title: 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Alrosa Company Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi - Pasaulinė neapdorotų deimantų gamybos ir tiekimo rinka - Sprendimas, kuriuo dominuojančią padėtį užimančios įmonės pasiūlyti įsipareigojimai pripažįstami privalomais - Reglamento (EB) Nr. 1/2003 9 straipsnis - Proporcingumo principas - Sutarčių sudarymo laisvė - Teisė būti išklausytam. # Byla T-170/06.

text:
      Byla T-170/06
      Alrosa Company Ltd
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Konkurencija — Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi – Pasaulinė neapdorotų deimantų gamybos ir tiekimo rinka – Sprendimas, kuriuo dominuojančią
         padėtį užimančios įmonės pasiūlyti įsipareigojimai pripažįstami privalomais – Reglamento (EB) Nr. 1/2003 9 straipsnis – Proporcingumo
         principas – Sutarčių sudarymo laisvė – Teisė būti išklausytam“

      Sprendimo santrauka
      1.      Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai
      (EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnis)
      2.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Komisijos tyrimas – Atitinkamų įmonių įsipareigojimai, galintys pašalinti
            Komisijos nurodytas su konkurencija susijusias problemas
      (EB 81, 82 ir 85 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnis)
      3.      Konkurencija – Administracinė procedūra – Pažeidimų nutraukimas – Komisijos įgaliojimai
      (Tarybos reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 1 dalis)
      4.      Konkurencija – Administracinė procedūra – Pažeidimų nutraukimas – Komisijos įgaliojimai
      (Tarybos reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 1 dalis)
      5.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Komisijos įgaliojimai
      (EB 82 straipsnis)
      6.      Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas
      (EB 81 ir 82 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnis)
      1.      Komisijos sprendimas, kuriuo pripažįstami privalomais dominuojančią padėtį užimančios įmonės pasiūlyti individualūs įsipareigojimai
         dėl sutartinių santykių su kita įmone apribojimo ir nutraukimo, yra tiesiogiai ir konkrečiai su pastarąja susijęs EB 230 straipsnio
         ketvirtosios pastraipos prasme, jei šis sprendimas sukelia tiesioginį poveikį jos teisinei padėčiai, šiame sprendime ji aiškiai
         minima, jis buvo priimtas pasibaigus procedūrai, kurioje ši įmonė buvo pagrindinė dalyvė, gali iš esmės paveikti jos konkurencinę
         padėtį atitinkamoje rinkoje ir juo siekiama nutraukti ilgalaikius komercinius santykius, kuriuos ji palaiko su dominuojančia
         padėtį užimančia įmone.

      (žr. 38–40 punktus)
      2.      Komisijos sprendimas, kuriuo pripažįstami privalomais įmonės pasiūlyti įsipareigojimai Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio
         prasme, užbaigia konkurencijos taisyklių pažeidimo konstatavimo ir sankcionavimo procedūrą. Todėl šis sprendimas negali būti
         laikomas paprastu Komisijos pritarimu vienos derybų šalies laisvai išreikštam pasiūlymui, o yra privaloma priemonė, kuria
         užbaigiamas pažeidimas arba potencialus pažeidimas, kurio atžvilgiu Komisija įgyvendina visas EB 81 ir 82 straipsniais jai
         suteikiamas prerogatyvas, atsižvelgiant į vienintelę ypatybę, kad susijusių įmonių pasiūlyti įsipareigojimai atleidžia ją
         nuo pareigos tęsti EB 85 straipsniu nustatytą reguliavimo procedūrą ir būtent įrodyti pažeidimą.

      Pripažindamas privalomu tam tikrą ūkio subjekto elgesį trečiųjų šalių atžvilgiu pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį, priimtas
         sprendimas netiesiogiai gali sukelti erga omnes teisinį poveikį, kurio viena susijusi įmonė pati nebūtų galėjusi sukelti. Taigi Komisija yra vienintelė jo autorė, nes ji
         pripažįsta privalomais susijusios įmonės pasiūlytus įsipareigojimus ir yra viena už jį atsakinga. Iš tikrųjų Komisija visiškai
         nėra įpareigota atsižvelgti į susijusių įmonių jai pateiktus įsipareigojimų pasiūlymus ir a fortiori atsižvelgti į juos tokius, kokie yra pateikti. Be to, pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalį neprieštaraujama, kad
         toks sprendimas būtų priimtas neterminuotam laikotarpiui.

      Dar daugiau, nors proporcingumo principas nepaminėtas Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnyje, jis yra bendrasis Bendrijos teisės
         principas, kurio Komisija turi laikytis priimdama sprendimus, kuriais, remiantis šiuo straipsniu, įmonių pasiūlyti įsipareigojimai
         pripažįstami privalomais.

      (žr. 87, 88, 91 ir 92 punktus)
      3.      Nors Komisija turi diskreciją pasirinkti, ar priimti sprendimą pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį, ar pagal šio
         reglamento 9 straipsnio 1 dalį, ir pagal pastarąją nuostatą įmonių pasiūlyti įsipareigojimai yra savanoriški, Komisija turi
         laikytis proporcingumo principo, kai ji nusprendžia šiuos įsipareigojimus pripažinti privalomais.

      Kadangi proporcingumo kontrolė yra objektyvi kontrolė, Komisijos sprendimo tinkamumas ir būtinumas turi būti vertinami atsižvelgiant
         į jos siekiamą tikslą, kuris pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį yra nutraukti konstatuotą pažeidimą, o pagal šio reglamento
         9 straipsnį – pašalinti jos išankstiniame vertinime nurodytas problemas. Nors, priešingai nei taikant šio 7 straipsnio 1 dalį
         priimtų sprendimų atveju, taikydama 9 straipsnio 1 dalį Komisija neturi formaliai įrodyti pažeidimo buvimo, vis dėlto ji turi
         įrodyti konkurencijos problemų, pagrindusių jos ketinimą priimti sprendimą pagal EB 81 ir 82 straipsnius ir leidžiančių jai
         reikalauti, kad susijusi įmonė laikytųsi tam tikrų įsipareigojimų, tikrumą, o tai reiškia, kad nors rinkos analizė ir numatomo
         pažeidimo nustatymas turi mažesnę sprendžiamąją reikšmę nei Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies taikymo atveju, jie
         turi būti pakankami, kad būtų galima atlikti įsipareigojimų tinkamumo kontrolę. Taigi Komisija gali, neviršydama įgaliojimų,
         kuriuos jai suteikė Sutartyje įtvirtintos konkurencijos taisyklės ir Reglamentas Nr. 1/2003, nesvarbu, ar šio reglamento 7 straipsnio
         1 dalies, ar 9 straipsnio 1 dalies pagrindu, priimti sprendimą, absoliučiai draudžiantį bet kokius dviejų įmonių komercinius
         santykius ateityje, tik jeigu toks sprendimas yra būtinas tam, kad būtų atkurta prieš pažeidimą buvusi padėtis.

      Be to, Pirmosios instancijos teismo atliekamos pagal Sutartyje įtvirtintas konkurencijos taisykles Komisijos atliktos analizės
         kontrolės apimtis kiekvieno nagrinėjamo sprendimo atveju priklauso nuo diskrecijos, pagrįstos įgyvendinamų ekonominio pobūdžio
         normų sudėtingumu. Šiuo atveju, nors analizė, kurią Komisija turi atlikti tiek pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį,
         tiek pagal šio reglamento 9 straipsnio 1 dalį, gali pareikalauti sudėtingų ekonominių vertinimų, ši aplinkybė neleidžia jų
         nesant Pirmosios instancijos teismo atliekamą Komisijos sprendimų kontrolę visais atvejais apriboti tik akivaizdžios vertinimo
         klaidos kontrole.

      (žr. 95–97, 99, 100, 103–105, 107–110 punktus)
      4.      Atliekant proporcingumo kontrolę Komisijos sprendimo, kuriuo pripažįstami privalomais dominuojančią padėtį užimančios įmonės
         pasiūlyti individualūs įsipareigojimai dėl sutartinių santykių apribojimo ir jų vėlesnio nutraukimo, būtinumas turi būti vertinamas
         atsižvelgiant į tokius tikslus: nutraukti praktiką, kuri kliudo atitinkamai susitariančiajai įmonei įsitvirtinti atitinkamoje
         rinkoje kaip veiksmingam konkurentui ir atverti tretiesiems asmenims prieigą prie alternatyvaus aprūpinimo šaltinio.

      Tuo atveju, kai yra mažiau varžančių priemonių nei tos, kurias institucija ketina pripažinti privalomomis, ir kai jos jai
         yra žinomos, proporcingumo principas būtent reikalauja iš šios institucijos išnagrinėti, ar šiomis priemonėmis galima pašalinti
         problemas, grindžiančias jos veiksmus, prieš pasirenkant labiau varžančią priemonę, jei pirmosios pasirodo netinkamos. Šiuo
         atžvilgiu, nors Komisija neturi veikdama vietoj šalių pakeisti jų pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį pasiūlytus įsipareigojimus,
         kad būtų pašalintos jos išankstiniame vertinime nurodytos problemos, ji gali pripažinti privalomais tik dalį pasiūlytų įsipareigojimų
         arba pripažinti juos tik tam tikra dalimi. Tačiau Komisija negali reikalauti iš šalių jai pateikti įsipareigojimų pasiūlymus,
         viršijančius sprendimo, kurį ji būtų galėjusi priimti pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį, reikalavimus.

      Tik išimtinės aplinkybės, kaip antai kolektyvinė susijusių įmonių dominuojanti padėtis, gali pateisinti tai, kad pagal Reglamento
         Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalį priimtas sprendimas įmonėms absoliučiai ir galutinai uždraustų palaikyti sutartinius santykius.
         Todėl, nesant tokios aplinkybės, Komisijos sprendimas, nurodantis neterminuotam laikotarpiui nutraukti bet kokius tiesioginius
         ir netiesioginius dviejų įmonių komercinius santykius, pažeidžia proporcingumo principą.

      (žr. 112, 119–121, 131, 139–141 punktus)
      5.      Kadangi EB 82 straipsnio tikslas yra ne uždrausti dominuojančias padėtis, o tik piktnaudžiavimus jomis, Komisija negali iš
         dominuojančios įmonės reikalauti susilaikyti nuo pirkimo, kuris jai leidžia išlaikyti arba sustiprinti savo padėtį rinkoje,
         jei ji tokiu atveju nesinaudoja su konkurencijos taisyklėmis nesuderinamais metodais. Dėl tokią padėtį užimančiai įmonei tenkančios
         ypatingos atsakomybės negali būti reikalaujama kelti jos dominuojančios padėties egzistavimo klausimą.

      (žr. 146 punktą)
      6.      Kalbant apie Komisijos sprendimą, kuriuo nurodoma nutraukti ilgalaikius komercinius santykius tarp dviejų įmonių – susitarimo,
         galinčio sudaryti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, šalių, reikia nurodyti, jog dėl ryšio tarp dviejų Komisijos procedūrų,
         pradėtų pagal EB 81 ir 82 straipsnius pranešus apie šį susitarimą, bei dėl aplinkybės, kad šiame sprendime aiškiai nurodyta
         susitariančioji įmonė, nors jis jai nėra skirtas, pastarajai per procedūrą, vertinamą bendrai, turi būti pripažintos teisės,
         suteikiamos „susijusiai įmonei“ Reglamento Nr. 1/2003 prasme, nors, strigto sensu, ji tokia nėra laikoma su EB 82 straipsniu susijusioje procedūroje. Taigi ši įmonė turi teisę būti išklausyta dėl individualių
         įsipareigojimų, kuriuos Komisija ketina pripažinti privalomais priimdama sprendimą pagal EB 82 straipsnį pradėtoje procedūroje,
         pasiūlytų įmonės, su kuria pirmoji palaiko ilgalaikius komercinius santykius, kuriuos šiuo sprendimu nurodoma nutraukti, ir
         jai turi būti suteikta galimybė visiškai pasinaudoti šia teise. Iš tikrųjų teisės būti išklausytam paisymas reikalauja, pirma,
         kad įmonės, kurios pasiūlė įsipareigojimus pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį, būtų informuotos apie esmines faktines
         aplinkybes, kuriomis Komisija remiasi reikalaudama naujų įsipareigojimų, įskaitant Komisijos išvadas, padarytas išnagrinėjus
         trečiųjų šalių dėl pasiūlytų įsipareigojimų pateiktas pastabas, ir, antra, kad jos galėtų išsakyti savo nuomonę šiuo klausimu.

      (žr. 187, 196, 203 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 11 d.(*)

      „Konkurencija – Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi – Pasaulinė neapdorotų deimantų gamybos ir tiekimo rinka – Sprendimas, kuriuo dominuojančią padėtį užimančios įmonės pasiūlyti įsipareigojimai pripažįstami privalomais – Reglamento (EB) Nr. 1/2003 9 straipsnis – Proporcingumo principas – Sutarčių sudarymo laisvė – Teisė būti išklausytam“
      Byloje T‑170/06
      Alrosa Company Ltd, įsteigta Mirne (Rusija), atstovaujama advokatų R. Subiotto, S. Mobley ir K. Jones,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą F. Castillo de la Torre, A. Whelan ir R. Sauer,

      atsakovę,
      dėl 2006 m. vasario 22 d. Komisijos sprendimo 2006/520/EB dėl procedūros pagal (EB) 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį
         (Byla COMP/B-2/38.381 — De Beers) (OL L 205, 2006, p. 24), kuriuo pripažįstami privalomais De Beers įsipareigojimai pasibaigus laipsniškam pirkimų apimties mažinimui nuo 2006 m. iki 2008 m. nutraukti neapdorotų deimantų iš
         Alrosa pirkimą nuo 2009 m. ir užbaigiama procedūra pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos
         taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1) 9 straipsnį, panaikinimo

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas H. Legal, teisėjai I. Wiszniewska‑Białecka, V. Vadapalas, E. Moavero Milanesi ir N. Wahl,
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. balandžio 19 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinės ir faktinės bylos aplinkybės
       Teisinis pagrindas
       Reglamentas Nr. 1/2003
      1        2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 (EB) ir 82 (EB)
         straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1) taikomas nuo 2004 m. gegužės 1 dienos.

      2        Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Kai Komisija, veikdama skundo pagrindu ar savo iniciatyva, nustato Sutarties 81 straipsnio ar 82 straipsnio pažeidimą, ji
         gali priimti sprendimą, reikalaujantį, kad įmonės ar įmonių asociacijos nutrauktų pažeidimą. Tuo tikslu ji gali skirti įmonei
         ar įmonių asociacijai bet kokią elgesio ar struktūrinę koreguojančią priemonę, proporcingą įvykdytam pažeidimui ir būtiną
         pažeidimui veiksmingai nutraukti. Struktūrinės priemonės gali būti skiriamos tik tuo atveju, jei nėra lygiai taip pat veiksmingos
         elgesio priemonės arba jei lygiai taip veiksminga elgesio priemonė būtų įmonei didesnė našta nei struktūrinė. Komisija taip
         pat gali konstatuoti, kad pažeidimas padarytas praeityje, jei ji turi teisėtą interesą tai daryti.“

      3        Pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį:

      „1. Jei Komisija ketina priimti sprendimą, reikalaujantį, kad pažeidimas būtų nutrauktas, o įmonės pasiūlo savo įsipareigojimus
         dėl Komisijos išankstiniame vertinime iškeltų problemų, Komisija savo sprendimu gali padaryti šiuos įsipareigojimus privalomus
         įmonėms. Toks sprendimas priimamas nustatytam laikotarpiui ir jame daroma išvada, kad tolesniems Komisijos veiksmams nebėra
         pagrindo.

