title: 2017 m. liepos 13 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Agricola italiana alimentare SpA (AIA) prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas MONTORSI F. & F. – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas Casa Montorsi – Santykinis negaliojimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktas ir 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Susitarimas dėl prekių ženklų koegzistavimo – Apimtis – Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalis.#Byla T-389/16.

text:
         BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. liepos 13 d. (
            *1
         )
      „Europos Sąjungos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas MONTORSI F. & F. – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas Casa Montorsi – Santykinis negaliojimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktas ir 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Susitarimas dėl prekių ženklų koegzistavimo – Apimtis – Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalis“
      Byloje T‑389/16

         Agricola italiana alimentare SpA (AIA), įsteigta San Martino Buon Albergo (Italija), atstovaujama advokato S. Rizzo,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą (EUIPO), atstovaujamą L. Rampini,
      atsakovę,
      kita procedūros EUIPO apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Bendrajame Teisme:

         Casa Montorsi Srl, įsteigta Vignola (Italija), atstovaujama advokatų S. Verea, K. Muraro ir M. Balestriero,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2016 m. balandžio 28 d. EUIPO pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1239/2014-1), susijusio su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp Casa Montorsi ir AIA,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas A. M. Collins, teisėjai M. Kancheva ir J. Passer (pranešėjas),
      kancleris E. Coulon,
      susipažinęs su Bendrojo Teismo kanceliarijai 2016 m. liepos 22 d. pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su Bendrojo Teismo kanceliarijai 2016 m. spalio 11 d. pateiktu EUIPO atsiliepimu į ieškinį,
      susipažinęs su Bendrojo Teismo kanceliarijai 2016 m. spalio 13 d. pateiktu įstojusios į bylą šalies atsiliepimu į ieškinį,
      atsižvelgęs į tai, kad bylos šalys per tris savaites po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, nepateikė prašymo surengti teismo posėdį, todėl, taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 106 straipsnio 3 dalį, nusprendęs priimti sprendimą be žodinės proceso dalies,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2007 m. vasario 12 d.Montorsi Francesco & Figli SpA pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (šis reglamentas buvo pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 78, 2009, p. 1)) pateikė Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybai (EUIPO) paraišką įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą.

               2

               Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo MONTORSI F. & F.

               3

               Prekės, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 29 klasės ir atitinka tokį aprašymą: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“.

               4

               Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2007 m. liepos 30 d.Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 38/2007, o atitinkamas prekių ženklas įregistruotas 2008 m. sausio 18 d.

               5

               2010 m. gruodžio 28 d. įstojusi į bylą šalis Casa Montorsi Srl pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktą paprašė pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia visoms šio sprendimo 3 punkte nurodytoms prekėms.

               6

               Prašymas pripažinti registraciją negaliojančia buvo grįstas ankstesniu žodiniu Italijos prekių ženklu Casa Montorsi, kurio paraiška pateikta 1995 m. vasario 24 d., kuris įregistruotas 1998 m. birželio 2 d. numeriu 751820 ir jo registracija vėliau atnaujinta; jis žymi prie 29 klasės priskirtas prekes ir atitinka tokį aprašymą: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“.

               7

               Grindžiant prašymą pripažinti registraciją negaliojančia nurodytas pagrindas yra Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytas pagrindas, susijęs su galimybės supainioti egzistavimu.

               8

               Vykstant administracinei procedūrai ginčijamas prekių ženklas buvo perduotas Negroni SpA, paskui ieškovei Agricola italiana alimentare SpA (AIA).

               9

               Ieškovė prašė atmesti prašymą pripažinti registraciją negaliojančia, nes jis prieštarauja susitarimui, kurį ji pasirašė su įstojusia į bylą šalimi 2000 m. gegužės 4 d. (toliau – susitarimas) ir pagal kurį jos sutiko su jų atitinkamų prekių ženklų koegzistavimu Italijos rinkoje, taip pat įsipareigojo neprieštarauti viena kitai dėl jų naudojimo. Ieškovė taip pat paprašė pateikti ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymų.

               10

               2014 m. kovo 20 d. Anuliavimo skyrius nusprendė, kad ginčijamo prekių ženklo registracija prekėms „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“ negalioja, tačiau patvirtino jos galiojimą kitoms šiuo prekių ženklu žymimoms prekėms: „mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“ bei kitoms prekėms, nepaminėtoms ginčijamu prekių ženklu žymimų prekių sąraše.

               11

               Anuliavimo skyrius manė, kad susitarimas nekliudo įstojusios į bylą šalies prašymą pripažinti registraciją negaliojančia laikyti priimtinu, nes šis susitarimas, kurio turinys yra neapibrėžtas, kiek tai susiję su teritorija ir laikotarpiu, negali būti laikomas aiškiu sutikimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį. Dėl įstojusios į bylą šalies pateikto ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymų Anuliavimo skyrius nusprendė, kad šie įrodymai buvo pateikti, bet tik dėl prekių „Kumpiai, šalti užkandžiai ir dešros“, priskiriamų prie subkategorijos „mėsa“. Dėl prekių palyginimo jis pažymėjo, kad iš ginčijamu prekių ženklu žymimų prekių tik „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“ yra tapatūs prekėms, kurioms naudotas ankstesnis prekių ženklas, t. y. prekėms, priskiriamoms prie subkategorijos „mėsa“, ar panašūs į jas. Dėl žymenų palyginimo jis pažymėjo, kad ginčijamo prekių ženklo panašumo į ankstesnį prekių ženklą laipsnis yra vidutinis, nes abiejuose šiuose prekių ženkluose yra ta pati Montorsi pavardė. Galiausiai Anuliavimo skyrius manė, kad dėl prekių ir prekių ženklų, dėl kurių vyksta ginčas, tapatumo ar panašumo Italijos visuomenė gali supainioti ginčijamu prekių ženklu žymimas prekes „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“, todėl šio prekių ženklo registracija turi būti pripažinta negaliojančia toms prekėms.

               12

               2014 m. gegužės 12 d. pagal Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsnius ieškovė pareiškė apeliaciją EUIPO dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo, kad ginčijamo prekių ženklo registracija toliau galiotų prekėms „mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; kiaušiniai“.

               13

               2016 m. balandžio 28 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO pirmoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją.

               14

               Apeliacinė taryba visų pirma pažymėjo, kad ieškovė joje neginčijo jokių jos vertinimų dėl ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymų, žymenų ir prekių panašumo ir galimybės supainioti. Vienintelis apeliacijos pagrindas buvo grindžiamas susitarimu, kuris, pasak ieškovės, neleidžia paduoti prašymo pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia dėl galimybės supainioti.

               15

               Apeliacinė taryba manė, kad susitarimas, kuris reguliuoja privačius interesus, EUIPO nėra privalomas, tačiau ji turi nuspręsti, ar remiantis šiuo susitarimu galima teigti, kad egzistuoja „aiškus sutikimas su įregistravimu“, kaip numatyta Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje, arba kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, koegzistuoja. Apeliacinė taryba manė, kad iš susitarimo neišplaukia tokio sutikimo prielaida. Ji pridūrė, kad net jei būtų atsižvelgta į susitarimo dalį, kurioje susitarimo šalys „pripažįsta, kad jų atitinkami prekių ženklai [gali] koegzistuoti“, dar reikėtų įrodyti, kad koegzistavimą nulėmė tai, kad atitinkama visuomenė negali painioti prekių ženklų, o tai reikalautų įrodyti, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, buvo naudojami kartu pakankamai ilgą laikotarpį iki ginčijamo prekių ženklo paraiškos padavimo. Toks vienalaikio naudojimo įrodymas ir juo labiau įrodymas, kad toks vienalaikis naudojimas nekelia jokios supainiojimo rizikos, nebuvo pateiktas. Taigi, Apeliacinė taryba atmetė apeliaciją.

         Šalių reikalavimai

               16

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        priteisti iš EUIPO bylinėjimosi išlaidas.

               17

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               18

               Savo ieškiniui pagrįsti ieškovė nurodo du pagrindus, susijusius, pirma, su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punkto, siejamo su šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktu, pažeidimu ir, antra, su šio reglamento 53 straipsnio 3 dalies pažeidimu.

               19

               Reikia pradėti nuo antrojo pagrindo nagrinėjimo.

            Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies pažeidimu

               20

               Ieškovė tvirtina, kad susitarimo šalys neabejotinai sutiko su jų atitinkamų esamų ir būsimų prekių ženklų koegzistavimu Italijos rinkoje, todėl įstojusi į bylą šalis negali prašyti pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia.

               21

               Ieškovė teigia, kad įstojusi į bylą šalis bet kuriuo atveju negali nesutikti su ginčijamo prekių ženklo registracija kiekvienoje Europos Sąjungos šalyje, išskyrus Italiją, nei, atsižvelgiant į susitarimą, su šio prekių ženklo registracija Italijoje.

