title: 2015 m. rugsėjo 23 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#I. Schroeder KG (GmbH & Co.) prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Komisiją.#Deliktinė atsakomybė – Dempingas – Tam tikrų Kinijos kilmės paruoštų arba konservuotų citrusinių vaisių importas – Reglamentas (EB) Nr. 1355/2008, Teisingumo Teismo pripažintas negaliojančiu – Žala, kurią ieškovė tariamai patyrė priėmus reglamentą – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Visų nacionalinių teisių gynimo priemonių išnaudojimas – Priimtinumas – Pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimas – Reglamento (EB) Nr. 384/96 2 straipsnio 7 dalies a punktas (dabar Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 2 straipsnio 7 dalies a punktas) – Rūpestingumo pareiga – Priežastinis ryšys.#Byla T-205/14.

text:
         BENDROJO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. rugsėjo 23 d. (
            *1
         )
      „Deliktinė atsakomybė — Dempingas — Tam tikrų Kinijos kilmės paruoštų arba konservuotų citrusinių vaisių importas — Reglamentas (EB) Nr. 1355/2008, Teisingumo Teismo pripažintas negaliojančiu — Žala, kurią ieškovė tariamai patyrė priėmus reglamentą — Ieškinys dėl žalos atlyginimo — Visų nacionalinių teisių gynimo priemonių išnaudojimas — Priimtinumas — Pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimas — Reglamento (EB) Nr. 384/96 2 straipsnio 7 dalies a punktas (dabar Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 2 straipsnio 7 dalies a punktas) — Rūpestingumo pareiga — Priežastinis ryšys“
      Byloje T‑205/14

         I. Schroeder KG (GmbH & Co.), įsteigta Hamburge (Vokietija), atstovaujama advokato K. Landry,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą J.‑P. Hix, iš pradžių padedamo advokatų D. Geradin ir N. Tuominen, vėliau – advokato N. Tuominen,
      ir

         Europos Komisiją, atstovaujamą T. Maxian Rusche ir R. Sauer,
      atsakoves,
      dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo, kuriuo siekiama, kad būtų atlyginta žala, tariamai patirta dėl 2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (CE) Nr. 1355/2008, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems tam tikriems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės paruoštiems arba konservuotiems citrusiniams vaisiams (mandarinams ir kt.), galutinis surinkimas (OL L 350, p. 35), kuris buvo pripažintas negaliojančiu 2012 m. kovo 22 d. Sprendimu GLS (C‑338/10, Rink., EU:C:2012:158),
      BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė M. E. Martins Ribeiro, teisėjai S. Gervasoni (pranešėjas) ir L. Madise,
      posėdžio sekretorė C. Heeren, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. kovo 17 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Teisinis pagrindas

               1

               1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 56, 1996, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 45) su pakeitimais (toliau – pagrindinis reglamentas) (vėliau vietoj jo priimto 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 343, p. 51, klaidų ištaisymas OL L 7, 2010, p. 22)) 2 straipsnio 7 dalies a punkte nustatyta:
               „Importuojant iš ne rinkos ekonomikos valstybių <...>, normalioji vertė apskaičiuojama pagal trečiosios rinkos ekonomikos valstybės kainą arba apskaičiuotą vertę, arba pagal kainą, taikomą importuojant iš tokios trečiosios valstybės į kitas valstybes, įskaitant Bendriją, o jei tai neįmanoma – remiantis kuriuo nors kitu pagrįstu pagrindu, įskaitant už panašų produktą Bendrijoje faktiškai sumokėtą arba mokėtiną kainą, kuri prireikus tinkamai pakoreguojama, kad būtų įskaičiuojama pagrįsta pelno norma.
               Atitinkama trečioji rinkos ekonomikos valstybė parenkama pagrįstu būdu ir tinkamai atsižvelgiant į visą atrankos metu pateiktą patikimą informaciją. Be to, atsižvelgiama į terminus; kada tinkama, pasirenkama trečioji rinkos ekonomikos valstybė, kuri yra to paties tyrimo objektu.
               Pradėjus tyrimą, tiriamosioms šalims iš karto pranešama apie pasirinktą trečiąją rinkos ekonomikos valstybę ir suteikiamas 10 dienų laikotarpis pastaboms pareikšti.“

         Ginčo aplinkybės

               2

               2007 m. spalio 20 d. Europos Bendrijų Komisija paskelbė pranešimą, kad inicijuoja antidempingo tyrimą dėl tam tikrų Kinijos Liaudies Respublikos kilmės paruoštų arba konservuotų citrusinių vaisių (mandarinų ir kt.) importo (OL C 246, p. 15).

               3

               2007 m. lapkričio 2 d. ieškovė I. Schroederis KG (GmbH & Co) paprašė Komisijos įtraukti nesusijusius importuotojus į atranką, numatytą pranešime apie tyrimo pradžią.

               4

               2008 m. liepos 4 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 642/2008, kuriuo nustatomas laikinasis antidempingo muitas tam tikrų Kinijos Liaudies Respublikos kilmės paruoštų arba konservuotų citrusinių vaisių (mandarinų ir kt.) importui (OL L 178, p. 19).

               5

               2008 m. gruodžio 18 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1355/2008, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems tam tikriems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės paruoštiems arba konservuotiems citrusiniams vaisiams (mandarinams ir kt.), galutinis surinkimas (OL L 350, p. 35).

               6

               Ieškovė sumokėjo antidempingo muitus, šiame reglamente nustatytus už jos importuotus nagrinėjamuosius produktus, ir patvirtino, kad taip pat buvo sumokėjusi už produktus, kuriuos importavo per kitus keturis importuotojus (toliau – kitos keturios bendrovės).

               7

               2012 m. kovo 22 d. Sprendimu GLS (C‑338/10, Rink., EU:C:2012:158, 36 punktas) Teisingumo Teismas pripažino Reglamentą Nr. 1355/2008 negaliojančiu, nes Komisija ir Taryba, apskaičiavusios atitinkamo produkto normaliąją vertę pagal už panašų produktą Europos Sąjungoje iš tikrųjų mokėtas ar mokėtinas kainas, prieš tai nepamėginusios apskaičiuoti šios vertės pagal trečiojoje rinkos ekonomikos valstybėje nusistovėjusią to paties produkto kainą, pažeidė iš pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto (tapusio Reglamento Nr. 1225/2009 2 straipsnio 7 dalies a punktu) kylančius reikalavimus.

               8

               Teisingumo Teismui priėmus 7 punkte nurodytą Sprendimą GLS (EU:C:2012:158), ieškovė ir kitos keturios bendrovės paprašė grąžinti sumokėtus muitus pagal Reglamentą Nr. 1355/2008. Vokietijos muitinės grąžino nepagrįstai surinktus muitus.

               9

               Ieškovė ir kitos keturios bendrovės taip pat prašė, pirma, Hamburgo miesto, Duisburgo ir Krefeldo (Vokietija) muitinių sumokėti 0,5 % mėnesinių palūkanų, skaičiuojamų nuo antidempingo muitų sumokėjimo iki jų grąžinimo dienos. Šie 2012 m. lapkričio 6 ir 7 d. prašymai buvo atmesti atitinkamų muitinių sprendimais, priimtais 2012 m. lapkričio 8 ir 23 d., 2012 m. gruodžio 18 d. ir 2013 m. balandžio 3 d. Ieškovė ir kitos keturios bendrovės pateikė skundus dėl šių sprendimų atmesti prašymus. Per posėdį ieškovė, atsakydama į Bendrojo Teismo pateiktą klausimą, nurodė, kad visos šios procedūros buvo sustabdytos laukiant, kol Finanzgericht Hamburg (Hamburgo finansų teismas) priims sprendimą byloje, kurią Hüpeden & Co (GmbH & Muitinė, Co.) KG iškėlė muitinėms.

               10

               Antra, 2013 m. gruodžio 10 d. raštais ieškovė Tarybos ir Komisijos prašė atlyginti 345644 EUR žalą, kurią sudaro mokėtinos palūkanos, susijusios su paskolomis, kurias ji buvo priversta paimti dėl Reglamento Nr. 1355/2008. Šie prašymai buvo atmesti 2014 m. sausio 31 d. Tarybos raštu ir 2014 m. vasario 14 d. Komisijos raštu.

               11

               Be to, Teisingumo Teismui priėmus 7 punkte nurodytą Sprendimą GLS (EU:C:2012:158), Komisija nusprendė atnaujinti antidempingo tyrimą; šis atnaujinimas susijęs tik su minėto sprendimo išvadų įgyvendinimu. Po šio tyrimo 2013 m. vasario 18 d. Taryba priėmė Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 158/2013, kuriuo tam tikrų Kinijos Liaudies Respublikos kilmės paruoštų arba konservuotų citrusinių vaisių (mandarinų ir kt.) importui iš naujo nustatomas galutinis antidempingo muitas (OL L 49, p. 29); šis reglamentas įsigaliojo 2013 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismui buvo pateikti du prejudiciniai klausimai dėl šio reglamento galiojimo įvertinimo (sujungtos bylos C‑283/14, CM Eurologistik, ir C‑284/14, GLS).

         Procesas ir šalių reikalavimai

               12

               2014 m. kovo 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai ieškovė pateikė šį ieškinį.

