1996 m. gegužės 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # The Queen prieš Commissioners of Customs & Excise, ex parte Faroe Seafood Co. Ltd, Føroya Fiskasøla L/F (C-153/94) ir Commissioners of Customs & Excise, ex parte John Smith ir Celia Smith opérant sous la raison sociale Arthur Smith (C-204/94). # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Sujungtos bylos C-153/94 ir C-204/94.


title: 2008 m. kovo 11 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Philippe Guigard prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Deliktinė atsakomybė - EPF finansuojamos darbo sutarties nepratęsimas - Neteisėto Komisijos elgesio nebuvimas - Pirmosios instancijos teismo jurisdikcija. # Byla T-301/05.

text:
      2008 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas Guigard prieš Komisiją
      (Byla T‑301/05)
      „Deliktinė atsakomybė – EPF finansuojamos darbo sutarties nepratęsimas – Neteisėto Komisijos elgesio nebuvimas – Pirmosios instancijos teismo jurisdikcija“
      1.                     Procesas – Ieškinys dėl žalos atlyginimo (EB 225, 235, 238 ir 240 straipsniai) (žr. 33–40 punktus)
      2.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas – Žala – Priežastinis ryšys – Vienos iš sąlygų nebuvimas (EB 288 straipsnio
            antroji pastraipa) (žr. 43–44 punktus)
      3.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas (EB 288 straipsnis) (žr. 55–56 punktus)
      4.                     Deliktinė atsakomybė – Neteisėti institucijų veiksmai (EB 288 straipsnis) (žr. 55–80, 82–86 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys, kuriuo prašoma atlyginti ieškovo tariamai patirtą žalą dėl Komisijos tariamai klaidingo elgesio nepratęsiant ieškovo
                  darbo sutarties, sudarytos Europos Bendrijos ir Nigerijos Respublikos techninio bendradarbiavimo, kurį finansuoja Europos
                  plėtros fondas (EPF), srityje.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Philippe Guigard bylinėjimosi išlaidas.


1980 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Andrew M. Moat prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 103/79.


title: 2010 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Lenkija.#Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose - Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 - Bankroto bylos - Valstybės narės atsisakymas pripažinti kitos valstybės narės kompetentingo teismo sprendimą dėl bankroto bylos iškėlimo bei sprendimus dėl šios bankroto bylos eigos ir užbaigimo.#Byla C-444/07.

text:
      Byla C‑444/07
      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      bankroto byla
      (Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 – Bankroto bylos – Valstybės narės atsisakymas pripažinti kitos valstybės narės kompetentingo teismo sprendimą dėl bankroto bylos iškėlimo bei
         sprendimus dėl šios bankroto bylos eigos ir užbaigimo“

      Sprendimo santrauka
      Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Bankroto bylos – Reglamentas Nr. 1346/2000 – Valstybės narės teismo pradėtos
            bankroto bylos pripažinimas – Sprendimas pradėti bankroto bylą
      (Tarybos reglamento Nr. 1346/2000 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 ir 26 straipsniai)
      Reglamentas Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų aiškintinas taip, jog pagrindinės įmonės buveinės valstybėje narėje iškėlus pagrindinę
         bankroto bylą, kitos valstybės narės, kurioje ši įmonė atlieka statybos darbus per savo padalinį ir kurioje nebuvo iškelta
         šalutinė bankroto byla, kompetentingos institucijos, paisant reglamento 25 straipsnio 3 dalyje ir 26 straipsnyje numatytų
         atsisakymo pagrindų, privalo pripažinti ir vykdyti visus su šia pagrindine bankroto byla susijusius sprendimus ir todėl neturi
         teisės, taikydamos šios kitos valstybės narės teisės normas, nurodyti imtis vykdymo priemonių dėl nemokiu paskelbto skolininko
         turto, esančio šios kitos valstybės narės teritorijoje, jeigu to neleidžia valstybės, kurioje iškelta byla, teisė ir jeigu
         nėra įvykdomos sąlygos, keliamos norint taikyti šio reglamento 5 ir 10 straipsnius.

      Laikantis šios išlygos, dėl universalaus poveikio, pripažintino bet kokiai pagrindinei bankroto bylai, tam tikroje valstybėje
         narėje pradėta bankroto byla apima visus skolininko aktyvus, įskaitant ir esančius kitoje valstybėje narėje, ir bankroto bylą
         pradėjusios valstybės narės teisė reglamentuoja ne tik bankroto procedūros iškėlimą, bet jos eigą bei užbaigimą. Šiuo požiūriu
         ši teisė apibrėžia kitose valstybėse narėse esančius turto objektus bei bankroto bylos poveikį priemonėms, kurių gali būti
         imtasi šių turto objektų atžvilgiu.

      (žr. 43, 46–47 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. sausio 21 d.(*)

      „Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 – Bankroto bylos – Valstybės narės atsisakymas pripažinti kitos valstybės narės kompetentingo teismo sprendimą dėl bankroto bylos iškėlimo bei
         sprendimus dėl šios bankroto bylos eigos ir užbaigimo“

      Byloje C‑444/07
      dėl Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku (Lenkija) 2007 m. birželio 27 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2007 m. rugsėjo 27 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą

      MG Probud Gdynia sp. z o. o.
      bankroto byloje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro pirmosios kolegijos pirmininko pareigas einantis kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai E. Levits, A. Borg Barthet,
         M. Ilešič ir J.‑J. Kasel (pranešėjas),

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorius K. Malaček, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. birželio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        MG Probud Gdynia sp. z o. o., atstovaujamos radca prawny A. Studziński ir aplikant radcowski trzeciego roku M. Żytny,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz ir C. Herma bei A. Witczak‑Słoczyńska,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Kemper,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato W. Ferrante,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos S. Petrova ir K. Mojzesowicz,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su tam tikrų 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl
         bankroto bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191), iš dalies pakeisto 2005 m.
         balandžio 12 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 603/2005 (OL L 100, p. 1; toliau – reglamentas) nuostatų išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje, kurią pradėjo už MG Probud Gdynia sp. z o. o. (toliau – MG Probud) likvidavimą atsakingas Lenkijos likvidatorius ir kurioje siekiama grąžinti į bankrutuojančios bendrovės turtą Vokietijoje
         areštuotus objektus.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Reglamento 3 straipsnis „Tarptautinė jurisdikcija“ suformuluotas taip:

      „1.      Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti
         bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių
         interesų vieta yra jos registruota buveinė.

      2.      Jei skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra valstybės narės teritorijoje, kitos valstybės narės teismai turi jurisdikciją
         iškelti tokiam skolininkui bankroto bylą tik tuo atveju, jei jam tos kitos valstybės narės teritorijoje priklauso įmonė. Tokios
         bylos poveikis gali apimti tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės narės teritorijoje.

      <…>“.
      4        Reglamento 4 straipsnyje „Taikytina teisė“ nustatyta:

      „1.      Išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje
         iškelta tokia byla, toliau vadinama „valstybė, kurioje iškelta byla“, teisė.

      2.      Valstybės, kurioje iškelta byla, teisė nustato tokios bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą. Ji konkrečiai nustato:
      a)      skolininkus, kuriems gali būti iškelta bankroto byla atsižvelgiant į jų procesinį veiksnumą;
      b)      nuosavybę, kuri sudaro skolininko turto dalį, ir tvarką, kaip turi būti traktuojamas turtas, kurį skolininkas įgijo arba kuris
         jam perduotas po to, kai buvo iškelta bankroto byla;

      c)      atitinkamus skolininko ir likvidatoriaus įgaliojimus;
      <…>
      f)      bankroto bylų pasekmes individualių kreditorių iškeltoms byloms, išskyrus neišspręstas bylas;
      <...>“.
      5        Pagal reglamento 5 straipsnio 1 dalį „Bankroto bylos iškėlimas nedaro poveikio kreditorių ar trečiųjų šalių daiktinėms teisėms
         į skolininkui priklausantį ir bylos iškėlimo metu kitos valstybės narės teritorijoje esantį materialųjį ar nematerialųjį,
         kilnojamąjį ar nekilnojamąjį turtą <...>“.

      6        Reglamento 10 straipsnyje numatyta:

      „Bankroto bylos pasekmes darbo sutartims ir darbo santykiams reglamentuoja darbo sutartims taikytina valstybės narės teisė.“
      7        Reglamento II skyriuje „Bankroto bylų pripažinimas“ esančio 16 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Bet kuris sprendimas iškelti bankroto bylą, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnyje, priima valstybės narės
         teismas, pripažįstamas visose kitose valstybėse narėse nuo to momento, kai sprendimas įsiteisėja bankroto bylą iškėlusioje
         valstybėje.

      <…>“
      8        Reglamento 17 straipsnyje „Pripažinimo pasekmės“ numatyta:

      „1.      Jei šis reglamentas nenumato ko kita, 3 straipsnio 1 dalyje minėtas teismo sprendimas iškelti bylą be tolesnių formalumų bet
         kurioje kitoje valstybėje narėje turės tokias pat pasekmes kaip ir bylą iškėlusioje šalyje tol, kol toje kitoje valstybėje
         narėje neiškeliama 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta byla.

      <...>“
      9        Reglamento 18 straipsnyje „Likvidatoriaus įgaliojimai“ nustatyta:

      „1.      Likvidatorius, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnio 1 dalyje, paskiria teismas, gali vykdyti visus valstybės,
         kurioje iškelta byla, įstatymų jam suteiktus įgaliojimus kitoje valstybėje narėje, tol, kol ten nėra iškelta kita bankroto
         byla ir nesiimta apsaugos priemonių siekiant išvengti bylos po to, kai buvo pareikalauta toje valstybėje iškelti bankroto
         bylą. Jis ypač gali perkelti skolininko turtą, laikantis 5 ir 7 straipsnių nuostatų, iš valstybės narės, kurioje jis yra,
         teritorijos.

      <...>“
      10      Reglamento 25 straipsnis suformuluotas taip:

      „1.      Teismo, kurio sprendimas dėl bylos iškėlimo pripažįstamas pagal 16 straipsnį, priimti sprendimai, susiję su bankroto bylos
         eiga ir užbaigimu, bei šio teismo patvirtinti kompromisiniai kreditorių ir skolininkų susitarimai taip pat yra pripažįstami
         be tolesnių formalumų. Tokie sprendimai vykdomi pagal [1968 m. rugsėjo 27 d.] konvencijos [dėl jurisdikcijos ir teismų sprendimų
         civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32)], su pakeitimais, padarytais konvencijomis dėl prisijungimo
         prie šios konvencijos [(toliau – Briuselio konvencija)], 31–51 straipsnių nuostatas, išskyrus 34 straipsnio 2 dalį.

      Pirmoji dalis taip pat taikoma teismo sprendimams, kylantiems tiesiogiai iš bankroto bylos ir glaudžiai su ja susijusiems,
         net jei juos priima kitas teismas.

      Pirmoji dalis taip pat taikoma sprendimams dėl apsaugos priemonių, kurių imamasi po to, kai buvo pateiktas pareiškimas iškelti
         bankroto bylą.

      2.      Teismo sprendimų, išskyrus minimus šio straipsnio 1 dalyje, pripažinimą ir vykdymą reglamentuoja šio straipsnio 1 dalyje nurodyta
         konvencija, jei ji taikytina.

