title: 2011 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Bell & Ross BV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Apeliacinis skundas - Praleidus terminą pateiktas pasirašytas ieškinio originalas - Pašalinamas trūkumas. # Byla C-426/10 P.

text:
      Byla C‑426/10 P
      Bell & Ross BV
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Apeliacinis skundas – Praleidus terminą pateiktas pasirašytas ieškinio originalas – Pašalinamas trūkumas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Apeliacinis skundas – Pagrindai – Per apeliacinį procesą pirmą kartą pateiktas pagrindas – Pagrindas, susijęs su ieškinio
            pateikimo Bendrajam Teismui sąlygomis – Neapklausus šalių priimta skundžiama nutartis – Priimtinumas
      (Bendrojo Teismo procedūros reglamento 111 straipsnis)
      2.        Procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai – Pasirašyto ieškinio originalo nepateikimas prieš pasibaigiant nustatytam terminui
            – Nepriimtinumas
      (Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 6 dalis)

      3.        Procesas – Terminai ieškiniui pareikšti – Teisės praradimas praleidus terminą – Aplinkybės, kurių nebuvo galima numatyti,
            arba „force majeure“ – Sąvoka – Atleistina klaida – Sąvoka
      (Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnio antra pastraipa)

      1.        Nagrinėjant apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo nutarties, priimtos remiantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 111 straipsniu,
         pagal kurį nereikalaujama, jog prieš priimant tokį sprendimą šalys būtų išklausytos, negalima priekaištauti apeliantei dėl
         to, kad ieškinyje nenurodė argumentų, susijusių su jo pateikimo sąlygomis. Šiomis aplinkybėmis apeliacinio skundo pagrindu,
         susijusiu su Praktinių nurodymų šalims Bendrajame Teisme 57 punkto b papunkčio pažeidimu, nesiekiama pakeisti ginčo Bendrajame
         Teisme dalyko, todėl jis yra priimtinas.

      (žr. 37 punktą)
      2.        Pasirašyto ieškinio originalo nepateikimas nėra nurodytas tarp pašalinamų trūkumų atvejų pagal Bendrojo Teismo procedūros
         reglamento 44 straipsnio 6 dalį. Todėl tai, kad advokatas ieškinio nepasirašė, yra trūkumas, dėl kurio ieškinys pasibaigus
         procesiniams terminams gali būti pripažintas nepriimtinu, ir šis trūkumas negali būti pašalintas. Griežtas šių procedūrinių
         taisyklių taikymas atitinka teisinio saugumo reikalavimą ir būtinybę vengti bet kokios diskriminacijos ar savivalės vykdant
         teisingumą.

      (žr. 42 ir 43 punktus)
      3.        Kiek tai susiję su ieškinio pateikimo terminais, reikia pažymėti, kad atleistinos klaidos sąvoka turi būti aiškinama griežtai
         ir gali apimti tik ypatingas aplinkybes, kuriomis, be kita ko, atitinkama institucija elgėsi taip, kad vien jos veiksmai arba
         daugiausia šie veiksmai galėjo sukelti teisės subjekto, kuris elgėsi sąžiningai ir parodė tokį rūpestingumą, kokio reikalaujama
         iš įprastai informuoto subjekto, pagrįstą susipainiojimą.

      Aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti, sąvoka, be objektyvaus elemento, susijusio su neįprastomis aplinkybėmis, nepriklausančiomis
         nuo teisės subjekto, apima subjektyvų elementą, susijusį su teisės subjekto pareiga apsisaugoti nuo neįprasto įvykio padarinių
         imantis tinkamų priemonių, nesukeliančių jam pernelyg didelių nuostolių. Konkrečiai tariant, suinteresuotasis asmuo turi rūpestingai
         stebėti pradėto proceso eigą ir elgtis ypač rūpestingai, kad būtų laikomasi nustatytų terminų.

      Už Teismo kanceliarijai pateiktinų procesinių dokumentų parengimą, peržiūrėjimą ir patikrinimą atsako atitinkamos šalies advokatas.
         Todėl ta aplinkybė, kad ieškinio originalas su kopijomis buvo supainiotas įsikišus trečiajai šaliai, t. y. įmonei, kuriai
         apeliantė pavedė padaryti kopijas, negali būti pripažinta ypatinga aplinkybe arba su apeliante nesusijusiu ir neįprastu įvykiu,
         pateisinančiais atleistiną klaidą, arba aplinkybe, kurios ji negalėjo numatyti.

      (žr. 47 ir 48, 50 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. rugsėjo 22 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Praleidus terminą pateiktas pasirašytas ieškinio originalas – Pašalinamas trūkumas“
      Byloje C‑426/10 P
      dėl 2010 m. rugpjūčio 24 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Bell & Ross BV, įsteigta Zutermeryje (Nyderlandai), atstovaujama advokato S. Guerlain,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamai A. Folliard‑Monguiral,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Klockgrossisten i Norden AB, įsteigtai Uplands Vesbyje (Švedija),

      įstojusiai į bylą šaliai pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Rosas, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh ir P. Lindh (pranešėja),
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      susipažinęs su 2011 m. birželio 9 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniu skundu Bell & Ross BV (toliau – Bell & Ross) prašo panaikinti 2010 m. birželio 18 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį Bell & Ross prieš VRDT (T‑51/10, Rink. p. I‑0000, toliau – skundžiama nutartis), kuria šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2009 m. spalio 27 d. VRDT
         trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1267/2008‑3), susijusio su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra
         tarp Klockgrossisten i Norden AB ir Bell & Ross BV, panaikinimo kaip akivaizdžiai nepriimtiną, nes jis buvo pateiktas pavėluotai.

       Teisinis pagrindas
       Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statutas
      2        Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio antroje pastraipoje numatyta, be kita ko, kad jei reikia, prie ieškinio
         pridedamas aktas, kurį prašoma paskelbti negaliojančiu. Jei prie ieškinio dokumentai nėra pridėti, „Teismo kancleris paprašo
         suinteresuotos šalies pateikti juos per protingą terminą, tačiau tokiu atveju šaliai tuos dokumentus pateikus nustatytam terminui
         jau pasibaigus, jos teisės iškelti bylą nenustoja galiojusios“.

      3        Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnyje numatyta:

      „Terminų pratęsimas dėl nuotolių nustatomas procedūros reglamentu.
      Vienai iš šalių praleidus nustatytą terminą, jos teisių tai neapriboja, jei tik įrodoma, kad taip atsitiko dėl aplinkybių,
         kurių nebuvo galima numatyti, ar dėl force majeure.“

       Bendrojo Teismo procedūros reglamentas
      4        Bendrojo Teismo procedūros reglamento 43 straipsnyje numatyta:

      „1. Kiekvieno procesinio dokumento originalą turi pasirašyti šalies atstovas arba advokatas.
      Kartu su originalu ir visais jame minimais priedais pateikiamos penkios kopijos Bendrajam Teismui ir dar po vieną kopiją –
         visoms kitoms bylos šalims. Kopijų tikrumą patvirtina jas pateikianti šalis.

      <…>
      6. <...> nustatytų procesinių terminų atžvilgiu pateikimo diena laikoma ta diena, kai pasirašyto procesinio dokumento originalo
         kopija kartu su 4 dalyje nurodytu dokumentų sąrašu gaunama Teismo kanceliarijoje telefaksu arba kita Teismo turima technine
         ryšio priemone, jeigu ne vėliau kaip per dešimt dienų po to Teismo kanceliarijai pateikiamas pasirašytas procesinio dokumento
         originalas kartu su priedais ir kopijomis, nurodytais šio straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje. 102 straipsnio 2 dalis
         netaikoma šio dešimties dienų termino atžvilgiu.

      <…>“
      5        Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnyje numatyta:

      „<…>
      3. Šaliai padedantis ar atstovaujantis advokatas privalo pateikti Teismo kanceliarijai pažymą, įrodančią, kad jis turi teisę
         verstis advokato praktika valstybės narės arba kitos valstybės, EEE susitarimo šalies, teisme.

      4. Kartu su ieškiniu prireikus pateikiami dokumentai, nurodyti Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio antroje pastraipoje.
      5. Kartu su privatinės teisės reglamentuojamo juridinio asmens ieškiniu pateikiami:
      a)      jo įstatai ar jį įregistravusio registro nepasenęs išrašas arba nepasenęs išrašas iš asociacijų registro, arba koks kitas
         jo teisinio egzistavimo įrodymas;

      b)      įrodymas, kad ieškovo advokato įgaliojimus jam tinkamai suteikė asmuo, kuris turi teisę tai daryti.
      5 a. Prie ieškinio <...>, remiantis Bendrijų arba jų vardu pagal privatinę ar viešąją teisę sudarytos sutarties arbitražine
         išlyga, pridedamas sutarties, kurioje yra ta išlyga, egzempliorius.

      6. Jei ieškinys neatitinka šio straipsnio 3–5 dalių reikalavimų, Teismo kancleris nustato protingą terminą, per kurį ieškovas
         turi šiuos reikalavimus įvykdyti, pašalindamas paties ieškinio trūkumus arba pateikdamas pirmiau nurodytus dokumentus. Jei
         ieškovas iki nustatyto termino nepašalina ieškinio trūkumų arba nepateikia reikalingų dokumentų, Bendrasis Teismas nusprendžia,
         ar dėl šių sąlygų nevykdymo ieškinys yra nepriimtinas dėl to, kad netenkina nustatytų reikalavimų ieškiniams.“

       Nurodymai Bendrojo Teismo kancleriui
      6        2007 m. liepos 5 d. Nurodymų Bendrojo Teismo kancleriui (OL L 232, p. 1, toliau – Nurodymai Teismo kancleriui) 7 straipsnyje
         nustatyta:

      „1.      Teismo kancleris užtikrina, kad bylos medžiagą sudarantys dokumentai atitiktų Teisingumo Teismo statuto, Procedūros reglamento
         ir Praktinių nurodymų šalims nuostatas bei šiuos nurodymus.

      Prireikus jis nustato terminą, per kurį šalys gali pašalinti pateiktų dokumentų formalius trūkumus.
      Nesilaikant Praktinių nurodymų šalims 55 ir 56 punktuose nurodytų Procedūros reglamento nuostatų pareiškimo įteikimas atidedamas.
      Nesilaikant Praktinių nurodymų šalims 57 ir 59 punktų nuostatų pareiškimo įteikimas, atsižvelgiant į atvejį, atidedamas arba
         gali būti atidėtas.

