoje neįsteigtos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros tarpininkavimo paslaugomis, išskaičiuoti darbuotojų, kuriuos ši agentūra į jas komandiravo, mokėtiną pajamų mokestį prie šaltinio, nors tokia pareiga nenumatyta Čekijos įmonėms, kurios pageidauja pasinaudoti Čekijos Respublikoje įsteigtos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros tarpininkavimo paslaugomis.

               26

               Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 56 straipsniu suteikiama teisių ne vien paslaugų teikėjams, bet ir šių paslaugų gavėjams (žr., be kita ko, Sprendimo Luisi ir Carbone, 286/82 ir 26/83, EU:C:1984:35, 10 punktą; Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, 32 punktą ir Sprendimo X, C‑498/10, EU:C:2012:635, 23 punktą).

               27

               Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai yra susiję su laisve teikti paslaugas.

               28

               Iš tiesų, kaip nurodo ir Europos Komisija, tokie teisės aktai taip pat gali paveikti laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrų, kurios savo paslaugas Čekijos Respublikoje pageidauja teikti išlaikydamos savo buveines kitoje valstybėje narėje, įsisteigimo laisvę, juo labiau kad šiuo atveju aptariamos agentūros veiklą Čekijos Respublikoje vykdė per filialus.

               29

               Tas pat pasakytina ir apie darbuotojų judėjimo laisvę, nes minėti teisės aktai yra susiję su Čekijos įmonėms, į kurias darbuotojai buvo komandiruoti pagal sutartį su šiuos darbuotojus įdarbinusiomis agentūromis, taikomų pajamų mokesčių surinkimo būdais, o tai gali daryti netiesioginį poveikį šiems darbuotojams, kiek tai susiję su jų galimybe naudotis judėjimo laisve.

               30

               Tačiau, nepaisant galimo minėtų nuostatų ribojamojo poveikio įsisteigimo laisvei ir laisvam darbuotojų judėjimui, toks poveikis yra neišvengiama galimo įsisteigimo laisvės apribojimo pasekmė, o tai bet kuriuo atveju nepateisina atskiro šių nuostatų nagrinėjimo atsižvelgiant į EB 49 ir 56 straipsnius (šiuo klausimu žr. Sprendimo Omega, C‑36/02, EU:C:2004:614, 27 punktą ir Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, EU:C:2006:544, 33 punktą).

               31

               Galiausiai nagrinėjamomis aplinkybėms nereikia aiškinti ir SESV 18 straipsnio.

               32

               Iš tiesų ši nuostata autonomiškai taikoma tik esant toms Sąjungos teisės reglamentuojamoms situacijoms, kurioms SESV nenumatyta specialių nediskriminavimo taisyklių. Tačiau nediskriminavimo principas laisvo paslaugų teikimo srityje įtvirtintas SESV 56–62 straipsniuose (pagal analogiją žr. Sprendimo Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, 37 punktą ir Sprendimo Schulz-Delzers ir Schulz, C‑240/10, EU:C:2011:591, 29 punktą).

               33

               Taigi nagrinėjamus Čekijos teisės aktus reikia išnagrinėti atsižvelgiant į SESV 56 straipsnį.

         Dėl laisvo paslaugų teikimo apribojimo

               34

               Siekiant patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais užtikrinama laisvė teikti paslaugas, primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką SESV 56 straipsniu reikalaujama panaikinti bet kokius laisvės teikti paslaugas ribojimus, nustatytus dėl to, kad paslaugų teikėjas įsteigtas kitoje valstybėje nei ta, kurioje teikiama paslauga (žr. Sprendimo Komisija / Vokietija, 205/84, EU:C:1986:463, 25 punktą; Sprendimo Komisija / Italija, EU:C:1991:78, 15 punktą; Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, 31 punktą ir Sprendimo X, EU:C:2012:635, 21 punktą).

               35

               Nacionalinės priemonės, kuriomis draudžiama laisvė teikti paslaugas, jai kliudoma arba dėl kurių naudojimasis šia laisve tampa mažiau patrauklus, yra šios laisvės ribojimas (Sprendimo X, EU:C:2012:635, 22 punktas ir nurodyta teismų praktika).

               36

               Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 26 straipsnyje, pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 56 straipsniu teisės suteikiamos ne tik paslaugų teikėjams, bet ir šių paslaugų gavėjams.

               37

               Tačiau pažymėtina, kad šiuo atveju pareiga išskaičiuoti Čekijoje Respublikoje neįsteigtų laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrų parūpintų darbuotojų pajamų avansinį mokestį ir pervesti Čekijos valstybei neišvengiamai taikytina šių agentūrų paslaugų gavėjams ir lemia papildomą administracinę naštą, kuri netaikoma tų pačių paslaugų, kurias teikia įmonė rezidentė, gavėjams. Todėl tokia pareiga gali šiems paslaugų gavėjams tarpvalstybines paslaugas padaryti mažiau patrauklias, nei paslaugų teikėjų rezidentų teikiamos paslaugos, ir atgrasyti paslaugų gavėjus kreiptis į kitose valstybėse narėse įsteigtus paslaugų teikėjus (šiuo klausimu žr. Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, 33 punktą; Sprendimo Komisija / Belgija, C‑433/04, EU:C:2006:702, 30–32 punktus ir Sprendimo X, EU:C:2012:635, 28 punktą).

               38

               Remdamasi Sprendimu Truck Center (C‑282/07, EU:C:2008:762, 49–51 punktai) Danijos vyriausybė teigia, kad Čekijos Respublikoje įsteigtų agentūrų padėtis objektyviai skiriasi nuo ne šioje valstybėje narėje įsteigtų agentūrų padėties, todėl nagrinėjamas laisvės teikti paslaugas apribojimas nėra diskriminuojantis.

               39

               Tačiau šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad paslaugos gavėjas ir paslaugos teikėjas yra du skirtingi teisės subjektai, turintys savų interesų ir galintys remtis savo laisve teikti paslaugas, kai jų teisės pažeistos (Sprendimo X, EU:C:2012:635, 27 punktas).

               40

               Šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės aktuose įtvirtintas skirtingas vertinimas daro poveikį paslaugų gavėjų teisei laisvai pasirinkti iš užsienio teikiamas paslaugas. Be to, kadangi šie gavėjai yra Čekijos Respublikos rezidentai, gavėjų, kurie nusprendžia pasinaudoti šioje valstybėje įsteigtų agentūrų paslaugomis, padėtis yra panaši į tų, kurie renkasi joje neįsteigtos agentūros paslaugas.