      2. Komisija gali atnaujinti procesą gavusi prašymą arba savo iniciatyva, jei:
      a) iš esmės pasikeitė kuris nors faktas, kuriuo sprendimas buvo grindžiamas;
      b) įmonės nesilaiko savo įsipareigojimų; ar
      c) sprendimas buvo pagrįstas šalių pateikta neišsamia, neteisinga ar klaidinančia informacija.“
      4        Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnyje numatyta:

      „Komisija, prieš priimdama sprendimus, kaip numatyta 7, 8, 23 straipsniuose ir 24 straipsnio 2 dalyje, suteikia įmonėms ar
         įmonių asociacijoms, esančioms Komisijos nagrinėjamos bylos subjektu, galimybę būti išklausytoms klausimais, dėl kurių Komisija
         buvo pareiškusi prieštaravimus. Komisija grindžia savo sprendimus tik tais prieštaravimais, dėl kurių suinteresuotos šalys
         galėjo pareikšti pastabų. <...>

      2. Proceso metu turi būti gerbiama šalių teisė į gynybą. Šalys turi teisę susipažinti su Komisijos bylos medžiaga atsižvelgiant
         į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo verslo paslaptis. <...>

      3. Jei Komisija laiko esant reikalinga, ji gali išklausyti ir kitus fizinius ar juridinius asmenis. Tokių asmenų pareiškimai
         dėl išklausymo patenkinami, jei jie parodo esant pakankamai suinteresuotumo. <...>

      4. Komisija, ketindama priimti sprendimą pagal 9 ar 10 straipsnį, paskelbia glaustą bylos santrauką ir pagrindinius įsipareigojimus
         ar siūlomus veiksmus. Suinteresuoti tretieji asmenys gali pateikti savo pastabas per Komisijos paskelbtą laikotarpį, kuris
         negali būti trumpesnis nei vienas mėnuo. Skelbiant minėtą informaciją atsižvelgiama į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo
         verslo paslaptis.“

       Reglamentas Nr. 773/2004
      5        2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal (EB) 81 ir (EB) 82 straipsnius
         tvarkos (OL L 123, 2004, p. 18) buvo priimtas pagal Reglamento Nr. 1/2003 33 straipsnį. Jis įsigaliojo 2004 m. gegužės 1 dieną.

      6        Reglamento (EB) Nr. 773/2004 10 straipsnyje, be kita ko, numatyta:

      „1. Komisija raštu informuoja suinteresuotas šalis apie joms pateiktus prieštaravimus. Kiekvienai jų pateikiamas pareiškimas
         dėl prieštaravimų.

      2. Pateikdama suinteresuotoms šalims pareiškimą dėl prieštaravimų Komisija gali nustatyti terminą, per kurį šios šalys gali
         raštu pateikti savo požiūrį. Komisija nėra įpareigota atsižvelgti į pareiškimus raštu, gautus pasibaigus nustatytam terminui.
         <…>“

      7        Reglamento Nr. 773/2004 15 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Jei reikalaujama, Komisija suteikia prieigą prie bylos šalims, kurioms ji pateikė pareiškimą dėl prieštaravimų. Prieiga suteikiama
         po pranešimo apie pareiškimą dėl prieštaravimų.“

       Faktinės bylos aplinkybės
      8        Alrosa Company Ltd (toliau – Alrosa) yra Mirne (Rusija) įsteigta bendrovė. Ji veikia pasaulinėje neapdorotų deimantų gamybos ir tiekimo rinkoje, kurioje užima
         antrąją vietą. Alrosa  iš esmės veikia Rusijoje. Ten ji vykdo tyrinėjimo, gavybos, vertinimo ir tiekimo veiklą bei veiklą juvelyrinių dirbinių
         pramonės srityje.

      9        De Beers SA (toliau – De Beers) yra Liuksemburge (Liuksemburgas) įsteigta bendrovė. De Beers grupė, kurios pagrindinė holdingo bendrovė yra De Beers SA, taip pat veikia pasaulinėje neapdorotų deimantų gamybos ir tiekimo rinkoje, kurioje ši grupė užima pirmąją vietą. De Beers grupė iš esmės veikia Pietų Afrikoje, Botsvanoje, Namibijoje ir Tanzanijoje bei Jungtinėje Karalystėje. Ji minėtose šalyse
         vykdo tyrinėjimo, gavybos, vertinimo, tiekimo, prekybos ir gamybos veiklą bei veiklą, apimančią visą deimantų tiekimo grandinę,
         juvelyrinių dirbinių pramonės srityje.

      10      2002 m. kovo 5 d. Alrosa ir De Beers pranešė Komisijai apie 2001 m. gruodžio 17 d. tarp Alrosa ir dviejų ir De Beers grupės dukterinių bendrovių City and West East Limited bei De Beers Centenary AG sudarytą susitarimą (toliau – susitarimas, apie kurį pranešta) siekdamos, kad būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimo nebuvimo
         arba dėl išimties taikymo pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentą Nr. 17, pirmąjį reglamentą, įgyvendinantį Sutarties
         (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204).

      11      Šio ilgainiui susiklosčiusių komercinių Alrosa ir De Beers santykių kontekste sudaryto susitarimo pagrindinis dalykas buvo neapdorotų deimantų tiekimas.

      12      Susitarimas buvo sudarytas penkerių metų laikotarpiui, turėjusiam pagal šio susitarimo 12 straipsnį prasidėti nuo Komisijos
         patvirtinimo kontrahentams, kad jis „nepažeidžia EB 81 straipsnio 1 dalies arba jam taikoma EB 81 straipsnio 3 dalyje nustatyta
         išimtis ir kaip nors kitaip nepažeidžia EB 82 straipsnio“.

      13      Per šį laikotarpį Alrosa įsipareigojo De Beers parduoti Rusijoje pagamintus natūralius neapdorotus deimantus už 800 milijonų JAV dolerių (USD) per metus, o De Beers įsipareigojo juos nupirkti, kaip buvo numatyta susitarimo, apie kurį pranešta, 2.1.1 straipsnyje. Vis dėlto ketvirtaisiais
         ir penktaisiais metais Alrosa pagal susitarimo 2.1.2 straipsnį galėjo šią sumą sumažinti iki 700 milijonų USD. 800 milijonų USD suma, nustatyta pagal kainas,
         galiojusias sudarant susitarimą, apie kurį pranešta, atitiko maždaug pusę metinės Alrosa produkcijos bei jos visą už Nepriklausomų Valstybių Sandraugos (NVS) ribų eksportuojamą produkciją.

      14      2003 m. sausio 14 d. Komisija išsiuntė pranešimą apie kaltinimus Nr. COMP/E‑3/38.381 ieškovei ir De Beers, kuriame teigė, kad susitarimas, apie kurį pranešta, gali būti laikomas EB 81 straipsnio 1 dalyje uždraustu antikonkurenciniu
         susitarimu, kuriam negalima taikyti EB 81 straipsnio 3 dalyje numatytos išimties. Tą pačią dieną ji išsiuntė atskirą pranešimą
         apie kaltinimus Nr. COMP/E‑2/38.381 De Beers, kuriame ji teigė, kad susitarimas gali būti laikomas EB 82 straipsnyje uždraustu piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi.

      15      2003 m. kovo 31 d. Alrosa ir De Beers pateikė Komisijai bendras pastabas raštu, atsakydamos į byloje COMP/E‑3/38.381 pateiktą pranešimą apie kaltinimus.

      16      2003 m. liepos 1 d. Komisija išsiuntė papildomą pranešimą apie kaltinimus ieškovei ir De Beers, kuriame teigė, kad susitarimas, apie kurį pranešta, taip pat gali būti laikomas Europos Ekonominės Erdvės (EEE) susitarimo
         53 straipsnio 1 dalyje uždraustu antikonkurenciniu susitarimu, kuriam negalima taikyti EEE susitarimo 53 straipsnio  3 dalyje
         numatytos išimties. Tą pačią dieną ji išsiuntė papildomą atskirą pranešimą apie kaltinimus De Beers, kuriame teigiama, jog susitarimas, apie kurį pranešta, taip pat gali būti laikomas EEE susitarimo 54 straipsnyje uždraustu
         piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi.

      17      2003 m. liepos 7 d. Komisija išklausė ieškovės ir De Beers žodžiu pateiktas pastabas.

      18      2003 m. rugsėjo 12 d. ieškovė pasiūlė įsipareigojimus palaipsniui sumažinti De Beers parduodamų neapdorotų deimantų kiekį šeštaisiais metais po susitarimo, apie kurį pranešta, įsigaliojimo, o nuo 2013 m. daugiau
         neparduoti De Beers neapdorotų deimantų. Vėliau Alrosa atšaukė savo įsipareigojimus.

      19      2004 m. gruodžio 14 d. ieškovė ir De Beers bendrai pateikė įsipareigojimus (toliau – bendri įsipareigojimai), skirtus problemoms, apie kurias jas informavo Komisija,
         pašalinti. Šiais bendrais įsipareigojimais numatyta palaipsniui sumažinti Alrosa neapdorotų deimantų pardavimą De Beers, kurio vertė turėjo sumažėti nuo 700 milijonų USD 2005 m. iki 275 milijonų USD 2010 m., ir vėliau laikytis šios aukščiausių
         kainų ribos.

      20      2005 m. birželio 3 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje buvo paskelbtas „pranešimas <…> byloje COMP/E‑2/38.381 – De Beers‑Alrosa“ (OL C 136, p. 32, toliau – trumpas pranešimas). Jame Komisija nurodė, kad nagrinėdama susitarimą EB 81, EB 82, EEE susitarimo
         53 ir 54 straipsnių atžvilgiu gavo Alrosa ir De Beers įsipareigojimus (1 punktas), pateikė bylos santrauką (3 – 10 punktai) ir aprašė pasiūlytus įsipareigojimus (11–15 punktai).
         Ji taip pat pasiūlė suinteresuotosioms trečiosioms šalims per mėnesį jai pateikti savo pastabas (2 ir 17 punktai) ir nurodė,
         kad ketina priimti sprendimą, kuriuo pasiūlytus įsipareigojimus pripažintų privalomais, laikydamasi įsipareigojimo atsižvelgti
         į šio rinkos tyrimo rezultatą (2 ir 16 punktai).

      21      Po šio paskelbimo 21 trečioji suinteresuotoji šalis pateikė Komisijai pastabas, apie kurias ši 2005 m. spalio 27 d. informavo
         Alrosa ir De Beers. Per šį susirinkimą Komisija taip pat pasiūlė šalims iki 2005 m. lapkričio mėnesio pabaigos pateikti jai naujus bendrus įsipareigojimus
         nuo 2009 m nutraukti komercinius santykius.

      22      2006 m. sausio 25 d. De Beers atskirai pateikė įsipareigojimus (toliau – De Beers individualūs įsipareigojimai), skirtus Komisijos, atsižvelgiant į rinkos tyrimo rezultatus, nurodytoms problemoms pašalinti.
         Šiuose De Beers individualiuose įsipareigojimuose buvo numatyta palaipsniui mažinti Alrosa neapdorotų deimantų pardavimą, kurio vertė turėjo sumažėti nuo 600 milijonų USD 2006 m. iki 400 milijonų USD 2008 m., De Beers ir vėliau visai jį nutraukti.

      23      2006 m. sausio 26 d. Komisija ieškovei perdavė De Beers individualių įsipareigojimų ištrauką ir pasiūlė jai pateikti savo pastabas šiuo klausimu. Ji ieškovei taip pat perdavė trečiųjų
         šalių komentarų nekonfidencialių versijų kopiją.

      24      Po to ieškovė ir Komisija pasikeitė nuomonėmis dėl tam tikrų Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnyje numatytų procedūros aspektų
         ir jų reikšmės šioje byloje. Iš esmės buvo aptariami prieigos prie bylos medžiagos, taip pat teisės į gynybą, ir ypač teisės
         būti išklausytam, klausimai. Be to, savo 2006 m. vasario 6 d. laiške ieškovė pateikė komentarus dėl De Beers individualių įsipareigojimų ir dėl trečiųjų šalių pastabų.

      25      2006 m. vasario 22 d. Komisija priėmė Sprendimą 2006/520/EEB dėl EB (82) straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio taikymo
         (Byla COMP/B‑2/38.381 – De Beers) (OL L 205, p. 24, toliau – sprendimas).

      26      Sprendimo 1 straipsnyje numatyta, kad „priede nurodyti įsipareigojimai yra privalomi De Beers“, o 2 straipsnyje, kad „šioje byloje pradėta procedūra yra baigta“ (Neoficialus vertimas).

       Procesas ir šalių reikalavimai
       Procesas
      27      2006 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu Alrosa pareiškė šį ieškinį.

      28      Atskiru dokumentu, pateiktu kanceliarijai tą pačią dieną, ji paprašė Pirmosios instancijos teismo sprendimą priimti pagal
         pagreitintą procedūrą, taikant Procedūros reglamento 76a straipsnio 1 dalį.

      29      2006 m. rugpjūčio 16 d. Komisija pateikė savo atsiliepimą į ieškinį.

      30      2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimu Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija), išklausęs Komisiją ir atsižvelgęs į ypatingą
         skubą bei į bylos aplinkybes, patenkino ieškovės prašymą nagrinėti ieškinį pagreitinta tvarka.

      31      2006 m. rugsėjo 28 d. laišku Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija), taikydamas Procedūros reglamento 49  ir
         64 straipsnius, paprašė Komisijos pateikti 2003 m. sausio 14 d. ir liepos 1 d. De Beers pagal EB 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį pateiktus pranešimus apie kaltinimus. Komisija įvykdė šią proceso organizavimo
         priemonę per nustatytą terminą.

      32      2006 m. spalio 9 d. Sprendimu, išklausęs šalis, Pirmosios instancijos teismas, taikydamas Procedūros reglamento 14 straipsnio
         1 dalį ir 51 straipsnio 1 dalį, perdavė bylą ketvirtajai išplėstinei kolegijai.

      33      Per 2007 m. balandžio 19 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo užduotus klausimus.

      34      Alrosa Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti sprendimą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      35      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš Alrosa bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl teisės
       Dėl priimtinumo
      36      Pastebėdama, kad EB 82 straipsnis ir EEE susitarimo 54 straipsnis gali būti taikomi tik dominuojančioje padėtyje esančioms
         įmonėms, kad taip nėra Alrosa atveju ir kad todėl ji negali būti laikoma nei šalimi, susijusia su procedūra, kurioje buvo priimtas sprendimas, nei būti
         jo adresatė, Komisija neginčija ieškinio priimtinumo, nes jis yra pagrįstas tuo, jog ieškovė yra tiesiogiai ir konkrečiai
         susijusi su sprendimu.

      37      Vis dėlto, kadangi ieškinio priimtinumo klausimas yra viešosios tvarkos klausimas, remiantis Procedūros reglamento 113 straipsniu,
         reikia jį nagrinėti savo iniciatyva (žr. 1993 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo CIRFS ir kt. prieš Komisiją, C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 23 punktą).

      38      Kadangi ieškovė nebuvo sprendimo adresatė, šiuo atžvilgiu reikia nustatyti, ar sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su
         ja susijęs EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.

      39      Šioje byloje pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalį sprendimu pripažįstami privalomais De Beers pasiūlyti įsipareigojimai apriboti savo neapdorotų deimantų pirkimą iš Alrosa iki tam tikros sumos 2006–2008 m. ir nuo 2009 metų tiesiogiai arba netiesiogiai nebepirkti neapdorotų deimantų iš Alrosa. Tiek, kiek jis apriboja De Beers galimybę įsigyti neapdorotų deimantų iš Alrosa, sprendimas sukelia tiesioginį poveikį pastarosios teisinei padėčiai. Todėl šis sprendimas yra tiesiogiai susijęs su ieškove.

      40       Sprendimas yra taip pat konkrečiai susijęs su ieškove, nes jis buvo priimtas pasibaigus procedūrai, kurioje Alrosa buvo pagrindinė dalyvė, nes jame ji aiškiai minima, juo siekiama nutraukti ilgalaikius komercinius santykius, kuriuos Alrosa palaiko su De Beers, ir jis gali iš esmės paveikti jos konkurencinę padėtį neapdorotų deimantų tiekimo ir gamybos rinkose (šiuo atžvilgiu žr.
         1998 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 54–56 punktus).

      41      Todėl ieškovė gali ginčyti sprendimo teisėtumą EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos pagrindu.