               13

               Komisija prašė sustabdyti šį procesą, pirma, kol nacionalinės valdžios institucijos nėra priėmusios galutinio sprendimo dėl 9 punkte nurodytų skundų arba kol Teisingumo Teismas priims sprendimą dėl prejudicinių klausimų, susijusių su Reglamento Nr. 158/2013 galiojimu, pateiktų pirmiau minėtose sujungtose bylose C‑283/14 ir C‑284/14. Ieškovė ir Taryba neprieštaravo dėl šių prašymų sustabdyti procesą.

               14

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        priteisti iš Sąjungos sumokėti jai 345644 EUR žalos atlyginimą ir 8 % metinių palūkanų, skaičiuojamų nuo pranešimo apie teismo sprendimą dienos, arba konstatuoti, kad ji turi teisę gauti žalos atlyginimą,

                        —

                        priteisti iš Komisijos ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

               15

               Kaip buvo pažymėta posėdžio protokole, per posėdį ieškovė Bendrojo Teisimo prašė, nepatenkinus jos reikalavimų, tarpiniu sprendimu konstatuoti, kad jos ieškinys buvo priimtinas ir kad Taryba ir Komisija padarė klaidą, dėl kurios gali kilti Sąjungos atsakomybė, tada sustabdyti šį procesą, kol Finanzgericht Hamburg priims galutinį sprendimą 9 punkte minėtoje procedūroje.

               16

               Taryba ir Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba kaip nepagrįstą,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Dėl ieškinio priimtinumo

               17

               Taryba ir Komisija savo procesiniuose dokumentuose teigia, jog šis ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas, nes ieškovė neišnaudojo visų nacionalinių teisės gynimo priemonių, leidžiančių pasiekti, kad būtų atlyginta nurodyta žala.

               18

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškinys dėl žalos atlyginimo pagal SESV 268 straipsnį ir SESV 340 straipsnio antrą pastraipą turi būti vertinamas atsižvelgiant į Sutartyje įtvirtintą visą asmenų teisminės apsaugos sistemą. Todėl, kai asmuo mano, kad jo teisės yra pažeistos Sąjungos teisės akto, kuris, kaip tas asmuo teigia, yra neteisėtas, teisėtu taikymu, ir kai nurodomos žalos priežastis priskiriama tik Sąjungai, tokio ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumas galėtų tam tikrais atvejais priklausyti nuo to, ar buvo išnaudotos visos nacionalinės teisių gynimo priemonės. Kad taip būtų, taip pat reikia, kad šios nacionalinės teisių gynimo priemonės veiksmingai užtikrintų atitinkamų asmenų teisių apsaugą ir kad jomis būtų galima gauti nurodomos žalos atlyginimą (žr. 1989 m. gegužės 30 d. Sprendimo Roquette frères / Komisija, 20/88, Rink., EU:C:1989:221, 15 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2004 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Cantina sociale di Dolianova ir kt. / Komisija, T‑166/98, Rink., EU:T:2004:337, 115 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               19

               Darant prielaidą, jog nacionalinių teisės gynimo priemonių reikalavimas galėtų būti taikomas šioje byloje, susijusioje su nacionaliniais veiksmais, kuriais siekiama, kad būtų sumokėtos palūkanos nuo sugrąžintų antidempingo muitų, ir su šiuo ieškiniu dėl žalos atlyginimo, kuris pateiktas Sąjungos Teismui siekiant, kad būtų atlyginta žala, atsiradusi dėl banko palūkanų, mokamų už paskolas, kurios dėl likvidaus turto praradimo buvo paimtos šiems muitams sumokėti, ir neatsižvelgiant į 2014 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą Holcim (Rumunija) / Komisija (T‑317/12, Rink., EU:T:2014:782, 73–77 punktai, apskųstas apeliacine tvarka), pagal kurį buvo apriboti nepriimtinumo atvejai dėl nacionalinių teisės gynimo priemonių neišnaudojimo, bet kuriuo atveju tikslinga manyti, jog dėl to, kad ieškovė neišnaudojo nacionalinių teisės gynimo priemonių, jos ieškinys netampa nepriimtinas.

               20

               Iš tiesų, ieškiniai administraciniuose ir bendruose teismuose, kurie šioje byloje buvo pateikti ar gali būti pateikti nacionalinės valdžios institucijoms, negali būti laikomi galinčiais veiksmingai užtikrinti ieškovės teisių apsaugą, kaip tai suprantama pagal 18 punkte nurodytą teismo praktiką, todėl šios gynimo priemonės negalėjo būti išnaudotos kalbant apie šio ieškinio priimtinumą.

               21

               Atsižvelgdamas visų pirma į būtinai perspektyvinę analizę dėl nacionalinių teisės gynimo priemonių veiksmingumo ir į tai, kad nagrinėjamajam nepriimtinumo pagrindui iš esmės nepritarė ieškovas, kuris neišnaudojo nacionalinių teisės gynimo priemonių, Sąjungos teismas atmetė tokį prieštaravimą dėl nepriimtinumo, kai nacionalinės teisės gynimo priemonės buvo įgyvendintos „labai atsitiktinai“ (1984 m. gegužės 30 d. Sprendimo Eximo Molkereierzeugnisse Handelsgesellschaft / Komisija, 62/83, Rink., EU:C:1984:197, 15 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Krohn Import-Export / Komisija, 175/84, Rink., EU:C:1986:85, 28 punktą) arba šias teisės gynimo priemones buvo „pernelyg sudėtinga“ įgyvendinti (18 punkte minėto Sprendimo Cantina sociale di Dolianova ir kt. / Komisija, EU:T:2004:337, 117 punktas). Tai rodo, kad ieškovo, kuriam prieštaraujama dėl nacionalinių teisės gynimo priemonių neišnaudojimo, įrodinėjimo pareiga negali apimti daugiau nei įrodymų, keliančių rimtų abejonių dėl apsaugos, kurią suteikia nacionalinės teisės gynimo priemonės, veiksmingumo, pateikimą (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 1993 m. spalio 26 d. Sprendimo Caronna / Komisija, T‑59/92, Rink., EU:T:1993:91, 35 punktą ir 2005 m. kovo 9 d. Sprendimo L / Komisija, T‑254/02, Rink. VT, EU:T:2005:88, 148 punktas)

               22

               Nagrinėjamuoju atveju ieškovė tokių įrodymų pateikė.

               23

               Ieškovė detaliai nurodė taikytinas nuostatas ir pabrėžė tai, ką, beje, patvirtino Taryba atsiliepime į ieškinį, kad pagal šias nuostatas nebuvo galimybės prisiteisti šioje byloje reikalaujamų palūkanų.

               24

               Iš tiesų, 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1), su pakeitimais (toliau – Bendrijos muitinės kodeksas) 241 straipsnyje, taikytame klostantis bylos faktinėms aplinkybėms, kaip per posėdį patvirtino Taryba ir Komisija, numatyta:
               „Kompetentinga institucija, grąžindama importo arba eksporto muitų sumas, taip pat kredito palūkanas arba delspinigius, paimtus mokant tokius muitus, pati nemoka jokių palūkanų arba delspinigių. Tačiau palūkanos arba delspinigiai mokami, jeigu:

                        —

                        sprendimas patenkinti prašymą grąžinti muitus neįgyvendinamas per tris mėnesius nuo to sprendimo priėmimo dienos,

                        —

                        tai numato nacionalinės nuostatos.

                  <...>“

               25

               Nagrinėjamuoju atveju iš jokio bylos dokumento nematyti ir nė viena iš šalių taip pat nenurodė, kad sprendimas dėl sugrąžinimo nebuvo įvykdytas per laikotarpį, nustatytą Bendrijos muitinės kodekso 241 straipsnio pirmos pastraipos pirmoje įtraukoje. Be to, atitinkamose nacionalinėse nuostatose, kaip apibrėžta Bendrijos muitinės kodekso 241 straipsnio pirmosios pastraipos antroje įtraukoje, t. y. Abgabenordnung (Mokesčių kodeksas) 236 straipsnyje, numatyta mokėti palūkanas, tik jei grąžinti reikalaujamus muitus buvo nurodyta nacionalinio teismo sprendimu, o šiuo atveju taip nėra.

               26

               Be to, ieškinio ir rašto, nusiųsto atsakant į Bendrojo Teismo pateiktą klausimą, priede ieškovė pateikė nacionalinių valdžios institucijų sprendimus, kuriais visais buvo atsisakyta mokėti reikalaujamas palūkanas remiantis ankstesniame punkte nurodytomis nuostatomis, ir 2015 m. vasario 5 d.Finanzgericht Hamburg ketvirtosios kolegijos pirmininko raštą, patvirtinantį iš pirmo žvilgsnio šį atsisakymą nacionaliniame teisme nagrinėjamojoje byloje, apibūdintoje kaip „pavyzdinė byla“, dėl palūkanų, susijusių su grąžintais antidempingo muitais, mokėjimo.

               27

               Šiuose sprendimuose, be kita ko, buvo paneigtas bet koks išvadų, padarytų 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendime Zuckerfabrik Jülich ir kt. (C‑113/10, C‑147/10 ir C‑234/10, Rink., EU:C:2012:591, 65–67 punktai; taip pat žr. 2013 m. balandžio 18 d. Sprendimo Irimie, C‑565/11, Rink., EU:C:2013:250, 21 ir 22 punktus), taikytinumas šioje byloje. Tame sprendime nustatyta, kad asmenys, turintys teisę atgauti negaliojančiame reglamente nustatytus neteisėtai surinktus cukraus gamybos mokesčius, taip pat turi teisę gauti su tomis sumomis susijusias palūkanas (minėto Sprendimo Zuckerfabrik Jülich ir kt., EU:C:2013:250, 67 punktas), nes šioje srityje Teisingumo Teismas įtvirtino valstybių narių pareigos grąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę surinktas mokesčių sumas kartu su palūkanomis principą (minėto Sprendimo Zuckerfabrik Jülich ir kt., EU:C:2013:250, 66 punktas).