      3.      Valstybės narės neprivalo pripažinti ar vykdyti 1 dalyje nurodytų teismo sprendimų, jei dėl jų gali būti apribota asmens laisvė
         ar pašto korespondencijos slaptumas.“

      11      Pagal reglamento 26 straipsnį „bet kuri valstybė narė gali atsisakyti pripažinti kitoje valstybėje narėje iškeltą bankroto
         bylą arba vykdyti tokioje byloje priimtą teismo sprendimą, jei tokio pripažinimo ar vykdymo pasekmės akivaizdžiai prieštarautų
         tos valstybės viešajai tvarkai, ypač jos pagrindiniams principams, arba asmens konstitucinėms teisėms ir laisvėms.“

       Nacionalinės teisės aktai
      12      Bankroto bylas Lenkijoje reglamentuoja iš dalies pakeistas 2003 m. vasario 28 d. Įstatymas – Bankroto ir sanavimo teisė (Prawo upadłościowe i naprawcze) (Dz. U., Nr 60, 2003 m., 535 pozicija).

      13      Pagal šio įstatymo 146 straipsnio 1 ir 2 dalis teisminė ir administracinė vykdymo procedūros, pradėtos dėl skolininko turto
         iki bankroto bylos iškėlimo, pagal įstatymą laikinai sustabdomos paskelbimo apie nemokumą dieną, o per sustabdytą vykdymo
         procedūrą gautos ir dar nepaskirstytos sumos grąžinamos į bankrutuojančios įmonės turtą.

      14      Remiantis 146 straipsnio 3 dalimi tos pačios nuostatos taikomos, kai reikalavimų užtikrinimo procedūroje skolininko turtui
         buvo uždėti apribojimai.

      15      Pagal to paties straipsnio 4 dalį iškėlus bankroto bylą dėl bankrutuojančios įmonės turto nebegalima pradėti jokių vykdymo
         procedūrų.

       Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      16      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2005 m. birželio 9 d. Nutartimi Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku iškėlė MG PROBUD, statybų sektoriaus įmonės, turinčios buveinę Lenkijoje, tačiau per savo padalinį atliekančios statybos darbus Vokietijoje,
         bankroto bylą.

      17      2005 m. liepos 11 d. Hauptzollamt Saarbrücken (Sarbriukeno teritorinė muitinė, Vokietija) prašymu Amtsgericht Saarbrücken priėmė sprendimą dėl 50 683,08 eurų MG Probud piniginių lėšų, esančių bendrovės banko sąskaitoje Vokietijoje, arešto, bei – kaip apsaugos priemonę – dėl įvairių šios bendrovės
         reikalavimų Vokietijos verslo partneriams įšaldymo. Šių priemonių buvo imtasi Hauptzollamt Saarbrücken pradėjus procedūrą prieš MG Probud padalinio Vokietijoje direktorių, įtariant, kad šis pažeidė darbuotojų komandiravimą reglamentuojančius teisės aktus, nemokėdamas
         atlyginimo keliems darbininkams iš Lenkijos bei nepervesdamas atitinkamų socialinių įmokų.

      18      Dėl šio sprendimo pateiktas skundas buvo atmestas 2005 m. rugpjūčio 4 d. Landgericht Saarbrücken nutartimi. Savo nutarties motyvuojamoje dalyje šis teismas, be kita ko, pažymėjo, kad turint omenyje Lenkijoje iškeltą bankroto
         bylą reikėjo nuogąstauti, jog atsakingi MG Probud asmenys nedelsdami inkasuos prieinamas lėšas pagal turimus reikalavimus ir perves jas į Lenkiją siekdami, kad Vokietijos
         institucijos neturėtų prie jų prieigos. Landgericht Saarbrücken nusprendė, kad bankroto bylos dėl MG Probud turto iškėlimas netrukdo areštuoti jos turto dalių Vokietijoje. Šio teismo nuomone, kitose valstybėse narėse pradėtos bankroto
         bylos turi būti pripažintos Vokietijoje, jeigu jos atitinka reglamento 1 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas bei yra paminėtos
         šio reglamento A priede esančiame sąraše. Tačiau prie skundo pridėto sprendimo kopija neleido įvertinti, ar tai iš tikrųjų
         buvo Lenkijoje iškelta bankroto byla, kuri pagal minėtąjį A priedą turi būti pripažinta Vokietijoje.

      19      Bankroto byloje Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku kyla klausimas dėl Vokietijos institucijų nustatytų areštų teisėtumo, nes pagal Lenkijos teisę, kuri yra taikytina teisė bankroto
         byloje dėl aplinkybės, kad Lenkijos Respublika yra valstybė, kurioje iškelta byla, paskelbus apie įmonės nemokumą, tokio arešto
         taikyti neleidžiama.

      20      Šiomis aplinkybėmis Sąd Rejonowy Gdańsk‑-Północ w Gdańsku nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar pagal [reglamento] 3, 4, 16, 17 bei 25 straipsnius, t. y. atsižvelgiant į nuostatas dėl valstybės, kurioje iškelta bankroto
         byla, teismo jurisdikcijos, dėl taikytinos teisės ir dėl bankroto bylos sąlygų ir pasekmių valstybės narės administracinės
         institucijos turi teisę areštuoti finansines lėšas, esančias ūkio subjekto banko sąskaitoje, kitoje valstybėje narėje iškėlus
         bankroto bylą dėl jo turto (t. y. taikyti vadinamąjį turto areštą), nepaisant valstybės, kurioje buvo iškelta bankroto byla,
         teisės normų (<...> reglamento <...> 4 straipsnis), kai nėra tenkinamos šio reglamento 5 ir 10 straipsnių sąlygos?

      2.      Ar atsižvelgiant į <...> reglamento <...> 25 straipsnio 1 dalį ir paskesnes nuostatas valstybės narės, kurioje nebuvo iškelta
         šalutinė bankroto byla ir kuri pagal reglamento 16 straipsnį privalo pripažinti bankroto bylą, administracinės institucijos,
         darydamos nuorodą į nacionalinės teisės nuostatas, gali atsisakyti pripažinti valstybės, kurioje buvo iškelta bankroto byla,
         sprendimus dėl bankroto bylos eigos ir nutraukimo, remdamosi Briuselio konvencijos <...> 31–51 straipsniais?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      21      Savo klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokioje
         situacijoje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, vienoje valstybėje narėje iškėlus pagrindinę bankroto bylą kitos valstybės
         narės kompetentingos institucijos turi teisę, remdamosi savo teisės normomis, viena vertus, areštuoti šios valstybės narės
         teritorijoje esantį nemokiu paskelbto skolininko turtą ir, kita vertus, atsisakyti pripažinti bei prireikus vykdyti sprendimus,
         susijusius su pirmoje valstybėje narėje iškeltos bankroto bylos eiga ir užbaigimu.

      22      Siekiant atsakyti į taip performuluotus klausimus, pirmiausia primintina, kad reglamento 3 straipsnis numato dviejų rūšių
         bankroto bylas. Pagal šio straipsnio 1 dalį valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių interesų vieta,
         teismo pradėta bankroto byla yra „pagrindinė byla“, turinti universalų poveikį, nes taikoma visam skolininko turtui, esančiam
         visose valstybėse narėse, kuriose taikomas reglamentas. Jei vėliau pagal šio straipsnio 2 dalį valstybės narės, kurios teritorijoje
         skolininkui priklauso įmonė, kompetentingas teismas gali iškelti bylą, ši byla laikoma „šalutine“, o jos poveikis gali apimti
         tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės teritorijoje. (žr. 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo Eurofood IFSC, C‑341/04, Rink. p. I‑3813, 28 punktą).

      23      Universalus pagrindinės bankroto bylos poveikis turi įtakos ir likvidatoriaus įgaliojimams, nes pagal reglamento 18 straipsnio
         1 dalį likvidatorius, kurį pagal savo jurisdikciją, kaip numatyta 3 straipsnio 1 dalyje, paskiria teismas, gali vykdyti visus
         jam suteiktus įgaliojimus kitoje valstybėje narėje, be kita ko, kol ten nėra iškelta kita bankroto byla.

      24      Iš to išplaukia, kad pagrindinės bankroto bylos universalų poveikį gali apriboti tik šalutinės bankroto bylos iškėlimas.

      25      Be to, pagal reglamento 4 straipsnio 1 dalį jurisdikciją turinčio teismo nustatymas lemia ir taikytinos teisės nustatymą.
         Kiek tai susiję ir su pagrindine bankroto byla, ir su šalutine bankroto byla, valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta
         byla, vadinamos „valstybe, kurioje iškelta byla“, teisė taikoma bankroto bylai ir jos pasekmėms. Šiuo pagrindu reglamento
         4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas nebaigtinis įvairių valstybės, kurioje iškelta byla, teisės reglamentuojamų bylos aspektų
         sąrašas, tarp kurių, be kita ko, figūruoja nuosavybė, kuri sudaro skolininko turto dalį (b punktas), atitinkami skolininko
         ir likvidatoriaus įgaliojimai (c punktas) bei bankroto bylų pasekmės individualių kreditorių iškeltoms byloms (f punktas).

      26      Be to, iš kartu skaitomų reglamento 16 straipsnio 1 dalies ir 17 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad sprendimas dėl bankroto
         bylos iškėlimo vienoje valstybėje narėje pripažįstamas visose kitose valstybėse narėse nuo to momento, kai sprendimas įsiteisėja
         bankroto bylą iškėlusioje valstybėje ir jis be tolesnių formalumų bet kurioje kitoje valstybėje narėje turi tokias pačias
         pasekmes kaip ir bylą iškėlusioje valstybėje. Pagal reglamento 25 straipsnį visi kiti nei tiesiogiai su bankroto bylos iškėlimu
         susiję sprendimai taip pat pripažįstami automatiškai.

      27      Kaip matyti iš reglamento dvidešimt antros konstatuojamosios dalies, 16 straipsnio 1 dalyje apibrėžta pirmumo taisyklė, numatanti,
         kad vienoje valstybėje narėje iškelta bankroto byla pripažįstama visose kitose valstybėse narėse nuo to momento, kai sprendimas
         iškelti bankroto bylą įsiteisėja bankroto bylą iškėlusioje valstybėje, pagrįsta tarpusavio pasitikėjimo principu (minėto sprendimo
         Eurofood IFSC 39 punktas).

      28      Būtent šis tarpusavio pasitikėjimas ne tik leido įgyvendinti privalomąją jurisdikcijos sistemą, kurios turi laikytis visi
         teismai, patenkantys į reglamento taikymo sritį, bet ir suteikė valstybėms narėms galimybę abipusiškumo pagrindu atsisakyti
         taikyti savo vidaus teisės aktus dėl pripažinimo ir vykdymo supaprastintos sprendimų bankroto bylose pripažinimo ir vykdymo
         sistemos naudai (minėto sprendimo Eurofood IFSC 40 punktas; pagal analogiją dėl Briuselio konvencijos žr. 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Gasser, C‑116/02, Rink. p. I‑14693, 72 punktą ir 2004 m. balandžio 27 d. Sprendimo Turner, C‑159/02, Rink. p. I‑3565, 24 punktą).

      29      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra patikslinęs, jog šiam tarpusavio pasitikėjimo principui būdinga tai, kad valstybės narės
         teismas, gavęs prašymą iškelti pagrindinę bankroto bylą, tikrina savo jurisdikciją pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį, t. y.
         ištiria, ar skolininko pagrindinių interesų vieta yra šioje valstybėje narėje. Kitų valstybių narių teismai savo ruožtu pripažįsta
         sprendimą iškelti pagrindinę bankroto bylą, neturėdami teisės tikrinti pirmojo teismo įvertinimo dėl jo jurisdikcijos (minėto
         sprendimo Eurofood IFSC 41 ir 42 punktai).

      30      Kalbant apie su bankroto byla susijusių sprendimų vykdymą, reikia pažymėti, kad reglamente nėra numatyta specialių taisyklių,
         o jo 25 straipsnio 1 dalyje daroma nuoroda į Briuselio konvencijos 31–51 straipsniuose įtvirtintą vykdymo sistemą, nors ir
         numačius, kad šioje konvencijoje numatyti atsisakymo vykdyti pagrindai netaikomi, siekiant pakeisti juos nuosavais atsisakymo
         vykdyti pagrindais.

