title: 2010 m. birželio 3 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid prieš Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Supremo - Ispanija.#Direktyva 93/13/EEB - Su vartotojais sudarytos sutartys - Pagrindinį sutarties dalyką apibūdinančios sąlygos - Teismo atliekamas jų nesąžiningumo vertinimas - Netaikymas - Didesnę vartotojų apsaugą užtikrinančios griežtesnės nacionalinės nuostatos.#Byla C-484/08.

text:
      Byla C‑484/08
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      prieš
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (Tribunal Supremo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 93/13/EEB – Su vartotojais sudarytos sutartys – Pagrindinį sutarties dalyką apibūdinančios sąlygos – Teismo atliekamas jų nesąžiningumo vertinimas – Netaikymas – Didesnę vartotojų apsaugą užtikrinančios griežtesnės nacionalinės nuostatos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (Tarybos direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (Tarybos direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (EB 2 straipsnis, 3 straipsnio 1 dalies g punktas ir 4 straipsnio 1 dalis; Tarybos direktyvos 93/13 4 straipsnio 2 dalis ir
            8 straipsnis)
      1.        Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje apibrėžiami
         bendri kriterijai, leidžiantys įvertinti sutarčių sąlygų, kurioms taikomos direktyvos nuostatos, sąžiningumą. Šiuo atžvilgiu
         direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje savo ruožtu vien siekiama nustatyti sutarties sąlygų, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi,
         apibūdinančių pagrindines tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo sudarytos sutarties prievoles, vertinimo iš esmės tvarką
         ir apimtį. Darytina išvada, kad šioje 4 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos būtent patenka į direktyva reguliuojamą sritį,
         todėl jos 8 straipsnis taip pat taikomas ir minėtai 4 straipsnio 2 daliai.

      (žr. 33–35 punktus)
      2.        Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis turi būti aiškinami
         taip, kad pagal juos nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo
         vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms
         ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia ir suprantama kalba.

      Iš tikrųjų pagal teisės aktus, kuriuose numatyta galimybė teismui visiškai vertinti sutarties tarp pardavėjo arba tiekėjo
         ir vartotojo sąlygų, numatytų minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje, nesąžiningumą, vadovaujantis direktyvos 8 straipsniu
         leidžiama užtikrinti didesnę nei numatytą direktyvoje vartotojų apsaugą.

      (žr. 42–44 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Pagal EB 2 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamas toks Direktyvos 93/13 dėl nesąžiningų
         sąlygų sutartyse su vartotojais 4 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio aiškinimas, pagal kurį valstybės narės gali priimti
         nacionalinės teisės aktus, remiantis kuriais teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį
         su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms,
         net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.

      Dėl EB 2 straipsnio ir 4 straipsnio 1 dalies pakanka konstatuoti, kad šiose nuostatose įtvirtinami tikslai ir pagrindiniai
         principai, kurie būtinai turi būti taikomi kartu su atitinkamais Sutarties skyriais, kuriuose šiuos principus ir tikslus siekiama
         įgyvendinti. Todėl savaime jie negali valstybėms narėms sukurti aiškių ir besąlyginių teisinių pareigų.

      Taip pat EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas negali savaime valstybėms narėms nustatyti teisinių pareigų. Iš tikrųjų šia nuostata
         tik nurodomas vienas tikslas, kuris vis dėlto turi būti sukonkretintas kitose, būtent su konkurencijos taisyklėmis susijusiose,
         Sutarties nuostatose.

      (žr. 46–47, 49 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. birželio 3 d.(*)

      „Direktyva 93/13/EEB – Su vartotojais sudarytos sutartys – Pagrindinį sutarties dalyką apibūdinančios sąlygos – Teismo atliekamas jų nesąžiningumo vertinimas – Netaikymas – Didesnę vartotojų apsaugą užtikrinančios griežtesnės nacionalinės nuostatos“
      Byloje C‑484/08
      dėl Tribunal Supremo (Ispanija) 2008 m. spalio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. lapkričio 10 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      prieš
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. A. Tizzano (pranešėjas), einantis pirmosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai E. Levits,
         C. Toader, M. Ilešič ir J.‑J. Kasel,

      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. rugsėjo 10 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, atstovaujamos avvocato M. Merola ir abogado J. Cadarso Palau,

      –        Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc), atstovaujamos procuradora J. Rodríguez Teijeiro bei abogados L. Pineda Salido ir M. Mateos Ferres,

      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López‑Medel Bascones ir M. Muñoz Pérez,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Kemper,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes, H. Almeida ir P. Contreiras,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Gippini Fournier ir W. Wils,
      susipažinęs su 2009 m. spalio 29 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų
         sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288, toliau – direktyva)
         4 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (toliau – Caja de Madrid) ir Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ispanijos banko paslaugų naudotojų asociacija, toliau – Ausbanc) dėl Caja de Madrid su klientais sudaromų paskolų su kintama palūkanų norma sutartyse būstui įsigyti įtrauktos sąlygos teisėtumo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos dvyliktoje ir devynioliktoje konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „tačiau kadangi nacionaliniai įstatymai, kokie jie yra dabar, leidžia numatyti tik dalinį jų suderinimą; kadangi, visų pirma,
         <...> direktyva apima tik tas sutarčių sąlygas, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi; kadangi valstybės narės turi turėti galimybę,
         deramai atsižvelgiant į [EEB] sutartį, vartotojams suteikti didesnę apsaugą nacionalinėmis nuostatomis, kurios yra griežtesnės
         už <...> direktyvos nuostatas;

      <...>
      kadangi <...> direktyvoje nei tos sąlygos, kurios apibūdina pagrindinį sutarties dalyką, nei tos, kurios apibūdina prekių
         ar teikiamų paslaugų kokybės ir kainos santykį nėra vertinamos nesąžiningumo atžvilgiu; kadangi visgi į pagrindinį sutarties
         dalyką bei kainos ir kokybės santykį galima atsižvelgti vertinant kitų sąlygų sąžiningumą <...>“

      4        Direktyvos 3 straipsnyje numatyta:

      „1.      Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą
         dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.

      2.      Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo
         padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.

      Faktas, kad buvo atskirai derėtasi dėl tam tikrų sąlygos aspektų arba vienos konkrečios sąlygos, neužkerta kelio šį straipsnį
         taikyti likusiai sutarties daliai, jeigu bendrai įvertinus sutartį paaiškėja, jog tai vis dėlto yra iš anksto suformuluota
         tipinė sutartis.

      Tuo atveju, kai bet kuris pardavėjas ar tiekėjas tvirtina, kad dėl tipinės sąlygos buvo atskirai derėtasi, jam tenka to įrodinėjimo
         pareiga.

      3.      Priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.“
      5        Direktyvos 4 straipsnis yra suformuluotas taip:

      „1.      Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo
         sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties
         arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.

      2.      Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu
         mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“

      6        Direktyvos 8 straipsnyje nustatyta:

      „Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį atitinkančias nuostatas <...> direktyva reglamentuojamoje
         srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą.“

       Nacionalinės teisės aktai
      7        Ispanijos teisėje vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sąlygų buvo užtikrinama 1984 m. liepos 19 d. Bendruoju įstatymu Nr. 26/1984
         dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos (Ley General Nr. 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios, BOE, Nr. 176, 1984 m. liepos 24 d.).

      8        Įstatymas Nr. 26/1984 iš dalies buvo pakeistas 1998 m. balandžio 13 d. Įstatymu Nr. 7/1998 dėl sutarčių bendrųjų sąlygų (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación, BOE, Nr. 89, 1998 m. balandžio 14 d.), kuriuo į vidaus teisę buvo perkelta direktyva.

      9        Vis dėlto Įstatymas Nr. 7/1998 į vidaus teisę neperkėlė direktyvos 4 straipsnio 2 dalies.

       Faktinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      10      Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Caja de Madrid į su savo klientais sudaromų paskolų su kintama palūkanų norma sutartis būstui įsigyti įtraukia iš anksto į tipinę sutartį
         įrašytą sąlygą, pagal kurią sutartyje nustatyta nominali palūkanų norma, kuri periodiškai kinta atsižvelgiant į sutartą bazinę
         palūkanų normą, nuo pirmo peržiūrėjimo turi būti suapvalinta iki kito procentinio punkto  ketvirčio (toliau – apvalinimo sąlyga).

