title: 2011 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Aurora Sousa Rodríguez ir kiti prieš Air France SA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra - Ispanija.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą - Oro transportas - Reglamentas (EB) Nr. 261/2004 - 2 straipsnio 1 punktas - Kompensacija keleiviams skrydžio atšaukimo atveju - "Atšaukimo" sąvoka - 12 straipsnis - "Papildomos kompensacijos" sąvoka - Kompensacija pagal nacionalinę teisę.#Byla C-83/10.

text:
      Byla C‑83/10
      Aurora Sousa Rodríguez ir kt.
      prieš
      Air France SA
      (Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Oro transportas – Reglamentas (EB) Nr. 261/2004 – 2 straipsnio 1 punktas – Kompensacija keleiviams skrydžio atšaukimo atveju – „Atšaukimo“ sąvoka – 12 straipsnis – „Papildomos kompensacijos“ sąvoka – Kompensacija pagal nacionalinę teisę“
      Sprendimo santrauka
      1.        Transportas – Oro transportas – Reglamentas Nr. 261/2004 – Bendros kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisyklės atsisakymo
            vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju – Panaikinimas – Sąvoka
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 261/2004 2 straipsnio l punktas ir 5 straipsnio 3 dalis)
      2.        Transportas – Oro transportas – Reglamentas Nr. 261/2004 – Bendros kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisyklės atsisakymo
            vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju – Papildoma kompensacija – Apimtis – Neturtinės žalos padengimas
            – Įtraukimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 261/2004 8, 9 ir 12 straipsniai; 1999 m. Monrealio konvencija)
      1.        Reglamento Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo
         arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 295/91, 2 straipsnio l punkte apibrėžtą „atšaukimo“
         sąvoką reikia aiškinti taip, kad ji apima ne tik tuos atvejus, kai atitinkamas orlaivis apskritai neišskrenda, bet ir tuos
         atvejus, kai orlaivis išskrido, tačiau dėl kokios nors priežasties buvo priverstas grįžti į išvykimo oro uostą, o šio orlaivio
         keleiviai buvo perkelti į kitus skrydžius.

      Priežastis, dėl kurios orlaivis buvo priverstas grįžti į išvykimo oro uostą, nėra svarbi. Ši priežastis iš tiesų yra svarbi
         tik kai reikia nustatyti, ar atitinkamu atveju atšaukta „dėl ypatingų aplinkybių, kurių nebūtų buvę galima išvengti net ir
         imantis visų pagrįstų priemonių“, kaip tai nurodyta Reglamento Nr. 261/2004 5 straipsnio 3 dalyje, nes tai konstatavus neprivalu
         mokėti kompensacijos.

      (žr. 34, 35 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Reglamento Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo
         arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 295/91, 12 straipsnyje nurodytą „papildomos kompensacijos“
         sąvoką reikia aiškinti taip, kad ji suteikia nacionaliniam teismui galimybę Konvencijoje dėl tam tikrų tarptautinio vežimo
         oru transporto taisyklių suvienodinimo ar nacionalinėje teisėje numatytomis sąlygomis kompensuoti dėl neįvykdytos vežimo oro
         transportu sutarties patirtą žalą, įskaitant neturtinę. Tačiau šia „papildomos kompensacijos“ sąvoka nacionalinis teismas
         negali remtis kaip teisiniu pagrindu, kad oro vežėjui nurodytų atlyginti keleiviams, kurių skrydis buvo atidėtas arba atšauktas,
         išlaidas, jų patirtas dėl to, kad šis vežėjas neįvykdė jam šio reglamento 8 ir 9 straipsniuose numatytos pareigos suteikti
         pagalbą ir pasirūpinti.

      (žr. 46 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 13 d.(*)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Oro transportas – Reglamentas (EB) Nr. 261/2004 – 2 straipsnio 1 punktas – Kompensacija keleiviams skrydžio atšaukimo atveju – „Atšaukimo“ sąvoka – 12 straipsnis – „Papildomos kompensacijos“ sąvoka – Kompensacija pagal nacionalinę teisę“
      Byloje C‑83/10
      dėl Juzgado de lo Mercantil nº1 de Pontevedra (Ispanija) 2010 m. vasario 1 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. vasario 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Aurora Sousa Rodríguez,
      Yago López Sousa,
      Rodrigo Manuel Puga Lueiro,
      Luis Ángel Rodríguez González,
      María del Mar Pato Barreiro,
      Manuel López Alonso,
      Yaiza Pato Rodríguez
      prieš
      Air France SA
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir D. Šváby,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        A. Sousa Rodríguez, López Sousa, Puga Lueiro, Rodríguez González, Pato Barreiro, M. López Alonso ir Pato Rodríguez, atstovaujamų
         Procurador de los Tribunales J. Portela Leiros, padedamo advokato J. González Pérez,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir M. Perrot,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato M. Russo,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Hathaway, padedamo baristerio D. Beard,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir K. Simonsson,
      susipažinęs su 2011 m. birželio 28 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 261/2004,
         nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam
         laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB) Nr. 295/91 (OL L 46, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk.,
         8 t., p. 10), 2 straipsnio 1 punkto ir 12 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp septynių oro transporto keleivių ir Air France SA (toliau – Air France) dėl žalos, kurią jie tvirtina patyrę ilgam laikui atidėjus skrydžius, ir nepatogumų, patirtų skrendant iš Paryžiaus (Prancūzija)
         į Vigo (Ispaniją) dėl šios oro transporto bendrovės orlaivio techninių problemų, atlyginimo.

       Teisinis pagrindas
       Tarptautinė teisė
      3        Europos bendrija dalyvavo Monrealyje 1999 m. gegužės 10–28 d. vykusioje Tarptautinėje diplomatinėje konferencijoje oro transporto
         teisės klausimais, kurioje priimta Konvencija dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru transporto taisyklių suvienodinimo (toliau
         – Monrealio konvencija), ir šią konvenciją pasirašė 1999 m. gruodžio 9 d.

      4        2001 m. balandžio 5 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė sprendimą 2001/539/EB dėl Europos bendrijos priimamos Konvencijos dėl
         tam tikrų tarptautinio vežimo oru taisyklių suvienodinimo (Monrealio konvencija) (OL L 194, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 491). Europos Sąjungai ši konvencija įsigaliojo 2004 m. birželio 28 d.

      5        Monrealio konvencijos III skyriaus „Vežėjo atsakomybė ir žalos atlyginimo dydis“ 19 straipsnyje „Vėlavimas“ nurodyta:

      „Vežėjas atsako už žalą, atsiradusią dėl vėlavimo vežant oru keleivius, bagažą arba krovinius. Tačiau vežėjas neatsako už
         žalą, atsiradusią dėl vėlavimo, jeigu jis įrodo, kad jis ir jo darbuotojai ir atstovai ėmėsi visų prieinamų protingų priemonių
         žalai išvengti, arba tai, kad jam ar jiems buvo neįmanoma imtis šių priemonių.“

      6        Šios konvencijos to paties skyriaus 22 straipsnio „Atsakomybės ribos dėl vėlavimo, bagažo ir krovinio“ 1 dalyje skelbiama:

      „Žalos, atsiradusios dėl vėlavimo, kaip numatyta 19 straipsnyje, vežant keleivius, vežėjo atsakomybė kiekvienam keleiviui
         neviršija 4150 specialiųjų skolinimosi teisių.“

      7        Monrealio konvencijos 29 straipsnyje „Reikalavimų pagrindas“ numatyta:

      „Vežant keleivius, bagažą ir krovinį, bet koks ieškinys dėl žalos atlyginimo, nesvarbu koks jo pagrindas, ar tai būtų ši konvencija,
         sutartis, deliktas arba kas kita, gali būti pareiškiamas tik pagal šioje konvencijoje numatytas sąlygas ir atsakomybės ribas
         <...>“

       Sąjungos teisė
       Reglamentas (EB) Nr. 2027/97
      8        1997 m. spalio 9 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2027/97 dėl oro vežėjo atsakomybės už keleivių ir jų bagažo vežimą oru (OL L 285,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 3 t., p. 489) su pakeitimais, padarytais 2002 m. gegužės 13 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 889/2002 (OL L 140, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 6 t.,
         p. 246; toliau – Reglamentas Nr. 2027/97), 1 straipsnyje numatyta:

      „Šis reglamentas įgyvendina atitinkamas Monrealio konvencijos nuostatas <...>.“
      9        Reglamento Nr. 2027/97 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:

      „Bendrijos oro vežėjo atsakomybę už keleivius ir jų bagažą reglamentuoja visos su tokia atsakomybe susijusios Monrealio konvencijos
         nuostatos.“

       Reglamentas Nr. 261/2004
      10      Reglamento Nr. 261/2004 10 ir 17 konstatuojamosiose dalyse tvirtinama:

      „10.      Keleiviai, kuriuos be jų sutikimo atsisakoma vežti, turėtų turėti galimybę atsisakyti [savo] skrydžio ir atgauti už bilietus
         sumokėtą sumą arba tęsti kelionę patenkinamomis sąlygomis, taip pat jais turėtų būti tinkamai pasirūpinta, kol jie laukia
         vėlesnio skrydžio.