               41

               Iš to išplaukia, jog pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai sudaro laisvo paslaugų teikimo kliūtis, o jos iš esmės draudžiamos pagal SESV 56 straipsnį.

               42

               Šios išvados negali paneigti Čekijos vyriausybės argumentas, kad nagrinėjamų teisės aktų poveikis yra nedidelis, nes pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sutartimi draudžiamas netgi nedidelės apimties arba reikšmės pagrindinės laisvės apribojimas (Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑34/98, EU:C:2000:84, 49 punktas ir Sprendimo X, EU:C:2012:635, 30 punktas).

         Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo pateisinimo

               43

               Dėl galimybės pateisinti tokį apribojimą pažymėtina, kad nė viena iš Teisingumo Teismui pastabas pateikusių suinteresuotųjų šalių, nei prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai nemano, kad šis apribojimas galėtų būti pateisintas viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos pagrindais.

               44

               Tačiau iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nacionalinės teisės aktas, reglamentuojantis Sąjungos lygiu nesuderintą sritį ir vienodai taikomas bet kuriam asmeniui ar įmonei, vykdančiai veiklą atitinkamos valstybės narės teritorijoje, nepaisant ribojamojo poveikio laisvei teikti paslaugas, gali būti pateisinamas, jeigu atitinka privalomąjį bendrąjį interesą, kuris dar nėra saugomas pagal paslaugų teikėjui įsisteigimo valstybėje narėje taikomas taisykles, yra tinkamas užtikrinti jo siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr., be kita ko, Sprendimo Säger, C‑76/90, EU:C:1991:331, 15 punktą ir Sprendimo Komisija / Belgija, EU:C:2006:702, 33 punktą).

               45

               Vis dėlto tiek Nejvyšší správní soud savo prašyme, tiek Čekijos vyriausybė teismo posėdyje iš esmės nurodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami Čekijos teisės aktai yra pateisinami atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti veiksmingą pajamų mokesčio išieškojimą. Šiuo klausimu ši vyriausybė, be kita ko, teigia, kad mokesčio prie pajamų šaltinio išskaitymas yra labai veiksminga priemonė išieškant mokesčius, nes ji leidžia mokesčių administratoriui nedelsiant atsižvelgti į su apmokestinamuoju asmeniu susijusią svarbią informaciją.

               46

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, jog būtinybė užtikrinti veiksmingą pajamų mokesčio išieškojimą yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas, kuriuo galima pateisinti laisvės teikti paslaugas ribojimą (sprendimų FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, 35 punktas ir X, EU:C:2012:635, 39 punktas).

               47

               Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas net patikslino, kad mokesčio prie pajamų šaltinio išskaičiavimo procedūra yra teisėta ir tinkama priemonė užtikrinti, kad asmens, įsteigto už apmokestinimo valstybės teritorijos ribų, pajamos būtų apmokestintos, ir išvengti to, kad atitinkamos pajamos būtų neapmokestintos gyvenamosios vietos valstybėje ar paslaugos teikimo valstybėje (Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, EU:C:2006:630, 36 punktas ir Sprendimo X, EU:C:2012:635, 39 punktas).

               48

               Tačiau toks sprendimas tiek Sprendime FKP Scorpio Konzertproduktionen (EU:C:2006:630), tiek Sprendime X (EU:C:2012:635) grindžiamas aplinkybe, kad aptariami paslaugų teikėjai bylose, kuriose buvo priimti šie sprendimai, teikia atsitiktines paslaugas kitoje valstybėje narėje, o ne toje, kur yra įsteigti (žr., be kita ko, Sprendimo X, EU:C:2012:635, 42 punktą).

               49

               Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 70 punkte, šiuo atveju negalima teigti, kad pagrindinėje byloje aptariamos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros savo paslaugas teikia Čekijos Respublikoje tik atsitiktinai, nes jos veikė per Čekijos Respublikoje komerciniame registre registruotus filialus.

               50

               Šiomis aplinkybėmis, net jei, kaip nurodo Čekijos Respublikos vyriausybė, pagal Čekijos teisę filialas nėra juridinis asmuo ir negali būti įpareigotas mokėti mokesčių, vis dėlto toks filialas garantuoja paslaugų teikėjui fizinį buvimą priimančios valstybės narės teritorijoje ir suinteresuotos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros naudai atlieka tam tikrus administracinius veiksmus, pavyzdžiui, pasirašo sutartis.

               51

               Šiuo klausimu ne tik negalima atmesti to, kad Čekijos mokesčių institucijos išsiieškos mokėtinus mokesčius iš šio filialo, todėl šis filialas gali atlikti nagrinėjamą išskaitymą; iš bylos C‑80/13 medžiagoje esančių dokumentų taip pat matyti, kad Slovakijoje įsteigtos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros filialas iš tiesų sumokėjo avansinius mokesčius nuo atitinkamų darbuotojų darbo užmokesčio.

               52

               Be to, tai, kad administracinė pareiga išskaityti komandiruotų darbuotojų pajamų mokestį nustatoma paslaugų gavėjams rezidentams, o ne kitose valstybėse narėse įsteigtų agentūrų Čekijoje įsteigtiems filialams, neatrodo paprasčiau ar veiksmingiau nei paslaugos teikėjo, nei Čekijos mokesčių administratoriaus požiūriu. Iš tiesų, kadangi darbuotojus įdarbinusių laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros filialas lengviau prieina prie būtinos informacijos, susijusios su šių darbuotojų pajamomis, šiam filialui daug paprasčiau įvykdyti su mokesčio išskaitymu susijusią administracinę pareigą nei paslaugų gavėjui.

               53

               Darytina išvada, kad šiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai nėra tinkami užtikrinti veiksmingą pajamų mokesčių surinkimą.

               54

                  Odvolací finanční ředitelství priduria, kad vis dėlto šie teisės aktai gali būti pateisinami būtinybe užkirsti kelią mokestiniam sukčiavimui ir mokesčių vengimui. Be to, Čekijos vyriausybės manymu, administracinio bendradarbiavimo mechanizmai mokesčių srityje nėra pakankamai veiksmingi, kad būtų galima užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui. Iš tiesų mokesčių institucijų praktika rodo, kad yra daug mokestinio sukčiavimo ir mokesčių vengimo atvejų, susijusių su tarptautine darbo jėgos nuoma.

               55

               Iš tikrųjų Teisingumo Teismas kelis kartus yra nusprendęs, kad kova su mokesčių vengimu ir mokestinės kontrolės veiksmingumu galima remtis pateisinant Sutarties garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimo apribojimą (žr. Sprendimo Baxter ir kt., C‑254/97, EU:C:1999:368, 18 punktą ir Sprendimo Komisija / Belgija, EU:C:2006:702, 35 punktą).