       Dėl esmės
      42      Ieškovės ieškiniui pagrįsti pateikti argumentai susiję su trimis pagrindais, kuriuose teigiama, pirma, kad buvo pažeista teisė
         būti išklausytam, antra, kad sprendimu buvo pažeistas Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnis, draudžiantis neribotam laikotarpiui
         atitinkamai įmonei nustatyti įsipareigojimus, kuriuos ji prisiėmė nesavanoriškai, trečia, galiausiai, kad pažeidžiant Reglamento
         Nr. 1/2003 9 straipsnį, EB 82 straipsnį ir sutarčių sudarymo laisvės bei proporcingumo principus nustatyti privalomi įsipareigojimai
         yra per griežti.

      43      Šios bylos aplinkybėmis pirmiausia reikia kartu nagrinėti antrąjį ir trečiąjį ieškinio pagrindus.

       Dėl ieškinio pagrindų, susijusių su Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio, EB 82 straipsnio, sutarčių sudarymo laisvės ir proporcingumo
            principo pažeidimu
       Šalių argumentai
      44      Ieškovė pirmiausia teigia, kad sprendimas pažeidžia Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį, nes juo tik vienos iš dviejų šioje
         byloje aptariamų įmonių pasiūlyti įsipareigojimai, t. y. De Beers individualūs įsipareigojimai, pripažįstami privalomais ir tai daroma neribotam laikotarpiui.

      45      Pirmasis Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio sakinys Komisijai ir su konkurencijos taisyklių taikymo procedūra susijusiai įmonei
         arba įmonėms suteikia galimybę pasiekti abipusiškai naudingą jų nesutarimo sprendimą. Vadovaujantis tokia logika, kai su minėta
         procedūra yra susijusios kelios įmonės ir jos bendrai pateikia įsipareigojimus Komisijai, pastaroji gali sutikti ir pripažinti
         privalomais tik bendrus įsipareigojimus, o ne vienos iš jų individualiai pasiūlytus įsipareigojimus. Šioje byloje ieškovė
         turėjo būti laikoma susijusia įmone. Todėl Komisija negalėjo De Beers individualių įsipareigojimų pripažinti privalomais.

      46      Be to, antrasis reglamento 9 straipsnio sakinys turi būti suprantamas kaip įpareigojantis Komisiją, nusprendusią įsipareigojimus
         pripažinti privalomais, šiuo atžvilgiu priimti terminuotą sprendimą. Tačiau sprendimas buvo priimtas neribotam laikotarpiui.

      47      Ieškovė taip pat teigia, kad dėl sprendimo Alrosa negali visiškai ir potencialiai neribotam laikotarpiui tiekti neapdorotų deimantų De Beers. Todėl sprendimas pažeidė Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį, EB 82 straipsnį ir sutarčių sudarymo laisvę.

      48      Šiuo atžvilgiu ieškovė pirmiausia tvirtina, kad sprendime iš esmės padaryta teisės klaida, nes jis prilygsta teisėto elgesio
         uždraudimui neribotam laikui.

      49      Iš tikrųjų atviros rinkos ekonomikos, kurioje yra laisva konkurencija, principas, įtvirtintas EB 4 straipsnio 1 dalyje, ir
         sutarčių sudarymo laisvė, įtvirtinta valstybių narių teisėje ir pripažinta Bendrijos teisėje (2000 m. spalio 26 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Bayer prieš Komisiją, T‑41/96, Rink. p. II‑3383, 180 punktas, taip pat šiuo atžvilgiu žr. generalinės advokatės S. Rozès išvadą byloje, kurioje
         buvo priimtas 1983 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas Schmidt prieš Komisiją, 210/81, Rink. p. 3045, 3072 ir generalinio advokato F. Jacobs išvados byloje, kurioje buvo priimtas 1998 m. lapkričio 26 d.
         Teisingumo Teismo sprendimas Bronner, C‑7/97, Rink. p. I‑7791, 56 punktą), yra labai svarbūs Bendrijos teisės sistemoje.

      50      Todėl, taikant Bendrijos konkurencijos taisykles, reikia atsižvelgti į šiuos principus. Būtent EB 82 straipsnis, skirtas specifiniam
         elgesiui, kuriuo piktnaudžiaujama, negali būti aiškinamas kaip pripažįstantis neteisėtu vien tai, kad sudaromas susitarimas,
         kuriuo siekiama nupirkti arba parduoti prekes, tik dėl to, kad viena iš šalių užima dominuojančią padėtį.

      51      Tačiau šioje byloje sprendimu iš Alrosa ir De Beers buvo atimta laisvė sudaryti susitarimą, įskaitant ad hoc forma, tik dėl to, kad De Beers užima dominuojančią padėtį neapdorotų deimantų tiekimo rinkai priešsrovinėse rinkose. Dėl sprendimo nuo 2009 m. De Beers boikotas Alrosa atžvilgiu tampa teisėtas. Ši beprecedentė situacija yra dar labiau verta dėmesio dėl to, kad susitarimas, apie kurį pranešta,
         iš pradžių apėmė tik 50 % Alrosa neapdorotų deimantų metinės produkcijos ir 10 % metinės pasaulinės produkcijos rinkos, o po to, susiklosčius situacijai pagal
         bendrus įsipareigojimus – 18 % Alrosa metinės produkcijos ir 3,6 % metinės pasaulinės produkcijos.

      52      Taip pat ieškovė teigia, kad sprendime iš esmės yra akivaizdi vertinimo klaida, nes susitarimo, apie kurį pranešta, atžvilgiu
         nurodytos problemos jokiu būdu nepateisino jos sutarčių sudarymo laisvės pažeidimo.

      53      Iš tikrųjų pagrindinė Komisijos išankstiniame susitarimo, apie kurį pranešta, įvertinime nurodyta problema EB 82 ir EEE susitarimo
         54 straipsnių atžvilgiu buvo ta, kad minėtame susitarime numatytas išskirtinio tiekimo įsipareigojimas sustiprins De Beers galią rinkoje, pašalinant Alrosa iš neapdorotų deimantų tiekimo rinkos ir todėl iš kitų pirkėjų atimant prieigą prie reikšmingo tiekimo šaltinio, kuriuo ji
         buvo.

      54      Tokiu atveju pagal teismo praktiką (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hoffmann-La Roche prieš Komisiją, 85/76, 1979 p. 461, 89 punktas ir 2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Van den Bergh Foods prieš Komisiją, T‑65/98, Rink. p. II‑4653, 80, 81 ir 160 punktai) reikėtų atlikti konkretų su De Beers elgesiu susijusio rinkos atskyrimo poveikio įvertinimą. Šis reikalavimas dar imperatyvesnis dėl to, kad Komisija ir Bendrijos
         teismai niekada iki šiol neturėjo galimybės nuspręsti dėl išskirtinio tiekimo įsipareigojimo, susijusio su dominuojančioje
         padėtyje esančiu pirkėju, teisėtumo EB 82 straipsnio atžvilgiu.

      55      Taigi šioje byloje būtų buvę tinkama, pirma, pakeisti susitarimą, apie kurį pranešta, taip, kad būtų sumažintas nustatytas
         atskyrimo poveikis ir, antra, nepateisinama panaikinti bet kokią galimybę Alrosa sudaryti sutartį su De Beers.

      56      Galiausiai ieškovė mano, kad pats sprendimas turi antikonkurencinį poveikį. Viena vertus, jis iš jos atima prieigą prie pagrindinio
         rinkoje esančio pirkėjo, tokiu būdu sukeliant riziką, kad sumažės jos gamyba, nes nėra užtikrinama, jog Alrosa ras alternatyvių pirkėjų už tas pačias kainas. Kita vertus, jis atima iš De Beers prieigą prie Alrosa produkcijos, tokiu būdu suteikiant galimybę kitiems pirkėjams pasinaudoti didesne rinkos galia jiems derantis su Alrosa ir nustatyti dirbtines kainas.

      57      Sprendimas taip pat pažeidžia Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį, EB 82 straipsnį ir proporcingumo principą.

      58      Šiuo atžvilgiu Alrosa pirmiausia pažymi, kad proporcingumo principas, įtvirtintas EB 5 straipsnio trečiojoje pastraipoje, kuri numato, kad Bendrija
         nesiima jokių veiksmų, kurie nėra būtini siekiant šios Sutarties nustatytų tikslų, Teisingumo Teismo teigimu, lemia tai, kad
         ekonominės veiklos draudimas teisėtas su sąlyga, jog draudimo priemonės yra tinkamos ir būtinos aptariamais teisės aktais
         teisėtai siekiamiems tikslams pasiekti, todėl kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią,
         o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi siekiamiems tikslams (1990 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Fedesa, C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 13 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo RTE ir ITP prieš Komisiją, C‑241/91 P ir C‑242/91 P, Rink. p. I‑743, 93 punktas).

      59      Taip pat ieškovė mano, kad šis principas taikomas sprendimams, kuriais Komisija taiko Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį. Iš
         tikrųjų Reglamento Nr. 1/2003 Komisijai suteikta kompetencija siejama kartu su jai tenkančia pareiga užtikrinti EB 81 ir EB
         82 straipsniuose nustatytų principų taikymą, todėl naudodamasi šia kompetencija, ji negali viršyti to, kas būtina užtikrinti,
         kad nebūtų iškreipta konkurencija Bendrojoje rinkoje.

      60      Šiuo atžvilgiu nesvarbu, kad Komisijos privalomais pripažinti įsipareigojimai iš pradžių buvo pasiūlyti susijusių įmonių ir
         kad jų pasiūlymas gali viršyti tai, kas būtina laikantis EB 81 ir EB 82 straipsnių. Faktiškai tik siekdamos pašalinti problemas,
         apie kurias jas informavo Komisija, šios įmonės pasiūlė įsipareigojimus. Todėl būtina, kad įsipareigojimai, kuriuos Komisija
         galiausiai pripažino būtinais, pašalintų problemas, nurodytas jos išankstiniame vertinime, neviršijant to, kas tinkama, būtina
         ir kuo mažiau varžoma siekiant užtikrinti Bendrijos konkurencijos taisyklių laikymąsi. Šių reikalavimų laikymasis yra privalomas
         bent jau tada, kai, kaip šioje byloje, įsipareigojimų pripažinimas privalomais gali nepalankiai paveikti su byla susijusį
         asmenį.

      61      Galiausiai ieškovė teigia, kad šioje byloje sprendimas pažeidžia proporcingumo principą.

      62      Pirma, sprendimas nėra būtinas siekiant įgyvendinti tikslą uždrausti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, kurio siekia
         EB 82 straipsnis. Iš tikrųjų Komisijai pasiūlyti bendri įsipareigojimai būtų sumažinę metinę AlrosaDe Beers tiekiamą produkcijos dalį nuo 50 % 2005 m. iki 18 % 2010 m. ir dar daugiau, atsižvelgiant į sudarant susitarimą, apie kurį
         pranešta, galiojusias kainas, ir iš tikrųjų vėliau ši dalis dar sumažėtų, atsižvelgiant į, viena vertus, galimą Alrosa produkcijos padidėjimą ir, kita vertus, tikėtiną neapdorotų deimantų kainos padidėjimą. Tačiau pagal ankstesnius sprendimus,
         susijusius su dominuojančioje padėtyje esančiu tiekėju, 50 % dalį Komisija paprastai laikė pakankama ir už ją daug mažesnė
         dalis šiuo atžvilgiu būtų buvusi pakankama.

      63      Antra, jis sukeltų neproporcingų nepatogumų EB 82 straipsniu siekiamo tikslo išlaikyti neiškreiptą konkurenciją atžvilgiu.
         Iš tikrųjų jis visiškai panaikintų anksčiau Alrosa turėtą galimybę sudaryti sutartį su De Beers. Tačiau, atsižvelgiant į Komisijos nurodytą problemą dėl rinkos atskyrimo rizikos, būtų pakakę, atsižvelgiant į konkrečią
         šios rizikos mastą, pakeisti susitarimą, apie kurį pranešta, kaip nurodyta bendruose įsipareigojimuose, ir apriboti Alrosa metinės produkcijos dalį bei De Beers tiekiamos metinės pasaulinės produkcijos dalį atitinkamai iki 18 % ir 3,6 % rinkos. Vis dėlto Komisija niekur sprendime nenurodė,
         kodėl negalėjo būti pasirinkta ši mažiau varžanti galimybė, kurią jai pasiūlė atitinkamos įmonės.

      64      Trečia, savo ruožtu sprendimo neproporcingas poveikis sukelia diskriminaciją Alrosa atžvilgiu, nes kitiems pardavėjams išlieka galimybė tiekti jų neapdorotus deimantus De Beers tokiais kiekiais, kurie yra lygūs arba viršija 3,6 % metinės pasaulinės produkcijos, nustatyto pagal bendrais įsipareigojimais
         pakeistą susitarimą, apie kurį pranešta.

      65      Komisija teigia, kad ieškovės pateikti ieškinio pagrindai nepagrįsti.

      66      Pirmiausia susijusių įmonių sąvoka, minima Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio pirmame sakinyje, kaip ir susijusių šalių sąvoka,
         paminėta kitose minėto reglamento nuostatose, reiškia asmenį arba prireikus asmenis, kurio arba kurių atžvilgiu pradėta procedūra,
         t. y. kurie gali būti pripažinti atsakingais už susitarimą arba suderintus veiksmus EB 81 ir EEE susitarimo 53 straipsnių
         prasme arba piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio ir  EEE susitarimo 54 straipsnio prasme. Šioje byloje
         tik De Beers buvo įmonė, susijusi su procedūra, kuri buvo pradėta pagal su piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi susijusias nuostatas.
         Todėl tik De Beers galėjo pateikti įsipareigojimus, kuriuos Komisija galėjo pripažinti privalomais.

      67      Be to, Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio antrajame sakinyje esančios sąvokos gali būti aiškinamos tik kaip Komisijai suteikiančios
         teisę, o ne pareigą priimti sprendimus apibrėžtam laikotarpiui.

      68      Ji taip pat visų pirma tvirtina, kad sprendimu nepažeidžiama sutarčių sudarymo laisvė. Pirmiausia neteisinga teigti, kad sprendimas
         prilygsta teisėto elgesio uždraudimui.

      69      Iš tikrųjų sutarčių sudarymo laisvė yra apribota EB 81 ir EB 82 straipsniuose numatytu antikonkurencinės praktikos uždraudimu.
         Tačiau šioje byloje susitarimas, vertinamas nusistovėjusių komercinių Alrosa ir De Beers santykių kontekste, atlikus išankstinį įvertinimą atrodė prieštaraujantis šioms nuostatoms taip pat, kaip kiti komerciniai
         santykiai, šalių palaikyti per Komisijos tyrimą, kaip antai ad hoc pardavimas, pagrįstas principu „willing buyer / willing seller“. Be to, Komisija tokį išankstinį vertinimą padarė ne tik
         dėl to, kad De Beers užėmė dominuojančią padėtį priešsrovinėje rinkoje, kaip teigia Alrosa, bet ir dėl jos dominuojančios padėties neapdorotų deimantų gamybos ir tiekimo rinkoje, kaip tai pažymėta sprendimo 23 ir
         24 konstatuojamosiose dalyse.

      70      Be to, sprendimas nepanaikina Alrosa sutarčių sudarymo laisvės. Priešingai, jame buvo privalomais pripažinti tik savanoriškai naudojantis savo sutarčių sudarymo
         laisve De Beers prisiimti įsipareigojimai nutraukti ją su Alrosa siejantį susitarimą. Gali būti, kad Alrosa buvo suinteresuota pakeisti susitarimą su savo pagrindiniu konkurentu dėl konkurencijos rizikos. Vis dėlto pagal teismo praktiką,
         taikant EB 82 straipsnį, neturėtų būti atsižvelgta nei į suinteresuotumą, kad dominuojančioje padėtyje esančios įmonės partneris
         galėtų su ja susisaistyti sudarydamas susitarimą, nei į kitas su šiuo partneriu susijusias aplinkybes (minėto sprendimo Hoffmann-La Roche prieš Komisiją 89 ir 91 punktai ir 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Michelin prieš Komisiją, 322/81, Rink. p. 3461, 71 punktas;1994 m. balandžio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Almelo, C‑393/92, Rink. p. I‑1477, 44 punktas ir 1993 m. balandžio 1 d. Sprendimo BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją, T‑65/89, Rink. p. II‑389, 68 punktas).