      11      2000 m. liepos 28 d. Ausbanc pareiškė ieškinį, kuriuo siekiama įpareigoti Caja de Madrid pašalinti apvalinimo sąlygą iš paskolų sutarčių ir jų nebenaudoti. 2001 m. rugsėjo 11 d. sprendimu Juzgado de Primera Instancia de Madrid patenkino ieškinį pripažinęs, kad vadovaujantis direktyvą į nacionalinę teisę perkėlusiais teisės aktais apvalinimo sąlyga
         buvo nesąžininga ir todėl niekinė.

      12      Caja de Madrid dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Audiencia Provincial de Madrid, kuris 2002 m. spalio 10 d. priėmė sprendimą, patvirtinantį pirmosios instancijos teismo sprendimą.

      13      2002 m. lapkričio 27 d. Caja de Madrid dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą Tribunal Supremo.

      14      Tribunal Supremo nuomone, apvalinimo sąlyga gali būti pagrindinė tokios banko paskolos sutarties, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, sąlyga.
         Vadinasi, turint omeny, kad pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį nenumatyta galimybė vertinti sąlygos, visų pirma susijusios
         su sutarties dalyku, nesąžiningumo, tokios sąlygos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nesąžiningumas iš esmės negali
         būti vertinamas.

      15      Vis dėlto Tribunal Supremo taip pat pažymi: kadangi Ispanijos Karalystė į savo teisės sistemą neperkėlė minėto 4 straipsnio 2 dalies, pagal Ispanijos
         teisės aktus gali būti vertinama visa sutartis.

      16      Šiomis aplinkybėmis Tribunal Supremo nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar [direktyvos] 8 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad valstybė narė gali savo teisės aktuose vartotojų naudai nustatyti
         tokių sąlygų nesąžiningumo vertinimą, kurios pagal šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalį į jį neįtraukiamos?

      2.      Ar dėl šios priežasties pagal [direktyvos] 4 straipsnio 2 dalį kartu su 8 straipsniu valstybei narei draudžiama savo teisės
         aktuose vartotojų naudai nustatyti sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su „pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu“ ar
         su „kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms“, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama
         kalba?

      3.      Ar EB 2 straipsniui, 3 straipsnio 1 dalies g punktui ir 4 straipsnio 1 daliai neprieštarauja toks [direktyvos] 8 straipsnio
         ir 4 straipsnio 2 dalies aiškinimas, kuris valstybės narės teismui leidžia vertinti aiškia, suprantama kalba pateiktų sutarčių
         su vartotojais sąlygų, apibrėžiančių pagrindinį sutarties dalyką arba kainos ir atlygio adekvatumą mainais suteiktoms paslaugoms
         ar prekėms, nesąžiningumą?“

        Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      17      Ausbanc, Ispanijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija ginčija prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą motyvuodamos
         tuo, kad jis nėra naudingas siekiant išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamą ginčą.
         Šiuo klausimu jos nurodo, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama apvalinimo sąlyga yra ne pagrindinis aptariamos sutarties dalykas,
         o jo papildoma sąlyga, todėl direktyvos 4 straipsnio 2 dalis negali būti taikoma pagrindinėje byloje.

      18      Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam
         procesui, grindžiamam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks pagrindinėje byloje
         nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas bei nacionalinės teisės aiškinimas ir taikymas priklauso tik nacionalinio teismo
         kompetencijai. Be to, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas
         į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikalingumą ir svarbą. Todėl iš principo
         Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr.
         2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo Keller, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 33 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lucchini, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 43 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Eckelkamp ir kt., C‑11/07, Rink. p. I‑6845, 27 ir 32 punktus).

      19      Taigi, nors Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo paties kompetenciją,
         jis turi įvertinti sąlygas, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
         Foglia, 244/80, Rink. p. 3045, 21 punktą ir 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Filipiak, C‑314/08, Rink. p. I‑0000, 41 punktą), atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo
         galima, tik jeigu akivaizdu, kad Sąjungos teisės nuostata, kuri pateikta Teisingumo Teismui išaiškinti, negali būti taikoma
         (žr. 1996 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Reisdorf, C‑85/95, Rink. p. I‑6257, 16 punktą ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Rink. p. I‑0000, 43 punktą).

      20      Taip nėra nagrinėjamu atveju.

      21      Iš tikrųjų sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą Tribunal Supremo kelia klausimą apie valstybėms narėms direktyva nustatytų su teismo atliekamu tam tikrų sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimo
         apimtimi susijusių įsipareigojimų, kurie, Tribunal Supremo nuomone, kyla iš direktyvos 4 straipsnio 2 dalies, apimtį.

      22      Nors ne visos šalys sutinka su tokiu Tribunal Supremo vertinimu, neatrodo, bent akivaizdžiai, kad ši direktyvos nuostata negali būti taikoma pagrindinėje byloje.

      23      Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas pareikšti nuomonę dėl prejudicinių klausimų,
         kuriuos jam pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ir todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą
         turi būti pripažintas priimtinu.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      24      Šiais dviem pirmaisiais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         siekia sužinoti, ar pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnį draudžiama, kad valstybė narė savo teisės sistemoje
         vartotojų naudai numatytų sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba
         su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama
         kalba.

      25      Caja de Madrid tvirtina, kad direktyvos 8 straipsniu valstybėms narėms neleidžiama imantis perkėlimo priemonių nustatyti arba tokių priemonių
         nesiimant palikti galioti direktyvos 4 straipsnio 2 daliai prieštaraujančius nacionalinės teisės aktus. Iš tikrųjų šia nuostata
         įpareigojama apriboti direktyvoje numatytos apsaugos sistemos taikymo sritį, nenumatant valstybėms narėms galimybės nuo jos
         nukrypti net ir siekiant nustatyti vartotojams palankesnius nacionalinės teisės aktus.

      26      Kiti pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys nurodo priešingai: pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnį ši galimybė
         nėra draudžiama. Iš tikrųjų jie mano, kad teisė priimti arba palikti galioti tokius nacionalinės teisės aktus patenka į valstybių
         narių kompetenciją direktyva reglamentuojamoje srityje nustatyti griežtesnius vartotojų apsaugos mechanizmus.

      27      Siekiant atsakyti į pateiktus klausimus reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką direktyva nustatyta apsaugos
         sistema pagrįsta mintimi, kad vartotojas yra mažiau palankioje padėtyje nei pardavėjas ar tiekėjas tiek galimybių derėtis,
         tiek informacijos lygio atžvilgiu, o tai reiškia, jog vartotojas turi sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto nustatytomis
         sąlygomis, neturėdamas galimybės daryti įtaką jų turiniui (2000 m. birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, Rink. p. I‑4941, 25 punktas ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Mostaza Claro, C‑168/05, Rink. p. I‑10421, 25 punktas).

      28      Vis dėlto, kaip aiškiai nurodoma direktyvos dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje, nesąžiningas sąlygas reglamentuojantys nacionalinės
         teisės aktai ja buvo suderinti tik iš dalies ir minimaliai, kartu pripažįstant valstybėms narėms galimybę suteikti vartotojams
         didesnę apsaugą nei ta, kuri numatyta pagal ją.

      29      Direktyvos 8 straipsnyje formaliai valstybėms narėms numatyta galimybė „priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias Sutartį
         atitinkančias nuostatas <...> direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant užtikrinti maksimalią vartotojo apsaugą“.

      30      Todėl reikia patikrinti, ar direktyvos 8 straipsnio taikymo sritis apima visą ja reguliuojamą sritį, įskaitant jos 4 straipsnio
         2 dalį, ar, kaip teigia Caja de Madrid, ši nuostata nepatenka į 8 straipsnio taikymo sritį.

      31      Šiuo klausimu konstatuotina, jog direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatomas tik „nesąžiningumo vertinimas“, nesusijęs su šioje
         nuostatoje aptariamomis sąlygomis, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.

      32      Todėl iš pačios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, kad ši nuostata, kaip pažymėjo ir generalinė advokatė
         savo išvados 74 punkte, negali būti laikoma nustatančia direktyvos materialią taikymo sritį. Atvirkščiai, direktyvos 4 straipsnio
         2 dalyje numatytų sąlygų, nors ir patenkančių į direktyvos reguliavimo sritį, sąžiningumas nėra vertinamas, tik jei kompetentingas
         nacionalinis teismas kiekvieną iš jų atskirai išnagrinėjęs nustato, kad pardavėjas ar tiekėjas jas suformulavo aiškia ir suprantama
         kalba.