               22

               Ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą, kad neatsižvelgė į registracijos negaliojimo pagrindų, kylančių iš ankstesnių teisių, dėl kurių vyksta ginčas, „santykinumo principą“. Pasak jo, santykiniai atmetimo pagrindai gina tik privačius interesus. Ankstesnės teisės savininko sutikimas neleidžia pašalinti absoliutaus atmetimo pagrindo, tačiau toks sutikimas leidžia pašalinti santykinį atmetimo pagrindą. Jos nuomone, pagal Bendrojo Teismo jurisprudenciją dviejų prekių ženklų konfliktas paveikia tik konkuruojančias įmones, o ne vartotojus.

               23

               Konkrečiai dėl Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies pažeidimo ieškovė pirmiausia ginčija ginčijamo sprendimo 25 punkto pirmuose dviejuose sakiniuose esantį Apeliacinės tarybos teiginį, kad sutikimas dėl prekių ženklo įregistravimo laikomas duotu tik tada, kai tiksliai nurodytas registruojamas žymuo, o taip esą nėra šiuo atveju.

               24

               Ji teigia, kad susitarime minimas ne pats prekių ženklas MONTORSI, bet kalbama apie esamas ir būsimas žodžio „montorsi“ registracijas ar jo naudojimą, kai žymuo yra skiriamasis atsižvelgiant į prie 29 klasės priskiriamas prekes. Nėra jokios prasmės šio teiginio aiškinti griežtai, nes kai buvo sudarytas susitarimas nė viena iš jo šalių nebuvo prekių ženklo MONTORSI siaurąja prasme savininkė. Todėl ieškovė tvirtina, kad, priešingai, nei ginčijamame sprendime teigė Apeliacinė taryba, susitarimo šalys aiškiai sutiko ne tik su prekių ženklo MONTORSI siaurąja prasme, bet ir su bet kokio skiriamojo žymens, kuriame yra žodis „montorsi“, kaip šiuo atveju prekių ženklas MONTORSI F. & F., registracija ir naudojimu.

               25

               Antra, toliau ginčijamo sprendimo 25 punkte išdėstytą Apeliacinės tarybos aiškinimą, jog iš susitarimo nematyti, kad šalys aiškiai sutiko su ginčijamo prekių ženklo registravimu kaip Europos Sąjungos prekių ženklo, ieškovė laiko labai formaliu. Tiesa, kad susitarimas galioja tik Italijos teritorijoje. Vis dėlto šiuo atveju dėl Italijos teritorijos aiškiai duotas sutikimas neišvengiamai apima ir sutikimą dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo Sąjungos lygmeniu. Kadangi įstojusi į bylą šalis sutiko su prekių ženklų koegzistavimu Italijos teritorijoje ir toks sutikimas apima būsimas prekių ženklų, kuriuose yra žodis „montorsi“, registracijas, būtų dabar nelogiška neigti šį dėl ginčijamo prekių ženklo duotą sutikimą, remiantis hipotetiniu konfliktu, apimančiu tik Italijos teritoriją. Ieškovė negalėtų nieko padaryti, jei įstojusi į bylą šalis bandytų panaikinti ginčijamo prekių ženklo registraciją, remdamasi ankstesnėmis teisėmis Prancūzijoje, Ispanijoje ar kitose Sąjungos šalyse, išskyrus Italiją.

               26

               EUIPO, palaikoma įstojusios į bylą šalies, mano, kad teiginį, jog įstojusios į bylą šalies susitarime duotas sutikimas reiškia, kad ji nebegali ginti ankstesnio prekių ženklo teisių, paneigia faktai. Ieškovė teisingai tvirtina, kad santykinių atmetimo pagrindų atveju ankstesnės teisės savininkas gali pasirinkti ginti ar ne savo prekių ženklą, o nusprendęs jį ginti jis veikia vadovaudamasis išimtinai savo interesais. Vis dėlto šiuo atveju įstojusi į bylą šalis aiškiai pasirinko ginti savo ankstesnį prekių ženklą, nes ji EUIPO pateikė prašymą pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia. Tai, kad įstojusi į bylą šalis anksčiau pasirašė susitarimą ir galbūt atrodo, kad ji nesilaikė įsipareigojimų, numatytų tame pasirašytame susitarime, turi poveikį susitarimo šalių, kurios prireikus gali kreiptis į nacionalinius civilinius teismus ir juose nurodyti galimo sutarties nesilaikymo pasekmes, privačiai sferai.

               27

               Argumentas, kad santykiniai atmetimo pagrindai gina tik privačius interesus, nedaro įtakos išvadai dėl reikalavimo duoti aiškų sutikimą, kaip numatyta Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje. Ieškovės nurodytoje jurisprudencijoje buvo nagrinėjamas kitoks klausimas: asmenų, kurie ketina remtis santykiniais atsisakymo registruoti Europos Sąjungos prekių ženklą, galimybė pareikšti ieškinį.

               28

               Dėl EUIPO kompetencijos pažymėtina, kad ji tikrai turi atsižvelgti į minėtą susitarimą, pirma, tam, kad patikrintų, ar tame akte galima įžvelgti aiškų sutikimą dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį, ir, antra, ar tenkinamos nagrinėjamų prekių ženklų koegzistavimo rinkoje, kaip reikšmingo veiksnio taikant Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktą, siejamą su šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktu, sąlygos.

               29

               Be to, iš susitarimo bet kuriuo atveju nematyti, kad įstojusi į bylą šalis aiškiai sutiko su ginčijamo prekių ženklo registravimu kaip Europos Sąjungos prekių ženklo. EUIPO primena, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies yra išimtinio pobūdžio nuostata, todėl turi būti aiškinama siaurai. Kad susitarimas būtų laikomas sutikimu dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo, jame sutikimas turi būti nurodytas aiškiai, akivaizdžiai ir eksplicitiškai, o įrodinėjimo pareiga tenka tai šaliai, kuri remiasi sutikimu, nes kita susitarimo šalis neturi įrodyti savo nesutikimo.

               30

               Kaip matyti iš aiškių ginčijamame sprendime išdėstytų motyvų, susitarime nėra duota jokio aiškaus ir tikslaus sutikimo dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklo. Susitarimas atrodo neaiškus ir netikslus. Susitarimo teritorinė apimtis ir taikymo laikotarpis nėra aiškiai nurodyti. Konkrečiai prekių ženklas MONTORSI F. & F. nėra teisingai identifikuotas susitarime. Iš tikrųjų, pirma, jis neminimas pasirašytoje sutartyje. Antra, žodžiai „Bendrijos“ ar „Europos“ niekur nevartojami susitarime, jame minimos tik registracijos Italijoje ir Tribunale di Modena (Modenos teismas, Italija) nagrinėjamas teisinis ginčas. Galiausiai susitarimo 2 punkte teigiama, jog „šalys pripažįsta, kad kiekvienos iš jų iki šiol įregistruoti ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms naudojami skiriamieji žymenys gali koegzistuoti“. Turint omenyje, kad ginčijamas prekių ženklas buvo įregistruotas 2008 m. sausio 18 d., šis esminis sutarties punktas taip pat leistų daryti išvadą, kad ginčijamas prekių ženklas tikrai negali būti laikomas susitarimo dalimi. Todėl atrodytų, kad susitarimai dėl prekių ženklų ir registracijų koegzistavimo apima tik Italijos registracijas, kaip teisingai pažymėta ginčijamame sprendime. Bet kuriuo atveju EUIPO mano, kad faktas, jog ginčijamas prekių ženklas nebuvo aiškiai identifikuotas susitarime, pats savaime yra pakankamas motyvas paneigti teiginį, kad įstojusi į bylą šalis davė savo aiškų sutikimą registruoti šį prekių ženklą Sąjungoje.

               31

               Be to, priešingai, nei teigia ieškovė, susitarimo šalys nesutaria dėl tam tikrų esminių šio susitarimo punktų aiškinimo, ypač dėl to, ar susitarimas taikomas tik nacionaliniams prekių ženklams, ar taip pat užsienio, tarptautiniams arba Europos Sąjungos prekių ženklams.

               32

               Nevienodą susitarimo aiškinimą patvirtina ir šalių elgesys EUIPO ir nacionaliniuose teismuose. Šis elgesys nėra aiškus, nuoseklus ir taikus.

               33

               Darytina išvada, kad susitarime nėra „aiškaus įstojusios į bylą šalies sutikimo“ su ginčijamo prekių ženklo registravimu. Apeliacinė taryba nepadarė jokio Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies pažeidimo.

               34

               Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad, kaip patvirtinta, beje, Anuliavimo skyriaus sprendime ir ginčijamame sprendime, galimi privatūs šalių susitarimai tikrai nėra privalomi EUIPO. Šiuo atžvilgiu nėra jokios teisinės bazės. Tai irgi susiję su tuo, kad sutarčių poveikis šalims yra santykinis ir nesuderinamas su sprendimo dėl protesto ar registracijos pripažinimo negaliojančia erga omnes poveikiu. Taigi, egzistuoja viešas interesas, kurį reikia apsaugoti. Todėl Apeliacinė taryba teisingai tvirtino, kad susitarimas yra neprivalomas EUIPO, ji tik turi išsiaiškinti, ar remiantis juo galima teigti, kad egzistuoja sutikimas arba prekių ženklai koegzistuoja.

