title: 2017 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Compass Contract Services Limited prieš Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#First-tier Tribunal (Tax Chamber) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Nepagrįstai sumokėto PVM grąžinimas – Teisė į PVM atskaitą – Tvarka – Vienodo požiūrio ir mokesčių neutralumo principai – Veiksmingumo principas – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatytas senaties terminas.#Byla C-38/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. birželio 14 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Pridėtinės vertės mokestis (PVM) — Nepagrįstai sumokėto PVM grąžinimas — Teisė į PVM atskaitą — Tvarka — Vienodo požiūrio ir mokesčių neutralumo principai — Veiksmingumo principas — Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatytas senaties terminas“
      Byloje C‑38/16
      dėl First-tier Tribunal (Tax Chamber) [(Pirmosios instancijos teismas, Mokesčių bylų skyrius), Jungtinė Karalystė] 2016 m. sausio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. sausio 25 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Compass Contract Services Limited

      prieš

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe ir C. Lycourgos (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. gruodžio 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Compass Contract Services Limited, atstovaujamos QC D. Scorey bei O. Jarratt, ir D. Stephens,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos D. Robertson ir M. Holt, padedamų baristerio A. Macnab,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Owsiany-Hornung ir M. Wasmeier,

         susipažinęs su 2017 m. kovo 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Europos Sąjungos teisės vienodo požiūrio, mokesčių neutralumo ir veiksmingumo principų išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Compass Contract Services Limited (toliau – Compass) ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (toliau – Commissioners) ginčą dėl pastarosios atsisakymo grąžinti Compass nepagrįstai sumokėtą pridėtinės vertės mokestį (PVM).

         Teisinis pagrindas

            Sąjungos teisė

               3

               Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva) 17 straipsnyje „Teisės į atskaitą atsiradimas ir apimtis“ buvo numatyta:
               „1.   Teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas mokestis tampa apskaičiuotinas.
               2.   Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

                        a)

                        [PVM], apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas;

                        b)

                        [PVM], apskaičiuotą ar sumokėtą už importuotas prekes;

                        c)

                        [PVM], kurį reikia sumokėti pagal 5 straipsnio 7 dalies a punktą ir 6 straipsnio 3 dalį.

                  <…>“

               4

               Šeštosios direktyvos 18 straipsnyje „Teisę į atskaitą reglamentuojančios taisyklės“ buvo nustatyta:
               „1.   Kad galėtų pasinaudoti teise į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo:

                        a)

                        kai atskaitoma vadovaujantis 17 straipsnio 2 dalies a punkto nuostatomis – turėti pagal 22 straipsnio 3 dalį išrašytą sąskaitą faktūrą;

                        b)

                        kai atskaitoma vadovaujantis 17 straipsnio 2 dalies b punkto nuostatomis – turėti importo dokumentą, kuriame nurodyta, kad jis yra siuntos gavėjas ar importuotojas, ir nurodyta mokėtina mokesčio suma ar informacija, leidžianti tą sumą apskaičiuoti;

                        c)

                        kai atskaitoma vadovaujantis 17 straipsnio 2 dalies c punkto nuostatomis – laikytis kiekvienos valstybės narės nustatytų formalumų;

                        d)

                        kai apmokestinamasis asmuo privalo sumokėti mokestį kaip klientas ar pirkėjas pagal 21 straipsnio 1 dalies nuostatas – laikytis kiekvienos valstybės narės nustatytų formalumų.

                  2.   Apmokestinamasis asmuo mokestį atskaito iš visos per tam tikrą laikotarpį apskaičiuotos pridėtinės vertės mokesčio sumos atimdamas visą mokesčio sumą, kurią per tą patį laikotarpį jis įgijo teisę atskaityti, ir gali ta teise pasinaudoti pagal 1 dalies nuostatas.
               <…>
               3.   Valstybės narės nustato sąlygas ir tvarką, pagal kurią apmokestinamajam asmeniui gali būti leidžiama atskaityti pridėtinės vertės mokestį, kurio jis neatskaitė pagal 1 ir 2 dalių nuostatas.
               4.   Kai tam tikru mokestiniu laikotarpiu atskaityta suma viršija apskaičiuotą mokesčio sumą, valstybės narės gali arba grąžinti, arba perkelti skirtumą į kitą laikotarpį pagal savo pačių nustatytas sąlygas.
               <…>“

            Jungtinės Karalystės teisė

               5

               Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos Value Added Tax Act 1994 (1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymas, toliau – 1994 m. PVM įstatymas) 25 straipsnyje nustatyta:
               „<…>
               2.   Laikydamasis šio straipsnio nuostatų, kiekvieno ataskaitinio laikotarpio pabaigoje [apmokestinamasis asmuo] turi teisę įtraukti į kreditą atskaitytino pagal 26 straipsnį PVM sumą ir vėliau atskaityti šią sumą iš mokėtino PVM, kurį jis surinko.
               <…>
               6.   Mokestis pagal šio straipsnio 2 dalį neatskaitomas ir PVM kreditas nesumokamas, jeigu nepateikiama prašymo tokiais terminais ir tokiu būdu, kaip nustatyta teisės aktuose arba pagal juos, ir asmens, kuris neatliko jokio apmokestinamojo prekių tiekimo arba paslaugų teikimo per atitinkamą laikotarpį arba anksčiau, atveju PVM kreditui išmokėti taikomos, Commissioners nuomone, tinkamos sąlygos (jeigu tokių yra), įskaitant sąlygas, susijusias su mokesčio grąžinimu konkrečiomis aplinkybėmis.“

               6

               1994 m. PVM įstatymo 80 straipsnyje numatyta:
               „Kreditas arba grąžinimas atitinka deklaruoto arba sumokėto PVM perviršį.
               <…>
               4.   Gavusi prašymą pagal šį straipsnį Commissioners neprivalo:

                        a)

                        suteikti PVM kredito asmeniui pagal 1 arba 1A dalį arba

                        b)

                        grąžinti sumos asmeniui pagal 1B dalį,

                  jeigu prašymas buvo pateiktas praėjus trejiems metams po atitinkamos datos.“

               7

               Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos Value Added Tax Regulations 1995 (1995 m. Pridėtinės vertės mokesčio reglamentas) 29 straipsnyje įgyvendintas minėtas 1994 m. PVM įstatymo 25 straipsnis. Šio 29 straipsnio 1 ir 1 A dalys suformuluotos taip:
               „1.   Nepažeidžiant 1 A dalies <…> ir, jeigu Commissioners neišdavė kitokio bendro ar specialaus leidimo arba nurodymo, asmuo, prašantis atskaityti pirkimo PVM pagal [1994 m. PVM] įstatymo 25 straipsnio 2 dalį, turi tai daryti pateikdamas deklaraciją už ataskaitinį laikotarpį, per kurį PVM tapo mokėtinas.

                  1A.   Commissioners negali nei leisti, nei įpareigoti asmens prašyti atskaityti pirkimo PVM, o prašymas atskaityti turi būti pateiktas ne vėliau kaip per trejus metus nuo tos dienos, kai turėjo būti pateikta deklaracija už ataskaitinį laikotarpį, per kurį PVM tapo mokėtinas.“

               8

                  Finance Act 2008 (2008 m. Finansų įstatymas; toliau – 2008 m. įstatymas) 121 straipsnyje nustatyta:
               „Ankstesni prašymai dėl PVM: papildomi terminai

                        1.

                        [1994 m. PVM įstatymo] 80 straipsnio 4 dalies reikalavimas, pagal kurį numatyta, kad šiame straipsnyje nurodytas prašymas turi būti pateiktas per trejus metus nuo atitinkamos datos, netaikomas jokiam ankstesniam nei 2009 m. balandžio 1 d. prašymui dėl sumos, kuri buvo įtraukta į apskaitą arba sumokėta už nurodytą ataskaitinį laikotarpį, pasibaigusį iki 1996 m. gruodžio 4 d.

                        2.

                        [1994 m. įstatymo] 25 straipsnio 6 dalies reikalavimas, pagal kurį prašymas atskaityti pirkimo PVM turi būti pateiktas per terminus, numatytus teisės aktuose arba pagal juos, netaikomas prašymui atskaityti pirkimo PVM, kuris tapo mokėtinas nurodytu ataskaitiniu laikotarpiu, pasibaigusiu iki 1997 m. gegužės 1 d., ir dėl kurio prašytojas turi reikalaujamus įrodymus, jeigu prašymas teikiamas iki 2009 m. balandžio 1 d.

                  <…>

                        4.

                        Šis straipsnis laikomas įsigaliojusiu nuo 2008 m. kovo 19 d.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               9

                  Compass, kuri yra, be kita ko, maitinimo paslaugas teikianti bendrovė, prašo grąžinti sumas, nepagrįstai sumokėtas kaip PVM už du ataskaitinius laikotarpius (ketvirčius), kurie pasibaigė 1997 m. sausio ir balandžio mėn.