      33      Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje apibrėžiami bendri
         kriterijai, leidžiantys įvertinti sutarčių sąlygų, kurioms taikomos direktyvos nuostatos, sąžiningumą (šiuo klausimu žr. 2002 m.
         gegužės 7 d. Sprendimo Komisija prieš Švediją, C‑478/99, Rink. p. I‑4147, 11 ir 17 punktus bei 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, Rink. p. I‑3403, 18, 19 ir 21 punktus).

      34      Šiuo atžvilgiu direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 75 punkte, savo ruožtu vien
         siekiama nustatyti sutarties sąlygų, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi, apibūdinančių pagrindines tarp pardavėjo ar tiekėjo
         ir vartotojo sudarytos sutarties prievoles, pobūdžio vertinimo sąlygas ir apimtį.

      35      Darytina išvada, kad šioje 4 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos būtent patenka į direktyva reguliuojamą sritį, todėl jos
         8 straipsnis taip pat taikomas ir minėtai 4 straipsnio 2 daliai.

      36      Šios išvados negali paneigti Caja de Madrid argumentai, anot kurių, kaip matyti būtent iš 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus (C‑144/99, Rink. p. I‑3541), direktyvos 4 straipsnio 2 dalis yra valstybėms narėms privaloma ir įpareigojanti, todėl jos negali
         remtis direktyvos 8 straipsniu siekdamos savo vidaus teisės sistemose priimti ar palikti galioti nuostatas, galinčias pakeisti
         direktyvos 4 straipsnio 2 dalies apimtį.

      37      Šiuo klausimu pakanka pažymėti, jog šie argumentai pateikti neteisingai supratus minėtą sprendimą. Šiame sprendime Teisingumo
         Teismas nusprendė, jog Nyderlandų Karalystė nesilaikė įsipareigojimų pagal šią direktyvą ne todėl, kad neperkėlė jos 4 straipsnio
         2 dalies, o tik todėl, kad perkėlė ją nevisiškai, dėl ko nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais nebuvo įmanoma pasiekti
         šia nuostata siekiamų tikslų.

      38      Iš tikrųjų pagal minėtus teisės aktus teismas neturėjo galimybės įvertinti sąlygų, apibūdinančių pagrindines tarp pardavėjo
         ar tiekėjo ir vartotojo sudarytos sutarties prievoles, net jei šios sąlygos suformuluotos neaiškiai ir nesuprantamai, todėl
         vartotojui buvo visiškai užkirstas kelias remtis sąlygos, susijusios su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu ir su kainos
         bei atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, nesąžiningumu.

      39      Todėl iš minėto Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus negali būti daroma išvada, jog Teisingumo Teismas pripažino, kad direktyvos 4 straipsnio 2 dalis yra privaloma ir įpareigojanti
         nuostata, kurią valstybės narės būtinai tokią turi perkelti. Atvirkščiai, Teisingumo Teismas tik nusprendė, kad siekiant konkrečiai
         užtikrinti direktyva siekiamus vartotojų apsaugos tikslus minėta 4 straipsnio 2 dalis turi būti perkeliama visiškai tam, kad
         draudimas vertinti sąlygų nesąžiningumą būtų taikomas tik aiškia ir suprantama kalba pateiktoms sąlygoms.

      40      Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad valstybėms narėms negali būti trukdoma visoje direktyva, įskaitant ir jos
         4 straipsnio 2 dalimi, reguliuojamoje srityje palikti galioti ar priimti griežtesnių nei pačioje direktyvoje numatytų taisyklių,
         su sąlyga, kad jomis siekiama užtikrinti didesnę vartotojų apsaugą.

      41      Tačiau dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų Ispanijos teisės aktų reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktų
         bylos dokumentų, direktyvos 4 straipsnio 2 dalis nebuvo perkelta į vidaus teisę Įstatymu Nr. 7/1998.

      42      Darytina išvada, kad, kaip tai pažymi ir Tribunal Supremo, Ispanijos teisės sistemoje nacionalinis teismas, spręsdamas ginčą dėl sutarties tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo,
         gali bet kokiomis aplinkybėmis vertinti sąlygos, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, susijusios, be kita ko, su šios sutarties
         pagrindiniu dalyku, nesąžiningumą, net ir tuo atveju, kai ši sąlyga iš pradžių buvo pardavėjo ar tiekėjo suformuluota aiškiai
         ir suprantamai.

      43      Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog, numatydami galimybę teismui visiškai vertinti sutarties tarp pardavėjo arba tiekėjo
         ir vartotojo sąlygų, numatytų direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje, nesąžiningumą, pagrindinėje byloje nagrinėjami Ispanijos teisės
         aktai leidžia, vadovaujantis direktyvos 8 straipsniu, užtikrinti didesnę nei numatytą direktyvoje vartotojų apsaugą.

      44      Atsižvelgiant į šias išvadas, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, jog direktyvos 4 straipsnio 2 dalis ir 8 straipsnis
         turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje,
         pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko
         apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos
         aiškia, suprantama kalba.

       Dėl trečiojo klausimo
      45      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal EB 2 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies
         g punktą ir 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamas toks minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio aiškinimas, pagal
         kurį valstybės narės gali priimti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo
         vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms
         ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.

      46      Dėl EB 2 straipsnio ir 4 straipsnio 1 dalies pakanka konstatuoti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką šiose nuostatose
         įtvirtinami tikslai ir pagrindiniai principai, kurie būtinai turi būti taikomi kartu su atitinkamais EB sutarties skyriais,
         kuriuose šiuos principus ir tikslus siekiama įgyvendinti. Taigi patys savaime jie negali valstybėms narėms sukurti aiškių
         ir besąlyginių teisinių pareigų (šiuo klausimu, kiek tai susiję su EB 2 straipsniu, žr. 1991 m. sausio 24 d. Sprendimo Alsthom Atlantique, C‑339/89, Rink. p. I‑107, 9 punktą, o kiek tai susiję su EB 4 straipsnio 1 dalimi – 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Échirolles Distribution, C‑9/99, Rink. p. I‑8207, 25 punktą).

      47      Taip pat EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas negali pats savaime valstybėms narėms nustatyti teisinių pareigų. Iš tikrųjų šia
         nuostata, kaip Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę išaiškinti, tik nurodomas tikslas, kuris vis dėlto turi būti sukonkretintas
         kitose, būtent su konkurencijos taisyklėmis susijusiose, Sutarties nuostatose (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
         Nederlandsche Baden-Industrie-Michelin prieš Komisiją, 322/81, Rink. p. 3461, 29 punktą ir minėto Sprendimo Alsthom Atlantique 10 punktą).

      48      Be to, konstatuotina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta informacija neleidžia Teisingumo Teismui aiškiai
         išskirti su konkurencijos taisyklėmis susijusių Sutarties nuostatų, kurias būtų naudinga išaiškinti siekiant priimti sprendimą
         pagrindinėje byloje.

      49      Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagal EB 2 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies
         g punktą ir 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamas toks direktyvos 4 straipsnio 2 dalies ir 8 straipsnio aiškinimas, pagal kurį
         valstybės narės gali priimti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo
         vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms
         ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      50      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 4 straipsnio 2 dalis ir
            8 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje
            byloje, pagal kuriuos teismui leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties
            dalyko apibrėžimu arba su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos
            aiškia, suprantama kalba.
      2.      Pagal EB 2 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 4 straipsnio 1 dalį nedraudžiamas toks minėtos Direktyvos 93/13 4 straipsnio
            2 dalies ir 8 straipsnio aiškinimas, pagal kurį valstybės narės gali priimti nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teismui
            leidžiama atlikti sutarties sąlygų nesąžiningumo vertinimą, susijusį su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu arba su kainos
            ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, net jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


title: 2011 m. rugsėjo 23 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Vion NV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo PASSION FOR BETTER FOOD paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-251/08.

text:
      2011 m. rugsėjo 23 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Vion prieš VRDT (PASSION FOR BETTER FOOD)
      (Byla T‑251/08)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo PASSION FOR BETTER FOOD paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių neturintys prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 18–19, 27 ir 28 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2008 m. balandžio 25 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) ketvirtosios
                  apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 562/2007‑4), susijusio su žodinio žymens PASSION FOR BETTER FOOD įregistravimu kaip
                  Bendrijos prekių ženklo.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Vion NV bylinėjimosi išlaidas.