      <…>
      3.      Nepažeisdamas Procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalies nuostatų dėl dokumentų pateikimo telefaksu ar kita technine ryšio
         priemone, Teismo kancleris priima tik tuos dokumentus, kuriuose yra šalies advokato arba atstovo parašo originalas.

      <…>“
       Bendrojo Teismo praktiniai nurodymai šalims
      7        Bendrojo Teismo praktinių nurodymų šalims 2007 m. liepos 5 d. redakcijos (OL L 232, p. 7, toliau – Bendrojo Teismo praktiniai
         nurodymai šalims) B skirsnyje „Pareiškimų pateikimas“, be kita ko, nustatyta:

      „<…>
      7.      Pareiškimo pabaigoje turi būti šalies advokato ar atstovo parašo originalas. Jeigu yra keli atstovai, pakanka, kad pasirašytų
         vienas iš jų.

      <…>
      9.      Kiekvienos bet kurio procesinio dokumento kopijos, kurią šalys privalo pateikti pagal Procedūros reglamento 43 straipsnio
         1 dalies antrąją pastraipą, tikrumą turi patvirtinti atitinkamos šalies advokatas arba atstovas ir ant jos pasirašyti.“

      8        F skirsnio „Pareiškimų trūkumų pašalinimo atvejai“ 55–59 punktuose nustatyti reikalavimai, kurių laikantis gali būti pašalinti
         ieškinių trūkumai.

      9        Pagal 55 punktą, jei ieškinys neatitinka toliau išvardytų reikalavimų, jis atsakovui neįteikiamas ir nustatomas protingas
         terminas pašalinti trūkumus, susijusius su:

      „a)      advokato pažyma <...>;
      b)      privatinės teisės reglamentuojamo juridinio asmens teisinio egzistavimo įrodymu <...>;
      c)       įgaliojimu <...>;
      d)      įrodymu, kad ieškovo advokato įgaliojimus jam tinkamai suteikė asmuo, kuris turi teisę tai daryti <...>;
      e)      ginčijamo akto (ieškinio dėl panaikinimo atveju) <…> pateikimu <...>.“
      10      Praktinių nurodymų šalims 56 punkte nustatyta:

      „Intelektinės nuosavybės bylose, kuriose ginčijamas VRDT apeliacinės tarybos sprendimas, ieškinys, kuris neatitinka toliau
         išvardytų Procedūros reglamento 132 straipsnio reikalavimų, neįteikiamas kitai ar kitoms šalims ir nustatomas protingas terminas
         pašalinti trūkumus, susijusius su:

      a)      procedūros Apeliacinėje taryboje šalių pavardėmis ar pavadinimais ir adresu, kurį jos nurodė pranešimams, vykstant šiai procedūrai,
         siųsti (Procedūros reglamento 132 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa);

      b)      data, kada buvo pranešta apie Apeliacinės tarybos sprendimą (Procedūros reglamento 132 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa);
      c)      pridedamu ginčijamu sprendimu (Procedūros reglamento 132 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa).“
      11      57 punkte, be kita ko, nustatyta:

      „Jeigu ieškinys neatitinka toliau išvardytų formos reikalavimų, jo įteikimas atidedamas ir nustatomas protingas terminas pašalinti
         trūkumus, susijusius su:

      <…>
      b)      advokato ar atstovo parašo originalu ieškinio pabaigoje (Praktinių nurodymų 7 punktas);
      <…>
      o)      patvirtintų tikrų ieškinio kopijų pateikimu (Procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa; Praktinių nurodymų
         9 punktas).“

      12      58 punkte numatyta, kad jeigu ieškinys neatitinka formos reikalavimų, susijusių su adresu dokumentams įteikti, kiekvieno papildomo
         advokato pažyma, ieškinio pagrindinių argumentų santrauka bei pridedamų dokumentų vertimu į proceso kalbą, ieškinys įteikiamas
         ir nustatomas protingas terminas pašalinti trūkumus.

      13      Galiausiai 59 punkte numatytas principas arba galimybė, atsižvelgiant į aplinkybes, pašalinti trūkumus, kai ieškinio puslapių
         skaičius viršija Praktiniuose nurodymuose nustatytą maksimalų skaičių, taip pat įteikimo atidėjimas tokiu atveju.

       Bylos aplinkybės
      14      Apeliantė pateikė ieškinį dėl 2009 m. spalio 27 d. VRDT trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo, kuris telefaksu Bendrojo
         Teismo kanceliarijoje buvo gautas 2010 m. sausio 22 d. Šis ieškinys Bendrojo Teismo kanceliarijoje buvo gautas prieš pasibaigiant
         numatytam ieškinio pareiškimo terminui, t. y. 2010 m. sausio 25 d.

      15      2010 m. sausio 28 d. laišku apeliantė nurodė, kad ji 2010 m. sausio 22 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai telefaksu išsiuntė
         ieškinio originalą, jo priedus, septynias šio ieškinio kopijas bei dokumentus, kuriuos privaloma pateikti pagal Bendrojo Teismo
         procedūros reglamento 44 straipsnio 3–5 dalis.

      16      2010 m. vasario 2 d. Bendrojo Teismo kanceliarija susisiekė su ieškove ir atkreipė jos dėmesį į tai, kad negali aiškiai atskirti,
         kuris iš 2010 m. vasario 1 d. pateiktų dokumentų yra ieškinio originalas.

      17      2010 m. vasario 3 d. laišku apeliantės advokatas Bendrojo Teismo kanceliarijai nusiuntė vienintelį jo byloje buvusį ieškinio
         egzempliorių ir paaiškino:

      „Kadangi esu įsitikinęs, kad anksčiau Jums išsiunčiau dokumento originalą su kopijų rinkiniu, negaliu pasakyti, ar pridedamas
         dokumentas yra originalas. Mano manymu, tai kopija, kurią palikome byloje. Prašau Jūsų jį ištirti ir lauksiu Jūsų pastabų.“

      18      2010 m. vasario 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarija advokatui nurodė, kad padarė išvadą, jog šis dokumentas yra originalas:
         perbraukus drėgna kempine per parašą, juodas rašalas šiek tiek išsiliejo.

      19      Taigi Bendrojo Teismo kanceliarija įregistravo ieškinį 2010 m. vasario 5 d., t. y. pasibaigus Bendrojo Teismo procedūros reglamento
         43 straipsnio 6 dalyje numatytam dešimties dienų terminui, kuris prasidėjo nuo tos dienos, kai ieškinys buvo perduotas telefaksu.

      20      2010 m. vasario 12 d. laiške Teismo kanceliarijai apeliantės advokatas pasirėmė atleistina klaida, siekdamas pateisinti pasirašyto
         ieškinio originalo pateikimą pasibaigus minėtam dešimties dienų terminui.

      21      Bendrasis Teismas apie ieškinį VRDT neinformavo.

       Skundžiama nutartis
      22      Skundžiama nutartimi Bendrasis Teismas pagal Procedūros reglamento 111 straipsnį atmetė ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną.

      23      Bendrasis Teismas priminė, kad pagal Procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalį ieškinio originalas telefaksu turėjo būti
         gautas per numatytą dešimties dienų terminą. Atsižvelgiant į šį papildomą terminą, ieškinio originalas turėjo būti pateiktas
         Bendrojo Teismo kanceliarijai prieš pasibaigiant šiam terminui, t. y. 2010 m. vasario 1 dieną. Tačiau kadangi aptariamas originalas
         buvo gautas tik 2010 m. vasario 5 d., ieškinys buvo pateiktas pavėluotai, nes nebuvo jokios atleistinos klaidos, dėl kurios
         būtų galima nukrypti nuo ieškinio pareiškimo termino, kadangi:

      „15.      Ieškinys Bendrojo Teismo kanceliarijoje telefaksu gautas 2010 m. sausio 22 d., t. y. prieš pasibaigiant ieškinio pareiškimo
         terminui.

      16.      Tačiau pagal Procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalį, siekiant nepažeisti procedūros terminų, į dieną, kurią pasirašyto
         procesinio dokumento originalo kopija gaunama Bendrojo Teismo kanceliarijoje telefaksu, neatsižvelgiama, nebent ne vėliau
         kaip per dešimt dienų po pateikimo telefaksu kanceliarija gauna pasirašytą procesinio dokumento originalą.

      17.      Taigi, šioje byloje 2010 m. vasario 1 d. apeliantė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė septynias ieškinio kopijas, kurių
         autentiškumas nepatvirtintas. Pasirašytas ieškinio originalas Bendrojo Teismo kanceliarijai buvo pateiktas 2010 m. vasario
         5 d., t. y. pasibaigus dešimties dienų terminui pagal Procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalį. Todėl pagal šią nuostatą,
         kiek tai susiję su ieškinio pareiškimo termino laikymusi, turi būti atsižvelgiama tik ieškinio originalo pateikimo dieną,
         t. y. 2010 m. vasario 5 dieną. Reikia daryti išvadą, kad ieškinys buvo pateiktas praėjus nustatytam terminui (2008 m. balandžio
         28 d. Bendrojo Teismo nutarties PubliCare Marketing Communications prieš VRDT (Publicare), T‑358/07, Rink. p. I‑0000, 13 punktas).

      18.      2010 m. vasario 12 d. laiške apeliantė teigia, kad buvo padaryta atleistina klaida, dėl kurios galima taikyti reikalavimo
         laikytis nagrinėjamo termino išimtį.

      19.      Šiuo klausimu primintina, kad, kiek tai susiję su ieškinio pareiškimo terminais, atleistinos klaidos sąvoka turi būti aiškinama
         griežtai ir gali būti susijusi tik su ypatingomis aplinkybėmis, kuriomis, konkrečiai kalbant, atitinkama institucija elgėsi
         taip, kad vien jos veiksmai arba daugiausia šie veiksmai galėjo sukelti teisės subjekto, kuris elgėsi sąžiningai ir parodė
         tokį rūpestingumą, kokio reikalaujama iš įprastai informuoto subjekto, pagrįstą susipainiojimą (žr. 1991 m. gegužės 29 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bayer prieš Komisiją, T‑12/90, Rink. p. II‑219, 29 punktą ir 2006 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties MMT prieš Komisiją, T‑392/05, Rink. p. I‑0000, 36 punktą ir joje nurodytą teismo praktiką).