               10

               1996 m. Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Jungtinė Karalystė pranešė, kad ketina pakeisti teisės aktus dėl PVM permokos grąžinimo ir sumažinti senaties terminą prašymams dėl tokių grąžinimų pateikti nuo šešerių iki trejų metų. Šis pakeitimas įsigaliojo 1996 m. gruodžio 4 d.2002 m. liepos 11 d. Sprendime Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435) Teisingumo Teismas nusprendė, kad veiksmingumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principas draudžia šiuos nacionalinės teisės aktus, nes jais atgaline data ir be pereinamojo laikotarpio buvo sutrumpintas terminas, per kurį buvo galima prašyti grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM.

               11

                  Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [(Apeliacinis teismas, Civilinių bylų skyrius, Anglija ir Velsas), Jungtinė Karalystė] perkėlė šią jurisprudenciją ir į prašymų atskaityti pirkimo PVM sritį, nes 1997 m. gegužės 1 d. Jungtinė Karalystė taip pat nuo šešerių iki trejų metų sutrumpino senaties terminą tokiems prašymams pateikti. Byloje Michael Fleming (t/a Bodycraft) / Commissioners [(2006) EWCA Civ 70] minėtas teismas nusprendė: kadangi šis senaties terminas buvo sutrumpintas be pereinamojo laikotarpio, asmenims, kurių teisė atskaityti pirkimo PVM atsirado iki 1997 m. gegužės 1 d., turėjo būti leista pateikti tokį prašymą ir šis naujas terminas jiems neturi būti taikomas. Šį Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [(Apeliacinis teismas, Civilinių bylų skyrius), Anglija ir Velsas] sprendimą 2008 m. sausio 23 d. patvirtino House of Lords Sprendime Fleming ir Condé Nast / Commissioners [(2008) UKHL 2].

               12

               Po minėto House of Lords sprendimo Commissioners paskelbė administracinę doktriną [Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)], kurioje buvo nurodyta, kad prašymai dėl PVM, pateikti pasibaigus naujam trejų metų terminai, gali būti susiję su „surinkto PVM permoka, kuri buvo sumokėta arba deklaruota už ataskaitinį laikotarpį, pasibaigusį iki 1996 m. gruodžio 4 d.“, ir su „pirkimo PVM, kurį atskaityti atsirado teisė ataskaitiniu laikotarpiu, pasibaigusiu iki 1997 m. gegužės 1 d.“ Taigi šios dvi datos sutapo su naujo iki trejų metų sutrumpinto senaties termino pateikti, pirma, prašymus grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM, t. y. 1996 m. gruodžio 4 d., ir, antra, prašymus atskaityti pirkimo PVM, t. y. 1997 m. gegužės 1 d., įsigaliojimu. Šie prašymai dėl PVM pradėti vadinti „Fleming prašymais“. 2008 m. įstatymo 121 straipsnyje buvo kodifikuoti šie senaties terminai šių dviejų rūšių prašymams pateikti.

               13

               Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad 2006 m. birželio mėn. Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [(Apeliacinis teismas, Civilinių bylų skyrius), Anglija ir Velsas] nusprendė, kad kai kurios su šaltų patiekalų paruošimu susijusios Compass teikiamos paslaugos, už kurias ji gavo ir deklaravo PVM, nebuvo apmokestinamos PVM. Šis teismas nusprendė, kad šios paslaugos buvo apmokestinamos nuliniu PVM tarifu pagal nacionalinės teisės nuostatas, pagrįstas Šeštosios direktyvos 28 straipsnio 2 dalyje leidžiančia nukrypti nuostata.

               14

               Taigi Commissioners pripažino, kad Compass sumokėjo per daug PVM. 2008 m. sausio mėn. Compass pateikė prašymus grąžinti nuo 1973 m. balandžio 1 d. iki 2002 m. vasario 2 d. surinkto PVM permoką.

               15

                  Commissioners grąžino Compass nepagrįstai sumokėtą PVM už laikotarpį nuo 1973 m. balandžio 1 d. iki 1996 m. spalio 31 d. Tačiau ji atmetė prašymus grąžinti šios bendrovės nepagrįstai sumokėtą PVM už likusį laikotarpį, nes šių prašymų pateikimo senaties terminas buvo pasibaigęs. Iš tiesų ji nusprendė, kad trejų metų senaties terminas prasidėjo 1996 m. gruodžio 4 d. prašymams dėl ataskaitinių laikotarpių, pasibaigusių po šios datos, pateikti ir kad jis jau buvo pasibaigęs, kai Compass pateikė minėtus prašymus. Taigi, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinėje byloje ginčijami tik Compass ataskaitiniai laikotarpiai, pasibaigę po 1996 m. gruodžio 4 d. ir iki 1997 m. gegužės 1 d., ir ši bendrovė neginčija, kad senatis pagrįstai baigėsi po pastarosios datos.

               16

                  Compass pateikė skundą First-tier Tribunal (Tax Chamber) [(Pirmosios instancijos teismas, Mokesčių bylų skyrius), Jungtinė Karalystė] dėl šių dviejų Commissioners atsisakymų jai grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM už šiuos du ataskaitinius laikotarpius. Grįsdama savo skundą ji teigia, kad prašymo grąžinti surinktą PVM, kokį ji pateikė, ir prašymo atskaityti pirkimo PVM skirtingas vertinimas prieštarauja vienodo požiūrio principui. Iš tiesų, anot Compass, nepateisinama, kad dėl šių tų pačių dviejų ataskaitinių laikotarpių apmokestinamasis asmuo gali pateikti prašymą atskaityti PVM, bet ne prašymą grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM. Negalima objektyviai pateisinti Jungtinės Karalystės teisės aktuose numatyto su data, nuo kurios įsigalioja trejų metų senaties terminas, susijusio nesutapimo laiko atžvilgiu, dėl kurio nustatomas šių dviejų prašymų rūšių skirtingas vertinimas ir kuris yra atsitiktinumas, susijęs su parengiamaisiais minėto termino priėmimo darbais.

               17

               Šiomis aplinkybėmis First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmosios instancijos teismas, Mokesčių bylų skyrius) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar dėl skirtingo Jungtinės Karalystės taikomo požiūrio į Fleming prašymus dėl surinkto PVM (kuriuos buvo galima teikti dėl laikotarpių, pasibaigusių iki 1996 m. gruodžio 4 d.) ir Fleming prašymus dėl atskaitytino PVM (kuriuos buvo galima teikti dėl laikotarpių, pasibaigusių iki 1997 m. gegužės 1 d., t. y. vėliau nei Fleming prašymus dėl surinkto PVM):

                                 a)

                                 pažeidžiamas Sąjungos teisėje įtvirtintas vienodo požiūrio principas ir (arba)

                                 b)

                                 pažeidžiamas Sąjungos teisėje įtvirtintas mokesčių neutralumo principas; ir (arba)

                                 c)

                                 pažeidžiamas Sąjungos teisėje įtvirtintas veiksmingumo principas; ir (arba)

                                 d)

                                 pažeidžiamas bet koks kitas svarbus Sąjungos teisės principas?

                        2.

                        Jeigu į kurį nors pirmojo klausimo a–d punktą būtų atsakyta teigiamai, kaip reikėtų vertinti Fleming prašymus dėl surinkto PVM dėl laikotarpio nuo 1996 m. gruodžio 4 d. iki 1997 m. balandžio 30 d.?“

         Dėl prejudicinių klausimų

            Dėl pirmojo klausimo

               18

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar mokesčių neutralumo, vienodo požiūrio ir veiksmingumo principai draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos, sutrumpinant senaties terminus, pirma, prašymams grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM ir, antra, prašymams atskaityti pirkimo PV, pateikti numatyti skirtingi pereinamieji laikotarpiai ir taip prašymams, susijusiems su dviem atskaitiniais trijų mėnesių laikotarpiais, taikomi skirtingi senaties terminai pagal tai, ar prašymas pateikiamas grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM, ar atskaityti pirkimo PVM.

               19

               Taigi, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pagal 1994 m. PVM įstatymo 80 straipsnio 4 dalį ir 25 straipsnio 6 dalį, kuri buvo įgyvendinta pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1995 m. Pridėtinės vertės mokesčio reglamento 29 straipsnio 1 A dalimi ir į kurią daroma nuoroda 2008 m. įstatymo, kodifikuojančio Commissioners praktiką, 121 straipsnyje, prašymams grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM ir prašymams atskaityti pirkimo PVM taikomas sutrumpintas trejų metų senaties terminas. Tačiau data, nuo kurios šis terminas taikytinas, kaip matyti iš 2008 m. įstatymo 121 straipsnyje nustatytų pereinamųjų laikotarpių, skirtų tam, kad nacionalinės nuostatos atitiktų Sąjungos teisę, kaip nurodyta šio sprendimo 10–12 punktuose, yra skirtinga šių dviejų rūšių prašymams. Iš tiesų pagal 2008 m. įstatymo 121 straipsnio 1 dalį šis trejų metų senaties terminas netaikomas jokiam ankstesniam kaip 2009 m. balandžio 1 d. prašymui dėl sumos, kuri buvo įtraukta į apskaitą arba sumokėta už nurodytą ataskaitinį laikotarpį, pasibaigusį iki 1996 m. gruodžio 4 d. Antra, minėto 121 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad šis senaties terminas netaikomas prašymui atskaityti pirkimo PVM, kuris tapo mokėtinas nurodytu ataskaitiniu laikotarpiu, pasibaigusiu iki 1997 m. gegužės 1 d., jeigu prašymas teikiamas iki 2009 m. balandžio 1 d.

