title: 2014 m. gruodžio 12 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas (ištraukų skelbimas).#Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd ir Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Dempingas – Kinijos kilmės rankinių padėklų krautuvų ir jų pagrindinių dalių importas – Peržiūrėjimas – Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 11 straipsnio 2 dalis – Teisė į gynybą – Faktinė klaida – Akivaizdi vertinimo klaida – Pareiga motyvuoti.#Byla T-643/11.

text:
               Šalys
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T‑643/11
            Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd,  įsteigta Suzhou (Kinija),
            Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG,  įsteigta Rodinge (Vokietija),
            atstovaujamos advokatų K. Neuhaus, H.‑J. Freund ir B. Ecker,
            ieškovės,
            prieš
            Europos Sąjungos Tarybą,  atstovaujamą J.‑P. Hix, iš pradžių padedamo advokatų G. Berrisch ir A. Polcyn, vėliau – advokatų A. Polcyn ir D. Geradin,
            atsakovę,
            palaikomą
            Europos Komisijos,  atstovaujamos J.‑F. Brakeland, M. França ir A. Stobiecka‑Kuik,
            įstojusios į bylą šalies,
            prašymas panaikinti 2011 m. spalio 10 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 1008/2011, kuriuo, pagal Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 11 straipsnio 2 dalį atlikus priemonių galiojimo termino peržiūrą, importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės rankiniams padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims nustatomas galutinis antidempingo muitas, kurio taikymas išplėstas importuojamiems iš Tailando siunčiamiems rankiniams padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims, deklaruojamiems kaip Tailando kilmės arba ne (OL L 268, p. 1), kiek šis reglamentas susijęs su ieškovėmis.
            BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas M. Prek, teisėjai I. Labucka ir V. Kreuschitz (pranešėjas),
            posėdžio sekretorius N. Rosner, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. vasario 12 d. posėdžiui,
            priima šį
            Sprendimą (1)
            Ginčo aplinkybės
            (Praleista)
            Procesas ir šalių reikalavimai
            (Praleista)
            Dėl teisės
            1. 1. Dėl priimtinumo
            (Praleista)
            2. 2 . Dėl esmės
            35. Šioje byloje ieškovės nurodo tris ieškinio pagrindus. Pateikdamos pirmąjį pagrindą ieškovės teigia, kad buvo pažeista jų teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, teisė į gynybą ir teisė būti išklausytoms. Pateikdamos antrąjį pagrindą jos tvirtina, kad ginčijamo reglamento 58 ir 60 konstatuojamosiose dalyse Taryba padarė faktinių klaidų. Galiausiai pateikdamos trečiąjį pagrindą ieškovės nurodo, kad išvados, jog žala ir importo, kuris tariamai yra dempingo dalykas, bei tikimybės, kad žala bus toliau daroma, priežastinis ryšys egzistuotų, jei antidempingo priemonės būtų panaikintos, grindžiamos keliomis akivaizdžiomis vertinimo klaidomis.
            Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, siejamo su ieškovių procesinių teisių pažeidimu
            36. Ieškovės iš esmės mano, kad buvo pažeista jų teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, teisė į gynybą ir teisė būti išklausytoms, nes Taryba savavališkai neatsižvelgė į 2007–2009 m. žalos įvertinimą, kurį jos pateikė savo 2011 m. liepos 25 d. rašte. Šį neatsižvelgimą patvirtina tai, kad ginčijamo reglamento 60 konstatuojamojoje dalyje, ieškovių manymu, klaidingai nurodyta, kad jos išnagrinėjo žalos pokyčius nuo 2009 m. iki PTL. Anot ieškovių, jų teisės išsakyti savo nuomonę negalima apriboti paprasčiausia teise turėti galimybę pareikšti pastabas, bet ji reiškia, kad Taryba privalo visiškai atsižvelgti į teiginius, kuriuos jos pateikė savo 2011 m. liepos 25 d. rašte. Todėl neišnagrinėjusi minėto rašto Taryba pažeidė ne tik jų teisę į teisingą bylos nagrinėjimą, bet ir Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą.
            37. Taryba nesutinka, kad ji pažeidė ieškovių procesines teises ar Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą.
            38. Dėl ieškovių tvirtinimo, kad buvo pažeista jų teisė į gynybą ir teisė būti išklausytoms, reikia priminti, jog teisės į gynybą paisymas yra pagrindinis Sąjungos teisės principas, o teisė būti išklausytam yra neatsiejama šio principo dalis (šiuo klausimu žr. 1992 m. vasario 12 d. Sprendimo Nyderlandai ir kt. / Komisija , C‑48/90 ir C‑66/90, Rink., EU:C:1992:63, 44 punktą; 1994 m. birželio 29 d. Sprendimo Fiskano / Komisija , C‑135/92, Rink., EU:C:1994:267, 39 punktą; 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Komisija / Lisrestal ir kt. , C‑32/95 P, Rink., EU:C:1996:402, 21 punktą; 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo M ., C‑277/11, Rink., EU:C:2012:744, 82 punktą ir 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi , C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P, Rink., EU:C:2013:518, 98 punktą); minėtas principas taikomas visiems asmenims (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Sopropé , C‑349/07, Rink., EU:C:2008:746, 36 punktą).
            39. Beje, ši pagrindinė teisė, kad per procedūrą, kuriai pasibaigus priimamas asmeniui nepalankus aktas, būtų paisoma jo teisės į gynybą, yra aiškiai įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje, kuri pagal ESS 6 straipsnio 1 dalį turi tokią pačią teisinę vertę kaip ir Sutartys. Konkrečiai kalbant, Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies a punkte nurodyta, kad kiekvieno asmens teisė į tai, kad Sąjungos institucijos jo reikalus tvarkytų nešališkai, teisingai ir per protingą laikotarpį, apima, be kita ko, kiekvieno asmens teisę būti išklausytam prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę.
            40. Be to, antidempingo bylose nuspręsta, kad teisės į gynybą ir teisės būti išklausytam paisymas tose bylose turi esminės reikšmės (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Taryba / Interpipe Niko Tube ir Interpipe NTRP , C‑191/09 P ir C‑200/09 P, Rink., EU:C:2012:78, 77 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            41. Šių teisių paisymas reiškia, kad suinteresuotosioms įmonėms turi būti suteikta galimybė per administracinę procedūrą veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl nurodytų faktų ir aplinkybių tikrumo ir svarbos bei dėl įrodymų, kuriais rėmėsi Komisija teigdama, kad egzistavo dempingo praktika ir iš jos kylanti žala (1991 m. birželio 27 d. Sprendimo Al‑Jubail Fertilizer / Taryba , C‑49/88, EU:C:1991:276, Rink., 17 punktas ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Hangzhou Duralamp Electronics / Taryba , T‑459/07, EU:T:2013:369, 110 punktas).
            42. Vis dėlto nagrinėjamu atveju ieškovės neįrodo, kad joms nebuvo sudaryta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonės dėl nurodytų faktų ir aplinkybių tikrumo ir svarbos bei dėl įrodymų, kuriais rėmėsi Sąjungos institucijos padarydamos išvadą, kad turi būti palikti galioti antidempingo muitai. Beje, jos nepateikia jokių įrodymų, kurių jos negalėjo nurodyti ir neturėjo galimybės pateikti Sąjungos institucijoms.
            43. Ieškovės kaltina Sąjungos institucijas tuo, kad šios neatsižvelgė į jų pastabas. Tačiau šis tariamas neatsižvelgimas į jų pastabas nėra jų teisės į gynybą ar teisės būti išklausytoms pažeidimas. Nors pagal šių teisių paisymo principą reikalaujama, kad Sąjungos institucijos sudarytų ieškovėms galimybę veiksmingai pareikšti savo nuomonę, negali būti reikalaujama, kad minėtos institucijos su ja sutiktų. Tam, kad ieškovių pareikšta nuomonė būtų veiksminga, reikia tik to, kad ši nuomonė būtų pareikšta laiku, kad Sąjungos institucijos galėtų su ja susipažinti ir atidžiai įvertinti jos reikšmę priimtino akto turiniui (šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware / Taryba , C‑141/08 P, Rink., EU:C:2009:598, 97, 98 ir 102 punktus ir 38 punkte minėto Sprendimo Sopropé , EU:C:2008:746, 49 ir 50 punktus).