      20.      Šioje byloje apeliantė teigia: kadangi ji kreipėsi į paslaugų teikėją, kad būtų padarytos prašomos pateikti kopijos, paaiškinti,
         kodėl nebuvo pateiktas pasirašytas ieškinio originalas, ji gali remdamasi tik tuo, kad rengiant bylos medžiagą, kuri vėliau
         buvo pateikta Bendrojo Teismo kanceliarijai, buvo supainiotos kopijos ir paslaugų teikėjo grąžintas pasirašytas ieškinio originalas.

      21.      Be to, ji nurodo, jog paprastai, jeigu nėra privaloma naudoti kitokią spalvą, ji pasirašo juodos spalvos rašalu.
      22.      Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į padarytų kopijų kokybę, yra itin sunku atskirti pasirašytą originalą nuo jų, nes originalus
         parašas yra tokios pat spalvos kaip ir jo kopija.

      23.      Apeliantė taip pat teigia, kad tai, jog Bendrojo Teismo kanceliarija, siekdama atpažinti pasirašyto ieškinio originalą, pabandė
         sudrėkinti parašo rašalą perbraukdama per jį drėgna kempine, yra rūpestingumas, kurio iš apeliantės kiekvieną kartą negali
         būti reikalaujama.

      24.      Apeliantė galiausiai priduria, kad pagal Praktinių nurodymų šalims 57 punkto o papunktį – pagal jį, jeigu ieškinys neatitinka
         atitinkamų formos reikalavimų, per protingą terminą galima pašalinti trūkumus – leidžiama pateikti trūkstamas patvirtintas
         tikras ieškinio kopijas, dėl to ieškovų apdairumas gali sumažėti, kiek tai susiję su būtinybe atskirti pasirašyto ieškinio
         originalą nuo kopijų.

      25.      Tačiau atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, apeliantė nei įrodė, jog egzistavo išskirtinės aplinkybės, nei pateikė įrodymą dėl
         savo rūpestingo elgesio, kurio reikalaujama iš įprastai informuoto teisės subjekto, kaip tai suprantama pagal 19 punkte nurodytą
         teismo praktiką.

      26.      Iš tikrųjų ji sutinka, kad rengdama šią Bendrojo Teismo kanceliarijai skirtą bylos medžiagą ji pati suklydo.
      27.      Be to, nepanašu, kad problema, susijusi su pasirašyto ieškinio originalo atskyrimu nuo jo kopijų, negali būti išspręsta naudojant
         kurį nors metodą, pagal kurį pasirašyto ieškinio originalas būtų tvarkomas atskirai, kad ieškinys Bendrojo Teismo kanceliarijai
         būtų pateiktas nepažeidžiant dešimties dienų termino, numatyto Procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalyje.

      28.      Be to, konstatuotina, kad, viena vertus, Bendrojo Teismo kanceliarijai per nustatytą terminą pasirašyto ieškinio originalo
         nepateikimas nėra nurodytas tarp Praktinių nurodymų šalims 55–59 punktuose nustatytų atvejų, kai gali būti pašalinami ieškinio
         trūkumai, ir, kita vertus, pagal minėtų nurodymų 57 punkto o papunktį, atsižvelgiant į ieškovų interesus, Bendrajam Teismui
         leidžiama atidėti ieškinio priimtinumo sąlygų pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą,
         pagal kurią pirmiausia reikalaujama, jog pasirašyto ieškinio originalas būtų atskiriamas nuo jo kopijų, nagrinėjimą. Darytina
         išvada, kad dėl minėto 57 punkto o papunkčio suteikiamos teisės pašalinti trūkumus ieškovų apdairumas, kiek tai susiję su
         būtinybe atskirti pasirašytą ieškinio originalą nuo jo kopijų, negali būti mažesnis.

      29.      Bet kuriuo atveju apeliantė turi atskirti pasirašyto ieškinio originalą nuo jo kopijų.
      30.      Iš to, kas pasakyta, aišku, kad ieškinys pateiktas pavėluotai ir turi būti atmestas kaip akivaizdžiai nepriimtinas, nesant
         reikalo jo įteikti VRDT.“

       Šalių reikalavimai
      24      Savo apeliaciniu skundu Bell & Ross Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą nutartį,
      –        pripažinti, kad ieškinys dėl panaikinimo byloje T‑51/10 yra priimtinas, todėl grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad jis ją
         išnagrinėtų iš esmės, ir

      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidas.
      25      VRDT Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą ir
      –        priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl apeliacinio skundo
      26      Grįsdama apeliacinį skundą, apeliantė nurodė šešis pagrindus.

       Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su Bendrojo Teismo procedūros reglamento 111 straipsnio pažeidimu
      27      Apeliantė teigia, kad nebuvo išklausyta generalinė advokatė, pažeidžiant Bendrojo Teismo procedūros reglamento 111 straipsnį.

      28      Atsakant į šį pagrindą, pažymėtina, kad nors pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 111 straipsnį, kuriuo grindžiama
         skundžiama nutartis, numatoma išklausyti generalinį advokatą, Procedūros reglamento 2 straipsnio 2 dalyje patikslinama, jog
         su generaliniais advokatais susijusios šio reglamento nuorodos „taikomos tik tais atvejais, kai vienas teisėjų yra paskirtas
         generaliniu advokatu“. Tačiau šioje Bendrojo Teismo nagrinėjamoje byloje joks teisėjas nebuvo paskirtas generaliniu advokatu.

      29      Todėl pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

       Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su Bendrojo Teismo procedūros reglamento 43 straipsnio pažeidimu
       Šalių argumentai
      30      Apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą klaidingai išaiškinus savo Procedūros reglamento 43 straipsnį ir nusprendus, kad ieškinys
         buvo pateiktas praėjus terminui. Ji teigia, kad, priešingai nei tomis aplinkybėmis, kuriomis buvo priimta 2008 m. balandžio
         28 d. Bendrojo Teismo nutartis PubliCare Marketing Communications prieš VRDT, minėta skundžiamos nutarties 17 punkte, prieš pasibaigiant ieškinio pareiškimo terminui Bendrojo Teismo kanceliarija gavo
         septynis ieškinio egzempliorius. Apeliantė teigia, kad svarbiausia identifikuoti ieškinio originalą. 43 straipsnyje konkrečiai
         nenurodoma, kaip ieškinys turi būti pasirašytas, t. y. kokia turi būti parašo spalva, rašiklio tipas ir t. t. Bendrojo Teismo
         naudojant drėgną kempinę atliktas testas yra ginčytinas, nes kai kurios rūšies rašalas neišsilieja. Skundžiamoje nutartyje
         Bendrasis Teismas, nenurodydamas metodo, kuriuo remdamasis jis atskyrė ieškinio originalą nuo kopijos, nustatė papildomas
         sąlygas, kurių nėra jo Procedūros reglamento 43 straipsnyje.

      31      VRDT mano, kad šis pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      32      Priešingai, nei teigia apeliantė, skundžiamoje nutartyje nenustatomas joks konkretus reikalavimas, susijęs su ieškinio pasirašymo
         būdu, ar su priemonėmis, kurios padėtų nustatyti ieškinyje esančio parašo originalą.

      33      Be to, neginčijama, kad ieškinio egzemplioriuje, pateiktame Bendrojo Teismo kanceliarijai pasibaigus terminui, buvo originalus
         advokato parašas.

      34      Todėl šis pagrindas yra nepagrįstas.

       Dėl trečiojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su Nurodymų kancleriui 7 straipsnio 1 dalies ir Praktinių nurodymų šalims 57 straipsnio
            b dalies nesilaikymu
       Šalių argumentai
      35      Apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nesuteikdamas galimybės pašalinti ieškinio trūkumus pagal Nurodymų
         kancleriui 7 straipsnio 1 dalį ir Praktinių nurodymų šalims 57 straipsnio b dalį.

      36      VRDT mano, kad šis pagrindas nepriimtinas, nes apeliantė nenurodė Praktinių nurodymų šalims 57 straipsnio b dalies pažeidimo.
         Iš esmės VRDT teigia, kad šis pagrindas nėra pagrįstas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      37      Nagrinėjant apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo nutarties, priimtos remiantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 111 straipsniu,
         pagal kurį nereikalaujama, jog prieš priimant tokį sprendimą šalys būtų išklausytos, negalima priekaištauti apeliantei dėl
         to, kad ieškinyje nenurodė argumentų, susijusių su jo pateikimo sąlygomis. Šiomis aplinkybėmis apeliacinio skundo pagrindu,
         susijusio su Praktinių nurodymų šalims Bendrajame Teisme 57 punkto b papunkčio pažeidimu, nesiekiama pakeisti ginčo Bendrajame
         Teisme dalyko, ir todėl jis yra priimtinas.

      38      Dėl esmės pažymėtina, kad skundžiamos nutarties 17 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad pasirašyto ieškinio originalas
         Bendrojo Teismo kanceliarijai buvo pateiktas praėjus terminui. Bendrasis Teismas, be to, šios nutarties 28 punkte konstatavo,
         kad pasirašyto ieškinio originalo nepateikimas per nustatytus terminus nenurodytas tarp Praktinių nurodymų šalims 55–59 punktuose
         nustatytų atvejų, kai gali būti pašalinami ieškinio trūkumai.

      39      Neginčytina, kad ieškinio originalas Bendrojo Teismo kanceliarijai buvo pateiktas tik pasibaigus ieškinio pateikimo terminui.

      40      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 43 straipsnio 1 dalį reikalaujama, kad būtų pateiktas kiekvieno procesinio dokumento
         originalas, pasirašytas šalies atstovo arba advokato.

      41      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 43 straipsnio 6 dalį nustatytų procesinių terminų atžvilgiu pateikimo diena laikoma
         ta diena, kurią pasirašyto procesinio dokumento originalo kopija gaunama Teismo kanceliarijoje telefaksu, jeigu ne vėliau
         kaip per dešimt dienų po šio gavimo Teismo kanceliarijai pateikiamas pasirašytas procesinio dokumento originalas.