      31      Pavyzdžiui, remiantis reglamento dvidešimt antrąja konstatuojamąja dalimi, pagal kurią atsisakymo pagrindų turi būti tik tiek,
         kiek minimaliai reikalinga, tokie pagrindai yra vos du.

      32      Viena vertus, pagal reglamento 25 straipsnio 3 dalį valstybės narės neprivalo pripažinti ar vykdyti su bankroto bylos eiga
         ir užbaigimu susijusių teismo sprendimų, jei dėl jų gali būti apribota asmens laisvė ar pašto korespondencijos slaptumas.

      33      Kita vertus, remiantis reglamento 26 straipsniu, bet kuri valstybė narė gali atsisakyti pripažinti kitoje valstybėje narėje
         iškeltą bankroto bylą arba vykdyti tokioje byloje priimtą teismo sprendimą, jei tokio pripažinimo ar vykdymo pasekmės akivaizdžiai
         prieštarautų tos valstybės viešajai tvarkai, ypač jos pagrindiniams principams, arba asmens konstitucinėms teisėms ir laisvėms.

      34      Kalbant apie antrąjį atsisakymo pagrindą, Briuselio konvencijos kontekste Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs, kad viešosios
         tvarkos išlyga, numatyta šios konvencijos 27 straipsnio 1 punkte, kaip kliūtimi įgyvendinti vieno iš jos pagrindinių tikslų,
         t. y. sprendimų judėjimo supaprastinimą, turi būti galima remtis tik išimtiniais atvejais (2000 m. kovo 28 d. Sprendimo Krombach, C‑7/98, Rink. p. I‑1935, 19 ir 21 punktai bei minėto sprendimo Eurofood IFSC 62 punktas). Teismo praktiką dėl šios konvencijos 27 straipsnio 1 punkto galima taikyti reglamento 26 straipsnio aiškinimui
         (minėto sprendimo Eurofood IFSC 64 punktas).

      35      Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotus klausimus reikia atsakyti atsižvelgiant į šiuos argumentus.

      36      Šioje byloje neginčijama, kad MG Probud bendrovės buveinė yra Lenkijoje ir kad 2005 m. birželio 9 d. Lenkijos teismo sprendimu ši bendrovė buvo pripažinta nemokia.

      37      Iš reglamento 3 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad bendrovių atveju pagrindinių interesų vieta, jei neįrodoma priešingai,
         preziumuojama esant jos registruotos buveinės vietoje. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad Bendrijos teisės
         aktų leidėjo numatyta paprasta prezumpcija bendrovės registruotos buveinės naudai gali būti paneigta, tik jei objektyvūs kriterijai,
         kuriuos gali patikrinti tretieji asmenys, leidžia nustatyti, kad reali padėtis skiriasi nuo tos, kuri kiltų iš bendrovės registruotos
         buveinės buvimo vietos (minėto sprendimo Eurofood IFSC 34 punktas). Taip galėtų būti bendrovės, kuri nevykdo jokios ekonominės veiklos valstybės narės teritorijoje, kurioje yra
         jos registruota buveinė, atveju. Atvirkščiai, jei bendrovė vykdo veiklą valstybės narės, kurioje yra jos registruota buveinė,
         teritorijoje, vien aplinkybės, kad jos ekonominį pasirinkimą gali kontroliuoti ar kontroliuoja kitoje valstybėje narėje įsteigta
         patronuojanti bendrovė, nepakanka reglamente numatytai prezumpcijai paneigti (minėto sprendimo Eurofood IFSC 37 punktas).

      38      Kadangi Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje nėra jokių duomenų, kurie leistų suabejoti dėl reglamento 3 straipsnio
         1 dalyje įtvirtintos prezumpcijos, tai reiškia, kad MG Probud pagrindinių interesų vieta yra Lenkijoje.

      39      Remiantis reglamento 1 straipsnio 1 dalimi, bankroto bylos, kurioms jis taikomas, turi atitikti keturias savybes. Tai turi
         būti bendra procedūra, pagrįsta skolininko nemokumu, kuri lemia apribojimus bent daliai pastarojo turto bei likvidatoriaus
         paskyrimą. Šios procedūros išvardytos reglamento A priede, o likvidatorių sąrašas pateikiamas jo C priede (minėto sprendimo
         Eurofood IFSC 46 ir 47 punktai).

      40      Kadangi MG Probud atžvilgiu pradėta bankroto byla įvardyta reglamento A priede, pagal šio reglamento 3 straipsnį Lenkijos teismai turi jurisdikciją
         pradėti pagrindinę bankroto bylą ir priimti visus sprendimus dėl šios bylos eigos ir užbaigimo. Be to, taikant reglamento
         4 straipsnį, šiai bankroto bylai ir jos pasekmėms taikytina Lenkijos teisė.

      41      Taip pat pasakytina, kad Lenkijos teismo paskirtas likvidatorius, jeigu jis įvardytas reglamento C priede, pagal aptariamo
         reglamento 18 straipsnį kitų valstybių narių teritorijoje gali vykdyti visus Lenkijos teisės suteikiamus įgaliojimus ir, be
         kita ko, perkelti skolininko turtą iš valstybės narės, kurioje jis yra, teritorijos.

      42      Be to, kaip pažymėjo daugelis suinteresuotųjų šalių, pateikusių Teisingumo Teismui savo rašytines pastabas, nagrinėjamu atveju
         nebuvo pradėta jokia šalutinė byla ir pagrindinėje byloje nėra taikytina nė viena iš reglamento 5–15 straipsniuose numatytų
         išimčių, konkrečiai – nė viena šio reglamento 5 ir 10 straipsniuose įtvirtintų išimčių, tiesiogiai nurodytų prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikusio teismo.

      43      Atsižvelgiant į šiuos argumentus ir dėl universalaus poveikio, pripažintino bet kokiai pagrindinei bankroto bylai, Lenkijoje
         pradėta bankroto byla apima visus MG Probud aktyvus, įskaitant ir esančius Vokietijoje, ir Lenkijos teisė reglamentuoja ne tik bankroto procedūros iškėlimą, bet jos
         eigą bei užbaigimą. Šiuo požiūriu ši teisė apibrėžia kitose valstybėse narėse esančius turto objektus bei bankroto bylos poveikį
         priemonėms, kurių gali būti imtasi šių turto objektų atžvilgiu.

      44      Kadangi pagal iš dalies pakeistą 2003 m. vasario 28 d. Įstatymą – Bankroto ir sanavimo teisė po bankroto bylos iškėlimo skolininkui
         negalima imtis jokių vykdymo veiksmų bankrutuojančio skolininko turto atžvilgiu, kompetentingos Vokietijos institucijos negalėjo
         teisėtai pagal Vokietijos teisę imtis vykdymo priemonių dėl Vokietijoje esančio MG Probud turto.

      45      Kaip išplaukia iš reglamento 16 ir 17 straipsnių, Lenkijoje priimtas sprendimas iškelti bankroto bylą turi būti automatiškai
         pripažintas visose kitose valstybėse narėse be tolesnių formalumų ir turėti visas pagal Lenkijos teisę numatytas pasekmes.

      46      Be to, kadangi nė vienas Teisingumo Teismo pateiktos bylos medžiagos elementas neleidžia daryti išvados, kad konstatuotinas
         vienas šio sprendimo 32 ir 33 punktuose nurodytų atsisakymo pagrindų, Vokietijos teismas, į kurį buvo kreiptasi, privalėjo
         pripažinti ne tik jurisdikciją turinčio Lenkijos teismo priimtą sprendimą dėl bankroto bylos iškėlimo, bet ir visus kitus
         su šia byla susijusius sprendimus, ir todėl negalėjo prieštarauti šių vykdymui pagal Briuselio konvencijos 31–51 straipsnius.

      47      Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog reglamentas, visų pirma jo 3, 4, 16,
         17 bei 25 straipsniai, aiškintinas taip, jog tokioje byloje kaip pagrindinė, vienoje valstybėje narėje iškėlus pagrindinę
         bankroto bylą, kitos valstybės narės, kurioje nebuvo iškelta šalutinė bankroto byla, kompetentingos institucijos, paisant
         reglamento 25 straipsnio 3 dalyje ir 26 straipsnyje numatytų atsisakymo pagrindų, privalo pripažinti ir vykdyti visus su šia
         pagrindine bankroto byla susijusius sprendimus ir todėl neturi teisės, taikydamos šios kitos valstybės narės teisės normas,
         nurodyti imtis vykdymo priemonių dėl nemokiu paskelbto skolininko turto, esančio šios kitos valstybės narės teritorijoje,
         jeigu to neleidžia valstybės, kurioje iškelta byla, teisė ir jeigu nėra įvykdomos sąlygos, keliamos norint taikyti reglamento
         5 ir 10 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų, visų pirma jo 3, 4, 16, 17 ir 25 straipsniai,
            aiškintinas taip, jog tokioje byloje kaip pagrindinė, vienoje valstybėje narėje iškėlus pagrindinę bankroto bylą, kitos valstybės
            narės, kurioje nebuvo iškelta šalutinė bankroto byla, kompetentingos institucijos, paisant reglamento 25 straipsnio 3 dalyje
            ir 26 straipsnyje numatytų atsisakymo pagrindų, privalo pripažinti ir vykdyti visus su šia pagrindine bankroto byla susijusius
            sprendimus ir todėl neturi teisės, taikydamos šios kitos valstybės narės teisės normas, nurodyti imtis vykdymo priemonių dėl
            nemokiu paskelbto skolininko turto, esančio šios kitos valstybės narės teritorijoje, jeigu to neleidžia valstybės, kurioje
            iškelta byla, teisė ir jeigu nėra įvykdomos sąlygos, keliamos norint taikyti šio reglamento 5 ir 10 straipsnius.
      Parašai.
      * Proceso kalba: lenkų.


2000 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # D. prieš W. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landesgericht St. Pölten - Austrija. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-384/98.


title: 2009 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Gaz de France - Berliner Investissement SA prieš Bundeszentralamt für Steuern.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Köln - Vokietija.#Laisvas kapitalo judėjimas - Mokesčio prie šaltinio iš pelno, išmokėto patronuojančiai bendrovei, neišskaitymas valstybėje narėje, kurioje įsteigta dukterinė įmonė - Sąvoka "valstybės narės įmonė" - "Société par actions simplifiée" pagal Prancūzijos įstatymus.#Byla C-247/08.

text:
      Byla C‑247/08
      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      prieš
      Bundeszentralamt für Steuern
      (Finanzgericht Köln prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – Mokesčio prie šaltinio iš pelno, išmokėto patronuojančiai bendrovei, neišskaitymas valstybėje narėje, kurioje įsteigta dukterinė
         įmonė – Sąvoka „valstybės narės įmonė“ – „Société par actions simplifiée“ pagal Prancūzijos įstatymus“

      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Bendroji mokesčių sistema, taikoma įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms
            – Direktyva 90/435
      (Tarybos direktyvos 90/435 2 straipsnio a punktas ir I priedo f punktas bei Tarybos direktyva 2003/123)
      2.        Teisės aktų derinimas – Bendroji mokesčių sistema, taikoma įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms
            – Direktyva 90/435
      (EB 43 ir EB 56 straipsniai; Tarybos direktyvos 90/435 2 straipsnio a punktas, 5 straipsnio 1 dalis ir I priedo f punktas)
      1.        Direktyvos 90/435 dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms,
         2 straipsnio a punktas, skaitomas kartu su šios direktyvos priedo f punktu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal Prancūzijos
         įstatymus įsteigta įmonė, kurios teisinė forma – „société par actions simplifiée“, negali būti laikoma „valstybės narės įmone“
         šios direktyvos prasme iki šios direktyvos pakeitimo Direktyva 2003/123.