               56

               Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad bendros mokesčių vengimo ir mokestinio sukčiavimo prielaidos, pagrįstos aplinkybe, kad paslaugų teikėjas yra įsisteigęs kitoje valstybėje narėje, nepakanka pateisinti mokestinę priemonę, kuria kėsinamasi į Sutarties tikslus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, EU:C:2006:568, 61 punktą; Sprendimo Komisija / Belgija, EU:C:2006:702, 35 punktą ir Sprendimo Komisija / Ispanija, C‑153/08, EU:C:2009:618, 39 punktą).

               57

               Pirma, Čekijos Respublikos kaltinimai, kad egzistuoja daug sukčiavimo ir vengimo mokėti mokesčius atvejų, susijusių su tarptautine darbo jėgos nuoma, yra neapibrėžti, ypač kiek jie susiję su specifine kitose valstybėse narėse įsteigtų laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrų, turinčių filialą Čekijos Respublikoje, padėtimi.

               58

               Antra, tai, kad atitinkamas filialas byloje C‑80/13 gali būti atsakingas už administracinius formalumus, kuriais išskaičiuojamas ir pervedamas pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokestis, leidžia suabejoti tokiu bendros prielaidos pagrįstumu.

               59

               Šiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjamas išskaitymo taikymas negali būti pateisinamas būtinybe užkirsti kelią mokestiniam sukčiavimui ir vengimui mokėti mokesčius.

               60

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į klausimą byloje C‑53/13 ir į pirmąjį ir trečiąjį klausimą byloje C‑80/13 reikia atsakyti, kad SESV 56 straipsniu draudžiami tokie teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos pirmojoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės, kurios naudojasi kitoje valstybėje narėje įsteigtose, bet veikiančiose pirmojoje valstybėje narėje per jų įsteigtą filialą, laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrose įdarbintais ir komandiruotais darbuotojais, privalo išskaičiuoti mokestį prie pajamų šaltinio ir pirmajai valstybei narei pervesti avansinį minėtų darbuotojų fizinių asmenų privalomą sumokėti pajamų mokestį, nors to neprivalo pirmoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės, kurios naudojasi šioje valstybėje įsteigtų laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrų paslaugomis.

         Dėl antrojo klausimo byloje C‑80/13

               61

               Savo antruoju klausimu byloje C‑80/13 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar SESV 56 straipsniu draudžiami tokie teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos į kitoje valstybėje narėje įsteigtos laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūros sąskaitoje nurodytą sumą įtraukus ir komandiruotų darbuotojų darbo užmokestį, ir atlygį už tarpininkavimą, apmokestinimo bazę, kuria remiantis apskaičiuojamas avansinis mokestis, sudaro ne mažiau kaip 60 % minėtos sumos, o apmokestinam asmeniui nesuteikiama galimybė įrodyti, jog darbuotojų faktiškai gautas darbo užmokestis yra mažesnis nei 60 % minėtos sumos.

               62

               Pažymėtina, jog kadangi nagrinėjamų pajamų apskaičiavimas yra glaudžiai susijęs su pareiga išskaičiuoti šį pajamų mokestį, ir, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑80/13, ji taikoma tik tuomet, kai atitinkamas paslaugų gavėjas privalo išskaičiuoti šį mokestį, atsižvelgiant į atsakymą į klausimą byloje C‑53/13 ir į pirmąjį ir trečiąjį klausimus byloje C‑80/13, į šį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               63

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 56 straipsniu draudžiami teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos pirmojoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės, kurios naudojasi kitoje valstybėje narėje įsteigtose, bet veikiančiose pirmojoje valstybėje narėje per jų įsteigtą filialą, laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrose įdarbintais ir komandiruotais darbuotojais, privalo išskaičiuoti mokestį prie pajamų šaltinio ir pirmajai valstybei narei pervesti avansinį minėtų darbuotojų fizinių asmenų privalomą sumokėti pajamų mokestį, nors to neprivalo pirmoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės, kurios naudojasi šioje valstybėje įsteigtų laikinųjų darbuotojų parūpinimo agentūrų paslaugomis.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: čekų.


2000 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Patrizia De Palma, Jacqueline Escale, Claudine Hamptaux ir Harry Wood prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-203/99.


1971 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gebrüder Bagusat prieš Hauptzollamt Berlin-Packhof. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Berlin - Vokietija. # Byla 3-71.


2014 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#British Telecommunications plc prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Pensijų fondo atleidimas nuo pareigos už kai kuriuos darbuotojus mokėti įmoką į pensijų draudimo fondą – Priemonės atrankinis pobūdis.#Byla C-620/13 P.


title: 2006 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Fidium Finanz AG prieš Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija.#Laisvas paslaugų teikimas - Laisvas kapitalo judėjimas - Trečiojoje valstybėje įsteigta bendrovė - Vien tik arba daugiausia į valstybės narės teritoriją orientuota veikla - Komercinis kreditų teikimas - Reikalavimas gauti išankstinį leidimą valstybėje narėje, kurioje paslaugos yra teikiamos.#Byla C-452/04.

text:
      Byla C‑452/04
      Fidium Finanz AG
      prieš
      Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht
      (Verwaltungsgericht Frankfurt am Main prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvė teikti paslaugas – Laisvas kapitalo judėjimas – Trečiojoje valstybėje įsteigta bendrovė – Vien tik arba daugiausia į valstybės narės teritoriją orientuota veikla – Komercinis kreditų teikimas – Reikalavimas gauti išankstinį leidimą valstybėje narėje, kurioje teikiama paslauga“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvė teikti paslaugas – Laisvas kapitalo judėjimas – Sutarties nuostatos – Su šiomis dviem pagrindinėmis laisvėmis susijusios
            nacionalinės priemonės nagrinėjimas
      (EB 49 ir 56 straipsniai)
      2.        Laisvė teikti paslaugas – Sutarties nuostatos – Taikymo sritis
      (EB 49 ir 56 straipsniai)
      1.        Iš EB 49 ir 56 straipsnių formuluočių ir iš vietos, kurią jie užima dviejuose skirtinguose Sutarties III antraštinės dalies
         skyriuose, išplaukia, kad nors glaudžiai susijusios, šios nuostatos yra skirtos reglamentuoti skirtingas situacijas ir kad
         kiekviena iš jų turi savo taikymo sritį. Žinoma, tam tikrais atvejais, kai nacionalinė nuostata susijusi ir su laisvu paslaugu
         teikimu, ir su laisvu kapitalo judėjimu, negalima atmesti galimybės, kad ji tuo pačiu metu gali apriboti abiejų šių laisvių
         įgyvendinimą.