      71      Taip pat Komisija mano, kad yra klaidinga tvirtinti, jog jos nurodytos problemos nepagrindžia De Beers pasiūlytų individualių įsipareigojimų.

      72      Sutikdama, kad paprastai yra būtina atlikti konkretų poveikio, kurį atskyrimo praktika galėtų turėti konkurencijai, tyrimą,
         Komisija pažymi, kad šioje byloje būtų buvę labai sudėtinga atlikti analizę siekiant nustatyti, ar De Beers galėjo iš Alrosa nupirkti atitinkamą neapdorotų deimantų kiekį, nesukeldama jos išankstiniame vertinime numatyto poveikio, ir prireikus –
         koks tas kiekis galėjo būti. Bet kuriuo atveju tokia analizė buvo nenaudinga, nes, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsniu
         siekiamą tikslą, Komisija galėjo teisėtai sutikti su De Beers individualiais įsipareigojimais. Be to, jos tarnybos jau per administracinę procedūrą buvo pranešusios šalims, kad gali būti
         pareikalauta visiškai nutraukti komercinius Alrosa ir De Beers santykius.

      73      Dar daugiau, priešingai nei teigia ieškovė, Komisijos nurodytos problemos neapsiribojo konkurentų pašalinimo arba rinkos atskyrimo
         problema. Atvirkščiai, jos apėmė visus tarp Alrosa ir De Beers susiklosčiusius komercinius santykius siekiant su įprasta konkurencija nesuderinamais metodais reguliuoti viską: apimtį,
         kainą ir neapdorotų deimantų pasaulinėje rinkoje asortimentą, kad iš rinkos būtų pašalintas nepriklausomas tiekėjas, sustiprintas
         De Beers užimamos rinkos pagrindinio dalyvio vaidmuo ir sudaryta kliūčių konkurencijos išlaikymui ir plėtrai, kaip tai išplaukia iš
         sprendimo 28, 30 ir 32 konstatuojamųjų dalių.

      74      Galiausiai Komisija teigia, kad ieškovė neturi pagrindo teigti, jog sprendimo įgyvendinimas turės antikonkurencinį poveikį.
         Ji mano, kad šiuo atžvilgiu pateikti argumentai yra nereikšmingi dėl to, kad jie neteisingai apibūdina Alrosa kaip De Beers tiekėją, nes iš tikrųjų ji yra pastarosios konkurentė, ir jie neįtikina nei ekonominiu požiūriu, nei yra pagrįsti jokiais
         kitais pagrindais.

      75      Antra, Komisija teigia, kad sprendimu nepažeidžiamas proporcingumo principas.

      76      Šiuo atžvilgiu ji pirmiausia sutinka, kad proporcingumo principas taikomas sprendimams, kuriais ji taiko Reglamento Nr. 1/2003
         9 straipsnį.

      77      Vis dėlto reikia atsižvelgti į šios nuostatos specifiką. Priešingai nei Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnis, kuris leidžia
         Komisijai konstatuoti pažeidimo buvimą, susijusioms šalims nurodyti jį nutraukti ir joms skirti bet kokią elgesio ar struktūrinę
         koreguojančią priemonę, įskaitant Bendrijos konkurencijos taisyklėms prieštaraujančių komercinių santykių nutraukimą, šio
         reglamento 9 straipsnis numato, kad Komisija, nenuspręsdama dėl pažeidimo buvimo, gali konstatuoti, kad nebėra jokio pagrindo
         jai imtis veiksmų todėl, kad susijusios įmonės savanoriškai pasiūlė įsipareigojimus, kurie pašalina jos nurodytas problemas
         dėl konkurencijos.

      78      Atsižvelgiant į šias aplinkybes, sprendimas, kuriuo taikomas Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnis, neturi būti pagrįstas motyvais,
         kokių reikalaujama priimant minėto reglamento 7 straipsnį taikantį sprendimą, ypač kai pasirodo sudėtinga nustatyti įsipareigojimo,
         būtino Komisijos nurodytoms problemoms pašalinti, pobūdį arba apimtį, pavyzdžiui, nes elgesys, dėl kurio nerimauja Komisija
         yra naujas arba specifinis, kaip yra šioje byloje. Be to, Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio tikslo įgyvendinimas būtų pažeistas,
         jei pagal 9 straipsnį priimto sprendimo vertinimo rezultatas priklausytų nuo kito hipotetinio pagal šio reglamento 7 straipsnį
         priimto sprendimo vertinimo. Tai reikštų, jog Komisija vis tiek turi atlikti vertinimą, kaip ir pagal Reglamento Nr. 1/2003
         7 straipsnį priimamo sprendimo atveju, ir kad ji taip atsisakytų dalies veiksmingumo pranašumų, kurių šio reglamento 9 straipsniu
         siekė teisės aktų leidėjas.

      79      Be to, prieš priimdama pasiūlytus įsipareigojimus, Komisija turėjo patikrinti, ar jie pakankamai veiksmingi  konkurencijos
         teisės srityje nustatytų problemų atžvilgiu. Šiomis aplinkybėmis 9 straipsnis yra „taikymo įrankis“.

      80      Komisija sutinka, kad proporcingumo principo taikymas ją įpareigoja atmesti akivaizdžiai per griežtus įsipareigojimus, bet
         priduria, jog kadangi aptariamos įmonės savanoriškai pasiūlė įsipareigojimus, tokia galimybė tikriausiai lieka išimtimi. Bet
         kuriuo atveju ji negalėtų būti įpareigota kartu atlikti kito vertinimo, susijusio su pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį
         priimamu hipotetiniu sprendimu, nes toks lygiagretus vertinimas pažeistų šio reglamento 9 straipsnio tikslą procedūros veiksmingumo
         prasme.

      81      Todėl ji daro išvadą, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio tikslą ir struktūrą, ir siekiant, jog ši nuostata
         netaptų beprasmė, aptariamą nuostatą taikantiems sprendimams taikoma teisminė kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar nebuvo
         akivaizdžiai pažeistas proporcingumo principas ir bendrai, ar nebuvo akivaizdžios klaidos atliekant sudėtingą ekonominį vertinimą,
         kuriuo buvo siekiama nustatyti, ar susijusių įmonių pasiūlytuose įsipareigojimuose buvo atsižvelgta į per išankstinį vertinimą
         nurodytas problemas.

      82      Po to Komisija tvirtina, kad šiuo atveju sprendimas nėra neproporcingas ir būtent nesudaro neteisėtos grėsmės teisėtiems Alrosa komerciniams interesams.

      83      Pirma, ieškovė neturi pagrindo teigti, kad individualius De Beers įsipareigojimus pripažįstant privalomais sprendimu buvo viršyta tai, kas būtina. Iš tikrųjų būtų klaidinga teigti, kad susitarimu,
         apie kurį pranešta, De Beers buvo numatyta tiekti tik pusę Alrosa metinės produkcijos, nes kita pusė bet kuriuo atveju buvo skirta Rusijos rinkai ir todėl susitarimas, apie kurį pranešta,
         pradinėje galiojimo stadijoje apėmė visą metinę produkciją, skirtą pasaulinei rinkai, vėliau – 36 %, jeigu bendri įsipareigojimai
         būtų buvę pripažinti privalomais. Be to, šiuos procentus reikia vertinti ne atskirai, o atsižvelgiant į beveik jau pusę amžiaus
         palaikomus komercinius santykius siekiant bendrai sureguliuoti produkciją ir kainas. Būtent atsižvelgdama į šias aplinkybes,
         Komisija visų pirma nurodė problemas dėl De Beers rinkos kontrolės ir Alrosa negalėjimo su ja neribotai konkuruoti; antra, suinteresuotosios trečiosios šalys patvirtino, kad reikia nutraukti tarp šių
         dviejų bendrovių egzistuojančius komercinius santykius; ir, trečia, kad De Beers vienašališkai pasiūlė tokį įsipareigojimą ir taip pašalino bet kokią įmanomą problemą. Komisija taip pat teigia, kad sutarčių
         sudarymo naudojant viešųjų pirkimų procedūrą draudimas yra pateisinamas atsižvelgiant į ankstesnę Alrosa ir De Beers praktiką vykdant „willing buyer  – willing seller“ ad hoc pardavimus. Bet kuriuo atveju ieškovė visiškai neįrodė, kaip galėjo pakakti mažiau varžančių įsipareigojimų, kaip antai anksčiau
         Komisijai pasiūlytų bendri įsipareigojimai.

      84      Antra, ieškovė neturi pagrindo teigti, kad sprendimas jai sukėlė neproporcingų nepatogumų siekiamo tikslo atžvilgiu. Iš tikrųjų
         Komisija tinkamai atsižvelgė į jos interesus, leisdama jai pateikti su individualiais De Beers įsipareigojimais susijusias pastabas ir numatydama pereinamąjį laikotarpį, skirtą tam, kad ji galėtų įdiegti alternatyvią
         platinimo sistemą. Be to, 2003 m. rugsėjo mėn. Alrosa pati pateikė Komisijai įsipareigojimus dėl visiško ir galutinio savo komercinių santykių su De Beers nutraukimo. Galiausiai nėra taip, kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui Alrosa visiškai nebegalės sudaryti sutarties su De Beers, nes pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 2 dalį procedūra gali būti bet kada atnaujinta.

      85      Trečia, ieškovė neturi pagrindo teigti, kad sprendimas ją diskriminuoja, nes jos situacija De Beers atžvilgiu skiriasi nuo kitų tiekėjų dėl to, kad, pirma, ji yra pagrindinė šios dominuojančioje padėtyje esančios įmonės konkurentė
         ir, antra, dėl su De Beers  palaikomų ilgalaikių komercinių santykių.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –       Dėl Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio Komisijai suteiktų įgaliojimų
      86      Iš pačios Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio formuluotės matyti, kad Komisija, priimdama sprendimą, gali pripažinti privalomais
         susijusių įmonių pasiūlytus įsipareigojimus, kai jais yra pašalinamos jos išankstiniame vertinime nurodytos problemos. Kadangi
         patys įmonių pateikti pasiūlymai neturi privalomo teisinio poveikio, Komisijos pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį priimtas
         sprendimas, ir tik jis, įmonėms sukelia teisines pasekmes.

      87      Kadangi šiuo sprendimu užbaigiama konkurencijos taisyklių pažeidimo konstatavimo ir sankcionavimo procedūra, jis negali būti
         laikomas paprastu Komisijos pritarimu vienos derybų šalies laisvai išreikštam pasiūlymui, o yra privaloma priemonė, kuria
         užbaigiamas pažeidimas arba potencialus pažeidimas, kurio atžvilgiu Komisija įgyvendina visas EB 81 ir 82 straipsniais jai
         suteikiamas prerogatyvas; vienintelė ypatybė yra ta, kad kai susijusios įmonės pasiūlo įsipareigojimus, nereikalaujama, kad
         Komisija tęstų EB 85 straipsniu nustatytą reguliavimo procedūrą ir konkrečiai įrodytų pažeidimą.

      88      Pripažindamas privalomu tam tikrą ūkio subjekto elgesį trečiųjų šalių atžvilgiu pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį priimtas
         sprendimas netiesiogiai gali sukelti erga omnes teisinį poveikį, kurio viena pati susijusi įmonė nebūtų galėjusi sukelti; taigi Komisija yra vienintelė sprendimo autorė nuo
         tada, kai ji pripažįsta privalomais įmonės pasiūlytus įsipareigojimus, ir todėl yra viena pati už jį atsakinga. Iš tikrųjų
         ji jokiu būdu nėra įpareigota atsižvelgti a fortiori į tokius įsipareigojimų pasiūlymus, kokie susijusių įmonių jai pateikti.

      89      Nors Reglamente Nr. 1/2003 neapibrėžiama susijusios įmonės sąvoka, iš jo nuostatų matyti, kad ši sąvoka reiškia įmones, kurioms
         priskirtinas nagrinėjamas elgesys ir kurios už jį gali būti nubaustos.

      90      Pagal EB 82 straipsnį pradėtoje procedūroje susijusi įmonė yra ta, kuri yra dominuojančioje padėtyje ir kurios elgesys gali
         būti laikomas piktnaudžiavimu. Jei reikėtų remtis aiškinimu, kad visos įmonės, kurios gali būti paveiktos elgesio įsipareigojimų,
         skirtų konstatuotam ar numatomam piktnaudžiavimui nutraukti, turi būti susietos su įsipareigojimų pasiūlymu kaip susijusios
         įmonės, tai lemtų, jog praktiškai būtų neįmanoma taikyti Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio daugeliu EB 82 straipsnyje numatytų
         atvejų.

      91      Dėl sprendimo, kuriuo įsipareigojimai pripažįstami privalomais, galiojimo trukmės, reikia pažymėti, kad nors Reglamento Nr. 1/2003
         9 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad toks sprendimas gali būti priimtas nustatytam laikotarpiui, vis dėlto ja to nereikalaujama.
         Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio galutinė redakcija, kaip tai teisingai pabrėžia Komisija, skiriasi nuo Komisijos pateikto
         Tarybos reglamento dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose, įgyvendinimo pasiūlymo (COM (2000)
         582 galutinis) redakcijos, kurioje numatyta, kad sprendimas „priimamas nustatytam laikotarpiui“. Todėl iš esmės nėra jokio
         pagrindo, draudžiančio Komisijai įsipareigojimus pripažinti privalomais neterminuotam laikotarpiui.

      92      Be to, nors Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnyje, skirtingai nei jo 7 straipsnio 1 dalyje, nepaminėtas proporcingumo principas,
         Komisija, priimdama sprendimą šiuo pagrindu, turi jo laikytis. Iš tikrųjų nusistovėjusioje teismo praktikoje proporcingumo
         principas pripažįstamas bendruoju Bendrijos teisės principu (minėto sprendimo Fedesa 13 punktas).

      93      Be to, Reglamento Nr. 1/2003 34 konstatuojamoje dalyje numatyta, kad „pagal Sutarties 5 straipsnyje nustatytus subsidiarumo
         ir proporcingumo principus, šis reglamentas apsiriboja tuo, kas būtina jo tikslams pasiekti, t. y. sudaryti sąlygas veiksmingai
         taikyti Bendrijos konkurencijos taisykles“.

      94      Savo pastabose Komisija pritaria tam, kad proporcingumo principas taikomas sprendimams, priimtiems pagal Reglamento Nr. 1/2003
         9 straipsnį. Vis dėlto ji mano, kad šis principas turi būti skirtingai taikomas minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies ir
         9 straipsnio 1 dalies atvejais.

      95      Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, pirma, kad Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies tikslas yra
         toks pat kaip ir jo 9 straipsnio 1 dalies ir sutampa su Reglamento Nr. 1/2003 pagrindiniu tikslu užtikrinti veiksmingą Sutartyje
         numatytų konkurencijos taisyklių taikymą.

      96      Tam, kad pasiektų šį tikslą, Komisija turi Reglamentu Nr. 1/2003 jai suteiktą diskreciją pasirinkti, ar pripažinti privalomais
         susijusių šalių pasiūlytus įsipareigojimus ir priimti sprendimą pagal šio reglamento 9 straipsnį, ar taikyti procedūrą pagal
         reglamento 7 straipsnio 1 dalį, kuri reikalauja konstatuoti pažeidimą.

      97      Vis dėlto šios diskrecijos pasirinkti procedūrą buvimas neatleidžia Komisijos nuo pareigos laikytis proporcingumo principo,
         kai ji nusprendžia pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalį pasiūlytus įsipareigojimus pripažinti privalomais.