               20

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Compass prašymas grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM buvo atmestas remiantis 2008 m. įstatymo 121 straipsnio 1 dalimi ir joje numatytu trejų metų senaties terminu, taikomu ataskaitiniams laikotarpiams, pasibaigusiems po 1996 m. gruodžio 4 d. Būtų kitaip, jeigu bendrovė būtų pateikusi prašymą grąžinti pirkimo PVM, nes trejų metų terminas šios rūšies prašymams pateikti taikomas tik ataskaitiniams laikotarpiams, pasibaigusiems po 1997 m. gegužės 1 d.

               21

               Šiuo klausimu, pirma, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią jurisprudenciją pagal mokesčių neutralumo principą visų pirma draudžiama PVM tikslais skirtingai vertinti panašias prekes ar paslaugas, kurios konkuruoja tarpusavyje (2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑481/98, EU:C:2001:237, 22 punktas ir 2011 m. lapkričio 10 d. Sprendimo The Rank Group, C‑259/10 ir C‑260/10, EU:C:2011:719, 32 punktas).

               22

               Taigi remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui pateiktos bylos dokumentais negalima manyti, kad PVM tikslais Compass suteiktos paslaugos buvo vertinamos skirtingai, palyginti su konkuruojančio ūkio subjekto panašiomis paslaugomis.

               23

               Iš tiesų, kaip savo išvados 54 punkte nurodo generalinis advokatas, Commissioners taikė visiems pareiškėjams, įskaitant Compass, taisykles, reguliuojančias senaties terminus, pagal skundų pobūdį, t. y. pagal tai, ar jie buvo susiję su prašymu grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM, ar prašymu atskaityti pirkimo PVM.

               24

               Antra, dėl vienodo požiūrio principo Teisingumo Teismas konstatavo, kad nors mokesčių neutralumo principo pažeidimas galimas tik tarp konkuruojančių ūkio subjektų, bendrojo vienodo požiūrio principo pažeidimas mokesčių srityje gali pasireikšti ir kitais ūkio subjektų, kurie iš esmės nebūtinai yra konkurentai, tačiau vis dėlto jų situacija, vienaip ar kitaip, panaši, diskriminacijos būdais (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, 49 punktas).

               25

               Pagal suformuotą jurisprudenciją vienodo požiūrio principas gali būti pažeistas tik tuomet, kai nagrinėjamos situacijos yra panašios atsižvelgiant į visus jas apibūdinančius elementus (2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt., C‑127/07, EU:C:2008:728, 25 punktas). Skirtingoms situacijoms būdingus elementus ir jų panašumą reikia, be kita ko, nustatyti ir įvertinti atsižvelgiant į nagrinėjamų nuostatų dalyką ir tikslą, turint omenyje, kad šiuo tikslu reikia atsižvelgti ir į reguliavimo srities, kuriai nagrinėjamas aktas priklauso, principus ir tikslus (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique ir Lorraine ir kt., C‑127/07, EU:C:2008:728, 26 punktą; taip pat 2017 m. kovo 7 d. Sprendimo RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, 42 punktą).

               26

               Taigi reikia išnagrinėti, ar atsižvelgiant į 2008 m. įstatymo 121 straipsnyje numatytus senaties terminus, ūkio subjekto, kaip antai Compass, kuris nori, kad mokesčių institucijos grąžintų jo nepagrįstai sumokėtą PVM, yra panaši į kito subjekto, kuris tų pačių institucijų prašo atskaityti pirkimo PVM, situaciją.

               27

               Šiuo klausimu Compass mano, kad ūkio subjekto, kuris prašo grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM, situacija yra panaši į ūkio subjekto, kuris prašo atskaityti pirkimo PVM, nes, kaip matyti iš 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), šie du ūkio subjektai turi PVM kreditą mokesčių institucijose. Tačiau Jungtinė Karalystė ir Europos Komisija teigia, kad šios situacijos nėra panašios dėl skirtingos teisių, kuriomis grindžiamos šios dvi prašymų rūšys, teisinės prigimties.

               28

               Siekiant patikrinti, ar minėtos situacijos yra panašios, reikia, pirma, nustatyti elementus, kurie apibūdina prašymą grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM, kokį pateikė Compass. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Šeštoje direktyvoje nenumatyta nuostatos, susijusios su pateiktoje sąskaitoje faktūroje nepagrįstai nurodyto PVM tikslinimu, kurį turi padaryti sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo. Šiomis aplinkybėmis iš esmės valstybės narės turi nustatyti sąlygas, kuriomis sąskaitoje faktūroje nepagrįstai nurodytas PVM gali būti patikslintas (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Schmeink & Cofreth ir Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, 48 ir 49 punktus ir 2013 m. balandžio 11 d. Sprendimo Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, 25 punktą).

               29

               Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją teisė susigrąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę valstybėje narėje surinktus mokesčius yra Sąjungos nuostatomis, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas, asmenims suteikiamų teisių pasekmė ir papildymas (be kita ko, žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, 12 punktą; 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir C‑410/98, EU:C:2001:134, 84 punktą; taip pat 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Littlewoods Retail ir kt., C‑591/10, EU:C:2012:478, 24 punktą). Taigi valstybė narė iš esmės privalo grąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę surinktus mokesčius (be kita ko, žr. 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo Comateb ir kt., C‑192/95–C‑218/95, EU:C:1997:12, 20 punktą ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Littlewoods Retail ir kt., C‑591/10, EU:C:2012:478, 24 punktą).

               30

               Prašymas grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM yra susijęs su teise į nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimą, kuria pagal suformuotą jurisprudenciją siekiama pašalinti mokesčio nesuderinamumo su Sąjungos teise pasekmes ir neutralizuoti ekonominę naštą, nepagrįstai perkeltą subjektui, kuriam ji galiausiai iš tikrųjų teko (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Danfoss ir Sauer-Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, 23 punktą).

               31

               Vadinasi, pažymėtina, kad tokią teisę į grąžinimą apibūdina elementas, kuris yra ir šios teisės ištakos – apmokestinamojo asmens klaidingas sumos, kaip PVM, sumokėjimas mokesčių institucijoms pažeidžiant Sąjungos teisę. Būtent šio PVM sumokėjimo klaidingumu grindžiama teisė į grąžinimą ir juo užtikrinama, kad pagal kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų nustatytas sąlygas iš šio mokėjimo atsiradusi ekonominė našta bus neutralizuota šio apmokestinamojo asmens lygiu.

               32

               Antra, kalbant apie elementų, kurie apibūdina prašymą grąžinti pirkimo PVM, nustatymą, pažymėtina, kad teisė į nepagrįstai sumokėto PVM grąžinimo kyla iš Europos Sąjungos bendrųjų principų, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 59 punkte ir kaip matyti iš šio sprendimo 29 ir 30 punktų, o teisė į pirkimo PVM atskaitą yra numatyta Šeštosios direktyvos 17 ir paskesniuose straipsniuose.

               33

               Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad apmokestinamųjų asmenų teisė atskaityti iš jų mokėtino PVM sumokėtą prekių ir paslaugų pirkimo PVM yra pagrindinis Sąjungos teisės nustatytos bendros PVM sistemos principas. Taigi teisė į PVM atskaitą yra sudedamoji PVM mechanizmo dalis ir iš esmės negali būti ribojama (be kita ko, žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, 25 ir 26 punktus ir 2016 m. birželio 22 d. Sprendimo Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, 30 ir 31 punktus).

               34

               Atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti apmokestinamąjį asmenį nuo bet kokios jo ekonominės veiklos atveju mokėtino ar sumokėto PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrina, kad bet kokiai ekonominei veiklai, neatsižvelgiant į jos tikslus ir rezultatus, būtų taikomas neutralus apmokestinimas, jei pati tokia veikla iš esmės yra apmokestinama PVM (1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, 19 punktas; 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling, C‑439/04 ir C‑440/04, EU:C:2006:446, 48 punktas ir 2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, 43 punktas).

               35

               Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad teisė į atskaitą taikoma tik mokėtiniems mokesčiams ir negali būti taikoma sąskaitoje faktūroje nepagrįstai nurodytam ir sumokėtam mokesčių institucijoms PVM (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, 23 ir 27 punktus ir 2017 m. balandžio 26 d. Sprendimo Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, 47 punktą).