      Iš tiesų, remiantis Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punktu, „valstybės narės įmone“ laikoma įmonė, kuri yra vienos iš šios
         direktyvos priede nurodytų formų. Taigi būdas, naudojamas daugelyje Direktyvos 90/435 priedo punktų, be kita ko, šio priedo
         f punkte, skirtame pagal Prancūzijos įstatymus įsteigtoms bendrovėms, kurio esmė – teisinių formų, kurioms taikoma ši direktyva,
         pavadinimų išvardijimas, nenumatant sąlygos, leidžiančios taikyti šią direktyvą kitoms bendrovėms, įsteigtoms pagal atitinkamų
         valstybių narių įstatymus, išskyrus, kiek tai susiję su Prancūzijos įstatymais, viešąsias įstaigas ir įmones, reiškia, kad
         šių pavadinimų sąrašas yra baigtinis.

      Be to, Direktyva 90/435 nėra siekiama įtvirtinti bendros sistemos visoms valstybių narių bendrovėms ar visoms dalyvavimo kapitale
         rūšims. Dalyvavimo kapitale, kuriam netaikoma ši direktyva, atžvilgiu valstybės narės turi nustatyti, ar ir kuria dalimi reikia
         vengti išmokėto pelno ekonominio dvigubo apmokestinimo, ir šiuo atžvilgiu vienašališkai arba su kitomis valstybėmis narėmis
         sudarytose sutartyse numatyti mechanizmus, kuriais būtų siekiama išvengti šio ekonominio dvigubo apmokestinimo arba jį sušvelninti.

      (žr. 30, 32, 36–37 ir 44 punktus bei rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Nėra nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 90/435 dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms
         ir dukterinėms bendrovėms, 2 straipsnio a punkto, skaitomo kartu su šios direktyvos priedo f punktu ir šios direktyvos 5 straipsnio
         1 dalimi, galiojimą įsisteigimo laisvės arba laisvo kapitalo judėjimo principų atžvilgiu.

      Iš tiesų, nors šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta pareiga neišskaityti bet kokio mokesčio prie šaltinio tenka
         valstybėms narėms tik tiek, kiek tai susiję su pelno, kurį gauna bendrovės, kurias galima laikyti įmonėmis šios direktyvos
         prasme, išmokėjimu, ši direktyva nesuteikia valstybei narei teisės mažiau palankiai vertinti pelną, išmokėtą kitų valstybių
         narių bendrovėms, nepatenkančioms į jos taikymo sritį, palyginti su pelnu, išmokėtu panašioms bendrovėms, įsteigtoms jos teritorijoje.

      Todėl toks Direktyvos 90/435 taikymo srities apribojimas, pagal kurį į šią sritį nuo pat pradžių neįtraukiamos kitos bendrovės,
         galinčios būti įsteigtos pagal nacionalinės teisės aktus, kaip antai išplaukiantis iš Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punkto
         ir šios direktyvos priedo f punkto, negali būti įsisteigimo laisvės arba laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

      (žr. 59 ir 61–63 punktus bei rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 1 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – Mokesčio prie šaltinio iš pelno, išmokėto patronuojančiai bendrovei, neišskaitymas valstybėje narėje, kurioje įsteigta dukterinė
         įmonė – Sąvoka „valstybės narės įmonė“ – „Société par actions simplifiée“ pagal Prancūzijos įstatymus“

      Byloje C‑247/08
      dėl Finanzgericht Köln (Vokietija) 2008 m. gegužės 23 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. birželio 9 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      prieš
      Bundeszentralamt für Steuern,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (pranešėjas) ir J.‑J. Kasel,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. balandžio 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Gaz de France – Berliner Investissement SA, atstovaujamos Rechtsanwälte T. Hackemann ir H. von Cölln, padedamų Wirtschaftsprüfer U. Witt,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos H. Walker, padedamos baristerio K. Beal,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      susipažinęs su 2009 m. birželio 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių
         sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms (OL L 225, p. 6; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 147), 2 straipsnio a punkto, skaitomo kartu su šios direktyvos priedo f punktu, išaiškinimo
         ir dėl šios nuostatos galiojimo EB 43, EB 48, EB 56 ir EB 58 straipsnių atžvilgiu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Prancūzijoje buveinę turinčios ir iki 2002 m. „société par actions simplifiée“ (SAS)
         teisinės formos buvusios bendrovės Gaz de France – Berliner Investissement SA ir Bundeszentralamt für Steuern (Federalinė centrinė mokesčių tarnyba) ginčą dėl pelno, kurį minėtai bendrovei išmokėjo Vokietijoje buveinę turinti bendrovė
         Gaz de France Deutschland GmbH per 1999 mokestinius metus, apmokestinimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 90/435 2 straipsnyje nustatyta:

      „Šioje direktyvoje „valstybės narės įmonė“ yra įmonė, kuri:
      a)      yra vienos iš šios direktyvos priede nurodytų formų;
      b)      pagal valstybės narės mokesčių įstatymus mokesčių tikslais yra laikoma tos valstybės narės rezidente ir pagal su trečiąja
         valstybe sudarytą dvigubo apmokestinimo išvengimo susitarimą mokesčių tikslais nėra laikoma ne Bendrijos rezidente;

      c)      be to, jai nustatyta prievolė mokėti vieną toliau nurodytų mokesčių be galimybės pasirinkti arba būti atleistai:
      <…>
      –        impôt sur les sociétés Prancūzijoje,

      <…>
      arba kuriuo nors kitu mokesčiu, kuris pakeistų bet kurį iš pirmiau nurodytų mokesčių.“
      4        Remiantis Direktyvos 90/435 5 straipsnio 1 dalimi, bent tais atvejais, kai patronuojanti įmonė turi ne mažiau kaip 25 % dukterinės
         įmonės kapitalo, iš pelno dalies, kurią dukterinė įmonė perduoda savo patronuojančiai įmonei, mokestis prie šaltinio neišskaitomas.

      5        Direktyvos 90/435 priedo „2 straipsnio a punkte minimų įmonių sąrašas“ f punkte išvardytos tokios įmonės:

      „įmonės, pagal Prancūzijos įstatymus žinomos kaip „société anonyme“, „société en commandite par actions“, „société à responsabilité
         limitée“ ir viešosios pramoninio bei komercinio pobūdžio įstaigos ir įmonės.“

      6        Remiantis 2003 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyvos 2003/123/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 90/435 (OL L 7, 2004, p. 41;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 2 t., p. 3) ketvirta konstatuojamąja dalimi:

      „Direktyvos [90/435] 2 straipsnyje yra apibūdintos šios direktyvos taikymo sričiai priklausančios bendrovės. Priede yra bendrovių,
         kurioms ši direktyva taikoma, sąrašas. Kai kurių formų bendrovės nėra įrašytos į priedo sąrašą, nors mokesčių tikslais jos
         yra laikomos tos valstybės narės rezidentėmis ir joms yra taikomas bendrovių pelno mokestis. Dėl to Direktyvos [90/435] taikymo
         sritis turėtų būti išplėsta ir taikoma kitiems subjektams, kurie gali vykdyti tarpvalstybinę veiklą Bendrijoje ir atitinka
         visas toje direktyvoje nustatytas sąlygas.“

      7        Direktyvos 2003/123 1 straipsnio 6 punkte numatoma, kad Direktyvos 90/435 priedas pakeičiamas Direktyvos 2003/123 priedo tekstu.
         Po šio pakeitimo naujasis Direktyvos 90/435 priedo f punktas atrodo taip:

      „bendrovės pagal Prancūzijos įstatymus, žinomos kaip „société anonyme“, „société en commandite par actions“, „société à responsabilité
         limite“, „sociétés par actions simplifiées“, „sociétés d'assurances mutuelles“, „caisses d'épargne et de prévoyance“, „sociétés
         civiles“, kurioms automatiškai taikomas bendrovių pelno mokestis, „coopératives“, „unions de coopératives“, viešosios pramoninio
         bei komercinio pobūdžio įstaigos ir įmonės bei kitos bendrovės, įsteigtos pagal Prancūzijos įstatymus, kurioms taikomas Prancūzijos
         bendrovių pelno mokestis.“

      8        Remiantis Direktyvos 2003/123 2 straipsniu, ši direktyva į valstybių narių teisę turėjo būti perkelta vėliausiai 2005 m. sausio
         1 dieną.

       Nacionalinės teisės aktai
      9        Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz, toliau – 1999 m. EStG) 44d straipsnyje
         nurodyta:

      „1.      Mokesčio mokėtojui pateikus prašymą, mokestis už pajamas iš kapitalo netaikomas pajamoms iš kapitalo 20 straipsnio 1 dalies
         1 punkto prasme <...> kurias patronuojanti bendrovė, nacionalinėje teritorijoje neturinti nei buveinės, nei administracijos,
         gauna kaip neribotai apmokestinamos kapitalo bendrovės Pelno mokesčio įstatymo (Körperschaftsteuergesetz) 1 straipsnio 1 dalies
         1 punkto prasme išmokėtą pelną arba kaip pelno mokesčio grąžinimą.

      2.      „Patronuojanti bendrovė“ 1 dalies prasme yra bendrovė, kuri atitinka šio įstatymo 7 priede nurodytas Direktyvos [90/435] 2 straipsnio
         sąlygas ir prievolės mokėti pajamų iš kapitalo mokestį atsiradimo momentu pagal 44 straipsnio 1 dalies antrą sakinį gali įrodyti
         tiesiogiai turinti ne mažiau kaip ketvirtadalį neribotai apmokestinamos kapitalo bendrovės nominaliojo kapitalo. Taip pat
         reikia įrodyti, kad šis dalyvavimas kapitale nepertraukiamai tęsėsi dvylika mėnesių. <...>“

      10      1999 m. EStG 7 priede numatyta:

      „Patronuojanti bendrovė Direktyvos [90/435] 2 straipsnio prasme yra įmonė, kuri:
      1) yra vienos iš nurodytų formų:
      <...>
      –        pagal Prancūzijos įstatymus įsteigta bendrovė, žinoma kaip:
      „société anonyme“, „société en commandite par actions“, „société à responsabilité limitée“ ir viešosios pramoninio bei komercinio
         pobūdžio įstaigos ir įmonės;

      <...>
      2) pagal valstybės narės mokesčių įstatymus mokesčių tikslais yra laikoma tos valstybės narės rezidente ir pagal su trečiąja
         valstybe sudarytą dvigubo apmokestinimo išvengimo susitarimą mokesčių tikslais nėra laikoma ne Bendrijos rezidente; ir

      3) jai nustatyta prievolė mokėti vieną toliau nurodytų mokesčių be galimybės pasirinkti arba būti atleistai:
      <...>
      –        impôt sur les sociétés Prancūzijoje,

      <...>
      arba kuriuo nors kitu mokesčiu, kuris pakeistų bet kurį iš pirmiau nurodytų mokesčių.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      1999 m. birželio 16 d. Gaz de France Deutschland GmbH, kurios visą kapitalą valdo ieškovė pagrindinėje byloje, išmokėjo šiai 980 387 DEM dydžio pelną, išskaičiusi 49 019,35 DEM
         dydžio pajamų iš kapitalo mokestį ir 2 696,06 DEM dydžio solidarumo mokestį, kurie buvo pervesti atitinkamai mokesčių inspekcijai.

      12      1999 m. rugpjūčio 16 d. ieškovė pagrindinėje byloje Federalinei finansų tarnybai (Bundesamt für Finanzen), kuri nuo 2006 m. sausio 1 d. tapo Federaline centrine mokesčių tarnyba (Bundeszentralamt für Steuern), pateikė prašymą grąžinti išskaitytus pajamų iš kapitalo mokestį ir solidarumo mokestį.