               35

               Įstojusi į bylą šalis taip pat tvirtina, kad sutikimo egzistavimas nėra įrodytas pirmiausia dėl to, kad, kaip pažymėjo Apeliacinė taryba, susitarimas yra netiksliai suformuluotas, ir, antra, dėl to, kad tada ieškovės protestas dėl 2008 m. balandžio 15 d. pateiktos įstojusios į bylą šalies paraiškos numeriu 6832125 įregistruoti prekių ženklą CASA MONTORSI kaip Europos Sąjungos prekių ženklą neturėtų jokios prasmės. Tai rodo, kad ieškovės argumentai yra prieštaringi.

               36

               Bet kuriuo atveju ginčijamas prekių ženklas nėra konkrečiai minimas susitarime ir, kaip teisingai pažymima ginčijamame sprendime, susitarime taip pat neminimi žodžiai „Bendrijos prekių ženklas“„Bendrijos registracija“ ar „Europos prekių ženklas“. Sutikimas negali būti nei implicitinis, nei numanomas. Apeliacinė taryba nėra „labai formali“. Ieškovė nori bet kokia kaina aiškinti susitarimą taip, kaip jai patogiau.

               37

               Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punkte, be kita ko, numatyta, kad, „[p]adavus prašymą Tarnybai, [Europos Sąjungos] prekių ženklo įregistravimas paskelbiamas negaliojančiu, jeigu yra 8 straipsnio 2 dalyje minėtas ankstesnis prekių ženklas ir tenkinamos to straipsnio 1 <…> dalyje keliamos sąlygos“.

               38

               Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad „[Europos Sąjungos] prekių ženklas negali būti paskelbtas negaliojančiu, jeigu šio straipsnio 1 arba 2 dalyje nurodytų teisių savininkas prieš paduodant prašymą pripažinti negaliojančiu arba priešieškinį aiškiai sutinka su Bendrijos prekių ženklo įregistravimu“.

               39

               Taigi, Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalis reikalauja, kad ankstesnės teisės savininkas duotų aiškų sutikimą dėl Europos Sąjungos prekių ženklo registravimo, kad vėliau negalėtų pateikti prašymo dėl to prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia.

               40

               Byloje, kurioje ginčijamų prekių ženklų savininkas teigė, kad šių prekių ženklų registraciją pripažinti negaliojančia prašantis asmuo dėl galimybės supainioti sutiko su jų registravimu dėl to, be kita ko, kad jie taikiai koegzistavo ir buvo sudarytas koegzistavimo susitarimas, Bendrasis Teismas priminė, kad teisės savininko sutikimas turi būti aiškus, kad būtų galima įregistruoti žymenį, kuris galėtų klaidinti. Remdamasis tuo Bendrasis Teismas padarė išvadą, viena vertus, kad taikus prekių ženklų koegzistavimas negali pakeisti aiškaus sutikimo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį. Kita vertus, dėl koegzistavimo susitarimo Bendrasis Teismas, konstatavęs, kad jis sudarytas ne dėl ginčijamų prekių ženklų, o dėl kito prekių ženklo, nusprendė, kad, nesant aiškaus šalių sutikimo, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalį, toks susitarimas negali būti aiškinamas taip, kad išeitų už jo taikymo srities ribų. Bendrasis Teismas konstatavo, kad toks aiškus sutikimas nebuvo duotas (2015 m. birželio 3 d. Sprendimo Pensa Pharma / VRDT – Ferring ir Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA ir pensa), T‑544/12 ir T‑546/12, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:355, 35, 37, 40, 49 ir 51 punktai).

               41

               Šiuo atveju įvadinėje susitarimo dalyje (A–C punktuose) minimas Tribunale di Modena (Modenos teismas) nagrinėjamas šalių teisinis ginčas dėl žodžio „montorsi“ naudojimo džiovintos mėsos sektoriuje ir šalių derybos siekiant išspręsti šį ginčą ir išvengti teisinių ginčų ateityje dėl šio žodžio, kiek tai susiję su visomis prie 29 klasės priskiriamomis prekėmis. Šioje įvadinėje susitarimo dalyje minimi Italijos prekių ženklai, kuriuose yra žodis „montorsi“.

               42

               Susitarimo 2 punkto pirmoje pastraipoje numatyta, jog „šalys pripažįsta, kad kiekvienos iš jų iki šiol įregistruoti ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms (be kita ko, mėsai, žuviai, paukštienai ir žvėrienai, mėsos ekstraktams; konservuotiems, džiovintiems, virtiems ir keptiems vaisiams ir daržovėms, drebučiams, uogienėms, kompotams, kiaušiniams, pienui ir pieno produktams; maistiniams aliejams ir riebalams) naudojami skiriamieji žymenys gali koegzistuoti“. Susitarimo 2 punkto antroje pastraipoje numatyta, kad „todėl pačios šalys, ir jų teisių perėmėjai, abipusiai atsisako ginčyti atitinkamas šių žymenų registracijas kaip prekių ženklų ir prieštarauti kitos šalies atliekamam šių žymenų naudojimui, nepaisant to, ar jie būtų naudojami kaip firmos vardas, prekių ženklas, iškaba ar kita netipiška forma“. Susitarimo 3 punkte, be kita ko, numatyta: „[š]alys atsisako kelti bet kokias pretenzijas, kurių jos galėtų turėti dėl iki šiol kitos šalies atliekamo skiriamojo žymens MONTORSI naudojimo“.

               43

               Kaip pažymėjo EUIPO, susitarime minimi žymenys, registracijos Italijoje ir teisinis ginčas Italijoje. Jame nekalbama apie Sąjungą ar Sąjungos teisę. Susitarime minimas žodis „montorsi“, bet ne šioje byloje ginčijamas žodinis žymuo MONTORSI F. & F. Be to, susitarime minimas prekių ženklų koegzistavimas ir atsisakymas ginčyti susijęs tik su „iki šiol“, t. y. su iki 2000 m. gegužės 4 d. įregistruotais ar naudojamais žymenimis. Galiausiai, remiantis susitarimu, šalys atsisako bet kokių pretenzijų, kurių galėtų turėti dėl „kitos šalies atliekamo skiriamojo žymens MONTORSI naudojimo“.

               44

               Iš to, kas pasakyta, matyti, kad, kaip iš esmės pažymėjo Anuliavimo skyrius ir Apeliacinė taryba, susitarimas apsiriboja tik iki jo sudarymo Italijoje įregistruotais ar naudojamais žymenimis. Kaip teisingai pažymėjo Apeliacinė taryba, susitarimo tekstas leidžia neabejotinai manyti, kad susitarimai dėl prekių ženklų koegzistavimo ir įregistravimo yra susiję tik su Italijos prekių ženklais. Susitarime neminimas šioje byloje nagrinėjamas žymuo MONTORSI F. & F., juo labiau neminima šio žymens ar kokio kito žymens, kuriame yra žodis „montorsi“, registracija ateityje kaip Europos Sąjungos prekių ženklo.

               45

               Atsižvelgiant į šiuos dalykus, kurie bent jau rodo, kad susitarime šalys neišreiškė nuomonės dėl prekių ženklų, kuriuose yra žodis „montorsi“, registravimo Sąjungos lygmeniu, ir į tai, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalyje numatytas sutikimas turi būti aiškus, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad, remiantis susitarimu, negalima teigti, jog įstojusi į bylą šalis davė aiškų sutikimą dėl žymens MONTORSI F. & F. įregistravimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklo.

               46

               Ši išvada, priešingai, nei teigia ieškovė, nėra labai formali. Ji išplaukia iš susitarimo sąlygų ir Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalies reikalavimų. Beje, pati ieškovė sutinka, kad susitarimo galiojimas apsiriboja Italijos teritorija. Kaip iš esmės pažymi įstojusi į bylą šalis, ieškovė bando suteikti susitarimui reikšmę, kuri neatitinka jo teksto.

               47

               Vis dėlto ieškovė tvirtina, kad ši išvada nėra labai logiška, nes ji galėtų įregistruoti ginčijamą prekių ženklą kiekvienoje Sąjungos šalyje, išskyrus Italiją, todėl, kad dėl sudaryto susitarimo įstojusi į bylą šalis neturi ankstesnių teisių šiose šalyse, net pačioje Italijoje. Ieškovė priduria, kad būtų nelogiška pripažinti negaliojančiu Sąjungos lygmeniu įregistruotą ginčijamą prekių ženklą dėl nurodomos ir tik Italijoje konstatuotos galimybės supainioti, nes pagal susitarimą įstojusi į bylą šalis kaip tik atsisakė ginčyti prekių ženklą Italijoje, o tai reiškia, kad ji pripažino, jog Italijoje egzistuoja galimybė supainioti.

               48

               Šie ieškovės argumentai negali paneigti Apeliacinės tarybos požiūrio.