               36

               Taigi, skirtingai nei elementas, kuris apibūdina teisę į neteisingai sumokėto PVM grąžinimą, teisė į PVM atskaitą, kuri yra iš PVM bendroje sistemoje įtvirtinto PVM mechanizmo kylanti teisė, pagrįsta mokėtino mokesčio buvimu.

               37

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad nors teise į nepagrįstai sumokėto PVM grąžinimą siekiama ištaisyti situaciją, kuri susiklostė dėl Sąjungos teisės pažeidimo, taip leidžiant šios teisės turėtojui neutralizuoti nepagrįstai patirtą ekonominę naštą, teisė į pirkimo PVM atskaitą kyla iš pačios PVM bendrosios sistemos taikymo tam, kad mokėtino arba sumokėto PVM našta netektų apmokestinamajam asmeniui, jam vykdant PVM apmokestinamąją veiklą, ir taip būtų užtikrintas neutralumas, kalbant apie šios veiklos mokesčių naštą.

               38

               Kaip savo išvados 60 punkte nurodė generalinis advokatas, toks skirtumas, susijęs su nagrinėjamų teisių kilme ir jais siekiamais tikslais, pateisina tai, kad egzistuoja šių dviejų teisių savos teisinės sistemos, ypač kalbant apie jų turinį ir įgyvendinimo sąlygas, kaip antai senaties terminą veiksmams, skirtiems pasinaudoti minėtomis teisėmis, ir ypač datą, nuo kurios pradedamas taikyti toks terminas.

               39

               Vadinasi, vien dėl to, kad būtų galima manyti, kaip nurodo Compass savo rašytinėse pastabose, kad teisės į nepagrįstai sumokėto PVM grąžinimą turėtojas ir teisės į pirkimo PVM atskaitą turėtojas yra du mokesčių kreditų mokesčių institucijose turėtojai, negalima prieiti prie išvados, jog jų situacija yra panaši vienodo požiūrio pricipo taikymo mokesčių srityje tikslais, ypač atsižvelgiant į šių teisių teisinių sistemų tikslų ir jas apibūdinančių požymių esminius skirtumus. Turėdamos omenyje šiuos skirtumus nacionalinės mokesčių institucijos neprivalo nei vienodai vertinti šių teisių turėtojų, kalbant apie senaties terminų, taikomų su šiomis teisėmis susijusiems terminams, tvarką, nei, be kita ko, numatyti tos pačios datos naujam senaties terminui taikyti.

               40

               Be to, dėl 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), kuriuo rėmėsi Compass savo rašytinėse pastabose, kaip tai buvo priminta šio sprendimo 27 punkte, pažymėtina, kad savaime suprantama, jog Teisingumo Teismas to sprendimo 50 punkte nurodė, kad bendrasis vienodo požiūrio principas taip pat taikomas esant situacijoms, kai ūkio subjektai visi yra PVM kredito turėtojai, siekiantys susigrąžinti jį iš mokesčių institucijų, o jų prašymas dėl grąžinimo yra vertinamas skirtingai. Tačiau minėtame sprendime Teisingumo Teismo atliktas Sąjungos teisės aiškinimas buvo susijęs su situacija, kuriai susiklosčius visi ūkio subjektai norėjo susigrąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM iš mokesčių institucijų ir jų prašymai dėl grąžinimo buvo vertinami skirtingai. Taigi, atsižvelgiant į šiame sprendime ir pagrindinėje byloje nagrinėjamų aplinkybių skirtumus, remiantis minėtame sprendime Teisingumo Teismo pateiktu aiškinimu negalima ginčyti aiškinimo, kad teisė į nepagrįstai sumokėto PVM grąžinimą ir teisė į PVM atskaitą yra skirtingo pobūdžio.

               41

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad, atsižvelgiant į nustatytus pereinamuosius laikotarpius 2008 m. įstatymo 121 straipsnyje numatytos senaties srityje, kaip matyti iš šio sprendimo 19 punkto, tam, kad būtų užtikrintas teisės į grąžinimą veiksmingumas ir laikomasi Sąjungos teisės, ūkio subjekto, kaip antai Compass, kuris nori susigrąžinti nacionalinėms mokesčių institucijoms nepagrįstai sumokėtą PVM, situacija yra nepanaši į kito ūkio subjekto, kuris prašo, kad tos pačios institucijos atskaitytų jo sumokėtą pirkimo PVM, situaciją. Taigi vienodo požiūrio principas nedraudžia, kad šios dvi situacijos būtų vertinamos skirtingai, kiek tai susiję su terminais, kylančiais iš šių pereinamųjų laikotarpių.

               42

               Trečia, kalbant apie pirmojo klausimo vertinimą atsižvelgiant į veiksmingumo principą, primintina, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog teisinio saugumo, kuris apsaugo tiek mokesčių mokėtoją, tiek administratorių, sumetimais nustatomi protingi senaties terminai ieškiniui pareikšti atitinka Sąjungos teisę. Iš tiesų dėl tokių senaties terminų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, net jei suėjus šiems terminams ieškinys ar jo dalis privalo būti atmesti (šiuo klausimu žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, 48 punktą ir 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Q-Beef ir Bosschaert, C‑89/10 ir C‑96/10, EU:C:2011:555, 36 punktą). Todėl nacionalinėje teisėje numatytas trejų metų senaties terminas atrodo protingas (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, 35 punktą ir 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, 28 punktą.)

               43

               Be to, 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435) 38 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors veiksmingumo principas nedraudžia nacionalinės teisės aktais sutrumpinti termino, per kurį galima reikalauti grąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę sumokėtas sumas, tai daroma su sąlyga, kad ne tik naujai nustatytas terminas yra protingas, bet ir tinkama naujuose teisės aktuose įtvirtinta pereinamojo laikotarpio tvarka, pagal kurią, priėmus šiuos teisės aktus, ginčo šalims suteikiamas pakankamas terminas pateikti prašymus dėl grąžinimo, kuriuos jie turėjo teisę pateikti galiojant ankstesniems teisės aktams.

               44

               Taigi reikia konstatuoti, kad, kaip rašytinėse pastabose nurodo Jungtinė Karalystė, taikant nuostatą – 2008 m. įstatymo 121 straipsnį – kurioje numatyti pereinamieji laikotarpiai dėl sutrumpintų senaties terminų prašymams grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM ir prašymams atskaityti pirkimo PVM pateikti, laikomasi Teisingumo Teismo 2002 m. liepos 11 d. Sprendime Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435) nustatytų sąlygų.

               45

               Tai, kad pereinamieji laikotarpiai, susiję su datomis, nuo kurių pradedami taikyti nauji sutrumpinti senaties terminai, yra skirtingi remiantis tuo, ar jie susiję su vienu, ar kitu terminu, taikomu šioms dviem prašymų rūšims, neturi jokios įtakos tokiai išvadai, jeigu juos įgyvendinant dėl minėtų terminų netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas nepagrįstai sumokėto PVM susigrąžinimas arba pirkimo PVM atskaita. Kadangi susiklosčius tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, sutrumpinti senaties terminai dviejų rūšių prašymams pateikti taikomi nuo 1996 m. gruodžio 4 d. pirmos rūšies prašymų atveju ir nuo 1997 m. gegužės 1 d. antros rūšies prašymų atveju, kaip priminta šio sprendimo 12 punkte, dėl tokio sutrumpinimo, kuris nebuvo taikomas atgaline data dėl pereinamųjų laikotarpių, teisės subjektai, kaip antai Compass, galėjo pateikti savo prašymus dėl laikotarpių, einančių po atitinkamai 1996 m. gruodžio 4 d. pirmos rūšies prašymų atveju ir 1997 m. gegužės 1 d. antros rūšies prašymų atveju, per faktinį trejų metų terminą. Todėl reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami terminai yra protingi ir veiksmingumo principas nedraudžia tokių teisės aktų.

               46

               Iš viso to, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: mokesčių neutralumo, vienodo požiūrio ir veiksmingumo principai nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos, sutrumpinant senaties terminus, pirma, prašymams grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM ir, antra, prašymams atskaityti pirkimo PVM pateikti numatyti skirtingi pereinamieji laikotarpiai, ir taip prašymams, susijusiems su dviem atskaitiniais trijų mėnesių laikotarpiais, taikomi skirtingi senaties terminai pagal tai, ar prašymas pateikiamas grąžinti nepagrįstai sumokėtą PVM, ar atskaityti pirkimo PVM.

