title: Teisingumo Teismo (plenarinė sesija) sprendimas 2004 m. spalio 5 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB sutarties 90 straipsnio 1 dalies pažeidimas - Akcizai už alkoholį ir alkoholinius gėrimus - Mažesnio nei kitiems alkoholiniams gėrimams akcizų tarifo taikymas anyžiniam likeriui - Šio tarifo atitikimas direktyvai, kuri per EB sutarties 230 straipsnyje nustatytą terminą nebuvo ginčijama.#Byla C-475/01.

text:
      Byla C‑475/01
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Graikijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 90 straipsnio 1 dalies pažeidimas – Akcizai už alkoholį ir alkoholinius gėrimus – Mažesnio nei kitiems alkoholiniams gėrimams akcizų tarifo taikymas ouzo – Šio tarifo atitiktis direktyvai, kuri nebuvo ginčyta per EB 230 straipsnyje nustatytą terminą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Institucijų aktai – Teisėtumo prezumpcija – Niekinis aktas – Sąvoka
      (EB 249 straipsnis)
      2.        Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų derinimas – Akcizai – Direktyva 92/83 – Alkoholis ir alkoholiniai gėrimai – Sumažinto
            akcizo taikymas tam tikriems produktams – Bendrijos teisės pažeidimo nebuvimas
      (Tarybos direktyvos 92/83 23 straipsnis)
      1.        Preziumuojama, kad Bendrijos institucijų teisės aktai teisėti ir sukelia teisinių pasekmių, kol jie panaikinami pagal ieškinį
         dėl panaikinimo ar paskelbiami nebegaliojančiais pagal prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo arba pagal prieštaravimą
         dėl jo teisėtumo.

      Šio principo išimtis – teisės aktai, kurie dėl rimtų pažeidimų, tokių akivaizdžių, jog jų negalima laikyti priimtinais Bendrijos
         teisės sistemoje, yra neteisėti ir negali sukelti jokių, net ir laikinųjų, teisinių pasekmių bei pripažįstami niekiniais.
         Šios išimties tikslas yra išlaikyti pusiausvyrą tarp dviejų fundamentaliųjų, kartais vienas kitam prieštaraujančių reikalavimų,
         kuriuos turi atitikti teisės sistema, t. y. teisinių santykių pastovumo ir teisėtumo užtikrinimo.

      Padarius išvadą, kad Bendrijos institucijos teisės aktas yra niekinis, kyla svarbių pasekmių, todėl tokia išvada siekiant
         teisinio tikrumo galima tik kraštutiniais atvejais.

      (žr. 18–20 punktus)
      2.        Tarybos direktyvos 92/83 dėl akcizų už alkoholį ir alkoholinius gėrimus, struktūrų suderinimo 23 straipsnis tam tikriems produktams
         leidžia taikyti sumažintą akcizą. Valstybė narė, palikdama galioti nacionalinės teisės nuostatas, priimtas pagal šią teisinių
         pasekmių sukeliančią nuostatą, kurių teisėtumas yra preziumuojamas, ir ją atitinkančias, nepažeidžia pagal Bendrijos teisę
         kylančių įsipareigojimų.

      (žr. 23–25 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (plenarinė sesija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 5 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 90 straipsnio 1 dalies pažeidimas – Akcizai už alkoholį ir alkoholinius gėrimus – Mažesnio nei kitiems alkoholiniams gėrimams akcizų tarifo taikymas ouzo – Šio tarifo atitiktis direktyvai, kuri nebuvo ginčyta per EB 230 straipsnyje nustatytą terminą“
      Byloje C‑475/01,
      dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį,
      pareikšto 2001 m. gruodžio 6 d.,
      Europos Bendrijų Komisija,  atstovaujama E. Traversa ir M. Condou Durande, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos K. Manji,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Graikijos Respubliką, atstovaujamą A. Samoni‑Rantou ir P. Mylonopoulos, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (plenarinė sesija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, C. Gulmann, J.‑P. Puissochet
         ir J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai R. Schintgen, F. Macken ir N. Colneric ir S. von Bahr (pranešėjas),

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2003 m. rugsėjo 4 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2004 m. sausio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad palikdama galioti ouzo mažesnį nei kitiems
         alkoholiniams gėrimams taikomą akcizą, Graikijos vyriausybė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 90 straipsnio 1 dalį.

      2        2002 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei
         buvo leista įstoti į bylą Komisijos pusėje. Ji nepateikė rašytinių paaiškinimų ir posėdyje nebuvo atstovaujama.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyva 92/83/EEB dėl akcizų už alkoholį ir alkoholinius gėrimus struktūrų suderinimo (OL L 316,
         p. 21) nustato akcizų tarifų apskaičiavimo taisykles visiems produktams, patenkantiems į jos taikymo sritį. Taikymo sritį
         apibrėžia šios direktyvos 19 ir 20 straipsniai.

      4        Direktyvos 92/83 19 straipsnis numato:

      „1. Valstybės narės apmokestina etilo alkoholį akcizu pagal šios direktyvos nuostatas.
      2. Valstybės narės nustato savo tarifus pagal Direktyvos 92/84/EEB nuostatas.“
      5        Pagal Direktyvos 92/83 20 straipsnį:

      „Šioje direktyvoje terminas „etilo alkoholis“ apima:
      –        visus produktus, kurių faktinė tūrinė alkoholio koncentracija viršija 1,2 % ir kurie yra priskiriami KN 2207 ir 2208 kodams,
         net tais atvejais, kai šie produktai yra produkto, priskirtino kitam KN skirsniui, sudedamoji dalis,

      –        produktus, priskiriamus KN 2204, 2205 ir 2206 kodams, kurių faktinė tūrinė alkoholio koncentracija viršija 22 %,
      –        geriamojo spirito turinčius produktus nepriklausomai nuo to, ar tai mišinys, ar ne.“
      6        Akcizo suma apskaičiuojama pagal Direktyvos 92/83 21–26 straipsnius. 23 straipsnis esant tam tikroms aplinkybėms tam tikriems
         produktams leidžia taikyti sumažintą akcizo tarifą. Ši nuostata yra išdėstyta taip:

      „Toliau išvardytos valstybės narės gali taikyti sumažintą tarifą, kuris gali būti mažesnis už minimalų tarifą, tačiau negali
         būti daugiau nei 50 % mažesnis už standartinį nacionalinį akcizo tarifą, taikomą etilo alkoholiui, tokiems produktams:

      <…>
      2)      Graikijos Respublika – anyžiais aromatintiems spiritiniams gėrimams, kurių apibrėžimas yra pateiktas Reglamente (EEB) Nr. 1576/89
         ir kurie yra bespalviai bei savo sudėtyje turi 50 gramų ar mažiau cukraus viename litre ir kurių ne mažiau kaip 20 % galutinio
         produkto alkoholio koncentracijos susideda iš alkoholio, aromatinto distiliuojant tradiciniuose variniuose distiliatoriuose,
         kurių pajėgumas yra 1 000 litrų ar mažiau.“

       Nacionalinės teisės aktai
      7        Įstatymo Nr. 2127/93 tikslas – perkelti į Graikijos teisę Direktyvą 92/83.

      8        Jame nustatytas apytikslis bazinis akcizo tarifas 294 000 GRD už gryno alkoholio hektolitrą.

      9        Tačiau to paties įstatymo 26 straipsnis numato, kad šis ouzo nustatytas bazinis tarifas gali būti sumažintas 50 % taip, kad
         šio produkto apmokestinimo akcizu suma neviršytų 147 000 GRD už gryno alkoholio hektolitrą.

       Ikiteisminė procedūra
      10      Komisija buvo gavusi įvairių skundų dėl to, kad Graikijos valdžios institucijos ouzo taikė sumažintą akcizų tarifą, nors kitiems
         alkoholiniams gėrimams, pavyzdžiui, džinui, degtinei, viskiui, romui, tekilai ir rakei, buvo taikomas mažiau palankesnis tarifas.