title: 2014 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#TDC A/S prieš Teleklagenævnet.#Østre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Direktyva 2002/19/EB – 2 straipsnio a punktas – Prieiga prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir jų naudojimas – 5, 8, 12 ir 13 straipsniai – Nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencija – Įpareigojimas dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir jų naudojimo – Didelę įtaką atitinkamoje rinkoje turinti įmonė – Atšakinis kabelis, jungiantis prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose – Įpareigojimo tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis proporcingumas – Direktyva 2002/21/EB – 8 straipsnis – Bendrieji tikslai, susiję su nacionalinių reguliavimo institucijų užduočių vykdymu.#Byla C-556/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. birželio 19 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos — Direktyva 2002/19/EB — 2 straipsnio a punktas — Prieiga prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir jų naudojimas — 5, 8, 12 ir 13 straipsniai — Nacionalinių reguliavimo institucijų kompetencija — Įpareigojimas dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir jų naudojimo — Didelę įtaką atitinkamoje rinkoje turinti įmonė — Atšakinis kabelis, jungiantis prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose — Įpareigojimo tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis proporcingumas — Direktyva 2002/21/EB — 8 straipsnis — Bendrieji tikslai, susiję su nacionalinių reguliavimo institucijų užduočių vykdymu“
      Byloje C‑556/12
      dėl Østre Landsret (Danija) 2012 m. lapkričio 26 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gruodžio 3 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         TDC A/S

      prieš

         Teleklagenævnet,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader ir E. Jarašiūnas (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  TDC A/S, atstovaujamos advokat R. Offersen,

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos V. Pasternak Jørgensen, padedamos advokat J. Pinborg,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir T. Materne,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑S. Pilczer ir D. Colas,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Nicolae, G. Braun ir H. Støvlbæk,

         susipažinęs su 2014 m. sausio 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) (OL L 108, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 323), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB (OL L 337, p. 37, toliau – Prieigos direktyva), 2, 8 ir 12 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas sprendžiant telekomunikacijų operatoriaus TDC A/S (toliau – TDC) ir Teleklagenævnet (Skundų telekomunikacijų klausimais nagrinėjimo komisija) ginčą dėl įpareigojimo kito elektroninių ryšių operatoriaus prašymu nutiesti atšakinius kabelius, leidžiančius galutiniams paslaugų gavėjams prisijungti prie šviesolaidinio tinklo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Prieigos direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Pagal [2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos] Direktyvą 2002/21/EB [dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos] (Pagrindų direktyvą) [(OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349), iš dalies pakeistą Direktyva 2009/140 (toliau – Pagrindų direktyva),] ši direktyva derina būdus, kuriais valstybės narės reguliuoja elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimą ir prieigą prie jų. Tikslas – pagal vidaus rinkos principus nustatyti tinklų ir paslaugų teikėjų tarpusavio santykių reguliavimo sistemą, kuri sukurtų subalansuotą [tvarią] konkurenciją, elektroninių ryšių paslaugų sąveiką ir teiktų vartotojams naudą.“

               4

               Prieigos direktyvos 2 straipsnio a ir b punktuose numatyta:
               „Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos, pateiktos [Pagrindų direktyvos] 2 straipsnyje.
               Taip pat vartojamos šios sąvokos:

                        a)

                        „panauda“ [„prieiga“] – įmonės teisė naudotis kitos įmonės įrenginiais ir (arba) paslaugomis apibrėžtomis sąlygomis išskirtiniu ar neišskirtiniu pagrindu [išimtinėmis ar neišimtinėmis teisėmis] elektroninių ryšių paslaugoms, informacinės visuomenės paslaugoms teikti [elektroninių ryšių paslaugoms teikti], be kita ko, tais atvejais, kai jomis naudojamasi siekiant teikti informacinės visuomenės paslaugas arba transliacijų turinio paslaugas. Ji apima, inter alia, teisę naudotis tinklo elementais ir susijusiais įrenginiais, kurie gali sujungti įrangą fiksuoto ir nefiksuoto ryšio priemonėmis (pirmiausia – tai teisė naudotis vietos linija ir įrenginiais bei paslaugomis, būtinomis elektroninių ryšių paslaugoms vietos linija teikti); teisę naudotis fizine infrastruktūra, įskaitant pastatus, kabelių kanalus ir stiebus; teisę naudotis atitinkamomis programinės įrangos sistemomis, įskaitant veiklos palaikymo sistemas; teisę naudotis informacijos sistemomis ar duomenų bazėmis, skirtomis išankstinių užsakymų, teikimo, užsakymo, priežiūros ir remonto prašymų bei sąskaitų rengimui; teisę naudotis numerių susiejimo ar lygiavertes funkcijas atliekančiomis sistemomis; teisę naudotis fiksuotojo ir judriojo ryšio tinklais, visų pirma tarptinklinio ryšio paslaugoms teikti; teisę naudotis kontroliuojamo prisijungimo sistemomis skaitmeninės televizijos paslaugoms teikti ir teisę naudotis virtualaus tinklo paslaugomis;

                        b)

                        „sujungimas“ – fizinis ar [ir] loginis viešųjų ryšių tinklų, naudojamų tos pačios ar kitos įmonės, sujungimas, kad vienos įmonės paslaugų gavėjai galėtų naudotis tarpusavio ryšiu ar ryšiu su kitos įmonės paslaugų gavėjais arba kitos įmonės teikiamomis prieigos paslaugomis. Paslaugas gali teikti tos pačios dalyvaujančios šalys ar kitos šalys, turinčios prieigą prie tinklo. Sujungimas yra speciali prieigos rūšis[, įgyvendinama] tarp viešųjų tinklų operatorių.“

               5

               Prieigos direktyvos 5 straipsnyje „Nacionalinių reguliavimo institucijų galios ir pareigos, susijusios su prieiga ir sujungimu“ nustatyta:
               „1.   Nacionalinės reguliavimo institucijos [toliau – NRI], siekdamos [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnyje išdėstytų tikslų, skatina ir atitinkamais atvejais užtikrina pagal šios direktyvos nuostatas pakankamą panaudą [prieigą] ir sujungimą bei paslaugų sąveiką, vykdydamos savo pareigas taip, kad būtų skatinamas veiklos efektyvumas, tvari konkurencija, veiksmingos investicijos ir inovacijos ir kuo didesnė nauda galutiniams paslaugų gavėjams.
               Svarbiausia, nepažeisdamos priemonių, kurios pagal 8 straipsnį gali būti taikomos įmonėms, turinčioms didelę įtaką rinkoje, [NRI] turi galėti taikyti:

                        a)

                        tokiu mastu, koks būtinas užtikrinti ryšį tarp galutinių paslaugų gavėjų, įpareigojimus įmonėms, kurios kontroliuoja prieigą prie galutinių paslaugų gavėjų, įskaitant pateisinamais atvejais įpareigojimą sujungti savo tinklus, jei tai dar nepadaryta;

                  <...>“

               6

               Prieigos direktyvos 8 straipsnyje „Įpareigojimų nustatymas, keitimas ar panaikinimas“ nurodyta:
               „1.   Valstybės narės užtikrina, kad [NRI] turėtų įgaliojimus nustatyti 9–13a straipsniuose nurodytus įpareigojimus.
               2.   Kai, atlikus rinkos analizę pagal [Pagrindų direktyvos] 16 straipsnį, nustatoma, kad operatorius turi didelę įtaką tam tikroje rinkoje, [NRI] atitinkamai skiria [nustato] šios direktyvos 9–13 straipsniuose nurodytus įpareigojimus.
               <...>
               4.   Pagal šį straipsnį nustatyti įpareigojimai turi būti pagrįsti nustatytos problemos pobūdžiu, turi būti proporcingi ir pateisinami atsižvelgiant į [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnyje nustatytus tikslus. <...>
               <...>“

               7

               Prieigos direktyvos 12 straipsnyje „Įpareigojimas dėl prieigos prie konkrečių tinklo priemonių ir jų naudojimo“ numatyta:
               „1.   [NRI] pagal 8 straipsnio nuostatas gali nustatyti reikalavimus operatoriams, kad jie tenkintų pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei jų naudojimo, inter alia, tokiomis aplinkybėmis, kai [NRI] mano, kad tokio prašymo atmetimas ar panašų poveikį turintis nepagrįstų sąlygų taikymas trukdytų atsirasti subalansuotos [tvarios] konkurencijos mažmeninei rinkai arba prieštarautų galutinio paslaugų gavėjo interesams.
               <...>
               2.   Kai [NRI] svarsto 1 dalyje nurodytus įpareigojimus, ypač kai jos vertina, kaip tokius įpareigojimus nustatyti proporcingai [Pagrindų direktyvos] 8 straipsnyje nustatytiems tikslams, jos visų pirma atsižvelgia į šiuos veiksnius:

                        a)

                        techninį ir ekonominį tikslingumą naudoti ar įrengti alternatyvias priemones atsižvelgiant į rinkos plėtrą ir konkretaus sujungimo ir (arba) panaudos [prieigos] pobūdį ir tipą, be kita ko, į kitų pirminės panaudos [prieigos] produktų, pavyzdžiui, kanalų panaudos [prieigos prie kanalų], patikimumą;

                        b)

                        esamų pajėgumų galimybes teikti prašomą prieigą [galimybes suteikti prašomą prieigą, atsižvelgiant į pajėgumus];

                        c)

                        pradines įrenginio savininko investicijas, atsižvelgiant į bet kokias padarytas viešąsias investicijas ir riziką, susijusią su investicinių projektų vykdymu;

                        d)

                        ilgalaikės konkurencijos apsaugos poreikį, ypatingą dėmesį skiriant infrastruktūrų konkurencijos ekonominio naudingumo požiūriu skatinimui [ekonominiu požiūriu veiksmingai, infrastruktūra pagrįstai konkurencijai];

                  <...>“

               8

               Prieigos direktyvos 13 straipsnyje „Kainų kontrolės ir sąnaudų apskaitos įpareigojimas“ nustatyta:
               „1.   [NRI] pagal 8 straipsnio nuostatas gali nustatyti įpareigojimus, susijusius su sąnaudų padengimu ir kainų kontrole, įskaitant reikalavimus, kad kainos būtų pagrįstos sąnaudomis, ir reikalavimus dėl sąnaudų apskaitos sistemų, reikalavimus, susijusius su konkreč[ia] sujungimo ir (arba) panaudos [prieigos] rūšimi, kai rinkos analizė rodo, kad veiksmingos konkurencijos nebuvimas reiškia, jog atitinkamas operatorius gali išlaikyti pernelyg dideles kainas ar daryti kainų spaudimą, tuo darant žalą galutiniams paslaugų gavėjams. Siekiant skatinti operatorių investuoti į naujos kartos tinklus, [NRI] atsižvelgia į operatoriaus investicijas, kad jis galėtų gauti tam tikrą pagrįstą panaudoto kapitalo grąžos normą, atsižvelgiant į bet kokią konkrečią tam tikram naujų investicijų į tinklus projektui būdingą riziką.
               <...>“

               9

               Pagrindų direktyvos 2 straipsnio da punkte tinklo galinis taškas (NTP) apibrėžiamas kaip „fizinis taškas, kuriame abonento įranga prijungiama prie viešojo ryšių tinklo“.

               10

               Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybės narės užtikrina, kad, vykdydamos šioje Direktyvoje ir specifinėse [specialiose] direktyvose nurodytas reguliavimo užduotis, [NRI] imtųsi visų reikiamų priemonių, skirtų šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nurodytiems tikslams pasiekti. Tokios priemonės turi būti proporcingos tiems tikslams.
               <...>“

               11

               Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje numatyta:
               „[NRI] skatina konkurenciją elektroninių ryšių tinklų, elektroninių ryšių paslaugų ir susijusių priemonių bei paslaugų teikimo srityje, inter alia:
               <...>

                        b)

                        užtikrindamos, kad elektroninių ryšių sektoriuje, pirmiausia perduodant turinį, konkurencija nebūtų iškraipoma ar ribojama;

                  <...>“

               12

               Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 5 dalyje nurodyta:
               „Siekdamos 2, 3 ir 4 dalyse nurodytų politikos tikslų, [NRI] taiko objektyvius, skaidrius, nediskriminacinius ir proporcingus reguliavimo principus, inter alia:
               <...>

                        d)

                        skatindamos [skatinti] veiksmingas investicijas į naujas bei pagerintas infrastruktūras ir inovacijas, be kita ko, užtikrintų [užtikrinant], kad nustatydamos bet kokias prieigos sąlygas jos tinkamai atsižvelgia [nustatant bet kokį prieigos įpareigojimą būtų tinkamai atsižvelgta] į investuojančioms įmonėms tenkančią riziką, ir leistų [leidžiant] investuotojams ir norintiesiems turėti prieigą sudaryti įvairius bendradarbiavimo susitarimus, kad būtų įvairinama [diversifikuojama] investicijų rizika, bet užtikrinama, kad išsaugoma [būtų išsaugoma] rinkos konkurencija ir laikomasi nediskriminavimo principo;

                  <...>“

         Danijos teisė

               13

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2007 m. birželio 28 d. Konkurencijos ir vartotojų reikalų telekomunikacijų rinkoje įstatymo Nr. 780 (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet, toliau – 2007 m. įstatymas) 40 straipsnyje numatyta:
               „Sujungimą reglamentuojančios teisės normos susijusios su šiomis sritimis:

                        1°)

                        elektroninių ryšių paslaugoms teikti būtina prieiga prie priemonių ar paslaugų arba jų teikimas kitam operatoriui

                  <...>
               Prieiga prie priemonių ar paslaugų arba jų teikimas, kaip tai suprantama pagal šio straipsnio pirmos pastraipos 1° punktą, apima, be kita ko, prieigą:

                        1°)

                        prie tinklo elementų, įskaitant atsietą prieigą prie vietinių linijų ir su tuo susijusių priemonių ir įrangos prijungimą,

                  <...>“

               14

               2007 m. įstatymo 51 straipsnyje nustatyta:
               „Atsižvelgdama į 76a straipsnio nuostatas, IT- og Telestyrelsen [Informacinių technologijų ir telekomunikacijų tarnyba] operatoriams, turintiems didelę įtaką rinkoje, kaip tai suprantama pagal 84 d straipsnį, nustato vieną ar kelis trečioje pastraipoje numatytus įpareigojimus.
               <...>
               Pagal pirmą ir antrą pastraipas nustatomi įpareigojimai grindžiami nustatytų problemų pobūdžiu ir yra proporcingi ir pateisinami atsižvelgiant į 1 straipsnyje nustatytus tikslus. IT- og Telestyrelsen kiekvienai rinkai nustato įpareigojimų apimtį ir galimus sujungimo paslaugų, prie kurių prieigą pagal 51 straipsnio trečios pastraipos 1 punktą yra įpareigoti suteikti didelę įtaką rinkoje turintys operatoriai, kokybės reikalavimus. <...>
               Vertindama proporcingumą pagal ketvirtą pastraipą, IT- og Telestyrelsen atsižvelgia, be kita ko, į:

                        1°)

                        galimybes teikti planuojamą sujungimą, atsižvelgiant į esamus pajėgumus,

                        2°)

                        pradinių investicijų, kurias, atsižvelgdamas į susijusią riziką, turi atlikti priemonės savininkas, dydį,

                        3°)

                        prireikus atitinkamas intelektinės nuosavybės teises.“

               15

               2007 m. įstatymas buvo pakeistas 2011 m. kovo 3 d. Įstatymu Nr. 169 dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų (lov Nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og –tjenester, toliau – Įstatymas Nr. 169/2011). Pastarasis įstatymas įsigaliojo 2011 m. gegužės 25 d.

               16

               Įstatymo Nr. 169/2011 41 straipsnyje numatyta:
               „Priimdama sprendimus pagal 40 straipsnio 1 dalį, IT‑ og Telestyrelsen nustato vieną ar kelis įpareigojimus didelę įtaką rinkoje turintiems operatoriams, kaip jie suprantami pagal 40 straipsnį. Kiekviename sprendime IT‑ og Telestyrelsen nurodo tokių įpareigojimų pobūdį ir apimtį.
               1 dalyje nurodyti įpareigojimai gali apimti:

                        1°)

                        prieigą prie tinklo <...>

                        2°)

                        nediskriminavimą <...>

                        3°)

                        skaidrumą <...>

                        4°)

                        apskaitos atskyrimą <...>

                        5°)

                        kainų kontrolę <...>

                        6°)

                        funkcinį atskyrimą <...>

                  Ypatingais atvejais IT‑ og Telestyrelsen, gavusi Europos Komisijos pritarimą, bet kuriam didelę įtaką rinkoje turinčiam operatoriui gali nustatyti ir kitus įpareigojimus, nei nurodyti antroje pastraipoje.
               <...>“

               17

               Įstatymo Nr. 169/2011 42 straipsnyje nurodyta:
               „Įpareigojimas suteikti prieigą reiškia didelę įtaką rinkoje turinčiam operatoriui skirtą įpareigojimą užtikrinti faktinę arba virtualią tinklo prieigą prie tam tikrų jo tinklo elementų, paslaugų ir susijusių priemonių.
               Be to, operatorius gali būti įpareigotas patenkinti pagrįstus prašymus sudaryti arba pakeisti sutartis dėl prieigos prie tinklo. Toks įpareigojimas gali apimti, be kita ko:

                        1°)

                        prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir priemonių, įskaitant neaktyvius tinklo elementus, suteikimą, atsietą prieigą prie vietinės linijos, visų pirma tam, kad būtų sudaryta galimybė pasirinkti operatorių arba iš anksto pasirinkti operatorių ir perparduoti abonentines linijas.