      Šiuo požiūriu, negali būti tvirtinama, kad esant tokioms sąlygoms su laisvu paslaugų teikimu susijusios nuostatos papildo
         laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančias nuostatas.

      Jei nacionalinė priemonė tuo pačiu metu yra susijusi su laisvu paslaugu teikimu ir laisvu kapitalo judėjimu, reikia nustatyti,
         kokią įtaką ši priemonė daro šioms pagrindinėms laisvėms ir ar, esant tokioms aplinkybėms, kokios yra pagrindinėje byloje,
         viena iš jų turi prioritetą kitos atžvilgiu. Nagrinėjama priemonė vertinama tik vienos iš šių dviejų laisvių atžvilgiu, jei
         paaiškės, kad bylos aplinkybėmis viena iš jų yra papildoma kitos atžvilgiu ir gali būti su ja susieta.

      (žr. 28, 30–31, 34 punktus)
      2.        Nacionalinės taisyklės, pagal kurias trečiojoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė gali valstybės narės teritorijoje verstis
         kredito teikimu komerciniu pagrindu tik gavusi išankstinį leidimą ir pagal kurias toks leidimas nesuteikiamas, jei tokia bendrovė
         šioje teritorijoje neturi savo pagrindinės buveinės arba filialo, apribojančios trečiosiose valstybėse įsteigtų bendrovių
         patekimą į valstybės narės finansų rinką, pirmiausia daro poveikį laisvam paslaugų teikimui EB 49 ir paskesnių straipsnių
         prasme.

      Kadangi minėtų taisyklių sukeliamas laisvo kapitalo judėjimo ribojimas yra tik neišvengiama laisvo paslaugų teikimo ribojimo
         pasekmė, nereikia vertinti šių taisyklių suderinamumo su EB 56 ir paskesniais straipsniais.

      Trečiojoje valstybėje įsteigta bendrovė negali remtis EB 49 ir paskesniais straipsniais. Priešingai nei Sutarties skyriuje,
         reglamentuojančiame laisvą kapitalo judėjimą, laisvą paslaugų teikimą reglamentuojančiame skyriuje nėra jokios nuostatos,
         pagal kurią šio skyriaus nuostatomis galėtų remtis paslaugų teikėjai iš trečiųjų valstybių, įsisteigę už Europos Sąjungos
         ribų, nes pastarojo skyriaus tikslas yra užtikrinti laisvą paslaugų teikimą valstybių narių piliečių naudai.

      (žr. 25, 49–50 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. spalio 3 d.(*)

      „Laisvas paslaugų teikimas – Laisvas kapitalo judėjimas – Trečiojoje valstybėje įsteigta bendrovė – Vien tik arba daugiausia į valstybės narės teritoriją orientuota veikla – Komercinis kreditų teikimas – Reikalavimas gauti išankstinį leidimą valstybėje narėje, kurioje teikiama paslauga“
      Byloje C‑452/04
      dėl Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Vokietija) 2004 m. spalio 11 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. spalio 27 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Fidium Finanz AG
      prieš
      Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (pranešėjas) ir K. Schiemann,
         teisėjai S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet ir
         M. Ilešič,

      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. sausio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Fidium Finanz AG, atstovaujamos advokatų C. Fassbender ir A. Eckhard bei Assessor N. Petersen,

      –        Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht, atstovaujamos S. Ihle, S. Deppmeyer ir A. Sahavi,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing ir C. Schulze‑Bahr,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos ir D. Kalogiros bei S. Vodina ir Z. Chatzipavlou,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo SC M. Collins,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes, L. Máximo dos Santos ir Â. Seiça Neves,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos K. Wistrand,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Støvlbæk ir T. Scharf,
      susipažinęs su 2006 m. kovo 16 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49, 56 ir 58 straipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas dėl Šveicarijoje įsteigtos bendrovės Fidium Finanz AG (toliau − Fidium Finanz) pareikšto ieškinio dėl Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Federalinė finansinių paslaugų priežiūros institucija, toliau − Bundesanstalt) sprendimo, kuriuo ši institucija jai uždraudė komercinį kreditų teikimą Vokietijoje įsikūrusiems klientams, motyvuojant
         tuo, kad ji neturi Vokietijos teisės aktų reikalaujamo leidimo.

      I –  Teisinis pagrindas
      A –  Bendrijos teisė
      3        EB 49–55 straipsniai reglamentuoja laisvą paslaugų teikimą. EB 49 straipsnio pirmąja pastraipa Bendrijoje uždraudžiami šios
         laisvės apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu
         ta, kurios subjektu yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.

      4        EB 56–60 straipsniai susiję su laisvu kapitalo judėjimu. EB 56 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pagal EB sutarties III antraštinės
         dalies 4 skyriaus „Kapitalas ir mokėjimai“ nuostatas uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių
         narių bei trečiųjų šalių apribojimai.

      5        1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio (panaikinto Amsterdamo sutartimi) įgyvendinimo
         (OL L 178, p. 5) I priedo „Kapitalo judėjimų, nurodytų direktyvos 1 straipsnyje, nomenklatūra“ įvade nurodyta:

      „<…>
      Kapitalo judėjimai, išvardyti nomenklatūroje, aprėpia:
      –        visas būtinas kapitalo judėjimų operacijas: sandorių sudarymą ir su jais susijusių pervedimų vykdymą. <…>
      <…>
      –        operacijas kreditams arba paskoloms grąžinti.
      Ši nomenklatūra išsamiai neišvardija visų kapitalo judėjimų, patenkančių į šią sąvoką, dėl to joje yra skyrius XIII – F. „Kiti
         kapitalo judėjimai – Įvairūs“. Todėl ji neturėtų būti aiškinama kaip ribojanti direktyvos 1 straipsnyje nurodytą visiško kapitalo
         judėjimo liberalizavimo principą.“

      6        Minėta nomenklatūra apima trylika skirtingų kapitalo judėjimo kategorijų. VIII skyriuje „Finansinės paskolos ir kreditai“
         reglamentuojamos ne rezidentų rezidentams suteiktos paskolos ir kreditai.