      11      Manydama, kad šis tarifų skirtumas yra nesuderinamas su EB 90 straipsnio 1 dalimi, Komisija inicijavo procedūrą dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo. Oficialiai prašydama Graikijos Respublikos pateikti savo pastabas ji 1999 m. rugpjūčio 10 d. priėmė argumentuotą
         nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei imtis būtinų priemonių atsižvelgti į šią nuomonę per du mėnesius nuo jos gavimo.
         Kadangi Graikijos valdžios institucijos ginčijo nurodytą Bendrijos teisės pažeidimą, Komisija pareiškė šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      12      Pirmiausia primintina, kad Komisija pabrėžė, jog jos ieškinys išimtinai grindžiamas EB 90 straipsniu ir nesiremia Direktyvos 92/83
         23 straipsniu. Šiomis aplinkybėmis tas faktas, kad Komisija nepareiškė ieškinio dėl direktyvos minėto straipsnio panaikinimo,
         neturi jokios įtakos šio ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo priimtinumui.

      13      Iš esmės Komisija tvirtina, kad Bendrijos antrinės teisės aktai turi būti aiškinami bei į valstybių narių nacionalinę teisę
         perkeliami laikantis EB nuostatų. Jos manymu, tai reiškia, kad antrinės teisės nuostatos, suteikiančios valstybėms narėms
         teisę taikyti sumažintą akcizo tarifą nacionaliniam produktui, neatleidžia jų nuo pareigos laikytis Sutarties pagrindinių
         principų, įskaitant ir EB 90 straipsnyje įtvirtintą principą. Komisija mano, kad taikydama sumažintą akcizo tarifą tik ouzo
         Graikijos Respublika pažeidė EB 90 straipsnio 1 dalį. Galiausiai pagal Teisingumo Teismo praktiką, kad atitiktų EB 90 straipsnį,
         nacionalinė mokesčių sistema privalo neleisti bet kokios galimybės, kad užsienio produktai būtų apmokestinti didesniais mokesčiais
         nei panašūs vietiniai produktai.

      14      Graikijos vyriausybė neigia, kad jos teisės aktai prieštarauja Bendrijos teisei. Jos manymu, grįsdama savo ieškinį tik EB 90 straipsniu
         Komisija neatsižvelgė į šioje byloje taikytiną lex specialis, t. y. Direktyvos 92/83 23 straipsnį, suteikiantį teisę šiai valstybei narei taikyti ouzo sumažintą akcizo tarifą. Taip pat
         Graikijos Respublika neigia, kad ouzo ir kiti alkoholiniai gėrimai, pavyzdžiui, džinas, degtinė ir viskis, yra panašūs.

      15      Šiuo požiūriu primintina, kad Direktyvos 92/83 23 straipsnio 2 punktas Graikijos Respublikai leidžia ouzo taikyti mažesnį
         nei minimalus akcizo tarifą, numatant, kad jis būtų ne daugiau kaip 50 % mažesnis už standartinį etilo alkoholiui taikomą
         nacionalinį akcizo tarifą.

      16      Neginčijama, kad nustatydama ouzo 50 % kitiems alkoholio produktams taikomą akcizo tarifą Graikijos Respublika vadovavosi
         Direktyvos 92/83 23 straipsnio 2 punktu ir kad tai atlikdama laikėsi šios nuostatos sąlygų.

      17      Tokiomis aplinkybėms, savo ieškiniu tiesiogiai ginčydama akcizo tarifą, kurį Graikijos Respublikai turėjo teisę taikyti ouzo
         pagal Direktyvos 92/83 23 straipsnio 2 punktą, Komisija kartu netiesiogiai, bet neišvengiamai ginčija šios nuostatos teisėtumą.

      18      Preziumuojama, kad Bendrijos institucijų teisės aktai teisėti ir sukelia teisinių pasekmių, kol jie panaikinami pagal ieškinį
         dėl panaikinimo ar paskelbiami nebegaliojančiais pagal prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo arba pagal prieštaravimą
         dėl jo teisėtumo (žr. 1994 m. birželio 15 d. Sprendimo Komisija prieš BASF ir kt., C‑137/92 P, Rink. p. I‑2555, 48 punktą ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Chemie Linz prieš Komisiją, C‑245/92 P, Rink. p. I‑4643, 93 punktą).

      19      Šio principo išimtis – teisės aktai, kurie dėl rimtų pažeidimų, tokių akivaizdžių, jog jų negalima laikyti priimtinais Bendrijos
         teisės sistemoje, yra neteisėti ir negali sukelti jokių, net ir laikinųjų, teisinių pasekmių bei pripažįstami niekiniais.
         Šios išimties tikslas yra išlaikyti pusiausvyrą tarp dviejų fundamentaliųjų, kartais vienas kitam prieštaraujančių reikalavimų,
         kuriuos turi atitikti teisės sistema, t. y. teisinių santykių pastovumo ir teisėtumo užtikrinimo (žr. minėtų sprendimų Komisija prieš BASF ir kt., 49 punktą ir Chemie Linz prieš Komisiją 94 punktą).

      20      Padarius išvadą, kad Bendrijos institucijos teisės aktas yra niekinis, kyla svarbių pasekmių, todėl tokia išvada siekiant
         teisinio tikrumo galima tik kraštutiniais atvejais (minėtų sprendimų Komisija prieš BASF ir kt. 50 punktas ir Chemie Linz prieš Komisiją 95 punktas).

      21      Todėl nei visa Direktyva 92/83, nei jos 23 straipsnio 2 punktas negali būti pripažinti niekiniais.

      22      Taip pat reikia papildyti, kad Taryba šios direktyvos nepanaikino ir kad Teisingumo Teismas jos 23 straipsnio 2 punkto nepanaikino
         bei nepaskelbė negaliojančiu.

      23      Tokiomis aplinkybėms Direktyvos 92/83 23 straipsnio 2 punktas sukelia teisinių pasekmių, kurių teisėtumas yra preziumuojamas.

      24      Todėl darytina išvada, kad palikdama galioti pagal Direktyvos 92/83 23 straipsnio 2 punktą priimtas bei jį atitinkančias nacionalinės
         teisės nuostatas Graikijos Respublika nepažeidė pagal Bendrijos teisę kylančių įsipareigojimų.

      25      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pripažintina, kad palikdama galioti ouzo nustatytą žemesnį nei kitiems alkoholiniams gėrimams
         taikomą akcizo tarifą Graikijos Respublika nepažeidė savo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę

      26      Todėl Komisijos ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      27      Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
         Kadangi Graikijos Respublika prašė priteisti išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji turi padengti išlaidas. Pagal
         to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies 1 pastraipą įstojusi į bylą šalis, Jungtinė Karalystė, padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (plenarinė sesija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