                  <...>
               Nustatydama įpareigojimą suteikti prieigą prie tinklo, IT‑ og Telestyrelsen turi atsižvelgti visų pirma į:

                        1°)

                        techninį ir ekonominį tikslingumą naudoti ar įrengti alternatyvias priemones, atsižvelgiant į rinkos vystymosi ritmą ir konkrečios prieigos prie tinklo bei sujungimo pobūdį ir tipą,

                        2°)

                        esamus pajėgumus užtikrinti galimybes teikti prašomą prieigą prie tinklo,

                        3°)

                        pradines priemonių savininko investicijas bei viešąsias investicijas ir su investicijomis susijusią riziką,

                        4°)

                        konkurencijos ilgalaikės apsaugos poreikį, ypatingą dėmesį skiriant ekonominiu požiūriu veiksmingai, infrastruktūra pagrįstai konkurencijai.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               18

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad TDC turi didelę įtaką plačiajuosčio ryšio prieigos variniais kabeliais, kabelinės televizijos, transliuojamos bendraašiais kabeliais, ir šviesolaidiniais tinklais didmeninėje rinkoje.

               19

               Konstatavusi konkurencijos problemas šioje rinkoje, IT- og Telestyrelsen2010 m. lapkričio 3 d. sprendimu, remdamasi tuo metu galiojusiu 2007 m. įstatymu, nustatė TDC kelis įpareigojimus, įskaitant įpareigojimą patenkinti pagrįstus prašymus suteikti prieigą prie plačiajuosčio ryšio, teikiamo per jos šviesolaidinį tinklą, jungčių. Šis įpareigojimas apėmė, be kita ko, atšakinių kabelių nutiesimą maksimaliu 30 m atstumu, siekiant prijungti galutinį paslaugų gavėją prie šviesolaidinio tinklo, skirto sparčiajai prieigai teikti.

               20

               Minėtą sprendimą TDC apskundė Teleklagenævnet (Skundų telekomunikacijų klausimais nagrinėjimo komisijai), kuri 2011 m. birželio 20 d. sprendimu iš esmės patvirtino apskųstą sprendimą. Teleklagenævnet nusprendė, kad įpareigojimas patenkinti pagrįstus prašymus suteikti prieigą yra proporcingas, nes yra būtinas, tinkamas ir pakankamas realiai konkurencijai užtikrinti. Be to, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Teleklagenævnet pažymėjo, kad remdamasi Pagrindų direktyvos 7 straipsnio 3 dalimi, IT‑ og Telestyrelsen buvo nusiuntusi 2010 m. lapkričio 3 d. sprendimo projektą Komisijai ir kad ši savo nuomonėje dėl šio projekto nepateikė pastabų dėl ginčijamų šio įpareigojimo aspektų.

               21

               2011 m. rugpjūčio 12 d. TDC kreipėsi su skundu dėl 2011 m. birželio 20 d.Teleklagenævnet sprendimo į Retten på Frederiksberg (Frederiksbergo pirmosios instancijos teismą), šis, atsižvelgęs į iškeltų klausimų svarbą, perdavė šią bylą spręsti Østre Landsret (Rytų regioniniam teismui).

               22

               Pastarajame teisme TDC tvirtina, kad IT‑ og Telestyrelsen nustatytas įpareigojimas nutiesti atšakinius kabelius, sujungsiančius su šviesolaidiniu tinklu, yra įpareigojimas sukurti naują infrastruktūrą, nors, jos manymu, Prieigos direktyvoje vartojama „prieigos“ sąvoka neapima tokios infrastruktūros įrengimo. Ji priduria, kad toks įpareigojimas yra didelė finansinė našta, todėl juo nesilaikoma tos pačios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto proporcingumo principo.

               23

                  Teleklagenævnet nurodo, kad nagrinėjamoje Danijos rinkoje kyla konkurencijos problemų, nes, pirma, optinio pluošto kabelių tinklas dar neišvystytas ir, antra, skirtingai nuo kitų (varinių ir bendraašių kabelių) tinklų, diegiant šį tinklą galutinis paslaugų gavėjas prie jo nėra prijungiamas iš karto. Teleklagenævnet mano, kad įpareigojimas nutiesti atšakinius kabelius yra ne įpareigojimas sukurti naują infrastruktūrą, o techninis jau egzistuojančio šviesolaidinio tinklo pritaikymas. Teleklagenævnet nuomone, pagal Prieigos direktyvos 8 ir 12 straipsnius IT‑ og Telestyrelsen turi teisę operatoriams, turintiems didelę įtaką atitinkamoje rinkoje, nustatyti įpareigojimą tenkinti kitų operatorių pateiktus pagrįstus tarptinklinio sujungimo prašymus, net jei dėl to prireiktų imtis tinklo pritaikymo veiksmų, pavyzdžiui, tranšėjų kasimo darbų. Teleklagenævnet pažymi, kad nustačius tokį įpareigojimą, planuojamų priemonių proporcingumo vertinimas atliekamas atsižvelgiant į įrenginių savininko pradinių investicijų dydį.

               24

               Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Østre Landsret nurodo, kad ginčo pagrindinėje byloje dalykas yra įpareigojimo tenkinti pagrįstus prašymus suteikti prieigą prie TDC šviesolaidinio tinklo apimtis. Konkrečiau kalbant, šis teismas mano, kad pagrindinis klausimas yra tai, ar pagal 2007 m. įstatymą ir Prieigos direktyvą tokio įpareigojimo pasekmė gali būti ta, kad TDC, gavusi konkuruojančio telekomunikacijų operatoriaus prašymą, privalo nutiesti atšakinius kabelius, jungiančius TDC šviesolaidinį tinklą ir galutinį paslaugų gavėją, kai dėl to gali prireikti atlikti iki 30 m ilgio tranšėjų kasimo darbus.

               25

               Šiomis aplinkybėmis Østre Landsret nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Prieigos direktyvos 2 straipsnio a punkte apibrėžta „prieigos“ sąvoka aiškintina kaip apimanti atšakinių kabelių nutiesimą nuo prieigos tinklo skirstytuvo iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galinio taško? Ar atsakant į šį klausimą svarbu, kad tokių atšakinių kabelių ilgis neviršija 30 metrų?

                        2.

                        Ar Prieigos direktyvos 12 straipsnio, siejamo su 2 ir 8 straipsniais, formuluotė „prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei jų naudojimo“ apima atšakinio kabelio nutiesimą iki 30 metrų atstumu nuo prieigos tinklo skirstytuvo iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galinio taško?

                        3.

                        Jei įpareigojimas suteikti prieigą reiškia pareigą, pavyzdžiui, nutiesti atšakinius kabelius nuo prieigos tinklo skirstytuvo iki galutinio paslaugų gavėjo patalpose esančio galinio taško, ar atsakant į antrąjį ir trečiąjį klausimus svarbu tai, kad elektroninių ryšių tinklo savininkas turi atlikti investicijų, kurių dydis labai viršija elektroninių ryšių tinklo, prie kurio turi būti suteikta prieiga, įsigijimo išlaidas?

                        4.

                        Ar atsakant į trečiąjį klausimą svarbu tai, kad [šis] savininkas gali susigrąžinti atšakinių kabelių tiesimo išlaidas nustačius kainų kontrolės įpareigojimą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               26

               Savo pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Prieigos direktyvos 2 straipsnio a punktas ir 8 ir 12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad NRI turi teisę elektroninių ryšių operatoriui, turinčiam didelę įtaką atitinkamoje rinkoje, kaip įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių, kurių savininkas jis yra, ir leidimo jais naudotis, nustatyti pareigą konkuruojančių operatorių prašymu nutiesti ne ilgesnį nei 30 m ilgio atšakinį kabelį, jungiantį prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose.