            Dėl antrojo klausimo

               47

               Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį klausimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               48

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     Mokesčių neutralumo, vienodo požiūrio ir veiksmingumo principai nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos, sutrumpinant senaties terminus, pirma, prašymams grąžinti nepagrįstai sumokėtą pridėtinės vertės mokestį ir, antra, prašymams atskaityti pirkimo pridėtinės vertės mokestį pateikti numatyti skirtingi pereinamieji laikotarpiai, ir taip prašymams, susijusiems su dviem atskaitiniais trijų mėnesių laikotarpiais, taikomi skirtingi senaties terminai pagal tai, ar prašymas pateikiamas grąžinti nepagrįstai sumokėtą pridėtinės vertės mokestį, ar atskaityti pirkimo pridėtinės vertės mokestį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2006 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#La Cascina Soc. coop. arl ir Zilch Srl prieš Ministero della Difesa ir kt. (C-226/04) ir Consorzio G. f. M. prieš Ministero della Difesa ir La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija.#Viešasis paslaugų pirkimas - Direktyva 92/50/EEB - 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai - Paslaugų teikėjo įsipareigojimai - Socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimas.#Sujungtos bylos C-226/04 ir C-228/04.

text:
      Sujungtos bylos C‑226/04 ir C‑228/04
      La Cascina Soc. coop. arl ir kt.
      prieš
      Ministero della Difesa ir kt.
      (Tribunale amministrativo regionale del Lazio prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Viešojo paslaugų pirkimo sutartys – Direktyva 92/50/EEB – 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai – Paslaugų teikėjų pareigos – Socialinio draudimo įmokų ir mokesčių sumokėjimas“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Direktyva 92/50 – Sutarčių sudarymas
      (Tarybos direktyvos 92/50 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai)
      Direktyvos 92/50 dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai
         suteikia valstybėms narėms teisę nepriimti dalyvauti pirkimo konkurse kandidatų, kurie neįvykdė įsipareigojimų, susijusių
         su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių sumokėjimu pagal nacionalinės teisės nuostatas.

      Ši nuostata nedraudžia nacionalinės teisės aktų arba administracinės praktikos, pagal kuriuos paslaugų teikėjas, paskutinę
         paraiškų dalyvauti pirkimo konkurse pateikimo dieną neįvykdęs įsipareigojimų, susijusių su visų socialinio draudimo įmokų
         ir mokesčių sumokėjimu, gali šią situaciją ištaisyti vėliau:

      –        remdamasis valstybės priimtomis mokesčių amnestijos arba mokesčių sumažinimo priemonėmis, arba
      –        remdamasis administraciniu susitarimu dėl skolų mokėjimo dalimis arba jų sumažinimo, arba
      –        pateikdamas administracinį skundą ar pareikšdamas ieškinį,
      jeigu jis per nacionalinės teisės aktuose arba administracinėje praktikoje nustatytą terminą įrodo, kad pasinaudojo tokiomis
         priemonėmis ar tokiu susitarimu arba per šį terminą pateikė skundą, arba pareiškė ieškinį.

      Iš tikrųjų direktyvos 29 straipsnis nereikalauja, kad jame įvardytos nepriėmimo priežastys Bendrijos lygiu būtų taikomos vienodai,
         nes valstybėms narėms suteikta teisė tokių nepriėmimo priežasčių iš viso netaikyti arba jas integruoti į nacionalinę teisę
         nustatant griežtumo laipsnį, kuris kistų, nelygu atvejis. Šiuo pagrindu valstybės narės turi teisę direktyvos 29 straipsnyje
         įtvirtintus kriterijus palengvinti arba juos padaryti lankstesnius.

      Todėl nacionalinės taisyklės turi patikslinti nagrinėjamų įsipareigojimų turinį ir apimtį, taip pat jų vykdymo sąlygas. Nacionalinėse
         taisyklėse taip pat turi būti nustatyta, iki kurio momento arba per kokį terminą suinteresuotieji asmenys privalo atlikti
         jų įsipareigojimus atitinkančius mokėjimus arba įrodyti, kad buvo įvykdytos sąlygos sumokėti a posteriori. Vis dėlto skaidrumo ir vienodo požiūrio principai reikalauja, jog šis terminas būtų absoliučiai tikslus ir viešas, kad suinteresuotieji
         asmenys galėtų tiksliai žinoti tvarkos apribojimus ir būtų tikri, jog tokie patys apribojimai taikomi visiems konkurentams.
         Be to, vien to, kad nagrinėjamu laikotarpiu mokėjimas buvo pradėtas arba turima įrodymų, jog ketinama mokėti arba kad asmuo
         yra mokus sumokėti skolas pasibaigus šiam terminui, negali pakakti.

      (žr. 23–24, 31–33, 40 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 9 d.(*)

      „Viešojo paslaugų pirkimo sutartys – Direktyva 92/50/EEB – 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai – Paslaugų teikėjo pareigos – Socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimas“
      Sujungtose bylose C‑226/04 ir C‑228/04
      dėl Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Italija) 2004 m. balandžio 22 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. birželio 2 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktus
         prašymus priimti prejudicinį sprendimą bylose

      La Cascina Soc. coop. arl,

      Zilch Srl (C‑226/04),

      prieš
      Ministero della Difesa,

      Ministero dell’Economia e delle Finanze,

      Pedus Service,

      Cooperativa Italiana di Ristorazione soc. coop. arl      (CIR),

      Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL),

      ir
      Consorzio G. f. M. (C‑228/04)

      prieš
      Ministero della Difesa,

      La Cascina Soc. coop. arl,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric, K. Lenaerts ir E. Juhász (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. birželio 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        La Cascina Soc. coop. arl ir Zilch Srl, atstovaujamų advokatų D. Grossi, G. Romano‑Cesareo ir D. Cusmano,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato D. Del Gaizo,

      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fruhmann,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Aresu ir K. Wiedner,
      susipažinęs su 2005 m. rugsėjo 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų
         pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209, p. 1, toliau – direktyva) 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktų
         išaiškinimu.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant bylas tarp įmonių La Cascina Soc. coop. arl (toliau – LaCascina), Zilch Srl (toliau – Zilch) bei konsorciumo G. f. M. (toliau – G. f. M.) ir Italijos gynybos, ūkio ir finansų ministerijų, perkančiųjų organizacijų, dėl šių įmonių nepriėmimo dalyvauti viešojo
         paslaugų pirkimo konkurse ir dėl atitinkamos direktyvos perkėlimą į nacionalinę teisę užtikrinančių Italijos teisės aktų nuostatos
         atitikties direktyvos 29 straipsniui.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Iš direktyvos antrosios ir trečiosios konstatuojamųjų dalių matyti, kad ji buvo priimta kaip priemonė, skirta „laipsniškai
         sukurti vidaus rinką“, ir kad ji šiuo tikslu „reikalauja pirkimų tvarkos, pagal kurią sudaromos viešojo paslaugų pirkimo sutartys,
         derinimo“.

      4        Direktyvos dvidešimtoji konstatuojamoji dalis skelbia, kad „<...> norint panaikinti praktiką, ribojančią konkurenciją apskritai
         ir kitų valstybių narių piliečių dalyvavimą sutartyse, būtina pagerinti galimybę paslaugų teikėjams patekti į sutarčių sudarymo
         procedūrą“.

      5        Siekiant, kad viešieji pirkimai būtų atviri kuo didesnei konkurencijai, direktyvos 13 straipsnio 5 dalis dėl konkursų organizavimo
         numato, jog „bet kuriuo atveju pakviestų dalyvauti kandidatų skaičius turi būti pakankamas, kad užtikrintų tikrą konkurenciją“.
         Be to, dėl riboto konkurso šios direktyvos 27 straipsnio 2 punkto pirmoji pastraipa nurodo, kad „bet kuriuo atveju kandidatų,
         kuriuos pakvietė teikti oficialius pasiūlymus, privalo būti pakankamai, kad būtų užtikrinta konkurencija“.

      6        VI dalies II skyriaus „Kvalifikacinės atrankos kriterijai“ 29 straipsnis numato:

      „Bet kuris paslaugų teikėjas gali būti nepriimtas dalyvauti konkurse dėl sutarties sudarymo, jei jis:
      a) yra bankrutavęs arba užsidaro, jo reikalus tvarko teismas, jis yra sudaręs susitarimą su kreditoriais, sustabdė verslo
         veiklą arba yra bet kurioje kitoje analogiškoje situacijoje, kylančioje iš panašios nacionaliniuose įstatymuose ir teisės
         aktuose numatytos tvarkos;

      b) jo atžvilgiu vyksta bankroto paskelbimo, priverstinio likvidavimo, teismo tvarkymo arba susitarimo su kreditoriais procedūra
         arba bet kuri kita panaši nacionalinių įstatymų ir teisės aktų numatyta procedūra;

      c) buvo nuteistas už nusižengimą profesinei veiklai sprendimu, kuris turi res judicata (teismo sprendimo) galią;

      d) yra kaltas dėl rimto profesinio nusižengimo, įrodyto priemonėmis, kurias perkančiosios organizacijos gali patvirtinti;
      e) neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo įnašų mokėjimu pagal valstybės, kurioje jis yra įsikūręs, arba
         perkančiosios organizacijos valstybės teisines nuostatas;

      f) neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu pagal perkančiosios organizacijos šalies teisines nuostatas;
      g) yra kaltas dėl klaidingos informacijos, kuri gali būti reikalinga pagal šį skyrių pateikimo arba informacijos nepateikimo.
      Kai perkančioji organizacija reikalauja iš paslaugų teikėjo įrodymų, kad jam negalioja nė vienas iš straipsnio a, b, c, d,
         e arba f punktuose išvardytų atvejų, ji priima kaip pakankamą įrodymą:

      – <...>
      – straipsnio e arba f punktų atveju – pažymėjimą, išduotą atitinkamos valstybės narės kompetentingos institucijos.
      <...>
      Valstybės narės per 44 straipsnyje nurodytą laikotarpį paskiria valdžios institucijas bei įstaigas, kompetentingas išduoti
         tokius dokumentus ar pažymėjimus, ir apie tai informuoja kitas valstybes nares ir Komisiją.“

       Nacionalinės teisės aktai
      7        1995 m. kovo 17 d. Įstatyminis dekretas Nr. 157 (1995 m. gegužės 6 d. GURI Nr. 104, toliau – Dekretas Nr. 157/1995) į Italijos teisę perkėlė direktyvą.