            44. Vadinasi, ieškovės klaidingai teigia, kad buvo pažeista jų teisė į gynybą ar teisė būti išklausytoms.
            45. Kiek ieškovės teigia, kad buvo pažeista jų teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, reikia priminti, kad nors Komisijos ar Tarybos negalima laikyti „teismu“, kaip jis suprantamas pagal 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnį (šiuo klausimu žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimo van Landewyck ir kt. / Komisija , 209/78–215/78 ir 218/78, EU:C:1980:248, 81 punktą ir 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. / Komisija , 100/80–103/80, Rink., EU:C:1983:158, 7 punktą), vis dėlto Komisija ir Taryba per administracinę procedūrą turi paisyti pagrindinių Sąjungos teisių, įskaitant teisę į gerą administravimą, įtvirtintą Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje. Konkrečiai kalbant, būtent šiame, o ne 47 minėtos chartijos straipsnyje reglamentuojama Komisijoje ir Taryboje vykdoma administracinė procedūra dėl apsaugos nuo valstybių, kurios nėra Sąjungos narės, vykdomo importo dempingo kaina (pagal analogiją žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Ziegler / Komisija , C‑439/11 P, Rink., EU:C:2013:513, 154 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            46. Todėl ieškovių kaltinimą reikia aiškinti taip, kad jos teigia, jog buvo pažeista teisė į gerą administravimą, nes nebuvo tinkamai atsižvelgta į pastabas, kurias jos pateikė 2011 m. liepos 25 d. rašte. Ši teisė reiškia, kad kompetentinga institucija privalo rūpestingai ir nešališkai išnagrinėti visas konkrečiam atvejui svarbias aplinkybes (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Technische Universität München , C‑269/90, Rink., EU:C:1991:438, 14 punktą; 2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Nyderlandai / Komisija , C‑405/07 P, Rink., EU:C:2008:613, 56 punktą ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo ATC ir kt. / Komisija , T‑333/10, Rink., EU:T:2013:451, 84 punktą).
            47. Nagrinėjamu atveju ginčijamo reglamento 60 konstatuojamojoje dalyje Taryba nurodė:
            „Komentuodamas nustatytuosius faktus, vienas eksportuojantis Kinijos gamintojas teigė, kad tam tikri rodikliai, pavyzdžiui, gamyba, pardavimo apimtis, pelningumas, pajėgumų naudojimas ir užimtumas, nerodo jokių neigiamų pokyčių Sąjungos pramonėje. Tačiau ši bendrovė išanalizavo raidą tik 2009 m.–PTL, nors žala turėjo būti vertinama atsižvelgiant į Sąjungos pramonės raidą per visą nagrinėjamąjį laikotarpį – 2007 m.–PTL. Kaip paaiškinta 43–49 konstatuojamosiose dalyse, visi Kinijos gamintojo paminėti žalos rodikliai nagrinėjamuoju laikotarpiu rodė neigiamas tendencijas.“
            48. Iš 2011 m. liepos 25 d. ieškovių rašto matyti, kad tik dėl laikotarpio nuo 2009 m. iki PTL ieškovės teigė, jog gamyba, pelningumas, pajėgumų naudojimas ir užimtumas Sąjungos pramonėje nerodo jokių neigiamų pokyčių, bet, atvirkščiai, rodo teigiamus pokyčius.
            49. Ginčijamo reglamento 60 konstatuojamosios dalies antras sakinys „Tačiau ši bendrovė išanalizavo raidą tik 2009 m.–PTL, nors žala turėjo būti vertinama atsižvelgiant į Sąjungos pramonės raidą per visą nagrinėjamąjį laikotarpį – 2007 m.–PTL“ turi būti skaitomas ir aiškinamas atsižvelgiant į pirmąjį šios konstatuojamosios dalies sakinį. Taigi, nors aišku, kad savo 2011 m. liepos 25 d. rašte ieškovės taip pat rėmėsi nagrinėjamu laikotarpiu, išvada, kad tam tikri veiksniai neparodė neigiamų pokyčių, susijusi tik su pokyčiais nuo 2009 m. iki PTL.
            50. Vadinasi, ieškovės klysta, kai iš esmės teigia, kad institucijos pažeidė rūpestingumo pareigą, atsižvelgiant į ginčijamo reglamento 60 konstatuojamojoje dalyje pateiktą vertinimą.
            51. Galiausiai, kiek ieškovės iš esmės tvirtina, kad institucijos pažeidė rūpestingumo pareigą ir Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, nes neatsižvelgė į kitas jų pastabas, pateiktas 2011 m. liepos 25 d. rašte, reikia priminti, kad pagal šią nuostatą Sąjungos institucijos turi atsižvelgti į visus svarbius ir tinkamai dokumentais paremtus įrodymus, siekdamos nustatyti, ar antidempingo priemonių panaikinimas gali būti naudingas dempingo ir žalos tęstinumui ar pasikartojimui.
            52. Dėl minėtų motyvų institucijos nepažeidė pareigos ginčijamame reglamente atsižvelgti į gamybos, pelningumo, pajėgumų naudojimo ir užimtumo neigiamų pokyčių Sąjungos pramonėje nebuvimą, apie kurį ieškovės kalba savo 2011 m. liepos 25 d. rašte. Be to, iš ginčijamo reglamento 59 konstatuojamosios dalies matyti, kad institucijos atsižvelgė į pelningumo, gamybos, pardavimo apimties, pajėgumų naudojimo, užimtumo lygio ir produktyvumo pokyčius Sąjungoje nuo 2007 m. iki PTL. Taigi institucijos atsižvelgė į minėtas aplinkybes nagrinėjamu laikotarpiu. Kiek ieškovės teigia, kad institucijos klaidingai įvertino minėtas aplinkybes, atsižvelgiant į 2011 m. liepos 25 d. jų rašte pateiktas pastabas, reikia konstatuoti, kad šis teiginys susijęs su ginčijamame reglamente pateikto vertinimo pagrįstumu, kuris yra trečiojo pagrindo dalykas. Todėl jis nepriklauso formalaus šio reglamento teisėtumo kontrolės sričiai. Darytina išvada, jog ieškovių kaltinimas, kad institucijos pažeidė rūpestingumo pareigą ir Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, motyvuojant tuo, kad jos tinkamai neatsižvelgė į ieškovių pastabas, pateiktas 2011 m. liepos 25 d. rašte, turi būti atmestas.
            53. Dėl visų išdėstytų motyvų reikia atmesti pirmąjį ieškovių pagrindą, siejamą su jų procesinių teisių pažeidimu.
            Dėl antrojo ieškinio pagrindo, siejamo su faktinėmis klaidomis
            Įvadas
            (Praleista)
            Dėl antrojo ieškinio pagrindo pirmos dalies
            (Praleista)
            Dėl antrojo ieškinio pagrindo antros dalies
            (Praleista)
            Dėl antrojo ieškinio pagrindo trečios dalies
            (Praleista)
            Išvada
            (Praleista)
            Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, siejamo su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis
            Įvadas
            (Praleista)
            Dėl trečiojo ieškinio pagrindo pirmos dalies
            – Dėl akivaizdžių vertinimo klaidų ir Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 2 dalies ir 3 strai psnio 2, 6 ir 7 dalių pažeidimo
            (Praleista)
            – Dėl motyvų nenurodymo
            (Praleista)
            – Išvada
            (Praleista)
            Dėl trečiojo ieškinio pagrindo antros dalies
            – Įvadas
            (Praleista)
            – Dėl vertinimų, pateiktų ginčijamo reglamento 58 ir 59 konstatuojamosiose dalyse
            (Praleista)
            – Dėl vertinimų, pateiktų ginčijamo reglamento 61 konstatuojamojoje dalyje
            (Praleista)
            – Dėl vertinimų, pateiktų ginčijamo reglamento 62 konstatuojamojoje dalyje
            (Praleista)
            – Dėl vertinimų, pateiktų ginčijamo reglamento 64 konstatuojamojoje dalyje
            (Praleista)
            – Išvada
            (Praleista)
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            (Praleista)
            (1) .
            (1)  –	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Atmesti ieškinį.
            2. Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd  ir Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG padengia savo ir keturis penktadalius Europos Sąjungos Tarybos patirtų bylinėjimosi išlaidų.
            3. Taryba padengia vieną penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
            4. Europos Komisija padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.