               28

               Todėl, net jei, kaip nurodo Komisija, negali būti visiškai atmesta galimybė, kad, remiantis 27 punkte nurodytu Sprendimu Zuckerfabrik Jülich ir kt. (EU:C:2012:591), nacionalinių teisės gynimo priemonių išnaudojimas lemia būtinybę mokėti reikalaujamas palūkanas, nagrinėjamuoju atveju ieškovės pateiktų įrodymų pakanka, kad būtų rimtai suabejota tokia išvada.

               29

               Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškovė pakankamai įrodė nacionalinių teisės gynimo priemonių neefektyvumą, todėl nebūtina laukti nacionalinių procedūrų baigties.

               30

               Todėl pagrindas dėl nepriimtinumo, grindžiamas nacionalinių teisės gynimo priemonių neišnaudojimu, taip pat Komisijos prašymas sustabdyti šios bylos nagrinėjimą, kol bus užbaigtos minėtos nacionalinės procedūros, turi būti atmesti.

         Dėl ieškinio pagrįstumo

               31

               Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Sąjungos deliktinė atsakomybė pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą už neteisėtą jos institucijų elgesį siejama su situacija, kai įvykdytos visos sąlygos, t. y. veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos, neteisėtumas, žalos realumas ir priežastinio ryšio tarp veiksmų, kuriais kaltinama, ir nurodytos žalos buvimas (žr. 2012 m. balandžio 19 d. Sprendimo Artegodan / Komisija, C‑221/10 P, Rink., EU:C:2012:216, 80 punktą ir jame nurodyta teismo praktiką ir 2013 m. gegužės 16 d. Sprendimo Gap granen & producten / Komisija, T‑437/10, EU:T:2013:248, 16 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

         Dėl institucijų elgesio neteisėtumo

               32

               Ieškovė teigia, jog iš 7 punkte nurodyto Sprendimo GLS (EU:C:2012:158) matyti, kad Komisija ir Taryba pažeidė rūpestingumo pareigą ir gero administravimo principą, nes, nesilaikydamos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto reikalavimų, atitinkamo produkto normaliąją vertę apskaičiavo remdamosi už panašų produktą Sąjungoje iš tikrųjų mokėtomis ar mokėtinomis kainomis, prieš tai nepamėginusios apskaičiuoti šios vertės pagal trečiojoje rinkos ekonomikos šalyje nusistovėjusią to paties produkto kainą.

               33

               7 punkte nurodytame Sprendime GLS (EU:C:2012:158, 36 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė: kadangi Komisija ir Taryba apskaičiavo nagrinėjamojo produkto normaliąją vertę pagal už panašų produktą Europos Sąjungoje iš tikrųjų mokėtas ar mokėtinas kainas, bet prieš tai nepamėgino apskaičiuoti šios vertės pagal trečiojoje rinkos ekonomikos šalyje nusistovėjusią to paties produkto kainą, jos pažeidė pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto reikalavimus.

               34

               Pirma, iš to sprendimo matyti, kad Reglamento Nr. 1355/2008 negaliojimas, taigi ir šioje byloje tariamai neteisėtas elgesys, priskirtini tiek Komisijai, kuri vykdė antidempingo tyrimą ir priėmė laikinąjį antidempingo reglamentą, tiek Tarybai, kuri priėmė galutinį antidempingo reglamentą, patvirtinantį laikinąjį reglamentą.

               35

               Antra, iš to išplaukia, kad šios abi institucijos kaltinamos tuo, jog, įgyvendindamos Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punktą, nustatantį normaliosios vertės apskaičiavimo metodą, nepaisė savo pareigos patikrinti, iš esmės atitinkančios rūpestingumo pareigą ir gero administravimo principą, kurių pažeidimus nurodė ieškovė.

               36

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos atsakomybė gali kilti tik pakankamai akivaizdžiai pažeidus teisės normą, suteikiančią asmenims teisių, ir kad siekiant įvertinti tai, ar yra pakankamai akivaizdus teisės normos pažeidimas, reikia atsižvelgti į diskreciją, kurią turi teisės aktą priėmusi institucija. Taigi jeigu institucijos turi diskreciją, lemiamas kriterijus sprendžiant, ar padarytas pakankamai akivaizdus Sąjungos teisės pažeidimas, yra tai, ar šios institucijos pažeidė savo diskreciją akivaizdžiai ir sunkiai. Tačiau jei šios institucija turi tik labai nedaug diskrecijos arba jos išvis neturi, paprasčiausio nusižengimo Sąjungos teisei gali pakakti, siekiant nustatyti, jog padarytas pakankamai akivaizdus pažeidimas (žr. 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Bergaderm ir Goupil / Komisija, C‑352/98 P, Rink., EU:C:2000:361, 42–44 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką ir 2010 m. kovo 2 d. Sprendimo Arcelor / Parlamentas ir Taryba, T‑16/04, Rink., EU:T:2010:54, 141 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               37

               Todėl reikia nustatyti diskrecijos, kurią turėjo institucijos, įgyvendindamos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punktą, apimtį.

         – Dėl institucijų diskrecijos

               38

               Siekiant nustatyti diskrecijos, kurią turi institucijos, apimtį, pirmiausia turi būti nustatytas konkretus elgesys įgyvendinant pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punktą, kuriuo kaltinamos šios institucijos, ir šiuo atveju neteisėtumas, pateisinantis Reglamento Nr. 1355/2008 paskelbimą negaliojančiu. Toks požiūris paaiškinamas tuo, kad nuostatos įgyvendinimas gali būti susijęs su įvairiais veiksmais, už kurių įgyvendinimą atsakinga institucija nebūtinai turi tokią pačią diskreciją. Tai pirmiausia susiję su nuostatomis, numatančiomis metodą, pagal kurį apskaičiuojama tokia vertė, kaip normalioji vertė, kuri naudojama apskaičiuojant dempingo skirtumą (dėl panašaus požiūrio, susijusio su metodu, pagal kurį apskaičiuojamos importo kainos grūdų sektoriuje, žr. 31 punkte minėto Sprendimo Gap granen & producten / Komisija, EU:T:2013:248, 30–41 punktus).

               39

               Nagrinėjamuoju atveju, priešingai, nei teigia ieškovė, neteisėtumas, kuriuo kaltinamos institucijos, nėra tai, jog jos neturi diskrecijos pasirinkti subsidiarųjį skaičiavimo metodą, pagrįstą Sąjungoje įprastomis kainomis, o ne panašioje trečiojoje rinkos ekonomikos valstybėje nusistovėjusiomis kainomis (šiuo klausimu žr. 7 punkte minėto Sprendimo GLS, EU:C:2012:158, 26 punktą ir generalinio advokato Y. Bot išvados byloje GLS, C‑338/10, Rink., EU:C:2011:636, 97 punktą).

               40

               Be to, priešingai, nei tvirtino ieškovė posėdyje, Komisija nebebuvo kaltinama tuo, kad visiškai neištyrė Eurostato pateiktų duomenų, skirtų nagrinėjamojo produkto normaliajai vertei apskaičiuoti. Iš tiesų, kaip matyti iš 7 punkte nurodyto Sprendimo GLS (EU:C:2012:158, 34–36 punktai; taip pat žr. 39 punkte minėtos generalinio advokato Y. Bot išvados byloje GLS, EU:C:2011:636, 107–119 punktus), Teisingumo Teismas kritikavo Komisiją, nes ši neištyrė su deramu kruopštumo Eurostato duomenų, t. y. nepakankamai išnaudojo šiuos statistinius duomenis ir remdamasi minėtais duomenimis tęsė trečiosios rinkos ekonomikos valstybės paiešką.

               41

               Tačiau šiuo klausimu Komisija turi diskreciją tiek kalbant apie Eurostato duomenų analizę, tiek atsižvelgiant į jos tyrimų tolesnį vykdymą remiantis šia analize.

               42

               Viena vertus, institucijų diskrecija tirti Eurostato duomenis, kurią pabrėžė Komisija, rodo, kad surinkti duomenys siekiant nustatyti trečiąją rinkos ekonomikos valstybę, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punktą, neišvengiamai yra ekonominiai duomenys, leidžiantys atlikti sudėtingus vertinimus, iš kurių, pavyzdžiui, galima nustatyti, ar minėtoje valstybėje gaminamas nagrinėjamasis produktas arba panašus produktas ir kokia yra tos gamybos svarba (šiuo klausimu žr. 1991 m. spalio 22 d. Sprendimo Nölle, C‑16/90, Rink., EU:C:1991:402, 11–17 punktus; 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimo Rotexchemie, C‑26/96, Rink., EU:C:1997:261, 10 punktą ir 1995 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo Ferchimex / Taryba, T‑164/94, Rink., EU:T:1995:173, 66 punktą).