      13      1999 m. rugsėjo 6 d. Sprendimu atsakovė pagrindinėje byloje atmetė prašymą grąžinti mokesčius, motyvuodama tuo, kad ieškovė
         pagrindinėje byloje nėra patronuojanti bendrovė 1999 m. EStG 44d straipsnio 2 dalies, skaitomos kartu su Direktyvos 90/435
         2 straipsniu, prasme.

      14      Kadangi protestas dėl šio sprendimo buvo atmestas, ieškovė pagrindinėje byloje kreipėsi į Finanzgericht Köln (Kelno finansų teismas), kurio manymu, remiantis Direktyvos 90/435 tekstu, ieškovė pagrindinėje byloje neturi teisės reikalauti
         grąžinti pajamų iš kapitalo mokestį, nes tais metais, kai buvo išmokėtas pelnas, jos teisinė forma nebuvo tarp nurodytųjų
         Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punkte ir šios direktyvos f punkte.

      15      Tačiau šiam teismui kyla abejonių, ar reikia apsiriboti pažodiniu Direktyvos 90/435 nuostatų aiškinimu. Teismo manymu, taip
         pat reikia atsižvelgti į šios direktyvos tikslą ir į tai, kad, pirma, jos įsigaliojimo metu pagal Prancūzijos teisę teisinės
         formos „société par actions simplifiée“ dar nebuvo ir, antra, Direktyva 2003/123 ši bendrovių forma buvo įtraukta į Direktyvos 90/435
         priedą.

      16      Finanzgericht Köln manymu, dėl to jo nagrinėjamoje byloje kyla klausimas, ar, esant ketinimams prieštaraujančiai reguliavimo spragai, pagal
         analogiją remiantis Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punktu, skaitomu kartu su šios direktyvos priedo f punktu, negalima daryti
         išvados, kad pagal Prancūzijos įstatymus įsteigta bendrovė, kurios teisinė forma – „société par actions simplifiée“, jau iki
         2005 m. galėjo būti laikoma „valstybės narės įmone“ Direktyvos 90/435 prasme, ir ar tam tikrais atvejais šios direktyvos 2 straipsnio
         a punktas, skaitomas kartu su priedo f punktu, neprieštarauja EB 43 ir EB 48 arba EB 56 ir EB 58 straipsniams.

      17      Tokiomis aplinkybėmis Finanzgericht Köln nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar [Direktyvos 90/435] 2 straipsnio a punktas, skaitomas kartu su [šios] direktyvos <...> priedo f punktu, turi būti aiškinamas
         taip, kad „valstybės narės įmone“ šios direktyvos prasme dar iki 2005 m. gali būti laikoma ir pagal Prancūzijos įstatymus
         įsteigta įmonė, kurios teisinė forma – „société par actions simplifiée“, ir dėl to, remiantis Direktyvos [90/435] 5 straipsnio
         1 dalimi, iš jos dukterinės įmonės, įsteigtos Vokietijoje, 1999 m. išmokėto pelno neturi būti išskaitomas mokestis prie šaltinio?

      2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar [Direktyvos 90/435] 2 straipsnio a punktas, skaitomas kartu su [šios]
         direktyvos <...> priedo f punktu, neprieštarauja EB 43 ir EB 48 straipsniams arba EB 56 straipsnio 1 daliai, EB 58 straipsnio
         1 dalies a punktui ir EB 3 straipsniui, jeigu, skaitomas kartu su Direktyvos [90/435] 5 straipsnio 1 dalimi, numato, kad,
         Vokietijoje įsteigtai dukterinei įmonei išmokant pelną, mokestis prie šaltinio neišskaitomas Prancūzijoje įsteigtos patronuojančios
         bendrovės, kurios teisinė forma – „société anonyme“, „société en commandite par actions“ arba „société à responsabilité limitée“,
         atveju, tačiau šis mokestis išskaitomas Prancūzijoje įsteigtos patronuojančios bendrovės, kurios teisinė forma – „société
         par actions simplifiée“, atveju?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      18      Italijos vyriausybė abejoja dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo motyvuodama tuo, kad jame nėra duomenų apie
         „société par actions simplifiée“ struktūrą ir teisinį režimą, taip pat apie kitas bendrovių rūšis, į kurias ji panaši. Nesant
         tokios informacijos, neįmanoma įvertinti argumentų, kuriais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas grindžia
         pirminę prielaidą, kad „société par actions simplifiée“ būdingi tokie patys požymiai kaip ir pagal Prancūzijos įstatymus įsteigtoms
         bendrovėms, kurios visuomet galėjo pasinaudoti Direktyvos 90/345 5 straipsnio 1 dalyje numatytu atleidimu nuo mokesčio už
         išmokėtą pelną išskaitymo prie šaltinio, taigi ir įvertinti prašymo priimti prejudicinį sprendimą svarbą sprendžiant ginčą
         pagrindinėje byloje.

      19      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors atsižvelgiant į kompetencijos pasidalijimą prejudicinio sprendimo priėmimo procedūroje
         tik nacionalinis teismas turi apibrėžti klausimų, kuriuos jis ketina pateikti Teisingumo Teismui, dalyką, Teisingumo Teismas
         taip pat yra nusprendęs, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo paties kompetenciją, jis gali įvertinti
         sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas į jį kreipėsi (žr., be kita ko, 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo ZF Zefeser, C‑62/06, Rink. p. I‑11995, 14 punktą).

      20      Taip yra, be kita ko, tuo atveju, kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad jis galėtų
         naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 39 punktą; 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Cipolla ir kt., C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421, 25 punktą ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Amurta, C‑379/05, Rink. p. I‑9569, 64 punktą). Iš tiesų siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam
         teismui, reikia, kad jis apibrėžtų pateikiamo klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas arba bent paaiškintų
         šį klausimą pagrindžiančias faktines prielaidas (žr., be kita ko, 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo Enirisorse, C‑237/04, Rink. p. I‑2843, 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      21      Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikiama informacija ne tik turi leisti Teisingumo Teismui pateikti
         tinkamus atsakymus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms bei kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti pastabas
         pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, kad ši galimybė būtų suteikiama, atsižvelgdamas
         į tai, kad pagal minėtą nuostatą suinteresuotosioms šalims yra pranešama tik apie sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą (žr., be kita ko, minėto sprendimo Enirisorse 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      22      Taigi šiuo atveju reikia pripažinti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktas išsamus faktinių ir
         teisinių ginčo pagrindinėje byloje aplinkybių aprašymas bei nurodytos priežastys, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas manė, jog atsakymas į pateiktus klausimus reikalingas jam priimti sprendimą, ir tai sudaro Teisingumo Teismui
         galimybę naudingai atsakyti į šiuos klausimus. Be to, iš Vokietijos, Italijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių bei Europos
         Bendrijų Komisijos pateiktų pastabų matyti, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą esanti informacija joms leido tinkamai
         pateikti savo nuomones dėl Teisingumo Teismui pateiktų klausimų.

      23      Tokiomis aplinkybėmis tai, kad nėra detalaus taisyklių, susijusių su „sociétés par actions simplifiées“, ir kitų pagal Prancūzijos
         įstatymus įsteigtų bendrovių sistemos aprašymo, nedaro minėto prašymo nepriimtino, nes nacionalinės teisės nuostatų aiškinimas
         bet kuriuo atveju nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai.

      24      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad reikia atsakyti į prejudicinius klausimus.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo klausimo
      25      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 90/435 2 straipsnio
         a punktas, skaitomas kartu su šios direktyvos priedo f punktu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal Prancūzijos įstatymus
         įsteigta įmonė, kurios teisinė forma – „société par actions simplifiée“, gali būti laikoma „valstybės narės įmone“ šios direktyvos
         prasme iki šios direktyvos pakeitimo Direktyva 2003/123.

      26      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia atsižvelgti į prašomos išaiškinti nuostatos formuluotę, taip pat Direktyvos 90/435
         tikslus ir sistemą (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 17 d. Sprendimo Denkavit ir kt., C‑283/94, C‑291/94 ir C‑292/94, Rink. p. I‑5063, 24 ir 26 punktus; 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Epson Europe, C‑375/98, Rink. p. I‑4243, 22 ir 24 punktus bei 2008 m. balandžio 3 d. Sprendimo Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, Rink. p. I‑2067, 22 punktą).

      27      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Direktyva 90/435 įtvirtinant bendrą mokesčių sistemą, kaip matyti iš jos trečios konstatuojamosios
         dalies, siekiama pašalinti bet kokias nepalankias skirtingų valstybių narių bendrovių bendradarbiavimo sąlygas, palyginti
         su tos pačios valstybės narės įmonių bendradarbiavimo sąlygomis, ir taip palengvinti bendrovių grupavimą Bendrijos lygmeniu
         (minėto sprendimo Denkavit ir kt. 22 punktas; minėto sprendimo Epson Europe 20 punktas; 2001 m. spalio 4 d. Sprendimo Athinaïki Zythopoiïa, C‑294/99, Rink. p. I‑6797, 25 punktas; 2003 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo Océ van der Grinten, Rink. p. I‑9809, 45 punktas ir minėto sprendimo Banque Fédérative du Crédit Mutuel 23 punktas). Taigi Direktyva 90/435 siekiama užtikrinti, kad vienoje valstybėje narėje esančios dukterinės bendrovės išmokamas
         pelnas kitoje valstybėje narėje įsteigtai patronuojančiai bendrovei mokesčių požiūriu būtų neutralus (minėto sprendimo Banque Fédérative du Crédit Mutuel 24 punktas).

      28      Kaip išplaukia iš Direktyvos 90/435 1 straipsnio, ši direktyva taikoma pelnui, kurį vienos valstybės bendrovės gauna iš kitose
         valstybėse narėse buveines turinčių savo dukterinių bendrovių, išmokėti.

      29      Direktyvos 90/435 2 straipsnyje nustatomos sąlygos, kurias turi atitikti bendrovė, kad būtų laikoma valstybės narės įmone
         šios direktyvos prasme, ir taip apibrėžiama jos taikymo sritis. Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 27 punkte,
         šios sąlygos yra kumuliacinės.

      30      Remiantis Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punktu, „valstybės narės įmone“ laikoma įmonė, kuri yra vienos iš šios direktyvos
         priede nurodytų formų.

      31      Direktyvos 90/435 priede naudojami du skirtingi būdai, skirti apibrėžti bendroves, patenkančias į jos taikymo sritį. Taigi
         šio priedo k ir l punktuose vartojamos bendros formuluotės „komercinės įmonės arba komercinės formos įmonės, reglamentuojamos
         civilinės teisės, taip pat kooperatyvai ir valstybės įstaigos, įsteigtos pagal Portugalijos įstatymus“ ir „bendrovės, įsteigtos
         pagal Jungtinės Karalystės įstatymus“, o kituose šio priedo punktuose aiškiai nurodyti teisinių formų, kurioms taikoma ši
         direktyva, pavadinimai.

      32      Pastarasis būdas, naudojamas daugelyje Direktyvos 90/435 priedo punktų, be kita ko, šio priedo f punkte, skirtame pagal Prancūzijos
         įstatymus įsteigtoms bendrovėms, kurio esmė – teisinių formų, kurioms taikoma ši direktyva, pavadinimų išvardijimas, nenumatant
         sąlygos, leidžiančios taikyti šią direktyvą kitoms bendrovėms, įsteigtoms pagal atitinkamų valstybių narių įstatymus, išskyrus,
         kiek tai susiję su Prancūzijos įstatymais, viešąsias įstaigas ir įmones, reiškia, kad šių pavadinimų sąrašas yra baigtinis.