1960 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Barbara Erzbergbau AG ir kt. prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Sujungtos bylos 3-58 iki 18-58, 25-58 ir 26-58.


title: 2008 m. vasario 14 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Orsay GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio ir vaizdinio Bendrijos prekių ženklo "O orsay" paraiška - Ankstesnis žodinis ir vaizdinis prekių ženklas D’ORSAY - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-39/04.

text:
      2008 m. vasario 14 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas Orsay prieš VRDT –Jiménez Arellano (O orsay)
      (Byla T‑39/04)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio ir vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „O orsay“ paraiška – Ankstesnis žodinis ir vaizdinis prekių ženklas D’ORSAY – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 49, 52–55 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys, pareikštas dėl 2003 m. lapkričio 3 d. VRDT ketvirtos apeliacinės tarybos sprendimo (byla Nr. R 394/2002‑4), susijusio
                  su protesto procedūra tarp

               José Jiménez Arellano, SA
                ir
               Orsay GmbH
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Orsay GmbH

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis ir vaizdinis prekių ženklas „O orsay“ 23, 24 ir 25 klasių prekėms – paraiška Nr. 1042613

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               José Jiménez Arellano SA

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               Ispanijos ir Portugalijos vaizdinis prekių ženklas D’ORSAY 25 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               atmesti paraišką įregistruoti prekių ženklą prekėms: „drabužiai, batai, avalynė, šlepetės, galvos apdangalai“. Atmesti likusią
                  protesto dalį.

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Orsay GmbH bylinėjimosi išlaidas.


title: 2008 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2002/73/EB - Vienodas požiūris į vyrus ir moteris - Įsidarbinimas, profesinis mokymas ir pareigų paaukštinimas - Darbo sąlygos - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-340/07.

text:
      2008 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas
      Komisija prieš Liuksemburgą
      (Byla C‑340/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2002/73/EB – Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – Įsidarbinimas, profesinis mokymas ir pareigų paaukštinimas – Darbo sąlygos – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 6 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Visų nuostatų, būtinų įgyvendinti 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos
                  direktyvą 2002/73/EB, iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo
                  įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 269, p. 15), nepriėmimas per nustatytą
                  terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nepriėmusi per nustatytą terminą visų nuostatų, būtinų įgyvendinti 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
                     2002/73/EB, iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
                     profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų
                     pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą.

                  2.

                  	Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.


2016 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas.#Società per l'aeroporto civile di Bergamo-Orio al Serio SpA (SACBO) SpA prieš Europos Komisiją ir Inovacijų ir tinklų programų vykdomąją įstaigą (INEA).#Apeliacinis skundas – Transeuropinis transporto tinklas – Finansinė parama – Užbaigimas – Sprendimas, kuriuo kai kurios lėšos pripažintos nefinansuotinomis ir nustatoma galutinė ataskaita – SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa – Ieškinys dėl panaikinimo – Aktas, kurį galima ginčyti – „Locus standi“ – Kitas asmuo nei gavęs paramą.#Byla C-281/14 P.