               43

               Kita vertus, tai, kad institucijos turi diskreciją toliau vykdyti tyrimus atlikusios pirmąsias analizes, patvirtina pagrindinio reglamento nuostatos, pagal kurias Komisija nustato trečiąją rinkos ekonomikos valstybę, remdamasi „visa pateikta patikima informacija“ (pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalies a punkto antra pastraipa), ir jai paliekama tiek diskrecija nustatyti duomenų prieinamumą – dėl to, kad numatytos tyrimo priemonės yra savanoriškos ir jas ypač sunku įgyvendinti šioje byloje, nes jos susijusios su duomenimis apie trečiąsias valstybes (pagrindinio reglamento 6 straipsnio 4 dalis), – tiek diskrecija nustatyti surinktų duomenų patikimumą, nes „kiek įmanoma“ tikrinamas tik jų teisingumas (pagrindinio reglamento 6 straipsnio 8 dalis).

               44

               Šių argumentų nepaneigia Teisingumo Teismo teiginys, pateiktas 7 punkte minėto Sprendimo GLS 32 punkte (EU:C:2012:158; taip pat žr. 39 punkte minėtos generalinio advokato Y. Bot išvados byloje GLS, EU:C:2011:636, 101 ir 102 punktus), pagal kurį Komisija privalo savo iniciatyva ištirti visą prieinamą informaciją, nes per antidempingo tyrimą ji neatlieka arbitro, kurio kompetencija apsiribotų sprendimo priėmimu tik pagal duomenis ir informaciją, šalių pateiktus per tyrimą, vaidmens. Iš tiesų šiuo teiginiu Teisingumo Teismas paaiškino, kad „turimų duomenų“, kuriais Komisija privalėjo pagrįsti savo analizę, šaltiniai neapsiribojo šalių pateiktais įrodymais, ir neketino apriboti Komisijos diskrecijos nustatyti iš šių šaltinių gautų duomenų prieinamumą, juo labiau kad 7 punkte minėto Sprendimo GLS (EU:C:2012:158) tame pačiame punkte Teisingumo Teismas darė nuorodą į Pagrindinio reglamento 6 straipsnio 4 punkte numatytus įgaliojimus atlikti tyrimus.

               45

               Todėl, kadangi šiuo atveju Komisija turi diskreciją, ieškovė privalo nustatyti akivaizdų ir šiurkštų šios diskrecijos nepaisymą, lemiantį Sąjungos atsakomybę.

         – Dėl akivaizdaus ir šiurkštaus institucijoms nustatytos diskrecijos ribų nesilaikymo

               46

               Pirmiausia reikia patikslinti, jog rūpestingumo stoka yra vienas iš teismo praktikoje nustatytų kriterijų, leidžiantis teigti, kad institucijos padarytas pažeidimas ar klaida yra pakankamai akivaizdus Sąjungos teisės pažeidimas (žr. 31 punkte minėto Sprendimo Gap granen & producten / Komisija, EU:T:2013:248, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Šiuo požiūriu rūpestingumo pareiga skirta kito principo ar kitos Sąjungos teisės normos pažeidimui „nustatyti“. Tačiau šiuo atveju rūpestingumo pareiga yra principas, kurio pažeidimas nurodomas ir kurio pažeidimą nustatė Teisingumo Teismas.

               47

               Šiuo klausimu iš teismo praktikos matyti, jog tam, kad rūpestingumo pareigos pažeidimą būtų galima laikyti akivaizdžiu ir šiurkščiu institucijai nustatytos diskrecijos ribų nesilaikymu, turi būti visiškai nepaisoma rūpestingumo pareigos, ir nepakanka paprasto klaidingo įsipareigojimų, kylančių iš šios pareigos, apimties vertinimo (dėl gero administravimo ir rūpestingumo principų žr. 1995 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Nölle / Taryba ir Komisija, T‑167/94, Rink., EU:T:1995:169, 89 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               48

               Todėl reikia nustatyti, ar šiuo atveju Komisijos elgesys susijęs su visišku nustatytų įsipareigojimų, kylančių iš rūpestingumo pareigos, nesilaikymu, ar tik klaidingu šių įsipareigojimų apimties vertinimu.

               49

               Kaip matyti iš šio sprendimo 40 punkto, 7 punkte minėtame Sprendime GLS (EU:C:2012:158) Teisingumo Teismas pripažino Reglamento Nr. 1355/2008 negaliojimą dėl to, kad Komisija nepaisė rūpestingumo pareigos, nes nebetęsė tyrimų remdamasi Eurostato duomenimis apie nagrinėjamojo produkto iš trečiųjų rinkos ekonomikos valstybių importą į Sąjungą.

               50

               Tačiau tai darydamos institucijos nevisiškai nepaisė savo įsipareigojimų, kylančių iš rūpestingumo pareigos.

               51

               Iš tiesų Komisija, nesant susijusių trečiųjų rinkos ekonomikos valstybių pasiūlymo, neatsisakė imtis tyrimo veiksmų, kad surastų tokių šalių, o tai būtų buvęs akivaizdus ir šiurkštus jos rūpestingumo pareigos nesilaikymas (pagal analogiją žr. 47 punkte minėto Sprendimo Nölle / Taryba ir Komisija, EU:T:1995:169, 88 punktą ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo ATC ir kt. / Komisija, T‑333/10, Rink., EU:T:2013:451, 88 ir 91 punktus).

               52

               Kaip matyti iš Reglamento Nr. 642/2008 40 konstatuojamosios dalies ir kaip posėdyje nurodė Komisija, pastaroji atliko ex officio tyrimą per antidempingo procedūrą. Tiksliau tariant, atsižvelgiant į tai, kad ši procedūra buvo inicijuota gavus Ispanijos asociacijos skundą, ji paprašė Ispanijos valdžios institucijų atlikti kontrolę ir patikrinimus, reikalingus nustatyti trečiosioms rinkos ekonomikos valstybėms, eksportuojančioms nagrinėjamąjį produktą į Sąjungą. Per šį tyrimą Komisija nustatė, jog yra du nagrinėjamojo produkto Tailando gamintojai, kuriems ji išsiuntė klausimynus.

               53

               Kaip pabrėžė generalinis advokatas Y. Bot, šitaip veikusiai Komisijai negalima priekaištauti dėl nerūpestingo pareigos vykdymo, kiek tai susiję su nagrinėjamomis dviem bendrovėmis. Sąlygos, kuriomis ji apklausė šias bendroves, ir terminas, per kurį jų buvo prašoma užpildyti klausimyną, buvo pakankami, todėl tik jos pačios atsakingos už neveikimą, be to, trečiosios valstybės bendrovių atžvilgiu Komisija neturi jokios spaudimo priemonės, kuria galėtų jas priversti bendradarbiauti (39 punkte minėtos generalinio advokato Y. Bot išvados byloje GLS, EU:C:2011:636, 115 ir 116 punktai).

               54

               Vis dėlto Komisija, negavusi atsakymo iš dviejų Tailando įmonių, privalėjo tęsti tyrimus, juo labiau kad ji turėjo pakankamai laiko tai daryti po to, kai nepavyko 2007 m. gruodžio mėn. veiksmai minėtų įmonių atžvilgiu ir 2008 m. liepos mėn. buvo priimtas laikinasis reglamentas. Taigi, netęsusi tyrimų, Komisija nedėjo rimtų ir pakankamų pastangų (šiuo klausimu žr. 7 punkte minėto Sprendimo GLS, EU:C:2012:158, 34 punktą ir 39 punkte minėtos generalinio advokato Y. Bot išvados byloje GLS, EU:C:2011:636, 117 ir 119 punktus; taip pat pagal analogiją žr. 47 punkte minėto Sprendimo Nölle / Taryba ir Komisija, EU:T:1995:169, 88 punktą).

               55

               Todėl Komisija klaidingai įvertino savo įsipareigojimų, kylančių iš jos rūpestingumo pareigos, apimtį, tačiau ji nevisiškai nepaisė įsipareigojimų, kylančių iš šios pareigos.

               56

               Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad šiuo atveju institucijos negali būti kaltinamos jokiu veiksmu arba elgesiu, leidžiančiu Sąjungos atsakomybei atsirasti.

               57

               Taigi Sąjungos atsakomybė negali kilti, nes pakanka, jog nėra įvykdyta viena iš trijų šios atsakomybės atsiradimo sąlygų, todėl žalos atlyginimo prašymas atmetamas, neprivalant patikrinti, ar kitos dvi sąlygos įvykdytos (2002 m. vasario 20 d. Sprendimo Förde-Reederei / Taryba ir Komisija, T‑170/00, Rink., EU:T:2002:34, 37 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo KYDEP / Taryba ir Komisija, C‑146/91, Rink., EU:C:1994:329, 81 punktą).

               58

               Vis dėlto siekiant išsamumo reikia patikrinti, ar yra pakankamai tiesioginis ir realus priežastinis ryšys tarp nurodytų neteisėtų veiksmų ir tariamai patirtos žalos.