      <...>
      17.      Keleiviais, kurių skrydžiai atidedami nurodytam laikui, turėtų būti tinkamai pasirūpinta, ir jie turėtų turėti galimybę atsisakyti
         [savo] skrydžio bei atgauti už bilietus sumokėtą sumą arba tęsti kelionę patenkinamomis sąlygomis.“

      11      Šio reglamento 1 straipsnio „Tikslas“ 1 dalyje numatyta:

      „Šis reglamentas jame nurodytomis sąlygomis nustato minimalias keleivių teises, kai:
      a)      juos be jų sutikimo atsisakoma vežti;
      b)      jų skrydis atšaukiamas;
      c)      jų skrydis atidedamas.“
      12      Šio reglamento 2 straipsnio „Sąvokų apibrėžimai“ l punkte nustatyta:

      „Šiame reglamente:
      <...>
      l)      „atšaukimas“ – tai anksčiau numatyto skrydžio, kuriame buvo rezervuota bent viena vieta, nevykdymas.“
      13      To paties reglamento 5 straipsnio „Skrydžių atšaukimas“ 1–3 dalyse nurodyta:

      „1.      Atšaukus skrydį:
      a)      skrydį vykdantis oro vežėjas atitinkamiems keleiviams teikia pagalbą pagal 8 straipsnį;
      b)      oro vežėjas atitinkamiems keleiviams teikia pagalbą pagal 9 straipsnio 1 dalies a punktą ir 9 straipsnio 2 dalį, taip pat
         nukreipimo kitu maršrutu atveju, jei pagrįstai tikimasi, kad naujojo skrydžio išvykimo laikas bus ne anksčiau kaip kitą dieną
         po atšaukto skrydžio planuoto išvykimo, – 9 straipsnio 1 dalies b punkte ir 9 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytą pagalbą;

      c)      atitinkami keleiviai turi teisę į kompensaciją, kurią skrydį vykdantis oro vežėjas išmoka pagal 7 straipsnį, nebent:
      i)      jiems buvo pranešta apie atšaukimą mažiausiai prieš dvi savaites iki tvarkaraštyje numatyto išvykimo laiko;
      ii)      jiems buvo pranešta apie atšaukimą ne daugiau kaip prieš dvi savaites ir ne mažiau kaip prieš septynias dienas iki tvarkaraštyje
         numatyto išvykimo laiko ir buvo pasiūlyta keliauti kitu maršrutu, išvykstant ne daugiau kaip dviem valandomis anksčiau už
         numatytą išvykimo laiką ir atvykti į galutinę paskirties vietą mažiau kaip keturiomis valandomis vėliau už tvarkaraštyje numatytą
         atvykimo laiką;

      iii)      jiems buvo pranešta apie atšaukimą mažiau kaip prieš septynias dienas iki tvarkaraštyje numatyto išvykimo laiko ir buvo pasiūlyta
         keliauti kitu maršrutu, išvykstant ne daugiau kaip viena valanda anksčiau už numatytą išvykimo laiką ir atvykti į galutinę
         paskirties vietą mažiau kaip dviem valandomis vėliau už tvarkaraštyje numatytą atvykimo laiką.

      2.      Kai keleiviams pranešama apie skrydžio atšaukimą, jiems paaiškinama, kokiu kitu transportu jie galėtų keliauti.
      3.      Skrydį vykdantis oro vežėjas neprivalo mokėti kompensacijos pagal 7 straipsnį, jei gali įrodyti, kad skrydis buvo atšauktas
         dėl ypatingų aplinkybių, kurių nebūtų buvę galima išvengti net ir imantis visų pagrįstų priemonių.“

      14      Reglamento Nr. 261/2004 6 straipsnio „Atidėjimas“ 1 dalyje nustatyta:

      „Kai skrydį vykdantis oro vežėjas pagrįstai tikisi, kad tvarkaraštyje numatytas skrydžio išvykimo laikas bus atidėtas:
      a)      dviem ar daugiau valandoms – 1500 kilometrų ar mažesnio atstumo skrydžių atveju; arba
      b)      trims ar daugiau valandoms – visų didesnio kaip 1500 kilometrų atstumo Bendrijos vidaus skrydžių ir visų kitų 1500–3500 kilometrų
         atstumo skrydžių atveju; arba

      c)      keturioms ar daugiau valandoms – visų skrydžių, kuriems netaikomas a arba b punktas, atveju,
      skrydį vykdantis oro vežėjas teikia keleiviams:
      i)      9 straipsnio 1 dalies a punkte ir 9 straipsnio 2 dalyje nurodytą pagalbą;
      ii)      kai pagrįstai tikimasi, kad išvykimo laikas bus ne anksčiau kaip kitą dieną po anksčiau skelbto išvykimo laiko – 9 straipsnio
         1 dalies b punkte ir 9 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytą pagalbą;

      iii)      kai atidedama ne mažiau kaip penkioms valandoms – 8 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą pagalbą.“
      15      Šio reglamento 7 straipsnio „Teisė į kompensaciją“ 1 dalyje teigiama:

      „1.      Kai daroma nuoroda į šį straipsnį, keleiviai gauna tokio dydžio kompensaciją:
      a)      250 eurų visų 1500 kilometrų ar mažesnio atstumo skrydžių atveju;
      <…>“
      16      Šio reglamento 8 straipsnyje „Teisė atgauti sumokėtą sumą arba vykti kitu maršrutu“ nurodyta:

      „1.      Kai daroma nuoroda į šį straipsnį, keleiviams leidžiama rinktis:
      a)      –       per septynias dienas 7 straipsnio 3 dalyje numatytu būdu atgauti visą už bilietą jį perkant sumokėtą sumą, už neįvykusios
         kelionės dalį arba dalis sumokėtą sumą ir už jau įvykusią kelionės dalį ar dalis sumokėtą sumą, jei pagal keleivio numatytą
         kelionės planą skrydis nebeteko prasmės, taip pat tam tikrais atvejais

      –      kaip galima greičiau skrydį į pirmąją išvykimo vietą;
      b)      kaip galima greitesnį nukreipimą kitu maršrutu į galutinę paskirties vietą panašiomis kelionės sąlygomis;
      c)      nukreipimą kitu maršrutu į galutinę paskirties vietą panašiomis kelionės sąlygomis kitu keleiviui patogiu laiku, jeigu yra
         vietų.

      <...>
      3.      Jei miestą ar regioną aptarnauja keli oro uostai ir skrydį vykdantis oro vežėjas siūlo keleiviui skrydį į kitą oro uostą nei
         nurodytasis keleivio įsigytame biliete, skrydį vykdantis oro vežėjas padengia keleivio nuvykimo iš to kito oro uosto į keleivio
         įsigytame biliete nurodytąjį oro uostą arba į kitą netolimą su keleiviu sutartą paskirties vietą kainą.“

      17      Reglamento Nr. 261/2004 9 straipsnio „Teisė į rūpinimąsi“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Kai daroma nuoroda į šį straipsnį, keleiviams nemokamai pasiūloma:
      a)      maistas ir gaivinamieji gėrimai, atsižvelgiant į laukimo laiką;
      b)      apgyvendinimas viešbutyje tais atvejais,
      –        kai būtina pasilikti vieną ar daugiau naktų, arba
      –        kai būtina pasilikti ilgiau nei buvo numatęs keleivis;
      c)      transportas iš oro uosto į apgyvendinimo vietą (viešbutį ar kitą) ir atgal.
      2.      Be to, keleiviams pasiūloma du kartus nemokamai paskambinti telefonu, išsiųsti telekso ar fakso pranešimus arba elektroninius
         laiškus.“

      18      Šio reglamento 12 straipsnio „Papildoma kompensacija“ 1 dalyje teigiama:

      „Šis reglamentas taikomas nepažeidžiant keleivių teisės gauti papildomą kompensaciją. Pagal šį reglamentą gautos kompensacijos
         suma gali būti atimama iš tokios kompensacijos sumos.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      19      Ieškovai pagrindinėje byloje sudarė su Air France vežimo oru iš Paryžiaus (Prancūzija) į Vigą (Ispanija) šios bendrovės vykdomu skrydžiu Nr. 5578 sutartį. Buvo numatyta, kad
         orlaivis, kuriuo bus vykdomas skrydis, iš Paryžiaus (Šarlio de Golio oro uosto) išvyks 2008 m. rugsėjo 25 d. 19 val. 40 min.