      33      Iš Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punkto teksto ir sistemos, taip pat iš direktyvos priedo f punkto išplaukia, jog tam,
         kad pagal Prancūzijos įstatymus įsteigta bendrovė, kuri nėra viešoji pramoninio bei komercinio pobūdžio įstaiga ar įmonė,
         galėtų būti laikoma valstybės narės įmone šios direktyvos prasme, ši bendrovė būtinai turi būti vienos iš šios direktyvos
         priedo f punkte išsamiai išvardytų formų, taigi – įsteigta kaip „société anonyme“, „société en commandite par actions“ arba
         „société à responsabilité limitée“.

      34      Tokios išvados negali paneigti ieškovės pagrindinėje byloje ir Komisijos argumentai, kad Direktyvos 90/435 priedo f punkte
         pateikiamas tik pavyzdinis bendrovių sąrašas ir tik siekiant išvengti problemų, susijusių su skirtingu kvalifikavimu, kai
         viena valstybė narė bendrovę mokesčių tikslais traktuotų kaip kapitalo bendrovę, kuriai taikomas pelno mokestis, o kita valstybė
         narė šią bendrovę laikytų ūkine bendrija, kuriai pelno mokestis netaikomas, nes kai kurios valstybės narės priimant Direktyvą 90/435
         norėjo, kad ūkinėms bendrijoms ši direktyva nebūtų taikoma.

      35      Žinoma, pažymėtina, kad ieškovės pagrindinėje byloje ir Komisijos siūlomas aiškinimas galėtų atitikti Direktyvos 90/435 tikslus,
         nurodytus trečioje konstatuojamojoje dalyje, nes jis reikštų šios direktyvos taikymo srities išplėtimą didesniam bendrovių
         skaičiui ir taip prisidėtų prie bet kokių nepalankių skirtingų valstybių narių bendrovių bendradarbiavimo sąlygų, palyginti
         su tos pačios valstybės narės įmonių bendradarbiavimo sąlygomis, pašalinimo bei palengvintų bendrovių grupavimą Bendrijos
         lygmeniu.

      36      Vis dėlto, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 31 punkte, konstatuotina, kad Direktyva 90/435 nėra siekiama įtvirtinti
         bendrą sistemą visoms valstybių narių bendrovėms ar visoms dalyvavimo kapitale rūšims.

      37      Iš tiesų dalyvavimo kapitale, kuriam netaikoma Direktyva 90/435, atžvilgiu valstybės narės turi nustatyti, ar ir kuria dalimi
         reikia vengti išmokėto pelno ekonominio dvigubo apmokestinimo ir šiuo atžvilgiu vienašališkai arba su kitomis valstybėmis
         narėmis sudarytose sutartyse numatyti mechanizmus, kuriais būtų siekiama išvengti šio ekonominio dvigubo apmokestinimo arba
         jį sušvelninti (žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rink. p. I‑11673, 54 punktą ir minėto sprendimo Amurta 24 punktą).

      38      Taigi Direktyva 90/435 apriboja valstybių narių kompetenciją apmokestinti pelną, kurį jų teritorijose įsteigtos bendrovės
         išmoka kitoje valstybėje narėje įsteigtoms bendrovėms, kurioms taikoma ši direktyva. Tad esant tokioms sąlygoms fundamentalaus
         teisinio saugumo principo reikalavimai draudžia šios direktyvos priedo f punkte pateiktą bendrovių sąrašą aiškinti kaip pavyzdinį,
         jeigu toks aiškinimas neišplaukia nei iš Direktyvos 90/435 teksto, nei iš jos sistemos.

      39      Ieškovės pagrindinėje byloje ir Komisijos siūlomas aiškinimas negali būti grindžiamas ir priimant Direktyvą 90/435 kai kurių
         valstybių narių galimais išreikšti siekiais iš šios direktyvos taikymo srities pašalinti tik ūkines bendrijas. Iš tiesų Europos
         Sąjungos Taryboje išreikšti valstybių narių ketinimai teisiniu požiūriu negalioja, jeigu jie nebuvo perkelti į teisės aktų
         nuostatas. Būtent jos skirtos teisės subjektams, kurie, remiantis teisinio saugumo principo reikalavimais, turi turėti galimybę
         pasitikėti šių nuostatų turiniu (minėto sprendimo Denkavit ir kt. 29 punktas).

      40      Be to, aiškinimą, pagal kurį „société par actions simplifiée“ nuo šios formos nustatymo Prancūzijos įstatymuose negali būti
         laikoma tokia, kuriai taikoma Direktyva 90/435, patvirtina teisės aktų leidybos raida, būtent Direktyva 2003/123.

      41      Pirma, Direktyvos 2003/123 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad Direktyvos 90/435 priede yra bendrovių, kurioms
         ši direktyva taikoma, sąrašas ir kad kai kurių formų bendrovės nėra į jį įrašytos, nors mokesčių tikslais jos laikomos tos
         valstybės narės rezidentėmis ir joms taikomas bendrovių pelno mokestis. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje paaiškinama,
         kad dėl to Direktyvos 90/435 taikymo sritis turėtų būti išplėsta ir taikoma kitiems subjektams, kurie gali vykdyti tarpvalstybinę
         veiklą Bendrijoje ir atitinka visas šioje direktyvoje nustatytas sąlygas.

      42      Antra, Direktyvos 2003/123 1 straipsnio 6 punkte numatoma Direktyvos 90/435 priedą pakeisti Direktyvos 2003/123 priede esančiu
         tekstu. Po Direktyvos 90/435 priedo pakeitimo Direktyva 2003/123 šio priedo f punkte tarp kitų bendrovių nurodyta „société
         par actions simplifiée“ ir, siekiant atsižvelgti visų pirma į nacionalinės teisės vystymąsi, nustatyta sąlyga, numatanti,
         kad Direktyva 90/435 taikoma ir kitoms bendrovėms, įsteigtoms pagal Prancūzijos įstatymus, kurioms taikomas Prancūzijos bendrovių
         pelno mokestis.

      43      Galiausiai pažymėtina, kad, priešingai nei teigia ieškovė pagrindinėje byloje ir Komisija, kadangi baigtinis pagal Prancūzijos
         įstatymus galimų bendrovių teisinių formų, kurioms taikoma Direktyva 90/435, sąrašas pateiktas šios direktyvos priedo f punkte,
         šios direktyvos taikymo išplėtimas pagal analogiją kitų bendrovių rūšių, pavyzdžiui, pagal Prancūzijos įstatymus įsteigtų
         „société par actions simplifiée“, atžvilgiu, net jeigu jos ir panašios, negali būti leidžiamas.

      44      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punktas, skaitomas
         kartu su šios direktyvos priedo f punktu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal Prancūzijos įstatymus įsteigta įmonė, kurios
         teisinė forma – „société par actions simplifiée“, negali būti laikoma „valstybės narės įmone“ šios direktyvos prasme iki šios
         direktyvos pakeitimo Direktyva 2003/123.

       Dėl antrojo klausimo
      45      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia dėl Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punkto,
         skaitomo kartu su šios direktyvos priedo f punktu ir šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi, galiojimo EB 43 ir EB 48 straipsnių
         arba EB 56 straipsnio 1 dalies, EB 58 straipsnio 1 dalies a punkto ir EB 3 straipsnio atžvilgiu tiek, kiek iš jo išplaukia,
         kad Vokietijoje įsteigtai dukterinei įmonei išmokant pelną mokestis prie šaltinio neišskaitomas Prancūzijoje įsteigtos patronuojančios
         bendrovės, kurios teisinė forma – „société anonyme“, „société en commandite par actions“ arba „société à responsabilité limitée“,
         atveju, tačiau šis mokestis išskaitomas Prancūzijoje įsteigtos patronuojančios bendrovės, kurios teisinė forma – „société
         par actions simplifiée“, atveju.

      46      Ieškovė pagrindinėje byloje šiuo atžvilgiu tvirtina, kad „société par actions simplifiée“ neįtraukimas į Direktyvos 90/435
         taikymo sritį reiškia neteisėtai sudaryti šios rūšies bendrovėms mažiau palankias sąlygas, palyginti su pagal Prancūzijos
         įstatymus įsteigtomis „société anonyme“ ar „société à responsabilité limite“ arba su šioje direktyvoje išvardytomis kitų valstybių
         narių akcinių bendrovių ar uždarųjų akcinių bendrovių teisinėmis formomis. „Société par actions simplifiée“ atsidurtų mažiau
         palankioje padėtyje, visų pirma dėl to, kad Vokietijos įstatymuose nenurodytos procedūrinės sąlygos, kuriomis galima remtis
         tvirtinant, jog Direktyvos 90/435 taikymo sričiai nepriklausantis mokesčio už pajamas iš kapitalo taikymas prieštarauja Bendrijos
         teisei.

      47      Tačiau nei Vokietijos, Italijos ar Jungtinės Karalystės vyriausybės, nei Komisija nemato nė menkiausio pagrindo suabejoti
         Direktyvos 90/435 galiojimu. Pirma, pagrindinės laisvės apskritai nedraudžia taikyti mokesčio prie šaltinio ir neprieštarauja
         dvigubam apmokestinimui, kurį lemia paralelinis dviejų valstybių narių kompetencijos mokesčių srityje įgyvendinimas. Antra,
         Bendrijos teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją derinant ir suderinant teisės aktus. Taigi teisės aktų derinimo ir suderinimo
         apimties apribojimas tam tikromis sritimis savaime negali būti neteisėtas.

      48      Be to, Italijos vyriausybė pažymi: kadangi „société par actions simplifiée“ forma buvo nustatyta įsigaliojus Direktyvai 90/435,
         ši direktyva negali būti laikoma negaliojančia dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į šią bendrovių teisinę formą, nes trūkumai,
         lemiantis akto negaliojimą, turi egzistuoti šio akto priėmimo metu. Žinoma, galima kelti klausimą, ar „société par actions
         simplifiée“ neturėjo būti įtraukta į Direktyvos 90/435 priede esantį sąrašą atgaline data. Tačiau šiuo atžvilgiu Bendrijos
         teisės aktų leidėjas turėjo visišką diskreciją nuspręsti dėl Direktyvos 90/435 priedo papildymo ir apriboti šios teisinės
         bendrovių formos įtraukimo į šį priedą veikimą laiko atžvilgiu numatant, kad šis įtraukimas neturi atgalinio veikimo.

      49      Šiuo atžvilgiu primintina, kad akto galiojimo vertinimas, kurį Teisingumo Teismas turi atlikti nagrinėdamas prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą, paprastai turi būti grindžiamas situacija, esančia šio akto priėmimo metu (1997 m. liepos 17 d. Sprendimo
         SAM Schiffahrt ir Stapf, C‑248/95 ir C‑249/95, Rink. p. I‑4475, 46 punktas).

      50      Net jei akto galiojimas tam tikrais atvejais gali būti vertinamas atsižvelgiant į naujas aplinkybes, atsiradusias po šio akto
         priėmimo (minėto sprendimo SAM Schiffahrt ir Stapf 47 punktas), toks vertinimas neturi būti atliekamas nagrinėjamu atveju.

      51      Iš tiesų, nors „société par actions simplifiée“ forma Prancūzijos įstatymuose buvo nustatyta tik po Direktyvos 90/435 priėmimo,
         iš atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, kad, kalbant apie pagal Prancūzijos įstatymus įsteigtas bendroves, šios direktyvos
         taikymo sritis buvo apibrėžta išvardijant teisines formas, kurioms ši direktyva taikoma, nenumatant sąlygos, leidžiančios
         taikyti šią direktyvą kitoms pagal Prancūzijos įstatymus įsteigtoms bendrovėms.