      42      Pasirašyto ieškinio originalo nepateikimas nėra nurodytas tarp pašalinamų trūkumų atvejų pagal Bendrojo Teismo procedūros
         reglamento 44 straipsnio 6 dalį. Todėl tai, kad advokatas ieškinio nepasirašė, yra esminis trūkumas, dėl kurio ieškinys pasibaigus
         procesiniams terminams gali būti pripažintas nepriimtinu, ir šis trūkumas negali būti pašalintas (šiuo klausimu žr. 2007 m.
         lapkričio 27 d. Nutarties Diy-Mar Insaat Sanayi ve Ticaret ir Akar prieš Komisiją, C‑163/07 P, Rink. p. I‑10125, 25 ir 26 punktai).

      43      Reikia pažymėti, jog griežtas šių procedūrinių taisyklių taikymas atitinka teisinio saugumo reikalavimą ir būtinybę vengti
         bet kokios diskriminacijos ar savivalės vykdant teisingumą. Nuo Bendrijos teisės aktų, susijusių su procesiniais terminais,
         galima nukrypti tik išskirtinėmis aplinkybėmis, t. y. aplinkybėmis, kurių nebuvo galima numatyti, arba force majeure atveju, kaip nurodyta Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnio antroje pastraipoje (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1985 m.
         lapkričio 26 d. Sprendimo Cockerill-Sambre prieš Komisiją, 42/85, Rink. p. 3749, 10 punktą ir 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, C‑242/07 P, Rink. p. I‑9757, 16 punktą).

      44      Taigi pagrindas yra nepagrįstas.

       Dėl ketvirtojo ir penktojo (ieškinio) pagrindų, susijusių su atleistina klaida arba aplinkybėmis, kurių nebuvo galima numatyti
       Šalių argumentai
      45      Apeliantė teigia, kad buvo padaryta atleistina klaida. Kadangi reikėjo pateikti didelį kopijų skaičių (iš viso 2 651 puslapį),
         ji turėjo kreiptis į išorės paslaugų teikėją. Šis užmiršo į Bendrajam Teismui skirtą siuntą įdėti dokumentą, tačiau advokatui
         šią klaidą pavyko laiku ištaisyti. Originalas ir kopijos buvo supainiotos dėl neįprastų išorinių aplinkybių, kurios susiklostė
         dėl paslaugų teikėjo užmaršumo. Apeliantės nuomone, ji veikė sąžiningai ir rūpestingai. Visi Bendrojo Teismo kanceliarijai
         pateikti dokumentai buvo pasirašyti ir pateikti per nustatytus terminus. Apeliantė taip pat teigia, kad originalas ir kopijos
         buvo supainiotos dėl neįprastų aplinkybių, kurios su ja nėra susijusios ir jų nebuvo galima numatyti, – paslaugų teikėjas
         supainiojo originalą ir jo kopijas; be to, jis išsiuntė ne visą priedą. Apeliantė teigia, jog ėmėsi visų priemonių, kad minėti
         trūkumai būtų ištaisyti.

      46      VRDT mano, kad atleistinos klaidos sąvoka susijusi tik su ypatingomis aplinkybėmis, kuriomis, konkrečiai kalbant, atitinkama
         institucija elgėsi taip, kad vien jos veiksmai arba daugiausia šie veiksmai galėjo sukelti teisės subjekto pagrįstą susipainiojimą.
         Labai svarbu atskirti originalą nuo kopijų. Apeliantė turėjo aiškiai atskirti originalą nuo kopijų, pavyzdžiui, pasirašydama
         originalą mėlyno rašalo rašikliu. Jei ji būtų veikusi greičiau, būtų buvę galima pašalinti trūkumus per nustatytą terminą.
         VRDT mano, kad dėl originalo supainiojimo su kopijomis kalta apeliantė.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      47      Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 19 punkte teisingai nurodė, kad, kiek tai susiję su ieškinio terminais, atleistinos
         klaidos sąvoka turi būti aiškinama griežtai ir gali būti susijusi tik su ypatingomis aplinkybėmis, kuriomis, konkrečiai kalbant,
         atitinkama institucija elgėsi taip, kad vien jos veiksmai arba daugiausia šie veiksmai galėjo sukelti teisės subjekto, kuris
         elgėsi sąžiningai ir parodė tokį rūpestingumą, kokio reikalaujama iš įprastai informuoto subjekto, pagrįstą susipainiojimą.

      48      Aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti, sąvoka, be objektyvaus elemento, susijusio su neįprastomis aplinkybėmis, nepriklausančiomis
         nuo teisės subjekto, apima subjektyvų elementą, susijusį su teisės subjekto pareiga apsisaugoti nuo neįprasto įvykio padarinių
         imantis tinkamų priemonių, nesukeliančių jam pernelyg didelių nuostolių. Konkrečiai tariant, suinteresuotasis asmuo turi rūpestingai
         stebėti pradėto proceso eigą ir elgtis ypač rūpestingai, kad būtų laikomasi nustatytų terminų (šiuo klausimu žr. 1994 m. gruodžio
         15 d. Sprendimo Bayer prieš Komisiją, C‑195/91 P, Rink. p. I‑5619, 32 punktą ir minėtos Nutarties Belgija prieš Komisiją 17 punktą).

      49      Apeliantė teigia, kad ieškinio originalas buvo supainiotas su kopijomis įsikišus trečiajai šaliai, įmonei, kuriai ji patikėjo
         padaryti didelį skaičių kopijų, kurias reikėjo pateikti kartu su ieškiniu.

      50      Kaip savo išvados 89 punkte pabrėžė generalinė advokatė, už Teismo kanceliarijai pateiktinų procesinių dokumentų parengimą,
         peržiūrėjimą ir patikrinimą visiškai atsako atitinkamos šalies advokatas. Todėl ta aplinkybė, kad ieškinio originalas su kopijomis
         buvo supainiotas įsikišus trečiajai šaliai, įmonei, kuriai apeliantė pavedė padaryti kopijas, ir kitos nurodytos aplinkybės
         negali būti pripažintos ypatingomis aplinkybėmis arba su apeliante nesusijusiais ir neįprastais įvykiais, pateisinančiais
         atleistiną klaidą arba aplinkybe, kurios ji negalėjo numatyti.

      51      Ketvirtasis ir penktasis ieškinio pagrindai nepagrįsti.

       Dėl šeštojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su proporcingumo ir teisėtų lūkesčių principų pažeidimu
       Šalių argumentai
      52      Apeliantė teigia, kad pripažindamas, jog ieškinys yra nepriimtinas, nors septyni ieškinio egzemplioriai – visi su advokato
         parašu – buvo gauti per nustatytus terminus, Bendrasis Teismas pažeidė proporcingumo ir teisėtų lūkesčių principus. Tiek pagal
         Nurodymus kancleriui (7 straipsnis), tiek pagal Praktinius nurodymus šalimis (57 punkto b papunktis) leidžiama pašalinti ieškinio
         trūkumus, susijusius su originaliu advokato parašu.

      53      VRDT pažymi, kad griežtai taikant procesinius terminus ir kitus esminius formalius reikalavimus nepaveikiama teisė į veiksmingą
         teisminę gynybą. Pavėluotu ieškinio pateikimu grindžiamas nepriimtinumas neprieštarauja nei teisei, nei nėra neproporcingas.
         Praktinių nurodymų šalims 57 punkto o papunkčiu negalima pagrįsti teisėtų lūkesčių, susijusių su ieškinio, kuriame nėra originalaus
         parašo, trūkumų pašalinimu, ir remiantis juo niekaip negalima nukrypti nuo Bendrojo Teismo procedūros reglamento 43 straipsnio
         6 dalyje nustatyto aiškaus reikalavimo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      54      Kadangi ieškinio originalas per nustatytą terminą nebuvo pateiktas, apeliantės ieškinys nepriimtinas.

      55      Šios išvados nepaneigia apeliantės nuoroda į proporcingumo principą. Iš tiesų, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 43 punkte,
         griežtas procedūrinių taisyklių taikymas atitinka teisinio saugumo reikalavimą ir būtinybę vengti bet kokios diskriminacijos
         ar savivalės vykdant teisingumą.

      56      Dėl tariamo teisėtų lūkesčių principo pažeidimo reikia priminti, jog Teisingumo Teismas ne kartą buvo nusprendęs, kad teisė
         remtis šiuo principu taikoma kiekvienam asmeniui, kuriam Sąjungos institucija sukėlė pagristų vilčių. Tačiau šio principo
         pažeidimu remtis negalima, jei administracija nesuteikė tikslių garantijų (2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑506/03, 58 punktas). Be to, kai apdairus ir informuotas ūkio subjektas gali numatyti, jog bus priimta Bendrijos priemonė,
         galinti pažeisti jo interesus, jis negali pasinaudoti šio principo teikiama nauda, kai ši priemonė yra priimta (1987 m. kovo
         11 d. Sprendimo Van den Bergh en Jurgens ir Van Dijk Food Products Lopik prieš Komisiją, 265/85, Rink. p. 1155, 44 punktas).

      57      Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad apeliantė, grįsdama apeliacinį skundą, nenurodė jokio elemento, kuriuo remiantis būtų
         galima daryti išvadą, jog Bendrasis Teismas jai suteikė aiškių garantijų dėl jos ieškinio atitikimo reikalavimams.

      58      Darytina išvada, kad šeštasis pagrindas nepagrįstas.

      59      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad visas apeliacinis skundas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      60      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri apeliaciniame procese taikoma pagal to paties reglamento
         118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.