               49

               Iš tikrųjų tai, kad dėl ekonominių, strateginių ar kitų priežasčių įstojusi į bylą šalis nusprendė, užuot teisiškai ginčijusis su ieškove, su ja susitarti dėl susitarimo sudarymo momentu egzistavusių jų atitinkamų žymenų ir prekių ženklų koegzistavimo Italijoje, nereiškia, kad įstojusi į bylą šalis atsisakė teisės reikšti protestus dėl Europos Sąjungos prekių ženklo. Toks sutikimas nereiškia, kad galima susitarime pripažinta supainiojimo rizika Italijoje, neišeinant už susitarimo dėl koegzistavimo ribų, turėtų būti laikoma prisiimta ir ne šiame kontekste, konkrečiai – Europos Sąjungos prekių ženklo atveju. Dėl tokio prekių ženklo įstojusi į bylą šalis, jei nėra aiškaus sutikimo dėl šio prekių ženklo įregistravimo, išlaiko teisę remtis galimybe supainioti.

               50

               Be to, reikia pažymėti, kad ieškovė nepripažino šios teisės įstojusiai į bylą šaliai, tačiau reikalavo jos sau pačiai. Kaip matyti iš EUIPO bylos medžiagos ir kaip pažymi EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, ieškovė šioje byloje nepripažįsta įstojusios į bylą šalies teisės prašyti pripažinti ginčijamo prekių ženklo registraciją negaliojančia, tačiau pati iš karto pareiškė protestą dėl įstojusios į bylą šalies pateikto prašymo įregistruoti žymenį CASA MONTORSI kaip Europos Sąjungos prekių ženklą. Vis dėlto iš susitarimo tikrai nematyti, kad jame būtų įtvirtinti asimetriniai šalių įsipareigojimai. Priešingai, susitarime numatytas abipusis šalių sutikimas su jo sudarymo momentu egzistuojančių jų atitinkamų žymenų ir prekių ženklų koegzistavimu.

               51

               Dėl teiginio, kad santykiniai atmetimo pagrindais ginami tik privatūs interesai ir kad ankstesnės teisės savininko sutikimas yra privalomas EUIPO, pakanka pažymėti, kad toks sutikimas dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo šioje byloje bet kuriuo atveju nebuvo duotas.

               52

               Be to, kaip iš esmės pažymėjo EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, teismo sprendimas, kuriuo ieškovė grindžia šį teiginį, nėra susijęs su susitarimo dėl prekių ženklų koegzistavimo taikymo EUIPO apimties klausimu. Tas teismo sprendimas yra susijęs su kitokiu ir šioje byloje reikšmės neturinčiu klausimu dėl asmenų, galinčių remtis absoliučiu ar santykiniu atsisakymo registruoti Europos Sąjungos prekių ženklą pagrindu (2008 m. liepos 8 d. Sprendimo Lancôme / VRDT – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), T‑160/07, EU:T:2008:261, 20–26 punktai).

               53

               Atsižvelgiant į šiuos argumentus, darytina išvada, kad antrasis panaikinimo pagrindas yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.

            Dėl pirmojo panaikinimo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punkto, siejamo su šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktu, pažeidimu

               54

               Ieškovė tvirtina, kad Apeliacinės tarybos vertinimas, jog ji turėjo įrodyti ne tik tai, kad sutinka su prekių ženklų koegzistavimu, bet ir tai, kad šį koegzistavimą lėmė galimybės supainioti nebuvimas, yra klaidingas.

               55

               Pasak ieškovės, Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies a punktu ir 8 straipsnio 1 dalies b punktu siekiama apsaugoti ne tik vartotojo, bet ir ankstesnių teisių savininkų interesus. Galimos supainiojimo rizikos buvimas nėra reikšmingas, nes, pavyzdžiui, šiuo atveju ankstesnės teisės savininkas aiškiai sutiko su prekių ženklų koegzistavimu Italijoje. Santykinių atmetimo pagrindų atveju ankstesnės teisės savininkas gali pasirinkti, ar ginti savo prekių ženklą, o nusprendęs jį ginti, veikia tik savo interesais. Galima nauda visuomenei pasireiškia tiesiog kaip savininko ieškinio šalutinis poveikis.

               56

               Bet kuriuo atveju šio ieškinio sėkmė ir ginčijamo prekių ženklo išlaikymas „mėsai, žuviai, paukštienai, žvėrienai; kiaušiniams“ nepakeistų situacijos Italijos rinkoje, kur ir toliau koegzistuotų ankstesnis prekių ženklas ir Italijos prekių ženklas MONTORSI F. & F.

               57

               EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės poziciją.

               58

               EUIPO tvirtina, kad nors dviejų prekių ženklų koegzistavimas rinkoje galbūt galėtų sumažinti šių dviejų prekių ženklų painiojimo riziką, į tokią galimybę galima būtų atsižvelgti tik tada, jei bent jau per administracinę procedūrą paraišką dėl Europos Sąjungos prekių ženklo pateikęs asmuo įrodytų, kad tokį koegzistavimą lėmė supainiojimo rizikos nebuvimas. Be to, koegzistavimo laikotarpis turėtų būti pakankamai ilgas, kad galėtų daryti poveikį vartotojo suvokimui.

               59

               Taigi, ieškovė turėjo įrodyti, kad atitinkami Italijos vartotojai susidurdavo su vienalaikiu prekių ženklų, kuriuose yra žodis „montorsi“, naudojimu ir kad toks naudojimas nebuvo klaidinantis. Kadangi įrodymų dėl prekių ženklų, dėl kurių vyksta ginčas, koegzistavimo rinkoje ir to, kad jie koegzistavo dėl to, kad nebuvo painiojami, nebuvo pateikta, koegzistavimas, kuriuo remiasi ieškovė, negali būti laikomas veiksniu, į kurį reikia atsižvelgti vertinant galimybę supainioti.

               60

               Be to, galimybės supainioti buvimo ar nebuvimo vertinimas reiškia, kad reikia atsižvelgti į visus reikšmingus veiksnius, tarp kurių yra ne tik nagrinėjamų prekių ženklų koegzistavimas, bet ir prekių ženklų bei prekių panašumo laipsnis.

               61

               Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad ieškovės argumentavimas, kad esą galimybė supainioti nėra svarbus klausimas, nes kalbama tik apie prekių ženklo savininko privačius interesus, yra grindžiamas klaidinga prielaida, kad santykiniai atmetimo pagrindai yra skirti apsaugoti ne vartotojų, o ankstesnių teisių savininkų interesams.

               62

               Įstojusi į bylą šalis, be kita ko, pažymi, kad prekių ženklų koegzistavimo prielaida paprastai reiškia, kad dėl galimo žymenų susidūrimo rinkoje egzistuoja galimybė suklaidinti visuomenę ir kad susitarimas dėl koegzistavimo tikrai neturėtų kenkti vartotojų, kurie neturėtų būti klaidinami, apsaugos tikslui.

               63

               Nepaisant šių svarstymų, reikėtų pažymėti, kad prašymo pripažinti registraciją negaliojančia dalykas šiuo atveju yra Europos Sąjungos prekių ženklas, kuris visais atžvilgiais yra užsienio prekių ženklas, palyginti su nacionaliniu prekių ženklu, ir jo galiojimas apima visas Sąjungos šalis, be to, nacionaliniu prekių ženklu galima veiksmingai remtis Europos Sąjungos prekių ženklo atžvilgiu. Atitinkama teritorija šioje byloje yra ne Italija, o Sąjunga. Jokie „teisiniai svarstymai“ neturėtų tokie nelogiški, kad būtų galima manyti, jog galimas sutikimas dėl įregistravimo tik vienoje šalyje turi būti išplėstas kitoms 27 valstybėms narėms.

               64

               Be to, ginčijamo prekių ženklo paraiška buvo paduota 2007 m. vasario 12 d., todėl galima šio prekių ženklo transformacija pagal Reglamento Nr. 207/2009 112 straipsnį į nacionalinį Italijos prekių ženklą bet kuriuo atveju įvyktų po susitarimo sudarymo. Vadinasi, nacionalinis prekių ženklas, kuris atsirastų dėl tokios transformacijos, jokiu būdu negalėtų koegzistuoti su „kiekvienos iš [šalių] iki šiol įregistruotais ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms naudojamais skiriamaisiais žymenimis“ (susitarimo 2 punktas), nes 2000 m. gegužės 4 d. pasirašant susitarimą jis neegzistavo. Nuoroda į ieškovės tapatų Italijos prekių ženklą, kuris buvo įregistruotas nacionaliniu lygmeniu numeriu 1205683, nieko nereiškia, nes šis prekių ženklas taip pat yra vėlesnis už susitarimą: jo paraiška paduota 2006 m. lapkričio 22 d. ir jis įregistruotas 2009 m. liepos 1 d., todėl nepriskirtinas prie „kiekvienos iš [šalių] iki šiol įregistruotų ir (ar) 29 tarptautinės klasės prekėms naudojamų skiriamųjų žymenų“.