         Dėl priežastinio ryšio tarp kaltės ir žalos

               59

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką nurodyta žala turi gana tiesiogiai išplaukti iš inkriminuojamų veiksmų, o jie privalo būti pagrindinė žalos priežastis, nors pareigos kompensuoti visas, net ir netiesiogines, žalingas neteisėtos situacijos pasekmes nėra (1979 m. spalio 4 d. Sprendimo Dumortier ir kt. / Taryba, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink., EU:C:1979:223, 21 punktas; taip pat žr. 2006 m. gegužės 10 d. Sprendimo Galileo International Technology ir kt. / Komisija, T‑279/03, Rink., EU:T:2006:121, 130 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Ieškovas privalo pateikti priežastinio ryšio tarp inkriminuojamų veiksmų ir nurodytos žalos įrodymą (žr. 1998 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Coldiretti ir kt. / Taryba ir Komisija, T‑149/96, Rink., EU:T:1998:228, 101 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               60

               Tačiau šiuo atveju ieškovė neįrodė tokio priežastinio ryšio.

               61

               Iš tiesų ieškovės pateikti įrodymai neleidžia patvirtinti, kad jos nurodomą žalą sudarančios palūkanos atitinka paskolas, kurias dėl likvidaus turto praradimo ji buvo paėmusi byloje nagrinėjamiesiems antidempingo muitams sumokėti.

               62

               Vienintelis įrodymas, pateiktas ieškinio A4 priede „Apžvalga apie papildomai patirtas išlaidas dėl palūkanų“, yra lentelėje nurodytos atitinkamu laikotarpiu mokėtinų palūkanų sumos (skiltis „Gesamtzinsen“, t. y. „Visos palūkanos“), tiksliau nurodant palūkanų normą (skiltis „Zinssatz“) ir sumas, su kuriomis jos susijusios (skiltis „Betrag“). Tačiau, nepaisant to, kad šis priedas nesuteikia jokios informacijos apie šių sumų pobūdį, išskyrus nuorodą, sudarytą iš žodžių „Pranešimas apie mokesčius“ („Steuerbescheid“) ir turinčią vieną numerį, reikia pažymėti, kad, kaip posėdyje patvirtino ieškovė, priedą parengė ji pati, siekdama pridėti prie šio ieškinio. Todėl jo vieno, nesant įrodymų iš išorės šaltinių ar kitų juos patvirtinančių oficialiųjų dokumentų, negali pakakti, siekiant nustatyti tariamą ryšį tarp palūkanų, paskolų ir Reglamentu Nr. 1355/2008 netinkamai priskaičiuotų antidempingo muitų (dėl ieškovo parengto dokumento įrodomosios vertės pripažinimo žr. 2014 m. rugsėjo 3 d. Nutarties Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon / Komisija, T‑261/12, EU:T:2014:755, 38 punktą).

               63

               Be to, net darant prielaidą, kad atsiliepimo C2 ir C3 priedai gali būti pripažinti priimtinais, nors jie buvo pateikti per vėlai, nepagrindžiant šio pavėluoto pateikimo, nebūtų patvirtintas nurodomas priežastinis ryšys.

               64

               Tiesa, C2 priedas, kuriame pateikta informacija (banko išrašai, muitinių pranešimai apie muitus ir jų grąžinimą, muitinės deklaracijos ir ieškovės ir kitų keturių bendrovių pateikti prašymai grąžinti), patvirtina antidempingo muitų ir susijusių sumų mokėjimą ir grąžinimą. C3 priedas, kuriame pateikti ieškovės banko sertifikatai, patvirtinantys jos paskolos sutarčių pagrindines sąlygas (pasiskolintos sumos, palūkanų normos, palūkanų sumos, trukmė), taip pat įrodo palūkanų mokėjimą. Be to, atlikus analizę, kuri vis dėlto tapo sunkesnė, be kita ko, dėl neaiškiai pateiktų C2 priede išvardytų įvairių dokumentų, galima pažymėti, kad tam tikros C2 priede išvardytos sumos arba tam tikri sumų papildymai atitinka tam tikras A4 priede išvardytas pasiskolintas sumas ir kad C3 priede nurodytos palūkanų normos atitinka nurodytąsias A4 priede.

               65

               Vis dėlto, kartu skaitant aptariamus tris priedus, savaime negalima nustatyti, jog ieškovė paėmė paskolų tam, kad galėtų sumokėti nepagrįstais pripažintus antidempingo muitus, o ne tam, kad bendrai finansuotų savo veiklą, nepriklausomai nuo nagrinėjamų antidempingo muitų. Viena vertus, posėdyje Taryba teisingai nurodė, kad C2 ir C3 priedai nėra tarpusavyje susiję, nes pasiskolintos sumos, kaip nurodytosios C3 priede, yra daug didesnes nei nepagrįstai sumokėtos antidempingo muitų sumos, nurodytos C2 priede. Kita vertus, C2 ir C3 priedai suteikia nebent prielaidų, nes jie kyla iš išorės ir (arba) remiantis oficialių dokumentų, parengtų iš šaltinių apie antidempingo muitų sumas ir palūkanų normas, forma (žr. šio sprendimo 64 punktą); tačiau jie nekompensuoja A4 priedo įrodomosios galios stokos (žr. šio sprendimo 62 punktą), todėl, net ir nagrinėjant kartu su šiuo A4 priedu, jie nėra pakankami siekiant įrodyti ryšį tarp nepagrįstai sumokėtų antidempingo muitų, skolinimosi ir su tuo susijusių palūkanų mokėjimo (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 1 d. Sprendimo T. Port / Komisija, T‑1/99, Rink., EU:T:2001:36, 72 ir 73 punktus).

               66

               Ieškovės būtinybė imti minėtas paskolas dėl nagrinėjamųjų antidempingo muitų yra dar labiau abejotina dėl to, kad ji, kaip pabrėžė Taryba ir Komisija, atsiliepime pripažino, jog šiuos muitus perkėlė savo klientams. Taigi ieškovė bet kuriuo atveju buvo priversta skolintis tam, kad galėtų finansuoti savo pirkimus, kol bus parduoti jos produktai, o atitinkami antidempingo muitai perkelti jos klientams, tačiau ji nebuvo įpareigota skolintis aptariamų sumų daug ilgesniam paskolos laikotarpiui, kylančiam iš ieškinio A4 priedo, t. y. laikotarpiui nuo nagrinėjamųjų antidempingo muitų sumokėjimo iki tol, kol juos grąžins muitinės. Be to, Taryba pabrėžė, ir dėl to ieškovė neprieštaravo, kad veikla, kuriai taikomi nagrinėjamieji antidempingo muitai, sudarė daugiausia tik 6 % importuotojų, kuriems, kaip ieškovei, taikomas antidempingo tyrimas, apyvartos, todėl, nesant įrodymų ir net ieškovės pateiktų priešingų argumentų, mažai tikėtinas likvidaus turto praradimas dėl nagrinėjamųjų antidempingo muitų sumokėjimo, kai būtina imti paskolas.

               67

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovė neįrodė, kad yra priežastinis ryšys tarp kaltės ir nurodytos žalos.

               68

               Todėl ši sąlyga dėl Sąjungos atsakomybės atsiradimo nėra įvykdyta, ir nėra reikalo nuspręsti dėl Tarybos ir Komisijos teiginių, jog šis priežastinis ryšys nutrūko dėl ieškovės nerūpestingo elgesio ir nagrinėjamųjų antidempingo muitų taikymo, atnaujinto Reglamentu Nr. 158/2013. Taip pat darytina išvada, jog nereikia patenkinti Komisijos prašymo sustabdyti bylos nagrinėjimą, grindžiamo tuo, kad šiuo metu Teisingumo Teisme nagrinėjami du prejudiciniai klausimai dėl Reglamento Nr. 158/2013 galiojimo (sujungtos bylos C‑283/14, CM Eurologistik, ir C‑284/14, GLS).

               69

               Todėl šis ieškinys, kiek tai susiję su pagrindiniais ir papildomais reikalavimais, turi būti atmestas kaip nepagrįstas, nesant reikalo nuspręsti, pirma, dėl tariamo nepriimtinumo tos ieškinio dalies, kuri susijusi su palūkanomis, nustatytomis už paskolas, paimtas siekiant sumokėti antidempingo muitus už importą, atliktą per kitas keturias įmones, ir, antra, dėl nepriimtinumo pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu procedūra, nes ieškiniu iš tikrųjų siekiama panaikinti nacionalinių muitinių sprendimus.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               70