      98      Antra, pagal nusistovėjusią teismų praktiką šioje srityje proporcingumo principas reikalauja, kad Bendrijos institucijų veiksmai
         neviršytų to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamiems tikslams pasiekti (1997 m. birželio 19 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Air Inter prieš Komisiją, T‑260/94, Rink. p. II‑997, 144 punktas ir minėto sprendimo Van den Bergh Foods prieš Komisiją 201 punktas), todėl, kai galima rinktis tarp keleto tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai
         neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (1989 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Schräder, 265/87, Rink. p. 2237, 21 punktas ir 2006 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Zuid-Hollandse Milieufederatie ir Natuur en Milieu, C‑174/05, Rink. p. I‑2443, 28 punktas).

      99      Taigi priemonės proporcingumo kontrolė yra objektyvi kontrolė, nes ginčijamo sprendimo tinkamumas ir būtinumas turi būti įvertinti
         atsižvelgiant į institucijos siekiamą tikslą. Taikant Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnį, priimtų sprendimų tikslas yra nutraukti
         konstatuotą pažeidimą, o, taikant šio reglamento 9 straipsnį, priimtų sprendimų tikslas yra pašalinti Komisijos išankstiniame
         vertinime jos nurodytas problemas, kurios pagrindžia jos ketinimą priimti sprendimą, reikalaujantį nutraukti pažeidimą.

      100    Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies taikymo atveju Komisija turi konstatuoti pažeidimo buvimą, o tai reikalauja tikslaus
         atitinkamos rinkos ir prireikus piktnaudžiavimo, kuris priskiriamas nagrinėjamai įmonei, apibrėžimo. Pagal šio reglamento
         9 straipsnio 1 dalį Komisija neturi formaliai įrodyti pažeidimo buvimo, kaip tai, beje, nurodyta Reglamento Nr. 1/2003 13 konstatuojamoje
         dalyje, bet vis dėlto turi įrodyti konkurencijos problemų, pagrindusių jos ketinimą priimti sprendimą pagal EB 81 ir EB 82 straipsnius
         ir leidžiančių jai reikalauti, kad susijusi įmonė laikytųsi tam tikrų įsipareigojimų, tikrumą. Tai reiškia, kad rinkos analizė
         ir numatomo pažeidimo nustatymas  turi mažesnę sprendžiamąją reikšmę, nei taikant Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį,
         net jeigu jie ir turi būti pakankami, kad būtų galima atlikti įsipareigojimų tinkamumo kontrolę.

      101    Iš tikrųjų Reglamento Nr. 1/2003 struktūra būtų pažeista, jei sprendimas, kuris pagal minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalį
         turėtų būti vertinamas kaip neproporcingas konstatuotam pažeidimui, būtų priimtas pasinaudojant 9 straipsnio 1 dalyje numatyta
         procedūra pripažįstant įsipareigojimus privalomais, motyvuojant tuo, kad šiuo atžvilgiu pažeidimas nebuvo formaliai įrodytas.

      102    Remiantis Reglamento Nr. 17 3 straipsniu jau buvo nuspręsta, kad įmonėms nustatyta pareiga nutraukti konkurencijos teisės
         pažeidimą neturi viršyti to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamiems tikslams pasiekti, t. y. atkurti veiksmų teisėtumą taisyklių,
         kurios šiuo atveju buvo pažeistos, atžvilgiu (minėto sprendimo RTE ir ITP prieš Komisiją 93 punktas). Taip pat turi būti aiškinamas Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pirmasis sakinys, kurio formuluotė
         yra labai panašus į Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalį.

      103    Iš to matyti, kad Komisija gali, neviršydama įgaliojimų, kuriuos jai suteikė EB sutarties konkurencijos taisyklės ir Reglamentas
         Nr. 1/2003, šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies pagrindu priimti sprendimą, ateityje absoliučiai draudžiantį bet kokius dviejų
         įmonių komercinius santykius, tik jeigu toks sprendimas yra būtinas tam, kad būtų atkurta prieš pažeidimą buvusi padėtis (šiuo
         atžvilgiu žr. 1992 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Automec prieš Komisiją, T‑24/90, Rink. p. II‑2223, 51 ir 52 punktus).

      104    Joks reikšmingas argumentas, susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 7  ir 9 straipsnių skirtumu, neleidžia padaryti kitokios išvados
         dėl Komisijos teisės nustatyti privalomos priemonės pagal minėto reglamento 9 straipsnio 1 dalį apimties.

      105    Trečia, įsipareigojimų savanoriškas pobūdis taip pat neatleidžia Komisijos nuo proporcingumo principo laikymosi, nes Komisijos
         sprendimas pripažįsta juos privalomais. Tai, kad įmonė dėl savų priežasčių mano, kad tam tikru momentu yra tinkama pateikti
         tam tikrus įsipareigojimus, nereiškia, kad dėl to šie įsipareigojimai yra būtini.

      106    Be to, pagal ankstesniojo Reglamento Nr. 17 tvarką Teisingumo Teismas nusprendė, kad tam tikromis aplinkybėmis pareigos, kurias
         šalims sukuria nustatytas įsipareigojimas, gali būti prilygintos įsakymams nutraukti pažeidimus (1993 m. kovo 31 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Ahlström, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 181 punktas). Iš tikrųjų Teisingumo
         Teismas nusprendė, kad prisiimdamos tokį įsipareigojimą susijusios įmonės dėl joms svarbių priežasčių paprasčiausiai sutiko
         su sprendimu, kurį Komisija turėjo kompetenciją priimti vienašališkai (minėto sprendimo Ahlström 181 punktas).

      107    Taigi tai, kad įsipareigojimus pasiūlė įmonė, neapriboja kontrolės, kurią vykdo Pirmosios instancijos teismas dėl Komisijos
         sprendimo pripažinti juos privalomais pagrįstumo.

      108    Galiausiai Pirmosios instancijos teismo atliekamos pagal EB sutarties konkurencijos taisykles Komisijos atliktos analizės
         kontrolės apimtis kiekvieno nagrinėjamo sprendimo atveju priklauso nuo diskrecijos, pagrįstos įgyvendinamų ekonominio pobūdžio
         normų sudėtingumu. Atsižvelgiant į pagal EB 81 ir 82 straipsnius priimtų sprendimų įtaką Sutartimi garantuojamoms pagrindinėms
         ekonominėms laisvėms, ribota kontrolė turi būti taikoma tik tais atvejais, kai ginčijamas sprendimas grindžiamas sudėtingu
         ekonominiu vertinimu, išskyrus sritis, kaip antai koncentracijų, kuriose diskrecijos buvimas yra svarbiausias vykdant institucijos
         reguliatorės įgaliojimus (žr. 2005 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Tetra Laval, C‑12/03 P, Rink. p. I‑987, 38–40 punktus).

      109    Tiesa, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką koncentracijų kontrolės srityje Komisija turi plačią diskreciją įvertinti
         būtinybę gauti įsipareigojimų siekiant išsklaidyti sandorio sukeltas rimtas abejones (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo ARD prieš Komisiją, T‑158/00, Rink. p. II‑3825, 328 ir 329 punktai). Pirmosios instancijos teismo šioje srityje vykdoma kontrolė, apribota akivaizdžia
         klaida, pateisinama ekonominės analizės, kuria Komisija atlieka tam, kad galėtų padaryti išvadą, jog nagrinėjamas sandoris
         nesukurs arba nesustiprins dominuojančios padėties, numatomu pobūdžiu (1999 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Gencor prieš Komisiją, T‑102/96, Rink. p. II‑753, 163 punktas).

      110    Atvirkščiai, analizė, kurią Komisija turi atlikti per pagal Reglamentą Nr. 1/2003 pradėtą procedūrą, ar tai būtų sprendimas,
         priimtas pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį ar pagal 9 straipsnio 1 dalį, susijusi su egzistuojančia praktika.
         Be abejo, ši aplinkybė nepašalina galimybės, kad būtų reikalaujama atlikti sudėtingus ekonominius vertinimus, bet neleidžia,
         kad jiems nesant, kontrolė, kurią dėl Komisijos sprendimų atlieka Pirmosios instancijos teismas, būtų visais atvejais apribota
         akivaizdžia vertinimo klaida.

      111    Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti, ar sprendimu privalomomis pripažintos priemonės
         buvo tinkamos ir būtinos siekiant nutraukti išankstiniame vertinime Komisijos nustatytą piktnaudžiavimą.

      –       Dėl sprendimo atitikties proporcingumo principui
      112    Pagal nusistovėjusią teismo praktiką proporcingumo principas reikalauja, kad Bendrijos institucijų veiksmai neviršytų to,
         kas tinkama ir būtina nagrinėjamiems tikslams pasiekti, todėl kai galima rinktis iš keleto tinkamų priemonių, reikia taikyti
         mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (minėto Teisingumo Teismo sprendimo
         Fedesa ir kt. 13 punktas ir 2005 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C‑180/00, Rink. p. I‑6603, 103 punktas).

      113    Tikslas, kurio siekė Komisija priimdama sprendimą, turi būti nurodytas išankstiniame vertinime, pateiktame De Beers pagal EB 82 straipsnį skirtame pranešime apie kaltinimus. Pagal jį susitarimas, apie kurį pranešta, trukdo Alrosa veikti kaip nepriklausomai tiekėjai neapdorotų deimantų rinkoje ir taip pašalina potencialių klientų aprūpinimo šaltinį.
         Taigi Komisija mano, kad susitarimas, apie kurį pranešta, lemiantis išskirtinį tiekimą De Beers, yra galimas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi.

      114    Iš to matyti, kad Komisijos išankstiniame vertinime nustatytą piktnaudžiavimą sukelia susitarimas, apie kurį pranešta, ir
         tai, kad De Beers jį sudarė, apibūdinama kaip jos piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. Tokiomis aplinkybėmis gali būti teigiama, jog to,
         kad nebūtų leista šalims įgyvendinti šio susitarimo pagal EB 81 straipsnį pradėtoje procedūroje būtų pakakę užkirsti kelią
         galimam piktnaudžiavimui.

      115    Vis dėlto, net jeigu pranešime apie kaltinimus pagal EB 82 straipsnį nurodyti prieštaravimai susiję tik su susitarimu, apie
         kurį pranešta, gali būti pažymėta, kad sprendime Komisijos nurodytos problemos taip pat susijusios su susitarime, apie kurį
         pranešta, nurodyta situacija, t. y., konkrečiau kalbant, su tuo, kad tarp šalių susiklostę ilgalaikiai santykiai, kurių tęstinumą
         užtikrina šis susitarimas.

      116    Sprendimo 28 punkte nurodyta: „<...> išnagrinėta praktika, kuri kelia problemų De Beers dominuojančios padėties ir pagrindinės rinkos dalyvės vaidmens atžvilgiu, susijusi su komerciniais santykiais tarp šios bendrovės
         ir jos svarbiausio konkurento Alrosa. Iš Komisijos tyrimo matyti, kad De Beers ir Alrosa užmezgė ilgalaikius komercinius santykius siekdamos kartu reguliuoti pasaulinėje rinkoje parduodamų neapdorotų deimantų kiekį,
         asortimentą ir kainą. Atrodo, jog šiandienos pirkimo pagrindas vis dar yra tas pats ir yra vienas pagrindinių veiksnių, lemiančių
         De Beers pagrindinės rinkos dalyvės vaidmenį“.

      117    Taigi galima daryti išvadą, kad išankstiniame vertinime susitarimas, apie kurį pranešta, laikytinas ne tik paprastu Komisijos
         nustatytų konkurencijos problemų šaltiniu, dėl ko būtų netinkama remtis EB 82 straipsniu, bet susitarimu, kuris sustiprina
         ir užtikrina jau egzistuojančių komercinių santykių, kurie patys laikomi piktnaudžiavimu, tęstinumą.

      118    Pagal sprendimo 46 punktą pagrindinė Komisijos nurodytų problemų dėl procedūroje pagal EB 82 straipsnį nagrinėtos praktikos
         priežastis „susijusi su tuo, kad De Beers galėjo sustiprinti arba išlaikyti savo dominuojančią padėtį sumažindama prieigą prie pastovaus neapdorotų deimantų tiekimo
         šaltinio potencialiems klientams ir kliudydama antrajam konkurentui (Alrosa) visiškai su ja konkuruoti“.

      119    Todėl Komisijos siekiamas tikslas De Beers individualius įsipareigojimus pripažįstant privalomais buvo nutraukti praktiką, kuri kliudo Alrosa įsitvirtinti nagrinėjamoje rinkoje kaip veiksmingai konkurentei ir atverti tretiesiems asmenims prieigą prie alternatyvaus
         tiekimo šaltinio.

      120    Dėl to sprendimo priėmimo būtinybė turi būti analizuojama atsižvelgiant į šiuos du tikslus.

      121    Sprendimo 47 punkte numatyta, kad De Beers individualūs įsipareigojimai buvo pakankami, kad būtų atsižvelgta į Komisijos išankstiniame vertinime nurodytas problemas,
         ir to ieškovė neginčija. Vis dėlto reikia išnagrinėti, ar sprendimu pripažinti privalomais De Beers individualūs įsipareigojimai taip pat atitinka būtinumo kriterijų, net jeigu sprendimo išvadoje nenurodytas šis priemonės
         proporcingumo aspektas.

      122    Šiuo atžvilgiu, kaip jau buvo nurodyta, Komisijos aktų, susijusių su sudėtingais ekonominiais vertinimais, teisminė kontrolė
         yra susijusi tik su patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūros ir motyvavimo taisyklių, ar tikslūs faktai ir ar nebuvo akivaizdžios
         vertinimo klaidos bei piktnaudžiavimo įgaliojimais (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 279 punktas).

      123    Tam, kad Pirmosios instancijos teismas šioje byloje galėtų atlikti tik ribotą sprendimo proporcingumo kontrolę, reikia, kad
         jis galėtų konstatuoti, jog Komisija savo vertinimą atliko remdamasi sudėtinga ekonomine analize, kuri jai leido padaryti
         išvadą, kad privalomais pripažinti įsipareigojimai buvo būtini siekiant pašalinti jos išankstiniame vertinime nurodytas problemas.

      124    Tačiau savo atsiliepime į ieškinį bei per posėdį Komisija nurodė, kad tarp bendrų įsipareigojimų ir De Beers individualių įsipareigojimų galėjo būti „pilka zona“, bet kad privalomais pripažintiems įsipareigojimams alternatyvių sprendimų
         nustatymas būtų reikalavęs atlikti sudėtingus ekonominius vertinimus, kuriems išvengti yra skirtas Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnis.
         Komisija taip pat patvirtino, kad atsižvelgdama į sunkumus surasti alternatyvius sprendimus ji padarė išvadą, kad visiškas
         uždraudimas buvo vienintelis tinkamas sprendimas siekiant pašalinti jos pirma nurodytas problemas.

      125    Iš to matyti, kad šioje byloje Komisija neatliko sudėtingos ekonominės analizės, kuri pagrįstų Pirmosios instancijos teismo
         atliekamą ribotą sprendimo kontrolę, ir kad ji savo teiginį, jog reikia atlikti ribotą kontrolę, grindžia tik Reglamento Nr. 1/2003
         9 straipsnio specifika. Tačiau, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 100 punkte, nors 9 straipsnis nereikalauja, kad Komisija
         pateiktų pažeidimo, kuriam skirta procedūra, įrodymų, tai jos neatleidžia nuo analizės aplinkybių, pakankamų tam, kad būtų
         galima atlikti veiksmingą priimtos priemonės proporcingumo teisminę kontrolę, nustatymo.

      126    Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad sprendime padaryta vertinimo klaida, kuri, be to, yra akivaizdi.
         Iš tikrųjų iš šios bylos aplinkybių akivaizdžiai matyti, kad buvo įmanomi kiti mažiau varžantys nei nuolatinis sandorių tarp
         De Beers ir Alrosa uždraudimas sprendimai tam, kad būtų pasiektas sprendimu siekiamas tikslas, kad juos nustatyti nebuvo ypatingai techniškai
         sunku ir kad Komisija nebuvo atleista nuo pareigos juos išnagrinėti.