2000 m. liepos 5 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Ignacio Samper prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai - Tarnybos interesas. # Byla T-111/99.


1991 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Edward Patrick Latham prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Vertinimo ataskaita. # Byla T-63/89.


1988 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Felix Borowitz prieš Bundesversicherungsanstalt für Angestellte. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundessozialgericht - Vokietija. # Socialinė apsauga. # Byla 21/87.


1998 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 64/433/EEB, 91/497/EEB ir 89/662/EEB. # Byla C-102/96.


2013 m. sausio 15 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Welte - Wenu GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra - Vaizdinis Bendrijos prekių ženklas EUROPEAN DRIVESHAFT SERVICES - Absoliutus atmetimo pagrindas - Tarptautinės tarpvyriausybinės organizacijos emblemos imitavimas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies h punktas - Paryžiaus konvencijos 6b straipsnis - Prašymo pripažinti registraciją negaliojančia turinys - Naujų įrodymų priimtinumas - Reglamento Nr. 207/2009 56 straipsnio 2 dalis ir 76 straipsnis - Reglamento (EB) Nr. 2868/95 37 taisyklės b punkto iv papunktis - Apeliacinės tarybos kompetencija, kai apeliacija paduota tik dėl dalies Anuliavimo skyriaus sprendimo. # Byla T-413/11.


title: 2009 m. gegužės 13 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Schuhpark Fascies GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio ir žodinio Bendrijos prekių ženklo "jello SCHUHPARK" paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas "Schuhpark" - Santykinis atmetimo pagrindas - Ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalis. # Byla T-183/08.

text:
      2009 m. gegužės 13 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Schuhpark Fascies prieš VRDT – Leder & Schuh (jello SCHUHPARK)
      (Byla T‑183/08)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio ir žodinio Bendrijos prekių ženklo „jello SCHUHPARK“ paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas „Schuhpark“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalis“
      Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų šalių pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymas (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys) (žr. 20–24 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2008 m. kovo 13 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1560/2006‑4), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Schuhpark Fascies GmbH
               ir
               Leder & Schuh AG
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Leder & Schuh AG

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis ir žodinis prekių ženklas „jello SCHUHPARK“ 1, 3, 9, 14, 16, 18, 21, 24–26 ir 28 klasių prekėms – paraiška Nr. 1269372

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Schuhpark Fascies GmbH

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodinis Vokietijos prekių ženklas „Schuhpark“ 25 klasės prekėms ir dėl to protestas pateiktas dėl įregistravimo 18, 21, 25
                  ir 26 klasėse

               Protestų skyriaus sprendimas:

               iš dalies patenkinti protestą ir iš dalies atmesti paraišką įregistruoti

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti ginčijamą sprendimą ir atmesti protestą

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Schuhpark Fascies GmbH bylinėjimosi išlaidas.


title: 2010 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL prieš Administración del Estado.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Supremo - Ispanija.#Valstybių narių procesinė autonomija - Lygiavertiškumo principas - Ieškinys dėl valstybės atsakomybės - Sąjungos teisės pažeidimas - Konstitucijos pažeidimas.#Byla C-118/08.

text:
      Byla C‑118/08
      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      prieš
      Administración del Estado
      (Tribunal Supremo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Valstybių narių procesinė autonomija – Lygiavertiškumo principas – Ieškinys dėl valstybės atsakomybės – Sąjungos teisės pažeidimas – Konstitucijos pažeidimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos
      (EB 234 straipsnis)
      2.        Sąjungos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems
            asmenims padarytą žalą
      1.        Nors per prejudicinio sprendimo priėmimo procesą Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės nuostatų
         suderinamumo su Sąjungos teisės normomis, jis yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui
         pateikti bet kokį su ta teise susijusį išaiškinimą, leidžiantį pastarajam įvertinti tokį suderinamumą, kad galėtų priimti
         sprendimą nagrinėjamoje byloje.

      Todėl nacionalinės teisės nuostatų, kurių suderinamumą su Sąjungos teise nacionalinis teismas turi vertinti atsižvelgdamas
         į Teisingumo Teismo pateiktą išaiškinimą, kilmė (įstatymas, administracinis aktas ar teismo sprendimas) neturi jokios įtakos
         Teisingumo Teismo kompetencijai priimti sprendimą dėl prejudicinio klausimo.

      (žr. 23–24 punktus)
      2.        Sąjungos teisė draudžia valstybei narei taikyti reikalavimą, pagal kurį ieškinys dėl valstybės atsakomybės, grindžiamas pagal
         EB 226 straipsnį Europos Bendrijų Teisingumo Teismo priimtu sprendimu pripažintu nacionaliniu įstatymu padarytu tos teisės
         pažeidimu, gali būti patenkintas tik tuo atveju, jei ieškovas visų pirma išnaudojo visas vidaus teisių gynimo priemones, skirtas
         užginčyti žalingo administracinio akto, kuris priimtas remiantis tuo įstatymu, galiojimą, nors tas pats reikalavimas netaikomas
         ieškiniui dėl valstybės atsakomybės, kuris grindžiamas kompetentingo teismo pripažintu minėtu įstatymu padarytu Konstitucijos
         pažeidimu.

      Iš tikrųjų remiantis lygiavertiškumo principu reikalaujama, kad visos ieškiniui taikytinos normos būtų vienodai taikomos tiek
         Sąjungos, tiek panašiems nacionalinės teisės pažeidimu grindžiamiems ieškiniams. Taigi atsižvelgiant į jų tikslą ir esminius
         požymius, abu minėti ieškiniai dėl atsakomybės gali būti laikomi panašiais, nes, pirma, jie susiję su lygiai tokiu pačiu tikslu,
         t. y. atlyginti žalą, kurią asmuo patyrė dėl valstybės veikimo arba neveikimo, ir, antra, vienintelis skirtumas tarp dviejų
         minėtų ieškinių yra aplinkybė, kad teisės pažeidimai, kuriais jie grindžiami, pirmuoju atveju konstatuojami Teisingumo Teismo
         sprendimu, priimamu pagal EB 226 straipsnį, o antruoju atveju – kompetentingo nacionalinio teismo sprendimu. Taigi vien šios
         aplinkybės, nesant kitų požymių, kuriais remiantis būtų galima daryti išvadą, jog yra kitų skirtumų tarp minėtų ieškinių,
         nepakanka, kad būtų įrodytas skirtumas tarp šių dviejų ieškinių lygiavertiškumo principo atžvilgiu. Taigi lygiavertiškumo
         principas draudžia taikyti tokį reikalavimą.

