title: 2009 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Jacques Damseaux prieš Belgijos valstybę.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de première instance de Liège - Belgija.#Laisvas kapitalo judėjimas - Pajamų iš akcijų ir paskolintų lėšų apmokestinimas - Dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis - Valstybių narių įsipareigojimai pagal EB 293 straipsnį.#Byla C-128/08.

text:
      Byla C-128/08
      Jacques Damseaux
      prieš
      Belgijos valstybę
      (Tribunal de première instance de Liège prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – Pajamų iš akcijų ir paskolintų lėšų apmokestinimas – Dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis – Valstybių narių įsipareigojimai pagal EB 293 straipsnį“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos
      (EB 234 straipsnis)
      2.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai – Dividendų apmokestinimas
      (EB 56 straipsnis)
      1.        Remdamasis EB 234 straipsniu, Teisingumo Teismas nėra kompetentingas pareikšti nuomonės dėl galimo valstybių narių sudarytų
         dvišalių sutarčių, padedančių pašalinti ar sušvelninti neigiamą nacionalinių mokesčių sistemų bendro egzistavimo poveikį,
         nuostatų pažeidimo, padaryto vienos iš susitariančiųjų valstybių narių. Teisingumo Teismas taip pat neturėtų nagrinėti ryšio
         tarp nacionalinės priemonės ir sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, nes šis klausimas nepriskirtinas Bendrijos teisės
         aiškinimui.

      (žr. 22 punktą)
      2.        Kadangi dabartinė Bendrijos teisė nenustato bendrų kompetencijos, susijusios su dvigubo apmokestinimo Europos bendrijos viduje
         panaikinimu, pasidalijimo tarp valstybių narių kriterijų, EB 56 straipsnis nedraudžia dvišalės sutarties mokesčių srityje,
         pagal kurią vienoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai kitoje valstybėje narėje reziduojančiam akcininkui
         gali būti apmokestinami abiejose valstybėse narėse ir kuri nenumato, kad akcininko rezidavimo valstybė narė besąlygiškai privalo
         užkirsti kelią iš to kylančiam teisiniam dvigubam apmokestinimui.

      Iš tiesų vienoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės išmokėtiems dividendams kitoje valstybėje narėje reziduojančiam akcininkui
         gali būti taikomas teisinis dvigubas apmokestinimas, jei abi valstybės narės pasirenka vykdyti savo kompetenciją mokesčių
         srityje ir apmokestinti dividendus gavusį akcininką. Nepalankumas, galintis atsirasti dėl to, jog įvairios valstybės narės
         paraleliai įgyvendina savo kompetenciją mokesčių srityje, nėra EB sutartimi draudžiami apribojimai tiek, kiek tokiu būdu nėra
         diskriminuojama.

      Šiuo atžvilgiu, kai dividendai apmokestinami ir valstybėje narėje, kurioje jie išmokami, ir akcininko rezidavimo valstybėje
         narėje, jei būtų manoma, kad rezidavimo valstybė narė būtinai turėtų užtikrinti, jog būtų išvengta šio dvigubo apmokestinimo,
         pirmenybė apmokestinti šias pajamas būtų suteikta valstybei narei, kurioje išmokami dividendai. Jei toks kompetencijų pasidalijimas
         atitinka tarptautinę teisinę praktiką, išdėstytą Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (EBPO) parengtoje pavyzdinėje
         pajamų ir turto mokesčių konvencijoje, aišku, kad dabartinė Bendrijos teisė, esant tokiai situacijai, nenustato bendrų kompetencijos,
         susijusios su dvigubo apmokestinimo Bendrijos viduje panaikinimu, pasidalijimo tarp valstybių narių kriterijų. Taigi, nors
         valstybė narė negali remtis dvišale sutartimi siekdama išvengti jai Sutartimi nustatytų pareigų, aplinkybė, kad minėti dividendai
         gali būti apmokestinami ir valstybėje narėje, kurioje jie išmokami, ir akcininko rezidavimo valstybėje narėje, nereiškia,
         jog pagal Bendrijos teisę rezidavimo valstybė narė privalo užkirsti kelią nepalankumamui, galinčiam atsirasti vykdant dviejų
         valstybių narių taip pasidalytą kompetenciją.

      (žr. 26–27, 32–35 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 16 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – Pajamų iš akcijų ir paskolintų lėšų apmokestinimas – Dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis – Valstybių narių įsipareigojimai pagal EB 293 straipsnį“
      Byloje C‑128/08
      dėl tribunal de première instance de Liège (Belgija) 2008 m. kovo 20 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. kovo 28 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Jacques Damseaux
      prieš
      Belgijos valstybę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (pranešėjas) ir J.‑J. Kasel,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. vasario 5 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        J. Damseaux, atstovaujamo advokato E. Traversa,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑Ch. Gracia,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Noort ir C. Wissels, bei Y. de Vries,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos L. Seeboruth ir S. Ford,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir J.‑P. Keppenne,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 56 ir 293 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp J. Damseaux ir Belgijos mokesčių administratoriaus dėl dividendų, kuriuos
         jis gavo iš Prancūzijoje įsteigtos bendrovės ir kurie jau buvo apmokestinti šioje valstybėje narėje, apmokestinimo Belgijoje.

       Teisinis pagrindas
      3        1964 m. kovo 10 d. Belgijos ir Prancūzijos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir tarpusavio administracinės bei
         teisinės pagalbos taisyklių pajamų mokesčio srityje nustatymo, iš dalies pakeistos 1999 m. vasario 8 d. Briuselyje pasirašytu
         papildomu susitarimu (toliau – Prancūzijos ir Belgijos sutartis), 15 straipsnyje numatyta:

      „1. Dividendai, kurių šaltinis yra Susitariančiojoje Valstybėje ir kurie išmokėti kitos Susitariančiosios Valstybės rezidentui,
         apmokestinami toje kitoje valstybėje.

      2. Tačiau, nepažeidžiant šio straipsnio 3 dalies nuostatų, tokie dividendai taip pat gali būti apmokestinami toje Susitariančiojoje
         Valstybėje, kurios rezidentė yra dividendus mokanti bendrovė, ir pagal tos Valstybės įstatymus, tačiau taip nustatytas mokestis
         negali viršyti:

      <...>
      b) 15 % bendros dividendų sumos <...>
      Ši dalis nesusijusi su bendrovės pelno, iš kurio mokami dividendai, apmokestinimu.
      <...>
      4. Jeigu negauna 3 dalyje minimų išmokų, Belgijos rezidentas, gaunantis bendrovės, Prancūzijos rezidentės, mokamus dividendus,
         gali prašyti grąžinti nuo tokių dividendų išskaičiuotą mokestį prie šaltinio, kurį sumokėjo dividendus išmokėjusi bendrovė.
         Prancūzija iš grąžintinų sumų gali atskaityti mokestį prie šaltinio, numatytą šio straipsnio 2 dalyje, pagal tarifą, taikomą
         dividendams, su kuriais yra susijusios grąžintinos sumos.

      <...>“
      4        Prancūzijos ir Belgijos sutarties 19 straipsnio A dalyje tvirtinama:

      „Dvigubo apmokestinimo išvengiama tokiais būdais:
      A. Belgijoje:
      1. Pajamos iš akcijų ir paskolintų lėšų bei kitos pajamos, patenkančios į 15 straipsnio 2–4 dalis, nuo kurių Prancūzijoje
         sumokėtas mokestis prie šaltinio ir kurias gauna bendrovės, Belgijos rezidentės, turinčios mokėti pelno mokestį, atleidžiamos
         nuo pelno mokesčio ir mokesčio už pajamas iš akcijų ir paskolintų lėšų Belgijos teisės aktų numatytomis sąlygomis, išskaičiuojant
         standartinio tarifo mokestį prie šaltinio nuo jų sumos po Prancūzijoje sumokėto mokesčio.

      Kalbant apie ankstesnėje pastraipoje numatytas pajamas, kurias gauna kiti Belgijos rezidentai <...>, nuo kurių mokestis prie
         šaltinio sumokėtas Prancūzijoje, Belgijoje mokėtinas mokestis nuo jų sumos po Prancūzijoje sumokėto mokesčio prie šaltinio
         sumažinamas, pirma, sumokėtu standartinio tarifo mokesčiu prie šaltinio ir, antra, fiksuoto dydžio užsienyje sumokėtu mokesčiu,
         kurį galima atskaityti taikant Belgijos teisės aktuose nustatytas sąlygas, tačiau ši dalis negali būti mažesnė nei 15 % neto
         sumos.

      Kalbant apie dividendus, kuriems taikoma 15 straipsnio 2 ir 3 dalių tvarka ir kurie išmokami fiziniam asmeniui, Belgijos rezidentui,
         šis asmuo gali vietoje pirmiau minėto fiksuoto dydžio užsienyje sumokėto mokesčio atskaitos tokių pajamų atžvilgiu atskaityti
         mokesčio kreditą pagal tarifą ir laikantis tvarkos, numatytų Belgijos teisės aktuose dėl bendrovių, Belgijos rezidenčių, išmokėtų
         dividendų, su sąlyga, kad ne vėliau kaip per terminą, nustatytą kasmetinei jo deklaracijai pateikti, dėl to pateikiamas prašymas
         raštu. <...>.“

      5        Pajamų mokesčių kodekso, konsoliduoto 1992 m. balandžio 10 d. Karaliaus dekretu ir patvirtinto 1992 m. birželio 12 d. Įstatymu
         (Moniteur belge priedas, 1992 m. liepos 30 d., toliau – CIR 1992), 171 straipsnyje numatyta:

      „Nukrypstant nuo 130–168 straipsnių, atskirai apmokestinami, nebent taip apskaičiuotas mokestis, padidintas mokesčiu už kitas
         pajamas, yra didesnis už tą, kuriam esant šie straipsniai būtų taikomi visoms apmokestinamosioms pajamoms:

      <...>
      2a – 15 %:
      <...>
      b) dividendai, numatyti 269 straipsnio antrosios pastraipos 2 dalyje, trečiojoje ir vienuoliktojoje pastraipose.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      6        J. Damseaux yra Belgijos rezidentas, 2005−2007 m. iš Prancūzijoje įsteigtos akcinės bendrovės „Total“, kurioje turėjo 5 463
         akcijas, gavęs dividendų.

      7        Iš pradžių šie dividendai buvo apmokestinti 25 % mokesčiu prie šaltinio Prancūzijoje. Remdamasis Prancūzijos ir Belgijos sutarties
         15 straipsnio 2 dalimi J. Damseaux galėjo paprašyti grąžinti tokią dalį minėto mokesčio, kad Prancūzijoje minėti dividendai
         nebūtų apmokestinami daugiau kaip 15 %.