      20      Keletą minučių po orlaivio pakilimo iš anksto numatytu laiku pilotas nusprendė grįžti į išvykimo punktą, t. y. Paryžiaus Šarlio
         de Golio oro uostą, dėl orlaivio techninio gedimo. Byloje nėra duomenų apie tai, kad po grįžimo į išvykimo oro uostą orlaivis
         vėliau būtų vėl pakilęs ir į paskirties punktą nuskridęs vėliau, nei numatyta.

      21      Trims šio skrydžio keleiviams buvo pasiūlyta išskristi kitą rytą, t. y. 2008 m. rugsėjo 26 d., 7 val. 5 min. numatytu skrydžiu
         iš Paryžiaus Orli oro uosto į Portą (Portugalija), iš kurio jie Vigo miestą pasiekė taksi. Kitam keleiviui pasiūlyta vykti
         tos pačios dienos skrydžiu iš Paryžiaus į Vigą per Bilbao. Kitus keleivius Air France priėmė į taip pat 2008 m. rugsėjo 26 d. numatytą jos pačios vykdomą skrydį Paryžius–Vigas, o orlaivis, kuriuo numatyta vykdyti
         skrydį, turėjo išvykti tą pačią valandą kaip ir patyręs gedimą, t. y. 19 val. 40 min. Tik vienas iš 2008 m. rugsėjo 25 d.
         skrydžio keleivių buvo apgyvendintas Air France lėšomis, o visi kiti iš šios oro transporto bendrovės nesulaukė jokios pagalbos.

      22      Septyni skrydžio Nr. 5578 keleiviai, ieškovai pagrindinėje byloje, kreipėsi į Juzgado de lo Mercantil n°1 de Pontevedra (Pontevedros komercinis teismas Nr. 1) su prašymu priteisti iš Air France dėl vežimo oro transportu sutarties nevykdymo patirtų nuostolių atlyginimą.

      23      Ieškovai pagrindinėje byloje prašo kiekvienam iš jų priteisti po 250 EUR kaip Reglamento Nr. 261/2004 7 straipsnyje numatytą
         kompensaciją. Vienas iš ieškovų prašo priteisti dar ir taksi išlaidų už kelionę nuo Porto oro uosto iki Vigo atlyginimą. Kitas
         ieškovas prašo padengti jo maisto Paryžiaus oro uoste išlaidas ir išlaidas už papildomą šuns priežiūros dieną. Visi ieškovai
         taip pat reikalauja iš Air France priteisti jų patirtos neturtinės žalos atlyginimą.

      24      Tokiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Mercantil n°1 de Pontevedra nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar [Reglamento Nr. 261/2004] 2 straipsnio l punkte apibrėžta „atšaukimo“ sąvoka turi būti aiškinama kaip reiškianti tik numatytu
         laiku neįvykdytą skrydį, ar ji taip pat apima bet kurį atvejį, kai rezervuotas skrydis buvo pradėtas vykdyti, tačiau lėktuvas
         nepasiekė savo paskirties vietos, įskaitant ir priverstinį grįžimą į išvykimo oro uostą dėl techninių priežasčių?

      2.      Ar šio reglamento 12 straipsnyje esanti „papildomos kompensacijos“ sąvoka turi būti aiškinama taip, kad atšaukto skrydžio
         atveju nacionaliniam teismui leidžiama priteisti žalos, įskaitant neturtinę, atlyginimą dėl neįvykdytos vežimo oru sutarties
         pagal kriterijus, kuriuos įtvirtina nacionalinės teisės normos ir nacionalinių teismų praktika sutartinių prievolių neįvykdymo
         srityje, ar, atvirkščiai, ši kompensacija turi apimti tik keleivių patirtas tinkamai pagrįstas išlaidas, kurias vežėjas oru
         nepakankamai padengė atsižvelgiant į [Reglamento Nr. 261/2004] 8 ir 9 straipsnių reikalavimus, net jeigu šiomis nuostatomis
         nebuvo remtasi, ir, galiausiai, ar šios dvi papildomos kompensacijos sąvokos tarpusavyje suderinamos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      25      Tam, kad keleiviams galėtų priteisti kompensaciją pagal Reglamento Nr. 261/2004 5 ir 7 straipsnius, prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas, kurio prašoma nustatyti, ar atitinkamas skrydis gali būti laikomas „atšauktu“, kaip tai suprantama
         pagal šio reglamento 2 straipsnio l punktą, iš esmės klausia, ar „atšaukimo“ sąvoka apima tik tuos atvejus, kai atitinkamas
         orlaivis apskritai neišskrenda, ar apima ir atvejį, kai orlaivis išskrenda, tačiau vėliau dėl lėktuvo techninio gedimo yra
         priverstas grįžti į išvykimo oro uostą.

      26      Pirmiausia reikia priminti, kad šio reglamento 2 straipsnio l punkte „atšaukimas“ apibrėžtas kaip „anksčiau numatyto skrydžio,
         kuriame buvo rezervuota bent viena vieta, nevykdymas“. Taigi prieš nustatant „atšaukimo“ sąvokos reikšmę, iš pradžių reikia
         apibūdinti „skrydžio“ sąvokos, kaip ji suprantama pagal šį straipsnį, reikšmę.

      27      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad skrydį iš esmės sudaro vežimo oro transportu operacija, taigi tai
         tam tikras šio vežimo „vienetas“, vykdomas oro transporto vežėjo, kuris nustato jo maršrutą (2008 m. liepos 10 d. Sprendimo
         Emirates Airlines, C‑173/07, Rink. p. I‑5237, 40 punktas). Jis dar patikslino, kad maršrutas yra esminis skrydžio, atliekamo pagal oro vežėjo
         iš anksto sudarytą planą, elementas (2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Sturgeon ir kt., C‑402/07 ir C‑432/07, Rink. p. I‑10923, 30 punktas).

      28      Kadangi sąvoka „maršrutas“ reiškia kelią, kuriuo orlaivis turi skristi nustatyta tvarka iš išvykimo oro uosto į paskirties
         oro uostą, tam, kad skrydį galima būtų laikyti įvykdytu, nepakanka, kad orlaivis išvyktų numatytu maršrutu, ir būtina, kad
         jis dar pasiektų pagal minėtą maršrutą numatytą paskirties punktą. Aplinkybė, kad orlaivis išskrido, tačiau vėliau grįžo į
         išskridimo oro uostą nepasiekęs pagal maršrutą numatyto paskirties punkto, reiškia, kad skrydis, koks buvo numatytas iš pradžių,
         negali būti laikomas įvykusiu.

      29      Be to, iš Reglamento Nr. 261/2004 2 straipsnio l punkte pateikto apibrėžimo visiškai nematyti, jog, nepaisant to, kad iš pradžių
         numatytas skrydis neįvykdytas, šio skrydžio „atšaukimui“, kaip jis suprantamas pagal šį straipsnį, dar būtina priimti eksplicitinį
         jo atšaukimo sprendimą.

      30      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nurodęs, jog išvadą apie atšaukimą iš principo galima daryti tais atvejais, kai iš pradžių
         numatytas ir atidėtas skrydis pakeičiamas kitu skrydžiu, t. y. kai pradinio skrydžio plano atsisakoma, o šio skrydžio keleiviai
         prisijungia prie kito skrydžio, kuris taip pat suplanuotas, tačiau nepriklauso nuo į jį perkeltų keleivių rezervuoto skrydžio,
         keleivių (minėto Sprendimo Sturgeon ir kt. 36 punktas).

      31      Tokiu atveju visiškai nebūtina, kad visi keleiviai, kurie buvo rezervavę vietas iš pradžių numatytam skrydžiui, būtų vežami
         kitu skrydžiu. Šiuo atveju svarbi tik kiekvieno taip vežamo keleivio konkreti situacija, t. y. iš atitinkamo keleivio pozicijos
         vertinama aplinkybė, kad atsisakyta pradinio skrydžio plano.

      32      Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad įvairiose Reglamento Nr. 261/2004 1 straipsnio 1 dalies b punkto ir Reglamento Nr. 261/2004
         10 ir 17 konstatuojamųjų dalių kalbinėse versijose minimas „jų“ arba „[savo]“ skrydžio atšaukimas.

      33      Byloje nustatyta, kad visi ieškovai pagrindinėje byloje buvo perkelti į kitus skrydžius, suplanuotus kitą dieną nei iš pradžių
         numatytas išvykimas, kad galėtų pasiekti, tam tikrais atvejais – su persėdimu, paskirties punktą, t. y. Vigą. Taigi, iš pradžių
         numatytas „jų skrydis“ laikytinas „atšauktu“.