               65

               Galiausiai reikia pabrėžti, kad savo argumentavimu, jog susitarimas galioja tik Italijoje, o prašymas pripažinti registraciją negaliojančia yra nepriimtinas dėl to, kad grindžiamas ankstesne nacionaline teise, ieškovė pripažįsta, kad jos prekių ženklus, dėl kurių paraiškos paduotos ar kurie įregistruoti už nacionalinės teritorijos ribų, iš principo gali laisvai ginčyti įstojusi į bylą šalis, o tai rodytų, kad problema susijusi ne su paties prašymo pripažinti registraciją negaliojančia galiojimu ar priimtinumu, t. y. su viešo intereso apsaugos principo taikymu, o tik su galimu pažeidimu privataus intereso, grindžiamo privataus susitarimo, dėl kurio EUIPO negali turėti kompetencijos, egzistavimu.

               66

               Nagrinėjant antrąjį panaikinimo pagrindą buvo konstatuota, kad susitarime nėra jokio įstojusios į bylą šalies aiškaus sutikimo dėl ginčijamo prekių ženklo įregistravimo kaip Europos Sąjungos prekių ženklo. Paskui buvo pažymėta, kad Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 3 dalis nedraudžia įstojusiai į bylą šaliai paduoti prašymą dėl ginčijamo prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia remiantis galimybe supainioti. Pateikdama šį panaikinimo pagrindą ieškovė vėl bergždžiai tvirtina, kad sutikimas su prekių ženklų koegzistavimu Italijoje neleistų dėl ginčijamo prekių ženklo veiksmingai remtis galimybe supainioti.

               67

               Be to, kas jau pasakyta, ieškovė dar teigia, kad Apeliacinės tarybos vertinimas, jog norėdama užginčyti prašymą pripažinti registraciją negaliojančia, ji turėjo įrodyti ne tik tai, kad sutiko su prekių ženklų koegzistavimu, bet ir tai, kad šį koegzistavimą lėmė galimybės supainioti nebuvimas, yra klaidingas.

               68

               Tokiam ieškovės požiūriui negalima pritarti.

               69

               Pirma, reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba nesakė, jog ieškovė turi įrodyti, kad sutinka su prekių ženklų koegzistavimu; ji tik pareiškė, kad ieškovė turi įrodyti šių prekių ženklų koegzistavimą.

               70

               Antra, reikia pažymėti, kad jurisprudencijoje pripažįstama, jog nors ankstesnių prekių ženklų koegzistavimas rinkoje galbūt gali sumažinti dviejų prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, supainiojimo riziką, į tokią galimybę atsižvelgiama tik tada, jeigu per procedūrą EUIPO ginčijamo Europos Sąjungos prekių ženklo savininkas tinkamai įrodė, kad toks koegzistavimas grindžiamas tuo, jog nėra rizikos, kad atitinkama visuomenė supainios ankstesnius prekių ženklus, kuriais jis remiasi, su ankstesniu prekių ženklu, kuriuo grindžiamas prašymas pripažinti registraciją negaliojančia, jei nagrinėjami ankstesni prekių ženklai ir prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimo Grupo Sada / VRDT – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, EU:T:2005:169, 86 punktą; 2007 m. lapkričio 7 d. Sprendimo NV Marly / VRDT – Erdal (Top iX), T‑57/06, nepaskelbtas Rink., EU:T:2007:333, 97 punktą; 2010 m. sausio 20 d. Sprendimo Nokia / VRDT – Medion (LIFE BLOG), T‑460/07, EU:T:2010:18, 68 punktą ir 2013 m. balandžio 10 d. Sprendimo Höganäs / VRDT – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:160, 48 punktą).

               71

               Taigi, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad norėdama užginčyti galimybe supainioti grindžiamą prašymą pripažinti registraciją negaliojančia ieškovė turėjo įrodyti (nors to nepadarė), pateikdama įrodymų, kaip antai nuomonių apklausų, vartotojų asociacijų pareiškimų ir kt., ne tik prekių ženklų koegzistavimą, bet ir tai, kad šį koegzistavimą lėmė galimybės supainioti nebuvimas.

               72

               Taigi, šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

               73

               Kadangi nė vienas šio ieškinio pagrindas nėra pagrįstas, ieškinį reikia atmesti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               74

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.

               75

               Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos pagal EUIPO ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš Agricola italiana alimentare SpA (AIA) bylinėjimosi išlaidas.

                           Collins

                           Kancheva

                           Passer

                     Paskelbta 2017 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


title: 2014 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#SEK Zollagentur GmbH prieš Hauptzollamt Gießen.#Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Muitų sąjunga ir bendrasis muitų tarifas – Muitais apmokestinamos prekės paėmimas iš muitinės priežiūros – Skolos muitinei atsiradimas.#Byla C-75/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. birželio 12 d. (
            *1
         )
      „Muitų sąjunga ir bendrasis muitų tarifas — Muitais apmokestinamos prekės paėmimas iš muitinės priežiūros — Skolos muitinei atsiradimas“
      Byloje C‑75/13
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2012 m. gruodžio 11 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. vasario 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         SEK Zollagentur GmbH

      prieš

         Hauptzollamt Gießen,

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Borg Barthet (pranešėjas), teisėjai S. Rodin ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               SEK Zollagentur GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt T. Ulbrich,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos B.‑R. Killmann ir L. Keppenne,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 648/2005 (OL L 117, p. 13, toliau – Muitinės kodeksas), 50 ir 203 straipsnių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant SEK Zollagentur GmbH (toliau – SEK Zollagentur) ir Hauptzollamt Gießen ginčą dėl prašymo grąžinti muitus, kurie turėjo būti sumokėti, nes vykdydama tranzito procedūrą ji paėmė atitinkamas prekes iš muitinės priežiūros.

         Teisinis pagrindas

               3

               Muitinės kodekso 4 straipsnis numato:
               „Šiame Kodekse vartojamos šios sąvokos:
               <...>

                        13)

                        „Muitinės priežiūra“ – priemonės, kurias paprastai taiko ši institucija, siekdama užtikrinti, kad būtų laikomasi muitinės veiklos taisyklių ir, atitinkamais atvejais, kitų nuostatų, taikomų prekėms, kurios yra muitinės prižiūrimos;

                        14)

                        „Muitinis tikrinimas“ – konkretūs veiksmai, kuriuos atlieka muitinė, siekdama užtikrinti, kad būtų teisingai taikomos muitinės veiklos taisyklės ir kiti teisės aktai, reglamentuojantys prekių, gabenamų tarp Bendrijos muitų teritorijos ir trečiųjų šalių, įvežimo, išvežimo, tranzito, perkėlimo ir galutinio vartojimo tvarką bei Bendrijos prekių statuso neturinčių prekių laikymo tvarką; tokiais veiksmais gali būti laikomas prekių tikrinimas, deklaracijos duomenų tikrinimas, elektroninių arba rašytinių dokumentų egzistavimo ir autentiškumo tikrinimas, įmonių apskaitos registrų ir kitų registrų tikrinimas, transporto priemonių tikrinimas, bagažo ir kitų daiktų, kuriuos gabena arba su savimi nešioja asmenys, tikrinimas, tarnybiniai tyrimai ir kiti panašūs veiksmai.

                        15)

                        Muitinės sankcionuoti veiksmai su prekėmis:

                                 a)

                                 muitinės procedūros įforminimas prekėms;

                                 b)

                                 prekių įvežimas į laisvąją zoną arba padėjimas į laisvąjį sandėlį;

                                 c)

                                 prekių reeksportas iš Bendrijos muitų teritorijos;

                                 d)

                                 prekių sunaikinimas;

                                 e)

                                 prekių perdavimas valstybės nuosavybėn.

                  <...>

                        20)

                        „Prekių išleidimas“ – muitinės veiksmas, kuriuo suteikiama teisė su prekėmis atlikti veiksmus, leidžiamus taikant joms įformintą muitinės procedūrą;

                  <...>“

               4

               Šio Muitinės kodekso 37 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Į Bendrijos muitų teritoriją įvežtos prekės nuo jų įvežimo momento yra muitinės prižiūrimos. Jos gali būti muitinės tikrinamos vadovaujantis galiojančiomis nuostatomis.“

               5

               Muitinės kodekso 50 straipsnyje skelbiama:
               „Muitinei pateiktos prekės nuo jų pateikimo iki tol, kol joms įforminami muitinės sankcionuoti veiksmai, turi laikinai saugomų prekių statusą. Tokios prekės toliau vadinamos „laikinai saugomomis prekėmis.“

               6

               Muitinės kodekso 91 straipsnyje numatyta:
               „1.   Taikant išorinio tranzito procedūrą iš vienos Bendrijos muitų teritorijos vietos į kitą gali būti gabenamos:

                        a)

                        ne Bendrijos prekės, kurios neapmokestinamos importo muitais bei kitais privalomaisiais mokėjimais ir kurioms netaikomos prekybos politikos priemonės;

                  <...>
               2.   1 dalyje nurodytas gabenimas atliekamas vienu iš šių būdų:

                        a)