      8        Po šio apmokestinimo likusi dividendų dalis Belgijoje buvo apmokestinta 15 % mokesčiu už pajamas iš akcijų ir paskolintų lėšų.

      9        Teigdamas, kad dividendai iš Prancūzijos yra apmokestinami daugiau nei dividendai iš Belgijos ir kad Belgijos Karalystė, kaip
         rezidavimo valstybė, sutikusi, jog Prancūzijos Respublika išskaičiuotų mokestį prie šaltinio, turi leisti Prancūzijoje sumokėtą
         mokestį atskaityti iš Belgijos mokesčio už pajamas iš akcijų ir paskolintų lėšų, arba atsisakyti rinkti šį mokestį tam, kad
         būtų panaikintas dvigubas apmokestinimas, J. Damseaux pateikė skundus dėl Belgijos mokesčių administratoriaus su gautais dividendais
         susijusių pranešimų apie mokesčio dydį.

      10      Kai Belgijos mokesčių administratorius, remdamasis Prancūzijos ir Belgijos sutarties 15 straipsniu, kuriame numatyta, kad
         dividendai yra apmokestinami ir Prancūzijoje, ir Belgijoje, atmetė minėtus skundus, J. Damseaux kreipėsi į tribunal de première instance de Liège.

      11      Šis teismas teigia, kad Belgijos rezidentai yra skirtingai apmokestinami atsižvelgiant į tai, ar jie gauna dividendus iš Belgijoje,
         ar kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės, nors jų situacijos objektyviai panašios. Iš tikrųjų užsienio bendrovės Belgijos
         rezidentui išmokamiems dividendams taikomas tarptautinis teisinis dvigubas apmokestinimas, o Belgijos bendrovės Belgijos rezidentui
         išmokėti dividendai yra apmokestinami 15 % pagal CIR 1992 171 straipsnio 2a dalies b punktą ir nėra dvigubai apmokestinami.

      12      Pažymėjęs, kad Prancūzijos ir Belgijos sutartis nebuvo prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pateikto byloje, kurioje priimtas
         2006 m. lapkričio 14 d. Sprendimas Kerckhaert ir Morres (C‑513/04, Rink. p. I‑10967), dalykas, tribunal de première instance de Liège nurodo, kad minėta sutartis yra Belgijos mokesčių įstatymų dalis ir todėl turi atitikti Bendrijos teisę. Šis teismas pažymi,
         kad Belgijos Karalystė nesiėmė jokių priemonių šių dividendų dvigubam apmokestinimui panaikinti.

      13      Šiomis aplinkybėmis tribunal de première instance de Liège nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar (EB) 56 straipsnį reikia aiškinti kaip draudžiantį apribojimą, kylantį iš (Prancūzijos ir Belgijos sutarties), kuri palieka
         dvigubą dividendų už Prancūzijoje įsteigtų bendrovių akcijas apmokestinimą iš dalies ir pagal kurią šie dividendai apmokestinami
         daugiau nei vieninteliu Belgijos mokesčiu prie šaltinio, taikomu dividendams, kuriuos išmoka Belgijos bendrovė akcininkui,
         Belgijos rezidentui?

      2.      Ar (EB) 293 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį neteisėtas yra Belgijos (Karalystės) neveikimas, nes ji kartu su
         (Prancūzijos Respublika) iš naujo nesiderėjo dėl naujos dividendų už Prancūzijoje įsteigtų bendrovių akcijas dvigubo apmokestinimo
         panaikinimo tvarkos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      14      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar EB 56 straipsnis draudžia dvišalę sutartį
         mokesčių srityje, pagal kurią vienoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai kitoje valstybėje narėje reziduojančiam
         akcininkui gali būti apmokestinami abiejose valstybėse narėse, o akcininko rezidavimo valstybė narė neužkerta kelio iš to
         kylančiam dvigubam apmokestinimui.

      15      Šiuo atveju pagal Prancūzijos ir Belgijos sutarties 15 straipsnį dividendai, kurių šaltinis yra susitariančiojoje valstybėje
         ir kurie išmokėti kitos susitariančiosios valstybės rezidentui, apmokestinami toje kitoje valstybėje, tačiau jiems gali būti
         taikomas mokestis, kuris neturi viršyti 15 % bendros dividendų sumos toje susitariančiojoje valstybėje, kurios rezidentė yra
         dividendus mokanti bendrovė.

      16      Nors Prancūzijoje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai Belgijoje reziduojančiam akcininkui gali būti apmokestinami abiejose
         valstybėse narėse, iš Prancūzijos ir Belgijos sutarties matyti, kaip tvirtina ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas, kad joje taip pat yra numatytos nuostatos dvigubam apmokestinimui išvengti.

      17      Iš tiesų pagal Prancūzijos ir Belgijos sutarties 19 straipsnio A dalies 1 dalies antrąją pastraipą, kalbant apie Belgijos
         rezidentais esančių akcininkų gautus dividendus, nuo kurių mokestis prie šaltinio sumokėtas Prancūzijoje, Belgijoje mokėtinas
         mokestis nuo jų sumos po Prancūzijoje sumokėto mokesčio prie šaltinio sumažinamas, pirma, sumokėtu standartinio tarifo mokesčiu
         prie šaltinio ir, antra, fiksuoto dydžio užsienyje sumokėtu mokesčiu, kurį galima atskaityti taikant Belgijos teisės aktuose
         nustatytas sąlygas, tačiau ši dalis negali būti mažesnė kaip 15 % neto sumos. Pagal minėto 19 straipsnio A dalies 1 dalies
         trečiąją pastraipą, kalbant apie dividendus, kuriems taikoma šios sutarties 15 straipsnio 2 ir 3 dalių tvarka ir kurie išmokami
         fiziniam asmeniui, Belgijos rezidentui, šis asmuo gali vietoje pirmiau minėto fiksuoto dydžio užsienyje sumokėto mokesčio
         atskaitos tokių pajamų atžvilgiu atskaityti mokesčių kreditą pagal tarifą ir laikantis tvarkos, numatytų Belgijos teisės aktuose
         dėl Belgijoje įsteigtų bendrovių išmokėtų dividendų, su sąlyga, kad ne vėliau kaip per terminą, nustatytą kasmetinei jo deklaracijai
         pateikti, jis dėl to pateikia prašymą raštu.

      18      Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad nereikia atsakyti į pirmąjį klausimą, nes Prancūzijos ir Belgijos sutarties
         tikslas ir poveikis yra išvengti Prancūzijoje įsteigtos bendrovės Belgijoje reziduojančiam akcininkui išmokėtų dividendų dvigubo
         apmokestinimo.

      19      Ieškovas pagrindinėje byloje taip pat tvirtina, kad jeigu Belgijos Karalystė teisingai taikytų Prancūzijos ir Belgijos sutarties
         19 straipsnio A dalį, būtų galima išvengti Belgijoje reziduojančio akcininko gautų dividendų iš Prancūzijos dvigubo apmokestinimo.
         Tačiau Belgijos Karalystė netaiko minėto 19 straipsnio A dalies, nes Belgijos teisės aktuose nenumatyta galimybė atskaityti
         fiksuoto dydžio sumokėtą mokestį; tai yra ne tik Prancūzijos ir Belgijos sutarties pažeidimas, bet ir EB 56 straipsnyje uždrausta
         diskriminacija.

      20      Pagal EB 234 straipsnį iškeltoje byloje Teisingumo Teismui nepriklauso aiškinti Prancūzijos ir Belgijos sutarties 19 straipsnio
         A dalies ir nustatyti iš jos kylančias pareigas; tai yra nacionalinių teismų kompetencija.

      21      Jei šis nacionalinis teismas, atlikdamas tokį aiškinimą, mano, kad pagal Prancūzijos ir Belgijos sutarties 19 straipsnio A dalį
         Belgijos Karalystė privalo užkirsti kelią dvigubam apmokestinimui, leisdama atskaityti fiksuoto dydžio mokestį ar taikydama
         mokesčio kreditą, jam taip pat priklauso nustatyti remiantis savo nacionaline teise minėtos 19 straipsnio A dalies neįgyvendinimo
         pasekmes.

      22      Iš tikrųjų pagal teismo praktiką, remdamasis EB 234 straipsniu, Teisingumo Teismas nėra kompetentingas pareikšti nuomonės
         dėl galimo valstybių narių sudarytų dvišalių sutarčių, padedančių pašalinti ar sušvelninti neigiamą nacionalinių mokesčių
         sistemų bendro egzistavimo poveikį, nuostatų pažeidimo, padaryto vienos iš susitariančiųjų valstybių narių (šiuo klausimu
         žr. 2007 m. gruodžio 26 d. Sprendimo Columbus Container Services, C‑298/05, Rink. p. I‑10451, 46 punktą). Teisingumo Teismas taip pat neturėtų nagrinėti ryšio tarp nacionalinės priemonės
         ir tokios sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, nes šis klausimas nepriskirtinas
         Bendrijos teisės aiškinimui (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo AMID, C‑141/99, Rink. p. I‑11619, 18 punktą ir minėto sprendimo Columbus Container Services 47 punktą).

      23      Vis dėlto iš pirmojo klausimo formuluotės matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi prezumpcija,
         jog pagal Prancūzijos ir Belgijos sutartį išlieka Prancūzijoje įsteigtos bendrovės Belgijoje reziduojančiam akcininkui išmokėtų
         dividendų teisinis dvigubas apmokestinimas. Taigi reikia suprasti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         pirmuoju klausimu siekiama sužinoti, ar EB 56 straipsnis draudžia tokią dvišalę sutartį mokesčių srityje, kokia nagrinėjama
         pagrindinėje byloje, pagal kurią vienoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai kitoje valstybėje narėje
         reziduojančiam akcininkui gali būti apmokestinami abiejose valstybėse narėse ir kuri nenumato, kad akcininko rezidavimo valstybė
         narė besąlygiškai privalo užkirsti kelią iš to kylančiam dvigubam apmokestinimui.

      24      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, jos privalo ja naudotis
         laikydamosi Bendrijos teisės (žr., be kita ko, 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 29 punktą; 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Rink. p. I-7995, 40 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rink. p. I‑11673, 36 punktą ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Amurta, C‑379/05, Rink. p. I-9569, 16 punktą).