      34      Galiausiai reikia pažymėti, kad priežastis, dėl kurios orlaivis buvo priverstas grįžti į išvykimo oro uostą ir dėl to nepasiekė
         paskirties vietos, nėra svarbi pripažįstant įvykį „atšaukimu“, kaip jis suprantamas pagal minėtą Reglamento Nr. 261/2004 2 straipsnio
         l punkte esantį apibrėžimą. Ši priežastis iš tiesų yra svarbi tik sprendžiant žalos, kurią keleiviai patyrė atšaukus jų skrydį,
         atlyginimo klausimą, kai reikia nustatyti, ar atitinkamu atveju atšaukta „dėl ypatingų aplinkybių, kurių nebūtų buvę galima
         išvengti net ir imantis visų pagrįstų priemonių“, kaip tai nurodyta Reglamento Nr. 261/2004 5 straipsnio 3 dalyje, nes tai
         konstatavus neprivalu mokėti kompensacijos.

      35      Atsižvelgiant į pirma išdėstytus motyvus į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 261/2004 2 straipsnio l punkte
         apibrėžtą „atšaukimo“ sąvoką reikia aiškinti taip, kad tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, ji apima
         ne tik tuos atvejus, kai atitinkamas orlaivis apskritai neišskrenda, bet ir tuos atvejus, kai orlaivis išskrido, tačiau dėl
         kokios nors priežasties buvo priverstas grįžti į išvykimo oro uostą, o šio orlaivio keleiviai buvo perkelti į kitus skrydžius.

       Dėl antrojo klausimo
      36      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nacionalinis teismas, vadovaudamasis
         nacionalinės teisės normomis, gali įpareigoti oro vežėją atlyginti dėl neįvykdytos vežimo oru sutarties patirtą visų rūšių,
         įskaitant neturtinę, žalą. Jis konkrečiai norėtų sužinoti, ar ši papildoma kompensacija gali apimti išlaidas, kurias keleiviai
         patyrė dėl to, kad oro vežėjas neįvykdė jam pagal Reglamento (EB) Nr. 261/2004 8 ir 9 straipsnius priklausančių pareigų suteikti
         pagalbą ir pasirūpinti.

      37      Pirmiausia reikia priminti, kad Reglamento Nr. 261/2004 1 straipsnyje pabrėžiamas minimalus teisių, kurios juo pripažįstamos
         oro transporto keleiviams, kai juos be jų sutikimo atsisakoma vežti, jų skrydis atšaukiamas arba jų skrydis atidedamas, pobūdis.
         Be to, šio reglamento 12 straipsnyje „Papildoma kompensacija“ numatyta, kad šis reglamentas taikomas nepažeidžiant keleivių
         teisės gauti papildomą kompensaciją. Ten pat patikslinta, kad pagal šį reglamentą gautos kompensacijos suma gali būti atimama
         iš tokios kompensacijos sumos.

      38      Iš šių nuostatų darytina išvada, kad oro transporto keleiviams pagal Reglamento Nr. 261/2004 12 straipsnį suteikta kompensacija
         skirta papildyti kitas šiame reglamente numatytas priemones, kad keleiviams būtų kompensuota visa žala, patirta dėl to, kad
         oro vežėjas neįvykdė savo sutartinių įsipareigojimų. Taigi, šia nuostata nacionaliniam teismui leidžiama nurodyti oro vežėjui
         atlyginti žalą, kurią keleiviai patyrė dėl oro transporto sutarties nevykdymo, remiantis kitu nei Reglamentas Nr. 261/2004
         teisiniu pagrindu, t. y. Monrealio konvencijoje ar nacionalinėje teisėje numatytomis sąlygomis.

      39      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog pačios standartiškai ir nedelsiant pagal Reglamentą
         Nr. 261/2004 taikomos priemonės neužkerta atitinkamiems keleiviams, dėl tos pačios oro vežėjo neįvykdytos sutartinės prievolės
         patyrusiems ir žalos, suteikiančios teisę į kompensaciją, galimybės, be kita ko, pareikšti ieškinį dėl minėtos žalos atlyginimo
         pagal Monrealio konvencijoje numatytas sąlygas (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo IATA ir ELFAA, C‑344/04, Rink. p. I‑403, 47 punktą).

      40      Konkrečiai tariant, Monrealio konvencijos 19, 22 ir 29 straipsniuose, kurie vienos iš valstybių narių teritorijoje įsteigto
         oro vežėjo atsakomybei taikomi pagal Reglamento Nr. 2027/97 3 straipsnio 1 dalį, patikslinamos sąlygos, kuriomis atitinkami
         keleiviai gali reikšti ieškinius siekdami iš vežėjų, atsakingų už žalą dėl vežimo oru sutarties neįvykdymo, prisiteisti individualizuoto
         dydžio nuostolių atlyginimą.

      41      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad 2010 m. gegužės 6 d. sprendime (Walz, C‑63/09, Rink. p. I‑0000, 29 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Monrealio konvencijos III skyriuje vartojami žalą
         reiškiantys terminai „préjudice“ ir „dommage“ turi būti suprantami kaip apimantys tiek turtinę, tiek neturtinę žalą. Darytina
         išvada, kad pagal Reglamento Nr. 261/2004 12 straipsnį gali būti kompensuojama ne tik turtinė, bet ir neturtinė žala.

      42      Dėl papildomos kompensacijos pagal Reglamento Nr. 261/2004 12 straipsnį pažymėtina, kad nacionalinis teismas negali nurodyti
         oro vežėjui, jog šis atidėtų ar atšauktų skrydžių keleiviams atlygintų išlaidas, patirtas dėl to, kad šis oro vežėjas neįvykdė
         šio reglamento 8 ir 9 straipsniuose numatytų pareigų suteikti pagalbą (grąžinti už bilietą sumokėtą sumą arba nukreipti į
         paskirties punktą kitu maršrutu, padengti kelionės iš atvykimo oro uosto į iš pradžių numatytą oro uostą išlaidas) ir pasirūpinti
         (apmokėti maitinimosi, nakvynės ir ryšio išlaidas).

      43      Oro transporto keleivių reikalavimai, grindžiami šiuo reglamentu jiems pripažintomis teisėmis, kaip antai numatytomis jo 8
         ir 9 straipsniuose, neturėtų būti priskiriami prie „papildomos“ kompensacijos, kaip ji apibrėžta šio sprendimo 38 punkte.

      44      Tačiau kai oro vežėjas pažeidžia jam pagal Reglamento Nr. 261/2004 8 ir 9 straipsnius tenkančias pareigas, oro transporto
         keleiviai turi teisę, vadovaudamiesi šiuose straipsniuose nurodytais kriterijais, pasinaudoti teise į kompensaciją.

      45      Galiausiai dėl nacionalinio teismo klausimo, ar oro transporto keleivių teisėms, numatytoms Reglamento Nr. 261/2004 8 ir 9 straipsniuose,
         atsirasti nustatyta sąlyga, kad jas būtų nurodę patys keleiviai, reikia pabrėžti, kaip savo išvados 61 punkte padarė generalinė
         advokatė, kad pačiame reglamente nėra jokių nuostatų, kurios neleistų priteisti kompensacijos dėl Reglamento Nr. 261/2004
         8 ir 9 straipsniuose numatytų neįvykdytų pareigų tik dėl to, kad oro transporto keleiviai nesirėmė šiomis nuostatomis.