      (žr. 33, 36, 43–46, 48 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. sausio 26 d.(*)

      „Valstybių narių procesinė autonomija – Lygiavertiškumo principas – Ieškinys dėl valstybės atsakomybės – Sąjungos teisės pažeidimas – Konstitucijos pažeidimas“
      Byloje C‑118/08
      dėl Tribunal Supremo (Ispanija) 2008 m. vasario 1 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. kovo 18 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL
      prieš
      Administración del Estado,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot,
         R. Silva de Lapuerta ir C. Toader, teisėjai C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, T. von Danwitz, A. Arabadjiev ir
         J.‑J. Kasel,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. balandžio 22 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL, atstovaujamos abogado C. Esquerrá Andreu,

      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López‑Medel Báscones,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Vidal Puig ir M. Afonso,
      susipažinęs su 2009 m. liepos 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su veiksmingumo ir lygiavertiškumo principų aiškinimu atsižvelgiant į Ispanijos
         teisės sistemoje taikomus reikalavimus ieškiniams dėl valstybės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimą.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Transportes Urbanos y Servicios Generales SAL (toliau – Transportes Urbanos) ir Administración del Estado dėl šios bendrovės pareikšto ieškinio dėl Ispanijos valstybės atsakomybės už Sąjungos teisės aktų pažeidimus atmetimo.

       Teisinis pagrindas
       Šeštoji direktyva
      3        1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
         pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         9 sk., 1 t., p. 23–62), su pakeitimais, padarytais 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB (OL L 102, p. 18; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 274–280, toliau – Šeštoji direktyva), 17 straipsnio 2 ir 5 dalių redakcijoje
         pagal tos direktyvos 28f straipsnį nustatyta:

      „2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

       a)      pridėtinės vertės mokestį, kurį reikia sumokėti ar kuris sumokėtas šalies teritorijoje dėl prekių ar paslaugų, kurias jam
         pateikė/suteikė ar dar pateiks/suteiks kitas apmokestinamas asmuo;

      b)      pridėtinės vertės mokestį,[kurį reikia sumokėti] ar [kuris sumokėtas] už importuotas į šalies teritoriją prekes;
      c)      pridėtinės vertės mokestį, kurį reikia sumokėti pagal 5 straipsnio 7 dalies a punktą, 6 straipsnio 3 dalį ir 28a straipsnio
         6 dalį;

      <…>
      5.      Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ir paslaugas ketina naudoti sandoriams, kuriems taikomos 2 ir 3 dalys ir kuriems tenkantis
         pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti
         atskaitomas, gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams.

      Ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų.
      <…>“
      4        Šeštosios dirketyvos 19 straipsnyje išdėstyti atskaitos proporcijos, nurodytos tos direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmoje
         pastraipoje, apskaičiavimo kriterijai.

       Nacionalinė teisė
      5        Ispanijos konstitucijos 163 straipsnyje (toliau – Konstitucija) nustatyta:

      „Jei vykstant procesui teismas mano, kad įstatymo galią turinti ir nagrinėjamoje byloje taikoma teisės norma, nuo kurios galiojimo
         priklauso sprendimas, gali prieštarauti Konstitucijai, jis tokiu atveju, laikydamasis įstatyme numatytos formos ir atsižvelgdamas
         į jame numatytas pasekmes, kurios jokiu atveju nesustabdo tos normos galiojimo, pateikia klausimą Tribunal Constitucional (Konstitucinis teismas).“

      6        1992 m. gruodžio 28 d. Įstatyme Nr. 37/1992 dėl pridėtinės vertės mokesčio (BOE Nr. 312, 1992 m. gruodžio 29 d. p. 44247),
         su pakeitimais, padarytais 1997 m. gruodžio 30 d. Įstatymu Nr. 66/1997 (BOE Nr. 313, 1997 m. gruodžio 31 d. p. 38517, toliau
         – Įstatymas Nr. 37/1992), nustatyti apmokestinamojo asmens teisės į pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), susijusio su
         iš subsidijų finansuojamu prekių ar paslaugų pirkimu, atskaitą ribojimai. Šie ribojimai įsigaliojo nuo 1998 mokestinių metų.

      7        Įstatyme Nr. 37/1992 taip pat nustatyta, kad visi apmokestinamieji asmenys turi pateikti periodines deklaracijas, kuriose
         privalo apskaičiuoti PVM sumas, kurias jie turi sumokėti (toliau – atvirkštinis mokėjimas).

      8        Pagal 2003 m. gruodžio 17 d. Bendrąjį mokesčių įstatymą Nr. 58/2003 (BOE Nr. 303, 2003 m. gruodžio 18 d., p. 44987) apmokestinamasis
         asmuo turi teisę prašyti patikslinti atvirkštinį mokėjimą ir, jei reikia, reikalauti sugrąžinti permokas. Remiantis minėto
         įstatymo 66 ir 67 straipsniais, senaties terminas, taikomas šiai teisei, yra ketveri metai iš esmės skaičiuojant nuo kitos
         dienos, kai buvo atliktas perteklinis mokėjimas, arba nuo tos dienos, kai suėjo terminas pateikti atvirkštinį mokėjimą, jei
         perteklinis mokėjimas įvykdytas per minėtą terminą.

       Pagrindinė byla
      9        2005 m. spalio 6 d. Sprendime Komisija prieš Ispaniją (C‑204/03, Rink. p. I‑8389) Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad PMV atskaitymo ribojimai, numatyti Įstatyme Nr. 37/1992,
         yra nesuderinami su Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 5 dalimis bei 19 straipsniu.

      10      Transportes Urbanos, kuri įvykdė atvirkštinius mokėjimus už 1999 ir 2000 mokestinius metus pagal Įstatymą Nr. 37/1992, nepasinaudojo teise remiantis
         Bendruoju mokesčių įstatymu Nr. 28/2003 prašyti patiksinti minėtus atvirkštinius mokėjimus. Akivaizdu, kad minėto Teisingumo
         Teismo sprendimo Komisija prieš Ispaniją priėmimo dieną buvo suėjęs senaties terminas tokiai teisei įgyvendinti.