      61      Kadangi VRDT reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Bell & Ross BV bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      *Proceso kalba: prancūzų.


title: 2007 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 1 prieš Porto Antico di Genova SpA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Commissione tributaria regionale di Genova - Italija.#Struktūriniai fondai - Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 - 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa - Draudimas atskaityti - Apmokestinamųjų pajamų apskaičiavimas - Gautų Bendrijos subsidijų įskaičiavimas.#Byla C-427/05.

text:
      Byla C‑427/05
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      prieš
      Porto Antico di Genova SpA
      (Commissione tributaria regionale di Genova prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Struktūriniai fondai – Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 – 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa – Draudimas atskaityti – Apmokestinamųjų pajamų apskaičiavimas – Gautų Bendrijos subsidijų įskaičiavimas“
      Sprendimo santrauka
      Ekonominė ir socialinė sanglauda – Struktūrinė parama – Finansavimas iš Bendrijos lėšų – Finansinės paramos suteikimas
      (Tarybos reglamento Nr.  4253/88, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2082/93, 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa)
      Reglamento Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo
         tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis bei kitais esamais finansiniais instrumentais, iš dalies pakeisto
         Reglamentu Nr. 2082/93, 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ji nedraudžia nacionalinės
         mokesčių teisės akto, pagal kurį Bendrijos struktūrinių fondų išmokėtos subsidijos įskaičiuojamos į apmokestinamąsias pajamas.
         Iš tiesų atskaitymai ar išskaičiavimai, sumažinantys paramos gavėjo gautas Bendrijos struktūrinių fondų subsidijas, kurie
         neturi tiesioginio ir neatskiriamo ryšio su pastarosiomis, nekliudo veiksmingai taikyti Reglamente Nr. 4253/88 nustatytos
         sistemos.

      Be to, skirtumas tarp struktūrinių fondų paramos gavėjų, atsiradęs dėl Bendrijos paramos sumų apmokestinimo skirtingais valstybių
         narių tarifais, neturėtų būti laikomas pažeidžiančiu vienodo požiūrio principą. Iš tiesų tam yra būtina, kad Bendrijos paramos
         gavėjų situacijos būtų panašios. Tačiau taip negali būti, nes jie gauna paramą esant kiekvienai valstybei narei būdingam socialiniam–ekonominiam
         kontekstui ir, nesuderinus apmokestinamųjų pajamų nustatymo Bendrijos mastu, vis dar yra objektyvių skirtumų tarp valstybių
         narių teisės aktų šioje srityje, taip neišvengiamai sukuriant tuos skirtumus tarp šių gavėjų.

      (žr. 18–21 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 25 d.(*)

      „Struktūriniai fondai – Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 – 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa – Draudimas atskaityti – Apmokestinamųjų pajamų apskaičiavimas – Gautų Bendrijos subsidijų įskaičiavimas“
      Byloje C‑427/05
      dėl Commissione tributaria regionale di Genova (Italija) 2005 m. sausio 31 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. gruodžio 1 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      prieš
      Porto Antico di Genova SpA,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai G. Arestis (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir J. Malenovský,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. vasario 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Porto Antico di Genova SpA, atstovaujamos avvocato I. Vigliotti,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato M. Massella Ducci Teri,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑C. Gracia,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan ir N. O’Hanlon, padedamų SC A. Aston,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir P. van Ginneken,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Kruse,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. White, padedamos barrister J. Stratford,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Traversa ir L. Flynn, padedamų avvocato A. Colabianchi,

      susipažinęs su 2007 m. gegužės 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88, nustatančio
         Reglamento Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos
         investicijų banko operacijomis bei kitais esamais finansiniais instrumentais (OL L 374, p. 1), iš dalies pakeisto 1993 m.
         liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (OL L 193, p. 20, toliau – Reglamentas Nr. 4253/88), 21 straipsnio 3 dalies
         antrosios pastraipos išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje tarp Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genoka 1 (Genujos pajamų agentūra 1, toliau – Agenzia) ir bendrovės Porto Antico di Genova SpA (toliau – Porto Antico) po pastarosios pateikto prašymo grąžinti už 2000 m. sumokėtų juridinių asmenų pelno mokesčio ir regiono verslo mokesčio
         sumas atmetimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio „Mokėjimai“ 3 dalies antrosios pastraipos turinys yra toks:

      „Mokėjimai galutiniams paramos gavėjams turi būti atliekami be atskaitymų ar išskaičiavimų, kurie gali sumažinti finansinės
         paramos, į kurią jie turi teisę, sumą.“

       Nacionalinės teisės aktai
      4        1986 m. gruodžio 22 d. Respublikos prezidento dekreto Nr. 917 55 straipsnio 3 dalies (GURI, Nr. 302, 1986 m. gruodžio 31 d.,
         įprastas priedas, toliau – Prezidento dekretas Nr. 917/86) pagrindinėje byloje taikytina redakcija numatė:

      „Be kita ko, išimtinėmis pajamomis laikomos:
      a)      <...>
      b)      pajamos pinigais ar natūra, gautos kaip subsidija ar dotacija, išskyrus 53 straipsnio 1 dalies e ir f punktuose numatytas
         subsidijas ir subsidijas, skirtas nudėvimam turtui įsigyti, neatsižvelgiant į naudojamo finansavimo rūšį. Šios pajamos įskaičiuojamos
         į mokestiniais metais, per kuriuos jos buvo užpajamuotos kasoje, ar tiesioginiu būdu mokestiniais metais, per kuriuos jos
         buvo užpajamuotos kasoje, ir daugiausia ketverius metus po to gautas pajamas. <...>“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      5        Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad, kiek tai susiję su juridinių asmenų pelno
         mokesčiu ir regioniniu verslo mokesčiu, Porto Antico pagal Prezidento dekreto Nr. 917/86 55 straipsnio 3 dalies b punktą savo pelno deklaracijoje už 2000 m. nurodė Bendrijos
         struktūrinių fondų Ligūrijos regiono 1994–1999 m. programavimo laikotarpiu sumokėtas subsidijas.

      6        2002 m. balandžio 22 d., nusprendusi, kad ji suklydo įskaičiuodama minėtas subsidijas į savo 2000 m. apmokestinamąsias pajamas,
         Porto Antico pateikė Agenzia reikalavimą grąžinti sumas, kurias, šios bendrovės teigimu, ji neteisingai sumokėjo. Šiame reikalavime ji tvirtino, kad Prezidento
         dekreto Nr. 917/86 55 straipsnio 3 dalies b punktas neprieštaravo Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalies antrajai pastraipai.

      7        Negavusi atsakymo iš Agenzia, o tai reiškė numanomą sprendimą atmesti Porto Antico reikalavimą, pastaroji pareiškė ieškinį Commissione tributaria provinciale di Genova, kuris 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimu jį patenkino ir nurodė grąžinti šios bendrovės netinkamai sumokėtas sumas.

      8        2004 m. kovo 10 d. Agenzia pateikė apeliacinį skundą dėl minėto sprendimo Commissione tributaria regionale di Genova. Šiam iškilo klausimas dėl Prezidento dekreto Nr. 917/86 55 straipsnio 3 dalies b punkto suderinamumo su Reglamentu Nr. 4253/88
         ir jis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą bei pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar <...> (Prezidento dekreto Nr. 917/86) (2000 m. galiojusi redakcija) 55 straipsnis, pagal kurį nustatant apmokestinamas
         pajamas įskaičiuojamos Bendrijos subsidijos, suderinamas su <...> Reglamento (Nr. 2082/93) 21 straipsnio 3 dalies (antrąja
         pastraipa)?

      2.      Jei būtų nustatyta, kad minėta nuostata nesuderinama su reglamentu, ar šis nesuderinamumas būtų taikytinas tik Bendrijos institucijų
         išmokamoms lėšoms, ar ir BPD (Bendrasis programavimo dokumentas) numatytoms lėšoms, kurias išmoka nacionalinės institucijos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      9        Pirmajame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio
         3 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinės mokesčių teisės aktus, kaip antai Prezidento
         dekreto Nr. 917/86 55 straipsnio 3 dalies b punktas, pagal kuriuos Bendrijos struktūrinių fondų sumokėtos subsidijos įskaičiuojamos
         į apmokestinamąsias pajamas.

      10      Pirmiausia svarbu priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors tiesioginiai mokesčiai priskiriami valstybių narių
         kompetencijai, ją vykdydamos pastarosios turi atsižvelgti į Bendrijos teisę (1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Wielockx, C‑80/94, Rink. p. I‑2493, 16 punktas ir 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 19 punktas). Konkrečiai kalbant, nacionalinės teisės aktai neturi kliudyti Reglamentu Nr. 4253/88
         nustatytos sistemos veiklai (šiuo klausimu žr. 1981 m. kovo 10 d. Sprendimo Irish Creamery Milk Suppliers Association ir kt., 36/80 ir 71/80, Rink. p. 735, 15 punktą).

      11      Šiuo klausimu šio reglamento 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa nustato, kad „mokėjimai galutiniams paramos gavėjams
         turi būti atliekami be atskaitymų ar išskaičiavimų, kurie gali sumažinti finansinės paramos, į kurią jie turi teisę, sumą.“

      12      Iš šios nuostatos teksto, be abejonių, yra aišku, kad neleidžiami jokie atskaitymai nuo struktūrinių fondų gavėjams suteiktų
         subsidijų. Reikia konstatuoti, kad šiuo tekstu neatmetama galimybė, jog šių subsidijų dalis Prezidento dekreto Nr. 917/86
         pagrindu būtų apmokestinta.

      13      Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė dėl Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalies antrosios pastraipos
         apimties, atsižvelgiant į sumų, sumokėtų Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Orientavimo skyriaus pagalbos
         forma, kontekstą. Iš tiesų jis nusprendė, kad šioje nuostatoje numatytas draudimas atskaityti neturėtų būti aiškinamas tik
         formaliai, kaip taikomas tik iš tiesų atliktiems atskaitymams nuo sumokėtų sumų; draudimas atskaityti turi būti taikomas visiems
         mokesčiams, tiesiogiai ir neatskiriamai susijusiems su išmokėtomis sumomis (žr. 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑84/04, Rink. p. I‑9843, 35 punktą).

      14      Iš to išplaukia, kad siekiant nustatyti, ar Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalies antroji pastraipa draudžia tokius
         teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, reikia išnagrinėti, ar Prezidento dekrete Nr. 917/86 numatytas apmokestinimas
         turi tiesioginį ir neatskiriamą ryšį su Bendrijos struktūrinių fondų skirtų subsidijų išmokėjimu.

      15      Šioje byloje, kaip savo išvados 28 punkte teigė generalinis advokatas, Porto Antico gautos Bendrijos subsidijų sumos yra šios bendrovės aktyvų dalis, kuri galbūt kartu su kitomis pajamomis įskaičiuojama į pelno
         mokesčio apmokestinamąją vertę, todėl šiai sumai, kaip ir visoms kitoms Porto Antico pajamoms, taikoma bendra šiame prezidento dekrete nustatyta apmokestinimo schema.