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti savo, Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal pastarųjų pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš I. Schroeder KG (GmbH & Co.)
                           bylinėjimosi išlaidas.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Paskelbta 2015 m. rugsėjo 23 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: 2015 m. liepos 2 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#NLB Leasing d.o.o. prieš Republika Slovenija.#Vrhovno sodišče Republike Slovenije prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – PVM – Direktyva 2006/112/EB – Prekių tiekimas arba paslaugų teikimas – Finansinės nuomos sutartis – Nekilnojamojo turto, kuris buvo finansinės nuomos sutarties dalykas, grąžinimas finansinės nuomos davėjui – „Anuliavimo, atšaukimo, nutraukimo, visiško ar dalinio neapmokėjimo“ sąvoka – Finansinės nuomos davėjo teisė sumažinti apmokestinamąją vertę – Dvigubas apmokestinimas – Atskiri teikimai – Mokesčių neutralumo principas.#Byla C-209/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑209/14
            dėl Vrhovno sodišče  (Slovėnija) 2014 m. balandžio 16 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. balandžio 25 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            NLB Leasing d.o.o.
            prieš
            Republika Slovenija
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas), A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça ir C. Lycourgos,
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – NLB Leasing d.o.o. , atstovaujamos mokesčių konsultanto J. Podlipnik,
            – Slovėnijos vyriausybės, atstovaujamos T. Mihelič Žitko,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay, L. Lozano Palacios ir M. Žebre,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1, toliau – PVM direktyva) 2 straipsnio 1 dalies, 14 straipsnio, 24 straipsnio 1 dalies ir 90 straipsnio 1 dalies aiškinimo.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant NLB Leasing d.o.o.  (toliau – NLB) ir Republika Slovenija , atstovaujamos Ministrstvo za finance  (Finansų ministerija), ginčą dėl pastarosios atsisakymo leisti patikslinti pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), sumokėto sudarius dvi finansinės nuomos sutartis, sumą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Pagal PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalį:
            „PVM objektas yra šie sandoriai:
            a) prekių tiekimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai prekes tiekia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks;
            < … >
            c) paslaugų teikimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks;
            < … > “
            4. PVM direktyvos 14 straipsnyje nustatyta:
            „1. „Prekių tiekimas“ – teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu, perdavimas.
            2. Be 1 dalyje nurodyto sandorio prekių tiekimu laikomas bet kuris iš šių sandorių:
            < … >
            b) faktinis prekių perdavimas pagal prekių nuomos tam tikram laikotarpiui arba pagal prekių pardavimo atidedant apmokėjimo terminą sutartį, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka;
            < … > “
            5. PVM direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Paslaugų teikimas“ – sandoris, kuris nėra prekių tiekimas.“
            6. Pagal PVM direktyvos 90 straipsnį:
            „1. Anuliavimo, atšaukimo, nutraukimo, visiško ar dalinio neapmokėjimo atvejais arba kai kaina sumažinama, įvykdžius sandorį, apmokestinamoji vertė yra atitinkamai sumažinama valstybių narių nustatytomis sąlygomis.
            2. Visiško ar dalinio neapmokėjimo atveju valstybės narės gali nukrypti nuo 1 dalies.“
            Slovėnijos teisė
            7. Pagal Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo ( Zakon o davku na dodano vrednost , toliau – ZDDV‑1) 3 straipsnio 1 dalį PVM apmokestinami šie sandoriai:
            „1. Prekių tiekimas už atlygį Slovėnijos Respublikos < ... > teritorijoje, kai prekes tiekia apmokestinamasis asmuo, vykdydamas savo ekonominę veiklą;
            < … >
            3. Paslaugų teikimas už atlygį Slovėnijos Respublikos teritorijoje, kai paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, vykdydamas savo ekonominę veiklą;
            < … > “
            8. Pagal ZDDV‑1 6 straipsnį:
            „1. „Prekių tiekimas“ – teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu, perdavimas.
            2. Prekių tiekimu taip pat laikoma:
            < … >
            b) faktinis prekių perdavimas pagal prekių nuomos tam tikram laikotarpiui < ... > sutartį, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka;
            < … > “
            9. ZDDV‑1 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „paslaugų teikimas“ yra bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas.
            10. ZDDV‑1 39 straipsnio 2 ir 3 dalys išdėstytos taip:
            „2. Anuliavimo arba atšaukimo atvejais arba tais atvejais, kai kaina sumažinama įvykdžius sandorį, apmokestinamoji vertė yra atitinkamai sumažinama. Apmokestinamasis asmuo gali patikslinti (sumažinti) deklaruoto PVM sumą, jei prekių arba paslaugų gavėjas patikslina (sumažina) atskaityto PVM sumą ir apie tai raštu praneša tiekėjui arba teikėjui.
            3. Apmokestinamasis asmuo taip pat gali patikslinti (sumažinti) mokėtino PVM sumą, kol jis nesumokėtas arba sumokėtas iš dalies, remdamasis galutiniu teismo sprendimu, kuriuo užbaigiama bankroto procedūra, arba užbaigta kompromisinio kreditorių ir skolininkų susitarimo procedūra < … > Jeigu vėliau apmokestinamajam asmeniui visiškai arba iš dalies sumokama už prekių teikimą arba paslaugų teikimą, dėl kurių jis buvo patikslinęs apmokestinamąją vertę pagal šią dalį, jis sumoka PVM už gautą sumą.“
            11. ZZDV‑1 įgyvendinimo tvarkos ( Pravilnik o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost ) 13 straipsnyje nustatyta:
            „1. PVM už žalos atlyginimą nedeklaruojamas ir nemokamas.
            2. Ankstesnėje dalyje nurodytu žalos atlyginimu paprastai laikoma:
            – tiekimas, kurį atlieka tiekėjas atlygindamas nuostolius, atsiradusius dėl ankstesnio tiekimo, jei tiekėjas yra atsakingas už nuostolius ir padarinius pagal įstatymą arba pagal sutartį,
            – kompensacinės palūkanos, kurias apmokestinamasis asmuo nustato mokėti savo skolininkui iki įstatyme numatytos normos kartu su išlaidomis, susijusiomis su kredito aviza,
            – sutartinės netesybos,
            – nuostolių atlyginimas dėl sutarties nutraukimo, jei įgijėjas šiuo atveju negavo nei jokios prekės, nei jokios paslaugos.
            3. Jei sutartis įvykdoma iš dalies, šis dalinis įvykdymas apmokestinamas PVM.“
            12. ZDDV‑1 įgyvendinimo tvarkos 41 straipsnyje nurodoma:
            „ < … >
            2. Pagal ZDDV‑1 39 straipsnio 2 dalį apmokestinamasis asmuo gali sumažinti PVM sumą, atitinkamai remdamasis vėliau sutartomis nuolaidomis, pavyzdžiui, ypač didelėmis nuolaidomis arba nuolaidomis dėl prastesnės prekės kokybės, nei buvo tiesiogiai tiekėjo arba teikėjo ir gavėjo sutarta.
            3. Tiekėjas gali patikslinti apmokestinamąją vertę pagal ZDDV‑1 39 straipsnio 2 dalį tik pasibaigus mokestiniam laikotarpiui, per kurį jis gavo gavėjo raštinį pranešimą apie atskaitomo PVM patikslinimą.
            < … > “
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            13. 2008 m. vasario mėn. NLB, kaip paskolos davėja, ir Domino ing, d.o.o.  (toliau – Domino ), kaip paskolos gavėja, sudarė dvi trumpalaikes tikslines paskolos sutartis ir dvi „komercinio bendradarbiavimo“ sutartis. Pastarosiose buvo numatyta, kad NLB suteiktos Domino paskolos skirtos įsigyti nekilnojamojo turto siekiant statyti gyvenamuosius būstus ir kad NLB, jei pageidautų, gali finansuoti šių gyvenamųjų būstų statybą; tokį interesą ji pripažino minėtose sutartyse. Pasinaudojusi šiomis paskolomis Domino įsigijo nekilnojamojo turto, kurio ankstesnis savininkas buvo trečioji šalis NLB ir Domino  sudarytose sutartyse.
            14. 2009 m. balandžio mėn. NLB ir Domino sudarė dvi grupes sutarčių, kurios, anot Vrhovno sodišče  (Aukščiausiasis Teismas), buvo „pirkimo–pardavimo ir finansinės nuomos“ („sale and lease back“) sandoris. Pirma, dviem pirkimo–pardavimo sutartimis NLB tapo nekilnojamojo turto, kurį anksčiau įsigijo Domino , savininke ir, antra, dviem finansinės nuomos sutartimis ji kartu įsipareigojo išnuomoti Domino šį nekilnojamąjį turtą keliems mėnesiams. Nepažeidžiant šių dviejų bendrovių anksčiau sudarytų komercinio bendradarbiavimo sutarčių finansinės nuomos sutartyse buvo numatyta, kad prieš joms baigiantis Domino turėjo pasirinkti vieną iš šių trijų galimybių: pratęsti sutarčių galiojimą, grąžinti NLB nekilnojamąjį turtą arba, galiausiai, pasinaudoti pirkimo pasirinkimo sandoriu, kurį ji turėjo šiam nekilnojamajam turtui, ir už jį sumokėti visas įmokas, kurias ji būtų skolinga NLB.
            15. Sudarydama finansinės nuomos sutartis NLB sumokėjo PVM už sumą, sąskaitose faktūrose nurodytą sumokėti Domino pagal šias sutartis, t. y. sumą, kuri atitinka visas mėnesines įmokas, įskaitant jai suteiktą pirkimo pasirinkimo sandorį.