      46      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 261/2004 12 straipsnyje nurodytą
         „papildomos kompensacijos“ sąvoką reikia aiškinti taip, kad ji suteikia nacionaliniam teismui galimybę Monrealio konvencijoje
         ar nacionalinėje teisėje numatytomis sąlygomis kompensuoti dėl neįvykdytos vežimo oro transportu sutarties patirtą žalą, įskaitant
         neturtinę. Tačiau šia „papildomos kompensacijos“ sąvoka nacionalinis teismas negali remtis kaip teisiniu pagrindu, kad oro
         vežėjui nurodytų atlyginti keleiviams, kurių skrydis buvo atidėtas arba atšauktas, išlaidas, jų patirtas dėl to, kad šis vežėjas
         neįvykdė jam šio reglamento 8 ir 9 straipsniuose numatytos pareigos suteikti pagalbą ir pasirūpinti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      47      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 261/2004, nustatančio bendras kompensavimo ir pagalbos
            keleiviams taisykles atsisakymo vežti ir skrydžių atšaukimo arba atidėjimo ilgam laikui atveju, panaikinančio Reglamentą (EEB)
            Nr. 295/91, 2 straipsnio l punkte apibrėžtą „atšaukimo“ sąvoką reikia aiškinti taip, kad tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama
            pagrindinėje byloje, ji apima ne tik tuos atvejus, kai atitinkamas orlaivis apskritai neišskrenda, bet ir tuos atvejus, kai
            orlaivis išskrido, tačiau dėl kokios nors priežasties buvo priverstas grįžti į išvykimo oro uostą, o šio orlaivio keleiviai
            buvo perkelti į kitus skrydžius.
      2.      Reglamento Nr. 261/2004 12 straipsnyje nurodytą „papildomos kompensacijos“ sąvoką reikia aiškinti taip, kad ji suteikia nacionaliniam
            teismui galimybę Konvencijoje dėl tam tikrų tarptautinio vežimo oru transporto taisyklių suvienodinimo ar nacionalinėje teisėje
            numatytomis sąlygomis kompensuoti dėl neįvykdytos vežimo oro transportu sutarties patirtą žalą, įskaitant neturtinę. Tačiau
            šia „papildomos kompensacijos“ sąvoka nacionalinis teismas negali remtis kaip teisiniu pagrindu, kad oro vežėjui nurodytų
            atlyginti keleiviams, kurių skrydis buvo atidėtas arba atšauktas, išlaidas, jų patirtas dėl to, kad šis vežėjas neįvykdė jam
            šio reglamento 8 ir 9 straipsniuose numatytos pareigos suteikti pagalbą ir pasirūpinti.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


2000 m. balanžio 6 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # The Polo/Lauren Company LP prieš PT. Dwidua Langgeng Pratama International Freight Forwarders. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Bendra prekybos politika. # Byla C-383/98.


title: 2016 m. vasario 17 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Sanoma Media Finland Oy-Nelonen Media prieš Viestintävirasto.#Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2010/13/ES – 19 straipsnio 1 dalis – Televizijos reklamos ir programų atskyrimas – Padalytas ekranas – 23 straipsnio 1 ir 2 dalys – Televizijos reklamos intarpų ribojimas iki 20 % laiko per astronominę valandą – Rėmimo pranešimai – Kitos nuorodos į rėmėją – „Juodosios sekundės“.#Byla C-314/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. vasario 17 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 2010/13/ES — 19 straipsnio 1 dalis — Televizijos reklamos ir programų atskyrimas — Padalytas ekranas — 23 straipsnio 1 ir 2 dalys — Televizijos reklamos intarpų ribojimas iki 20 % laiko per astronominę valandą — Rėmimo pranešimai — Kitos nuorodos į rėmėją — „Juodosios sekundės““
      Byloje C‑314/14
      dėl Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas, Suomija) 2014 m. birželio 27 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. liepos 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media

      prieš

         Viestintävirasto

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis trečiosios kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), M. Safjan, A. Prechal ir K. Jürimäe,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J. Heliskoski,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos N. Dafniou ir L. Kotroni,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos I. Koskinen ir A. Marcoulli,

         susipažinęs su 2015 m. spalio 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/13/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) (OL L 95, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 263, 2010 m., p. 23) 19 straipsnio 1 dalies ir 23 straipsnio 1 ir 2 dalių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Sanoma Media Finland Oy–Nelonen Media (toliau – Sanoma) ir Viestintävirasto (Suomijos audiovizualinės rinkos reguliavimo institucija) ginčą dėl pastarosios sprendimo, kuriame ji konstatavo, kad Sanoma pažeidė Suomijos teisės aktus dėl televizijos reklamos, ir nurodė jai pašalinti pažeidimą, teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

         Europos Sąjungos teisė

               3

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva kodifikavo ir panaikino 1989 m. spalio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 89/552/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) (OL L 298, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 224).

               4

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 79, 81, 83, 85 ir 87 konstatuojamosiose dalyse teigiama:

                        „(79)

                        <...> Nepaisant to, visi komerciniai audiovizualiniai pranešimai turėtų atitikti ne tik identifikavimo taisykles, bet ir pagrindines kokybės taisykles, kad būtų laikomasi aiškiai apibrėžtų viešosios tvarkos tikslų.

                  <...>

                        (81)

                        Komercinė ir technologijų plėtra suteikia naudotojams daugiau pasirinkimo galimybių ir atsakomybės jiems naudojantis audiovizualinės žiniasklaidos paslaugomis. Kad reguliavimas išliktų proporcingas bendro intereso tikslams, televizijos programų transliavimo atžvilgiu reikėtų tam tikro lankstumo. Atskyrimo principas turėtų būti taikomas tik televizijos reklamai ir teleparduotuvėms, ir tam tikromis aplinkybėmis, jeigu valstybė narė nenusprendžia kitaip, reikėtų leisti prekių rodymą. Tačiau jei prekių rodymas yra paslėptas, jį reikėtų uždrausti. Atskyrimo principas neturėtų trukdyti naudoti naujų reklamos būdų.

                  <...>

                        (83)

                        Siekiant užtikrinti visišką ir tinkamą vartotojų – televizijos žiūrovų interesų apsaugą labai svarbu, kad reklamą televizijoje reglamentuotų tam tikros minimalios taisyklės bei standartai ir kad valstybės narės turėtų teisę nustatyti išsamesnes ar griežtesnes taisykles, o kai kuriais atvejais – jų jurisdikcijai priklausantiems televizijos transliuotojams nustatyti skirtingas sąlygas.

                  <...>

                        (85)

                        Atsižvelgiant į didesnes žiūrovų galimybes išvengti reklamos naudojant naujas technologijas, pavyzdžiui, skaitmeninius asmeninius įrašančius vaizdo grotuvus, ir didesnį televizijos kanalų pasirinkimą, išsamus reklamos intarpų reguliavimas siekiant apsaugoti žiūrovus nebėra pagrįstas. Nors neturėtų būti padidintas leistinos reklamos kiekis per valandą, tačiau šia direktyva transliuotojams turėtų būti suteikta daugiau lankstumo naudojant reklamos intarpus, kai tai neturi neigiamo poveikio programų vientisumui.

                  <...>

                        (87)

                        Turėtų būti nustatytas 20 % televizijos reklamos intarpams ir teleparduotuvių intarpams per valandą skirto laiko apribojimas, taikomas ir geriausiam transliavimo laikui. Televizijos reklamos intarpo koncepciją reikėtų suprasti kaip televizijos reklamą, kaip apibrėžta 1 straipsnio 1 dalies i punkte, kurios trukmė ne ilgesnė kaip 12 minučių.“

               5

               Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, nurodytos šios sąvokų apibrėžtys:

                        „a)

                        „audiovizualinės žiniasklaidos paslauga“:

                                 i)

                                 paslauga, apibrėžta Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 56 ir 57 straipsniuose, už kurią redakcinę atsakomybę prisiima žiniasklaidos paslaugų teikėjas ir kurios pagrindinis tikslas – informavimo, pramogų ar švietimo tikslais teikti programas plačiajai visuomenei elektroninių ryšių tinklais <...>. Tokia audiovizualinės žiniasklaidos paslauga – tai televizijos programų transliavimas, kaip apibrėžta šios dalies e punkte, arba užsakomosios audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos, kaip apibrėžta šios dalies g punkte;

                                 ii)

                                 komercinis audiovizualinis pranešimas,

                        b)

                        „programa“ – vaizdų, perteikiančių judesį, lydimą arba nelydimą garso, visuma, sudaranti atskirą vienetą žiniasklaidos paslaugų teikėjo nustatytame tvarkaraštyje arba kataloge, kurių forma bei turinys prilygsta televizijos programų formai ir turiniui. Pavyzdžiui, tokios programos apima pilnametražius vaidybinius filmus, sporto renginius, situacijų komedijas, dokumentinius filmus, programas vaikams ir originalius dramos kūrinius;

                  <...>

                        h)

                        „komercinis audiovizualinis pranešimas“ – vaizdai, lydimi arba nelydimi garso, skirti tiesiogiai arba netiesiogiai reklamuoti prekes, paslaugas ar fizinio arba juridinio asmens, vykdančio ekonominę veiklą, įvaizdį. Tokie vaizdai lydi programą arba yra į ją įtraukiami už užmokestį arba kitą panašų atlygį ar savireklamos tikslais. Komercinių audiovizualinių pranešimų formos apima, inter alia, televizijos reklamą, rėmimą, teleparduotuves ir prekių rodymą;

                        i)

                        „televizijos reklama“ – už mokestį ar kitą panašų atlygį bet kokia forma transliuojama informacija arba informacija, kurią savireklamos tikslais teikia prekyba, verslu, amatu ar profesine veikla besiverčianti viešoji ar privati įmonė arba fizinis asmuo, siekdami atlygintinai reklamuoti prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, įskaitant nekilnojamąjį turtą, teises ir pareigas;

                  <...>

                        k)