      25      Be kita ko, kiekviena valstybė narė turi, laikydamasi Bendrijos teisės, nustatyti savo paskirstytojo pelno apmokestinimo sistemą
         ir atsižvelgdama į tai apibrėžti apmokestinimo bazę bei mokesčio tarifą, kurie taikomi dividendus gavusiam akcininkui (šiuo
         klausimu žr. minėto sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation 50 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rink. p. I‑11753, 47 punktą ir 2008 m. gegužės 20 d. Sprendimo Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, Rink. p. I‑3747, 30 punktą).

      26      Iš to išplaukia, pirma, kad vienoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės išmokėtiems dividendams kitoje valstybėje narėje
         reziduojančiam akcininkui gali būti taikomas teisinis dvigubas apmokestinimas, jei abi valstybės narės pasirenka vykdyti savo
         kompetenciją mokesčių srityje ir apmokestinti dividendus gavusį akcininką.

      27      Antra, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nepalankumai, galintys kilti dėl to, jog įvairios valstybės narės paraleliai
         įgyvendina savo kompetenciją mokesčių srityje, nėra EB sutartimi draudžiami apribojimai tiek, kiek tokiu būdu nėra diskriminuojama
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Kerckhaert ir Morres 19, 20 ir 24 punktus ir sprendimo Orange European Smallcap Fund 41, 42 ir 47 punktus).

      28      Nors dvigubo apmokestinimo panaikinimas Europos bendrijoje yra vienas iš Sutarties tikslų, vis dėl to reikia konstatuoti,
         kad, išskyrus 1990 m. liepos 23 d. Konvenciją dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo koreguojant asocijuotų įmonių pelną (OL L 225,
         p. 10), valstybės narės šioje srityje nesudarė jokios daugiašalės sutarties pagal EB 293 straipsnį (žr. 1998 m. gegužės 12 d.
         Sprendimo Gilly, C‑336/96, Rink. p. I‑2793, 23 punktą).

      29      Be to, išskyrus 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvą 90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių
         narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms (OL L 225, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 147),
         ir 2003 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo (OL L 157, p. 38;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 271), Bendrijos teisėje iki šiol nebuvo priimta jokia vienodinanti
         ar derinanti priemonė, kuria būtų siekiama išvengti dvigubo apmokestinimo situacijų (žr. minėto sprendimo Orange European Smallcap Fund 32 punktą).

      30      Nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos sutartimis arba vienašališkai nustatyti
         savo galių mokesčių srityje pasidalijimo kriterijus, visų pirma siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo (minėto sprendimo
         Gilly 24 ir 30 punktai; 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 57 punktas; minėtų sprendimo Amurta 17 punktas ir sprendimo Orange European Smallcap Fund 32 punktas). Valstybės narės turi imtis priemonių, būtinų tam, kad būtų išvengta dvigubo apmokestinimo situacijų, taikydamos,
         be kita ko, tarptautinėje mokesčių srities praktikoje naudojamus kriterijus (žr. minėto sprendimo Kerckhaert ir Morres 23 punktą).

      31      Kaip nurodyta šio sprendimo 15 punkte, šiuo atveju remiantis Prancūzijos Respublikos ir Belgijos Karalystės sutartu jų galių
         mokesčių srityje pasidalijimu Prancūzijoje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai Belgijos rezidentui gali būti apmokestinami
         abiejose valstybėse narėse.

      32      Kai dividendai apmokestinami ir valstybėje narėje, kurioje jie išmokami, ir akcininko rezidavimo valstybėje narėje, jei būtų
         manoma, kad rezidavimo valstybė narė būtinai turėtų užtikrinti, jog būtų išvengta šio dvigubo apmokestinimo, pirmenybė apmokestinti
         šias pajamas būtų suteikta valstybei narei, kurioje išmokami dividendai.

      33      Net jei toks kompetencijų pasidalijimas atitiktų tarptautinę teisinę praktiką, išdėstytą Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros
         organizacijos (EBPO) parengtoje pavyzdinėje pajamų ir turto mokesčių konvencijoje, būtent jos 23 straipsnio B dalyje, aišku,
         kad dabartinė Bendrijos teisė, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, nenustato bendrų kompetencijos,
         susijusios su dvigubo apmokestinimo Bendrijos viduje panaikinimu, pasidalijimo tarp valstybių narių kriterijų. (žr. minėtų
         sprendimų Kerckhaert ir Morres 22 punktą ir Columbus Container Services 45 punktą).

      34      Taigi, nors valstybė narė negali remtis dvišale sutartimi siekdama išvengti jai Sutartimi nustatytų pareigų (žr. 2006 m. gruodžio
         14 d. Sprendimo Denkavit Internationaal ir Denkavit France, C-170/05, Rink. p. I-11949, 53 punktą ir minėto sprendimo Amurta 55 punktą), aplinkybė, kad minėti dividendai gali būti apmokestinami ir valstybėje narėje, kurioje jie išmokami, ir akcininko
         rezidavimo valstybėje narėje, nereiškia, jog pagal Bendrijos teisę rezidavimo valstybė narė privalo užkirsti kelią nepalankumams,
         galintiems kilti vykdant dviejų valstybių narių taip pasidalytą kompetenciją.

      35      Šiomis aplinkybėmis, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmasis klausimas yra susijęs tik su
         Prancūzijos ir Belgijos sutartimi, jam reikia atsakyti, jog dėl to, kad dabartinė Bendrijos teisė, esant tokiai situacijai,
         kokia susiklostė pagrindinėje byloje, nenustato bendrų kompetencijos, susijusios su dvigubo apmokestinimo Bendrijos viduje
         panaikinimu, pasidalijimo tarp valstybių narių kriterijų, EB 56 straipsnis nedraudžia tokios dvišalės sutarties mokesčių srityje,
         kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią vienoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai kitoje
         valstybėje narėje reziduojančiam akcininkui gali būti apmokestinami abiejose valstybėse narėse ir kuri nenumato, kad akcininko
         rezidavimo valstybė narė besąlygiškai privalo užkirsti kelią iš to kylančiam dvigubam apmokestinimui.

       Dėl antrojo klausimo
      36      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      Kadangi dabartinė Bendrijos teisė esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, nenustato bendrų kompetencijos,
            susijusios su dvigubo apmokestinimo Europos bendrijos viduje panaikinimu, pasidalijimo tarp valstybių narių kriterijų, EB 56 straipsnis
            nedraudžia tokios dvišalės sutarties mokesčių srityje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią vienoje valstybėje
            narėje įsteigtos bendrovės išmokėti dividendai kitoje valstybėje narėje reziduojančiam akcininkui gali būti apmokestinami
            abiejose valstybėse narėse ir kuri nenumato, kad akcininko rezidavimo valstybė narė besąlygiškai privalo užkirsti kelią iš
            to kylančiam teisiniam dvigubam apmokestinimui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2010 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # José Manuel Baena Grupo, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos dizainas - Paskelbimo negaliojančiu procedūra - Įregistruotas Bendrijos dizainas, vaizduojantis sėdintį personažą- Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas -Negaliojimo pagrindas - Individualus pobūdis - Skirtingas bendras įspūdis - Reglamento (EB) Nr. 6/2002 6 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-513/09.

text:
      2010 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Baena Grupo prieš VRDT – Neuman et Galdeano del Sel (Sėdintis personažas)
      (Byla T‑513/09)
      „Bendrijos dizainas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Įregistruotas Bendrijos dizainas, vaizduojantis sėdintį personažą – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas – Negaliojimo pagrindas – Originalumas – Skirtingas bendras įspūdis – Reglamento (EB) Nr. 6/2002 6 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos dizainas – Negaliojimo pagrindai – Originalumo nebuvimas – Ginčijamo dizaino sukeliamo bendro įspūdžio palyginimas su ankstesnio dizaino sukeliamu bendru įspūdžiu (Tarybos reglamento
         Nr. 6/2002 6 straipsnio 1 dalis ir 25 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr.21–26 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. spalio 14 d. VRDT trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1323/2008‑3), susijusio su registracijos
                  pripažinimo negaliojančia procedūra tarp Herbert Neuman bei Andoni Galdeano del Sel ir

               José Manuel Baena Grupo, SA
               .
            Bylos duomenys

               Įregistruotas Bendrijos dizainas, dėl kurio pateiktas prašymas pripažinti jo registraciją negaliojančia:

               įregistruotas Bendrijos dizainas Nr. 000426895‑0002 šioms prekėms: „marškinėlių, kepuraičių, lipdukų, spausdintinės medžiagos,
                  įskaitant reklamai skirtą medžiagą, papuošimas“

               Bendrijos dizaino savininkas:

               José Manuel Baena Grupo, SA

               Šalys, prašančios pripažinti Bendrijos dizaino registraciją negaliojančia:

               Herbert Neuman ir Andoni Galdeano del Sel

               Šalies, prašančios pripažinti registraciją negaliojančia, prekių ženklas ar dizainas:

               vaizdinis Bendrijos prekių ženklas Nr. 1312651 25, 28 ir 32 klasių prekėms pagal Nicos klasifikaciją

               Dizaino departamento anuliavimo skyriaus sprendimas:

               patenkinti prašymą ir pripažinti dizaino registraciją negaliojančia

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti skundžiamą sprendimą ir, remiantis Reglamento Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 60 straipsnio 1 dalyje suteikta
                  teise, priimti sprendimą dėl esmės, taip pat pripažinti Bendrijos dizaino registraciją negaliojančia

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2009 m. spalio 14 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) trečiosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byloje R 1323/2008‑3).

                  2.

                  	VRDT padengia savo ir José Manuel Baena Grupo, SA. bylinėjimosi išlaidas. Herbert Neuman ir Andoni Galdeano del Sel padengia
                     savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Eva Martín Martín prieš EDP Editores SL.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Audiencia Provincial de Salamanca - Ispanija.#Direktyva 85/577/EEB - 4 straipsnis - Vartotojų apsauga - Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys - Teisė nutraukti sutartį - Pardavėjo pareiga informuoti - Sutarties negaliojimas - Tinkamos priemonės.#Byla C-227/08.

text:
      Byla C‑227/08
      Eva Martín Martín
      prieš
      EDP Editores SL
      (Audiencia Provincial de Salamanca prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 85/577/EEB – 4 straipsnis – Vartotojų apsauga – Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys – Teisė nutraukti sutartį – Pardavėjo pareiga informuoti – Sutarties negaliojimas – Tinkamos priemonės“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Vartotojų apsauga, susijusi su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose – Direktyva 85/577
            – Vartotojo teisė atsisakyti
      (Tarybos direktyvos 85/577 4 straipsnis ir  5 straipsnio 1 dalis)
      Direktyvos 85/577 dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose, 4 straipsniu
         nedraudžiama, kad nacionalinis teismas ex officio pripažintų negaliojančia į šios direktyvos taikymo sritį patenkančią sutartį, remdamasis tuo, kad vartotojas nebuvo informuotas
         apie jo teisę nutraukti sutartį, net jei šiuo negaliojimu vartotojas kompetentinguose nacionaliniuose teismuose niekada nesirėmė.