title: 2015 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#GST – Sarviz AG Germania prieš Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natisonalnata agentsia za prihodite.#Varhoven administrativen sad prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Direktyva 2006/112/EB – Mokesčių neutralumo principas – Asmuo, turintis mokėti PVM – Paslaugų gavėjo per klaidą sumokėtas PVM – Paslaugų teikėjo apmokestinimas PVM – Atsisakymas grąžinti PVM paslaugų teikėjui.#Byla C-111/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑111/14
            dėl Varhoven administrativen sad  (Bulgarija) 2014 m. vasario 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. kovo 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            GST – Sarviz AG Germania
            prieš
            Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite
            TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas S. Rodin, teisėjai A. Borg Barthet (pranešėjas) ir E. Levits,
            generalinis advokatas M. Szpunar,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite , atstovaujamo G. Arnaudov,
            – Bulgarijos vyriausybės, atstovaujamos E. Petranova ir M. Georgieva,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Georgiadis ir I. Kotsoni,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos S. Petrova ir C. Soulay,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347 p. 1), iš dalies pakeistos 2010 m. gruodžio 7 d. Tarybos direktyva 2010/88/ES (OL L 326, p. 1, toliau – PVM direktyva), 193 ir 194 straipsnių ir pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) neutralumo principo išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant GST – Sarviz AG Germania  (toliau – GST – Sarviz ) ir Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danahcno-osiguritelna praktika“ Plovdid pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (Plovdivo Skundų ir mokesčių bei socialinio draudimo politikos direkcijos prie Nacionalinės pajamų agentūros centrinės valdybos direktorius; toliau – direktorius) ginčą dėl pastarojo atsisakymo grąžinti PVM bendrovei GST – Sarviz .
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. PVM direktyvos 193 straipsnyje numatyta:
            „PVM moka apmokestinamasis asmuo, vykdantis apmokestinamą prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, išskyrus 194–199 ir 202 straipsniuose nurodytus atvejus, kai PVM moka kitas asmuo.“
            4. Šios direktyvos 194 straipsnyje nustatyta:
            „1. Kai apmokestinamą prekių tiekimą arba paslaugų teikimą vykdo apmokestinamasis asmuo, kuris nėra įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje jis turi mokėti PVM, valstybės narės gali numatyti, kad prievolė sumokėti PVM tenka asmeniui, kuriam prekės yra tiekiamos ar paslaugos yra teikiamos.
            2. Valstybės narės nustato 1 dalies įgyvendinimo sąlygas.“
            Bulgarijos teisė
            5. Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Bulgarijos PVM įstatymo ( Zakon za danak varhu dobavena stoynost ; DV, Nr. 63, 2006 m. rugpjūčio 4 d.; toliau –ZDDS) 82 straipsnyje nustatyta, kas turi mokėti PVM už apmokestinamą sandorį.
            6. ZDDS 82 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Prievolė mokėti mokestį atsiranda pagal šį įstatymą kaip PVM mokėtojui registruotam asmeniui, kuris atlieka apmokestinamąjį prekių tiekimą arba paslaugų teikimą, išskyrus 4 ir 5 dalyje nurodytus atvejus.“
            7. Remiantis ZDDS 82 straipsnio 2 dalimi, „kai prekių tiekėjas arba paslaugų teikėjas yra apmokestinamasis asmuo, kuris nėra įsisteigęs valstybės teritorijoje, o apmokestinamojo prekių tiekimo arba paslaugų teikimo vieta yra valstybės teritorijoje, prekių ar paslaugų gavėjas moka mokestį, kai:
            < ... >
            3) teikiamos paslaugos, jeigu paslaugų gavėjas yra vienas iš 3 straipsnio 1, 5 ir 6 dalyse nurodytų apmokestinamųjų asmenų.“
            8. Remiantis ZDDS 71 straipsnio 1 dalies 1 punktu, „asmuo gali pasinaudoti teise į mokesčio kredito atskaitą, jei įvykdytos šios sąlygos: < ... > jis turi pagal 114 ir 115 straipsnių reikalavimus užpildytą mokestinį dokumentą, kuriame mokestis už jam patiektas prekes ar suteiktas paslaugas parodytas atskirai < ... > “.
            9. ZDDS 102 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
            „Kai mokesčių administratorius nustato, kad asmuo laiku neįvykdė pareigos pateikti prašymą įregistruoti, jis šį asmenį registruoja išleisdamas registravimo aktą, jei įvykdytos visos registravimo sąlygos.“
            10. Mokestinių ir socialinio draudimo procedūrų kodekso ( danachno osiguritelen protsesualen kodeks ) 129 straipsnio 1, 5 ir 7 dalyse nustatyta:
            „1. Mokesčių administratorius savo iniciatyva arba asmens raštu pateiktu prašymu gali priimti sprendimą dėl įskaitymo arba grąžinimo. Prašymas įskaityti arba grąžinti nagrinėjamas, jeigu jis pateiktas prieš baigiantis penkerių metų laikotarpiui, skaičiuojant nuo metų, einančių po metų, kuriais atsirado pagrindas grąžinti, sausio 1 d., nebent įstatyme būtų numatyta kitaip.
            < ... >
            5. Mokesčių administratorius per 30 dienų po to, kai jam pateiktas įsigaliojęs teismo sprendimas arba galutinis administracinis aktas, pagal 2 dalies 2 punktą turi visiškai grąžinti arba įskaityti šiame akte nurodytas sumas kartu su pagal 6 dalį mokėtinomis palūkanomis, jeigu atitinkamame akte pripažinta skolininko teisė į: 1) sumas, nepagrįstai sumokėtas, pervestas arba išieškotas kaip mokesčius, privalomojo draudimo įmokas, rinkliavas, pinigines baudas arba turtines sankcijas, kurias nustatė, išieškojo arba skyrė mokesčių administratorius, įskaitant tas, kurios sumokėtos pateikus rašytinį nurodymą arba rašytinę nuomonę; 2) sumas, kurias neteisėtai atsisakyta grąžinti; 3) priteistą žalos atlyginimą ir susijusias išlaidas.
            < ... >
            7. Dėl pranešimų dėl įskaitymo ar grąžinimo gali būti pareikštas ieškinys laikantis ieškinio pateikimo dėl pranešimų dėl mokesčių perskaičiavimo tvarkos.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            11. Nuo 2010 m. vasario 15 d. iki 2010 m. gruodžio 29 d. Vokietijoje įsteigta bendrovė GST – Sarviz teikė technines ir konsultavimo paslaugas Bulgarijoje įsteigtai bendrovei GST Skafolding Bulgaria EOOD  (toliau – GST Skafolding ). Kadangi GST Skafolding  manė, kad GST – Sarviz nagrinėjamu laikotarpiu teikdama paslaugas neturėjo nuolatinio padalinio Bulgarijos teritorijoje, ji už šias paslaugas sumokėjo PVM pagal ZDDS 82 straipsnio 2 dalyje numatytą atvirkštinio apmokestinimo procedūrą. Šiuo klausimu GST Skafolding pagal ZDDS 117 straipsnio 1 dalį parengė raštus, susijusius su GST – Sarviz išrašytomis sąskaitomis faktūromis, ir jie buvo įtraukti į pardavimų žurnalą.
            12. 2012 m. kovo 12 d. sprendimu dėl mokesčių perskaičiavimo Bulgarijos mokesčių administratorius konstatavo, kad GST – Sarviz laikotarpiu, kai teikė paslaugas bendrovei GST Skafolding , turėjo nuolatinį padalinį, kaip jis suprantamas pagal ZDDS papildomų nuostatų 1 straipsnio 10 dalį, ir kad šios GST – Sarviz  paslaugos buvo apmokestintos PVM. Jis priėjo prie išvados, kad ši bendrovė iki 2010 m. vasario 15 d. turėjo pateikti prašymą įregistruoti ją kaip PVM mokėtoją. Todėl šis administratorius konstatavo, kad minėta bendrovė už paslaugas, teiktas nuo 2010 m. vasario 15 d. iki 2010 m. gruodžio 29 d., turėjo sumokėti PVM, kuris siekia 224 914,89 Bulgarijos levų (BGN), ir palūkanas.
            13. 2012 m. kovo 26 d. GST – Sarviz sumokėjo mokesčių administratoriaus reikalautą sumą, o 2012 m. rugsėjo 5 d. pateikė prašymą įskaityti arba grąžinti sumokėtą mokestį pagal Mokestinių ir socialinio draudimo procedūrų kodekso 129 straipsnio 1 dalį.
            14. 2012 m. spalio 1 d. pranešimu dėl įskaitymo arba grąžinimo mokesčių administratorius atsisakė grąžinti PVM motyvuodamas tuo, kad šiuo atveju nebuvo įvykdyti teisiniai PVM grąžinimo reikalavimai. Anot jo, kadangi sprendimas dėl mokesčių perskaičiavimo yra galiojantis administracinis aktas ir nėra įsigaliojusio teismo sprendimo ar galutinio administracinio akto, kaip tai suprantama pagal Mokestinių ir socialinio draudimo procedūrų kodekso 129 straipsnio 5 dalį, negalima laikyti, kad mokestis sumokėtas netinkamai ir turi būti grąžintas.