      11      Tada Transportes Urbanos Ministrų taryboje pareiškė ieškinį dėl Ispanijos valstybės atsakomybės. Tame ieškinyje ji teigia, kad patyrė 1 228 366,39 eurų
         žalą, nes Ispanijos teisės aktų leidėjas pažeidė Šeštąją direktyvą, o šį pažeidimą Teisingumo Teismas pripažino minėtame sprendime
         Komisija prieš Ispaniją. Ši suma atitinka nepagrįstus PVM mokėjimus, kuriuos gavo Ispanijos mokesčių administratorius per minėtus mokestinius laikotarpius,
         ir grąžinimus už tuos  pačius laikotarpius, į kuriuos minėta bendrovė galėjo pretenduoti.

      12      2007 m. sausio 12 d. Sprendimu Ministrų taryba atmetė Transportes Urbanos prašymą teigdama, kad nepasinaudojusi teise prašyti patikslinti minėtus atvirkštinius mokėjimus per nustatytą terminą ji
         nutraukė tiesioginį priežastinį ryšį tarp Sąjungos teisės pažeidimo, kuriuo kaltinama Ispanijos valstybė, ir tos bendrovės
         tariamai patirtos žalos.

      13      Minėtas Ministrų tarybos sprendimas dėl atmetimo, be kita ko, grindžiamas dviem 2004 m. sausio 29 d. ir 2005 m. gegužės 24 d.
         Tribunal Supremo sprendimais (toliau – ginčijama teismo praktika), pagal kuriuos ieškiniams dėl valstybės atsakomybės už Sąjungos teisės aktų
         pažeidimus taikomas reikalavimas visų pirma išnaudoti administracines ir teismines teisių gynimo priemones, nukreiptas į nepalankų
         administracinį aktą, kuris buvo priimtas taikant šiai teisei prieštaraujantį nacionalinės teisės aktą.

      14      Transportes Urbanos 2007 m. birželio 6 d. Tribunal Supremo pateikė ieškinį dėl minėto Ministrų tarybos sprendimo atmesti.

       Nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir prejudicinis klausimas
      15      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Tribunal Supremo primena, kad, remiantis ginčijama teismo praktika, ieškinio dėl valstybės atsakomybės, grindžiamo įstatymo nekonstitucingumu,
         pareiškimui netaikoma, priešingai nei tokiam pat ieškiniui, grindžiamam to įstatymo nesuderinamumu su Sąjungos teise, joks
         reikalavimas visų pirma išnaudoti visas teisių gynimo priemones, nukreiptas į nepalankų administracinį aktą, grindžiamą tuo
         įstatymu.

      16      Priežastis, dėl kurios taikomas skirtingas požiūris į šių dviejų rūšių ieškinius, susijusi su skirtumais tarp ieškinių, kurie
         gali būti pareikšti dėl administracinio akto, atsižvelgiant į tai, ar tie ieškiniai grindžiami to akto nesuderinamu su Sąjungos
         teise, ar nacionalinės teisės aktais, kuriuos taikant buvo priimtas minėtas aktas, padarytu Konstitucijos pažeidimu.

      17      Iš tikrųjų, remiantis ginčijama teismo praktika, kadangi nacionaliniam įstatymui taikoma atitikties Konstitucijai prezumpcija,
         tuo įstatymu grindžiamiems administraciniams aktams taip pat taikoma „teisėtumo“ prezumpcija. Tai reiškia, kad nei administracinės
         valdžios institucijos, nei teismai negali panaikinti tų teisės aktų, kol Tribunal Constitucional sprendimu, išnagrinėjus pagal Konstitucijos 163 straipsnį pareikštą ieškinį dėl nekonstitucingumo, kurį pareikšti gali tik
         bylą nagrinėjantis teismas, nepripažinta, jog įstatymas negalioja dėl to, kad prieštarauja Konstitucijai.

      18      Tokiomis aplinkybėmis, jei norint pareikšti Konstitucijos pažeidimu grindžiamą ieškinį dėl atsakomybės būtų reikalaujama visų
         pirma išnaudoti administracines bei teismines teisių gynimo priemones, nukreiptas į nepalankų administracinį aktą, tai reikštų,
         jog teisės subjektams būtų nustatyta pareiga ginčyti administracinį aktą, kuris priimtas taikant tariamai Konstitucijai prieštaraujantį
         įstatymą, pasitelkiant, pirma, administracines priemones ir, antra, teismines priemones, taip pat visose teismų instancijose,
         kol vienas iš bylą nagrinėjančių teismų galiausiai nuspręstų Tribunal Constitucional pateikti klausimą dėl to įstatymo nekonstitucingumo. Tokia situacija būtų neproporcinga ir sukeltų nepageidaujamų pasekmių.

      19      Atvirkščiai, jei kompetentingos administracinės valdžios institucijos arba teismai mano, kad administracinis aktas priimtas
         taikant Sąjungos teisės neatitinkantį įstatymą, jie privalėtų, laikydamiesi nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, netaikyti
         to įstatymo ir juo remiantis priimtų administracinių aktų. Todėl tokiu atveju būtų įmanoma tiesiogiai minėtų institucijų reikalauti
         panaikinti žalingą administracinį aktą ir taip gauti visą žalos atlyginimą.

      20      Be to, remiantis ginčijama teismo praktika, Sąjungos teisės pažeidimo egzistavimas, dėl kurio gali kilti valstybės atsakomybė,
         turėtų būti pripažintas Teisingumo Teismo prejudiciniu sprendimu. Tačiau tokio pagal SESV 267 straipsnį priimto Teisingumo
         Teismo sprendimo poveikio negalima lyginti su Tribunal Constitucional sprendimo, kuriuo įstatymas pripažįstamas prieštaraujančiu Konstitucijai, poveikiu, nes tik šio teismo sprendimu minėtas
         įstatymas būtų pripažintas negaliojančiu atgaline data.

      21      Tokiomis aplinkybėmis Tribunal Supremo nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar bylose dėl valstybės, kaip teisės aktų leidėjos, finansinės atsakomybės, kuriose ieškinys grindžiamas remiantis nekonstitucingu
         paskelbtu įstatymu priimtais administraciniais aktais, ir bylose, kuriose ieškinys grindžiamas prieštaraujančia [Sąjungos]
         teisei pripažintos nuostatos taikymu, [ginčijamoje] Tribunal Supremo [praktikoje] išdėstytos skirtingos teismo praktikos taikymas neprieštarauja lygiavertiškumo ir veiksmingumo principams?“

       Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
      22      Pasak Ispanijos vyriausybės, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos priimti sprendimo dėl teismų sprendimų, kaip antai ginčijamos
         teismo praktikos, suderinamumo su Sąjungos teise, nes tik Tribunal Supremo gali ją pakeisti, jei mano, kad ji nesuderinama su minėta teise.