      Minėta nuostata, viena vertus, patenka į viešojo intereso, galinčio pateisinti pozityvų nacionalinio teismo įsikišimą, siekiant
         kompensuoti tarp vartotojo ir pardavėjo egzistuojantį pusiausvyros nebuvimą sudarant sutartis ne prekybai skirtose patalpose,
         sritį.

      Kita vertus, priemonė, kuria siekiama ginčijamą sutartį pripažinti negaliojančia, gali būti laikoma „tinkama“ Direktyvos 85/577
         4 straipsnio trečios pastraipos prasme, nes ja baudžiama už pažeidimą pareigos, kurios paisymas yra esminis vartotojo valios
         susiformavimui ir Bendrijos teisės akto leidėjo siekiamo apsaugos lygio užtikrinimui.

      Tačiau ši išvada nereiškia, jog kitos priemonės irgi negalėtų užtikrinti minėto apsaugos lygio, kaip antai sutarties nutraukimui
         taikomų terminų atnaujinimas, leidžiantis vartotojui pasinaudoti pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalį suteikta teise. Be to,
         bylą nagrinėjančiam nacionaliniam teismui taip pat gali tekti tam tikromis aplinkybėmis atsižvelgti į vartotojo norą, kad
         nagrinėjama sutartis nebūtų panaikinta.

      (žr. 28, 34–36 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. gruodžio 17 d.(*)

      „Direktyva 85/577/EEB – 4 straipsnis – Vartotojų apsauga – Ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutartys – Teisė nutraukti sutartį – Pardavėjo pareiga informuoti – Sutarties negaliojimas – Tinkamos priemonės“
      Byloje C‑227/08
      dėl Audiencia Provincial de Salamanca (Ispanija) 2008 m. gegužės 20 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. gegužės 26 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Eva Martín Martín
      prieš
      EDP Editores SL,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano (pranešėjas), einantis pirmosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai A. Borg
         Barthet ir M. Ilešič,

      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        EDP Editores SL, atstovaujamos advokato J. M. Sanchez Garcia,

      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos B. Plaza Cruz ir J. López‑Medel Bascones,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Vidal Puig ir W. Wils,
      susipažinęs su 2009 m. gegužės 7 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos,
         susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai skirtose patalpose (OL L 372, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 15 sk., 1 t., p. 262; toliau – direktyva), 4 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp EDP Editores SL (toliau − EDP) ir Eva Martín Martín dėl šios atsisakymo vykdyti įsipareigojimus, prisiimtus pagal jos gyvenamojoje vietoje su EDP atstovu pasirašytą sutartį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos ketvirtoje−šeštoje konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „<...> ne prekybai skirtose patalpose sudarytų sutarčių ypatumas yra tas, kad paprastai būtent pardavėjas pradeda sutarties
         derybas, kurioms vartotojas nėra pasirengęs arba yra netikėtai užkluptas; <...> vartotojas dažnai negali palyginti pasiūlymo
         kokybės ir kainos su kitais pasiūlymais; <...>

      <...> vartotojui turėtų būti suteiktos mažiausiai septynios dienos, per kurias jis turėtų teisę nutraukti sutartį, kad galėtų
         įvertinti iš sutarties kylančius įsipareigojimus;

      <...> turėtų būti imamasi atitinkamų [tinkamų] priemonių užtikrinti, kad vartotojui būtų raštu pranešama apie šį svarstymo
         laikotarpį.“

      4        Direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Ši direktyva taikoma sutartims, pagal kurias pardavėjas tiekia prekes ar paslaugų teikėjas teikia paslaugas vartotojui ir
         kurios sudaromos:

      <…>
      –      pardavėjo vizito:
               i)              į to ar kito vartotojo gyvenamąją patalpą metu;
               <…>
               jei apsilankoma ne pagal aiškiai pareikštą vartotojo prašymą.“
      5        Pagal direktyvos 4 straipsnį:

      „Sandorių, kuriems taikomas 1 straipsnis, atveju iš pardavėjų reikalaujama raštu pranešti vartotojams apie jų teisę nutraukti
         sutartį per 5 straipsnyje nustatytą terminą, kartu su asmens, kurio atžvilgiu ta teise gali būti pasinaudota, pavarde (pavadinimu)
         ir adresu.

      Tokiame pranešime turi būti nurodyta data ir dalykai, leidžiantys identifikuoti sutartį. Vartotojui jis įteikiamas:
      a) 1 straipsnio 1 dalies atveju − sutarties sudarymo metu;
      <…>
      Valstybės narės užtikrina, kad jų nacionalinės teisės aktuose būtų nustatytos atitinkamos [tinkamos] vartotojų apsaugos priemonės
         tais atvejais, kai šiame straipsnyje nurodyta informacija nepateikiama.“

      6        Remiantis direktyvos 5 straipsniu:

      „1.      Vartotojas turi teisę atsisakyti savo veiksmų rezultatų išsiųsdamas pranešimą per ne trumpesnį kaip septynių dienų laikotarpį
         nuo 4 straipsnyje nurodyto pranešimo gavimo nacionalinės teisės aktuose nustatyta tvarka. <…>

      2. Pranešimo pateikimas atleidžia vartotoją nuo bet kokių įsipareigojimų pagal nutrauktąją sutartį.“
      7        Šios direktyvos 8 straipsnyje nustatyta:

      „Ši direktyva netrukdo valstybėms narėms priimti arba toliau taikyti nuostatų, labiau saugančių vartotojus jos taikymo srityje.“
       Nacionalinės teisės aktai
      8        Direktyva į Ispanijos teisę perkeliama 1991 m. lapkričio 21 d. Įstatymu 26/1991 dėl ne prekybai skirtose patalpose sudarytų
         sutarčių (BOE, Nr. 283, 1991 m. lapkričio 26 d.).

      9        Šio įstatymo 3 straipsnyje numatyta:

      1. Sutartis ar sutarties oferta, nurodytos 1 straipsnyje, turi būti sudaromos raštu dviem egzemplioriais, pridedant nutraukimo
         dokumentą ir nurodant datą kartu su vartotojo parašu.

      2. Sutarties ar sutarties ofertos dokumente paryškintomis raidėmis ir iš karto virš vartotojui pasirašyti skirtos vietos turi
         būti aiški ir tiksli nuoroda į tai, kad jis turi teisę atšaukti duotą sutikimą, ir į pasinaudojimo tokia teise sąlygas bei
         pasekmes.

      3. Nutraukimo dokumente turi būti aiškiai matoma nuoroda „nutraukimo dokumentas“ ir nurodyta asmens, kuriam jį reikia nusiųsti,
         pavardė ir adresas bei duomenys, iš kurių būtų galima identifikuoti sutartį bei jos šalis.

      4. Pasirašius sutartį, verslininkas arba asmuo, kuris veikia jo vardu, vartotojui įteikia vieną iš dviejų egzempliorių ir
         nutraukimo dokumentą.

      5. Šiame straipsnyje nurodytų pareigų įvykdymą privalo įrodyti verslininkas.“
      10      Įstatymo 26/1991 4 straipsnyje numatytos jo 3 straipsnyje išvardytų reikalavimų nesilaikymo pasekmės ir jame nustatyta:

      „Kai sutartis pasirašyta ar sutarties oferta pateikta pažeidžiant ankstesniame straipsnyje nurodytus reikalavimus, jos gali
         būti panaikintos vartotojui paprašius.

      Verslininkas bet kuriuo atveju negali remtis negaliojimo sąlyga, nebent neįvykdymas būtų siejamas tik su vartotoju.“
      11      Pagal šio įstatymo 9 straipsnį:

      „Vartotojas negali atsisakyti šiuo įstatymu suteikiamų teisių. Vis dėlto galiojančiomis laikomos sutarties sąlygos, kurios
         yra palankesnės vartotojui.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      12      2003 m. gegužės 20 d. E. Martín Martín savo gyvenamojoje vietoje pasirašė sutartį su EDP atstovu dėl penkiolikos knygų, penkių DVD ir DVD grotuvo įsigijimo. Šios prekės jai buvo pristatytos 2003 m. birželio 2 dieną.

      13      Kadangi už prekes nebuvo sumokėta, EDP kreipėsi į Juzgado de Primera Instancia n° 1 de Salamanca prašydama pradėti prieš E. Martín Martín mokėjimo įsakymo procedūrą ir reikalaudama, kad ši sumokėtų 1 861,52 eurų sumą kartu
         su įstatyme numatytomis palūkanomis ir padengtų bylinėjimosi išlaidas.

      14      2007 m. birželio 14 d. Sprendimu atsakovei buvo įsakyta sumokėti reikalaujamą sumą, todėl ji šį sprendimą apskundė Audiencia Provincial de Salamanca.

      15      Savo nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Audiencia Provincial de Salamanca visų pirma teigia, kad nagrinėjama sutartis gali būti pripažinta negaliojančia, nes atsakovė nebuvo tinkamai informuota apie
         jos teisę atšaukti savo sutikimą per septynias dienas nuo prekių pristatymo, ir apie pasinaudojimo tokia teise sąlygas ir
         pasekmes. Tačiau šis teismas pažymi, kad E. Martín Martín nesirėmė jokiu negaliojimo pagrindu nei pirmosios instancijos teisme,
         nei apeliacinės instancijos teisme.

      16      Atsižvelgiant į tai, kad Įstatymo 26/1991 4 straipsnyje reikalaujama, jog būtent vartotojas prašytų panaikinti sutartį, sudarytą
         pažeidžiant šio įstatymo 3 straipsnyje numatytus reikalavimus, ir kad pagal Ispanijos teisę civiliniame procese paprastai
         taikomas vadinamasis „principio de justicia rogada“, t. y. principas, kad teismas ex officio negali vertinti bylos šalių nenurodytų faktinių aplinkybių, įrodymų ir reikalavimų, Audiencia Provincial de Salamanca abejoja, ar priimdamas sprendimą dėl apeliacinio skundo, pateikto dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo, jis turi atsižvelgti
         tik į pareiškus prieštaravimą dėl mokėjimo įsakymo procedūros ir apeliaciniame procese pateiktus motyvus, ar, atvirkščiai,
         direktyvos nuostatos jam leidžia ex officio nuspręsti dėl galimo sutarties negaliojimo.