      16      Tačiau reikia konstatuoti, kad Prezidento dekretu Nr. 917/86 nustatytas apmokestinimas nesusijęs su Porto Antico sumokėtų Bendrijos subsidijų sumų egzistavimu. Šis apmokestinimas nėra susijęs su specialiu finansinės paramos, kurią gavo
         ši bendrovė, apmokestinimu; jis taikomas visoms jos pajamoms.

      17      Todėl nereikėtų tvirtinti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas apmokestinimas, numatytas minėtame prezidento dekrete, Reglamento
         Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalies antrosios pastraipos prasme yra atskaitymas ar išskaičiavimas, sumažinantis Bendrijos struktūrinių
         fondų išmokėtas sumas, turintis tiesioginį ir neatskiriamą ryšį su jomis, net jei yra įmanoma, kaip teigė Porto Antico, tiksliai nustatyti nacionalinio mokesčio, taikomo šioms sumoms, sumą.

      18      Iš to išplaukia, kad atskaitymai ar išskaičiavimai, sumažinantys paramos gavėjo gautas Bendrijos struktūrinių fondų subsidijas,
         kurie neturi tiesioginio ir neatskiriamo ryšio su pastarosiomis, kaip ir atsirandantys dėl apmokestinimo, numatyto Prezidento
         dekrete Nr. 917/86, nekliudo veiksmingai taikyti Reglamente Nr. 4253/88 nustatytos sistemos, todėl ji nedraudžia taikyti tokių
         atskaitymų ar išskaičiavimų.

      19      Be to, reikia pridurti, kad, priešingai, nei teigia, Porto Antico, skirtumas tarp struktūrinių fondų paramos gavėjų, atsiradęs dėl Bendrijos paramos sumų apmokestinimo skirtingais valstybių
         narių tarifais, neturėtų būti laikomas pažeidžiančiu vienodo požiūrio principą, pagal kurį panašios situacijos neturėtų būti
         traktuojamos skirtingai, nebent tokia traktuotė būtų objektyviai pateisinama (ypač žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Jippes ir kt., C‑189/01, Rink. p. I‑5689, 129 punktą ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Laserdisken, C‑479/04, Rink. p. I‑8089, 68 punktą).

      20      Iš tiesų tam yra būtina, kad Bendrijos paramos gavėjų situacijos būtų panašios. Tačiau taip negali būti, nes jie gauna paramą
         esant kiekvienai valstybei narei būdingam socialiniam–ekonominiam kontekstui ir, nesuderinus apmokestinamųjų pajamų nustatymo
         Bendrijos mastu,, vis dar yra objektyvių skirtumų tarp valstybių narių teisės aktų šioje srityje, taip neišvengiamai sukuriant
         tuos skirtumus tarp šių gavėjų.

      21      Atsižvelgiant į tai, kas buvo minėta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 4253/88 21 straipsnio 3 dalies
         antrąją pastraipą reikia aiškinti taip, jog ji nedraudžia nacionalinės mokesčių teisės aktų, kaip antai Prezidento dekreto
         Nr. 917/86 55 straipsnio 3 dalies b punktas, pagal kuriuos Bendrijos struktūrinių fondų išmokėtos subsidijos įskaičiuojamos
         į apmokestinamąsias pajamas.

       Dėl antrojo klausimo
      22      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nereikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį
         klausimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      23      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl
            įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimo tarpusavyje ir su Europos investicijų banko operacijomis bei kitais esamais
            finansiniais instrumentais, iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93, 21 straipsnio 3 dalies
            antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ji nedraudžia nacionalinės mokesčių teisės akto, kaip antai 1986 m. gruodžio
            22 d. Prezidento dekreto Nr. 917/86 55 straipsnio 3 dalies b punktas, pagal kurį Bendrijos struktūrinių fondų išmokėtos subsidijos
            įskaičiuojamos į apmokestinamąsias pajamas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: 2016 m. gruodžio 21 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Masco Denmark ApS ir Damixa ApS prieš Skatteministeriet.#Vestre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai dėl patronuojamųjų bendrovių plonosios kapitalizacijos – Patronuojamosios bendrovės nerezidentės, paskolos gavėjos, išmokėtų palūkanų už paskolą įtraukimas į bendrovės, paskolos davėjos, apmokestinamąjį pelną – Patronuojamosios bendrovės rezidentės, paskolos gavėjos, išmokėtų palūkanų atleidimas nuo mokesčio – Kompetencijos apmokestinti darnus paskirstymas tarp valstybių narių – Būtinybė užkirsti kelią mokesčių vengimo pavojui.#Byla C-593/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. gruodžio 21 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Įsisteigimo laisvė — Mokesčių teisės aktai dėl patronuojamųjų bendrovių plonosios kapitalizacijos — Patronuojamosios bendrovės nerezidentės, paskolos gavėjos, išmokėtų palūkanų už paskolą įtraukimas į bendrovės, paskolos davėjos, apmokestinamąjį pelną — Patronuojamosios bendrovės rezidentės, paskolos gavėjos, išmokėtų palūkanų atleidimas nuo mokesčio — Kompetencijos apmokestinti darnus paskirstymas tarp valstybių narių — Būtinybė užkirsti kelią mokesčių vengimo pavojui“
      Byloje C‑593/14
      dėl 2014 m. gruodžio 16 d.Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas, Danija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. gruodžio 19 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Masco Denmark ApS,

         Damixa ApS

      prieš

         Skatteministeriet

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai E. Juhász, C. Vajda (pranešėjas), K. Jürimäe ir C. Lycourgos,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. kovo 3 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Masco Denmark ApS ir Damixa ApS, atstovaujamos advokato J. Krogsøe,

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos C. Thorning, padedamo advokatų S. Horsbøl Jensen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Clausen ir W. Roels,

         susipažinęs su 2016 m. gegužės 12 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 49 ir 54 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Masco Denmark ApS ir Damixa ApS ginčą su Skatteministeriet (Finansų ministerija, Danija) dėl pastarosios sprendimo įtraukti į Danijoje įsteigtos patronuojančiosios bendrovės, paskolos davėjos, apmokestinamąjį pelną Vokietijoje įsteigtos patronuojamosios bendrovės, paskolos gavėjos, sumokėtas palūkanas, kurios negali būti atskaitytos iš šios patronuojamosios bendrovės apmokestinamojo pelno pagal Vokietijos teisės aktus dėl plonosios kapitalizacijos.

         Teisinis pagrindas

         Danijos teisė

               3

               Danijos įmonės gautos palūkanos iš esmės turi būti įtrauktos į jos apmokestinamąjį pelną pagal Lov om Indkomst- og Formueskat til Staten (Įstatymas dėl valstybės renkamo pajamų mokesčio) 4 straipsnio e punktą.

               4

               Pagal minėto įstatymo 6 straipsnio e punktą Danijos bendrovės turi bendrą teisę atskaityti palūkanas.

               5

               Vis dėlto bendrovių teisė atskaityti palūkanas yra ribojama plonosios kapitalizacijos atveju pagal Lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (Pelno mokesčio įstatymas, toliau – SEL) 11 straipsnį. Pagrindinėje byloje nagrinėjamiems mokestiniams metams taikytinos redakcijos šio įstatymo 11 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Jeigu bendrovė ar grupė:

                        1)

                        yra nurodyta 1 straipsnio 1 dalies 1–2a, 2d–2g, 3a–5b punktuose [t. y. mokesčių tikslais Danijos rezidentė],

                        2)

                        yra įsiskolinusi [lov om påligningen af indkomstskat til staten ou ligningsloven (Įstatymas dėl valstybinio pajamų mokesčio nustatymo)] 2 straipsnio 1 dalyje nurodytiems juridiniams asmenims (t. y. skola asocijuotiesiems asmenims arba tos pačios grupės bendrovėms, toliau – kontroliuojama skola)];

                        3)

                        mokestinių metų pabaigoje bendrovės ar grupės įsipareigojimų (skolos) ir bendrovės nuosavo kapitalo santykis yra didesnis negu 4:1,

                  palūkanos ir nuostoliai, susiję su viršijančia kontroliuojamos skolos dalimi, negali būti atskaityti. <…> Paskolos iš trečiųjų asmenų, kurias tiesiogiai ar netiesiogiai užtikrino asocijuotieji akcininkai arba tos pačios grupės bendrovės, laikomos kontroliuojama skola. Teisės atskaityti apribojimas netaikomas, jeigu bendrovė arba grupė įrodo, kad panašus finansavimas gali būti gautas iš nepriklausomų asmenų. Teisė atskaityti ribojama, tik jeigu kontroliuojama skola viršija 10 milijonų [Danijos kronų (DKK) (apie 1344528 EUR)]. Be to, teisė atskaityti ribojama tik dėl tos kontroliuojamos skolos dalies, kurią perkvalifikavus į nuosavą kapitalą skolos ir nuosavo kapitalo santykis mokestinių metų pabaigoje yra 4:1.“

               6

               Danijos plonosios kapitalizacijos taisyklės iš pradžių buvo nustatytos 1998 m. birželio 26 d. Įstatyme Nr. 432, pagal kurį jos taikytos, tik jeigu kreditorius nebuvo Danijos rezidentas mokesčių tikslais. Tačiau 2004 m. kovo 31 d. Įstatymu Nr. 221 (toliau – Įstatymas dėl SLL pakeitimo) SLL 11 straipsnio nuostatos buvo iš dalies pakeistos taip, kad šios teisės normos tapo taikytinos ir tuomet, kai skolininkas ir kreditorius yra Danijos rezidentai mokesčių tikslais.

               7

               Buvo pridėta SEL 11 straipsnio 6 dalis. Ši nuostata suformuluota taip:
               „Siekiant nustatyti mokesčių mokėtojo [bendrovės mokesčių mokėtojos ir nuolatinės buveinės mokesčių mokėtojos] apmokestinamąjį rezultatą neatsižvelgiama į gautas palūkanas ir pajamas iš valiutos kurso, kai skolininkas negali atskaityti atitinkamų sumų pagal 1 dalies nuostatas <…>“

               8

               Iš Įstatymo dėl SLL pakeitimo parengiamųjų dokumentų matyti: „kadangi Danijos bendrovėms vis dėlto yra ribojama teisė atskaityti, siūloma atleisti nuo mokesčio bendrovių Danijos rezidenčių mokesčių tikslais iš skolininkų gautas palūkanas, kurių pagal naująsias taisykles negalima atskaityti taip pat, kaip Danija neapmokestina kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių už tokias gautas palūkanas“.