      23      Pirmiausia reikia priminti, kad nors per prejudicinio sprendimo procesą Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės
         teisės nuostatų suderinamumo su Sąjungos teisės normomis, jis vis dėlto ne kartą nusprendė, kad yra kompetentingas prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti bet kokį su ta teise susijusį išaiškinimą, leidžiantį pastarajam
         įvertinti tokį suderinamumą, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1993 m.
         gruodžio 15 d. Sprendimo Hünermund ir kt., C‑92/92, Rink. p. I‑6787, 8 punktą ir 2008 m. sausio 31 d. Centro Europa 7 (C380/05, Rink. p. I‑349, 50 punktą).

      24      Todėl, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 13 punkte, nacionalinės teisės nuostatų, kurių suderinamumą su Sąjungos
         teise prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės vertinti atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo pateiktą išaiškinimą,
         kilmė (įstatymas, administracinis aktas ar teismo sprendimas) neturi jokios įtakos Teisingumo Teismo kompetencijai priimti
         sprendimą dėl prejudicinio klausimo.

      25      Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką Teisingumo Teismui ir valstybių narių teismams bendradarbiaujant pagal SESV 267 straipsnį
         tik nacionaliniai teismai, nagrinėjantys bylą ir turintys priimti būsimą sprendimą, atsižvelgdami į konkrečias kiekvienos
         bylos aplinkybes turi įvertinti ir prejudicinio sprendimo reikalingumą sprendimui priimti, ir Teisingumo Teismui pateikiamų
         klausimų svarbą. Todėl jeigu pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti
         sprendimą (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo Preussen Elektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Korhonen ir kt., C‑18/01, Rink. p. I‑5321, 19 punktą ir 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo VTB‑VAB ir Galatea, C‑295/05 ir C‑299/07, Rink. p. I‑0000, 32 punktą).

      26      Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma ne išaiškinti nacionalinę teisę ar nacionalinio teismo sprendimą, o prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti veiksmingumo ir lygiavertiškumo principų išaiškinimą, kad šis galėtų nuspręsti,
         ar, remdamasis Sąjungos teise, privalo netaikyti nacionalinių nuostatų, susijusių su ieškiniais dėl valstybės atsakomybės
         už šios teisės pažeidimą nacionaliniu įstatymu (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimą Lucchini, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 46 punktas).

      27      Taigi Teisingumo Teismas yra kompetentingas nagrinėti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

       Dėl prejudicinio klausimo
      28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sąjungos teisė draudžia valstybei narei taikyti
         teisės normą, pagal kurią nacionalinės teisės įstatymu padarytu tos teisės pažeidimu grindžiamiems ieškiniams dėl valstybės
         atsakomybės taikomas reikalavimas visų pirma išnaudoti visas į žalingą administracinį aktą nukreiptas teisių gynimo priemones,
         nors tiems patiems ieškiniams toks reikalavimas netaikomas, kai jie grindžiami tuo pačiu įstatymu padarytu Konstitucijos pažeidimu.

       Pirminės pastabos
      29      Siekiant atsakyti į šį klausimą pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką valstybės atsakomybės
         už privatiems asmenims padarytą žalą jai pažeidus Sąjungos teisę principas yra būdingas sutarčių, kuriomis ji grindžiama,
         sistemai (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt., C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 35 punktą; 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 31 punktą ir 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo Danske Slagterier, C‑445/06, Rink. p. I‑0000, 19 punktą).

      30      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jei įvykdytos trys
         sąlygos: pažeista Sąjungos teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, jos pažeidimas yra pakankamai rimtas
         ir yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp to pažeidimo ir asmenų patirtos žalos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Danske Slagterier 20 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      31      Teisingumo Teismas taip pat ne sykį yra pabrėžęs, kad nepažeisdama teisės į žalos atlyginimą, kurios pagrindas tiesiogiai
         įtvirtintas Sąjungos teisėje, kai tik šios sąlygos yra patenkintos, valstybė privalo atlyginti padarytos žalos pasekmes remdamasi
         nacionaline teise dėl atsakomybės ir atsižvelgdama į tai, kad nacionalinės teisės aktais nustatytos žalos atlyginimo sąlygos
         negali būti mažiau palankios už tas, kurios susijusios su panašiais nacionaline teise grindžiamais reikalavimais (lygiavertiškumo
         principas), ir negali būti tokios, kad dėl jų taptų beveik neįmanoma arba pernelyg sudėtinga gauti žalos atlyginimą (veiksmingumo
         principas) (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, Rink. p. I‑10239, 58 punktą ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rink. p. I‑2107, 123 punktą).

      32      Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pateiktą klausimą reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent
         į šiuos principus.

       Dėl lygiavertiškumo principo
      33      Kalbant apie lygiavertiškumo principą reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką juo reikalaujama, kad visos
         ieškiniui taikytinos normos būtų vienodai taikomos tiek Sąjungos, tiek panašiems nacionalinės teisės pažeidimu grindžiamiems
         ieškiniams (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Edis, C‑231/96, Rink. p. I‑4951, 36 punktą; 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Levez, C‑326/96, Rink. p. I‑7835, 41 punktą; 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Preston ir kt., C‑78/98, Rink. p. I‑3201, 55 punktą ir 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo i-21 Germany ir Arcor, C‑392/04 ir C‑422/04, Rink. p. I‑8559, 62 punktą).

      34      Tačiau šis principas negali būti aiškinamas taip, kad juo valstybė narė įpareigojama patį palankiausią nacionalinį režimą
         taikyti visiems ieškiniams, pateiktiems tam tikroje teisės srityje (minėto sprendimo Levez 42 punktas; 1999 m. vasario 9 d. Sprendimo Dilexport, C‑343/96, Rink. p. I‑579, 27 punktas ir 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo Pontin, C‑63/08, Rink. p. I‑0000, 45 punktas).

      35      Siekiant išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje laikomasi lygiavertiškumo principo, reikia išanalizuoti, ar Transportes Urbanos ieškinys dėl atsakomybės, grindžiamas Sąjungos teisės pažeidimu, ir ieškinys, kurį ta bendrovė galėjo pareikšti remdamasi
         galimu Konstitucijos pažeidimu, gali būti laikomi panašiais atsižvelgiant į jų tikslą ir esminius požymius (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Preston ir kt. 49 punktą).

      36      Kalbant apie ankstesniame punkte minėtų abiejų ieškinių dėl atsakomybės tikslą, reikia paminėti, kad jis yra lygiai toks pats,
         t. y. atlyginti žalą, kurią asmuo patyrė dėl valstybės veikimo arba neveikimo.