      17      Šiomis aplinkybėmis Audiencia Provincial de Salamanca nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 153 straipsnis, skaitomas kartu su EB 3 ir 95 straipsniais bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos [priimtos
         Nicoje 2000 m. gruodžio 7 d. (OL C 364, p. 1)] 38 straipsniu ir [direktyva], būtent jos 4 straipsniu, turi būti aiškinamas
         taip, kad teismas, nagrinėjantis apeliacinį skundą dėl pirmojoje instancijoje priimto sprendimo, gali ex officio pripažinti negaliojančia į minėtos direktyvos taikymo sritį patenkančią sutartį, nors vartotojas, atsakovas byloje, nei pareikšdamas
         prieštaravimą dėl prašymo pradėti mokėjimo įsakymo procedūrą, nei per teismo posėdį, kai buvo priimtas sprendimas, nei vykstant
         apeliaciniam procesui šiuo negaliojimu nesirėmė?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      18      Savo klausimu Audiencia Provincial de Salamanca iš esmės klausia, ar direktyvos 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nacionaliniam teismui leidžiama ex officio iškelti šios nuostatos pažeidimo klausimą ir pripažinti negaliojančia į šios direktyvos taikymo sritį patenkančią sutartį
         remiantis tuo, kad vartotojas nebuvo informuotas apie jo teisę nutraukti sutartį, net jei vartotojas kompetentinguose nacionaliniuose
         teismuose tokiu negaliojimu niekada nesirėmė.

      19      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia visų pirma priminti, kad Bendrijos teisė iš esmės nereikalauja iš nacionalinių teismų,
         kad jie ex officio nurodytų teisinį pagrindą, grindžiamą Bendrijos nuostatų pažeidimu, jei tokio pagrindo nagrinėjimas juos įpareigotų viršyti
         šalių apibrėžto ginčo ribas ir dėl to jie turėtų remtis kitais faktais ir aplinkybėmis nei tie, kuriais grįsdama savo prašymą
         rėmėsi šių nuostatų taikymu suinteresuota šalis (šiuo klausimu visų pirma žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo van Schijndel ir van Veen, C‑430/93, Rink. p. I‑4705, 22 punktą bei 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo van der Weerd ir kt., C‑222/05–C‑225/05, Rink. p. I‑4233, 36 punktą).

      20      Toks nacionalinio teismo įgaliojimų apribojimas pateisinamas principu, jog iniciatyva procese priklauso šalims, ir todėl teismas
         gali veikti ex officio tik išimtiniais atvejais, kai jo įsikišimo reikalauja viešasis interesas (žr. minėto Sprendimo van Schijndel ir van Veen 21 punktą bei minėto Sprendimo van der Weerd ir kt. 35 punktą).

      21      Taigi visų pirma reikia nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama Bendrijos nuostata, t. y. direktyvos 4 straipsnis, gali
         būti laikoma pagrįstu tokiu viešuoju interesu.

      22      Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad, kaip matyti būtent ir iš direktyvos ketvirtos bei penktos konstatuojamųjų dalių, jos
         tikslas yra vartotojo apsauga nuo rizikos, kylančios iš sutarties sudarymo ne prekybai skirtose patalpose (2008 m. balandžio
         10 d. Sprendimo Hamilton, C‑412/06, Rink. p. I‑2383, 32 punktas), nes šių sutarčių ypatybė yra ta, kad paprastai būtent pardavėjas pradeda sutarties
         derybas, kurioms vartotojas nėra pasirengęs ir negali palyginti pasiūlymo kainos ir kokybės su kitais prieinamais pasiūlymais.

      23      Būtent atsižvelgiant į tokį pusiausvyros nebuvimą direktyva užtikrinama vartotojo apsauga, visų pirma suteikiant jam teisę
         nutraukti sutartį. Iš tikrųjų tokia teise konkrečiai siekiama kompensuoti neigiamas pasekmes, kurios atsiranda vartotojui
         iš ne prekybai skirtose patalpose sudarytos sutarties, suteikiant jam galimybę mažiausiai per septynias dienas įvertinti iš
         sutarties kylančius įsipareigojimus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Hamilton 33 punktą).

      24      Siekiant sustiprinti vartotojo apsaugą tokiose situacijose, kai jis užklumpamas netikėtai, direktyvoje, be kita ko, jos 4 straipsnyje,
         reikalaujama, kad pardavėjai raštu informuotų vartotojus apie jų teisę nutraukti sutartį bei apie pasinaudojimo tokia teise
         sąlygas ir tvarką.

      25      Galiausiai iš direktyvos 5 straipsnio 1 dalies matyti, kad minėtas minimalus septynių dienų terminas turi būti skaičiuojamas
         nuo to momento, kai vartotojas gavo iš pardavėjo minėtą informaciją. Tokį reikalavimą paaiškina, kaip tai turėjo progą pabrėžti
         Teisingumo Teismas, tai, kad jei vartotojas nežino apie teisę nutraukti sutartį, jis negali ja pasinaudoti (2001 m. gruodžio
         13 d. Sprendimo Heininger, C‑481/99, Rink. p. I‑9945, 45 punktas).

      26      Kitaip tariant, direktyva nustatyta apsaugos sistema užtikrina ne tik tai, kad vartotojas, kaip silpnesnioji šalis, turėtų
         teisę nutraukti sutartį, bet ir tai, kad jis susipažintų su savo teisėmis gaudamas aiškią informaciją raštu.

      27      Taigi reikia konstatuoti, kad direktyvos 4 straipsnyje įtvirtinta pareiga informuoti bendroje direktyvos struktūroje užima
         centrinę vietą kaip pagrindinė veiksmingo pasinaudojimo teise nutraukti sutartį ir Bendrijos teisės aktų leidėjo siekiamos
         vartotojų apsaugos veiksmingo poveikio garantija, o tai nurodė ir generalinė advokatė savo išvados 55 ir 56 punktuose.

      28      Todėl tokia nuostata patenka į viešojo intereso sritį, kuris šio sprendimo 20 punkte minėtos teismų praktikos prasme gali
         pateisinti pozityvų nacionalinio teismo įsikišimą, siekiant kompensuoti tarp vartotojo ir pardavėjo egzistuojantį pusiausvyros
         nebuvimą sudarant sutartis ne prekybai skirtose patalpose.

      29      Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad tuo atveju, kai vartotojas nebuvo tinkamai informuotas apie jo teisę nutraukti
         sutartį, nacionalinis teismas gali ex officio nurodyti direktyvos 4 straipsnyje įtvirtintų reikalavimų pažeidimą.

      30      Tai įrodžius, siekiant atsakyti į Audiencia Provincial de Salamanca pateiktą klausimą, svarbu, antra, patikslinti, kokios gali kilti tokio pažeidimo pasekmės, ir, konkrečiau tariant, ar bylą
         nagrinėjantis nacionalinis teismas gali pripažinti negaliojančia sutartį, sudarytą pažeidžiant aptariamą pareigą informuoti.

      31      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau turėjo progą pažymėti, kad nors pagal direktyvos 4 straipsnio trečią pastraipą valstybėms
         narėms tenka atsakomybė nustatyti pareigos informuoti pažeidimo pasekmes, nacionaliniai teismai, nagrinėjantys bylą, kurios
         šalys yra privatūs asmenys, savo ruožtu turi visas vidaus teisės normas aiškinti kuo labiau remdamiesi direktyvos tekstu ir
         atsižvelgdami į jos paskirtį tam, kad būtų priimtas jos siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (šiuo klausimu ypač žr. 2005 m.
         spalio 25 d. Sprendimo Schulte, C‑350/03, Rink. p. I‑9215, 69, 71 ir 102 punktus).

      32      Šiuo klausimu reikia pastebėti, pirma, kad direktyvos 4 straipsnio trečioje pastraipoje įtvirtinta sąvoka „atitinkamos [tinkamos]
         vartotojų apsaugos priemonės“ nacionalinėms valdžios institucijoms pripažįstama diskrecija nustatyti pasekmes tais atvejais,
         kai informacija nepateikiama, tačiau tai turi būti daroma atsižvelgiant į direktyvos tikslą tam, kad būtų užtikrinta vartotojams
         pripažįstama apsauga, atitinkamomis sąlygomis atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.

      33      Antra, reikia taip pat priminti, kad direktyva atliktas suderinimas yra minimalus, nes pagal jos 8 straipsnį ji netrukdo valstybėms
         narėms priimti arba toliau taikyti nuostatų, labiau saugančių vartotojus jos taikymo srityje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
         Hamilton 48 punktą).

      34      Tokiomis sąlygomis tokia priemonė, kaip antai ta, kuria remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuria
         siekiama ginčijamą sutartį pripažinti negaliojančia, gali būti laikoma „tinkama“ minėto 4 straipsnio trečios pastraipos prasme,
         nes ja baudžiama už pažeidimą pareigos, kurios vykdymas, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 26 ir 27 punktuose, yra esminis
         vartotojo valios susiformavimui ir Bendrijos teisės akto leidėjo siekiamo apsaugos lygio užtikrinimui.

      35      Galiausiai reikia patikslinti, kad, pirma, ši išvada nereiškia, jog kitos priemonės irgi negalėtų užtikrinti minėto apsaugos
         lygio, kaip antai, sutarties nutraukimui taikomų terminų atnaujinimas, leidžiantis vartotojui pasinaudoti pagal direktyvos
         5 straipsnio 1 dalį suteikta teise. Antra, bylą nagrinėjančiam nacionaliniam teismui taip pat gali tekti tam tikromis aplinkybėmis
         atsižvelgti į vartotojo norą, kad nagrinėjama sutartis nebūtų panaikinta (pagal analogiją žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo
         Pannon GSM, C‑243/08, Rink. p. I‑0000, 33 punktą).