                        taikant išorinio Bendrijos tranzito procedūrą;

                  <...>“

               7

               Muitinės kodekso 92 straipsnyje numatyta:
               „1.   Išorinio tranzito procedūra baigiama ir jos vykdytojo įsipareigojimai įvykdomi, kai prekės, kurioms buvo įforminta procedūra, ir atitinkami dokumentai pateikiami paskirties muitinės įstaigai, vadovaujantis atitinkamos procedūros nuostatomis.
               2.   Muitinė užbaigia procedūrą, kai, palyginusi išvykimo įstaigos turimus duomenis su paskirties muitinės įstaigos turimais duomenimis, gali patvirtinti, kad procedūra buvo atlikta tinkamai.“

               8

               To paties kodekso 96 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Už prievolių, susijusių su išorinio Bendrijos tranzito procedūra, įvykdymą atsako jos vykdytojas. Jis atsako:

                        a)

                        už nesugadintų prekių pristatymą per nustatytą terminą į paskirties muitinės įstaigą, deramai prižiūrint, kad nebūtų pažeistos muitinės panaudotos prekių identifikavimo priemonės;

                        b)

                        už nuostatų, susijusių su Bendrijos tranzito procedūra, laikymąsi.“

               9

               Muitinės kodekso 201 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Importo skola muitinei atsiranda:

                        a)

                        išleidžiant į laisvą apyvartą importo muitais apmokestinamas prekes

                  <...>“

               10

               Muitinės kodekso 203 straipsnyje skelbiama:
               „1.   Importo skola muitinei atsiranda:

                        —

                        neteisėtai paimant iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes.

                  2.   Skola muitinei atsiranda prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu.
               3.   Skolininkais laikomi:

                        —

                        asmuo, paėmęs prekes iš muitinės priežiūros,

                  <...>

                        —

                        atitinkamais atvejais asmuo, turėjęs vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu arba su prekėms įformintos muitinės procedūros taikymu.“

               11

               Minėto kodekso 236 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Importo arba eksporto muitai grąžinami nustačius, kad tada, kai jie buvo sumokėti, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
               <...>“

               12

               Pagal 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, 1993, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2008 m. lapkričio 15 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2787/2008 (OL L 330, 2000, p. 1), 398 straipsnį:
               „Asmenims, pageidaujantiems Bendrijos tranzito operacijas vykdyti išvykimo įstaigoje ar bet kurioje kitoje patvirtintoje vietoje nepateikiant prekių ir atitinkamos tranzito deklaracijos, gali būti suteiktas įgaliotojo siuntėjo statusas.
               <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               13

               2010 m. sausio 15 d. į Sąjungos muitų teritoriją įvežta dvylikos dviračių tvirtinimo įtaisų siunta. Siunta padėta į laikinojo prekių saugojimo sandėlį, o jos savininkas pateikė šias prekes muitinei kartu su supaprastinta deklaracija.

               14

               2010 m. sausio 17 d.SEK Zollagentur pateikė dvylikos dviračių tvirtinimo įtaisų išorinio Bendrijos tranzito procedūros deklaraciją. Leidimas taikyti šią procedūrą dviračių tvirtinimo įtaisams suteiktas tą pačią dieną.

               15

               Kitą dieną SEK Zollagentur įgaliotas vežėjas, kuris yra įgaliotasis siuntėjas, turėjo paimti kelias siuntas, įskaitant minėtas prekes, iš laikinojo saugojimo sandėlio ir jas pristatyti gavėjui Grėfene (Vokietija).

               16

               Gavęs prekių siuntas gavėjas konstatavo, kad tarp jų nebuvo dviračių tvirtinimo įtaisų, ir apie tai informavo paskirties muitinės įstaigą.

               17

               Tuomet Hauptzollamt Gießen kreipėsi į SEK Zollagentur ir paprašė pateikti informacijos apie dviračių tvirtinimo įtaisų buvimo vietą. Ši bendrovė atsakė, kad dviračių tvirtinimo įtaisai negalėjo būti pakrauti 2010 m. sausio 17 d. Ji teigė, kad laikinojo prekių sandėlio savininkas neužtikrino tokio prekių sandėliavimo, kad jas visas būtų galima surasti ir perduoti vežėjui, todėl dviračių tvirtinimo įtaisai neperduoti vežėjui, kaip buvo planuota, ir palikti laikinajame sandėlyje.

               18

               2010 m. vasario 1 d. dviračių tvirtinimo įtaisams įforminta nauja tranzito procedūra. Vėliau gavėjas šias prekes išleido į laisvą apyvartą paskirties muitinėje ir sumokėjo 2000 EUR importo muitų.

               19

                  Hauptzollamt Gießen pareikalavo iš SEK Zollagentur sumokėti tokio pat dydžio importo muitą, nes ši, taikydama pirmąją tranzito procedūrą, paėmė prekes iš muitinės priežiūros, tačiau nepateikė jų paskirties muitinės įstaigai.

               20

                  SEK Zollagentur nusprendė, kad reikalaujami sumokėti importo muitai teisiškai nebuvo privalomi, ir paprašė juos grąžinti pagal Muitinės kodekso 236 straipsnį. Iš tiesų ji teigė, kad tranzito procedūra prasideda tik faktiškai paėmus prekes iš sandėlio savininko, nepriklausomai nuo to, kada jis pateikė deklaraciją. Taigi, nepradedant gabenimo, išorinio Bendrijos tranzito procedūra neprasidėjo, taigi už prekių paėmimą iš muitinės priežiūros atsako tik laikino saugojimo sandėlio savininkas.

               21

               Atmetus SEK Zollagentur skundą dėl sprendimo atmesti jos prašymą grąžinti sumokėtus muitus, ji pateikė ieškinį Finanzgericht Hessen (Heseno finansų teismas); šis patvirtino atsisakymą grąžinti muitus, nes pagal įstatymą jie turi būti sumokėti. Finanzamt pateikė kasacinį skundą Bundesfinanzhof.

               22

               Šiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar atitinkamos Muitinės kodekso normos, ypač jo 50 straipsnis, turi būti aiškinamos taip, kad prekės, kurias muitinė perdavė asmeniui laikinajam saugojimui patvirtintoje vietoje, laikytinos paimtomis iš muitinės priežiūros, jei pateikta jų išorinio tranzito procedūros deklaracija, tačiau kartu su tranzito dokumentais jos negabenamos, nors tai numatyta, ir todėl nepateikiamos paskirties muitinės įstaigai?

                        2.

                        Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas: ar asmuo, kuris įformino prekėms tranzito procedūrą kaip įgaliotasis siuntėjas, yra skolininkas pagal Muitinės kodekso 203 straipsnio 3 dalies pirmą įtrauką arba 203 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               23

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Bendrijos muitinės kodekso 50 ir 203 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad laikinojo saugojimo sandėlyje esančios prekės turi būti laikomos paimtos iš muitinės priežiūros, jei pateikta jų išorinio tranzito procedūros deklaracija, tačiau jos neišvežtos iš sandėlio ir nepateiktos paskirties muitinei, nors šiai buvo pateikti tranzito dokumentai.

               24

               Pirmiausia reikia nustatyti momentą, kada pagal Muitinės kodeksą baigiasi laikinasis prekių saugojimas ir prasideda išorinio Bendrijos tranzito procedūra.

               25

               Šiuo klausimu primintina, kad Muitinės kodekso 50 straipsnis aiškintinas taip, jog ne Bendrijos prekės, dėl kurių pateiktą išorinio Bendrijos tranzito deklaraciją muitinė priėmė ir kurios turi laikinai saugomų prekių statusą, tampa prekėmis, kurioms taikoma ši muitinės procedūra, taigi ir prekėmis, su kuriomis atliekami muitinės sankcionuoti veiksmai, nuo to momento, kai suteikiamas leidimas jas išleisti (Sprendimo Codirex Expeditie, C‑542/11, EU:C:2013:429, 55 punktas).

               26

               Taigi tokios prekės, kaip nagrinėjamoms pagrindinėje byloje, gali būti prekės, kurioms taikoma išorinio Bendrijos tranzito procedūra, tik nuo jų išleidimo momento. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo informacija, šioje pagrindinėje byloje prekės išleidimas įformintas 2010 m. sausio 17 d., taigi nuo tos datos joms taikoma išorinio Bendrijos tranzito procedūra.

               27

               Siekiant atsakyti į taip performuluotą pirmąjį klausimą, reikia išnagrinėti, ar prekė, kuri nebuvo išvežta iš saugojimo zonos, realiai gali būti paimta iš muitinės priežiūros, jeigu jos tranzito dokumentai pateikti paskirties muitinės įstaigai.

               28

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką prekių paėmimo iš muitinės priežiūros sąvoką, nustatytą Muitinės kodekso 203 straipsnio 1 dalyje, reikia suprasti kaip apimančią bet kokį veiksmą ar neveikimą, kuris yra kliūtis, nors tik trumpam, kompetentingai muitinės įstaigai prieiti prie muitinės priežiūroje esančios prekės ir atlikti Muitų kodekso 37 straipsnio 1 dalyje numatytus tikrinimus (Sprendimo D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, 47 punktas; Sprendimo Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, 55 punktas ir Sprendimo Hamann International, C‑337/01, EU:C:2004:90, 31 punktas).