      8        Šio dekreto 12 straipsnio d ir e punktai, kurie buvo iš dalies pakeisti 2000 m. vasario 25 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 65 (2000 m.
         kovo 24 d. GURI Nr. 70, toliau – Dekreto Nr. 157/1995 12 straipsnis), užtikrinantys direktyvos 29 straipsnio perkėlimą į nacionalinę teisę,
         nurodo:

      „<...> kandidatai nepriimami dalyvauti konkurse, jeigu jie:
      nesilaikė įsipareigojimų, susijusių su darbuotojų socialinio draudimo įmokų mokėjimu pagal Italijos arba valstybės, kurioje
         jie yra įsisteigę, teisės aktus;

      nesilaikė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu pagal Italijos arba valstybės, kurioje jie yra įsisteigę, teisės
         aktus.“ (Neoficialus vertimas)

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
      9        2002 m. gruodžio mėn. Italijos gynybos ministerija kartu su Ūkio ministerija ir Finansų ministerija Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana ir Europos Sąjungos Oficialiajame leidinyje paskelbė kvietimą dalyvauti ribotame bei pagreitintos tvarkos konkurse Italijos gynybos ministerijos departamentų ir įstaigų
         restauravimo paslaugų pirkimo sutarčiai sudaryti. Paskutinė diena priimti paraiškas dalyvauti konkurse buvo nustatyta 2003 m.
         sausio 15 d., o priimti pasiūlymus – 2003 m. kovo 3 diena.

      10      Šį kvietimą dalyvauti konkurse sudarė šešiolika pirkimo dalių. Kiekvienoje buvo numatytas skirtingas metinis atlyginimas,
         specifinė darbo vieta ir visos konkrečios teiktinos paslaugos.

      11      Inter alia, atsiliepusios į šį kvietimą dalyvauti konkurse laikinajai įmonių asociacijai priklausančios La Cascina ir Zilch atitiko didžiąją dalį iš 16 numatytų pirkimo dalių, o G. f. M. atitiko tik pirkimo dalį Nr. 7.

      12      2003 m. gruodžio 4 d. perkančioji organizacija nusprendė nepriimti pirkimo konkurse dalyvauti la Cascina ir G. f. M dėl to, kad jos nesilaikė įsipareigojimų, susijusių su darbuotojų socialinio draudimo įmokų mokėjimu, o Zilch – dėl to, jog nesilaikė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu.

      13      Trys nagrinėjamos įmonės kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą prašydamos panaikinti šį sprendimą.
         Konkrečiai kalbant, La Cascina ir G. f. M. tvirtino, kad nesumokėtos socialinio draudimo įmokos buvo sumokėtos a posteriori. Zilch patvirtino, kad nuo dalies reikalaujamų sumokėti mokesčių ji buvo atleista, o kitos mokesčių dalies atžvilgiu pagal 2002 m.
         nacionalinės teisės aktų leidėjo priimtą skolos padengimo priemonę ji naudojosi „mokesčių amnestija“ ir jai buvo leista atidėtus
         mokesčius sumokėti dalimis.

      14      Tačiau perkančioji organizacija nurodė priešingai, kad sumokėjimas a posteriori nereiškia, kad ieškovės, įmonės, baigiantis paraiškos dalyvauti pirkimo konkurse pateikimo terminui, t. y. 2003 m. sausio
         15 d., laikėsi įsipareigojimų.

      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažino, kad direktyvos 29 straipsnis ir Dekreto Nr. 157/1995 12 straipsnis
         yra suformuluoti skirtingai. Taip pat nors Bendrijos nuostata numato galimybę nepriimti dalyvauti viešojo pirkimo konkurse
         paslaugų teikėjo, kuris „neįvykdė įsipareigojimų“, nacionalinė nuostata neleidžia priimti dalyvauti konkurse asmens, kuris
         „nesilaikė“ įsipareigojimų.

      16      Todėl šiam teismui kilo klausimas, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė nuostata nėra labiau leidžianti ir, ar ji
         nesuteikia nacionalinės valdžios įstaigoms daugiau veiksmų laisvės, bei šiuo požiūriu nurodo aiškinimo skirtumus, iškilusius
         šioje srityje priimtuose Italijos teismų sprendimuose. Iš tikrųjų kai kurie šie teismai pripažino sumokėjimą a posteriori, t. y. pasibaigus terminui pateikti paraišką dalyvauti konkurse, esant tokiems dviem atvejams, kai:

      –        suinteresuotieji asmenys nacionalinėse kompetentingose administracinės valdžios įstaigose arba teismuose užginčijo įsipareigojimų
         pagrįstumą,

      –        įsipareigojimų neįvykdę suinteresuotieji asmenys vis dėlto naudojosi valstybės suteikiamomis mokesčių sumažinimo priemonėmis,
         suteikiančiomis galimybę ištaisyti savo padėtį mokesčių arba socialinio draudimo srityje a posteriori arba mokesčių amnestijos priemonėmis.

      17      Atsižvelgdamas į tai, kad dėl tokio aiškinimo paslaugų teikėjai gali būti vertinami skirtingai, o tai sustabdytų viešųjų pirkimų
         sutarties sudarymo eigos procedūrą, Tribunale amministrativo regionale del Lazio nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „Teisingumo Teismo klausiama:
      1)      ar nagrinėjamos direktyvos nuostatas reikia aiškinti taip, kad kai įstatymų leidėjas naudoja formuluotes „neįvykdė įsipareigojimų,
         susijusių su socialinio draudimo įmokų mokėjimu pagal valstybės, kurioje jis yra įsisteigęs, arba perkančiosios organizacijos
         valstybės teisines nuostatas“ ir „neįvykdė įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu pagal perkančiosios organizacijos
         valstybės teisines nuostatas“, turima omenyje tik vienintelė ir išimtinė aplinkybė, kad įmonė iki paraiškos dalyvauti konkurse
         pateikimo termino pabaigos (arba bet kuriuo atveju iki sutarties sudarymo) <…> turėjo įvykdyti šiuos įsipareigojimus atlikdama
         visą atitinkamą mokėjimą laiku;

      2)      ar dėl to šias nuostatas perkelianti Italijos nacionalinė nuostata tiek, kiek ji, priešingai nei minėtos Bendrijos teisės
         nuostatos, leidžia nepriimti dalyvauti viešųjų pirkimų konkurse įmonių, kurios „nesilaikė įsipareigojimų, susijusių su darbuotojų
         socialinio draudimo įmokų mokėjimu, numatytų Italijos ar valstybės, kurioje jos yra įsisteigusios, teisės aktuose“ arba „nesilaikė
         įsipareigojimų, susijusių su mokesčių mokėjimu, numatytų Italijos ar valstybės, kurioje jos yra įsisteigusios, teisės aktuose“,
         turi būti aiškinama kaip daranti nuorodą į šių įsipareigojimų neįvykdymą iki nustatyto termino pabaigos, (t. y. iki paraiškos
         dalyvauti konkurse pateikimo termino pabaigos arba iki laikino sutarties sudarymo) neturint galimybės „sumokėti“ vėliau;

      3)      ar, priešingai, galima teigti, kad vykdydamas įsipareigojimus, susijusius su nagrinėjamos Bendrijos teisės nuostatas įtvirtinančios
         direktyvos perkėlimu, nacionalinis įstatymų leidėjas turi teisę numatyti galimybę viešųjų pirkimų konkursuose leisti dalyvauti
         įmonėms, kurios, nors ir „nesilaikė įsipareigojimų“ iki termino, nustatyto dalyvavimui tokiuose konkursuose, pabaigos, tačiau
         įrodė, kad gali ištaisyti savo padėtį (ir šiuo tikslu ėmėsi pozityvių veiksmų) iki viešųjų pirkimų sutarties sudarymo?