      127    Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pirmiausia primena, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, tai, kad rinkoje
         dominuojančioje padėtyje esanti įmonė nustato pirkėjams pareigą arba reikalauja pasižadėti visiškai arba didele dalimi tenkinti
         savo poreikius išskirtinai įgyjant produkciją iš minėtos įmonės– nors ji tai daro pirkėjų prašymu – yra piktnaudžiavimas dominuojančia
         padėtimi EB 82 straipsnio prasme (minėto sprendimo Hoffmann-Laroche prieš Komisiją 89 punktas). Dominuojančioje padėtyje esančiam pirkėjui taikoma ši teismo praktika reiškia, kad tai, jog De Beers pasiliko sau teisę įsigyti visą už NVS ribų eksportuojamą Alrosa produkciją, net su pastarosios sutikimu, gali būti piktnaudžiavimu jų santykių atveju.

      128    Taigi iš pirmo žvilgsnio labiausiai tinkantis sprendimas, skirtas tokio pobūdžio piktnaudžiavimui nutraukti, būtų draudimas
         šalims sudaryti bet kokį susitarimą, leidžiantį De Beers įsigyti visą arba net didžiąją dalį už NVS ribų eksportuojamos Alrosa produkcijos tam, kad pastaroji atgautų savo nepriklausomybę rinkoje ir kad trečiosioms šalims būtų garantuota prieiga prie
         alternatyvaus tiekimo šaltinio, nesant būtinybės De Beers uždrausti visą Alrosa pagamintų deimantų pirkimą.

      129    Antra, 2004 m. gruodžio mėn. De Beers ir Alrosa pasiūlė bendrus įsipareigojimus ir Komisija nepaaiškino, kodėl jie buvo netinkami jos išankstiniame vertinime nurodytoms
         problemoms pašalinti.

      130    Iš tikrųjų Komisija pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalį neturi pareigos nuspręsti pripažinti įsipareigojimus privalomais,
         užuot veikusi pagal to paties reglamento 7 straipsnį. Todėl ji neturi nurodyti priežasčių, dėl kurių įsipareigojimai jai neatrodė
         tinkami, kad būtų pripažinti privalomais tam, kad būtų užbaigta procedūra.

      131    Vis dėlto proporcingumo principo laikymasis reikalauja iš institucijos, kai yra mažiau varžančių priemonių nei tos, kurias
         ji ruošiasi pripažinti privalomomis, ir kai jos jai yra žinomos, išnagrinėti, ar šiomis priemonėmis galima pašalinti problemas,
         kuriomis grindžiami jos veiksmai, prieš pasirenkant labiau varžančią priemonę, jei pirmosios pasirodo netinkamos.

      132    2004 m. gruodžio mėn. De Beers ir Alrosa pasiūlyti bendri įsipareigojimai, į kuriuos atsižvelgti Komisija iš tikrųjų neturėjo procedūrinės pareigos nei savo sprendime,
         nei savo motyvacijoje, vis dėlto yra mažiau varžanti priemonė nei ta, kurią ji nusprendė pripažinti privaloma ir šiuo atžvilgiu
         šių įsipareigojimų nagrinėjimas yra svarbus atliekant proporcingumo kontrolę.

      133    Tiek, kiek šie bendri įsipareigojimai trečiosioms šalims atvėrė laipsnišką prieigą prie Alrosa produkcijos ir, antra, pastarajai suteikė laiko, būtino savo pačios neapdorotų deimantų tiekimo sistemai išplėtoti, taigi
         tapti veiksminga De Beers konkurente, jie galėjo prima facie būti tinkami Komisijos nurodytoms problemoms pašalinti.

      134    Iš esmės Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad bendri įsipareigojimai 2005–2009 m. laikotarpiui numatė esminį Alrosa deimantų, skirtų De Beers, kiekio sumažinimą nuo 700 milijonų USD 2005 m. iki 275 milijonų USD nuo 2009 metų. Taigi nuo 2009 m. Alrosa parduotų De Beers tik 35 % deimantų kiekio, palyginti su parduotu 2004 metais. Todėl De Beers būtų sunku paveikti Alrosa nustatytas kainas, nes daugiau nei du trečdaliai pastarosios už NVS eksportuojamų deimantų būtų parduodami taikant su trečiosiomis
         šalimis nustatytą kainą. Taigi, netgi darant prielaidą, kad De Beers ir Alrosa siekė koordinuoti jų kainų politiką, sunku įsivaizduoti, kaip toks koordinavimas galėtų būti įgyvendintas, nes tretiesiems
         pirkėjams atsisakius pirkti abiejų įmonių sutarta kaina, Alrosa negalėtų tiekti De Beers neparduotų atsargų. Taigi bendri įsipareigojimai būtų suteikę trečiosioms šalims veiksmingą prieigą prie alternatyvaus ir
         nepriklausomo tiekimo šaltinio.

      135    Laipsniškas per penkerius metus De Beers parduodamo kiekio sumažinimas, apribojant pardavimus maksimalia 275 milijonų USD verte nuo 2009 m., būtų taip pat leidęs
         Alrosa įdiegti savo platinimo už NVS ribų sistemą, be kurios ji negalėtų įsitvirtinti kaip veiksminga De Beers konkurentė. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad sprendimo 47 punkte Komisija nurodė, jog buvo būtinas pereinamasis
         laikotarpis nuo 2006 m. iki 2008 m., t. y. treji metai, tam, kad Alrosa įdiegtų „konkurencingą anksčiau De Beers parduodamų deimantų kiekių platinimo sistemą“. Nors 2003 m. rugsėjo mėn. Alrosa informavo Komisiją, jog jai reikia aštuonerių metų laikotarpio, kad būtų įgyvendinta veiksminga platinimo sistema, ir kad.
         ji mano galėsianti tik nuo 2012 m. nutraukti visą neapdorotų deimantų pardavimą De Beers, kaip tai matyti iš ieškinio priede pateiktų dokumentų, Komisija nepaaiškina, kodėl tokiam tikslui pasiekti pakaktų šio (trijų
         metų) laikotarpio.

      136    Be to, pažymėtina, kad 2005 m. birželio 3 d., pranešimo apie bendrus susitarimus paskelbimo Europos Sąjungos oficialiame leidinyje dieną, Komisija, laikydamasi įsipareigojimo atsižvelgti į rinkos tyrimo rezultatus, ketino pripažinti privalomais minėtus
         įsipareigojimus. Taigi Komisija manė, kad šie įsipareigojimai prima facie pašalino jos išankstiniame vertinime nurodytas problemas.

      137    Trečia, netgi darant prielaidą, kad bendri įsipareigojimai nebuvo tokie, kad pašalintų Komisijos pirma nurodytas problemas,
         jų pakeitimas taip pat galėjo išspręsti dėl susitarimo, apie kurį pranešta, kylančias konkurencijos problemas, nesant būtinybės
         šalims nurodyti nuo 2009 m. galutinai nutraukti visus komercinius santykius.

      138    Visų pirma būtų galima pritarti 2006 m. vasario 6 d. ieškovės Komisijai adresuotame laiške pasiūlytam pakeitimui, kuris būtų
         jai leidęs per aukcioną De Beers parduoti deimantus, kurių didžiausia metinė vertė – 275 milijonų USD. Toks pakeitimas būtų, pirma, leidęs trečiosioms šalims
         turėti neribotą prieigą prie Alrosa produkcijos ir, antra, ir toliau būtų leidęs pastarajai ad hoc pagrindu pardavinėti ribotą kiekį stambiausiam rinkos pirkėjui.

      139    Iš tikrųjų Komisija neturi veikti vietoj šalių, kad pakeistų jų pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį pasiūlytus įsipareigojimus
         siekiant pašalinti jos išankstiniame vertinime nurodytas problemas. Vis dėlto niekas jai nedraudžia pripažinti privalomais
         tik dalį pasiūlytų įsipareigojimų arba pripažinti juos privalomais tik tam tikra apimtimi. Be to, atrodo, kad šioje byloje
         per 2005 m. spalio 27 d. susirinkimą Komisija šalims pasiūlė bendrų įsipareigojimų pakeitimus. Iš esmės ji joms pranešė savo
         ketinimą priimti Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu pagrįstą sprendimą, draudžiantį bet kokius jų komercinius santykius nuo
         2009 m., jei jos iki 2005 m. lapkričio mėn. pabaigos nepasiūlys įsipareigojimų šiuo klausimu.

      140    Vis dėlto Komisija negali teisėtai šalims nurodyti pateikti įsipareigojimus, viršijančius sprendime, kurį ji galėtų priimti
         pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį, išdėstytus reikalavimus. Tačiau šioje byloje, atsižvelgiant į siekiamą tikslą,
         pagal pastarąją nuostatą priimtas sprendimas, nurodantis De Beers nuo 2009 m. neterminuotam laikotarpiui nutraukti bet kokius tiesioginius ir netiesioginius komercinius santykius su Alrosa, akivaizdžiai viršija tai, ko Komisija būtų galėjusi pareikalauti laikydamasi proporcingumo principo.

      141    Tik išimtinės aplinkybės, nenurodytos sprendime ir neišplaukiančios iš bylos medžiagos, iš esmės gali pateisinti pagal Reglamento
         Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalį priimtame sprendime numatyta absoliutų ir galutinį draudimą įmonėms palaikyti komercinius santykius.
         Žinoma, kolektyvinės susijusių įmonių dominuojančios padėties atveju negalima atmesti tikimybės, kad aiškus ir paprastas bet
         kokio sandorio tarp jų uždraudimas gali būti vienintelis būdas užkirsti kelią piktnaudžiavimams. Tačiau, nors Komisija pranešime
         apie kaltinimus, pateiktame šalims pagal EB 81 straipsnį, davė suprasti, kad tarp Alrosa ir De Beers gali egzistuoti oligopolija, sprendime pateikta analizė pagrįsta tik De Beers dominuojančia padėtimi, o ne galima kolektyvine dviejų įmonių dominuojančia padėtimi. Savo atsiliepime į ieškinį bei per
         posėdį Komisija patvirtino, kad sprendimas turi būti suprastas būtent taip.

      142    Be to, Komisijos atlikto 2003 m. rugsėjo mėn. ieškovės pateiktų įsipareigojimų, bendrų įsipareigojimų ir privalomais pripažintų
         įsipareigojimų palyginimo negali pakakti įrodyti, jog pastarieji buvo būtini, nes šiuo atveju privalomais pripažintų įsipareigojimų
         forma nustatytą būtinybę uždrausti reikia vertinti objektyviai atsižvelgiant į Komisijos siekiamą tikslą.

      143    Kalbant apie 2003 m. rugsėjo mėn. ieškovės pasiūlytus įsipareigojimus, kuriais Komisija remiasi siekdama pagrįsti priemonės
         proporcingumą, jie iš tikrųjų numatė visišką komercinių santykių su De Beers nutraukimą neribotam laikotarpiui. Tačiau Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, pirma, kad šie įsipareigojimai numatė
         tokį komercinių santykių nutraukimą nuo 2013 m., o ne nuo 2009 m., o tai Alrosa suteiktų ketverius papildomus metus platinimo už NVS ribų sistemai, leidžiančiai jai parduoti anksčiau De Beers parduodamą neapdorotų deimantų kiekį, išplėtoti. Tokios sistemos įdiegimas buvo akivaizdžiai būtinas tam, kad tretieji asmenys
         turėtų prieigą prie Alrosa produkcijos ir pastaroji visiškai konkuruotų su De Beers. Antra, Alrosa atšaukė šiuos įsipareigojimus, motyvuodama, kad jie nebuvo ekonomiškai naudingi. Galiausiai tai, kad tam tikru momentu įmonė
         dėl jai svarbių priežasčių pasiūlė įsipareigojimus, nereiškia, kad jie gali būti laikomi proporcingais, ir neatleidžia Komisijos
         nuo pareigos patikrinti jų atitiktį ir būtinybę atsižvelgiant į siekiamą tikslą. Todėl tai, kad 2003 m. rugsėjo mėn. Alrosa pasiūlė tam tikrus įsipareigojimus, neturi įtakos sprendimo teisėtumui.

      144    Kalbėdama apie 2004 m. gruodžio mėn. šalių pasiūlytus bendrus įsipareigojimus, Komisija juos apibūdina kaip nepakankamus motyvuodama
         tuo, kad jei De Beers ir toliau būtų leista iš Alrosa pirkti neapdorotus deimantus už 275 milijonų USD per metus, tai galėtų pastarajai sutrukdyti su ja konkuruoti, nes dėl dviejų
         trečdalių likusios eksportui skirtos produkcijos jai būtų sunkiau reguliariai tiekti platų deimantų asortimentą. Be to, Komisija
         mano, kad De Beers galėtų ir toliau naudoti Alrosa deimantus, kad atliktų pagrindinės rinkos dalyvės vaidmenį.

      145    Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad vienintelė Komisijos nurodyta aplinkybė, kuria grindžiamas teiginys,
         kad Alrosa pajėgumai tiekti platų deimantų asortimentą sumažėtų, jeigu maksimalus metinis kiekis, atitinkantis 275 milijonų USD, ir
         toliau būtų parduodamas De Beers, yra nuoroda į pagal EB 81 straipsnį pateikto pranešimo apie kaltinimus 70 punktą. Pagal šį punktą: „De Beers <...> turi didelį pranašumą, palyginti su savo konkurentais, ne tik dėl savo dydžio, bet taip pat dėl to, kad ji gali garantuoti
         geriausią (neapdorotų deimantų) pastovų tiekimą savo klientams. Tai paaiškinama tuo, kad ji turi prieigą prie daugelio skirtingų
         kasyklų, kuriose išgaunama labai įvairių neapdorotų deimantų, produkcijos ir yra vienintelė gamintoja, kuri turi didelių atsargų“.
         Tačiau tai nepaaiškina, kodėl Alrosa negalėtų užtikrinti pastovaus didelių kiekių neapdorotų deimantų tiekimo, jei ji ir toliau tiektų ribotą kiekį De Beers.

      146    Be to, netgi darant prielaidą, kad riboto kiekio deimantų pardavimas De Beers galėtų pastarajai leisti išlaikyti arba sustiprinti De Beers pagrindinės rinkos dalyvės vaidmenį, t. y. dominuojančią padėtį, nebūtinai būtų įrodyta, jog buvo pažeistos konkurencijos
         taisyklės. Kadangi EB 82 straipsnio tikslas yra ne uždrausti dominuojančias padėtis, o tik piktnaudžiavimus jomis, Komisija
         negali iš dominuojančios įmonės reikalauti susilaikyti nuo pirkimo, kuris jai leidžia išlaikyti arba sustiprinti savo padėtį
         rinkoje, jei ji tokiu atveju nesinaudoja su konkurencijos taisyklėmis nesuderinamais metodais. Nors tokią padėtį užimančiai
         įmonei tenka ypatinga atsakomybė (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo NBIM prieš Komisiją, 322/81, Rink. p. 3461, 57 punktas), dėl to negali būti reikalaujama kelti jos dominuojančios padėties egzistavimo klausimo.

      147    Šioje byloje Komisija iš šalių reikalauja nutraukti bet kokius komercinius santykius turėdama aiškų ketinimą susilpninti De Beers pagrindinės rinkos dalyvės vaidmenį.

      148    Sprendime taip pat de facto reikalaujama, jog Alrosa, kuriai netaikoma pagal EB 82 straipsnį pradėta procedūra, atliktų svarbius savo struktūros ir veiklos pakeitimus tam, kad
         už NVS ribų konkuruotų su De Beers, ir visa tai padarytų per trejus metus.

      149    Taigi Komisija reikalauja, kad netiesiogiai su pagal EB 82 straipsnį pradėta procedūra susijęs ūkio subjektas bendrai atliktų
         neapdorotų deimantų gamybos ir tiekimo rinkos struktūrinius pakeitimus, o tokia priemonė viršija šioje nuostatoje įtvirtintus
         Komisijos įgaliojimus.

      150    Galiausiai Komisija teigia, kad sandorių sudarymo atviro viešųjų pirkimų konkurso būdu draudimas yra pateisinamas atsižvelgiant
         į ankstesnę Alrosa ir De Beers praktiką per „willing buye /willing seller“ pobūdžio ad hoc pardavimus. Ji tvirtina, kad galima pagrįstai manyti, kad šie pardavimai leis šalims toliau įgyvendinti susitarimą, apie
         kurį pranešta, nes tokiu atveju parduoti kiekiai galėtų atitikti minėtame susitarime numatytus kiekius.