      B –  Nacionalinė teisė
      7        Pagal 1998 m. rugsėjo 9 d. redakcijos Kreditų operacijų įstatymo (Gesetz über das Kreditwesen, BGBI. 1998 I, p. 2776, toliau − KWG) 1 straipsnio 1 dalį „kredito įstaigomis“ laikomos „įmonės, kurios vykdo bankines operacijas
         komerciniu pagrindu arba tokiu mastu, kad būtina komercinė įmonė“, o „bankinėmis operacijomis“ laikomi, inter alia, „piniginių paskolų ir akceptavimo kreditų teikimas (kredito operacijos)“.

      8        To paties įstatymo 1 straipsnio 1a dalis apibrėžia „finansų įstaigas“ kaip „įmones, kurios tretiesiems asmenims teikia finansines
         paslaugas komerciniu pagrindu arba komercinei įmonei egzistuoti būtinu mastu“.

      9        KWG 32 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta:

      „Asmuo, kuris nori valstybėje vykdyti bankinę veiklą arba teikti finansines paslaugas komerciniu pagrindu arba tokiu mastu,
         kad būtina komercinė įmonė, turi gauti iš Bundesanstalt leidimą; <...>“

      10      KWG 33 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos 6 punktas numato, kad atsisakoma išduoti leidimą, jei įmonė valstybėje neturi
         pagrindinės buveinės.

      11      KWG 53 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jei užsienyje įsteigta įmonė Vokietijoje turi filialą, kuris vykdo bankinę veiklą
         arba teikia finansines paslaugas, filialas laikomas kredito arba finansų įstaiga.

      12      KWG 53b straipsnio 1 dalis numato specialų režimą kredito įstaigoms, įsteigtoms kitose Europos ekonominės erdvės valstybėse
         narėse.

      13      2003 m. rugsėjo 16 d. Bundesanstalt aplinkraštyje nurodoma, kad bankinė veikla vykdoma arba finansinės paslaugos teikiamos „valstybėje“ KWG 32 straipsnio prasme,
         jei „paslaugų teikėjas turi užsienyje savo buveinę arba ten nuolat gyvena ir orientuoja savo veiklą į valstybės rinką, nuolat
         komerciniu pagrindu siūlydamas bankinius sandorius arba finansines paslaugas įmonėms ir (arba) asmenims, turintiems savo buveinę
         arba nuolat gyvenantiems valstybėje“.

      II –  Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      Fidium Finanz yra pagal Šveicarijos teisę įsteigta bendrovė, turinti savo buveinę ir pagrindinę administraciją Sankt Galene (Šveicarijoje).
         Ji užsienio klientams teikia 2500 ar 3500 EUR dydžio kreditus, taikydama faktinę 13,94 % metinių palūkanų normą.

      15      Remiantis Fidium Finanz pateiktais duomenimis, apie 90% jos teikiamų kreditų skirta nuolat Vokietijoje gyvenantiems asmenims. Nagrinėjami kreditai
         pirmiausiai siūlomi tam tikras sąlygas atitinkantiems nuolat Vokietijoje gyvenantiems Vokietijos piliečiams. Kitą grupę sudaro
         minėtas sąlygas atitinkantys šioje valstybėje narėje nuolat gyvenantys darbuotojai. Šie kreditai suteikiami, negavus išankstinės
         informacijos iš Schufa (Vokietijos centrinė informacijos apie kreditus įstaiga).

      16      Nagrinėjami kreditai siūlomi Šveicarijos internetiniame puslapyje. Šiame interneto puslapyje klientai gali parsisiųsti reikiamus
         dokumentus, kad galėtų juos užpildyti ir paštu išsiųsti Fidium Finanz. Šie kreditai taip pat siūlomi per Vokietijoje veikiančius kredito tarpininkus. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo nuomone, pastarieji nėra nei Fidium Finanz atstovai, nei jos įgaliotiniai. Jie pastarosios vardu sudaro sutartis ir gauna komisinius.

      17      Fidium Finanz neturi KWG 32 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatyto leidimo vykdyti bankinę veiklą ir teikti finansines paslaugas
         Vokietijoje. Jos veiklai Šveicarijoje taikomi šios valstybės teisės aktai, reglamentuojantys vartojimo kreditus, tačiau, remiantis
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo duomenimis, pagal šiuos teisės aktus pagrindinės bylos aplinkybių
         metu nebuvo reikalaujama, kad Šveicarijos įmonės, teikiančios kreditus vien tik užsienio asmenims, gautų tokį leidimą.

      18      Manydama, kad Fidium Finanz vykdė bankinę veiklą „valstybėje“ KWG 32 straipsnio prasme, kaip tai nurodoma 2003 m. rugsėjo 16 d. aplinkraštyje, Bundesanstalt pranešė šiai bendrovei, jog ji privalo gauti leidimą, kad galėtų teikti kreditus. O Fidium Finanz nurodė, kad jos veiklai nereikia jokio Vokietijos institucijų leidimo, nes ji nevykdo veiklos „valstybėje“ KWG prasme, bet
         daugiau vykdo Vokietijai „skirtą“ veiklą.

      19      Bundesanstalt 2003 m. rugpjūčio 22 d. sprendimu, be kita ko, uždraudė Fidium Finanz vykdyti kredito operacijas, skirtas Vokietijoje įsteigtiems klientams, komerciniu pagrindu arba tokiu mastu, kad būtina komercinė
         įmonė. Manydama, kad šis sprendimas ir vėlesnis šį sprendimą patvirtinantis Bundesanstalt sprendimas riboja laisvą kapitalo judėjimą EB 56 ir paskesnių straipsnių prasme, Fidium Finanz pareiškė ieškinį Verwaltungsgericht Frankfurt am Main.

      20      Manydamas, kad sprendimui byloje priimti būtinas Sutarties nuostatų išaiškinimas, Verwaltungsgericht Frankfurt am Main nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar įmonė, įsteigta ne Europos Sąjungos teritorijoje, šiuo atveju – Šveicarijoje, komerciniu pagrindu teikdama kreditus Europos
         Sąjungos valstybės narės, šiuo atveju – Vokietijos Federacinės Respublikos, gyventojams, gali šios valstybės narės ir jos
         valdžios institucijų arba teismų veiksmų atžvilgiu remtis kapitalo judėjimo laisve pagal EB 56 straipsnį, ar tokių finansinių
         paslaugų pradžiai, teikimui ir organizavimui taikoma tik paslaugų judėjimo laisvė pagal EB 49 ir paskesnius straipsnius?