      52      Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Bendrijos institucijos kurią nors sritį gali suderinti tik laipsniškai arba
         nacionalinės tesės aktus derinti tik etapais. Iš tiesų tokių priemonių įgyvendinimas apskritai yra sudėtingas, nes iš kompetentingų
         Bendrijos institucijų reikalaujama, remiantis skirtingomis ir sudėtingomis nacionalinėmis nuostatomis, parengti bendras taisykles,
         kurios atitiktų EB Sutartyje numatytus tikslus ir kurioms pritartų Tarybos narių kvalifikuota dauguma arba netgi visi nariai,
         kaip yra mokesčių srityje (šiuo klausimu žr. 1984 m. vasario 29 d. Sprendimo Rewe-Zentrale, 37/83, Rink. p. 1229, 20 punktą; 1997 m. gegužės 13 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑233/94, Rink. p. I‑2405, 43 punktą ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Socridis, C‑166/98, Rink. p. I‑3791, 26 punktą).

      53      Vis dėlto reikia patikrinti, ar toks Direktyvos 90/435 taikymo srities apribojimas, pagal kurį į šią sritį nuo pat pradžių
         neįtraukiamos kitos bendrovės, galinčios būti įsteigtos pagal nacionalinės teisės aktus, kaip antai išplaukiantis iš Direktyvos 90/435
         2 straipsnio a punkto ir šios direktyvos priedo f punkto, gali būti laikomas negaliojančiu Sutarties straipsnių, užtikrinančių
         įsisteigimo laisvę arba laisvą kapitalo judėjimą, atžvilgiu.

      54      Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvė kitos valstybės
         narės teritorijoje apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti
         įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams. Įsisteigimo
         laisvės apribojimų panaikinimas taip pat taikomas atstovybių, filialų ar dukterinių bendrovių steigimo, vykdomo vienos valstybės
         narės subjekto kitos valstybės narės teritorijoje, apribojimų atžvilgiu (žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktą; 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Bank of Scotland, C‑311/97, Rink. p. I‑2651, 22 punktą ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo CLT‑UFA, C‑253/03, Rink. p. I‑1831, 13 punktą).

      55      Taip pat pagal nusistovėjusią teismų praktiką, net jei, atsižvelgiant į tekstą, Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės
         yra skirtos užtikrinti naudojimąsi priimančiojoje valstybėje narėje tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis,
         jos taip pat draudžia, kad kilmės valstybė narė savo piliečiui ar pagal jos teisės aktus įsteigtai bendrovei ribotų įsisteigimo
         laisvę kitoje valstybėje narėje (žr., be kita ko, 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo ICI, C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 21 punktą; 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Rink. p. I‑7995, 42 punktą; 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Columbus Container Services, C‑298/05, Rink. p. I‑10451, 33 punktą ir 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo Lidl Belgium, C‑414/06, Rink. p. I‑3601, 19 punktą).

      56      Kaip buvo priminta šio sprendimo 27 punkte, nustatant bendrąją mokesčių sistemą Direktyva 90/435 siekiama pašalinti bet kokias
         nepalankias skirtingų valstybių narių bendrovių bendradarbiavimo sąlygas, palyginti su tos pačios valstybės narės įmonių bendradarbiavimo
         sąlygomis, ir taip palengvinti bendrovių grupavimą Bendrijos lygmeniu (minėto sprendimo Banque Fédérative du Crédit Mutuel 23 punktas ir 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Cobelfret, C‑138/07, Rink. p. I‑0000, 28 punktas).

      57      Siekiant užtikrinti, kad vienoje valstybėje narėje esančios dukterinės bendrovės išmokamas pelnas kitoje valstybėje narėje
         įsteigtai patronuojančiai bendrovei mokesčių atžvilgiu būtų neutralus, Direktyva 90/453 siekiama išvengti dvigubo pelno apmokestinimo
         ekonomine prasme, t. y. išvengti to, kad už išmokėtąjį pelną pirmiausia būtų apmokestinta dukterinė bendrovė, paskui – patronuojanti
         bendrovė (žr. minėtų sprendimų Banque Fédérative du Crédit Mutuel 24 ir 27 punktus bei Cobelfret 29 punktą).

      58      Šiuo tikslu Direktyvos 90/435 5 straipsnio 1 dalimi valstybės narės įpareigojamos atleisti nuo mokesčio prie šaltinio pelną,
         kurį dukterinė įmonė išmoka savo patronuojančiai bendrovei, kai pastaroji turi ne mažiau kaip 25 % dukterinės įmonės kapitalo.

      59      Nors minėta pareiga pagal Direktyvą 90/435 tenka valstybėms narėms tik tiek, kiek tai susiję su pelno, kurį gauna bendrovės,
         kurias galima laikyti įmonėmis šios direktyvos prasme, išmokėjimu, pakanka pažymėti, kad ši direktyva nesuteikia valstybei
         narei teisės mažiau palankiai vertinti pelną, išmokėtą kitų valstybių narių bendrovėms, nepatenkančioms į jos taikymo sritį,
         palyginti su pelnu, išmokėtu panašioms bendrovėms, įsteigtoms jos teritorijoje.

      60      Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad dalyvavimo kapitale, kuriam netaikoma Direktyva 90/435, atžvilgiu valstybės
         narės iš tikrųjų turi nustatyti, ar ir kuria dalimi reikia vengti išmokėto pelno dvigubo ekonominio apmokestinimo, ir šiuo
         atžvilgiu vienašališkai arba su kitomis valstybėmis narėmis sudarytose sutartyse numatyti mechanizmus, kuriais būtų siekiama
         išvengti šio dvigubo ekonominio apmokestinimo arba jį sušvelninti, tačiau vien tai joms neleidžia taikyti Sutartimi garantuojamoms
         judėjimo laisvėms prieštaraujančių priemonių (žr. minėtų sprendimų Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation 54 punktą; Amurta 24 punktą ir 2009 m. birželio 18 d. Sprendimo Aberdeen Property Fininvest Alpha, C‑303/07, Rink. p. I‑0000, 28 punktą).

      61      Todėl toks Direktyvos 90/435 taikymo srities apribojimas, pagal kurį į šią sritį nuo pat pradžių neįtraukiamos kitos bendrovės,
         galinčios būti įsteigtos pagal nacionalinės teisės aktus, kaip antai išplaukiantis iš Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punkto
         ir šios direktyvos priedo f punkto, negali būti įsisteigimo laisvės apribojimas.

      62      Ankstesniame punkte pateikta išvada taip pat taikoma ir su laisvu kapitalo judėjimu susijusių nuostatų atžvilgiu.

      63      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: šio klausimo nagrinėjimas neatskleidė nieko,
         kas galėtų paveikti Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punkto, skaitomo kartu su šios direktyvos priedo f punktu ir šios direktyvos
         5 straipsnio 1 dalimi, galiojimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      64      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms
            ir dukterinėms bendrovėms, 2 straipsnio a punktas, skaitomas kartu su šios direktyvos priedo f punktu, turi būti aiškinamas
            taip, kad pagal Prancūzijos įstatymus įsteigta įmonė, kurios teisinė forma – „société par actions simplifiée“, negali būti
            laikoma „valstybės narės įmone“ šios direktyvos prasme iki šios direktyvos pakeitimo 2003 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 2003/123/EEB.
      2.      Antrojo klausimo nagrinėjimas neatskleidė nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 90/435 2 straipsnio a punkto, skaitomo kartu
            su šios direktyvos priedo f punktu ir šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi, galiojimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2008 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia ir Regione Sicilia prieš Domenico Valvo. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana - Italija. # Žemės ūkis - Reglamentas (EEB) Nr. 2328/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 950/97 - 17 ir 18 straipsniai - Nuolatines gamtines kliūtis kompensuojančios išmokos - Išdirbto laiko pensiją gaunantys ūkininkai - Teisė į kompensacines išmokas - Apribojimai. # Byla C-78/07.

text:
      Byla C‑78/07
      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna ir kt.
      prieš
      Domenico Valvo
      (Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Žemės ūkis – Reglamentas (EEB) Nr. 2328/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 950/97 – 17 ir 18 straipsniai – Nuolatines gamtines kliūtis kompensuojančios išmokos – Išdirbto laiko pensiją gaunantys ūkininkai – Teisė į kompensacines išmokas – Apribojimai“
      Sprendimo santrauka
      Žemės ūkis – Bendra žemės ūkio politika – Struktūrų reforma – Struktūrų efektyvumo pagerinimas
      (Tarybos reglamento Nr. 950/97 17 ir 18 straipsniai)
      Reglamento Nr. 950/97 dėl žemės ūkio struktūrų efektyvumo pagerinimo 17 ir 18 straipsniais valstybėms narėms suteikta teisė
         skirti kompensacines išmokas šiuose dviejuose straipsniuose įtvirtintas sąlygas atitinkančiam ūkininkui. Vis dėlto juose nedraudžiama
         valstybei narei nemokėti tokių išmokų, šiam ūkininkui gaunant pensiją, būtent – išdirbto laiko pensiją.

      (žr. 23 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (septintoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. kovo 13 d.(*)

      „Žemės ūkis – Reglamentas (EEB) Nr. 2328/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 950/97 – 17 ir 18 straipsniai – Nuolatines gamtines kliūtis kompensuojančios išmokos – Išdirbto laiko pensiją gaunantys ūkininkai – Teisė į kompensacines išmokas – Apribojimai“
      Byloje C‑78/07
      dėl Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Italija) 2006 m. gegužės 18 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2007 m. vasario 13 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna,
      Assessorato all’agricoltura e foreste della regione Sicilia,
      Regione Sicilia
      prieš
      Domenico Valvo
      TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas U. Lõhmus, teisėjai P. Lindh (pranešėja) ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Aiello,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos C. Cattabriga,
      atsižvelgęs į, susipažinus su generalinio advokato nuomone, priimtą sprendimą nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1997 m. gegužės 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 950/97 dėl žemės ūkio
         struktūrų efektyvumo pagerinimo (OL L 142, 1997, p. 1) 17 ir 18 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp D. Valvo ir Enos provincijos žemės ūkio inspekcijos (Ispettorato provinciale dell’agricoltura di Enna), Sicilijos regiono žemės ir miškų ūkio ministerijos (Assessorato all’agricoltura e foreste della regione Sicilia) ir Sicilijos regiono dėl minėtos inspekcijos atmestų prašymų skirti kompensacines išmokas 1996–1998 metams.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1996–1998 metais kompensacinių išmokų skyrimą mažiau palankiose ūkininkauti vietovėse reglamentavo iš pradžių 1991 m. liepos
         15 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2328/91 dėl žemės ūkio struktūrų efektyvumo pagerinimo (OL L 218, 1991, p. 1), iš dalies
         pakeistas 1993 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3669/93 (OL L 338, 1993, p. 26, toliau – Reglamentas Nr. 2328/91),
         vėliau – Reglamentas Nr. 950/97, kuriuo buvo pakeistas ir panaikintas Reglamentas Nr. 2328/91.

      4        Reglamento Nr. 950/97 IX skyriaus „Parama, skirta mažiau palankioms ūkininkauti vietovėms“ I skirsnio „Kompensacinės išmokos“
         17–19 straipsniuose iš esmės pakartotos Reglamento Nr. 2328/91 17 ir 18 straipsnių nuostatos. Šiuose straipsniuose numatyta:

      „17 straipsnis
      1.      Mažiau palankiose ūkininkauti vietovėse, kurių sąrašas nustatomas laikantis 21 straipsnyje numatytos tvarkos, siekdamos užtikrinti
         žemės ūkio veiklos tęstinumą ir išsaugoti minimalų gyventojų skaičių ar tokių vietovių kraštovaizdį valstybės narės gali nustatyti
         pagalbos schemas, skirtas skatinti žemės ūkio veiklą ir gerinti tokiose vietovėse ūkininkaujančių asmenų finansinę padėtį.

      Taikant šiose pagalbos schemose numatytas priemones atsižvelgiama į kiekvieno regiono padėtį ir jo plėtros tikslus.
      2.      Pirmoje dalyje numatytose vietovėse valstybės narės gali skirti metines kompensacines išmokas, kurios nustatomos atsižvelgiant
         į nuolatines gamtines kliūtis.