                        „rėmimas“ – bet kokia pagalba, kurią viešosios ar privačios įmonės arba fiziniai asmenys, nedalyvaujantys teikiant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas ar kuriant audiovizualinius kūrinius, teikia audiovizualinės žiniasklaidos paslaugoms arba programoms finansuoti, siekdami garsinti savo vardą (pavadinimą), prekės ženklą, įvaizdį, veiklą ar produktus;

                  <...>“

               6

               Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybės narės turi teisę reikalauti, kad jų jurisdikcijai priklausantys žiniasklaidos paslaugų teikėjai šia direktyva koordinuojamose srityse laikytųsi išsamesnių ar griežtesnių taisyklių su sąlyga, kad tokios taisyklės atitinka Sąjungos teisę.“

               7

               Pagal šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalį:
               „Remiamos audiovizualinės žiniasklaidos paslaugos ar programos turi atitikti šiuos reikalavimus:
               <...>

                        c)

                        žiūrovai aiškiai informuojami apie esamą rėmimo susitarimą. Programos pradžioje, jos metu ir (arba) pabaigoje tinkamu būdu pateikiant rėmėjo pavardę (pavadinimą), logotipą ir (arba) kitą ženklą, pavyzdžiui, nuorodą į jo produktą (-us) ar paslaugą (-as) arba jų skiriamąjį ženklą būtina aiškiai parodyti, kad programa yra remiama.“

               8

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Televizijos reklama ir teleparduotuvės turi būti lengvai atpažįstamos ir atskiriamos nuo redakcinio programos turinio. Neapribojant naujų reklamos technologijų naudojimo, televizijos reklama ir teleparduotuvė optinėmis ir (arba) akustinėmis, ir (arba) erdvinėmis priemonėmis turi būti pakankamai atskiriamos nuo kitų programos dalių.“

               9

               Šios direktyvos 23 straipsnyje numatyta:
               „1.   Televizijos reklamos ir teleparduotuvės intarpams skirtas laikas per vieną astronominę valandą neviršija 20 %.
               2.   1 dalis netaikoma paties transliuotojo pranešimams apie savo programas ir pagalbiniams su tomis programomis tiesiogiai susijusiems elementams, rėmimo pranešimams ir prekių rodymui.“

               10

               Direktyvos 26 straipsnyje nustatyta:
               „Nedarant poveikio 4 straipsniui, valstybės narės, deramai atsižvelgdamos į Sąjungos teisę, televizijos programų, kurios skirtos tik šalies teritorijai ir kurių negali tiesiogiai ar netiesiogiai žiūrėti vienos ar daugiau kitų valstybių narių visuomenė, transliavimo atžvilgiu gali nustatyti kitokias sąlygas nei išdėstytos 20 straipsnio 2 dalyje ir 23 straipsnyje.“

         Suomijos teisė

               11

               Direktyva 89/552 į Suomijos teisę perkelta Įstatymu Nr. 744/1998 dėl televizijos ir radijo programų transliavimo (Laki televisio- ja radiotoiminnasta 744/1998, toliau – Įstatymas Nr. 744/1998).

               12

               Pagal Įstatymo Nr. 744/1998 2 straipsnio 16 dalį komercinis pranešimas, be kita ko, apibrėžiamas kaip reklama ir rėmimas. Rėmimas ir reklama apibrėžiami atitinkamai šio straipsnio 13 ir 14 dalyse. Iš pastarosios dalies, be kita ko, matyti, kad reklama apibrėžiama kaip paprastai už mokestį ar kitokį atlygį per televiziją ar radiją transliuojama informacija, pareiškimas ar pranešimas, kurie nėra rėmimas ar prekių rodymas ir kuriais siekiama skatinti reklamos užsakovo prekių pardavimą ar ekonominę veiklą vykdančio reklamos užsakovo žinomumą.

               13

               Pagal šio įstatymo 22 straipsnio 1 dalį, kuria įgyvendinamas Direktyvos 89/552 straipsnis, atitinkantis Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalį, televizijos reklama ir teleparduotuvės programos turi būti atskirtos nuo audiovizualinių programų akustiniu ar optiniu signalu ar padalijant ekraną.

               14

               Pagal šio įstatymo 26 straipsnio 2 dalį, kuria įgyvendinamas Direktyvos 89/552 straipsnis, atitinkantis Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 10 straipsnio 1 dalies c punktą, rėmėjo pavadinimas ar logotipas turi būti aiškiai nurodytas remiamų audiovizualinių ar radijo programų pradžioje ar pabaigoje.

               15

               Pagal šio įstatymo 29 straipsnio 1 dalį, kuria įgyvendinamas Direktyvos 89/552 straipsnis, atitinkantis Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnį, reklamai ir teleparduotuvei skirtas laikas per vieną astronominę valandą negali viršyti dvylikos minučių. Iš šio straipsnio 2 dalies matyti, kad ši nuostata netaikoma, be kita ko, rėmimo pranešimams.

               16

               Iš bendrai nagrinėjamų Įstatymo Nr. 744/1998 35 straipsnio 1 dalies ir 36 straipsnio 1 dalies matyti, kad jei reguliavimo institucija konstatuoja, kad televizijos ar radijo laidų transliavimo veikla užsiimanti bendrovė pažeidžia šio įstatymo normas, ji, be kita ko, turi teisę įpareigoti bendrovę ištaisyti situaciją.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               17

                  Sanoma yra Suomijoje įsteigta audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėja. Jos paslaugos apima televizijos programų transliavimą, o kartu transliuojama, be kita ko, reklama ir remiamos programos.

               18

               Kad atskirtų reklamos pranešimų sekas, kurias ji įterpia tarp dviejų televizijos programų, Sanoma naudoja vadinamąją „ekrano padalijimo“ arba „padalyto ekrano“ techniką, kai baigiantis programai ekranas padalijamas į dvi dalis, lygiagrečiai vienoje kolonoje rodant programos pabaigos tekstą, o kitoje pristatant būsimas programas. Be to, Sanoma prieš kiekvieną reklamos intarpą, transliuojamą rodant šias sekas, ir po jo įdeda 0,4–1 sekundės trukmės juodą vaizdą, vadinamąsias „juodąsias sekundes“.

               19

               Be to, kai Sanoma transliuojama programa yra remiama, ženklus, nurodančius tą programą remiantį fizinį ar juridinį asmenį, ji gali dėti ne tik rodydama pačią remiamą programą, bet ir šios programos anonsuose ir kitose programose.

               20

               2012 m. kovo 9 d. sprendimu reguliavimo institucija nusprendė, kad šie įvairūs Sanoma veiksmai pažeidžia tam tikras Įstatymo Nr. 744/1998 nuostatas, ir nurodė jai ištaisyti šią situaciją.

               21

               Ji visų pirma nusprendė, kad Sanoma nesilaiko šio įstatymo 22 straipsnio 1 dalyje nustatyto reikalavimo atskirti reklamą ir programas. Šiuo klausimu ji manė, kad technika, kai būsimų programų pristatymo meniu rodomas padalytame ekrane lygiagrečiai su programos pabaigos tekstu, neužtikrina pakankamo tos programos ir reklamos pranešimų sekos, įterptos tarp tos ir po jos einančios programos, atskyrimo.

               22

               Antra, reguliavimo institucija nusprendė, kad per astronominę valandą Sanoma transliavo 12 minučių ir 7 sekundes reklamos ir taip pažeidė Įstatymo Nr. 744/1998 29 straipsnio 1 dalyje nustatytą maksimalią 12 minučių per valandą trukmę. Tokią išvadą ji padarė, pirma, todėl, kad programos rėmėją nurodančių ženklų rodymas kitu metu nei per pačią remiamą programą turi būti laikomas reklamos laiku. Antra, ji nusprendė, kad Sanoma tarp reklamos pranešimų sekos ir pirmiau rodomos programos įterptos „juodosios sekundės“ laikytinos programos dalimi, tačiau „juodosios sekundės“, atskiriančios kiekvieną reklamos pranešimų sekos intarpą, ir tos sekundės, kurios yra įterptos tarp reklamos pranešimų sekos ir po jos einančios programos, turi būti laikomos reklamos laiku.

               23

               Trečias ir paskutinis dalykas: reguliavimo institucija nurodė Sanoma pakeisti transliuojamų televizijos programų ir tarp jų įterpiamų reklamos pranešimų sekų atskyrimo techniką. Be to, ji nurodė Sanoma apskaičiuojant televizijos reklamos transliavimui skirtą laiką atsižvelgti, pirma, į kitu metu nei per remiamas programas rodomus rėmimo ženklus ir, antra, į „juodąsias sekundes“, įterpiamas tarp kiekvieno reklamos intarpo, transliuojamo rodant reklamos pranešimų seką, ir tarp šios sekos ir po jos einančios programos.