      2.      Ar įmonė, įsteigta ne Europos Sąjungos teritorijoje, gali remtis kapitalo judėjimo laisve pagal EB 56 straipsnį, jei ji komerciniu
         pagrindu arba daugiausia teikia kreditus Europos Sąjungos gyventojams, o jos buveinė yra valstybėje, kurioje jai netaikomas
         reikalavimas gauti išankstinį šios valstybės valdžios institucijos leidimą, kad galėtų pradėti bei vykdyti tokią veiklą, ir
         jos veikla nėra privalomai kontroliuojama taip, kaip tai įprasta kredito įstaigų atveju Europos Sąjungoje, o šiuo atveju pirmiausia
         – Vokietijos Federacinėje Respublikoje, ar tokiu atveju rėmimasis kapitalo judėjimo laisve laikytinas piktnaudžiavimu teise?

      Ar Europos Sąjungos teisės požiūriu tokia įmonė reikalaujant gauti leidimą gali būti prilyginta atitinkamos valstybės narės
         teritorijoje gyvenantiems asmenims ir įsteigtoms įmonėmis, nors ji nėra įsteigta šioje valstybėje narėje ir neturi joje filialo?

      3.      Ar nuostata, pagal kurią įmonė, įsteigta Europos Sąjungai nepriklausančioje valstybėje, gali komerciniu pagrindu teikti kreditus
         Europos Sąjungos gyventojams, tik gavusi išankstinį atitinkamos valstybės narės, kurioje gyvena kredito gavėjas, valdžios
         institucijos leidimą, pažeidžia kapitalo judėjimo laisvę pagal EB 56 straipsnį?

      Ar šiuo atveju svarbu tai, ar komercinis kreditų teikimas be leidimo yra nusikalstama veika, ar tik administracinės teisės
         pažeidimas?

      4.      Ar trečiajame klausime nurodytas reikalavimas gauti išankstinį leidimą yra pateisinamas EB 58 straipsnio 1 dalies b punktu,
         ypač atsižvelgiant į:

      –        kredito gavėjo apsaugą nuo sutartinių bei finansinių įsipareigojimų asmenims, kurių patikimumas nebuvo patikrintas,
      –        šių asmenų apsaugą nuo įmonių ar asmenų, kurie neteisingai tvarko buhalterinę apskaitą ir netinkamai vykdo, remiantis bendromis
         taisyklėmis, jiems nustatytas klientų konsultavimo bei informavimo pareigas,

      –        šių asmenų apsaugą nuo netinkamos ir piktnaudžiaujančios reklamos,
      –        užtikrinimą, kad kreditus teikiančios įmonės turi pakankamai finansinių resursų,
      –        kapitalo rinkos apsaugą nuo nekontroliuojamo didelių kreditų teikimo,
      –        kapitalo rinkos ir visos visuomenės apsaugą nuo nusikalstamos veiklos, ypač tos,  kurios yra nuostatos dėl kovos su pinigų
         plovimu ar terorizmu?

      5.      Ar pagal Bendrijos teisę per se leistinas reikalavimas gauti leidimą trečiojo klausimo prasme atitinka EB 58 straipsnio 1 dalies b punktą, jeigu leidimas
         suteikiamas, tik jei įmonė turi savo pagrindinį administracijos organą arba bent filialą atitinkamoje valstybėje narėje, ypač
         siekiant:

      –        sudaryti galimybę atitinkamos valstybės narės valdžios institucijoms realiai ir veiksmingai patikrinti sandorių sudarymą ir
         vykdymą, t. y. pranešus prieš trumpą laiką arba iš anksto nepranešus,

      –        kad sandorių sudarymą ir vykdymą būtų galima atsekti, remiantis valstybėje narėje esančiais ir joje saugotinais dokumentais,

      –        turėti galimybę susisiekti su atsakingais įmonės asmenimis valstybės narės teritorijoje,
      –        užtikrinti arba bent palengvinti įmonės klientų finansinių reikalavimų įvykdymą valstybėje narėje?“
      21      Per posėdį Fidium Finanz taryba informavo Teisingumo Teismą, kad Sankt Galeno kantono kompetentingos institucijos 2005 m. kovo mėn. šiai bendrovei
         išdavė leidimą vykdyti veiklą, susijusią su vartojimo kreditų teikimu.

      III –  Dėl prejudicinių klausimų
       Pirminės pastabos
      22      Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar kreditų teikimas komerciniu pagrindu yra
         paslaugų teikimas ir patenka į EB 49 straipsnio reguliavimo sritį ir (ar) ji patenka į EB 56 ir paskesnių straipsnių, reglamentuojančių
         laisvą kapitalo judėjimą, taikymo sritį. Jei šios nuostatos taikytinos pagrindinės bylos aplinkybėms, jis klausia, ar šios
         nuostatos draudžia tokias nacionalines taisykles, kaip pagrindinėje byloje, kuriomis reikalaujama, kad trečiojoje valstybėje
         narėje įsteigta bendrovė šiai veiklai nacionalinėje teritorijoje gautų išankstinį leidimą, ir kurios numato, kad tokį leidimą
         atsisakoma išduoti, jei tokia bendrovė šioje teritorijoje neturi centrinės buveinės arba filialo (toliau − ginčijamos taisyklės).

      23      Iš karto reikia patikslinti, kad ginčijamos taisyklės taikomos ne Europos ekonominėje erdvėje įsteigtoms bendrovėms. Taigi
         Europos ekonominės erdvės valstybėse narėse įsteigtoms kredito įstaigoms, remiantis KWG 53b straipsnio 1 dalimi, yra taikomos
         specialios taisyklės, kurios nėra prašymo priimti prejudicinį sprendimą objektas.

      24      Be to, kaip išplaukia iš šio sprendimo 14 ir 15 punktų, Šveicarijoje įsteigta Fidium Finanz komerciniu pagrindu teikia kreditus Vokietijoje nuolat gyvenantiems asmenims.

      25      Priešingai nei Sutarties skyriuje, reglamentuojančiame laisvą kapitalo judėjimą, laisvą paslaugų teikimą reglamentuojančiame
         skyriuje nėra jokios nuostatos, pagal kurią šio skyriaus nuostatomis galėtų remtis paslaugų teikėjai iš trečiųjų valstybių
         narių, įsisteigę už Europos Sąjungos ribų. Kaip Teisingumo Teismas konstatavo savo 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonėje 1/94
         (Rink. p. I‑5267, 81 punktas), pastarojo skyriaus tikslas yra užtikrinti laisvą paslaugų teikimą valstybių narių piliečių
         naudai. Todėl EB 49 ir paskesni straipsniai neturėtų būti taikomi trečiojoje valstybėje narėje įsteigtai bendrovei.