      36      Atsižvelgiant į visa tai, kas buvo pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: direktyvos 4 straipsniu nedraudžiama,
         kad nacionalinis teismas ex officio pripažintų negaliojančia į šios direktyvos taikymo sritį patenkančią sutartį remdamasis tuo, kad vartotojas nebuvo informuotas
         apie jo teisę nutraukti sutartį, net jei šiuo negaliojimu vartotojas kompetentinguose nacionaliniuose teismuose niekada nesirėmė.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 85/577/EEB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su sutartimis, sudarytomis ne prekybai
            skirtose patalpose, 4 straipsniu nedraudžiama, kad nacionalinis teismas ex officio pripažintų negaliojančia į šios direktyvos taikymo sritį patenkančią sutartį remdamasis tuo, kad vartotojas nebuvo informuotas
            apie jo teisę nutraukti sutartį, net jei šiuo negaliojimu vartotojas kompetentinguose nacionaliniuose teismuose niekada nesirėmė.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


2002 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Eila Päivikki Maaheimo. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tarkastuslautakunta - Suomija. # Byla C-333/00.


1994 m. gegužės 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Byla C-47/93.


1989 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Mathilde Becker ir Josyane Starquit prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Sujungtos bylos C-41/88 ir C-178/88.


1984 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Siegfried Zelger prieš Sebastiano Salinitri. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht München - Vokietija. # Byla 129/83.


1998 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Prancūzijos Respublika ir Société commerciale des potasses et de l'azote (SCPA) ir Entreprise minière et chimique (EMC) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos C-68/94 ir C-30/95.


title: 2009 m. balanžio 2 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Veli Elshani prieš Hauptzollamt Linz.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz - Austrija.#Bendrijos muitinės kodeksas - 202 straipsnis ir 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punktas - Skolos muitinei atsiradimas - Neteisėtas prekių įvežimas - Skolos muitinei išnykimas - Sulaikymo momentas.#Byla C-459/07.

text:
      Byla C‑459/07
      Veli Elshani
      prieš
      Hauptzollamt Linz
      (Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – 202 straipsnis ir 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punktas – Skolos muitinei atsiradimas – Neteisėtas prekių įvežimas – Sulaikymas ir konfiskavimas – Skolos muitinei išnykimas – Sulaikymo momentas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Muitų sąjunga – Skolos muitinei atsiradimas dėl neteisėto prekių įvežimo – Neteisėto įvežimo sąvoka ir momentas – Prekių iš
            pirmosios muitinės įstaigos išvežimas neatlikus joje muitinės formalumų
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 38 straipsnio 1 dalis, 40 straipsnis ir 202 straipsnio 1 dalis)
      2.        Muitų sąjunga – Skolos muitinei atsiradimas dėl neteisėto prekių įvežimo – Skolos muitinei išnykimas – Neteisėtai į Bendrijos
            muitų teritoriją įvežtų prekių sulaikymo momentas
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 2700/2000; Tarybos reglamento Nr. 2913/92 202 straipsnis ir 233 straipsnio
            pirmosios pastraipos d punktas)
      3.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos – Akivaizdžiai su byla nesusiję klausimai ir hipotetiniai
            klausimai, užduoti aplinkybėmis, kuriomis naudingas atsakymas yra neįmanomas – Su pagrindinės bylos dalyku nesusiję klausimai
      (EB 234 straipsnis)
      1.        Prekių importas yra neteisėtas įvežimas į Bendrijos muitų teritoriją, jeigu nesilaikoma Reglamente Nr. 2913/92, nustatančiame
         Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeistame Reglamentu Nr. 2700/2000, numatytų etapų. Pirma, pagal šio kodekso 38 straipsnio
         1 dalį į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės turi būti nedelsiant pristatytos į nustatytą muitinės įstaigą arba į laisvąją
         zoną. Antra, pagal šio kodekso 40 straipsnį į muitinės įstaigą pristatytos prekės turi būti pateiktos muitinei.

      Todėl prekės, kurios, kirtusios Bendrijos išorės sieną sausuma, yra minėtoje teritorijoje jau už pirmosios muitinės įstaigos,
         esančios Bendrijos muitų teritorijoje, tačiau kurios nebuvo pristatytos į šią įstaigą ir nepateiktos muitinei, dėl ko už pranešimą
         muitinei apie šių prekių įvežimą atsakingi asmenys apie tai nepranešė, yra „neteisėtai (į šią teritoriją) įvežtos“ prekės
         Bendrijos muitinės kodekso 202 straipsnio prasme. Be to, prekių importas tokiomis sąlygomis lemia skolos muitinei, kurią turi
         mokėti tokį importą įvykdęs asmuo, atsiradimą neteisėto įvežimo momentu, t. y. tuo momentu, kai paaiškėja, kad nebuvo atlikti
         minėto kodekso, be kita ko, 38–41 straipsniuose numatyti formalumai. Tokiu atveju neteisėtas įvežimas ir skolos muitinei atsiradimas
         įvyksta vienu metu.

      (žr. 21, 26–28 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 202 straipsnis
         ir 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punktas turi būti aiškinami taip, kad skola muitinei išnyksta, jei neteisėtai į Europos
         Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės sulaikomos prieš minėtų prekių išvežimą iš pirmosios šioje teritorijoje esančios
         muitinės įstaigos.

      Iš tikrųjų Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkte numatyto skolos muitinei išnykimo tikslas yra išvengti
         apmokestinimo muitu tuo atveju, kai prekė, nors ir neteisėtai į Bendrijos teritoriją įvežta, negalėjo būti parduota, ir todėl,
         remiantis konkurencijos normomis, negalėjo padaryti neigiamo poveikio Bendrijos prekėms. Šio kodekso kontekste jo 233 straipsnio
         pirmosios pastraipos d punkte numatytas neteisėtai įvežamų prekių sulaikymas ir tuo pačiu metu arba vėliau įvykęs konfiskavimas
         yra skolos muitinei išnykimo priežastis, kuri turi būti aiškinama griežtai, taip saugant Bendrijos nuosavus išteklius. Tai
         yra tikslas, kuris negali būti pažeidžiamas nustatant naujus skolos muitinei išnykimo pagrindus. Jis ypač svarbus nustatant
         prekių sulaikymo, dėl kurio už jas gali išnykti skola muitinei, momentą. Iš to matyti, kad į Bendrijos muitų teritoriją pažeidžiant
         Muitinės kodekso 38–41 straipsnyje numatytus formalumus įvežtų prekių visiškai atsitiktinis sulaikymas ne pirmojoje muitinės
         įstaigoje, esančioje minėtoje teritorijoje, negali lemti skolos muitinei išnykimo Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios
         pastraipos d punkto prasme.

      (žr. 29–31, 34 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes
         turi įvertinti reikalingumą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, bei Teisingumo
         Teismui pateikiamų klausimų svarbą.

      Vis dėlto Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, jeigu akivaizdu,
         kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės normos išaiškinimas arba jos galiojimo įvertinimas yra nesusijęs su pagrindinės
         bylos aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos,
         būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus. Taip yra tuomet, kai prejudiciniu klausimu Teisingumo Teismo prašoma
         įvertinti Bendrijos normos, kuri nėra nagrinėjama pagrindinėje byloje ir yra akivaizdžiai nesusijusi su pagrindinės bylos
         dalyku, galiojimą.

      (žr. 40–45 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 2 d.(*)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – 202 straipsnis ir 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punktas – Skolos muitinei atsiradimas – Neteisėtas prekių įvežimas – Sulaikymas ir konfiskavimas – Skolos muitinei išnykimas – Sulaikymo momentas“
      Byloje C‑459/07
      dėl Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz (Austrija) 2007 m. rugsėjo 20 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2007 m. spalio 9 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Veli Elshani
      prieš
      Hauptzollamt Linz,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Klučka, U. Lõhmus (pranešėjas), P. Lindh ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. rugsėjo 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos B. Weis Fogh,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J. Heliskoski,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos S. Schønberg ir M. Šimerdová, padedamų Rechtsanwalt M. Núñez-Müller,

      susipažinęs su 2008 m. lapkričio 4 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos
         muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 2000 m.
         lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000 (OL L 311, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 239, toliau – Muitinės kodeksas), 202 straipsnio ir 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkto
         išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp V. Elshani ir Hauptzollamt Linz (Linco centrinė muitinė, toliau – Hauptzollamt) dėl skolos muitinei atsiradimo ir jos išnykimo.

       Teisinis pagrindas
      3        Muitinės kodekso 4 straipsnyje numatyta:

      „Šiame kodekse vartojamos šios sąvokos:
      <...>
      19)      Prekių pateikimas muitinei – nustatytu būdu muitinei pateikiamas pranešimas apie prekių pristatymą į muitinės įstaigą arba
         bet kurią kitą muitinės nustatytą arba patvirtintą vietą;

      <...>“
      4        Pagal Muitinės kodekso 38 straipsnį:

      „1.      Asmuo, gabenantis į Bendriją prekes, įvežtas į Bendrijos muitų teritoriją, turi nedelsdamas, laikydamasis muitinės nustatyto
         maršruto ir vykdydamas jos nurodymus, jeigu jie duoti, šias prekes pristatyti:

      a)      į muitinės nustatytą muitinės įstaigą arba į bet kurią kitą muitinės nustatytą arba patvirtintą vietą; arba
      <...>
      2.      Bet kuris asmuo, kuris prisiima atsakomybę už prekių gabenimą po to, kai jos buvo įvežtos į Bendrijos muitų teritoriją, inter alia, dėl prekių perkrovimo, tampa atsakingu už 1 dalyje nustatytos prievolės vykdymą.

      <...>“
      5        Muitinės kodekso 40 straipsnyje nustatyta:

      „Prekės, kurios vadovaujantis 38 straipsnio 1 dalies a punktu pristatomos į muitinės įstaigą arba į kitą muitinės nustatytą
         arba patvirtintą vietą, turi būti pateiktos muitinei asmens, kuris jas įvežė į Bendrijos muitų teritoriją, arba atitinkamais
         atvejais asmens, prisiėmusio atsakomybę už jau įvežtų prekių gabenimą.“

      6        Muitinės kodekso 202 straipsnis yra išdėstytas taip:

      „1.      Importo skola muitinei atsiranda:
      a)      neteisėtai įvežant į Bendrijos muitų teritoriją importo muitais apmokestinamas prekes; arba
      <...>
      Taikant šį straipsnį neteisėtu įvežimu laikomas bet koks prekių įvežimas pažeidžiant 38–41 straipsnių ir 177 straipsnio antrosios
         įtraukos nuostatas.