               29

               Kadangi pagal Muitinės kodekso 96 straipsnį vykdytojas atsako, be kita ko, už nesugadintų prekių pristatymą į paskirties muitinės įstaigą, tranzito dokumentas, kuriuo remiantis vykdomas pagal išorinio Bendrijos tranzito procedūrą įformintų prekių vežimas, neginčijamai turi lemiamos reikšmės geram šios procedūros veikimui. Taigi jo atskyrimas, nors ir laikinas, nuo prekių gali pažeisti pačius minėtos procedūros tikslus, kai tai, priešingai, nei nustatyta Muitinės kodekso 37 straipsnyje, trukdo muitinei pateikti galimą reikalavimą dėl minėtų prekių. Be to, toks laikinas atskyrimas taip pat apsunkina galimybę identifikuoti tiek prekes, kurioms taikoma tranzito procedūra, tiek joms taikomą muitinės procedūrą (pagal analogiją žr. Sprendimo British American Tobacco, C‑222/01, EU:C:2004:250, 52 punktą).

               30

               Tokiomis aplinkybėmis laikinas prekių tranzito dokumento atskyrimas nuo jame nurodytų prekių turi būti laikomas šių prekių paėmimu iš muitinės priežiūros. Pagal Teisingumo Teismo aiškinimą sprendimuose D. Wandel (EU:C:2001:69), Liberexim (EU:C:2002:433) ir Hamann International (EU:C:2004:90) šis dokumento atskyrimas iš tiesų sudaro veiksmą, kuriuo sutrukdoma, nors ir trumpam, kompetentingai muitinės priežiūros įstaigai prieiti prie prekės, kuriai taikoma muitinės priežiūra, ir įvykdyti patikrinimus pagal Sąjungos teisės aktus muitinės veiklos srityje (šiuo klausimu žr. Sprendimo British American Tobacco, EU:C:2004:250, 53 punktą).

               31

               Taip pat primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką prekės paėmimas iš muitinės priežiūros galimas tik jei tenkinamos objektyvaus pobūdžio sąlygos, kaip antai prekės fizinis nebuvimas patvirtintoje saugojimo vietoje tuo momentu, kai muitinės įstaiga ketina atlikti šios prekės patikrinimą (žr. Sprendimo D. Wandel, EU:C:2001:69, 48 punktą ir Sprendimo Liberexim, EU:C:2002:433, 60 punktą).

               32

               Todėl tam, kad prekė būtų laikoma paimta iš muitinės priežiūros, pakanka, kad jos būtų objektyviai neįmanoma patikrinti, nesvarbu, ar kompetentinga įstaiga iš tikrųjų jas tikrino, ar ne (Sprendimo British American Tobacco, EU:C:2004:250, 55 punktas).

               33

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 50 ir 203 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad laikinojo saugojimo sandėlyje esančios prekės turi būti laikomos paimtos iš muitinės priežiūros, jei pateikta jų išorinio tranzito procedūros deklaracija, tačiau jos neišvežtos iš sandėlio ir nepateiktos paskirties muitinei, nors jai buvo pateikti tranzito dokumentai.

         Dėl antrojo klausimo

               34

               Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Muitinės kodekso 203 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, paėmus prekes iš muitinės priežiūros, asmuo, kuris įformino prekėms tranzito procedūrą kaip įgaliotasis siuntėjas, yra skolininkas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

               35

               Pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, jei atitinkamų prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu joms jau buvo įforminta išorinio Bendrijos tranzito procedūra, būtent jos vykdytojas, kuris pagal Muitinės kodekso 96 straipsnio 1 dalį atsako už prievolių įvykdymą, turi įvykdyti visas su šia procedūra susijusias prievoles ir yra už skolos muitinei sumokėjimą atsakingas skolininkas, kaip jis suprantamas pagal šio kodekso 203 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, jei netaikomos šios 3 dalies pirmųjų trijų įtraukų nuostatos (Sprendimo Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, 33 punktas).

               36

               Tačiau jei tokio paėmimo momentu prekėms dar neįforminta išorinio Bendrijos tranzito procedūra ir jos tebėra laikinojo saugojimo sandėlyje, skolininku, turinčiu sumokėti skolą muitinei, – jei netaikomos Muitinės kodekso 203 straipsnio 3 dalies pirmųjų trijų įtraukų nuostatos, – laikomas asmuo, pas kurį, kaip turintį vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu, šios prekės yra po jų iškrovimo, kad galėtų būti toliau gabenamos arba saugomos (šiuo klausimu žr. Sprendimo United Antwerp Maritime Agencies ir Seaport Terminals, C‑140/04, EU:C:2005:556, 39 punktą ir Sprendimo Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, 34 punktą).

               37

               Kaip buvo priminta šio sprendimo 26 punkte, pagrindinėje byloje nagrinėjamoms prekėms buvo pradėta taikyti išorinio Bendrijos tranzito procedūra. Vadinasi, būtent šios procedūros vykdytojas, t. y. SEK Zollagentur, kuris, kaip įgaliotasis siuntėjas, yra skolininkas, kaip jis suprantamas pagal šio kodekso 96 straipsnį, atsakingas už skolos muitinei, kaip ji suprantama pagal Muitinės kodekso 203 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką, sumokėjimą, jei netaikomos šio straipsnio 3 dalies pirmų trejų įtraukų nuostatos, o tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               38

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 203 straipsnio 3 dalies ketvirta įtrauka turi būti aiškinama taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, paėmus prekes iš muitinės priežiūros, asmuo, kuris įformino prekėms tranzito procedūrą kaip įgaliotasis siuntėjas, yra skolininkas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               39

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 648/2005, 50 ir 203 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad laikinojo saugojimo sandėlyje esančios prekės turi būti laikomos paimtos iš muitinės priežiūros, jei pateikta jų išorinio tranzito procedūros deklaracija, tačiau jos neišvežtos iš sandėlio ir nepateiktos paskirties muitinei, nors jai buvo pateikti tranzito dokumentai.

                           2.

                           1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 648/2005, 203 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinami taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, paėmus prekes iš muitinės priežiūros, asmuo, kuris įformino prekėms tranzito procedūrą kaip įgaliotasis siuntėjas, yra skolininkas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2000 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # The Queen prieš Secretary of State for the Environment, Transport and the Regions, ex parte First Corporate Shipping Ltd, dalyvaujant World Wide Fund for Nature UK (WWF) ir Avon Wildlife Trust. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Divisional Court) - Jungtinė Karalystė. # Direktyva 92/43/EEB. # Byla C-371/98.


1972 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Boehringer Mannheim GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 7-72.


Teisingumo Teismo sprendimas 2003 m. gruodžio 9 d. # Erich Gasser GmbH prieš MISAT Srl. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht Innsbruck - Austrija. # Briuselio konvencija - 21 straipsnis - 17 straipsnis. # Byla C-116/02.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. gruodžio 9 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 79/409/EEB - Laukinių paukščių apsauga - Medžioklė klijais išteptomis lazdelėmis. # Byla C-79/03.

text:
      Byla C‑79/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 79/409/EEB – Laukinių paukščių apsauga – Medžioklė klijais išteptomis lazdelėmis“
      Sprendimo santrauka
      1.        Aplinka – Laukinių paukščių apsauga – Direktyva 79/409 – Valstybių narių vykdomas įgyvendinimas – Leidžiančios nukrypti nuo
            draudimo žudyti arba gaudyti saugomas rūšis nuostatos – Pasėlių apsauga nuo didelės žalos – Sąlyga – Kito priimtino sprendimo
            nebuvimas
      (Tarybos direktyva 79/409, 9 straipsnio 1 dalies a punktas)
      2.        Aplinka – Laukinių paukščių apsauga – Direktyva 79/409 – Valstybių narių vykdomas įgyvendinimas – Leidžiančios nukrypti nuo
            draudimo žudyti arba gaudyti saugomas rūšis nuostatos – Sąlyga – Nedidelio paukščių kiekio gaudymas – Kriterijai
      (Tarybos direktyva 79/409, 9 straipsnio 1 dalies c punktas)
      1.        Leidžianti nukrypti nuo Direktyvos 79/409 dėl laukinių paukščių apsaugos 8 straipsnio, draudžiančio visas priemones, įtaisus
         ar būdus, kurie naudojami didelio masto ar neatrankiniam gaudymui arba medžiojimui, nuostata pagal šios direktyvos 9 straipsnio
         1 dalį gali būti taikoma tik tuomet, jei nėra jokio kito priimtino sprendimo, ir dėl to paties 9 straipsnio 1 dalies a–c punktuose
         išsamiai išvardytų priežasčių, įskaitant pasėlių apsaugą nuo didelės žalos.