      26      Be to, pagrindinės bylos aplinkybių metu 1999 m. birželio 21 d. Liuksemburge pasirašytas susitarimas tarp Europos Bendrijų
         ir jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacija dėl laisvo asmenų judėjimo (OL L 114, 2002, p. 6), kuriuo siekiama palengvinti
         susitariančiųjų šalių teritorijoje laisvą paslaugų teikimą, dar nebuvo įsigaliojęs.

      27      Todėl klausimas iškyla dėl Sutarties nuostatų, susijusių su laisvu paslaugų teikimu, ir nuostatų, reglamentuojančių laisvą
         kapitalo judėjimą, atribojimo ir jų tarpusavio ryšio.

      28      Šiuo požiūriu iš EB 49 ir 56 straipsnių formuluočių ir iš vietos, kurią jie užima dviejuose skirtinguose Sutarties III antraštinės
         dalies skyriuose, išplaukia, kad nors glaudžiai susijusios, šios nuostatos yra skirtos reglamentuoti skirtingas situacijas
         ir kad kiekviena iš jų turi savo taikymo sritį.

      29      Šią aplinkybę patvirtina EB 51 straipsnio 2 dalis, kuri atskiria su kapitalo judėjimu susijusias bankų ir draudimo paslaugas
         nuo laisvo kapitalo judėjimo ir numato, kad šių paslaugų liberalizavimas turi būti „derinamas su kapitalo judėjimo liberalizavimu“.

      30      Taigi tam tikrais atvejais, kai nacionalinė nuostata susijusi ir su laisvu paslaugu teikimu, ir su laisvu kapitalo judėjimu,
         negalima atmesti galimybės, kad ji kartu gali apriboti abiejų šių laisvių įgyvendinimą.

      31      Teisingumo Teisme buvo tvirtinama, kad esant tokioms sąlygoms ir atsižvelgiant į EB 50 straipsnio pirmosios pastraipos formuluotę,
         nuostatos, susijusios su laisvu paslaugų teikimu, papildo laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančias nuostatas.

      32      Į šį argumentą neturėtų būti atsižvelgiama. Nors EB 50 straipsnio pirmojoje pastraipoje pateiktame „paslaugų“ sąvokos apibrėžime
         patikslinama, kad kalbama apie paslaugas, „kurių nereglamentuoja nuostatos dėl prekių, kapitalo ir asmenų judėjimo laisvės“,
         vis dėlto šis patikslinimas skirtas tik minėtai sąvokai apibrėžti ir nenustato laisvo paslaugų teikimo ir kitų pagrindinių
         laisvių prioritetinės tvarkos. Iš esmės sąvoka „paslaugos“ reiškia paslaugas, kurių neapima kitos laisvės, taip užtikrinant,
         kad bet kokia ekonominė veikla patenka į pagrindinių laisvių reguliavimo sritį.

      33      Toks prioritetas taip pat neišplaukia ir iš EB 51 straipsnio 2 dalies. Ši nuostata būtent skirta Bendrijos teisės aktų leidėjui
         ir paaiškinama tuo, kad paslaugų teikimo ir kapitalo judėjimo liberalizavimas gali vykti skirtingu tempu.

      34      Jei nacionalinė priemonė kartu yra susijusi su laisvu paslaugu teikimu ir laisvu kapitalo judėjimu, reikia nustatyti, kokią
         įtaką ši priemonė daro šioms pagrindinėms laisvėms ir ar tokiomis aplinkybėmis, kokios yra pagrindinėje byloje, viena iš jų
         turi prioritetą kitos atžvilgiu (analogiškai žr. 2004 m. kovo 25 d. Sprendimo Karner, C‑71/02, Rink. p. I‑3025, 47 punktą; 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo Omega, C‑36/02, Rink. p. I‑9609, 27 punktą ir 2000 m. liepos 14 d. ELPA Teismo sprendimo State Management Debt Agency prieš Islandsbanki-FBA, E‑1/00, EFTA Court Report 2000–2001, p. 8, 32 punktą). Teisingumo Teismas iš esmės vertina nagrinėjamą priemonę tik vienos iš šių dviejų laisvių atžvilgiu,
         jei paaiškės, kad bylos aplinkybėmis viena iš jų yra papildoma kitos atžvilgiu ir gali būti su ja susieta (analogiškai žr. 1994 m.
         kovo 24 d. Sprendimo Schindler, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 22 punktą; 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Canal Satélite Digital, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 31 punktą; minėto sprendimo Karner 46 punktą; minėto sprendimo Omega 26 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Burmanjer ir kt., C‑20/03, Rink. p. I‑4133, 35 punktą).

      35      Atsakant į prejudicinius klausimus reikia atsižvelgti į šias aplinkybes.

       Dėl pirmojo klausimo
      36      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar trečiojoje valstybėje narėje įsteigta
         bendrovė, komerciniu pagrindu teikdama kreditus valstybės narės piliečiams, gali remtis EB 56 straipsnyje įtvirtintu laisvu
         kapitalo judėjimu arba ar tokių finansinių paslaugų pradžiai, teikimui ir organizavimui taikoma tik paslaugų judėjimo laisvė
         pagal EB 49 ir paskesnius straipsnius.

      37      Bundesanstalt, Vokietijos ir Šveicarijos vyriausybės, Airija, o taip pat Italijos ir Portugalijos vyriausybės mano, kad kreditų teikimas
         komerciniu pagrindu yra paslaugų teikimas EB 50 straipsnio pirmosios pastraipos prasme ir kad EB 56 ir paskesni straipsniai
         netaikytini pagrindinės bylos aplinkybėms. Europos Bendrijų Komisija ir Fidium Finanz teigia, kad nagrinėjama veikla priskirtina laisvam kapitalo judėjimui ir kad ši bendrovė gali remtis EB 56 straipsniu.

      38      Pirmiausia reikia nustatyti, kuriai pagrindinei laisvei priskirtina Fidium Finanz vykdomas kreditų teikimas komerciniu pagrindu.

      39      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką kreditų teikimas, kuriuo verčiasi kredito įstaigos, yra paslauga EB 49 straipsnio
         prasme (šiuo klausimu žr. 1995 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Svensson ir Gustavsson, C‑484/93, Rink. p. I‑3955, 11 punktą ir 1997 m. liepos 9 d. Sprendimo Parodi, C‑222/95, Rink. p. I‑3899, 17 punktą). Be to, 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/12/EB dėl
         kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo (OL L 126, p. 1) siekiama pašalinti skirtumus tarp įsisteigimo laisvės ir laisvo
         paslaugų teikimo, būtent kreditų teikimo.

      40      Nors Fidium Finanz pagal Bendrijos teisę nėra kredito įstaiga, kuri verčiasi indėlių ar kitų grąžintinų lėšų priėmimu iš visuomenės, vis dėlto
         jos kreditų teikimas komerciniu pagrindu yra paslaugų teikimas.