            15. GST – Sarviz pateikė skundą direktoriui. 2012 m. gruodžio 21 d. sprendimu direktorius atmetė skundą konstatuodamas, kad ginčijamas aktas buvo teisėtas dėl motyvų, kuriais remiantis jis buvo priimtas. Dėl šio sprendimo buvo pateiktas ieškinys Administrativen sad Plovdid  (Plovdivo administracinis teismas). Šis ieškinys taip pat buvo atmestas dėl tokių pat motyvų kaip ir tie, kuriais rėmėsi mokesčių administratorius. GST – Sarviz pateikė kasacinį skundą Varhoven administrativen sad  (Aukščiausias administracinis teismas).
            16. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad mokesčių administratorius atsisakė pripažinti GST Skafolding teisę į jos sumokėto PVM kredito atskaitą motyvuodamas tuo, kad ši bendrovė neturėjo atitinkamo mokestinio dokumento, reikalaujamo pagal ZDDS 71 straipsnio 1 dalies 1 punktą. Remiantis Bulgarijos teisės aktais, sprendimo dėl mokesčių perskaičiavimo, kaip antai nagrinėjamo 2012 m. kovo 12 d. sprendimo, egzistavimas užkerta kelią mokestinių dokumentų taisymui. Taigi GST Skafolding neturėjo galiojančio mokestinio dokumento, suteikiančio teisę į mokesčio kredito atskaitą.
            17. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad dvigubas apmokestinimas PVM, t. y. paslaugos teikėjo ir paslaugos gavėjo, ir atsisakymas grąžinti PVM paslaugų teikėjui ir taikyti mokesčio kredito atskaitą paslaugų gavėjui prieštarauja PVM neutralumo principui. Anot šio teismo, atsisakius sugrąžinti PVM, mokestinė našta perkeliama paslaugų teikėjui.
            18. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nėra PVM direktyvos 193 ir 194 straipsnių išaiškinimo, kuris galėtų būti naudingas šios bylos aplinkybėmis, jis pateikia nuorodą į Sprendimą ADV Allround  (C‑218/10, EU:C:2012:35), pagal kurį, nacionalinėje teisės sistemoje nesant procesinių taisyklių, paslaugų teikėjo ir šių paslaugų gavėjo teisė būti vienodai vertinamiems, kiek tai susiję su šių paslaugų apmokestinimu ir už jas mokėtinu PVM, praktikoje netektų veiksmingumo. Kalbėdamas apie mokesčių neutralumo principą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi aiškinimu, Teisingumo Teismo pateiktu Sprendime Rusedespred  (C‑138/12, EU:C:2013:233).
            19. Šiomis aplinkybėmis Varhoven administrativen sad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar PVM direktyvos 193 straipsnį reikia aiškinti taip, kad PVM turi sumokėti tik apmokestinamasis asmuo, vykdantis apmokestinamąjį prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, arba prekių įsigijęs ar paslaugas gavęs asmuo, jeigu apmokestinamąjį prekių tiekimą ar paslaugų teikimą vykdantis apmokestinamasis asmuo nėra įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje turi būti sumokėtas PVM, nes taip numatyta atitinkamoje valstybėje narėje, o ne abu asmenys kartu?
            2. Jeigu darytina prielaida, kad PVM turi sumokėti tik vienas iš minėtų dviejų asmenų, t. y. arba prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas, arba įgijėjas ar gavėjas, ar tais atvejais, kai tai numatyta atitinkamoje valstybėje narėje, PVM direktyvos 194 straipsnyje įtvirtintos taisyklės turi būti laikomasi taip pat ir tada, kai paslaugų gavėjas neteisingai taikė atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą, nes manė, kad paslaugų teikėjas neturėjo nuolatinio padalinio Bulgarijos Respublikos teritorijoje PVM tikslais, nors šis teikėjas buvo įsteigęs nuolatinį padalinį siekdamas teikti paslaugas?
            3. Ar mokesčių neutralumo principą, turintį esminę reikšmę bendros PVM sistemos sukūrimui ir veikimui, reikia aiškinti taip, kad juo leidžiama mokestinio patikrinimo praktika, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kai, nepaisant paslaugų gavėjos pritaikyto atvirkštinio apmokestinimo mechanizmo, PVM dar kartą priskaičiuojamas paslaugų teikėjui, nors gavėjas jau yra priskaičiavęs mokestį už paslaugą, nėra jokio pavojaus prarasti mokestinių pajamų o nacionaliniame įstatyme numatyta mokestinių dokumentų taisymo tvarka netaikoma?
            4. Ar PVM neutralumo principą reikia aiškinti taip, jog pagal jį draudžiama, kad mokesčių administratorius remdamasis nacionalinės teisės nuostata atsisakytų grąžinti paslaugos, už kurią gavėjas pagal ZDDS 82 straipsnio 2 dalį jau yra priskaičiavęs PVM, teikėjui du kartus priskaičiuotą PVM, kai mokesčių administratorius dėl atitinkamo mokestinio dokumento nebuvimo atsisakė pripažinti gavėjo teisę į du kartus sumokėto PVM atskaitą, o nacionalinės teisės aktuose numatyta taisymo tvarka nebetaikoma, nes yra galiojantis sprendimas dėl mokesčių perskaičiavimo?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            20. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar PVM direktyvos 193 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad PVM turi mokėti tik arba paslaugas teikiantis apmokestinamasis asmuo, arba šių paslaugų gavėjas, kai paslaugos teikiamos iš nuolatinio padalinio, esančio valstybėje narėje, kurioje turi būti mokamas PVM.
            21. Remiantis PVM direktyvos 193 straipsniu, PVM turi mokėti apmokestinamasis asmuo, vykdantis apmokestinamą paslaugų teikimą, išskyrus šios direktyvos, be kita ko, 194 straipsnyje nurodytus atvejus, kai PVM turi mokėti kitas asmuo. Minėtame 194 straipsnyje nurodyta, kad k ai apmokestinamą paslaugų teikimą vykdo apmokestinamasis asmuo, kuris nėra įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje turi būti mokamas PVM, valstybės narės gali numatyti, kad prievolė sumokėti PVM tenka asmeniui, kuriam paslaugos teikiamos.
            22. Darytina išvada, kad pagal PVM direktyvą iš principo tik paslaugų teikėjas turi mokėti PVM, išskyrus atvejus, kai jis nėra įsteigtas valstybėje narėje, kurioje turi būti mokamas PVM, ir kai ši valstybė yra numačiusi, kad prievolė sumokėti PVM tenka asmeniui, kuriam paslaugos teikiamos.
            23. Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad įvykdęs patikrinimą Bulgarijos mokesčių administratorius 2012 m. kovo 12 d. priėmė sprendimą dėl mokesčių perskaičiavimo, kuriame padarė išvadą, kad paslaugų teikėja GST – Sarviz  turėjo nuolatinį padalinį Bulgarijoje, iš kurio buvo teikiamos techninės ir konsultavimo paslaugos bendrovei GST Skafolding .
            24. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad pagal PVM direktyvą tik paslaugų teikėjas, kaip antai GST – Sarviz , Bulgarijos mokesčių administratoriui turi sumokėti PVM, mokėtiną už paslaugas, kurias jis teikė Bulgarijoje nuo 2010 m. vasario 15 d. iki 2010 m. gruodžio 29 d.
            25. Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: PVM direktyvos 193 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad PVM turi mokėti tik paslaugas teikiantis apmokestinamasis asmuo, kai paslaugos teikiamos iš nuolatinio padalinio, esančio valstybėje narėje, kurioje turi būti mokamas šis mokestis.
            Dėl antrojo klausimo
            26. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar PVM direktyvos 194 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo valstybės narės mokesčių administratoriui leidžiama asmeniu, turinčiu mokėti PVM, laikyti paslaugų, teikiamų iš paslaugų teikėjo nuolatinio padalinio, gavėją, kai tiek šių paslaugų teikėjas, tiek jų gavėjas yra įsteigti tos pačios valstybės narės teritorijoje, net jeigu šis gavėjas jau yra sumokėjęs PVM remdamasis klaidinga prielaida, kad minėtas teikėjas neturėjo nuolatinio padalinio toje valstybėje.
            27. Kaip priminta šio sprendimo 21 punkte, pagal PVM direktyvos 194 straipsnį valstybės narės gali taikyti atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą tik tuo atveju, kai paslaugų teikėjas nėra įsteigtas valstybėje narėje, kurioje turi būti mokamas PVM.
            28. Tai reiškia, kad tuo atveju, kai paslaugos buvo suteiktos iš paslaugų teikėjo nuolatinio padalinio, esančio valstybės narės, kurioje turi būti mokamas PVM, teritorijoje, negalima daryti išvados, kad PVM turi mokėti tokių paslaugų gavėjas.
            29. Šiuo klausimu aplinkybė, kad šių paslaugų gavėjas sumokėjo PVM remdamasis klaidinga prielaida, jog paslaugų teikėjas neturėjo nuolatinio padalinio, kaip jis suprantamas pagal PVM direktyvą, negali leisti mokesčių administratoriui nukrypti nuo šios taisyklės ir laikyti, kad PVM turi sumokėti ne paslaugų teikėjas, o jų gavėjas.