               27

               Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, reikia priminti Prieigos direktyvos NRI suteiktus įgaliojimus nustatyti operatoriams įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis ir aiškinti „prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei jų naudojimo“ sąvoką prieš nagrinėjant sąlygas, kurios turi būti įvykdytos tam, kad tokie įpareigojimai galėtų būti nustatyti.

               28

               Kalbant pirmiausia apie NRI įgaliojimus nustatyti įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis, reikia priminti, kad pagal Prieigos direktyvos 8 straipsnio 2 dalį, kai, atlikus rinkos analizę pagal Pagrindų direktyvos 16 straipsnį, nustatoma, kad operatorius turi didelę įtaką tam tikroje rinkoje, NRI turi teisę nustatyti jam Prieigos direktyvos 9–13 straipsniuose nurodytus įpareigojimus.

               29

               Vienas iš tokių įpareigojimų numatytas Prieigos direktyvos 12 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, pagal kurią NRI pagal tos pačios direktyvos 8 straipsnio nuostatas gali nustatyti operatoriams įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir jų naudojimo, inter alia, tokiomis aplinkybėmis, kai NRI mano, kad tokio prašymo atmetimas ar panašų poveikį turintis nepagrįstų sąlygų taikymas trukdytų atsirasti tvarios konkurencijos mažmeninei rinkai arba prieštarautų galutinio paslaugų gavėjo interesams.

               30

               Todėl šiuo 12 straipsniu, siejamu su Prieigos direktyvos 8 straipsniu, NRI suteikiami įgaliojimai nustatyti didelę įtaką tam tikroje rinkoje turintiems operatoriams įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių jų tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis.

               31

               Toliau, kalbant apie „prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Prieigos direktyvos 12 straipsnio 1 dalį, pažymėtina, kad pagal šios direktyvos 2 straipsnio a punktą „prieigos“ sąvoka reiškia įmonės teisę apibrėžtomis sąlygomis išimtinėmis ar neišimtinėmis teisėmis naudotis kitos įmonės įrenginiais ir (arba) paslaugomis elektroninių ryšių paslaugoms teikti, kad jomis naudojantis būtų teikiamos informacinės visuomenės arba transliacijų turinio paslaugos. Šioje nuostatoje nurodyta, kad „prieiga“ apima, inter alia, teisę naudotis tinklo elementais ir susijusiais įrenginiais ir galimybę prijungti įrangą fiksuoto ir nefiksuoto ryšio priemonėmis, įskaitant teisę naudotis vietos linija ir įrenginiais bei paslaugomis, būtinomis elektroninių ryšių paslaugoms vietine linija teikti, prieigą prie fizinės infrastruktūros, įskaitant pastatus, kabelių kanalus ir stiebus, prieigą prie fiksuotojo ir judriojo ryšio tinklų, visų pirma tarptinklinio ryšio paslaugoms teikti.

               32

               Taigi iš šios nuostatos teksto matyti, pirma, kad „prieigos“ sąvoka apima įvairų pritaikymą, kuriuo įmonėms sudaromos sąlygos naudotis kitos įmonės įrenginiais ir (arba) paslaugomis elektroninių ryšių paslaugoms teikti, kaip nurodo generalinis advokatas savo išvados 17 ir 18 punktuose, ir, antra, kad šioje nuostatoje išvardytų prieigos formų sąrašas nėra baigtinis.

               33

               Tačiau Prieigos direktyvos 2 straipsnio a punkte nepaaiškinama, ar prieiga, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, gali apimti prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose, jungiantį atšakinį kabelį, kuris būtinas prieigai prie esamo tinklo.

               34

               Tokiomis aplinkybėmis norint išaiškinti „prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Prieigos direktyvos 12 straipsnio 1 dalį, šios direktyvos 2 straipsnio a punkte numatytą „prieigos“ sąvoką reikia išnagrinėti atsižvelgiant į bendrą direktyvos struktūrą ir ja siekiamus tikslus.

               35

               Apie bendrą Prieigos direktyvos struktūrą užtenka pasakyti, kad šios direktyvos 2 straipsnio b punkte sujungimas apibrėžiamas kaip fizinis ir loginis viešųjų ryšių tinklų, naudojamų tos pačios ar kitos įmonės, sujungimas, kad vienos įmonės paslaugų gavėjai galėtų naudotis tarpusavio ryšiu ar ryšiu su kitos įmonės paslaugų gavėjais arba kitos įmonės teikiamomis prieigos paslaugomis.

               36

               Prieigos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkte, kuriuo reglamentuojami NRI įgaliojimai ir atsakomybė, dėl prieigos ir sujungimo numatyta, kad NRI tokiu mastu, koks būtinas ryšiui tarp galutinių paslaugų gavėjų užtikrinti, gali nustatyti įpareigojimus įmonėms, kurios kontroliuoja prieigą prie galutinių paslaugų gavėjų, įskaitant pateisinamais atvejais įpareigojimą sujungti savo tinklus, jei tai dar nepadaryta.

               37

               Iš šių nuostatų matyti, kad „prieigos“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, gali apimti esamo tinklo pritaikymą, kuriuo sudaromos sąlygos jį sujungti su galutiniu paslaugų gavėju.

               38

               Dėl Prieigos direktyvos tikslų pažymėtina, kad jos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, jog šia direktyva siekiama nustatyti „reguliavimo sistemą, kuri sukurtų subalansuotą [tvarią] konkurenciją, elektroninių ryšių paslaugų sąveiką ir teiktų vartotojams naudą“.

               39

               Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vykdydamos šioje direktyvoje ir specialiose direktyvose, taigi visų pirma Prieigos direktyvoje, nurodytas reguliavimo užduotis NRI turi imtis visų reikiamų priemonių, skirtų šiame straipsnyje nurodytiems tikslams pasiekti, o šie tikslai yra skatinti konkurenciją elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimo srityje, prisidėti prie vidaus rinkos plėtros ir rūpintis Sąjungos piliečių interesais.

               40

               Siekdamos Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje išdėstytų tikslų, NRI, įgyvendindamos Prieigos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje joms suteiktus įgaliojimus ir priskirtą atsakomybę, turi pagal šios direktyvos nuostatas užtikrinti tinkamą prieigą ir sujungimą bei paslaugų sąveiką, be to, vykdyti savo pareigas taip, kad būtų skatinamas veiklos efektyvumas, tvari konkurencija, veiksmingos investicijos ir inovacijos ir teikiama kuo didesnė nauda galutiniams paslaugų gavėjams.

               41

               Dėl Prieigos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš joje vartojamų terminų matyti, jog NRI keliama užduotis – užtikrinti tinkamą prieigą ir sujungimą bei paslaugų sąveiką priemonėmis, kurios nėra išsamiai išvardytos (Sprendimo TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, 58 punktas).

               42

               Be to, reikia pažymėti, kad įpareigojimai tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir jų naudojimo, kurie gali būti nustatyti didelę įtaką rinkoje turintiems operatoriams, apibrėžti neišsamiai ir juos konkrečiu atveju turi suformuluoti NRI, atsižvelgdamos į Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje numatytus tikslus.

               43

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad „prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal Prieigos direktyvos 2 straipsnio a punktą ir 12 straipsnio 1 dalį, gali apimti atšakinių kabelių, jungiančių prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose, nutiesimą.

               44

               Galiausiai kalbant apie sąlygas, leidžiančias NRI nustatyti didelę įtaką atitinkamoje rinkoje turintiems operatoriams įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei leidimo jais naudotis, pažymėtina, kad Prieigos direktyvos 8 straipsnio 4 dalyje numatyta, jog NRI tokiems operatoriams nustatyti įpareigojimai turi būti pagrįsti nustatytos problemos pobūdžiu, proporcingi ir pateisinami atsižvelgiant į Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nustatytus ir šio sprendimo 39 punkte primintus tikslus.

               45

               Vadinasi, NRI gali kaip įpareigojimą didelę įtaką atitinkamoje rinkoje turinčiam operatoriui nustatyti pareigą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis, nustatyti įpareigojimą konkuruojančių telekomunikacijų operatorių prašymu nutiesti atšakinį kabelį, jungiantį prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose, jeigu šis įpareigojimas pagrįstas nustatytos problemos pobūdžiu, yra proporcingas ir pateisinamas atsižvelgiant į Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nustatytus tikslus.