      41      „Kapitalo judėjimo“ sąvokos Sutartis neapibrėžia. Todėl iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad tiek,
         kiek EB 56 straipsnis iš esmės perėmė Direktyvos 88/361 1 straipsnio turinį, ir net jei ši buvo priimta EEB sutarties 69 straipsnio
         ir 70 straipsnio 1 dalies (EEB sutarties 67–73 straipsniai buvo pakeisti EB 73b–73g straipsniais, dabar – EB 56–60 straipsniai)
         pagrindu, prie jos pridėta „kapitalo judėjimo nomenklatūra“ toliau naudotina kaip gairės, aiškinant kapitalo judėjimo sąvoką
         (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo Trummer ir Mayer, C‑222/97, Rink. p. I‑1661, 21 punktą; 2002 m. kovo 5 d. Sprendimo Reisch ir kt., C‑515/99, C‑519/99−C‑524/99 ir C‑526/99−C‑540/99, Rink. p. I‑2157, 30 punktą ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, 39 punktą, Rink. p. I‑1957).

      42      Ne rezidentų rezidentams suteiktos paskolos ir kreditai reglamentuojami Direktyvos 88/361 I priedo VIII skyriuje „Finansinės
         paskolos ir kreditai“. Pagal minėto priedo aiškinamąsias nuostatas, ši kategorija apima vartojimo kreditus.

      43      Taigi kreditų teikimas komerciniu pagrindu iš esmės susijęs ir su laisvu paslaugų teikimu EB 49 ir paskesnių straipsnių prasme,
         ir su laisvu kapitalo judėjimu EB 56 ir paskesnių straipsnių prasme.

      44      Todėl reikia nustatyti, kada ir prireikus kokia apimtimi ginčijamos taisyklės daro įtaką šių dviejų laisvių įgyvendinimui
         pagrindinės bylos aplinkybėmis ir gali jas apriboti.

      45      Iš bylos medžiagos matyti, kad ginčijamos taisyklės yra Vokietijos teisės aktų, reglamentuojančių įmonių, vykdančių bankines
         operacijas ir teikiančių finansines paslaugas, priežiūrą, dalis. Šiomis taisyklėmis siekiama prižiūrėti tokių paslaugų teikimą
         ir jas leisti teikti tik įmonėms, kurios užtikrina nuolatinį tokių operacijų vykdymą. Jei rinkos dalyviui leista patekti į
         nacionalinę rinką, pasiruošiama suteikti paskolą ir pasirašoma paskolos sutartis, ji įvykdoma, ir kredito suma yra realiai
         pervedama skolininkui.

      46      Ginčijamos taisyklės neleidžia rinkos dalyviams, kurie neatitinka KWG reikalavimų, patekti į Vokietijos finansų rinką. Remiantis
         nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, laisvo paslaugų teikimo apribojimais turi būti laikomos visos priemonės, kurios
         šių laisvių įgyvendinimą draudžia, riboja arba daro jį mažiau patrauklų (žr., pavyzdžiui, 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 22 punktą). Jei reikalavimas gauti leidimą yra laisvo paslaugų teikimo apribojimas, stabilios
         įmonės reikalavimas yra pats šios laisvės neigimas. Toks reikalavimas yra priimtinas, tik jei įrodoma, kad jis yra būtina
         sąlyga pasiekti siekiamų tikslų (žr., be kita ko, minėto sprendimo Parodi 31 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 30 punktą).

      47      Atsižvelgiant į šio sprendimo 25 punkte pateiktas išvadas trečiojoje valstybėje įsteigta tokia bendrovė kaip Fidium Finanz neturėtų remtis EB 49 ir paskesniais straipsniais.

      48      Laisvo kapitalo judėjimo EB 56 ir paskesnių straipsnių prasme atžvilgiu tikėtina, kad, apribodamos Vokietijoje įsisteigusių
         klientų galimybę gauti ne Europos ekonominėje erdvėje įsteigtos bendrovės teikiamas finansines paslaugas, taisyklės lems,
         kad šie klientai mažiau domėsis minėtomis paslaugomis, ir, be to, sumažins tarptautinius su tokiomis paslaugomis susijusius
         finansų srautus. Tačiau tai yra tik neišvengiama laisvės teikti paslaugas apribojimo pasekmė (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Omega 27 punktą ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, dar nepaskelbto Rinkinyje, 33 punktą. Taip pat analogiškai žr. 1992 m. sausio 28 d. Sprendimo Bachmann, C‑204/90, Rink. p. I‑249, 34 punktą).

      49      Taigi, remiantis pagrindinės bylos aplinkybėmis, laisvo paslaugų teikimo aspektas dominuoja laisvo kapitalo judėjimo atžvilgiu.
         Ginčijamos taisyklės, apribojančios trečiosiose valstybėse įsteigtų bendrovių patekimą į Vokietijos finansų rinką, pirmiausia
         daro įtaką laisvam paslaugų teikimui. Kadangi minėtų taisyklių laisvo kapitalo judėjimo ribojimas yra tik neišvengiama laisvo
         paslaugų teikimo ribojimo pasekmė, nereikia vertinti šių taisyklių suderinamumo su EB 56 ir paskesniais straipsniais.

      50      Remiantis tuo, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: nacionalinės taisyklės, pagal kurias trečiojoje valstybėje
         narėje įsteigta bendrovė gali jos teritorijoje verstis kredito teikimu komerciniu pagrindu tik gavusi išankstinį leidimą ir
         pagal kurias toks leidimas nesuteikiamas, jei tokia bendrovė šioje teritorijoje neturi savo pagrindinės buveinės arba filialo,
         pirmiausia daro poveikį laisvam paslaugų teikimui EB 49 ir paskesnių straipsnių prasme. Trečiojoje valstybėje narėje įsteigta
         bendrovė negali remtis šiomis nuostatomis.

      51      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nereikia atsakyti į kitus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         klausimus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      52      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:
      Nacionalinės taisyklės, pagal kurias trečiojoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė gali jos teritorijoje verstis kredito
            teikimu komerciniu pagrindu tik gavusi išankstinį leidimą ir pagal kurias toks leidimas nesuteikiamas, jei tokia bendrovė
            šioje teritorijoje neturi savo pagrindinės buveinės arba filialo, pirmiausia daro poveikį laisvam paslaugų teikimui EB 49
            ir paskesnių straipsnių prasme. Trečiojoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė negali remtis šiomis nuostatomis.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.