            30. Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: PVM direktyvos 194 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo valstybės narės mokesčių administratoriui neleidžiama asmeniu, turinčiu mokėti PVM, laikyti paslaugų, teikiamų iš paslaugų teikėjo nuolatinio padalinio, gavėjo, kai tiek šių paslaugų teikėjas, tiek jų gavėjas yra įsteigti tos pačios valstybės narės teritorijoje, net jeigu šis gavėjas jau yra sumokėjęs PVM remdamasis klaidinga prielaida, kad minėtas teikėjas neturėjo nuolatinio padalinio toje valstybėje.
            Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
            31. Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar PVM neutralumo principą reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią mokesčių administratoriui leidžiama atsisakyti grąžinti paslaugų teikėjui pastarojo sumokėtą PVM, kai buvo atsisakyta pripažinti šių paslaugų gavėjo, kuris taip pat sumokėjo šį mokestį už tas pačias paslaugas, teisę jį atskaityti motyvuojant tuo, kad šis neturėjo atitinkamo mokestinio dokumento, o pagal nacionalinę teisę neleidžiama taisyti mokestinių dokumentų, jei yra priimtas galutinis pranešimas dėl mokesčių perskaičiavimo.
            32. Pirma, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, jog PVM neutralumo principas įgyvendinamas naudojant atskaitos sistemą, kurios tikslas – visiškai atleisti apmokestinamąjį asmenį nuo vykdant bet kokią ekonominę veiklą mokėtino ar sumokėto PVM. Todėl bendra PVM sistema užtikrinamas bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumas, neatsižvelgiant į šios veiklos tikslus ar rezultatą, jeigu pati ši veikla apmokestinama PVM (Sprendimo Malburg , C‑204/13, EU:C:2014:147, 41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            33. Antra, Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad siekdamos užtikrinti PVM neutralumą valstybės narės savo vidaus teisės sistemoje privalo numatyti galimybę patikslinti kiekvieną sąskaitoje faktūroje neteisingai nurodytą mokestį, jei sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo įrodo, kad jis yra sąžiningas. Tačiau kai sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo laiku pašalina bet kokį mokestinių pajamų praradimo pavojų, pagal PVM neutralumo principą reikalaujama, kad sąskaitoje faktūroje neteisingai nurodytą mokestį būtų galima ištaisyti, ir valstybės narės negali nustatyti tokio tikslinimo reikalavimo, kad šią sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo būtų sąžiningas. Toks tikslinimas negali priklausyti nuo mokesčių administratoriaus diskrecijos (Sprendimo Rusedespred , C‑138/12, EU:C:2013:233, 26 ir 27 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
            34. Trečia, svarbu priminti, kad priemonės, kurių valstybės narės gali imtis siekdamos užtikrinti teisingą mokesčio surinkimą ir užkirsti kelią sukčiavimui, neturi viršyti to, kas būtina šiems tikslams pasiekti. Todėl jos negali būti naudojamos taip, kad keltų grėsmę PVM neutralumui, kuris yra pagrindinis Sąjungos teisės aktais numatytos bendros PVM sistemos principas (Sprendimo Rusedespred , C‑138/12, EU:C:2013:233, 28 ir 29 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
            35. Kiek tai susiję su pagrindine byla, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, pirma, remiantis taikytina nacionaline teise, paslaugų teikėjas nebeturi galimybės ištaisyti savo išrašytų sąskaitų faktūrų, nes 2012 m. kovo 12 d. mokesčių administratorius priėmė jam skirtą galutinį pranešimą dėl mokesčių perskaičiavimo. Antra, neginčijama, kad šis paslaugų teikėjas 2012 m. kovo 26 d. mokėjimo pavedimu tinkamai sumokėjo PVM, kurio buvo reikalaujama tame pranešime.
            36. Be to, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kadangi mokesčių administratorius galutinai atsisakė pripažinti šių sąskaitų faktūrų gavėjo teisę į jo sumokėto PVM atskaitą taikant atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą, visiškai nekyla su naudojimusi tokia teise susijęs pavojus prarasti mokestinių pajamų.
            37. Tokiomis aplinkybėmis, kadangi paslaugų teikėjas negali ištaisyti minėtų sąskaitų faktūrų, taigi ir reikalauti, kad šių paslaugų gavėjas sumokėtų PVM, aplinkybė, kad mokesčių administratorius atsisako grąžinti jam šį PVM, lemia tai, kad jis yra apmokestinamas šiuo mokesčiu, todėl tai prieštarauja PVM neutralumo principui.
            38. Tačiau kitaip būtų tuo atveju, jei paslaugų teikėjas, tinkamai sumokėjęs PVM, kurio iš jo buvo reikalaujama galutiniame pranešime dėl mokesčių perskaičiavimo, pagal nacionalinės teisės aktus būtų galėjęs ištaisyti išrašytas sąskaitas faktūras ir susigrąžinti šį PVM iš paslaugų gavėjo, kuris mokesčių administratoriaus būtų paprašęs atskaityti šį mokestį.
            39. Be to, nebuvimas galimybės ištaisyti mokestinius dokumentus pagrindinės bylos aplinkybėmis, kai pavojus prarasti mokestinių pajamų yra galutinai pašalintas, nėra būtinas siekiant užtikrinti PVM surinkimą ir užkirsti kelią sukčiavimui.
            40. Galiausiai taip pat svarbu priminti, kad pagal bendros PVM sistemos principą prekės ir paslaugos apmokestinamos bendru vartojimo mokesčiu, kuris yra proporcingas prekių ir paslaugų kainai, todėl mokesčių administratorius negali gauti didesnės PVM sumos nei taip apskaičiuotoji (šiuo klausimu žr. Sprendimo Tulică ir Plavoşin , C‑249/12 ir C‑250/12, EU:C:2013:722, 32 ir 36 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
            41. Pagrindinės bylos aplinkybėmis, atsisakius grąžinti PVM paslaugų teikėjui, šio mokesčio našta tenka tiek paslaugų teikėjui, tiek jų gavėjui, o tai reiškia, kad mokesčių administratorius gauna didesnę PVM sumą nei ta, kurią paslaugų teikėjas paprastai turėtų gauti iš jų gavėjo, jei galėtų ištaisyti išrašytas sąskaitas faktūras, nes šis mokesčių administratorius PVM gavo du kartus: pirma, iš paslaugų gavėjo ir, antra, iš šių paslaugų teikėjo.
            42. Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: PVM neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią mokesčių administratoriui leidžiama atsisakyti grąžinti paslaugų teikėjui pastarojo sumokėtą PVM, kai buvo atsisakyta pripažinti šių paslaugų gavėjo, kuris taip pat sumokėjo šį mokestį už tas pačias paslaugas, teisę jį atskaityti motyvuojant tuo, kad šis neturėjo atitinkamo mokestinio dokumento, o pagal nacionalinę teisę neleidžiama taisyti mokestinių dokumentų, jei yra priimtas galutinis pranešimas dėl mokesčių perskaičiavimo.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            43. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
            1. 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos, iš dalies pakeistos 2010 m. gruodžio 7 d. Tarybos direktyva 2010/88/ES, 193 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pridėtinės vertės mokestį turi mokėti tik paslaugas teikiantis apmokestinamasis asmuo, kai paslaugos teikiamos iš nuolatinio padalinio, esančio valstybėje narėje, kurioje turi būti mokamas šis mokestis.
            2. Direktyvos 2006/112, iš dalies pakeistos Direktyva 2010/88, 194 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo valstybės narės mokesčių administratoriui neleidžiama asmeniu, turinčiu mokėti pridėtinės vertės mokestį, laikyti paslaugų, teikiamų iš paslaugų teikėjo nuolatinio padalinio, gavėjo, kai tiek šių paslaugų teikėjas, tiek jų gavėjas yra įsteigti tos pačios valstybės narės teritorijoje, net jeigu šis gavėjas jau yra sumokėjęs šį mokestį remdamasis klaidinga prielaida, kad minėtas teikėjas neturėjo nuolatinio padalinio toje valstybėje.
            3. Pridėtinės vertės mokesčio neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią mokesčių administratoriui leidžiama atsisakyti grąžinti paslaugų teikėjui pastarojo sumokėtą pridėtinės vertės mokestį, kai buvo atsisakyta pripažinti šių paslaugų gavėjo, kuris taip pat sumokėjo šį mokestį už tas pačias paslaugas, teisę jį atskaityti motyvuojant tuo, kad šis neturėjo atitinkamo mokestinio dokumento, o pagal nacionalinę teisę neleidžiama taisyti mokestinių dokumentų, jei yra priimtas galutinis pranešimas dėl mokesčių perskaičiavimo.