      37      Kalbant apie jų esminius požymius, reikia priminti, kad pagrindinis šių dviejų ieškinių skirtumas yra taisyklė, kuria reikalaujama
         išnaudoti visas galimybes pagrindinėje byloje, t. y. ieškovas turi būti visų pirma išnaudojęs visas teisių gynimo priemones,
         susijusias su administraciniu teisės aktu, dėl kurio pateiktas kaltinimas, tik tuo atveju, kai ieškinys dėl atsakomybės grindžiamas
         Sąjungos teisės pažeidimu, padarytu nacionalinės teisės aktu, kuriuo remiantis buvo priimtas tas aktas.

      38      Taigi svarbu atkreipti dėmesį, kad, priešingai nei, atrodo, išdėstyta tam tikruose šio sprendimo 20 punkte nurodytuose ginčijamos
         teismo praktikos argumentuose, žalos, kuri padaryta valstybei narei pažeidus Sąjungos teisę, atlyginimui netaikomas reikalavimas,
         kad toks pažeidimas būtų pripažintas Teisingumo Teismo priimtame prejudiciniame sprendime (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Brasserie du pêcheur ir Factortame 94–96; 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo Dillenkofer ir kt., C‑178/94, C‑179/94 ir C‑188/94 – C‑190/94, Rink. p. I‑4845, 28 punktą ir minėto sprendimo Danske Slagterier 37 punktą).

      39      Tačiau reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje Transportes Urbanos savo ieškinį dėl atsakomybės aiškiai grindžia minėtu sprendimu Komisija prieš Ispaniją, kuris buvo priimtas pagal EB 226 straipsnį ir kuriame Teisingumo Teismas nustatė, kad Įstatymu Nr. 37/1992 buvo pažeista
         Šeštoji direktyva.

      40      Nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, be kita, ko pasakyta, jog Transportes Urbanos Ministrų Tarybai pateikė šį ieškinį dėl to, kad terminas pateikti prašymą patikslinti už 1999 ir 2000 mokestinius metus įvykdytus
         atvirkštinius mokėjimus jau buvo pasibaigęs tą dieną, kai buvo priimtas sprendimas Komisija prieš Ispaniją.

      41      Nepaisant to, kaip buvo minėta šio sprendimo 12 ir 13 punktuose, Ministrų Taryba atmetė ieškinį būtent įvertinusi tai, kad
         Transportes Urbanos prieš pareikšdama šį ieškinį neprašė patikslinti atvirkštinių mokėjimų.

      42      Tačiau, remiantis nutartimi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, jei Transportes Urbanos galėjo grįsti ieškinį dėl atsakomybės Tribunal Constitucional sprendimu, kuriuo tas pats įstatymas pripažįstamas negaliojančiu dėl Konstitucijos pažeidimo, toks ieškinys galėjo būti patenkintas,
         neatsižvelgiant į aplinkybę, kad minėta bendrovė nepateikė prašymo patikslinti minėtų atvirkštinių mokėjimų iki tam tikslui
         nustatyto termino pabaigos.

      43      Remiantis išdėstytais argumentais matyti, kad konkrečiomis aplinkybėmis, kuriomis buvo iškelta pagrindinė byla ir kurios aprašytos
         nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, vienintelis skirtumas tarp dviejų šio sprendimo 35 punkte minėtų
         ieškinių yra aplinkybė, kad teisės pažeidimai, kuriais jie grindžiami, pirmuoju atveju konstatuojami Teisingumo Teismo sprendimu,
         priimamu pagal EB 226 straipsnį, o antruoju atveju – Tribunal Constitucional sprendimu.

      44      Taigi vien šios aplinkybės, nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nesant jokios nuorodos į kitus požymius,
         kuriais remiantis būtų galima daryti išvadą, jog yra kitų skirtumų tarp faktiškai Transportes Urbinos pareikšto ieškinio dėl valstybės atsakomybės ir ieškinio, kurį minėta bendrovė galėtų pareikšti remdamasi Tribunal Constitucional pripažintu Konstitucijos pažeidimu, nepakanka, kad būtų įrodytas skirtumas tarp šių dviejų ieškinių lygiavertiškumo principo
         atžvilgiu.

      45      Tokiu atveju reikia pažymėti, kad abu minėti ieškiniai gali būti laikomi panašiais remiantis šio sprendimo 35 punkte nurodyta
         teismų praktika.

      46      Tai reiškia, kad, atsižvelgiant į nutartyje pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą išdėstytas aplinkybes, lygiavertiškumo
         principas draudžia taikyti reikalavimą, kuris nurodytas pagrindinėje byloje.

      47      Atsižvelgiant į šią išvadą, nereikia nagrinėti reikalavimo, jog visų pirma būtina išnaudoti visas pagrindinėje byloje aptariamas
         teisių gynimo priemones veiksmingumo principo atžvilgiu.

      48       Remiantis tuo, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Sąjungos teisė draudžia valstybei narei taikyti
         reikalavimą, pagal kurį ieškinys dėl valstybės atsakomybės, grindžiamas pagal EB 226 straipsnį Teisingumo Teismo priimtu sprendimu
         pripažintu nacionaliniu įstatymu padarytu tos teisės pažeidimu, gali būti patenkintas tik tuo atveju, jei ieškovas visų pirma
         išnaudojo visas vidaus teisių gynimo priemones, skirtas užginčyti žalingo administracinio akto, kuris priimtas remiantis tuo
         įstatymu, galiojimą, nors tas pats reikalavimas netaikomas ieškiniui dėl valstybės atsakomybės, kuris grindžiamas kompetentingo
         teismo pripažintu minėtu įstatymu padarytu Konstitucijos pažeidimu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      49      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      Sąjungos teisė draudžia valstybei narei taikyti reikalavimą, pagal kurį ieškinys dėl valstybės atsakomybės, grindžiamas pagal
            EB 226 straipsnį Europos Bendrijų Teisingumo Teismo priimtu sprendimu pripažintu nacionaliniu įstatymu padarytu tos teisės
            pažeidimu, gali būti patenkintas tik tuo atveju, jei ieškovas visų pirma išnaudojo visas vidaus teisių gynimo priemones, skirtas
            užginčyti žalingo administracinio akto, kuris priimtas remiantis tuo įstatymu, galiojimą, nors tas pats reikalavimas netaikomas
            ieškiniui dėl valstybės atsakomybės, kuris grindžiamas kompetentingo teismo pripažintu minėtu įstatymu padarytu Konstitucijos
            pažeidimu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.