         Vokietijos teisės aktai

               9

               2005 ir 2006 mokestiniais metais taikytinos Vokietijos plonosios kapitalizacijos taisyklės buvo įtvirtintos Körperschaftsteuergesetz (Pelno mokesčio įstatymas, toliau – KStG) 8a straipsnyje. Pagal šią nuostatą bendrovės kapitalas yra nepakankamas, kai jos skolinto ir nuosavo kapitalo santykis didesnis nei 1,5:1. Tokiu atveju neleidžiama atskaityti palūkanų, nebent bendrovė įrodo, kad atitinkamas paskolas galima tokiomis pačiomis sąlygomis gauti iš trečiojo asmens. 2005 ir 2006 mokestiniais metais taikytinos teisės normos dėl plonosios kapitalizacijos buvo įtvirtintos Körperschaftsteuergesetz (Pelno mokesčio įstatymas) 8a straipsnyje.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               10

                  Damixa yra Danijos įmonė, kurios specializacija – vamzdžių gamyba ir prekyba. 2005 ir 2006 mokestiniais metais, kuriais Damixa buvo Masco Denmarki patronuojamoji bendrovė, jai Vokietijos rinkoje atstovavo Vokietijoje įsteigta jos patronuojamoji bendrovė Damixa Armaturen, kurios kapitalo ji turėjo 100 %.

               11

               2005 ir 2006 m. po kelerių labai nuostolingų metų Damixa Armaturen susidūrė su finansiniais sunkumais. 2005 m. gruodžio 31 d. jos nuostolis buvo 28 milijonų EUR, todėl jos neigiamas nuosavas kapitalas buvo 22,8 milijonų EUR. 2006 m. gruodžio 31 d. šios patronuojamosios bendrovės nuostolis buvo 30,9 milijonų EUR ir ji apskaitė 25,8 milijonų EUR neigiamo nuosavo kapitalo.

               12

                  Damixa Armaturen nuostoliai iš esmės buvo finansuojami Damixa paskolomis. 2005 ir 2006 mokestinių metų pabaigoje Damixa Armaturen skola Damixa buvo atitinkamai 24,8 milijonų EUR ir 27,7 milijonų EUR.

               13

                  Damixa suteikė paskolas už bazinę normą, padidintą 0,5 procentinio punkto. Kiekvienais nagrinėjamais metais susidarė 3935980 DKK (apie 529203 EUR) ir 5648765 DKK (apie 759492 EUR) palūkanų.

               14

                  Damixa Armaturen neatskaitė šių palūkanų iš savo mokestinių rezultatų Vokietijoje, nes jos buvo neatskaitytinas paskirstytas pelnas pagal Vokietijos teisės aktus dėl teisės atskaityti ribojimo plonosios kapitalizacijos atveju.

               15

               Mokesčių deklaracijoje Damixa nedeklaravo šių pajamų, t. y. pajamų iš palūkanų, kaip savo apmokestinamojo rezultato, nes manė, kad Danijos taisyklės dėl gautų palūkanų apmokestinimo prieštarauja Sąjungos teisei.

               16

               2008 m. balandžio 1 d. sprendime Danijos mokesčių administratorius manė, kad 2005 ir 2006 m. Damixa gautos palūkanos už paskolą Damixa Armaturen turėjo būti įtrauktos į Damixa apmokestinamąjį pelną.

               17

               Dėl šio sprendimo Landsskatteretten (Nacionalinė mokestinių ginčų komisija, Danija) buvo pateiktas skundas, kurį ji atmetė 2011 m. gruodžio 16 d. sprendimu.

               18

               2012 m. kovo 15 d.Masco Denmark ir Damixa apskundė šį sprendimą Retten i Odense (Odensės teismas, Danija), vėliau apskundė šio teismo sprendimą dėl atmesto skundo Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas, Danija).

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Masco Denmark ir Damixa teigė, kad nagrinėjamos Danijos taisyklės prieštaravo SESV 49 straipsniui, siejamam su SESV 54 straipsniu, nes neatitiko įsisteigimo laisvės ir šis neatitikimas nebuvo pateisinamas. Šiuo klausimu jos nurodė, kad SEL 11 straipsnio 6 dalyje įtvirtintas atleidimas nuo mokesčio taikomas tik jeigu patronuojamoji bendrovė, paskolos gavėja, reziduoja Danijoje.

               20

               Šį požiūrį ginčija Finansų ministerija, kuri teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai atitinka Sąjungos teisės nuostatas. Anot jos, būtent dėl Vokietijos mokesčių taisyklių taikymo Damixa Armaturen negalėjo atskaityti sumokėtų palūkanų iš mokestinio rezultato. Ji taip pat mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nepalanki mokestinė situacija susiklostė dėl kartu įgyvendinamos Danijos Karalystės ir Vokietijos Respublikos kompetencijos apmokestinti.

               21

               Tokiomis aplinkybėmis Vestre Landsret (Vakarų regiono apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar pagal EB 43 straipsnį, siejamą su EB 48 straipsniu (dabar – atitinkamai SESV 49 ir 54 straipsniai), draudžiama valstybei narei neleisti atleisti nuo mokesčio bendrovės rezidentės pajamų iš palūkanų tuo atveju, kai kitoje valstybėje narėje įsteigta tai pačiai grupei priklausanti bendrovė neturi teisės atskaityti atitinkamų palūkanų pagal šios valstybės narės taisykles dėl teisės atskaityti palūkanas apribojimo plonosios kapitalizacijos atvejais (kaip nagrinėjamuoju atveju), kai valstybė narė leidžia atleisti nuo mokesčio bendrovės rezidentės pajamas iš palūkanų tais atvejais, kai tai pačiai grupei priklausančiai bendrovei toje pačioje valstybėje narėje neleidžiama atskaityti atitinkamų palūkanų pagal nacionalines taisykles dėl teisės atskaityti palūkanas apribojimo plonosios kapitalizacijos atvejais (kaip nagrinėjamuoju atveju)?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               22

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar SESV 49 straipsnį, siejamą su SESV 54 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad jis draudžia valstybės narės teisės aktus, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, pagal kuriuos bendrovės rezidentės gautos palūkanos iš patronuojamosios bendrovės rezidentės atleidžiamos nuo mokesčio, jeigu pastaroji negalėjo atskaityti atitinkamų išlaidų dėl taisyklių, ribojančių teisę atskaityti išmokėtas palūkanas plonosios kapitalizacijos atveju, bet šis atleidimas nuo mokesčio netaikomas, kai patronuojamoji bendrovė reziduoja kitoje valstybėje narėje.

               23

               Primintina, kad įsisteigimo laisvė, SESV 49 straipsnyje pripažįstama Sąjungos piliečiams, pagal SESV 54 straipsnį apima pagal valstybės narės teisę įkurtų ir Sąjungoje turinčių savo registruotas buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą turinčių bendrovių teisę vykdyti veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per patronuojamąsias bendroves, filialus ir atstovybes (šiuo klausimu žr. 2013 m. vasario 21 d. Sprendimo A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               24

               Nors ESV sutarties nuostatomis dėl įsisteigimo laisvės siekiama užtikrinti, kad priimančiojoje valstybėje narėje būtų taikoma nacionalinė tvarka, pagal jas taip pat draudžiama kilmės valstybei narei trukdyti pagal jos įstatymus įsteigtai bendrovei steigtis kitoje valstybėje narėje, ypač per patronuojamąją bendrovę (šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               25

               Įsisteigimo laisvė apribojama, jeigu pagal valstybės narės apmokestinimo tvarką bendrovei rezidentei, turinčiai patronuojamąją bendrovę kitoje valstybėje narėje, taikomas kitoks mokestinis vertinimas, kuris yra nepalankesnis, nei taikomas patronuojamąją bendrovę pirmojoje valstybėje narėje turinčiai bendrovei rezidentei (šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               26

               Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad atleidimas nuo mokesčio, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, kuris taikomas pagal nacionalinės teisės aktus bendrovės rezidentės palūkanoms, išmokėtoms patronuojamosios bendrovės rezidentės, jeigu patronuojamoji bendrovė negalėjo jų atskaityti dėl nacionalinių taisyklių, ribojančių teisę atskaityti palūkanas plonosios kapitalizacijos atveju, yra mokesčio lengvata.

               27

               Netaikant šios lengvatos patronuojančiosios bendrovės rezidentės palūkanoms, kurias jai sumokėjo patronuojamoji bendrovė, reziduojanti kitoje valstybėje narėje, jeigu šių palūkanų negalima atskaityti iš šios patronuojamosios bendrovės apmokestinamojo pelno pagal šios valstybės narės teisės aktus dėl plonosios kapitalizacijos, patronuojančiajai bendrovei tampa mažiau patrauklu įgyvendinti įsisteigimo laisvę, ją atgrasant nuo patronuojamųjų bendrovių steigimo kitose valstybėse narėse.

               28

               Toks skirtingas vertinimas, kuris nagrinėjamoje byloje atsiranda tik dėl Danijos teisės normų, gali būti leidžiamas, tik jeigu jis taikomas objektyviai nepanašioms situacijoms arba pagrįstas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               29

               Reikia nustatyti, ar nagrinėjamos situacijos yra objektyviai panašios. Šiuo tikslu primintina, kad tarptautinės situacijos ir vidaus situacijos panašumas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų nuostatomis siekiamą tikslą (2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, 31 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               30

               Iš šio sprendimo 8 punkte nurodytų Įstatymo dėl SLL pakeitimo parengiamųjų dokumentų matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio buvo numatytas siekiant išvengti, kad patronuojančiųjų bendrovių Danijos rezidenčių palūkanos, gautos iš jų patronuojamųjų bendrovių už joms suteiktas paskolas, nebūtų apmokestinamos, kai jų patronuojamosios bendrovės negali atskaityti visų arba dalies išlaidų, kurios atitinka šias palūkanas, dėl teisės normų, kurios riboja teisę atskaityti išmokėtas palūkanas plonosios kapitalizacijos atveju.