1981 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Officier van justitie prieš Koninklijke Kaasfabriek Eyssen BV. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof Amsterdam - Nyderlandai. # Byla 53/80.


1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Compagnie nationale Air France prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla T-358/94.


2015 m. liepos 9 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas. # CMT Compagnia manifatture tessili Srl (CMT Srl) prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-100/13.


title: 2006 m. sausio 12  d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Suomijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2003/87/EB - Neperkėlimas į nacionalinę teisę per nustatytą terminą. # Byla C-107/05.

text:
      2006 m. sausio 12 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Suomiją
      (Byla C‑107/05)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2003/87/EB – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas –Neginčijamas įsipareigojimų neįvykdymas (EB 226 straipsnis) (žr. 5 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas ─ 2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/87/EB, nustatančios
                  prekybos šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimais sistemą Bendrijoje ir iš dalies pakeičiančios Tarybos direktyvą 96/61/EB
                  (OL L 275, p. 32), neperkėlimas per nustatytą terminą

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  Nepriėmusi 2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/87/EB, nustatančią prekybos šiltnamio efektą
                     sukeliančių dujų emisijos leidimais sistemą Bendrijoje ir iš dalies pakeičiančią Tarybos direktyvą 96/61/EB, įgyvendinančių
                     įstatymų ir kitų teisės aktų Åland provincijos atžvilgiu, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  Priteisti iš Suomijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1995 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Ursula Megner ir Hildegard Scheffel prieš Innungskrankenkasse Vorderpfalz, po pakeitimo - Innungskrankenkasse Rheinhessen-Pfalz. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sozialgericht Speyer - Vokietija. # Byla C-444/93.


title: 2008 m. balanžio 24 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Othmar Michaeler (C-55/07 ir C-56/07), Subito GmbH (C-55/07 ir C-56/07) ir Ruth Volgger (C-56/07) prieš Amt für sozialen Arbeitsschutz ir Autonome Provinz Bozen.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landesgericht Bozen - Italija.#Direktyva 97/81/EB - Vienodas požiūris į visą ir ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus - Diskriminacija - Administracinė kliūtis, galinti apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes.#Sujungtos bylos C-55/07 ir C-56/07.

text:
      Sujungtos bylos C-55/07 ir C-56/07
      Othmar Michaeler ir kt.
      prieš
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, buvusią Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,
      ir
      Autonome Provinz Bozen
      (Landesgericht Bozen (Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 97/81/EB – Vienodas požiūris į visą ir ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus – Diskriminacija – Administracinė kliūtis, galinti apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes“
      Sprendimo santrauka
      Socialinė politika – Įsidarbinimas ir darbo sąlygos – Vienodas požiūris – Direktyva 97/81 dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo
            ne visą darbo dieną
      (Tarybos direktyvos 97/81 priedo 5 straipsnio 1 dalies a punktas)
      Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE),
         Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC), pridėto prie
         Direktyvos 97/81, 5 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti kaip draudžiantį tokius nacionalinės teisės aktus, kuriuose
         nustatyta pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją administracijai.

      Iš tiesų šio administracinio formalumo ir sankcijų, numatančių baudos už kiekvieną atitinkamą darbo sutartį ir kiekvieną dieną
         vėluojant persiųsti šios sutarties kopiją skyrimą, bendras taikymas nenustatant viršutinės bendro baudos dydžio ribos gali
         atgrasyti darbdavius nuo darbo ne visą darbo dieną sutarčių sudarymo.

      Be to, pareiga persiųsti darbo ne visą darbo dieną sutarčių kopijas administracijai dėl sąnaudų ir su ja susijusių sankcijų
         gali daugiau paveikti mažas ir vidutines įmones, kurios, nedisponuodamos tokiomis pajamomis, kokias gauna didelės įmonės,
         gali būti priverstos atsisakyti tokios darbo ne visą darbo dieną organizavimo formos, kurią siekiama skatinti Direktyva 97/81.

      (žr. 27–30 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. balandžio 24 d.(*)

      „Direktyva 97/81/EB – Vienodas požiūris į visą ir ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus – Diskriminacija – Administracinė kliūtis, galinti apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes“
      Sujungtose bylose C‑55/07 ir C‑56/07
      dėl Landesgericht Bozen (Italija) 2006 m. lapkričio 22 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2007 m. vasario 1 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Othmar Michaeler (C‑55/07 ir C‑56/07),

      Subito GmbH (C‑55/07 ir C‑56/07),

      Ruth Volgger (C‑56/07),

      prieš
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, buvusią Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,

      Autonome Provinz Bozen,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, P. Lindh (pranešėja) ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Fiengo,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir I. Kaufmann-Bühler,
      susipažinęs su 2008 m. sausio 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo
         dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose
         dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, 1998, p. 9), bei vienodo požiūrio
         į vyrus ir moteris principo išaiškinimu.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant bylas tarp Subito GmbH (toliau – Subito) ir jos dviejų teisėtų atstovų O. Michaeler ir R. Volgger bei Socialinės darbo saugos tarnybos (Amt für sozialen Arbeitsschutz), buvusios Bozeno autonominės provincijos darbo inspekcijos (Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen), ir Bozeno autonominės provincijos (Autonome Provinz Bozen) dėl nacionalinės teisės aktų pažeidimo, kuriuose nustatyta pareiga pranešti apie darbo ne visą darbo dieną sutartis.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyva 97/81 skirta įgyvendinti prie jos pridėtą Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį 1997 m. birželio
         6 d. sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras
         (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (toliau – Bendrasis susitarimas).

      4        Bendrojo susitarimo preambulės pirmojoje ir antrojoje pastraipose nurodyta:

      „Šis Bendrasis susitarimas yra indėlis į bendrą Europos užimtumo strategiją. Darbas ne visą darbo dieną pastaraisiais metais
         turėjo didelę įtaką užimtumui. Todėl šio susitarimo šalys šiai darbo formai skyrė labai daug dėmesio. Šalys ketina apsvarstyti
         panašių susitarimų, susijusių su kitomis lankstaus darbo formomis, reikalingumą.