      151    Šiuo atžvilgiu, netgi darant prielaidą, kad De Beers ir Alrosa norėjo netiesioginiais būdais išlaikyti susitarime, apie kurį pranešta, numatytas sandorių vertes, Komisija turėjo būdų jų
         atžvilgiu imtis priemonių, reikalingų konkurencijos taisyklių laikymuisi užtikrinti. Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 2 dalyje
         būtent numatyta, kad Komisija gali atnaujinti procesą, jei susijusios įmonės nesilaiko savo įsipareigojimų. Taip pat šio reglamento
         23 straipsnio 2 dalis jai suteikia galimybę nubausti įmones, kurios nesilaiko įsipareigojimų, kurie pagal reglamento 9 straipsnį
         priimtu sprendimu tapo privalomi.

      152    Be to, jei ad hoc pardavimai tarp De Beers ir Alrosa leistų De Beers išlaikyti arba sustiprinti pagrindinės rinkos dalyvės vaidmenį, toks poveikis savaime neprieštarautų konkurencijos taisyklėms,
         jei šie paradavimai vyktų geriausio pasiūlymo principo pagrindu.

      153    Todėl Pirmosios instancijos teismas nepritaria argumentui, kad Alrosa palikta galimybė parduoti De Beers tam tikrą deimantų kiekį aukcione būtinai sukeltų pavojų įgyvendinant Komisijos siekiamus tikslus. Toks pardavimas leistų,
         pirma, trečiosioms šalims turėti prieigą prie Alrosa produkcijos tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir De Beers ir, antra, Alrosa parduoti svarbiausiam rinkoje esančiam pirkėjui. Kadangi Komisija neįrodė, kad Alrosa atsižvelgė į kitus kriterijus, nei pasiūlos kokybė per faktiškai atliktą pardavimą aukcione, argumentas, susijęs su pirmenybės
         teikimu De Beers parduodant tokiu būdu, nepagrįstas. Be to, savo 2006 m. vasario 6 d. laiške, kuris iš tikrųjų Komisijai buvo išsiųstas pasibaigus
         naujiems įsipareigojimams pateikti nustatytam terminui, Alrosa siūlė apriboti De Beers aukcione parduodamų deimantų vertę iki 275 milijonų USD. Toks apribojimas būtų bent jau sumažinęs Komisijos nurodytą konkurencijos
         iškraipymo riziką.

      154    Iš to matyti, kad šioje byloje buvo įmones mažiau suvaržančių, nei visiškas sandorių uždraudimas, alternatyvių sprendimų ir
         kad Komisija negalėjo atsisakyti į juos atsižvelgti, remdamasi tariamu jų nustatymo sudėtingumu.

      155    Galiausiai, kalbėdamas apie Komisijos argumentą, susijusį su negalutiniu sprendimo pobūdžiu dėl to, kad yra galimybė atnaujinti
         procesą pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 2 dalį, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad tokia galimybė egzistuoja
         trimis atvejais: iš esmės pasikeitus kuriam nors faktui, kuriuo sprendimas buvo grindžiamas; susijusioms įmonėms nesilaikant
         įsipareigojimų ir kai sprendimas pagrįstas neišsamia, neteisinga ar klaidinančia informacija. Kadangi atnaujinimą pagrindžiantys
         atvejai yra taip išsamiai išvardyti, Alrosa negali prašyti atnaujinti proceso dėl ieškinyje išvardytų priežasčių, t. y. dėl proporcingumo principo pažeidimo. Be to,
         Komisija turėtų diskreciją atsisakyti atnaujinti procesą. Taigi Komisijos argumentas, susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio
         2 dalimi, nepagrįstas.

      156    Tokiomis aplinkybėmis ieškovė teisingai teigia, pirma, kad bet kokių jos komercinių sandorių su De Beers uždraudimas neribotam terminui akivaizdžiai viršija tai, kas buvo būtina nagrinėjamam tikslui pasiekti ir, antra, kad egzistavo
         kitų šiam tikslui proporcingų sprendimų. Tai, kad Komisija naudojosi procedūra, leidžiančia susijusios įmonės pasiūlytus įsipareigojimus
         pripažinti privalomais, neatleidžia jos nuo proporcingumo principo taikymo, kuris reikalauja, kad būtų in concreto patikrintas tinkamas šių tarpinių sprendimų pobūdis.

      157    Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad su Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalimi ir su proporcingumo principu susijęs
         pagrindas yra pagrįstas ir kad sprendimą reikia panaikinti vien dėl šios priežasties.

      158    Vis dėlto, atsižvelgiant į Komisijos turimą kompetenciją vykdyti sprendimus, naikinančius EB 81 ir EB 82 straipsnių pagrindu
         priimtus sprendimus, šioje byloje taip pat reikia nuspręsti dėl pirmojo ieškovės pagrindo, susijusio su teisės būti išklausytam
         pažeidimu.

       Dėl teisės būti išklausytam pažeidimo
       Šalių argumentai
      159    Ieškovė teigia, kad sprendimas buvo priimtas pažeidžiant jos teisę būti išklausytai, nes Komisija, pirma, jos neinformavo
         apie priežastis, dėl kurių, atsižvelgusi į suinteresuotųjų trečiųjų šalių pastabas, manė, kad bendri įsipareigojimai negalėjo
         pašalinti jos nurodytų problemų ir, antra, neleido jai išdėstyti savo nuomonės šio klausimu.

      160    Grįsdama šį pagrindą ji pirmiausiai nurodo, kad teisė būti išklausytam, kokia garantuojama taikant konkurencijos taisyklių
         procedūrą, Komisijai nustato dvi pareigas. Ši teisė, kurią turi kiekvienas asmuo prieš taikant bet kokią individualią jam
         nepalankią priemonę, kaip tai paminėta 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos
         (OL C 364, 2000, p. 1) 41 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje, iš tikrųjų reiškia, kad prieš priimant priemonę suinteresuotiesiems
         asmenims turi būti suteikta galimybė pateikti savo pastabas dėl kaltinimų, kurie, Komisijos manymu, turi būti taikomi jų atžvilgiu,
         ir kad šiuo atžvilgiu jie turi būti informuoti apie faktines aplinkybes, kuriomis grindžiami kaltinimai (1966 m. liepos 13 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Consten prieš Komisiją, 56/64 ir 58/64, Rink. p. 429) ir išvadas, kurias jais remdamasi daro Komisija (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Hüls prieš Komisiją, T‑9/89, Rink. p. II‑499, 38 punktas).

      161    Taip pat ieškovė tvirtina, kad Komisijos sprendime nurodytos problemos skiriasi nuo tų, kurias ši institucija anksčiau buvo
         nurodžiusi savo išankstiniame vertinime, pateiktame Alrosa.

      162    Pirma, Komisija iš tikrųjų nurodė problemas, susijusias su dviem klausimais. Kaip matyti iš pranešimo apie kaltinimus, susijusio
         su EB 81 ir EEE susitarimo 53 straipsniu, ir trumpo pranešimo, ji nurodė, viena vertus, kad, atrodo, jog susitarimas riboja
         konkurenciją dėl to, kad De Beers palieka sau teisę įgyti pusę Alrosa produkcijos ir dėl to, kad sumažina Alrosa galimybę rinkoje elgtis kaip nepriklausomai konkurentei. Kita vertus, Komisija nurodė, kad, atrodo, jog susitarimas sukelia
         piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi dėl to, kad jis iš De Beers klientų atima prieigą prie alternatyvaus tiekimo šaltinio ir sustiprina De Beers galią rinkoje jos pagrindinio konkurento sąskaita. Atsižvelgdamos į šį išankstinį vertinimą ieškovė ir De Beers pasiūlė bendrus įsipareigojimus, kuriuos Komisija iš pradžių ketino pripažinti privalomais.

      163    Antra, Komisija pakeitė savo vertinimą. Susipažinusi su suinteresuotųjų trečiųjų šalių pateiktomis pastabomis dėl trumpo pranešimo,
         kuriose buvo paminėtos kitos šešios su konkurencija susijusios problemos, sprendimo 41 ir 42 konstatuojamose dalyse ji pažymėjo,
         kad, nors šiose pastabose nebuvo nurodyta jokių naujų atitinkamų problemų, dėl jų bei jos pačios atliktos analizės ji galiausiai
         nusprendė, kad bendri įsipareigojimai netinkami nurodytoms problemoms pašalinti.

      164    Galiausiai ieškovė mano, kad tokiomis aplinkybėmis Komisija turėjo jai suteikti galimybę išdėstyti savo nuomonę ne tik dėl
         suinteresuotųjų trečiųjų šalių pateiktų pastabų, bet taip pat dėl analizės, kuria remdamasi Komisija manė, kad bendri įsipareigojimai
         nepakankami ir kad reikia pripažinti privalomais De Beers individualius įsipareigojimus. Vis dėlto to nebuvo padaryta.

      165    Komisijos prieštaravimai šiuo atžvilgiu nepagrįsti. Pirma, Komisija negali pagrįstai teigti, kaip sprendimo 41 konstatuojamoje
         dalyje, kad individualūs įsipareigojimai tik sustiprino bendrus įsipareigojimus. Iš tikrųjų absoliutus ir potencialiai galutinis
         draudimas palaikyti bet kokius komercinius santykius su De Beers ekonominiu požiūriu yra visiškai kitokio pobūdžio nei galimybė tęsti tokius santykius, nors ir ribojančiomis sąlygomis. Antra,
         Komisija negali pagrįstai teigti, kad ieškovė nėra su pagal EB 82 ir EEE susitarimo 54 straipsnius pradėta procedūra susijusi
         šalis. Iš tikrųjų, kadangi Komisija pati pripažino, jog bylos aplinkybės pateisina, kad ieškovė būtų išklausyta dėl suinteresuotųjų
         trečiųjų šalių pateiktų pastabų, nebuvo pagrįsta atsisakyti ją išklausyti dėl jos pakeistos analizės.

      166    Komisija mano, kad šis pagrindas nepagrįstas.

      167    Pirmiausia ji nurodo, kad reikia skirti ieškovės poziciją pagal EB 82 ir EEE susitarimo 54 straipsnius pradėtoje procedūroje
         ir jos poziciją procedūroje, pradėtoje pagal EB 82 ir EEE susitarimo 54 straipsnius.  Pirmoji iš šių procedūrų buvo pradėta
         prieš De Beers ir Alrosa, kurios buvo pranešimo apie kaltinimus adresatės, pasiūlė Komisijai bendrus įsipareigojimus ir buvo išklausytos būtent dėl
         pastabų, kurias pateikė šiais įsipareigojimais suinteresuotosios trečiosios šalys. Vis dėlto neliko jokio intereso tęsti šią
         procedūrą dėl vėliau De Beers pateiktų individualių įsipareigojimų ir todėl ji buvo užbaigta nepriėmus jokio sprendimo. Savo ruožtu antroji procedūra buvo
         pradėta prieš De Beers, o ne ieškovę ir užbaigta sprendimo priėmimu.

      168    Komisija toliau tvirtina, kad su konkurencijos taisyklių taikymo procedūra susijusios šalies, t. y. asmens, kurio atžvilgiu
         ši procedūra yra pradėta ir kuriam gali būti paskirta sankcija, teisinė padėtis turi būti skiriama nuo minėta procedūra suinteresuotų
         šalių situacijos, t. y. asmenų, kurie gali būti suinteresuoti jos rezultatu, bet kurių atžvilgiu ši procedūra nėra pradėta
         ir kuriems nebus paskirta sankcija. Teisės būti išklausytam apimtis, kokia išplaukia iš bendrųjų teisės principų ir antrinės
         teisės nuostatų, nėra tokia pati šioms dviem asmenų kategorijoms.

      169    Galiausiai Komisija teigia, kad vienu ar kitu būdu su konkurencijos taisyklių taikymo procedūra susijusių šalių teisinė padėtis
         yra ypatinga, kai numatoma taikyti Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį. Iš esmės ši nuostata, įtvirtinta tam, kad Komisija galėtų
         greitai ir veiksmingai užbaigti procedūrą, kai jai pasiūlyti įsipareigojimai gali pašalinti nurodytas problemas, nereiškia,
         kad Komisija turi išklausyti šalis tik tada, kai taip nėra. Pirmiausia Komisija, užuot teikdama susijusioms šalims pranešimą
         apie kaltinimus, turi išankstiniame vertinime susijusias įmones informuoti apie, jos manymu, esančias problemas. Kai šios
         įmonės Komisijai pateikia įsipareigojimus, kurie, atrodo, pašalina nurodytas problemas, ir ši ketina juos pripažinti privalomais,
         ji turi suteikti galimybę suinteresuotosioms trečiosioms šalims pateikti savo pastabas šiuo klausimu, Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbdama trumpą pranešimą.

      170    Šis paskelbimas nedaro įtakos Komisijos vertinimui ir jos neįpareigoja taikyti Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio. Taigi institucija
         gali tęsti susijusių šalių pasiūlytų įsipareigojimų vertinimą ir, atsižvelgusi į jį, į suinteresuotųjų trečiųjų šalių galimas
         pateiktas pastabas bei į bylos aplinkybes, gali nuspręsti šiuos įsipareigojimus pripažinti privalomais arba nurodyti, kad
         jie nepašalina jos nurodytų problemų, ir nagrinėti naujus susijusių įmonių pasiūlytus įsipareigojimus arba taikyti Reglamento
         Nr. 1/2003 7 straipsnyje numatytą procedūrą. Taigi ji neturi pareigos priimti sprendimą pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnį.

      171    Kadangi šioje byloje ieškovė nėra su procedūra, kurioje Komisija priėmė sprendimą, susijusi šalis, nėra jokio pagrindo jai
         suteikti teisę naudotis Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsniu ir Reglamento Nr. 773/2004 10–12 straipsniais susijusioms šalims
         suteiktomis teisėmis.

      172    Vis dėlto ieškovė iš tikrųjų naudojosi teise būti išklausyta, kurią užtikrinti šioje procedūroje ji teisiškai galėjo reikalauti.
         Šios teisės apimtis buvo nustatyta atsižvelgiant į ypatingą ieškovės padėtį šioje byloje. Iš esmės ši padėtis kilo dėl dviejų
         kartu vykdomų procedūrų, susijusių su karteliais ir piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi pagal Reglamento Nr. 17, vėliau
         Reglamento Nr. 1/2003 nuostatas. Ji taip pat gali būti paaiškinama tuo, kad buvo pateikti bendri ieškovės ir De Beers įsipareigojimai, o po to, atlikus rinkos tyrimą, individualūs De Beers įsipareigojimai.

      173    Taigi ieškovė buvo informuota, pirma, apie Komisijos išankstiniame susitarimo, apie kurį pranešta, vertinime EB 82 ir EEE
         susitarimo 54 straipsnių atžvilgiu nurodytas problemas paskelbiant trumpą pranešimą, antra, apie šiuo atžvilgiu suinteresuotųjų
         trečiųjų šalių pateiktas pastabas ir, trečia, apie individualius De Beers įsipareigojimus. Be to, ji turėjo galimybę išdėstyti savo požiūrį į suinteresuotųjų trečiųjų šalių pastabas bei individualių
         De Beers įsipareigojimus ir tai padarė.

      174    Be to, neteisinga teigti, kad Komisija atsižvelgė į naujas problemas po trumpo pranešimo paskelbimo ir į suinteresuotųjų trečiųjų
         šalių gautas pastabas. Iš tikrųjų institucija paprasčiausiai analizavo, ar bendri Alrosa ir De Beers įsipareigojimai pašalino, ar ne jos nurodytas su susitarimu susijusias problemas. Suinteresuotųjų trečiųjų šalių šiuo atžvilgiu
         pateiktose pastabose nebuvo iškelta naujų klausimų ir jos patvirtino, kad bendrų įsipareigojimų nepakanka.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      175    Reglamentas Nr. 1/2003 išskiria keletą procedūros Komisijoje dalyvių kategorijų: „suinteresuotosios“ įmonės (7 straipsnis),
         „pareiškėjos“ (7 ir 27 straipsniai), „susijusios“ įmonės arba šalys (9, 17, 18 straipsniai, 21 straipsnio 1 dalis, 27 straipsnio
         2 dalis), „įmonės, kurioms taikoma procedūra“ (27 straipsnio 1 dalis) ir „suinteresuotieji tretieji asmenys“ (27 straipsnio
         4 dalis).