               24

                  Sanoma pareiškė ieškinį dėl šio reguliavimo institucijos sprendimo panaikinimo Helsingin hallinto-oikeus (Helsinkio administracinis teismas); šį ieškinį šis teismas atmetė 2013 m. balandžio 9 d. sprendimu. Teismas visų pirma nusprendė, kad ekrano dalijimas rodant dvi skirtingas televizijos programas (tą, kuri baigiasi, ir po jos einančią) neatitinka Įstatymo Nr. 744/1998 22 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto reikalavimo atskirti reklamą nuo programų. Paskui jis nusprendė, kad rėmėją nurodančių ženklų rodymas kitu metu nei per remiamą programą leistų apeiti šios įstatymo 29 straipsnio 1 dalyje nustatytą maksimalų reklamos transliavimo per valandą laiką, jei į tokį rodymą nebūtų atsižvelgta apskaičiuojant audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjų transliuojamos reklamos laiką. Galiausiai šis teismas nusprendė, kad tai, jog po reklamos pranešimų sekos einančios „juodosios sekundės“ laikomos reklamos laiku, neprieštarauja Įstatymui Nr. 744/1998.

               25

                  Sanoma pareiškė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas), o jam kyla klausimas, kaip reikėtų aiškinti Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalį ir 23 straipsnio 1 ir 2 dalis tokioje situacijoje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kad jis galėtų pats nustatyti Įstatymo Nr. 744/1998 nuostatų, kurias, reguliavimo institucijos ir Helsingin hallinto-oikeus (Helsinkio administracinis teismas) nuomone, pažeidė Sanoma, reikšmę ir apimtį.

               26

               Tokiomis aplinkybėmis Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas) nusprendė sustabdyti apeliacinio skundo nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama aiškinti nacionalines nuostatas taip, kad ekrano padalijimas nelaikomas reklamą atskiriančia užsklanda, kuria audiovizualinė programa atskiriama nuo televizijos reklamos, jei dalyje ekrano rodoma programa, o kitoje – paskesnių to transliuotojo kanalo laidų pristatymas lentelėje ir nei padalytame ekrane, nei vėliau nepateikiama akustinė ar optinė priemonė, aiškiai parodanti reklamos pertraukos pradžią?

                        2.

                        Ar, atsižvelgiant į aplinkybę, kad Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvoje įtvirtinti minimalūs reikalavimai, šios direktyvos 23 straipsnio 2 dalį tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, reikia aiškinti taip, kad pagal ją rėmėjų simbolių, rodomų kitose programose nei remiamosios, negalima laikyti „reklamos intarpais“, kaip jie suprantami pagal direktyvos 23 straipsnio 1 dalį, įskaičiuojamais į maksimalų leistiną reklamai skirtą laiką?

                        3.

                        Ar, atsižvelgiant į aplinkybę, kad Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvoje įtvirtinti minimalūs reikalavimai, tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, šios direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje vartojamą sąvoką „reklamos intarpai“, siejamą su maksimalų leistiną reklamai skirtą laiką apibūdinančia fraze „skirtas laikas per vieną astronominę valandą neviršija 20 %“, reikia aiškinti taip, kad į reklamai skirtą laiką negalima įskaičiuoti „juodųjų sekundžių“ tarp atskirų reklamos intarpų ir reklamos pertraukos pabaigoje?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               27

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjamose teisės nuostatose numatyta, kad neturi būti reikalaujama, be padalyto ekrano, dar naudoti akustinį ir (ar) optinį signalą atskirti besibaigiančiai programai nuo po jos einančios reklamos pranešimų sekos, ir, antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šiuo atžvilgiu papildomus reikalavimus galima nustatyti tik tiek, kiek jie numatyti Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje.

               28

               Tokiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią, siekiant atskirti besibaigiančią programą nuo po jos einančios televizijos reklamos pranešimų sekos, padalytas ekranas, kurio vienoje dalyje rodomas televizijos programos pabaigos tekstas, o kitoje pristatomos būsimos paslaugų teikėjo programos, nebūtinai turi būti susietas su tuo metu ar paskui einančiu akustiniu ar optiniu signalu.

               29

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad televizijos reklama ir teleparduotuvės turi būti lengvai atpažįstamos ir atskiriamos nuo redakcinio programos turinio. Pagal šio 19 straipsnio 1 dalį, neapribojant naujų reklamos technologijų naudojimo, televizijos reklama ir teleparduotuvė optinėmis ir (arba) akustinėmis, ir (arba) erdvinėmis priemonėmis turi būti pakankamai atskiriamos nuo programų.

               30

               Taigi, šios nuostatos pirmame sakinyje įtvirtinti du esminiai reikalavimai, t. y. kad, pirma, televizijos reklama ir teleparduotuvė būtų lengvai atpažįstamos ir, antra, jas būtų galima atskirti nuo redakcinio programos turinio – televizijos programų.

               31

               Šiuos reikalavimus reikia aiškinti atsižvelgiant į Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 83 konstatuojamojoje dalyje nurodytą tikslą.

               32

               Joje, be kita ko, teigiama, kad siekiant užtikrinti visišką ir tinkamą vartotojų – televizijos žiūrovų – interesų apsaugą labai svarbu, kad reklamą televizijoje reglamentuotų tam tikros minimalios taisyklės bei standartai.

               33

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms aiškiai suteikiama teisė nustatyti išsamesnes ar griežtesnes taisykles nei nustatytosios šioje direktyvoje, tačiau reikalaujama, kad jos atitiktų Sąjungos teisę.

               34

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalies pirmas sakinys, atsižvelgiant į jos 83 konstatuojamąją dalį, turi būti suprantamas kaip išreiškiantis teisės aktų leidėjo norą užtikrinti visišką ir tinkamą vartotojų – televizijos žiūrovų – apsaugą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Österreichischer Rundfunk, C‑195/06, EU:C:2007:613, 26 ir 27 punktą ir Sprendimo Komisija / Ispanija, C‑281/09, EU:C:2011:767, 46 punktą).

               35

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje apibrėžta jos pirmame sakinyje nustatytos normos apimtis, nurodant įvairias priemones, kurias valstybės narės gali numatyti, siekdamos užtikrinti šios normos laikymąsi.

               36

               Kaip matyti, be kita ko, iš du kartus pavartotų žodžių „ir (arba)“, šis antras sakinys leidžia valstybėms narėms pasirinkti kai kurias iš šių priemonių ir atmesti kitas.

               37

               Darytina išvada, kad nors televizijos reklama ir teleparduotuvė turi būti aiškiai atskirtos nuo televizijos programų naudojant įvairias Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje nurodytas priemones, pagal šią nuostatą tokios priemonės nebūtinai turi būti taikomos kartu. Iš tikrųjų, jei viena iš jų, nesvarbu, ar tai būtų optinė, akustinė ar erdvinė priemonė, gali visiškai užtikrinti iš šios direktyvos 19 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio kylančių reikalavimų laikymąsi, valstybės narės turi teisę nenustatyti pareigos naudoti šias priemones kartu.

               38

               Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamą techniką sudaro besibaigiančios programos atskyrimas nuo po jos einančios reklamos pranešimų sekos padalijant ekraną, iš esmės užtikrinant atskyrimą erdviniu būdu.

               39

               Jei šios priemonės naudojimas tenkina iš Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje įtvirtintos normos kylančius du reikalavimus, nebūtina, kad ši priemonė būtų susieta su kitomis atskyrimo priemonėmis ar kad po jos eitų kitos atskyrimo priemonės, pavyzdžiui, akustinės ar optinės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra šiuo atveju.

               40

               Tokiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 19 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja nedraudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią, siekiant atskirti besibaigiančią programą nuo po jos einančios televizijos reklamos pranešimų sekos, padalytas ekranas, kurio vienoje dalyje rodomas televizijos programos pabaigos tekstas, o kitoje pristatomos būsimos paslaugų teikėjo programos, nebūtinai turi būti susietas su tuo metu ar paskui einančiu akustiniu ar optiniu signalu, jeigu tokia atskyrimo priemonė tenkina šio 19 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatytus reikalavimus, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

         Dėl antrojo klausimo

               41

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama kitose programose nei remiama rodomus rėmimo ženklus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, įtraukti į šios direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje nustatytą maksimalų reklamos transliavimo per astronominę valandą laiką.

               42

               Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad televizijos reklamos ir teleparduotuvės intarpams skirtas laikas per vieną astronominę valandą neturi viršyti 20 %.

               43

               Vis dėlto šio straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad jo 1 dalis netaikoma, be kita ko, rėmimo pranešimams.