      18 straipsnis
      1.      Valstybės narės gali skirti kompensacines išmokas ūkininkams, dirbantiems mažiausiai tris žemėnaudos hektarus, kurie nuo pirmosios
         kompensacinės išmokos sumokėjimo dienos įsipareigoja užsiimti ūkininkavimu ne mažiau kaip penkerius metus, laikydamiesi 17 straipsnyje
         numatytų tikslų. Nuo tokios pareigos gali būti atleidžiamas ūkininkas, nutraukęs žemės ūkio veiklą, su sąlyga, kad ir toliau
         yra užtikrinamas atitinkamų plotų eksploatavimas; jis atleidžiamas nuo šios pareigos force majeure, pavyzdžiui, tokių žemės plotų ekspropriacijos ar nusavinimo visuomenės interesams, atvejais; taip pat, kai gauna senatvės
         ar išankstinę senatvės pensiją.

      Tačiau Pietų Italijos regione, įskaitant salas, Prancūzijos užjūrio departamentuose ir Ispanijos, Graikijos bei Portugalijos
         regionuose nustatytas minimalus ūkio plotas – du žemėnaudos hektarai.

      2.      Valstybės narės gali numatyti papildomas ar ribojančias kompensacinių išmokų skyrimo sąlygas, įskaitant sąlygas, skatinančias
         su aplinkos apsaugos reikalavimais ir kraštovaizdžio išsaugojimu suderinamą veiklą.

      19 straipsnis
      <…>
      3.      Su kompensacinės išmokomis susijusios išlaidos nėra bendrai finansuojamos iš (Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų)
         fondo lėšų, jei ūkininkas gauna senatvės ar išankstinę senatvės pensiją.

      Draudžiama skirti kompensacines išmokas, viršijančias šiame skyriuje numatytus dydžius ar neatitinkančias jame numatytų sąlygų.
      <…>“ (Neoficialus vertimas)
       Nacionalinės teisės aktai
      5        Kompensacines išmokas reglamentuojančios Bendrijos nuostatos buvo perkeltos į Sicilijos regione taikomą teisę iš kelių fondų
         finansuojamos veiklos programos (POP 2) (Oficialus Sicilijos regiono leidinys, 1996 m. sausio 13 d., toliau – veiklos programa).

      6        Veiklos programoje šių kompensacinių išmokų gavėjai apibrėžiami kaip ūkininkai, kurie dirba mažiausiai du žemėnaudos hektarus
         ir nuo pirmojo prašymo pateikimo bei pirmosios pagalbos sumokėjimo dienos įsipareigoja ūkininkauti ne mažiau kaip penkerius
         metus; be to, jie negauna senatvės ar išankstinės senatvės pensijos.

      7        Pagal veiklos programą nuo ankstesniame punkte nurodytos pareigos ūkininkauti penkerius metus gali būti atleidžiami ūkininkai,
         kurie:

      –        nutraukia žemės ūkio veiklą su sąlyga, kad ir toliau yra užtikrinama ūkio veikla,
      –        nutraukia žemės ūkio veiklą dėl force majeure, pavyzdžiui, dėl ekspropriacijos ar nusavinimo visuomenės interesams atvejais,

      –        įsipareigojimų vykdymo laikotarpiu gauna senatvės pensiją ar išankstinę senatvės pensiją.
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      8        Buvęs banko darbuotojas  D. Valvo 44 metų išėjo iš darbo tam, kad galėtų vykdyti ūkininko veiklą. Tik išėjęs jis gavo ankstesnio
         darbdavio pensijų fondo, sudaryto iš darbuotojų įmokų, mokamą išdirbto laiko socialinę išmoką.

      9        D. Valvo prašė skirti kompensacines išmokas 1994–1998 metams. Šios išmokos jam buvo skirtos 1994 ir 1995 metais, tačiau atsisakyta
         skirti kitiems trejiems metams. 1999 m. birželio 4 d. Sprendimu Enos provincijos žemės ūkio inspekcija atmetė jo prašymą skirti
         kompensacines išmokas 1996, 1997 ir 1998 metams, motyvuodama tuo, kad D. Valvo gavo išankstinę senatvės pensiją.

      10      Dėl tokio sprendimo panaikinimo D. Valvo pateikė ieškinį Sicilijos regioniniame administraciniame teisme (Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia), kuris ieškinį patenkino. Šis teismas nusprendė, kad D. Valvo mokamos išdirbto laiko pensijos negalima prilyginti senatvės
         pensijai ir kad jis atitinka visas kompensacinių išmokų skyrimo sąlygas. Enos provincijos žemės ūkio inspekcija, Sicilijos
         regiono žemės ir miškų ūkio ministerija ir Sicilijos regionas šį pirmosios instancijos teismo sprendimą apeliacine tvarka
         apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

      11      Abejodama dėl Reglamento Nr. 950/97 17 ir 18 straipsnių išaiškinimo Sicilijos regiono administracinės jurisdikcijos taryba
         (Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar kompensacinių išmokų galima nemokėti gaunančiam pensiją, būtent – išdirbto laiko pensiją, ūkininkui?“
       Dėl prejudicinio klausimo
       Pirminė pastaba
      12      Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, įvykusioms pirmoje atitinkamo laikotarpio dalyje, taikomas Reglamentas Nr. 950/97,
         o įvykusioms antroje atitinkamo laikotarpio dalyje – Reglamentas Nr. 2328/91. Tačiau kadangi taikytinos abiejų reglamentų
         nuostatos iš esmės yra identiškos, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Italijos vyriausybė bei Europos
         Bendrijų Komisija remiasi tik Reglamentu Nr. 950/97, į prejudicinį klausimą galima atsakyti vadovaujantis tik šio reglamento
         nuostatomis.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      13      Italijos vyriausybė ir Komisija mano, kad Reglamentu Nr. 950/97 valstybėms narėms suteikta teisė mokėti kompensacines išmokas
         ūkininkui, kuris, be kita ko, gauna senatvės pensiją arba kitą socialinę išmoką.

      14      Tačiau Italijos vyriausybė teigia, kad tuo atveju, kai atitinkama valstybė narė nusprendė neskirti kompensacinių išmokų ūkininkui,
         gaunančiam senatvės ar išankstinę senatvės pensiją, ši išmoka negali būti mokama, kai ūkininkas gauna pensiją, būtent – išdirbto
         laiko pensiją. Savo ruožtu Komisija mano, kad pagal šį reglamentą valstybei narei nedraudžiama skirti kompensacinių išmokų
         ūkininkui, kuris vykdydamas savo veiklą kartu gauna pensiją, įskaitant išdirbto laiko pensiją.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      15      Pagal Reglamento Nr. 950/97 17 straipsnį valstybės narės gali nustatyti pagalbos schemą kompensacinių išmokų forma, skirtą
         skatinti žemės ūkio veiklą ir gerinti mažiau palankiose ūkininkauti vietovėse ūkininkaujančių asmenų finansinę padėtį.

      16      Šio reglamento 18 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės gali skirti šias kompensacines išmokas ūkininkams, jeigu
         jie atitinka dvi sąlygas: pirma, dirba minimalaus ploto žemėnaudą – du hektarus Pietų Italijos regione, įskaitant salas, antra,
         įsipareigoja ne mažiau kaip penkerius metus užsiimti ūkininkavimu, atitinkančiu to paties reglamento 17 straipsnyje numatytus
         tikslus.

      17      Iš šių 17 ir 18 straipsnių teksto, konkrečiai kelis kartus juose pavartojus veiksmažodį „galėti“, išplaukia, jog valstybės
         narės turi teisę skirti kompensacines išmokas šiuose straipsniuose numatytas sąlygas atitinkantiems ūkininkams. Be to, pagal
         Reglamento Nr. 950/97 18 straipsnio 2 dalį valstybėms narėms aiškiai leidžiama numatyti papildomas ar ribojančias šių išmokų
         skyrimo sąlygas. Taigi šioje srityje Bendrijos teisės aktų leidėjas valstybėms narėms suteikė vertinimo teisę (žr. 1998 m.
         spalio 22 d. Sprendimo Jokela ir Pitkäranta, C‑9/97 ir C‑118/97, Rink. p. I‑6267, 36 ir 37 punktus).

      18      Be to, Reglamento Nr. 950/97 18 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje ir 19 straipsnio 3 dalies pirmojoje pastraipoje
         įtvirtintos specifinės nuostatos, susijusios su ūkininko senatvės ar išankstinės senatvės pensijos gavimu. Gaunantis tokią
         pensiją ūkininkas atleidžiamas nuo pareigos ūkininkauti penkerius metus. Be to, tokiu atveju negalimas joks bendrasis finansavimas
         iš Bendrijos lėšų.

      19      Šios nuostatos yra susijusios ne su valstybių narių teise skirti kompensacines išmokas senatvės ar išankstinę senatvės pensijas
         gaunantiems ūkininkams, o tik su tokios pensijos gavimo pasekmėmis ūkininkui ir Europos Bendrijai.

      20      Iš to išplaukia, kad valstybės narės gali skirti kompensacines išmokas pagal senatvės ar išankstinės senatvės pensijų sistemas
         pensiją gaunančiam ūkininkui ar jų neskirti. Tokia išvada taip pat darytina tuo atveju, kai šis ūkininkas gauna kitas socialines
         išmokas, kaip antai išdirbto laiko pensiją, kurių atžvilgiu Reglamente Nr. 950/97 nėra įtvirtinta specialių nuostatų ir kurioms
         taikoma šio reglamento 17 ir 18 straipsniuose numatyta tvarka. Taigi tuo atveju, kai ūkininkas gauna kitos rūšies išmokas,
         pavyzdžiui, išdirbto laiko pensiją, valstybės narės išsaugo teisę skirti jam kompensacines išmokas ar jų neskirti.

      21      Iš Teisingumo Teismui pateiktų nacionalinės teisės aktų matyti, kad kompensacinės išmokos neskiriamos senatvės ar išankstinę
         senatvės pensiją gaunančiam ūkininkui. Atvirkščiai, neatrodo, kad ši išimtis taikoma tuo atveju, kai šis ūkininkas gauna išdirbto
         laiko pensiją, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje.

      22      Tačiau Teisingumo Teismas neturi spręsti dėl nacionalinių nuostatų taikymo srities, nes tokią funkciją turi prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Taigi pastarasis teismas turi patikrinti, ar pasinaudojęs teise skirti kompensacines
         išmokas šio sprendimo 16 punkte primintas sąlygas atitinkančiam ūkininkui ir galimybe taikyti papildomas šių išmokų skyrimo
         sąlygas nacionalinės teisės aktų leidėjas nusprendė neskirti šių išmokų ne tik senatvės ar išankstinę senatvės pensiją gaunančiam
         ūkininkui, bet taip pat išdirbto laiko pensiją gaunančiam ūkininkui.

      23      Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytas pastabas, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 950/97 17 ir 18 straipsniais
         valstybėms narėms suteikta teisė skirti kompensacines išmokas šiuose dviejuose straipsniuose įtvirtintas sąlygas atitinkančiam
         ūkininkui. Vis dėlto juose nedraudžiama valstybei narei nemokėti tokių išmokų, šiam ūkininkui gaunant pensiją, būtent – išdirbto
         laiko pensiją.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      24      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
      1997 m. gegužės 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 950/97 dėl žemės ūkio struktūrų efektyvumo pagerinimo 17 ir 18 straipsniais
            valstybėms narėms suteikta teisė skirti kompensacines išmokas šiuose dviejuose straipsniuose įtvirtintas sąlygas atitinkančiam
            ūkininkui. Vis dėlto juose nedraudžiama valstybei narei nemokėti tokių išmokų, šiam ūkininkui gaunant pensiją, būtent – išdirbto
            laiko pensiją.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.