      2.      Skola muitinei atsiranda neteisėto prekių įvežimo momentu.
      3.      Skolininkais laikomi:
      –        asmenys, neteisėtai įvežę tokias prekes,
      –        <...>“
      7        Muitinės kodekso 203 straipsnyje numatyta:

      „1.      Importo skola muitinei atsiranda:
      –        neteisėtai paimant iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes.
      2.      Skola muitinei atsiranda prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu.
      <...>“
      8        Pagal Muitinės kodekso 233 straipsnį:

      „Nepažeidžiant galiojančių nuostatų, susijusių su skolos muitinei egzistavimo trukme ir tokios skolos neišieškojimu teisiškai
         pripažinus skolininką nemokiu, skola muitinei išnyksta:

      a)      sumokėjus muito sumą;
      b)      atsisakius išieškoti muito sumą;
      c)      jeigu deklaravus prekes muitinės procedūrai, sąlygojančiai prievolės sumokėti muitus atsiradimą, įforminti:
      –        muitinės deklaracija pripažįstama negaliojančia <...>;
      –        tos prekės iki jų išleidimo sulaikomos ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuojamos, muitinės nurodymu sunaikinamos, sunaikinamos
         arba perduodamos valstybės nuosavybėn vadovaujantis 182 straipsniu, arba sunaikinamos ar negrįžtamai prarandamos dėl faktinės
         prekių prigimties, nenumatytų aplinkybių arba force majeure;

      d)      jeigu prekės, su kuriomis susijusi skola muitinei yra atsiradusi vadovaujantis 202 straipsniu, sulaikomos jų neteisėto įvežimo
         metu ir tuo pat metu arba vėliau konfiskuojamos.

      Nepaisant to, prekių sulaikymo ir konfiskavimo atveju taikant baudžiamosios teisės aktus, kurie taikytini muitų teisės aktų
         pažeidimų atvejais, skola muitinei laikoma neišnykusia, jeigu pagal valstybės narės baudžiamosios teisės aktus nustatant skiriamų
         baudų dydžius remiamasi muitais arba jeigu skolos muitinei atsiradimas laikomas pagrindu baudžiamajai bylai iškelti.“

      9        Dėl prekių įvežimo į Bendriją 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92
         įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2000 m.
         gruodžio 15 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2787/2000 (OL L 330, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 11 t.,
         p. 3), 163 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Taikant (Muitinės) kodekso 32 straipsnio 1 dalies e punktą ir 33 straipsnio a punktą, įvežimo į Bendrijos muitų teritoriją
         vieta laikoma:

      <...>
      c)      prekėms, atvežtoms geležinkeliais, vidaus vandenų keliais ar sausumos keliais – vieta, kurioje yra pirmoji muitinės įstaiga;
      <...>“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      10      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Aukštutinės Austrijos žemės žandarmerijos padalinys Eferdingo
         vietovėje vykdė telefono pokalbių pasiklausymo operaciją, susijusią su cigarečių kontrabanda. Kilo įtarimas, kad V. Elshani
         ir jo brolis dviem kelioniniais autobusais iš Kosovo į Austriją kontrabanda veža cigaretes.

      11      Remiantis telefono pokalbių pasiklausymais V. Elshani buvo sulaikytas prie pat Velso miesto viename iš šių kelioninių autobusų,
         kurio centrinio praėjimo ertmėse buvo paslėpta 150 pakuočių cigarečių. Autobusas dar nebuvo pasiekęs kelionės tikslo Eferdinge.
         Austrijos muitinės darbuotojai sulaikė šias cigaretes, kurios vėliau buvo konfiskuotos ir prižiūrint atitinkamoms institucijoms
         sunaikintos.

      12      Ieškovas pagrindinėje byloje turi sumokėti skolą muitinei, atsiradusią tarp 2001 m. gegužės 19 d. ir 21 dienos. Konkrečią
         datą reikia nustatyti atsižvelgiant į momentą, kada maršrutu iš Kosovo per Albaniją į Brindizį (Italiją) ir toliau į Austriją
         šios pakuotės neteisėtai buvo įvežtos į Bendrijos muitų teritoriją.

      13      2002 m. lapkričio 13 d. Sprendimu Hauptzollamt pareikalavo, kad ieškovas pagrindinėje byloje sumokėtų 961,46 EUR importo muitą už minėtas pakuotes.

      14      Ieškovas pagrindinėje byloje dėl šio reikalavimo 2002 m. gruodžio 13 d. pateikė skundą. 2003 m. liepos 7 d. Sprendimu Hauptzollamt atmetė šį skundą kaip nepagrįstą.

      15      Gavęs V. Elshani ieškinį dėl pastarojo sprendimo Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz (Nepriklausomas mokesčių bylų senatas, Graco skyrius) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui
         šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Pripažinus, kad <...> Muitinės kodekso <...> 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkte įtvirtinta skolos muitinei išnykimo
         prielaida grindžiama ne skolos muitinei atsiradimo momentu, o laikotarpiu po šios skolos atsiradimo, nes ši prielaida reikalauja,
         kad skola muitinei būtų „atsiradusi“ Muitinės kodekso 202 straipsnyje numatytomis sąlygomis, ar Muitinės kodekso 233 straipsnio
         pirmosios pastraipos d punkte esantis žodžių junginys „neteisėto įvežimo metu“ turi būti aiškinamas taip, kad:

      –      prekės, už kurią pagal Muitinės kodekso 202 straipsnį atsirado skola muitinei, įvežimas į Bendrijos muitų teritoriją užbaigiamas
         jau įvežus ją į muitinės įstaigą ar bet kurią kitą muitinės nustatytą vietą, tačiau vėliausiai, kai ši prekė išvežama iš muitinės
         įstaigos ar bet kurios kitos muitinės nustatytos vietos, nes prekė tokiu būdu pateko į muitų teritoriją, o prekės sulaikymas
         ir konfiskavimas po to nebepanaikina skolos muitinei,

      arba taip, kad:
      –      prekės, už kurią pagal Muitinės kodekso 202 straipsnį atsirado skola muitinei, įvežimas į Bendrijos muitų teritoriją ekonominiu
         požiūriu tęsiasi tiek, kiek tęsiasi jos vežimas kaip vienas procesas, susijęs su prekės įvežimu į muitų teritoriją, taigi
         tol, kol prekė dar nebuvo pristatyta į pirmą paskirties vietą ir ten dar nesustojo, o prekių sulaikymas ir konfiskavimas iki
         šio momento dar panaikina skolą muitinei?

      2.      Pripažinus, kad neteisėtos veikos Muitinės kodekso 202 straipsnio prasme atveju, kai ji atskleidžiama įvežant prekę, skola
         muitinei būtinai išnyksta, tačiau sulaikius prekę tuomet, kai ji neteisėtai Muitinės kodekso 203 straipsnio prasme paimama
         iš muitinės priežiūros, skola muitinei iškart neišnyksta, ar Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punktas
         turi būti aiškinamas taip, kad šis skolos muitinei išnykimas, aiškiai siejamas tik su skolos muitinei pagal Muitinės kodekso
         202 straipsnį atsiradimo atvejais, vis dėlto atitinka vienodo požiūrio į neteisėtas veikas principą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      16      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Muitinės kodekso 202 straipsnis
         ir 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punktas turi būti aiškinamas taip, kad neteisėtai į Bendrijos muitų teritoriją įvežtų
         prekių sulaikymas panaikiną skolą muitinei tik tuo atveju, jei prekės yra sulaikomos prieš joms paliekant muitinės įstaigą,
         arba kad sulaikymas lemia tokį skolos muitinei išnykimą, jei jis įvyksta vėliau, nepasibaigus prekių pervežimui, tačiau prieš
         prekių pristatymą į pirmąją paskirties vietą.

      17      Austrijos vyriausybė tvirtina, kad Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkte nurodytas terminas „neteisėto
         įvežimo metu“ yra atskira sąvoka, apimanti laikotarpį, kurio negalima maišyti su įvežimo į muitų teritoriją momentu per se, pasibaigiančiu paprasčiausiai kirtus sieną.

      18      Austrijos ir Suomijos vyriausybės mano, kad prekės, dėl kurios pagal minėto kodekso 202 straipsnį atsirado skola muitinei,
         įvežimas ekonominiu požiūriu tęsiasi tiek, kiek tęsiasi jos vežimas kaip vienas procesas, kol ši prekė pristatoma į pirmąją
         paskirties vietą, o prekių sulaikymas ir konfiskavimas iki šio momento dar panaikina skolą muitinei. Šis aiškinimas atitinka
         muitų ekonominį veikimą ir jo tikslą, pagal kurį skola muitinei išnyksta neteisėtai įvežtas prekes sulaikius ir konfiskavus
         prieš jų patekimą į rinką.

      19      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad prekių įvežimas sausuma į Bendrijos muitų teritoriją, kaip tai nustatyta Muitinės kodekso
         37–57 straipsniuose (nuostatos taikomos į teritoriją įvežtoms prekėms, kol joms įforminami muitinės sankcionuoti veiksmai),
         baigiasi prekei paprasčiausiai kirtus sieną, ir kad ši sąvoka nesutampa su „neteisėto įvežimo“ sąvoka šio kodekso 202 straipsnio
         prasme.

      20      Iš tikrųjų iš Muitinės kodekso 202 straipsnio 1 dalies matyti, kad „neteisėtas įvežimas“ šios nuostatos prasme yra bet koks
         įvežimas pažeidžiant minėto kodekso 38–41 straipsnius.

      21      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad prekių importas yra neteisėtas įvežimas, jeigu nesilaikoma Muitinės kodekse numatytų
         etapų. Pirma, pagal šio kodekso 38 straipsnio 1 dalį į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės turi būti nedelsiant pristatytos
         į nustatytą muitinės įstaigą arba į laisvąją zoną. Antra, pagal šio kodekso 40 straipsnį į muitinės įstaigą pristatytos prekės
         turi būti pateiktos muitinei. Šio kodekso 4 straipsnio 19 dalis „prekių pateikimą muitinei“ apibrėžia kaip nustatytu būdu
         muitinei pateikiamą pranešimą apie prekių pristatymą į muitinės įstaigą arba bet kurią kitą muitinės nustatytą arba patvirtintą
         vietą (2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Papismedov ir kt., C‑195/03, Rink. p. I‑1667, 26 punktas).

      22      Iš Muitinės kodekso 38–41 straipsnių nuostatų formuluočių aišku, jog tam, kad prekės būtų laikomos teisėtai įvežtomis į Bendrijos
         muitų teritoriją, jos turi nuo įvežimo momento būti pristatytos į muitinės įstaigą arba į laisvąją zoną ir pateiktos muitinei.
         Pastaroji pareiga, tenkanti už įvežimą atsakingam asmeniui arba asmeniui, prisiimančiam atsakomybę už jau įvežtų prekių gabenimą,
         numatyta siekiant, kad muitinė gautų ne tik informaciją, jog prekės įvežtos, bet ir visą reikiamą informaciją apie atitinkamos
         prekės arba gaminio rūšį ir šių prekių kiekį. Iš tikrųjų tai yra informacija, pagal kurią būtų galima teisingai identifikuoti
         prekes tarifinio klasifikavimo ir prireikus importo mokesčių apskaičiavimo tikslais (minėto sprendimo Papismedov ir kt. 27 punktas).