            16. Kadangi pasibaigus finansinės nuomos sutartims Domino nesumokėjo visų įmokų, mokėtinų NLB, pastaroji, remdamasi galimybe, numatyta minėtose sutartyse, perėmė nekilnojamąjį turtą, kuris buvo finansinės nuomos dalykas. 2010 m. liepos mėn. NLB pardavė šį nekilnojamąjį turtą, t. y. žemę statybai, trečiajai bendrovei Sava IP, d.o.o.  (toliau – Sava IP ) ir deklaravo mokėtiną PVM dėl šio sandorio.
            17. Dėl Domino įsipareigojimų pagal finansinės nuomos sutartis neįvykdymo NLB paprašė leisti patikslinti deklaruotą PVM iki pirkimo pasirinkimo sandorio, numatyto šiose sutartyse, vertės.
            18. Šiuo klausimu iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal finansinės nuomos sutartis NLB ir Domino nustatė galutinį balansą, kuriuo remdamasi NLB pervedė Domino sumą, kuri atitinka, pirma, Sava IP  parduodant nekilnojamąjį turtą gauto pelno ir, antra, pagal keturias sutartis Domino  nesumokėtų sumų, įskaitant pirkimo pasirinkimo sandorį, skirtumą.
            19. NLB iš nagrinėjamo nekilnojamojo turto pardavimo kainos atėmė sumą, lygią, pirma, PVM, kurį ji sumokėjo per šį perleidimą, antra, Domino  nesumokėtoms įmokoms, susijusioms su pirkimo pasirinkimo sandoriu ir, galiausiai, trečia, mėnesinėms įmokoms, kurias Domino  taip pat turėtų sumokėti NLB. Vėliau ji grąžino Domino  likusią sumą. NLB pateikė Domino dvi kredito avizas dėl sumos, lygios įmokoms už pirkimo pasirinkimo sandorį ir taip ji panaikinimo šias įmokas.
            20. 2012 m. birželio 5 d. sprendimu Slovėnijos mokesčių administratorius atsisakė patenkinti NLB prašymą sudarant finansinės nuomos sutartis sumažinti šios bendrovės sumokėto PVM sumą, nes dvi kredito avizos nebuvo tinkamas pagrindas sumažinti NLB apmokestinamąją vertę. Ji manė, kad šios sutartys nebuvo „nutrauktos“ ir NLB nekilnojamojo turto perėmimas nebuvo „atšaukimo“ atvejis, kaip jis suprantamas pagal ZDDV‑1 39 straipsnio 2 dalį, kuria į Slovėnijos teisę perkelta PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalis. Anot šio administratoriaus, finansinės nuomos davėjas faktiškai perėmė finan sinės nuomos gavėjo užstato turėtojo vaidmenį ir pardavė nekilnojamąjį turtą šio gavėjo sąskaita bendrovei Sava IP .
            21. NLB apskundė Slovėnijos mokesčių administratoriaus sprendimą, paeiliui pateikdama administracinį skundą Finansų ministerijai ir vėliau kompetentingam pirmosios instancijos teismui. Šie du skundai buvo atmesti.
            22. Apeliaciniame skunde NLB tvirtina, kad mokesčių administratorius ir pirmosios instancijos teismas neteisingai aiškino ZDDV‑1 39 straipsnį ir PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalį. Domino nekilnojamojo turto grąžinimas dėl to, kad ji nevykdė savo sutartinių įsipareigojimų, atitiko vieną iš minėtose nuostatose numatytų atvejų. NLB taip pat teigia, kad jeigu nebūtų pripažinta, kad ji gali sumažinti apmokestinamąją vertę tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, mokesčių neutralumo principas būtų pažeistas, nes ji sumokėjo PVM antrą kartą perleisdama nekilnojamąjį turtą trečiajai bendrovei.
            23. Šiomis aplinkybėmis Vrhovno sodišče  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1) Ar atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad dėl finansinės nuomos gavėjo įsipareigojimų nevykdymo nekilnojamojo turto, kuris yra finansinės nuomos sutarties dalykas, grąžinimas finansinės nuomos davėjui, kad būtų parduotas šis turtas ir kompensuoti kiti įsipareigojimai pagal finansinės nuomos sutartį, nors tai vyksta suėjus visiems mokėjimo terminams, yra „anuliavimo, atšaukimo, nutraukimo, visiško ar dalinio neapmokėjimo“ atvejis po tiekimo, todėl turi būti atitinkamai sumažinta apmokestinamoji vertė?
            2) Ar PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalis, 14 straipsnis ir 24 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pirkimo pasirinkimo sandorių suma, sudaranti didesnę dalį iš finansinės nuomos sutarčių išplaukiančių įsipareigojimų, finansinės nuomos gavėjo mokėtina finansinės nuomos davėjui taip, kad dalinio nesumokėjimo atveju finansinės nuomos davėjas perima nekilnojamąjį turtą, kuris yra finansinės nuomos sutarties dalykas, jį parduoda trečiajam asmeniui ir šio pardavimo kainos skirtumą grąžina finansinės nuomos gavėjui, galutiniame balanse atėmęs iš šio skirtumo pirkimo pasirinkimo sandorių sumą, laikytina sutartį įvykdančiu mokėjimu ir prekių tiekimu, apmokestinamu PVM; ar ji laikytina mokėjimu, susijusiu su nuomos ar nekilnojamojo turto naudojimo paslauga (apmokestinama PVM pagal įstatymą arba apmokestinamojo asmens pasirinkimu); ar ji laikytina atlyginimu už sutarties nutraukimą, sumokėtu atlyginant žalą, atsiradusią dėl finansinės nuomos gavėjo įsipareigojimų nevykdymo, neturinčiu tiesioginio ryšio su jokiu paslaugos už atlygį teikimu, todėl neapmokestinamu PVM?
            3) Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta taip, kad tai yra prekių tiekimas ir sutartį įvykdantis mokėjimas, kiltų klausimas, ar PVM neutralumo principas draudžia tai, kad finansinės nuomos davėjas du kartus mokėtų PVM, t. y. pirmą kartą sudarydamas finansinės nuomos sutartį (įskaitant ir pirkimo opcioną, kuris sudaro didesnę dalį sutarties vertės) ir antrą kartą, kai finansinės nuomos gavėjas nevykdo mokėjimo įsipareigojimų, parduodamas nekilnojamąjį turtą trečiajam asmeniui, atsižvelgiant į tai, kad galutiniame balanse su šiuo antru parleidimu susijusio PVM mokėjimo našta tenka finansinės nuomos gavėjui?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl antrojo klausimo
            24. Iš sprendimo pateikti prašymą dėl prejudinio sprendimo matyti, kad NLB, kaip finansinės nuomos davėja, ir Domino , kaip finansinės nuomos gavėja, sudarė dvi finansinės nuomos sutartis dėl dviejų nekilnojamojo turto objektų nuomos. Atrodo, iš šio sprendimo taip pat matyti, jog dėl Domino  įsipareigojimų nevykdymo NLB pagal šias sutartis perėmė šį turtą, jį pardavė trečiajam asmeniui ir šio pardavimo kainos skirtumą grąžino Domino , galutiniame balanse atėmusi iš šio skirtumo pirkimo pasirinkimo sandorių sumą. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmą, iš esmės Teisingumo Teismo teiraujasi, ar PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalis, 14 straipsnis ir 24 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad finansinės nuomos teikimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra prekių tiekimo arba paslaugų teikimo sandoris, kaip jis suprantamas pagal šias nuostatas.
            25. Primintina, kad pagal SESV 267 straipsnį pradėtame procese Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos taikyti Sąjungos teisės normų konkrečiam atvejui (Sprendimo Patriciello , C‑163/10, EU:C:2011:543, 21 punktas). Todėl tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti teisinius vertinimus, būtinus pagrindinei bylai išspręsti. Tačiau Teisingumo Teismas turi suteikti nacionaliniam teismui visą reikiamą informaciją, kuria jis vadovautųsi atlikdamas šį vertinimą (Sprendimo Patriciello , C‑163/10, EU:C:2011:543, 23 punktas).
            26. Taigi, nepriklausomai nuo klausimo, ar atsižvelgiant į faktines aplinkybes, dėl kurių kilo pagrindinė byla, nagrinėjamas finansinės nuomos teikimas yra atskiras sandoris, susidedantis iš kelių elementų (tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), šiam teismui reikia pateikti informacijos, kuria remdamasis jis galėtų įvertinti finansinės nuomos teisinį pobūdį PVM tikslais.
            27. Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal PVM direktyvos 24 straipsnio 1 dalį „paslaugų teikimas“ – tai sandoris, kuris nėra prekių tiekimas“. Kalbant apie „prekių tiekimo“ sąvoką, pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalį ja reikalaujama, kad būtų „teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu, perdavimas“. Be to, pagal PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punktą prekių tiekimu laikomas faktinis prekių perdavimas pagal prekių nuomos tam tikram laikotarpiui sutartį, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka.
            28. Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad paprastą nuomos sutartį reikia atskirti nuo finansinės nuomos sutarties, nes pastarajai būdinga tai, kad finansinės nuomos gavėjui perduodama didžioji dalis naudos ir rizikos, susijusių su teisine nuosavybe. Aplinkybė, kad pasibaigus sutarties terminui numatytas nuosavybės perdavimas arba kad diskontuota įmokų suma yra praktiškai identiška prekės rinkos vertei, atskirai ar bendrai yra kriterijus, leidžiantis nustatyti, ar sutartis gali būti laikoma finansinės nuomos sutartimi (šiuo klausimu žr. Sprendimo Eon Aset Menidjmunt , C‑118/11, EU:C:2012:97, 38 punktą).
            29. Be to, prekių tiekimo sąvoka susijusi ne su nuosavybės teisės perdavimu taikomoje nacionalinėje teisėje numatytais būdais, o su visais materialiojo turto perdavimo sandoriais, kuriais viena šalis suteikia kitai šaliai teisę naudotis tuo turtu taip, lyg ji būtų šio turto savininkė (Sprendimo Eon Aset Menidjmunt , C‑118/11, 39 punktas ir nurodyta teismo praktika).