               44

               Kadangi Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 2 dalies tekste neapibrėžta sąvokos „rėmimo pranešimai“ reikšmė ir apimtis, šią sąvoką reikia aiškinti atsižvelgiant į kontekstą, kuriame ji vartojama, ir į šia direktyva siekiamą tikslą.

               45

               Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad pagal Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 1 straipsnio 1 dalies h ir k punktus rėmimas yra viena iš komercinio audiovizualinio pranešimo formų, kuria fizinis ar juridinis asmuo, kuris nėra žiniasklaidos paslaugų teikėjas ar audiovizualinius kūrinius kuriantis asmuo, prisideda prie audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų finansavimo, siekdamas garsinti savo vardą (pavadinimą), prekės ženklą, įvaizdį, veiklą ar produktus.

               46

               Toliau šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies, kurioje nurodytos sąlygos, kurias turi atitikti rėmimas, c punkte, be kita ko, nustatyta, kad žiūrovai turi būti aiškiai informuojami apie esamą rėmimo susitarimą, o remiamose programose pateikiant rėmėjo simbolį, nuorodą į jo produktus ar paslaugas ar kitus skiriamuosius ženklus turi būti aiškiai parodoma, kad programos yra remiamos.

               47

               Remiantis šiomis kartu nagrinėjamomis nuostatomis galima daryti išvadą, kad kadangi rėmėjas dalyvauja programoje tik dėl to, kad prisidėtų prie paslaugos ar programos finansavimo, su rėmimu susiję simboliai, nuorodos ir kiti skiriamieji ženklai turi būti griežtai susieti su rėmėjo finansuojama ar kofinansuojama paslauga ar programa.

               48

               Dėl šios priežasties remiamų programų atveju, kaip aiškiai numatyta Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 10 straipsnio 1 dalies c punkte in fine, šie su rėmėju susiję simboliai, nuorodos ir kiti skiriamieji ženklai turi būti rodomi remiamos programos pradžioje, jos metu arba pabaigoje, vadinasi, ne kitu metu.

               49

               Šios pareigos reikia laikytis siekiant atsižvelgti į vartotojų – televizijos žiūrovų – interesus. Šia pareiga siekiama, pirma, užtikrinti, kad jie aiškiai suprastų, jog dėl tam tikros programos yra sudarytas rėmimo susitarimas, priešingai nei kitos, neremiamos, programos atveju, ir aiškiai identifikuoti rėmėją. Antra, ji draudžia nukrypti nuo Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje nustatyto maksimalaus televizijos reklamos intarpų transliavimo per astronominę valandą laiko.

               50

               Taigi, kai rėmimo nuorodos ar ženklai neatitinka sąlygos, jog jie turi būti rodomi remiamos programos pradžioje, pabaigoje ar jos metu, šios nuorodos ir ženklai negali patekti į Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, nes ši nuostata taikoma tik rėmimo pranešimams, kurie įdėti į remiamą programą.

               51

               Todėl situacijoje, apibūdintoje šio sprendimo pirmesniame punkte, Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalis taikoma tokiems ženklams ar nuorodoms.

               52

               Atsižvelgiant į šiuos svarstymus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad kitose programose nei remiama rodomi rėmimo ženklai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, turi būti įtraukti į šios direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje nustatytą maksimalų reklamos transliavimo per astronominę valandą laiką.

         Dėl trečiojo klausimo

               53

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar, atsižvelgiant į minimalų Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos reglamentavimo pobūdį, jos 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama „juodąsias sekundes“, kurios įterpiamos tarp skirtingų televizijos reklamos pranešimų sekos intarpų arba tarp šios sekos ir po jos einančios televizijos programos, įtraukti į šiame straipsnyje nustatytą maksimalų 20 % televizijos reklamos per astronominę valandą laiką.

               54

               Reikia priminti, kad pagal Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalį televizijos reklamos ir teleparduotuvės intarpams skirtas laikas per vieną astronominę valandą neviršija 20 %“.

               55

               Iš šios nuostatos teksto aiškiai matyti, kad ja tik nustatomas maksimalus televizijos reklamos ir teleparduotuvės intarpų transliacijai skirtas laikas per astronominę valandą, t. y. viršutinė jo riba, turint omenyje, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 33 punkte, valstybės narės turi teisę priimti griežtesnę normą ir nustatyti maksimalų tokių intarpų transliavimo laiką, kuris būtų žemesnis už tą viršutinę ribą.

               56

               Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 15 punkte, pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią televizijos reklamos ir teleparduotuvės intarpų dalis negali viršyti viršutinės ribos, kuri atitinka būtent Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje nustatytą ribą, o tai reiškia, kad nacionalinėje teisėje nebuvo pasinaudota šio sprendimo 33 punkte nurodyta galimybe.

               57

               Iš paties Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalies teksto negalima nuspręsti, ar šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad tokioje situacijoje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, ji įpareigoja į joje nustatytą 20 % ribą įtraukti tokias „juodąsias sekundes“, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

               58

               Todėl tokių „juodųjų sekundžių“ statusą reikia nustatyti atsižvelgiant į Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalimi siekiamą tikslą.

               59

               Kadangi Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje siekiama nustatyti viršutinę televizijos reklamos intarpų ir teleparduotuvės intarpų transliavimo per astronominę valandą laiko ribą, ši nuostata implicitiškai, tačiau neišvengiamai parodo Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimą užtikrinti teisingą pagrindinio šios direktyvos tikslo – apsaugoti vartotojus, t. y. televizijos žiūrovus, nuo per ilgo televizijos reklamos transliavimo – įgyvendinimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, 17 punktą).

               60

               Todėl šią nuostatą reikia aiškinti kaip neleidžiančią valstybėms narėms reklamos naudai sumažinti minimalaus programos laiko, kuris turi būti skirtas laidų ar kito redakcinio pobūdžio turinio transliacijai, iki žemesnės nei 80 % per astronominę valandą ribos, kuri yra implicitiškai įtvirtinta šiame straipsnyje.

               61

               Kai valstybė – kaip šiuo atveju – nėra nustačiusi griežtesnės televizijos reklamos transliavimo laiko viršutinės ribos nei nustatytoji Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje, į Sąjungos teisės aktų leidėjo valią būtų neatsižvelgta, jei „juodosios sekundės“, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kurios atskiria arba skirtingus televizijos reklamos pranešimų sekos intarpus vieną nuo kito, arba paskutinį tokį intarpą nuo po šios sekos einančios programos, nebūtų pagal šią nuostatą laikomos televizijos reklamos transliavimo laiku. Tai iki žemesnės nei šia nuostata implicitiškai nustatytos ribos sumažintų laiką, skirtą programoms ir kitam redakciniam turiniui transliuoti, tiek, kiek užtrunka šios „juodosios sekundės“.

               62

               Vadinasi, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad tais atvejais, kai valstybė narė nepasinaudojo galimybe numatyti griežtesnę normą nei nustatytoji šiame straipsnyje, Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyvos 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją ne tik nedraudžiama „juodąsias sekundes“, kurios įterpiamos tarp skirtingų televizijos reklamos pranešimų sekos intarpų arba tarp šios sekos ir po jos einančios programos, įtraukti į šiame straipsnyje numatytą maksimalų 20 % televizijos reklamos transliavimo per astronominę valandą laiką, bet netgi įpareigojama jas įtraukti į šį laiką.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               63

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/13/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) 19 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią, siekiant atskirti besibaigiančią programą nuo po jos einančios televizijos reklamos pranešimų sekos, padalytas ekranas, kurio vienoje dalyje rodomas televizijos programos pabaigos tekstas, o kitoje pristatomos būsimos paslaugų teikėjo programos, nebūtinai turi būti susietas su tuo metu ar paskui einančiu akustiniu ar optiniu signalu, jeigu tokia atskyrimo priemonė tenkina šio 19 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatytus reikalavimus, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

                           2.

                           Direktyvos 2010/13 23 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad kitose programose nei remiama rodomi rėmimo ženklai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, turi būti įtraukti į šios direktyvos 23 straipsnio 1 dalyje nustatytą maksimalų reklamos transliavimo per astronominę valandą laiką.

                           3.

                           Direktyvos 2010/13 23 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tais atvejais, kai valstybė narė nepasinaudojo galimybe numatyti griežtesnę normą nei nustatytoji šiame straipsnyje, pagal ją ne tik nedraudžiama „juodąsias sekundes“, kurios įterpiamos tarp skirtingų televizijos reklamos pranešimų sekos intarpų arba tarp šios sekos ir po jos einančios programos, įtraukti į šiame straipsnyje numatytą maksimalų 20 % televizijos reklamos transliavimo per astronominę valandą laiką, bet netgi įpareigojama jas įtraukti į šį laiką.

                     Parašai.

            (
            *1
         )   Proceso kalba: suomių.