               46

               Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Teleklagenævnet mano, jog dėl konkretaus būdo, kuriuo plečiamas šviesolaidinis tinklas, TDC gali kontroliuoti, kada namų ūkiai galėtų būti prijungiami prie tinklo, o tai suteikia jai tam tikrą konkurencinį pranašumą pritraukiant naujus klientus mažmeninėje rinkoje, nes nauji klientai sutartimi susaistomi su TDC minimaliu šešių mėnesių laikotarpiu. Taigi, pasak jos, TDC tenkančiu įpareigojimu nutiesti atšakinius kabelius siekiama užtikrinti, kad konkuruojantys operatoriai galėtų turėti tokias pačias sąlygas kaip TDC ir naudotis šios įmonės tinklu tose vietovėse, kur tinklas jau nutiestas, kiek tai susiję su galutiniais klientais, kurie dar nėra prijungti. Tokių kabelių nutiesimas yra esminė sąlyga, kad operatoriai, kurie yra TDC konkurentai, galėtų įgyti klientų siūlydami jiems šviesolaidžiais teikiamas paslaugas tokiomis pat konkurencinėmis sąlygomis kaip TDC.

               47

               Atsižvelgiant į šiuos veiksnius, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar NRI įmonei TDC nustatytas įpareigojimas nutiesti ne ilgesnį nei 30 m ilgio atšakinį kabelį, jungiantį prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose, yra pagrįstas atsižvelgiant į problemos pobūdį, taip pat proporcingas ir pateisinamas atsižvelgiant į Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nustatytus tikslus.

               48

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip: Prieigos direktyvos 2 straipsnio a punktas, 8 ir 12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad NRI turi teisę elektroninių ryšių operatoriui, turinčiam didelę įtaką atitinkamoje rinkoje, kaip įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių bei leidimo jais naudotis nustatyti pareigą konkuruojančių operatorių prašymu nutiesti ne ilgesnį nei 30 m ilgio atšakinį kabelį, jungiantį prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose, jeigu šis įpareigojimas pagrįstas atsižvelgiant į nustatytos problemos pobūdį, yra proporcingas ir pateisinamas atsižvelgiant į Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nustatytus tikslus, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų

               49

               Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Prieigos direktyvos 8 ir 12 straipsniai, siejami su šios direktyvos 13 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad NRI, ketindama operatoriui, kuris yra elektroninių ryšių tinklo savininkas, nustatyti įpareigojimą nutiesti atšakinius kabelius, skirtus galutiniam paslaugų gavėjui prie šio tinklo prijungti, turi atsižvelgti į pradines atitinkamo operatoriaus investicijas ir kainų kontrolės, leidžiančios susigrąžinti nutiesimo sąnaudas, buvimą.

               50

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pagal Prieigos direktyvos 12 straipsnio 2 dalies a–d punktus tais atvejais, kai NRI nagrinėja šio straipsnio 1 dalyje nurodytus įpareigojimus, ypač kai vertina, ar tokie įpareigojimai proporcingi Pagrindų direktyvos 8 straipsnyje nustatytiems tikslams, visų pirma turi atsižvelgti į techninį ir ekonominį tikslingumą naudoti ar įrengti alternatyvias priemones atsižvelgiant į rinkos vystymosi ritmą ir konkretaus sujungimo ir (arba) prieigos pobūdį ir tipą, galimybes teikti siūlomą prieigą, siekiant įvertinti operatoriams, turintiems didelę įtaką atitinkamoje rinkoje, nustatytų įpareigojimų proporcingumą, pradines priemonių savininko investicijas, atsižvelgiant į panaudotas viešąsias investicijas ir riziką, susijusią su investicinių projektų vykdymu, ir ilgalaikės konkurencijos apsaugos poreikį, ypatingą dėmesį skiriant ekonominiu požiūriu veiksmingai, infrastruktūra pagrįstai konkurencijai.

               51

               Prieigos direktyvos 13 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad NRI gali nustatyti įpareigojimus, susijusius su sąnaudų padengimu ir kainų kontrole, įmonėms, turinčioms didelę įtaką atitinkamoje konkrečios rūšies sujungimo ir (arba) prieigos rinkoje, kai rinkos analizė rodo, kad, nesant veiksmingos konkurencijos, atitinkamas operatorius gali išlaikyti pernelyg dideles kainas ar daryti galutiniams paslaugų gavėjams nepalankų kainų spaudimą. Siekdamos skatinti operatorių investuoti visų pirma į naujos kartos tinklus, NRI turi atsižvelgti į operatoriaus investicijas ir sudaryti jam sąlygas gauti tam tikrą pagrįstą panaudoto kapitalo grąžą, atsižvelgiant į visą konkrečiai tam investicijų projektui būdingą riziką.

               52

               Be to, Prieigos direktyvos 8 straipsnio 5 dalyje taip pat pažymėta, kad siekdamos tikslų skatinti konkurenciją, prisidėti prie vidaus rinkos plėtros ir rūpintis Sąjungos piliečių interesais, NRI turi taikyti objektyvius, skaidrius, nediskriminacinius ir proporcingus reguliavimo principus. Prie šių principų šios dalies d punkte nurodytas principas skatinti veiksmingas investicijas į naujas ir pagerintas infrastruktūras ir inovacijas, be kita ko, užtikrinant, kad nustatant bet kokį įpareigojimą suteikti prieigą būtų tinkamai atsižvelgta į investuojančioms įmonėms tenkančią riziką, ir leidžiant investuotojams ir visiems, norintiems turėti prieigą, sudaryti įvairius bendradarbiavimo susitarimus, kad būtų diversifikuojama investicijų rizika, bet užtikrinama, kad būtų išsaugoma rinkos konkurencija ir laikomasi nediskriminavimo principo.

               53

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 37 ir 38 punktuose, nagrinėdamos ketinamo nustatyti įpareigojimo proporcingumą Pagrindų direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nustatytiems tikslams NRI turi atsižvelgti, be kita ko, į pradines priemonių savininko investicijas ir kainų kontrolės sistemos egzistavimą. Taigi, kai NRI ketina jam kaip įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis nustatyti pareigą atlikti esamo tinklo pritaikymą, kuriuo sudaromos sąlygos jį sujungti su galutiniu paslaugų gavėju, turi atsižvelgti į šio pritaikymo sąnaudas.

               54

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: Prieigos direktyvos 8 ir 12 straipsniai, siejami su šios direktyvos 13 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad NRI, ketindama elektroninių ryšių operatoriui, turinčiam didelę įtaką atitinkamoje rinkoje, nustatyti įpareigojimą nutiesti atšakinius kabelius, skirtus galutiniam paslaugų gavėjui prie tinklo prijungti, turi atsižvelgti į pradines atitinkamo operatoriaus investicijas ir kainų kontrolės, leidžiančios susigrąžinti nutiesimo sąnaudas, buvimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               55

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/140/EB, 2 straipsnio a punktas, 8 ir 12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad nacionalinė reguliavimo institucija turi teisę elektroninių ryšių operatoriui, turinčiam didelę įtaką atitinkamoje rinkoje, kaip įpareigojimą tenkinti pagrįstus prašymus dėl prieigos prie konkrečių tinklo elementų ir susijusių priemonių ir leidimo jais naudotis, nustatyti pareigą konkuruojančių operatorių prašymu nutiesti ne ilgesnį nei 30 m ilgio atšakinį kabelį, jungiantį prieigos tinklo skirstytuvą su tinklo galiniu tašku, esančiu galutinio paslaugų gavėjo patalpose, jeigu šis įpareigojimas pagrįstas nustatytos problemos pobūdžiu, yra proporcingas ir pateisinamas atsižvelgiant į 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva), iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140, 8 straipsnio 1 dalyje nustatytus tikslus, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                           2.

                           Direktyvos 2002/19, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/140, 8 ir 12 straipsniai, siejami su šios direktyvos 13 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad nacionalinė reguliavimo institucija, ketindama elektroninių ryšių operatoriui, turinčiam didelę įtaką atitinkamoje rinkoje, nustatyti įpareigojimą nutiesti atšakinius kabelius, siekiant prijungti galutinį paslaugų gavėją prie tinklo, turi atsižvelgti į pradines atitinkamo operatoriaus investicijas ir kainų kontrolės, leidžiančios susigrąžinti nutiesimo sąnaudas, buvimą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: danų.


1986 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Jean Victor Becker prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnas. # Byla 232/85.