      176    Iš karto galima teigti, kad ieškovė nėra „pareiškėja“. Be to, dėl jau išdėstytų šiame sprendime priežasčių tik De Beers yra „susijusi“ įmonė ir įmonė, kuriai Komisija pagal EB 82 straipsnį taiko procedūrą“.

      177    Vis dėlto ieškovė taip pat nėra tik „suinteresuotasis trečiasis asmuo“ procedūroje pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio
         4 dalį. Iš tikrųjų Alrosa yra sutarties su De Beers šalis ir ilgalaikius dvišalius komercinius santykius, kuriuos nutraukia sprendimas, palaikanti įmonė. Be to, ieškovė dalyvavo
         dviejose Komisijos po pranešimo apie jos susitarimą su De Beers pradėtose procedūrose.

      178    Būdas, kuriuo Komisija pradėjo abi su De Beers ir Alrosa susitarimu susijusias procedūras, pagrindžia šią išvadą.

      179    Po to, kai 2003 m. sausio 14 d. buvo pranešta apie susitarimą, Komisija pradėjo dvi procedūras: vieną pagrįstą EB 81 straipsniu,
         kitą – EB 82 straipsniu. Abi procedūros buvo įregistruotos tuo pačiu numeriu (38.381), kaip tai per posėdį pažymėjo Komisija.

      180    Komisija ieškovei išsiuntė pranešimą apie kaltinimus dėl EB 81 straipsniu pagrįstos procedūros ir De Beers pranešimus apie kaltinimus, susijusius su abiem procedūromis. Abu pranešimai buvo susiję su susitarimu, kurį De Beers ir Alrosa ketino sudaryti tęsdamos ilgainiui tarp abiejų šalių susiklosčiusius santykius.

      181    Po pranešimo apie kaltinimus ieškovė ir Komisija pradėjo diskusijas, prie kurių vėliau prisijungė De Beers, siekdamos pasiekti taikų ginčo sprendimą. 2003 m. kovo 31 d. ieškovė ir De Beers Komisijai pateikė bendras pastabas raštu atsakydamos į pagal EB 81 straipsnį priimtą pranešimą apie kaltinimus. Šiose pastabose
         taip pat nagrinėjamas susitarimo atitikties EB 82 straipsniui klausimas, nors ieškovė negavo De Beers skirto pranešimo apie kaltinimus pagal šį straipsnį kopijos.

      182    Be to, 2003 m. liepos 7 d. Komisija išklausė ieškovės ir De Beers pastabas žodžiu. 2004 m. gruodžio 14 d. ieškovė ir De Beers bendrai pateikė įsipareigojimus, skirtus Komisijos nurodytoms problemoms pašalinti.

      183    2005 m. birželio 3 d. Pranešime byloje COMP/E-2/38.381 – De Beers – Alrosa, kuriame Komisija nurodė ieškovės ir De Beers pasiūlytus bendrus įsipareigojimus ir pasiūlė suinteresuotosioms trečiosioms šalims pateikti savo pastabas, taip pat neišskiriamos
         dvi procedūros.

      184    Reikia pridurti, kad 2005 m. spalio 27 d. ieškovė ir De Beers dalyvavo bendrame su Komisija susirinkime, per kurį ši juos informavo apie 21 suinteresuotosios trečiosios šalies pastabas,
         pateiktas po 2005 m. birželio 3 d. pranešimo.

      185    Galiausiai 2006 m. vasario 22 d. laiške Komisija informavo ieškovę, kad su ja susijusi procedūra buvo užbaigta De Beers pateikus individualius įsipareigojimus pagal EB 82 straipsnį vykstančioje procedūroje.

      186    Priminus šias faktines aplinkybes, matyti, kad Komisijos pagal EB 81 ir 82 straipsnius vykdomos procedūros tiek Komisijos,
         tiek ieškovės ir De Beers visuomet de facto buvo laikomos viena procedūra.

      187    Šios bylos aplinkybėmis dėl ryšio tarp dviejų Komisijos pradėtų procedūrų bei dėl to, kad sprendime aiškiai minima Alrosa, ieškovei procedūroje, vertinamoje bendrai, turėjo būti pripažintos teisės, suteikiamos „susijusiai įmonei“ Reglamento Nr. 1/2003
         prasme, nors stricto sensu ji tokia nėra laikoma su EB 82 straipsniu susijusioje procedūroje.

      188    Reglamento Nr. 1/2003 37 konstatuojamoje dalyje nustatyta, kad juo „pripažįstamos pagrindinės teisės ir laikomasi principų,
         pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos“, ir kad jis „turėtų būti aiškinamas ir taikomas atsižvelgiant į
         šias teises ir principus“. Pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalį kiekvienas asmuo turi
         teisę būti išklausytas „prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę“.

      189    Taip pat Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „Proceso metu turi būti gerbiama šalių teisė į gynybą“
         ir kad susijusios šalys turi „teisę susipažinti su Komisijos bylos medžiaga“.

      190    Galiausiai Reglamento Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal Sutarties 81 ir 82 straipsnius tvarkos 10 konstatuojamoje
         dalyje numatyta: „siekdama gerbti įmonių teises į gynybą, Komisija turėtų suteikti suinteresuotosioms šalims teisę pasisakyti,
         kol ji priims sprendimą“.

      191    Taip pat reikia priminti, kad teisės į gynybą bet kurioje procedūroje, pradėtoje prieš asmenį, kuri gali baigtis jam nepalankaus
         akto priėmimu, gerbimas yra pagrindinis Bendrijos teisės principas ir turi būti užtikrintas net ir nesant jokio šios procedūros
         reglamentavimo (1996 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Lisrestal ir kt., C–32/95 P, Rink. p. I‑5373, 21 punktas).

      192    Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad 2005 m. birželio 3 d., kai buvo paskelbtas pranešimas, kuriame Komisija nurodė
         De Beers ir ieškovės pasiūlytus bendrus įsipareigojimus, Komisija ketino pripažinti privalomais šiuos įsipareigojimus, įsipareigodama
         atsižvelgti į konsultacijų su trečiosiomis šalimis rezultatus. Taigi ji manė, kad šie įsipareigojimai prima facie pašalina problemas, kurias ji nurodė savo išankstiniame vertinime.

      193    Vis dėlto, gavusi trečiųjų šalių komentarus, Komisija padarė išvadą, kad bendri įsipareigojimai nepašalina jos pirma nurodytų
         problemų ir kad vienintelis galimas sprendimas yra nutraukti visus Alrosa ir De Beers santykius nuo 2009 metų. Vis dėlto savo sprendimo 41 punkte Komisija patikslina, kad „didžioji dalis šių pastabų patvirtino
         <...> išankstiniame vertinime (jos) nurodytas problemas konkurencijos srityje, pabrėždama, kad pasiūlyti įsipareigojimai galutinai
         nepašalins šių problemų“ ir kad šiose trečiųjų šalių pastabose „nebuvo nurodyta naujų svarbių problemų“. Tai reiškia, kad
         Komisija nepripažino trečiųjų šalių pateiktų naujų kaltinimų svarbiais.

      194    Vis dėlto Pirmosios instancijos teismo neįtikina Komisijos teiginys, kad trečiųjų šalių komentarai tik patvirtino jos pirma
         nurodytas problemas. Iš tikrųjų, jei trečiųjų šalių komentarai nepateikė jokios naujos informacijos, palyginti su Komisijos
         išankstiniu vertinimu, pastaroji galėjo pagal aplinkybes pripažinti bendrus įsipareigojimus privalomais. Jei, priešingai,
         trečiosios šalys bendrus įsipareigojimus laikė nepakankamais ir jei jų komentarai lėmė Komisijos sprendimą, kad tik visiškas
         santykių tarp šalių nutraukimas nuo 2009 m. gali pašalinti jos pirma nurodytas problemas, Komisija turėjo išklausyti šalis
         dėl šių pastabų bei dėl kitų faktinių aplinkybių, pagrindžiančių jos naują išvadą. Iš tikrųjų reikia pripažinti, kad Komisija
         gali nukrypti nuo pateikto bendrų įsipareigojimų vertinimo tik jeigu pasikeičia faktinės aplinkybės arba jeigu šis vertinimas
         buvo atliktas remiantis neteisinga informacija.

      195    Tiesa, Komisija gavusi trečiųjų šalių pastabas turėjo teisę manyti, kad šalių pasiūlyti įsipareigojimai nepašalina jos išankstiniame
         vertinime nurodytų problemų, nes Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 4 dalyje numatytos trečiųjų šalių konsultacijos tikslas
         yra būtent leisti jai priimti sprendimą, kuris pašalintų jos išankstiniame vertinime nustatytas konkurencijos problemas.

      196    Vis dėlto teisės būti išklausytam gerbimas tokiu atveju, koks nagrinėjamas šioje byloje, reikalauja, pirma, kad įmonės, kurios
         pasiūlė šiuos įsipareigojimus, būtų informuotos apie esmines faktines aplinkybes, kuriomis Komisija remiasi reikalaudama pateikti
         naujų įsipareigojimų, ir, antra, kad jos galėtų išsakyti savo nuomonę šiuo klausimu. Tačiau šioje byloje ieškovei buvo pateikta
         tik glausta informacija, susijusi su Komisijos išvadomis, padarytomis atsižvelgiant į trečiųjų šalių pastabas. Per 2005 m.
         spalio 27 d. susirinkimą Komisija ją paprasčiausiai informavo apie tai, kad trečiųjų šalių komentaruose iš esmės buvo nagrinėjama
         rinkos atskyrimo rizika bei kartelio tarp De Beers ir Alrosa rizika ir kad už konkurenciją atsakingas Komisijos narys nagrinėjančios šią bylos medžiagą grupės paprašė nepritarti pateiktiems
         bendriems įsipareigojimams. Kartu ji gavo trečiųjų šalių pastabų santrauką ir buvo informuota apie įsipareigojimų, kurių Komisija
         tikėjosi iš šalių, pobūdį po trečiųjų šalių konsultacijos rezultato neigiamo pobūdžio: visų santykių nuo 2009 m. nutraukimas
         ir naujas įsipareigojimų šiuo pagrindu pasiūlymas iki 2005 m. lapkričio mėn. pabaigos.

      197    Be to, suinteresuotosios įmonės pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalį turi teisę susipažinti su Komisijos bylos
         medžiaga. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ši teisė yra viena iš procesinių garantijų, kuriomis siekiama apsaugoti teisę
         į gynybą, ir ypač užtikrinti teisės būti išklausytam veiksmingą įgyvendinimą (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją, T‑191/98 ir T‑212/98 – T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 334 punktas ir 2005 m. spalio 25 d. Sprendimas Groupe Danone prieš Komisiją, T‑38/02, Rink. p. II‑4407). Pagal Reglamento Nr. 773/2004 15 straipsnio 1 dalį jos įgyvendinimas susijęs su reikalavimu
         suinteresuotajai įmonei pateikti Komisijai prašymą šiuo klausimu.

      198    Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pirmiausia konstatuoja, kad šalys sutaria, jog ieškovė paprašė trečiųjų šalių
         pastabų nekonfidencialios versijos. Tačiau, ieškovės teigimu, šis prašymas buvo pateiktas žodžiu per 2005 m. spalio 27 d.
         susirinkimą ir pakartotas 2005 m. gruodžio 6 d. laiške, o, Komisijos teigimu, ieškovė paprašė trečiųjų šalių pastabų nekonfidencialios
         versijos tik 2005 m. gruodžio 6 d., t. y. pasibaigus nustatytam terminui naujiems įsipareigojimams pateikti.

      199    Iš bylos medžiagos matyti, kad per 2005 m. spalio 27 d. posėdį atsakydama į ieškovės advokatų klausimą dėl susipažinimo su
         trečiųjų šalių pastabų nekonfidencialia versija, Komisija nurodė, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 9 straipsnio 1 dalį ji neturi
         pareigos pateikti ieškovei tokią versiją. Be to, Komisija neginčija, kad šalys per šį susirinkimą diskutavo dėl galimybės
         susipažinti su šiais dokumentais.

      200    Taip pat reikia pažymėti, kad sprendimu privalomais pripažintus individualius įsipareigojimus De Beers pateikė 2006 m. sausio 25 d., t. y. pasibaigus 2005 m. lapkričio 30 d. terminui naujiems įsipareigojimams pateikti, kurį
         Komisija nurodė per 2005 m. spalio 27 d. susirinkimą. Tokiomis aplinkybėmis negalima teigti, kad po 2005 m. lapkričio 30 d.
         Alrosa ir De Beers nebegalėjo pateikti naujų bendrų įsipareigojimų pasiūlymų nei kad po šios datos prašymas susipažinti su trečiųjų šalių pastabomis
         neturėtų ieškovei jokios praktinės reikšmės.

      201    Gavusi 2005 m. gruodžio 6 d. ieškovės raštu pateiktą formalų prašymą Komisija  nekonfidencialią trečiųjų šalių pastabų versiją
         perdavė tik 2006 m. sausio 26 d., t. y. praėjus daugiau nei šešioms savaitėms nuo ieškovės šiuo atžvilgiu formalaus prašymo
         pateikimo ir praėjus daugiau nei trims mėnesiams nuo 2005 m. spalio 27 d. susirinkimo, per kurį šalys diskutavo dėl susipažinimo
         su nekonfidencialia trečiųjų šalių pastabų versija. Pirmosios instancijos teismas taip pat konstatuoja, kad šie dokumentai
         ieškovei buvo perduoti kartu su De Beers individualių įsipareigojimų kopija, dėl to ieškovė negalėjo naudingai pateikti atsakymo ir pasiūlyti kartu su De Beers naujų bendrų įsipareigojimų.

      202    Trečiųjų šalių pastabos buvo labai svarbios procedūrai, nes Komisija į jas atsižvelgė darydama išvadą, kad rinkos tyrimas
         davė neigiamų rezultatų ir kad tik visų komercinių santykių nutraukimas nuo 2009 m. yra priimtinas sprendimas. Iš tikrųjų
         pagal sprendimo 42 punktą „dėl šių pastabų bei pačios Komisijos padarytos analizės ši paprašė šalių pakeisti jų pasiūlytus
         įsipareigojimus“.

      203    Iš to matyti, kad tokiomis kaip šios bylos aplinkybėmis ieškovė turėjo teisę būti išklausyta dėl De Beers individualių įsipareigojimų, kuriuos Komisija ketino pripažinti privalomais per pagal EB 82 straipsnį pradėtą procedūrą ir
         kad ji neturėjo galimybės visiškai pasinaudoti šia teise, net jeigu šioje byloje apimtis, kuria toks pažeidimas galėjo paveikti
         Komisijos sprendimą, negali būti tiksliai nustatyta.

      204    Todėl išsamumo tikslais nagrinėtas pirmasis ieškinio pagrindas taip pat pagrįstas.

      205    Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad sprendimą reikia panaikinti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      206    Pagal Pirmosios instancijos procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, be savo bylinėjimosi išlaidų, ji turi padengti ieškovės
         bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2006 m. vasario 22 d. Komisijos sprendimą 2006/520/EB dėl procedūros pagal (EB) 82 straipsnį ir EEE susitarimo
            54 straipsnį (Byla COMP/B-2/38.381 –  De Beers).
      2.      Priteisti iš Komisijos jos ir Alrosa Company Ltd. patirtas bylinėjimosi išlaidas.

               Legal

                Wiszniewska-Białecka

                Vadapalas

               Moavero Milanesi

                      Wahl

         Paskelbta 2007 m. liepos 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               E. Coulon

                     H. Legal

         * Bylos kalba: anglų.