      4)      ar tuo atveju, jeigu 3 punkte išdėstytas aiškinimas (atsakymas į trečią klausimą) būtų įmanomas ir dėl to būtų galima numatyti
         lankstesnes nuostatas, palyginus su Bendrijos teisės aktų leidėjo naudojama formuluote, t. y. „įvykdyti įsipareigojimus“,
         tokia nuostata neprieštarautų pagrindiniams Bendrijos teisės principams, pavyzdžiui, vienodo visų Europos Sąjungos piliečių
         vertinimo principui arba, kiek tai susiję su viešaisiais pirkimais, vienodų galimybių visoms paraiškas dalyvauti tokiuose
         konkursuose pateikusioms įmonėms sudarymo principui.“

       Dėl prejudicinių klausimų
      18      Pirmiausia pažymėtina, kad pagal direktyvos II skyriaus nuostatas šių nuostatų taikymas kinta atsižvelgiant į nagrinėjamų
         paslaugų kategoriją. Tačiau norint priskirti kategorijai, reikia įvertinti faktines aplinkybes, o tai priklauso prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijai, todėl Teisingumo Teismas aiškins direktyvos nuostatas, kurios nurodytos
         prašyme priimti prejudicinį sprendimą. Be to, iš šio prašymo matyti, kad direktyvos prasme prašymas susijęs su ribotu konkursu.

      19      Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, pirma, ar Direktyvos 29 straipsnio
         pirmosios pastraipos e ir f punktus reikia aiškinti taip, kad jie draudžia nacionalines nuostatas, kuriose nurodoma paslaugų
         teikėjo padėtis, kai jis „nesilaikė“ socialinių ir mokestinių įsipareigojimų. Antra, jis klausia dėl momento, iki kurio paslaugų
         teikėjas privalo įrodyti, kad įvykdė šiuos įsipareigojimus. Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         klausia, ar paslaugų teikėjas, kuris arba vėluoja sumokėti socialinio draudimo įmokas arba mokesčius, arba kuriam kompetentingos
         valdžios įstaigos suteikė teisę įmokas arba mokesčius sumokėti dalimis, arba kuris pateikė administracinį skundą arba pareiškė
         ieškinį ginčydamas nustatytus įsipareigojimus, susijusius su socialinio draudimo įmokomis arba mokesčiais, arba jų dydį, direktyvos
         29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktų prasme reikia laikyti neįvykdžiusiu įsipareigojimų, susijusių su socialinio
         draudimo įmokomis arba mokesčiais.

      20      Siekiant naudingai atsakyti į šiuos klausimus pirmiausia primintina, kad Bendrijos direktyvų viešųjų pirkimų srityje tikslas
         – derinti šioje srityje nacionalines tvarkas. Konkrečiai kalbant dėl viešojo paslaugų pirkimo, direktyvos trečioji konstatuojamoji
         dalis skelbia, kad pirmojoje ir antrojoje konstatuojamosiose dalyse apibrėžti tikslai „<...> reikalauja pirkimų tvarkos, pagal
         kurią sudaromos viešojo paslaugų pirkimo sutartys, derinimo“.

      21      Dėl derinimo direktyvos 29 straipsnis numato septynias kandidatų nepriėmimo dalyvauti viešųjų pirkimų konkurse priežastis,
         kurios susijusios su jų profesiniu sąžiningumu, finansiniu pajėgumu arba patikimumu. Šios nuostatos taikymas visais šiais
         nepriėmimo dalyvauti konkurse atvejais priklauso nuo valstybių narių vertinimo, kaip įrodo šios nuostatos pradžioje esanti
         frazė „gali būti nepriimtas dalyvauti konkurse dėl sutarties sudarymo“ bei e ir f punktuose aiškiai pateikta nuoroda į nacionalinės
         teisės aktus.

      22      Be to, kaip tinkamai pažymėjo Europos Bendrijų Komisija, pati nagrinėjama nuostata valstybėms narėms nustato suteiktos teisės
         ribas, ir jos pačios negali numatyti kitų nei nustatytųjų nepriėmimo dalyvauti konkurse priežasčių. Šią valstybių narių teisę
         riboja bendrieji skaidrumo ir vienodo vertinimo principai (ypač žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Universale-Bau ir kt., C‑470/99, Rink. p. I‑11617, 91 ir 92 punktus ir 2003 m. spalio 6 d. Sprendimo Traunfellner, C‑421/01, Rink. p. I‑11941, 29 punktą).

      23      Todėl direktyvos 29 straipsnis nereikalauja, kad jame įvardytos nepriėmimo dalyvauti konkurse priežastys Bendrijos lygiu būtų
         taikomos vienodai, nes valstybėms narėms suteikta teisė tokių nepriėmimo dalyvauti konkurse priežasčių iš viso netaikyti pasirenkant
         kuo platesnę viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarką arba jas integruoti į nacionalinę teisę nustatant griežtumo laipsnį,
         kuris kistų priklausomai į nacionaliniu lygiu vyraujančias teisinius, ekonominius ir socialinius argumentus. Šiuo pagrindu
         valstybės narės turi teisę direktyvos 29 straipsnyje įtvirtintus kriterijus palengvinti arba juos padaryti lankstesnius.

      24      Pirmiausia klausiama, ar direktyvos 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai aiškintini kaip draudžiantys nacionalinės
         teisės aktus, kuriuose nurodoma paslaugų teikėjo padėtis, kai jis „nesilaiko“ įsipareigojimų, susijusių su socialinio draudimo
         įmokomis ir mokesčiais, ir suteikia valstybėms narėms teisę nepriimti dalyvauti konkurse kandidatų, kurie „neįvykdo įsipareigojimų“,
         susijusių su socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimo „pagal“ nacionalinės „teisės nuostatas“.

      25      Šioje nuostatoje sąvoka „neįvykdė įsipareigojimų“ nėra apibrėžta. Atsižvelgiant į šio sprendimo 23 punkte pateiktas išvadas,
         šios direktyvos autoriai nesiekė, kad ši sąvoka būtų savarankiškai apibrėžta pagal Bendrijos teisę, tačiau nukreipė į nacionalines
         taisykles. Todėl šios taisyklės turi patikslinti nagrinėjamų įsipareigojimų turinį ir reikšmę, o taip pat jų vykdymo sąlygas.

      26      Italijos teisės aktų leidėjas pasinaudojo jam pagal direktyvos 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktus suteikta
         teise ir Įstatyminio dekreto Nr. 157/1995 12 straipsnio d ir e punktuose nustatė dvi nagrinėjamas nepriėmimo dalyvauti konkurse
         priežastis. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia klausia, ar šioje nuostatoje vartojama
         frazė „nesilaikė įsipareigojimų“ nesuteikia daugiau teisių nacionalinės valdžios institucijoms ir, ar ji nėra lankstesnė,
         lyginant su direktyvos 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktuose vartojama formuluote.

      27      Šiuo požiūriu primintina, kad, kaip buvo teisingai pastebėję Teisingumo Teismui pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys,
         formuluotės „neįvykdė įsipareigojimų“ ir „nesilaikė įsipareigojimų“ įvairiose Bendrijos direktyvose viešųjų pirkimų srityje
         vartojamos kaip sinonimai. Taip yra, pavyzdžiui, 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/37/EEB dėl viešojo darbų pirkimo
         sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 54) 24 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktuose, 1993 m. birželio
         14 d. Tarybos direktyvos 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, p. 1) 20 straipsnio
         pirmosios pastraipos e ir f punktuose bei 2004 m. kovo 31 d. Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų
         pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114), kuri įsigaliojo 2006 m. sausio 31 d., 45 straipsnio antrosios
         pastraipos e ir f punktuose. Todėl tarp dviejų nagrinėjamų sąvokų nėra prasminio skirtumo.

      28      Atsižvelgiant į šias išvadas reikia nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas skirtingas
         situacijas.

      29      Pirmiausia nacionalinis teismas klausia, ar norėdamas įvykdyti įsipareigojimus socialinio draudimo įmokų ir mokesčių srityje
         „iki paraiškos dalyvauti konkurse pateikimo termino pabaigos arba bet kuriuo atveju iki sutarties sudarymo“ paslaugų teikėjas
         privalėjo būti atlikęs „visą“ atitinkamą mokėjimą „laiku“.

      30      Siekiant nustatyti momentą, į kurį reikia atsižvelgti svarstant, ar kandidatas įvykdė įsipareigojimus, reikia pripažinti,
         kad direktyvos 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai nukreipia į valstybių narių teisines nuostatas, kad būtų
         nustatytas sąvokos „įvykdė įsipareigojimus“ turinys, ir kad Bendrijos teisės aktų leidėjas nenorėjo, jog šis straipsnis Bendrijos
         lygiu būtų taikomas vienodai, todėl darytina išvada, kad pati nuoroda į nacionalines nuostatas taikytina ir nagrinėjamo momento
         nustatymo atžvilgiu.

      31      Todėl nacionalinėse taisyklėse turi būti nustatyta, iki kurio momento arba per kokį terminą suinteresuotieji asmenys privalo
         atlikti jų įsipareigojimus atitinkančius mokėjimus arba kitų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų
         situacijų atžvilgiu ir kurios nagrinėjamos sprendimo 35–39 punktuose, įrodyti, kad buvo įvykdytos sąlygos sumokėti a posteriori. Toks terminas, konkrečiai kalbant, gali būti paskutinė paraiškos dalyvauti konkurse pateikimo diena, perkančiosios organizacijos
         paraiškų nagrinėjimo diena arba momentas tuoj pat po sutarties sudarymo.