      Pripažįstant aplinkybių įvairovę valstybėse narėse ir patvirtinant, kad darbas ne visą darbo dieną yra būdingas tam tikriems
         sektoriams ir profesinės veiklos sritims, šis susitarimas nustato bendruosius principus ir minimalius reikalavimus, susijusius
         su darbu ne visą darbo dieną. Jis rodo socialinių partnerių siekį sukurti bendrus pagrindus, pašalinant darbuotojų, dirbančių
         ne visą darbo dieną, diskriminavimą ir padedant plėtoti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbdaviams, tiek darbuotojams
         priimtinu pagrindu.“

      5        Šioms byloms svarbios šios Bendrojo susitarimo nuostatos:

      „Konstatuojamoji dalis
      <...>
      5. Kadangi šio susitarimo šalys signatarės teikia didelę reikšmę priemonėms, suteikiančioms vyrams ir moterims daugiau galimybių
         dirbti ne visą darbo dieną ruošiantis pensijai, derinant profesinį ir šeimos gyvenimą ir naudojantis mokymo bei profesinio
         rengimo galimybėmis, kurios leistų tobulinti jų profesinius įgūdžius bei kilti tarnyboje, siekiant abipusės darbdavių ir darbuotojų
         naudos ir įmonių plėtros;

      <...>
      1 straipsnis: Tikslas
      Bendrojo susitarimo tikslas:
      a) sudaryti sąlygas, kurios panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir gerintų darbo ne visą
         darbo dieną kokybę;

      b) sudaryti galimybes savanoriškumo pagrindu darbo ne visą darbo dieną plėtojimui ir prisidėti prie lankstaus darbo laiko
         grafiko organizavimo, atsižvelgiant į darbdavių ir darbuotojų reikmes.

      <...>
      4 straipsnis: Nediskriminavimo principas
      1. Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos negu panašioje situacijoje
         esantiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis
         nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.

      2. Prireikus taikomas pro rata temporis principas.

      3. Valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į Europos teisės aktus, nacionalinę teisę, kolektyvines
         sutartis ir praktiką, nustato šio straipsnio taikymo priemones.

      4. Valstybės narės, pasikonsultavusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis arba praktiką,
         ir (arba) socialiniai partneriai prireikus gali dėl objektyvių priežasčių sudaryti specialias darbo sąlygas, susijusias su
         darbo stažu, darbo laiku arba uždarbiu. Atsižvelgiant į 4 straipsnio 1 dalyje nurodytą nediskriminavimo principą, būtina nuolat
         peržiūrėti profesinę kvalifikaciją, susijusią su darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, galimybe naudotis specialiomis
         darbo sąlygomis.

      5 straipsnis: Darbo ne visą darbo dieną galimybės
      1. Pagal šio susitarimo 1 straipsnį ir pagal darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną ir visą darbo dieną, nediskriminavimo
         principą:

      a) valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais ir remdamosi nacionaline teise arba praktika, nustato ir peržiūri
         teisinio ar administracinio pobūdžio kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias
         kliūtis pašalinti;

      b) socialiniai partneriai, neviršydami savo kompetencijos ir pagal kolektyvinių sutarčių nustatytą tvarką, turi nustatyti
         ir peržiūrėti kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalinti.

      <...>“(Pataisytas vertimas)
       Nacionalinės teisės aktai
      6        2000 m. vasario 25 d. Įstatyminio dekreto Nr. 61, įgyvendinančio 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvą 97/81/EB dėl Bendrojo
         susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos
         įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (decreto legislativo
         n. 61 attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale, concluso dall’UNICE, dal
         CEEP e dalla CES; GURI, Nr. 66, 2004 m. kovo 20 d., p. 4, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 61/2000), 2 straipsnyje buvo įtvirtinta
         darbdavio pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją kompetentingai
         darbo ir socialinės saugos inspekcijai.

      7        Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 8 straipsnį už šios pareigos pažeidimą numatyta 15 eurų administracinė bauda už kiekvieną
         atitinkamą darbuotoją ir kiekvieną pavėluotą dieną.

      8        Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 straipsnyje įtvirtinta sutarties kopijos persiuntimo pareiga buvo panaikinta 2003 m. rugsėjo
         10 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 276 (GURI, Nr. 159, 2003 m. spalio 9 d., paprastasis priedas).

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        2003 m. kovo 25 d. ir balandžio 29 d. Sprendimais Amt für sozialen Arbeitsschutz, buvusi Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, skyrė Subito ir jos teisėtiems atstovams O Michaeler ir R. Volgger 233 550 eurų bendro dydžio baudas už tai, kad pažeisdami Įstatyminio
         dekreto Nr. 61/2000 2 straipsnį jie nepersiuntė kelių darbo ne visą darbo dieną sutarčių kopijų šiai tarnybai.

      10      Subito ir jos teisėti atstovai šiuos sprendimus apskundė Landesgericht Bozen.

      11      Šis teismas sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išreiškė abejonių dėl pareigos persiųsti darbo ne visą
         darbo dieną sutartis atitikties Direktyvai 97/81, nes šia direktyva siekiama plėtoti galimybes dirbti ne visą darbo dieną,
         o nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų tikslas yra priešingas, kadangi privalomas darbo ne visą darbo dieną sutarčių kopijų
         persiuntimas yra biurokratinė šios darbo organizavimo formos kliūtis. Didindamos darbo ne visą darbo dieną sąnaudas, šios
         nuostatos taip pat lėmė nevienodą požiūrį ir konkurencijos apribojimą įmonių, įdarbinančių visą darbo dieną dirbančius darbuotojus,
         naudai.

      12      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais
         buvo netiesiogiai pažeista vyrų ir moterų lygybė, nes dažniausia pagal darbo ne visą darbo dieną sutartis dirba moterys (1986 m.
         gegužės 13 d. Sprendimas Bilka‑Kaufhaus, 170/84, Rink. p. 1607; 1996 m. kovo 7 d. Sprendimas Freers ir Speckmann, C‑278/93, Rink. p. I‑1165; 1998 m. birželio 17 d. Sprendimas Hill ir Stapleton, C‑243/95, Rink. p. I‑3739 bei 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Ansaldo Energia ir kt., C‑279/96–C‑281/96, Rink. p. I‑5025).

      13      Šiomis aplinkybėmis Landesgericht Bozen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar nacionalinės teisės nuostatos (Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 ir 8 straipsniai), kuriose nustatyta darbdavio pareiga
         per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją kompetentingai darbo inspekcijos
         provincijos administracijai, nepersiuntimo atveju numatant 15 eurų baudą už kiekvieną atitinkamą darbuotoją ir kiekvieną pavėluotą
         dieną, nenustatant administracinės baudos <...> viršutinės ribos, prieštarauja Bendrijos teisės nuostatomis ir Direktyvai 97/81/EB?“

      14      2007 m. balandžio 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑55/07 ir C‑56/07 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
         rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas bendras sprendimas.

       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      15      Italijos vyriausybė teigia, kad Įstatyminiu dekretu Nr. 61/2000, perkeliančiu Direktyvą 97/81 į nacionalinę teisės sistemą,
         siekiama to paties tikslo, kuriuo siekiama šia direktyva, t. y. sudaryti palankias sąlygas darbui ne visą darbo dieną ir užtikrinti
         jo apsaugą. Atsižvelgiant į šį tikslą, pareiga persiųsti darbo ne visą darbo dieną sutarties kopiją yra priemonė, leidžianti
         užtikrinti visų Italijos darbo inspekcijų veiklos koordinavimą. Tai – priemonė, padedanti kovoti su „juoduoju“ darbu ir leidžianti
         įvairioms darbo inspekcijoms pasinaudojant duomenų baze būti informuotomis apie situaciją rinkoje.

      16      Ši priemonė, nesudaranti jokių biurokratinių kliūčių, yra skaidrumo garantija darbdaviams, padedanti kovoti su nelegaliu darbu.
         Be to, šis formalumas nesukuria jokios nelygybės ir neiškraipo konkurencijos tarp įmonių.