            30. Todėl tokiu atveju, kai nekilnojamojo turto finansinės nuomos sutartyje numatyta, kad nuosavybė perduodama finansinės nuomos gavėjui pasibaigus sutarties terminui arba kad finansinės nuomos gavėjas naudojasi pagrindinėmis šio nekilnojamojo turto nuosavybės teisėmis, visų pirma, kad jam perduodama didžioji dalis naudos ir rizikos, susijusios su šio nekilnojamojo turto teisine nuosavybe, ir kad diskontuota įmokų suma yra praktiškai identiška pardavimo vertei, sandoris turi būti laikomas ilgalaikio turto įsigijimu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Eon Aset Menidjmunt , C‑118/11, 40 punktą).
            31. Šiuo klausimu remiantis faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių kilo pagrindinė byla, t. y., be kita ko, „komercinio bendradarbiavimo“ sutarčių nuostatomis ir pagal galutinį balansą atliktais pervedimais, galima manyti, kad finansinės nuomos sutarčių tikslas buvo nekilnojamojo turto, kuris buvo šių sutarčių dalykas, nuosavybės perleidimas Domino , o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal šio sprendimo 26–30 punktuose primintus kriterijus.
            32. Iš to, kas išdėstyta, matyti: PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalis, 14 straipsnis ir 24 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai nekilnojamojo turto finansinės nuomos sutartyje numatyta, kad nuosavybė perduodama finansinės nuomos gavėjui pasibaigus sutarties terminui arba kad finansinės nuomos gavėjas naudojasi pagrindinėmis šio nekilnojamojo turto nuosavybės teisėmis, visų pirma, kad jam perduodama didžioji dalis naudos ir rizikos, susijusios su šio nekilnojamojo turto teisine nuosavybe, ir kad diskontuota įmokų suma yra praktiškai identiška šio turto pardavimo vertei, tokios sutarties pagrindu sudarytas sandoris turi būti laikomas ilgalaikio turto įsigijimu.
            Dėl pirmojo klausimo
            33. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis, kaip jos matyti iš šio sprendimo 24 punkto, PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nekilnojamojo turto, kuris yra finansinės nuomos sutarties dalykas, grąžinimas finansinės nuomos davėjui, kad šis turtas būtų parduotas, yra anuliavimo, atšaukimo, nutraukimo, visiško ar dalinio neapmokėjimo atvejis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
            34. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi teisiškai įvertinti NLB ir Domino  sandorius, Teisingumo Teismas turi jam pateikti visą informaciją, kuria jis vadovautųsi atlikdamas šį vertinimą.
            35. Šiuo klausimu reikia priminti, kad PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalimi, kurioje nurodyti anuliavimo, atšaukimo, nutraukimo, visiško ar dalinio nesumokėjimo arba kainos sumažinimo įvykdžius sandorį atvejai, valstybės narės įpareigojamos sumažinti apmokestinamąją vertę ir dėl to apmokestinamojo asmens mokėtino PVM sumą kiekvieną kartą, kai sudarius sandorį apmokestinamasis asmuo negauna dalies ar viso atlygio. Šia nuostata įtvirtinamas pagrindinis PVM direktyvos principas, pagal kurį apmokestinamąją vertę sudaro faktiškai gautas atlygis ir dėl kurio mokesčių administratorius negali gauti didesnės PVM sumos nei ta, kurią gavo apmokestinamasis asmuo (Sprendimo Almos Agrárkülkereskedelmi , C‑337/13, EU:C:2014:328, 22 punktas).
            36. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, išskyrus sutarčių anuliavimo ir atšaukimo atvejus, kuriais šalys grąžinamos į padėtį, kurioje jos buvo prieš sudarydamos sutartį, ir apmokestinamasis asmuo nebeturi skolinio reikalavimo teisės, PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje numatytos tik situacijos, kai kita sutarties šalis nemoka skolos, kurią ji privalo mokėti pagal šią sutartį, arba ją moka tik iš dalies (šiuo klausimu žr. Sprendimo Almos Agrárkülkereskedelmi , C‑337/13, EU:C:2014:328, 23 ir 24 punktus).
            37. Todėl apmokestinamojo asmens apmokestinamoji vertė negali būti sumažinama, kai sutartyje numatytomis sąlygomis šis apmokestinamasis asmuo gavo visus mokėjimus kaip atlygį už paslaugos teikimą arba kai, be sutarties nutraukimo arba panaikinimo, šios paslaugos gavėjas nebeturi mokėti sutartos kainos apmokestinamajam asmeniui.
            38. Iš to, kas išdėstyta, matyti: PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja neleidžiama apmokestinamajam asmeniui sumažinti savo apmokestinamąją vertę, kai jis gavo visus mokėjimus kaip atlygį už savo paslaugos teikimą arba kai, be sutarties nutraukimo arba panaikinimo, kita sutarties šalis nebeturi mokėti sutartos kainos apmokestinamajam asmeniui.
            Dėl trečiojo klausimo
            39. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, jog jis draudžia tai, kad apmokestinamasis asmuo mokėtų PVM pirmą kartą, kai sudaroma finansinės nuomos sutartis, kurioje numatytas pirkimo pasirinkimo sandoris, ir antrą kartą, kai jis perleidžia nekilnojamąjį turtą, kuris buvo šios sutarties dalykas, trečiajai bendrovei, nes finansinės nuomos gavėjas nevykdė savo įsipareigojimų.
            40. Šiuo klausimu svarbu priminti, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad PVM sistemai būdingas mokesčių neutralumo principas draudžia apmokestinamojo asmens verslo veiklą apmokestinti du kartus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Puffer , C‑460/07, EU:C:2009:254, 45 ir 46 punktus ir Sprendimo Klub , C‑153/11, EU:C:2012:163, 42 punktą).
            41. Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad PVM tikslais kiekvienas tiekimas ar teikimas paprastai turi būti laikomas atskiru ir savarankišku, kaip tai matyti iš PVM direktyvos 1 straipsnio 2 dalies antros pastraipos (Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 29 punktas). Tačiau tam tikromis aplinkybėmis keli formaliai atskiri tiekimai ar teikimai, kurie gali būti vykdomi atskirai ir todėl atskirai apmokestinami arba neapmokestinami, turi būti laikomi vienu sandoriu, kai jie nėra savarankiški (šiuo klausimu žr. Sprendimo RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland , C‑155/12, EU:C:2013:434, 20 punktą).
            42. Pagal šią praktiką prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami sandoriai, t. y., pirma, Domino  suteiktos paslaugos ir, antra, nekilnojamojo turto perleidimas trečiajai bendrovei, turi būti laikomi „vienu tiekimu arba teikimu“. Tas pats taikoma, kai apmokestinamasis asmuo teikia du ar kelis elementus ar atlieka du ar kelis veiksmus, taip glaudžiai susijusius, kad jie sudaro objektyviai vieną ekonominę nedalomą paslaugą, kurios padalijimas būtų dirbtinis.
            43. Jei paaiškėtų, kad minėti sandoriai negali būti laikomi vienu tiekimu arba teikimu, mokesčių neutralumo principas nedraudžia, kad jie būtų atskirai apmokestinti PVM.
            44. Iš to, kas išdėstyta, matyti: mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, jog jis nedraudžia to, kad, pirma, nekilnojamojo turto finansinės nuomos teikimas ir, antra, šio nekilnojamojo turto perdavimas (finansinės nuomos sutarties) trečiajai šaliai būtų atskirtai apmokestinti PVM, jei šie sandoriai negali būti laikomi vienu tiekimu arba teikimu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            45. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            1. 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 2 straipsnio 1 dalis, 14 straipsnis ir 24 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai nekilnojamojo turto finansinės nuomos sutartyje numatyta, kad nuosavybė perduodama finansinės nuomos gavėjui pasibaigus sutarties terminui arba kad finansinės nuomos gavėjas naudojasi pagrindinėmis šio nekilnojamojo turto nuosavybės teisėmis, visų pirma, kad jam perduodama didžioji dalis naudos ir rizikos, susijusios su šio nekilnojamojo turto teisine nuosavybe, ir kad diskontuota įmokų suma yra praktiškai identiška šio turto pardavimo vertei, tokios sutarties pagrindu sudarytas sandoris turi būti laikomas ilgalaikio turto įsigijimu.
            2. Direktyvos 2006/112 90 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja neleidžiama apmokestinamajam asmeniui sumažinti savo apmokestinamąją vertę, kai jis gavo visus mokėjimus kaip atlygį už savo paslaugos teikimą arba kai, be sutarties nutraukimo arba panaikinimo, kita sutarties šalis nebeturi mokėti sutartos kainos apmokestinamajam asmeniui.
            3. Mokesčių neutralumo principas turi būti aiškinamas taip, jog jis nedraudžia to, kad, pirma, nekilnojamojo turto finansinės nuomos teikimas ir, antra, šio nekilnojamojo turto perdavimas (finansinės nuomos sutarties) trečiajai šaliai būtų atskirtai apmokestinti pridėtinės vertės mokesčiu, jei šie sandoriai negali būti laikomi vienu tiekimu arba teikimu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.


2000 m. vasario 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Emesa Sugar (Free Zone) NV prieš Aruba. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nyderlandai. # Laikinosios apsaugos priemonės. # Byla C-17/98.


2014 m. lapkričio 13 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Mohamad Hamcho ir Hamcho International prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės Sirijai – Lėšų įšaldymas – Ieškinys dėl panaikinimo – Ieškinio pareiškimo terminas – Dalinis nepriimtinumas – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Įrodinėjimo pareiga – Panaikinimo padarinių pakeitimas laiko atžvilgiu.#Byla T-43/12.