      23      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš Muitinės kodekso 4 straipsnio 19 punkto, 38 straipsnio 1 dalies ir
         40 straipsnio teksto ir sistemos aiškiai matyti, kad visos į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės turi būti pristatytos
         į muitinę. Aplinkybė, kad tam tikros prekės buvo paslėptos transporto priemonės slėptuvėse, nepanaikina šios pareigos (2004 m.
         kovo 4 d. Sprendimo Viluckas ir Jonusas, C‑238/02 ir C‑246/02, Rink. p. I-2141, 22 punktas).

      24      Reikia pridurti, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 2454/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2787/2000, 163 straipsnio 1 dalies
         c punkto, importuotų prekių muitinės vertės nustatymo tikslais „įvežimo į Bendrijos muitų teritoriją vieta“ prekėms, atvežtoms
         sausumos keliais, laikoma vieta, kur yra pirmoji muitinės įstaiga.

      25      Iš to matyti, kaip teisingai tvirtina Europos Bendrijų Komisija, kad prekės neteisėtai įvežamos tuomet, kai jos nepristatytos
         pirmajai Bendrijos muitų teritorijoje esančiai muitinės įstaigai išvežamos iš jos.

      26      Todėl reikia pažymėti, kad prekės, kurios kirtusios Bendrijos išorės sieną sausuma yra minėtoje teritorijoje jau už pirmosios
         muitinės įstaigos, tačiau kurios nebuvo pristatytos į šią įstaigą, o už pranešimą muitinei apie šių prekių įvežimą atsakingi
         asmenys apie tai nepranešė, yra „neteisėtai (į šią teritoriją) įvežtos“ prekės Muitinės kodekso 202 straipsnio prasme.

      27      Be to, iš Muitinės kodekso 202 straipsnio 2 ir 3 dalies teksto matyti, kad prekės importas į Bendrijos muitų teritoriją šio
         sprendimo 26 punkte nurodytomis sąlygomis lemia skolos muitinei, kurią turi mokėti tokį importą įvykdęs asmuo, atsiradimą
         neteisėto įvežimo momentu, t. y. tuo momentu, kai paaiškėja, kad nebuvo atlikti minėto kodekso 38–41 straipsniuose numatyti
         formalumai. Tokiu atveju neteisėtas įvežimas ir skolos muitinei atsiradimas įvyksta vienu metu.

      28      Tačiau kadangi prekių sulaikymas neteisėtai jas įvežant ir tuo pačiu metu ar vėliau įvykdytas jų konfiskavimas pagal Muitinės
         kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punktą lemia skolos muitinei išnykimą, kyla klausimas, kada minėtos prekės turi
         būti sulaikytos, kad skolininkas būtų išlaisvintas nuo skolos.

      29      Reikia konstatuoti, kad Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkte numatyto skolos muitinei išnykimo tikslas
         yra išvengti apmokestinimo muitu tuo atveju, kai, nors ir neteisėtai, į Bendrijos teritoriją įvežta prekė negalėjo būti parduota,
         todėl, remiantis konkurencijos normomis, negalėjo padaryti neigiamo poveikio Bendrijos prekėms.

      30      Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkte numatytas neteisėtai įvežamų prekių sulaikymas ir tuo pačiu
         metu arba vėliau įvykęs konfiskavimas, būtent minėto 233 straipsnio pirmosios pastraipos a–c punktuose nurodytais atvejais,
         t. y. sumokėjus muito sumą, atsisakius išieškoti muito sumą, kai muitinės deklaracija pripažįstama negaliojančia ir kai tos
         deklaruotos prekės iki jų išleidimo sulaikomos, konfiskuojamos, sunaikinamos, paliekamos ar negrįžtamai prarandamos, yra skolos
         muitinei išnykimo priežastis, kuri turi būti aiškinama griežtai.

      31      Ši analizė patvirtinta Teisingumo Teismo praktikoje, pavyzdžiui, 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendime SPKR (C‑112/01, Rink. p. I‑10655, 31 punktas) šis teismas nusprendė, kad muitinės kodekso 233 straipsnis atitinka būtinybės apsaugoti
         Bendrijos nuosavus išteklius tikslą, kuris negali būti pažeidžiamas nustatant naujus skolos muitinei išnykimo pagrindus. Jis
         ypač svarbus nustatant prekių sulaikymo, dėl kurio už jas gali išnykti skola muitinei, momentą.

      32      Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog pats neteisėtai įvežtų prekių buvimas Bendrijos muitų teritorijoje jau kelia didelę riziką,
         kad šios prekės pateks į valstybių narių rinkas ir kad joms palikus zoną, kurioje yra pirmoji minėtoje teritorijoje esanti
         muitinės įstaiga, yra labai nedidelė tikimybė, kad muitinė jas atras vykdydama pasirinktinius patikrinimus.

      33      Iš tikrųjų būtent muitinės įstaigos, įkurtos strateginiuose įvažiavimo taškuose, esančiuose prie išorinių sienų, yra tinkamiausioje
         vietoje vykdyti intensyvią į Bendrijos muitų teritoriją įvežamų prekių kontrolę, kad būtų išvengta nesąžiningos konkurencijos
         Bendrijos gamintojų atžvilgiu ir mokestinių pajamų iš neteisėto importo praradimo.

      34      Iš to matyti, kad į Bendrijos muitų teritoriją pažeidžiant Muitinės kodekso 38–41 straipsnyje numatytus formalumus įvežtų
         prekių visiškai atsitiktinis sulaikymas ne pirmojoje muitinės įstaigoje, esančioje minėtoje teritorijoje, negali lemti skolos
         muitinei išnykimo Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkto prasme.

      35      Suomijos vyriausybė tvirtina, kad toks Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkto aiškinimas pažeidžia
         vienodo požiūrio principą, nes asmenų, neteisėtai įvežusių prekes Muitinės kodekso 202 straipsnio prasme situacija priklausytų
         nuo to, ar jų neteisėtus veiksmus nustatė muitinės įstaiga, esanti prie išorinės sienos, ar kita muitinės įstaiga.

      36      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką diskriminacija yra skirtingų taisyklių taikymas panašioms situacijoms arba tos pačios
         taisyklės taikymas skirtingoms situacijoms (žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Truck Center, C‑282/07, Rink. p. I‑0000, 37 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      37      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkte dėl skolos muitinei išnykimo
         įtvirtintas skirtingas požiūris, atsižvelgiant į tai, ar prekės buvo sulaikytos jas neteisėtai įvežant, ar vėliau, yra susijęs
         su dviem situacijomis, kurios, kaip matyti iš šio sprendimo 32 ir 33 punktų, nėra objektyviai panašios dėl prekių buvimo Bendrijos
         muitų teritorijoje neigiamo poveikio Bendrijos interesams.

      38      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Muitinės kodekso 202 straipsnis ir 233 straipsnio
         pirmosios pastraipos d punktas turi būti aiškinami taip, kad skola muitinei išnyksta, tik jei neteisėtai į Bendrijos muitų
         teritoriją įvežtos prekės sulaikomos prieš minėtų prekių išvežimą iš pirmosios šioje teritorijoje esančios muitinės įstaigos.

       Dėl antrojo klausimo
      39      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Muitinės kodekso 233 straipsnio
         pirmosios pastraipos d punktas, skolos muitinei išnykimą siedamas su prekių sulaikymu neteisėto įvežimo metu ir nesiedamas
         jo su sulaikymu kitais neteisėtos veikos atvejais, pavyzdžiui, prekių paėmimu iš muitinės priežiūros minėto kodekso 203 straipsnio
         prasme, nepažeidžia vienodo požiūrio principo.

      40      Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris atsakingas
         už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti reikalingumą pateikti prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą bei įvertinti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (žr. 2006 m. birželio
         15 d. Sprendimo Acereda Herrera, C‑466/04, Rink. p. I‑5341, 47 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      41      Tačiau Teisingumo Teismas yra nusprendę, kad negali priimti sprendimo dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo,
         jeigu akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės normos išaiškinimas arba jos galiojimo įvertinimas yra
         nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės
         ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr. minėto sprendimo Acereda Herrera 48 punktą).

      42      Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateisina ne galimybė pateikti konsultacines nuomones apie bendruosius ar
         hipotetinius klausimus, bet poreikis veiksmingai išspręsti ginčą (žr. 1998 m. kovo 12 d. Sprendimo Djabali, C‑314/96, Rink. p. I‑1149, 19 punktą ir minėto sprendimo Acereda Herrera 49 punktą).

      43      Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš antrojo klausimo teksto ir nacionalinio teismo grindžiant šį klausimą nurodytų motyvų,
         minėtas teismas Teisingumo Teismo vertinimui siekia pateikti Muitinės kodekso 233 straipsnio pirmosios pastraipos d punkto
         galiojimą, nes tai, kad ši nuostata nenumato skolos muitinei išnykimo taip pat ir Muitinės kodekso 203 straipsnyje nurodytu
         atveju, t. y. paimant prekę iš muitinės priežiūros, gali būti laikoma vienodo požiūrio principo pažeidimu.

      44      Tačiau iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad prekių
         paėmimas iš muitinės priežiūros, nurodytas Muitinės kodekso 203 straipsnyje, kaip skolos muitinei atsiradimo priežastis, nėra
         nagrinėjamas pagrindinėje byloje.

      45      Taigi reikia konstatuoti, kad, kaip nurodė Austrijos vyriausybė ir Komisija, šis klausimas akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės
         bylos dalyku, kuris yra susijęs su skola muitinei, pagal Muitinės kodekso 202 straipsnį atsiradusia neteisėtai įvežus prekes
         į Bendrijos muitų teritoriją.

      46      Taigi nėra būtina atsakyti į antrąjį klausimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      47      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2000 m.
            lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000, 202 straipsnis ir 233 straipsnio pirmosios pastraipos
            d punktas turi būti aiškinami taip, kad skola muitinei išnyksta, tik jei neteisėtai į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės
            sulaikomos prieš minėtų prekių išvežimą iš pirmosios šioje teritorijoje esančios muitinės įstaigos.
      2.      Į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.