      32      Vis dėlto reikia patikslinti, kad skaidrumo ir vienodo vertinimo principai, reglamentuojantys visą viešojo pirkimo sutarčių
         sudarymo tvarką, pagal kurią dalyvavimo konkurse pagrindo sąlygos ir tvarka turi būti nustatytos iš anksto, reikalauja, jog
         šis terminas būtų absoliučiai tikslus ir viešas, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti tvarkos apribojimus ir
         būtų tikri, kad tokie patys apribojimai taikomi visiems konkurentams. Toks terminas gali būti nustatytas nacionalinės teisės
         aktuose arba jo nustatymas gali būti patikėtas perkančiosios organizacijos atsakomybei.

      33      Todėl kandidatas, kuris per pirmiau 31 punkte nurodytą terminą sumokėjo visas socialinio draudimo įmokų ir mokesčių skolas,
         laikomas įvykdžiusiu įsipareigojimus, išskyrus sumokėjimo a posteriori atvejį, ir jei pateiktas administracinis skundas arba pareikštas ieškinys, nagrinėjami šio sprendimo 35–39 punktuose. Vien
         to, kad nagrinėjamu laikotarpiu mokėjimas buvo pradėtas arba turima įrodymų, jog ketinama mokėti arba kad asmuo yra mokus
         sumokėti skolas pasibaigus šiam terminui, negali pakakti, jog nebūtų pažeistas vienodo kandidatų vertinimo principas.

      34      Trečia, prašyme priimti prejudicinį sprendimą iš esmės klausiama, ar nacionalinės teisės aktai arba administracinė praktika,
         pagal kuriuos paslaugų teikėjams – tam, kad jiems būtų leista dalyvauti viešųjų pirkimų sutarčių sudarymo procedūroje, – suteikiama
         galimybė ištaisyti padėtį mokesčių ir socialinio draudimo įmokų srityje, padengti skolas a posteriori remiantis valstybės priimtomis mokesčių sumažinimo arba mokesčių amnestijos priemonėmis arba administraciniu susitarimu dėl
         skolų mokėjimo dalimis arba jų sumažinimo, gali būti laikomi atitinkančiais direktyvos 29 straipsnio pirmosios pastraipos
         e ir f punktus.

      35      Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip teisingai pažymėjo generalinis advokatas išvados 29 punkte, mokesčių ir socialinio draudimo
         įmokų dydis ir mokėjimo terminas nustatomas pagal nacionalinę teisę. Pirmiau 25 punkte buvo pažymėta, kad sąvokos „neįvykdė
         įsipareigojimų“ ir turinys, ir reikšmė turi būti nustatyti pagal nacionalinę teisę. Be to, šiuo požiūriu nustatytą terminą
         įtvirtina nacionalinės teisės aktai, kaip buvo paaiškinta šio sprendimo 31 punkte.

      36      Todėl nacionalinės teisės aktai arba administracinė praktika, pagal kurią mokesčių sumažinimo arba mokesčių amnestijos priemonių
         atveju arba priėmus administracinį susitarimą atitinkami kandidatai laikomi tinkamai įvykdžiusiais įsipareigojimus, siekiant
         jiems leisti dalyvauti viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūroje, nėra nesuderinama su direktyvos 29 straipsnio pirmosios
         pastraipos e ir f punktais, su sąlyga, kad per terminą, dėl kurio kilo klausimas šio sprendimo 31 punkte, jie galėtų pateikti
         įrodymų, jog naudojosi mokesčių sumažinimo arba mokesčių amnestijos priemonėmis arba remiasi administraciniu susitarimu dėl
         jų skolų.

      37      Galiausiai prašymas dėl prejudicinio sprendimo priėmimo susijęs su pasekmėmis, kurios kiltų kandidatui pateikus administracinį
         skundą arba pareiškus ieškinį dėl kompetentingų valdžios įstaigų mokesčių arba socialinio draudimo srityje išvadų svarstant,
         ar kandidatas laikėsi įsipareigojimų, kad jam būtų leista dalyvauti viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūroje.

      38      Pripažintina, kad direktyvos 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktuose pateikta nuoroda į nacionalinę teisę taip
         pat taikytina iš šiam klausimui. Vis dėlto administracinio skundo pateikimo arba ieškinio pareiškimo pasekmės glaudžiai susijusios
         su naudojimusi pagrindinėmis teisinės apsaugos priemonėmis ir jų užtikrinimu, kurių laikymąsi taip pat užtikrina Bendrijos
         teisės sistema. Nacionalinės teisės aktai, kuriuose būtų visiškai neatsižvelgta į administracinio skundo pateikimą arba ieškinio
         pareiškimą sprendžiant dėl galimybės leisti dalyvauti viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūroje, sukeltų pavojų, kad
         bus pažeistos pagrindinės suinteresuotųjų asmenų teisės.

      39      Todėl atsižvelgiant į tokį apribojimą nacionalinės teisės sistemoje reikia nustatyti, ar administracinio skundo pateikimas
         arba ieškinio pareiškimas sukeltų tokias pasekmes, jog perkančioji organizacija būtų įpareigota pripažinti, kad atitinkamas
         kandidatas tinkamai įvykdė įsipareigojimus, siekiant leisti jam dalyvauti viešojo pirkimo sutarčių sudarymo procedūroje, kol
         bus priimtas galutinis sprendimas, jei toks ieškinys pareikštas per terminą, nagrinėtą šio sprendimo 31 punkte.

      40      Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad direktyvos 29 straipsnio pirmosios pastraipos e ir f punktai nedraudžia
         nacionalinės teisės aktų arba administracinės praktikos, kuriais remiantis paslaugų teikėjas, kuris paskutinę paraiškų dalyvauti
         viešųjų pirkimų konkurse pateikimo dieną nėra įvykdęs įsipareigojimų, susijusių su visų socialinio draudimo įmokų ir mokesčių
         mokėjimu, gali šią situaciją ištaisyti vėliau:

      –        remdamasis valstybės priimtomis mokesčių amnestijos arba mokesčių sumažinimo priemonėmis, arba
      –        remdamasis administraciniu susitarimu dėl skolų mokėjimo dalimis arba jų sumažinimo, arba
      –        pateikdamas administracinį skundą arba pareikšdamas ieškinį,
      jei jis per nacionalinės teisės aktuose arba administracinėje praktikoje nustatytą terminą įrodo, kad pasinaudojo tokiomis
         priemonėmis arba tokiu susitarimu arba per šį terminą pateikė skundą arba pareiškė ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      41      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas,
         išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 29 straipsnio
            pirmosios pastraipos e ir f punktai nedraudžia nacionalinės teisės aktų arba administracinės praktikos, kuriais remiantis
            paslaugų teikėjas, kuris paskutinę paraiškų dalyvauti viešųjų pirkimų konkurse pateikimo dieną nėra įvykdęs įsipareigojimų,
            susijusių su visų socialinio draudimo įmokų ir mokesčių mokėjimu, gali šią situaciją ištaisyti vėliau:
      –        remdamasis valstybės priimtomis mokesčių amnestijos arba mokesčių sumažinimo priemonėmis, arba
      –        remdamasis administraciniu susitarimu dėl skolų mokėjimo dalimis arba jų sumažinimo, arba
      –        pateikdamas administracinį skundą arba pareikšdamas ieškinį,
      jei jis per nacionalinės teisės aktuose arba administracinėje praktikoje nustatytą terminą įrodo, kad pasinaudojo tokiomis
            priemonėmis arba tokiu susitarimu arba per šį terminą pateikė skundą arba pareiškė ieškinį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


2011 m. rugsėjo 20 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Sandrine De Buggenoms ir kt. prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba. # Byla F-45/06 REV.


2002 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Peter Hirschfeldt prieš Europos aplinkos agentūrą (EEA). # Apeliacinis skundas - Pareigūnai - Vidaus konkursas. # Byla C-184/01 P.


2016 m. vasario 18 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Harrys Pubar AB ir Harry's New York Bar SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo HARRY’S NEW YORK BAR paraiška – Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas „PUB CASINO Harrys RESTAURANG“ – Dalinis atsisakymas registruoti – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Sujungtos bylos T-84/14 ir T-97/14.


1991 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos. # Byla C-33/90.


1995 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # E. Olivieri-Coenen prieš Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nyderlandai. # Socialinė apsauga. # Byla C-227/94.


2000 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Berendse-Koenen M.G. en Berendse H.D. Maatschap # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nyderlandai. # Direktyva 83/189/EEB - Lygiaverčio poveikio priemonės. # Byla C-246/98.


1998 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Antonio Pontillo prieš Donatab Srl. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura circondariale di Caserta - Italija. # Bendras rinkų organizavimas. # Byla C-372/96.