               31

               Taigi reikia konstatuoti, kad, pirma, patronuojančiųjų bendrovių rezidenčių, suteikusių paskolą patronuojamajai bendrovei rezidentei, kuriai taikomos taisyklės dėl plonosios kapitalizacijos, ir, antra, patronuojančiųjų bendrovių rezidenčių, suteikusių paskolą patronuojamajai bendrovei nerezidentei, kuriai taikomos tokios taisyklės valstybėje narėje, kur ji reziduoja mokesčių tikslais, situacija yra objektyviai panaši atsižvelgiant į minėtą tikslą.

               32

               Reikia išnagrinėti, ar toks skirtingas vertinimas yra pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu.

               33

               Tam, kad toks skirtingas vertinimas būtų taip pateisinamas, jis turi užtikrinti siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (2010 m. vasario 25 d. Sprendimo X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, 26 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               34

               Danijos Karalystė tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas skirtingas vertinimas yra pateisinamas būtinybe išsaugoti kompetencijos apmokestinti darnų paskirstymą tarp valstybių narių ir užkirsti kelią mokesčių vengimui.

               35

               Dėl būtinybės išsaugoti kompetencijos apmokestinti darnų paskirstymą tarp valstybių narių reikia pažymėti, kad tai gali pateisinti skirtingą vertinimą, kai nagrinėjama sistema siekiama užkirsti kelią veiksmams, kurie gali pakenkti valstybės narės teisei pasinaudoti kompetencija mokesčių srityje jos teritorijoje vykdomos veiklos atžvilgiu (2013 m. vasario 21 d. Sprendimo A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               36

               Taigi kompetencijos apmokestinti paskirstymo tarp valstybių narių išsaugojimas gali lemti, kad vienoje iš šių valstybių įsteigtų bendrovių ūkinei veiklai bus taikomos tik tos valstybės mokesčių teisės normos tiek pelnui, tiek nuostoliams (2013 m. vasario 21 d. Sprendimo A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 42 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               37

               Iš tiesų bendrovėms suteikta galimybė pasirinkti, kur turėtų būti atsižvelgta į jų nuostolius – ar valstybėje narėje, kurioje jos įsteigtos, ar kitoje valstybėje narėje, – sukeltų didelį pavojų kompetencijos apmokestinti darniam paskirstymui tarp valstybių narių, nes apmokestinimo bazė šiose dviejose valstybėse pasikeistų perkeltų nuostolių dydžiu (2013 m. vasario 21 d. Sprendimo A, C‑123/11, EU:C:2013:84, 43 punktas).

               38

               Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad valstybės narės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos pagrindinėje byloje nagrinėjamas atleidimas nuo mokesčio taikomas tik palūkanoms, išmokėtoms patronuojamosios bendrovės rezidentės, yra tinkami išsaugoti kompetencijos apmokestinti darnų paskirstymą tarp atitinkamų valstybių narių. Iš tiesų, jeigu patronuojančios bendrovės rezidavimo valstybė narė atleistų nuo mokesčio bendrovės rezidentės, kuri suteikė paskolą patronuojamajai bendrovei, kitos valstybės narės rezidentei, gautas palūkanas, kurias išmokėjo jos patronuojamoji bendrovė ir kurių negalėjo atskaityti ši patronuojamoji bendrovė dėl šios kitos valstybės narės taisyklių dėl plonosios kapitalizacijos, taip dėl tarpusavio priklausomybės ryšiais susijusių bendrovių pasirinkimo ji atsisakytų savo teisės apmokestinti patronuojančiosios bendrovės gautas palūkanas pagal patronuojamosios bendrovės rezidavimo valstybės narės priimtas taisykles dėl plonosios kapitalizacijos, o būtent to siekiama išvengti pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais.

               39

               Vis dėlto teisės aktais, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, viršijama tai, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

               40

               Iš tikrųjų įsisteigimo laisvė neturėtų būti suprantama taip, jog valstybė narė savo mokesčių teisės nuostatas privalo sieti su kitos valstybės nuostatomis, kad visais atvejais būtų užtikrintas apmokestinimas, naikinantis skirtumus, išplaukiančius iš nacionalinės mokesčių teisės aktų, nes bendrovės priimami sprendimai dėl komercinių struktūrų įsteigimo užsienyje gali tam tikrais atvejais būti daugiau ar mažiau palankūs arba nepalankūs tokiai bendrovei (2008 m. spalio 23 d. Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, 50 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               41

               Taigi atsižvelgiant į kontekstą, kaip nagrinėjamoje byloje, remiantis SESV 49 straipsniu, siejamu su SESV 54 straipsniu, iš patronuojančiosios bendrovės, kuri suteikė paskolą kitoje valstybėje narėje reziduojančiai patronuojamajai bendrovei, rezidavimo valstybės narės negali reikalauti daugiau, nei atleisti nuo mokesčio šios patronuojančiosios bendrovės gautų palūkanų, kurių patronuojamoji bendrovė negalėtų atskaityti, jeigu būtų taikomos pirmosios valstybės narės taisyklės dėl plonosios kapitalizacijos. Todėl remiantis šiais straipsniais negalima reikalauti iš minėtos patronuojančiosios bendrovės, rezidavimo valstybės narės, kad ji atleistų nuo mokesčio didesnę sumą šios bendrovės naudai dėl kitos valstybės narės mokesčių sistemos, nes priešingu atveju pirmosios valstybės narės fiskalinę autonomiją ribos kitos valstybės narės fiskalinės diskrecijos vykdymas (pagal analogiją žr. 2011 m. birželio 30 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C‑262/09, EU:C:2011:438, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               42

               Vis dėlto pažymėtina, kad kai valstybė narė rezidentams bendrovių rezidenčių išmokamiems dividendams numato apmokestinimo kelis kartus ar ekonominio dvigubo apmokestinimo išvengimo arba sušvelninimo sistemą, ji turi taip pat vertinti ir rezidentams bendrovių nerezidenčių išmokamus dividendus (2011 m. birželio 30 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C‑262/09, EU:C:2011:438, 29 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               43

               Iš tiesų atsižvelgiant į kontekstą, kaip nagrinėjamoje byloje, susijusį su valstybės narės patronuojančiąja bendrove, kurios patronuojamoji bendrovė reziduoja kitoje valstybėje narėje, taikančioje griežtesnes taisykles dėl plonosios kapitalizacijos, jeigu patronuojančiosios bendrovės rezidavimo valstybė narė atleistų nuo mokesčio šios patronuojančios bendrovės gautas palūkanas iki sumos, kurios patronuojamoji bendrovė negalėjo atskaityti dėl pastarosios valstybės narės taisyklių dėl plonosios kapitalizacijos, taip nebūtų pažeistas kompetencijos apmokestinti darnus paskirstymas ir tai būtų priemonė, mažiau ribojanti įsisteigimo laisvę, nei numatytoji pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės aktuose (pagal analogiją žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 52 punktą ir 2011 m. birželio 30 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C‑262/09, EU:C:2011:438, 32 punktą).

               44

               Dėl tikslo užkirsti kelią mokesčių vengimui pažymėtina, jog tam, kad šiuo pateisinimu grindžiamam argumentui būtų pritarta, tokia priemone turi būti specialiai siekiama sudaryti kliūtis apsimestinių, ekonominio pagrindo neturinčių darinių sukūrimui, turint tikslą išvengti mokesčio, kurį paprastai reikia sumokėti nuo pelno, gauto vykdant veiklą nacionalinėje teritorijoje (šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               45

               Šiuo klausimu konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais nėra specialiai siekiama sudaryti kliūtis tam, jog apsimestiniai dariniai, kurių tikslas apeiti Danijos mokesčių teisės aktus, nepasinaudotų mokesčių lengvata, tačiau pagal juos iš subjektų rato, kuriems taikoma mokesčių lengvata, pašalinamos visos bendrovės rezidentės, kurios suteikė paskolą (neatsižvelgiant į priežastis) patronuojamajai bendrovei, kitos valstybės narės rezidentei, kuriai trūksta nuosavo kapitalo (pagal analogiją žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Lankhorst-Hohorst, C‑324/00, EU:C:2002:749, 37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               46

               Be to, atrodo, kad iš Teisingumo Teismui turimos bylos medžiagos matyti, jog Damixa suteiktomis paskolomis buvo siekiama finansuoti didžiąją dalį Damixa Armaturen, kuri susidūrė su dideliais finansiniais sunkumais atitinkamu laikotarpiu, nuostolių, todėl tai neturi a priori visiškai apsimestinio darinio, sudaryto vien mokesčių tikslais, požymių.

               47

               Šiomis aplinkybėmis į pateiktą klausimą reikia atsakyti: SESV 49 straipsnis, siejamas su SESV 54 straipsniu, aiškinamas taip, kad jis draudžia valstybės narės teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, pagal kuriuos bendrovės rezidentės gautos palūkanos iš patronuojamosios bendrovės rezidentės atleidžiamos nuo mokesčio, jeigu pastaroji negalėjo atskaityti atitinkamų išlaidų dėl taisyklių, ribojančių teisę atskaityti išmokėtas palūkanas plonosios kapitalizacijos atveju, bet šis atleidimas nuo mokesčio, kuris kyla iš jos pačios teisės aktų dėl plonosios kapitalizacijos, netaikomas, kai patronuojamoji bendrovė reziduoja kitoje valstybėje narėje.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               48

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 49 straipsnį, siejamą su SESV 54 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad jis draudžia valstybės narės teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, pagal kuriuos bendrovės rezidentės gautos palūkanos iš patronuojamosios bendrovės rezidentės atleidžiamos nuo mokesčio, jeigu pastaroji negalėjo atskaityti atitinkamų išlaidų dėl taisyklių, ribojančių teisę atskaityti išmokėtas palūkanas plonosios kapitalizacijos atveju, bet šis atleidimas nuo mokesčio, kuris kyla iš jos pačios teisės aktų dėl plonosios kapitalizacijos, netaikomas, kai patronuojamoji bendrovė reziduoja kitoje valstybėje narėje.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: danų.


2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Banatrading GmbH prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-3/99.