      17      Europos Bendrijų Komisija mano, kad pareiga persiųsti atitinkamų sutarčių kopijas darbo inspekcijai, kurią pažeidus skiriama
         bauda, prieštarauja Direktyvos 97/81 tikslui.

      18      Šia direktyva siekiama panaikinti ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų diskriminaciją ir sudaryti galimybes darbo ne visą
         darbo dieną plėtojimui panaikinant kliūtis, galinčias atgrasyti įmones naudotis šia darbo forma. Direktyvoje 97/81 įpareigojama
         darbą ne visą darbo dieną ir darbą visą darbo dieną vertinti vienodai tiek darbo, tiek įdarbinimo sąlygų atžvilgiu. Pagal
         Bendrojo susitarimo 5 straipsnį draudžiama sudaryti kliūtis be objektyvių priežasčių. Remiantis direktyvos konstatuojamosiomis
         dalimis, ja siekiama nustatyti bendrus pagrindus, pašalinant darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminavimą ir
         padedant plėtoti galimybes dirbti ne visą darbo dieną. Bendrojo susitarimo konstatuojamosios dalies 5 punkte nurodyta, kad
         reikia suteikti vyrams ir moterims daugiau galimybių dirbti ne visą darbo dieną.

      19      Nors patikrinti, ar nagrinėjama priemonė pagrįsta objektyviomis priežastimis, turi nacionalinis teismas, Komisija abejoja,
         ar šiuo atveju tokių priežasčių yra. Remdamasi 1989 m. gruodžio 12 d. Sprendimu Messner (C‑265/88, Rink. p. 4209, 14 punktas) ir 1996 m. vasario 29 d. Sprendimu Skanavi ir Chryssanthakopoulos (C‑193/94, Rink. p. I‑929, 36 punktas), ji primena, kad reikia atsižvelgti į su atitinkama nacionaline priemone susijusias
         sankcijas ir ypač į jų proporcingumą. Nagrinėjamu atveju numatytos pernelyg griežtos sankcijos, nes nenustatytos viršutinės
         baudų ribos.

      20      Galiausiai Komisija mano, kad nebūtina nagrinėti, ar nagrinėjama nacionalinė priemonė sukuria moterų diskriminaciją, nes šis
         klausimas nėra pakankamai glaudžiai susijęs su pagrindine byla.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      21      Direktyva 97/81 ir Bendruoju susitarimu siekiama, pirma, skatinti darbą ne visą darbo dieną ir, antra, panaikinti visą darbo
         dieną ir ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų diskriminaciją.

      22      Šis dvejopas tikslas išplaukia iš Bendrojo susitarimo 1 straipsnio formuluotės (žr. šio sprendimo 5 punktą) bei iš Direktyvos 97/81
         konstatuojamųjų dalių. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pastarosios penktoje konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta, jog „Eseno
         Europos Vadovų Tarybos išvadose pabrėžiama, kad būtina imtis priemonių, kurios skatintų užimtumą ir moterų bei vyrų lygias
         galimybes, ir kviečiama imtis priemonių, siekiant didesnio užimtumo, ypač naudojant lankstesnį darbo organizavimą, kuris kartu
         patenkintų darbuotojų pageidavimus bei konkurencijos reikalavimus“. Be to, šios direktyvos vienuoliktoje konstatuojamojoje
         dalyje nurodyta, jog Bendrojo susitarimo signatarės „pareiškė norą sukurti bendrus pagrindus, kurie panaikintų darbuotojų,
         dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir skatintų sukurti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbuotojams,
         tiek darbdaviams priimtinu pagrindu“. Galiausiai pagal direktyvos aštuonioliktą konstatuojamąją dalį „Komisija parengė pasiūlymą
         dėl direktyvos pagal Susitarimo dėl socialinės politikos (sudarytą tarp Europos bendrijos valstybių narių, išskyrus Jungtinę
         Karalystę ir Šiaurės Airiją (OL C 191, 1992, p. 91) ir pridėtą prie Europos bendrijos steigimo sutarties protokolo Nr. 14
         dėl socialinės politikos) 2 straipsnio 2 dalį, kurioje nurodoma, kad socialinės politikos srities direktyvos „turi vengti
         taikyti administracinius, finansinius ir teisinius apribojimus, kurie stabdytų mažųjų ir vidutinių įmonių steigimą bei plėtrą“.

      23      Atsižvelgiant į tikslą skatinti darbą ne visą darbo dieną, Bendrojo susitarimo 5 straipsnio 1 dalies a punkte valstybėms narėms
         įtvirtinta pareiga nustatyti ir peržiūrėti „teisinio ar administracinio pobūdžio kliūtis, kurios gali apriboti darbo ne visą
         darbo dieną galimybes, ir prireikus šias kliūtis pašalinti“.

      24      Todėl reikia konstatuoti, kad Įstatyminio dekreto Nr. 61/2000 2 straipsnyje įmonėms nustatyta pareiga persiųsti kompetentingoms
         valdžios institucijoms kiekvienos darbo ne visą darbo dieną sutarties kopiją sukuria administracinę kliūtį, galinčią apriboti
         darbo ne visą darbo dieną galimybes Bendrojo susitarimo 5 straipsnio 1 dalies a punkto prasme.

      25      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotojoje
         bylos medžiagoje nėra jokios informacijos apie tai, kad analogiška pranešimo pareiga taikoma darbo visą darbo dieną sutarties
         atveju.

      26      Italijos argumentas, jog šią sutarties kopijos persiuntimo pareigą pagrindžia būtinumas kovoti su „juoduoju“ darbu, nėra įtikinamas.
         Iš esmės tam, kad šis tikslas galėtų pagrįsti pagrindinėje byloje nagrinėjamą priemonę, būtina, jog pastaroji būtų proporcinga
         siekiamam tikslui. Tačiau, kaip pabrėžė generalinis advokatas savo išvados 46–48 punktuose, yra kitų, mažiau ribojančių priemonių,
         leidžiančių Italijos vyriausybei pasiekti kovos su sukčiavimu ir „juoduoju“ darbu srityje, kurioje nacionalinės valdžios institucijos
         jau atlieka priežiūros, tyrimo ir kontrolės funkcijas, užsibrėžtus tikslus.

      27      Be įmonėms dėl šio administracinio pranešimo formalumo tenkančios ekonominės naštos, reikia nurodyti, jog Įstatyminio dekreto
         Nr. 61/2000 2 straipsnyje įtvirtinta sankcija – 15 eurų bauda už kiekvieną atitinkamą darbuotoją ir kiekvieną dieną vėluojant
         persiųsti šios sutarties kopiją, nenustatant viršutinės bendro baudos dydžio ribos.

      28      Kartu šis administracinis formalumas ir taikytinos sankcijos gali atgrasyti darbdavius nuo darbo ne visą darbo dieną sutarčių
         sudarymo.

      29      Be to, pareiga persiųsti darbo ne visą darbo dieną sutarčių kopijas administracijai dėl sąnaudų ir su ja susijusių sankcijų
         gali daugiau paveikti mažas ir vidutines įmones, kurios, nedisponuodamos tokiomis pajamomis, kokias gauna didelės įmonės,
         gali būti priverstos atsisakyti tokios darbo ne visą darbo dieną organizavimo formos, kurią siekiama skatinti Direktyva 97/81.

      30      Nesant reikalingumo pateikti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo išaiškinimo, į Landesgericht Bozen pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Bendrojo susitarimo 5 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti kaip draudžiantį
         tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose nustatyta pareiga per 30 dienų nuo darbo
         sutarties dėl darbo ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją administracijai.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      31      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      Prie 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė
            Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir
            Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC), pridėto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos
            pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos
            profesinių sąjungų konfederacija (ETUC), 5 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti kaip draudžiantį tokius nacionalinės
            teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose nustatyta pareiga per 30 dienų nuo darbo sutarties dėl darbo
            ne visą darbo dieną sudarymo persiųsti jos kopiją administracijai.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.