      (žr. 24 punktą)
      2.        Vertindamas, ar pagal Direktyvos 79/409 dėl laukinių paukščių apsaugos 9 straipsnio 1 dalies c punktą valstybės narės taikoma
         leidžianti nukrypti nuostata atitinka sąlygą, kad gali būti gaudomi tik nedideli atitinkamų paukščių kiekiai, Teisingumo Teismas,
         nesant jokio kito priešingo mokslinio įrodymo, gali remtis ORNIS komiteto, t. y. šios direktyvos derinimo su mokslo ir technikos
         pažanga komiteto, įkurto pagal jos 16 straipsnį, nuomonėmis dėl pripažintos jų mokslinės vertės. Tai pasakytina ir apie nuomonę,
         siūlančią nedidelio kiekio kriterijų, nepaisant to, kad ji valstybėmis narėms nėra teisiškai privaloma.

      (žr. 41 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. gruodžio 9 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 79/409/EEB – Laukinių paukščių apsauga – Medžioklė klijais išteptomis lazdelėmis“
      Byloje C‑79/03,
      dėl 2003 m. vasario 21 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama G. Valero Jordana, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą N. Díaz Abad, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann (pranešėjas), J. Makarczyk, P. Kūris ir J. Klučka,
      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2004 m. rugsėjo 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Valensijos srities (Ispanija) teritorijoje
         leisdama medžioklę klijais išteptomis lazdelėmis naudojant būdą, žinomą pavadinimu „parany“, Ispanijos Karalystė neįvykdė
         įsipareigojimų pagal 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, p. 1,
         toliau – direktyva) 8 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnio 1 dalį.

      2        „Parany“ yra paukščių gaudymo įtaisas. Jis sudarytas iš sujungtų klijais išteptų lazdelių, kurios išdėstomos medyje ir prie
         kurio medžiojami paukščiai priviliojami jauku. Prisilietęs prie klijais išteptos lazdelės, paukštis paprastai praranda savo
         gebėjimą skristi ir medžiotojas jį gali sugauti bei nužudyti.

       Bendrijos teisė
      3        Direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „paukščių medžiojimo, gaudymo arba žudymo atžvilgiu <...> valstybės narės draudžia
         visas priemones, įtaisus ar būdus, kurie naudojami didelio masto ar neatrankiniam paukščių gaudymui ar žudymui arba kurie
         gali sukelti rūšies išnykimą toje vietovėje, ypač tuos, kurie išvardyti IV priedo a punkte“.

      4        Direktyvos IV priedo a punkte, be kita ko, minimi klijai.

      5        Direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė nukrypti nuo 5, 6, 7 ir 8 straipsnių, jei nėra jokio kito priimtino sprendimo,
         a–c punktuose numatytais atvejais. Būtent taip nukrypti galima „siekiant apsaugoti nuo didelės žalos pasėlius <...>“ (pagal
         a punkto trečiąją įtrauką) arba „griežtai prižiūrint ir atrankiniu būdu leidžiant gaudyti, laikyti ar kitaip teisėtai naudoti
         nedidelį tam tikrų rūšių paukščių kiekį“ (pagal c punktą). (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinė teisė
      6        2000 m. rugsėjo 12 d. Valensijos srities vyriausybės priimtame Dekrete Nr. 135/2000 nustatyta speciali leidimų medžioti strazdus
         „parany“ būdu suteikimo tvarka Valensijos srityje (toliau – Dekretas Nr. 135/2000). Jame numatyta:

      –        reikalavimai, kuriuos turi atitikti „parany“, ypač atstumas tarp klijais išteptų lazdelių bei naudotinų klijų savybės,
      –        leidžiamų gaudyti paukščių rūšys: strazdas giesmininkas (Turdus philomelos), baltabruvis strazdas (Turdus iliacus), smilginis strazdas (Turdus pilaris) ir amalinis strazdas (Turdus viscivorus),

      –        medžioklės sezonas ir dienos laikas, kada medžioklė yra leidžiama,
      –        didžiausias leistinų sugauti vienu „parany“ paukščių skaičius.
      7        Tribunal Superior de Justicija Comunidad Valenciana (Ispanija) 2002 m. rugsėjo 26 d. sprendimu šį dekretą panaikino. Dėl šio sprendimo Valensijos srities vyriausybė pateikė kasacinį skundą
         Tribunal Supremo.

       Ikiteisminė procedūra
      8        Kadangi Komisija gavo skundų dėl medžioklės su „parany“ Valensijos srities teritorijoje, ji šį klausimą įrašė į 1998 m. lapkričio
         12 ir 13 d. Madride įvykusio susirinkimo dėl aplinkos darbotvarkę. Per šį susirinkimą Ispanijos valdžios institucijos pripažino,
         kad pagal direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą leido medžioklę šiuo būdu, motyvuodamos
         tuo, kad siekiant apsaugoti pasėlius nuo žalos nebuvo priimtinesnių sprendimų.

      9        Manydama, kad leisdama medžioklę su „parany“ Valensijos srities teritorijoje ir nepagrįsdama aplinkybės, kad nėra kito priimtino
         sprendimo, taikomos leidžiančių nukrypti nuostatų taikymo šioje srityje atveju, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
         pagal direktyvos 8 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnio 1 dalį, 2000 m. spalio 25 d. Komisija jai išsiuntė oficialų įspėjimą.

      10      2000 m. gruodžio 20 d. laišku Ispanijos vyriausybė atsakė Komisijai, nurodydama, kad atsižvelgiant į Įstatymą Nr. 40/97, kuris
         perkelia į Ispanijos teisės sistemą direktyvos 9 straipsnio 1 dalies c punktą, Valensijos srities vyriausybė siekė strazdų
         medžioklei su „parany“ suteikti tinkamą teisinį pagrindą, užtikrinant apribojimo, atrankos ir tinkamos kontrolės principo
         laikymąsi. Todėl šios srities vyriausybė priėmė Dekretą Nr. 135/2000.

      11      Per 2001 m. gegužės mėn. susirinkimą su Komisijos atstovais Ispanijos valdžios institucijos nurodė, kad medžioklė klijais
         išteptomis lazdelėmis yra veikla, Valensijos regione turinti gilias tradicijas, ir kad jos uždraudimas galėtų sukelti socialinių
         sunkumų. Šių valdžios institucijų manymu, kitų būdų, leidžiančių išvengti žalos pasėliams, nėra.

      12      2001 m. liepos 26 d. Komisija priėmė argumentuotą nuomonę, iš esmės pakartodama oficialiame įspėjime nurodytus kaltinimus
         ir įpareigodama Ispanijos Karalystę per du mėnesius priimti tinkamas priemones, kad būtų įvykdyti jos įsipareigojimai pagal
         direktyvą.

      13      2001 m. rugsėjo 28 d. atsakyme Ispanijos vyriausybė pakartojo ir papildė argumentus, kuriais ji anksčiau rėmėsi grįsdama ginčijamą
         medžioklės veiklą.

      14      Manydama, kad Ispanijos Karalystės įvykdytas direktyvos pažeidimas užsitęsė, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      15      Komisija tvirtina, kad strazdų medžioklė „parany“ būdu yra neatrankinio pobūdžio ir negali būti pateisinta nei direktyvos
         9 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta pasėlių apsauga nuo didelės žalos, nei kaip nedidelio tam tikrų rūšių paukščių kiekio
         gaudymas pagal tos pačios nuostatos c punktą.

       Dėl medžioklės  su „parany“ neatrankinio pobūdžio
       Šalių argumentai
      16      Komisija teigia, kad nepaisant Ispanijos valdžios institucijų patvirtintų priemonių, ypač susijusių su „parany“ dydžiu, klijais
         išteptų lazdelių išdėstymu, jauko naudojimu ir „parany“ savininkų įpareigojimu išvalyti ir paleisti į spąstus pakliuvusius
         kitus nei strazdai paukščius, medžioklė klijais išteptomis lazdelėmis yra direktyvos 8 straipsnyje draudžiamas neatrankinis
         gaudymo būdas. Iš tikrųjų minėtos priemonės neužkerta kelio paukščių, priklausančių rūšiai, kuriai nėra taikoma leidžianti
         nukrypti sistema, gaudymui.

      17      Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad pagal Dekreto Nr. 135/2000 konstatuojamąsias dalis pati klijais ištepta lazdelė yra neatrankinė
         priemonė, bet tinkamai naudojant pagal šiame dekrete nustatytus apribojimus ir suvaržymus ji tampa visiškai atrankiniu būdu
         arba atrankine gaudymo priemone. Taigi leidžiamų medžioti klijais išteptomis lazdelėmis rūšims nepriklausančių paukščių sugavimas
         gali būti tik atsitiktinis. Dekrete Nr. 135/2000 medžiotojams nustatyta pareiga išvalyti visus atsitiktinai sugautus paukščius
         ir paleisti juos į laisvę užtikrina medžioklės su „parany“ atrankinį pobūdį.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      18      Primintina, kad dėl paukščių medžiojimo, gaudymo arba žudymo direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog valstybės narės
         draudžia visas priemones, įtaisus ar būdus, kurie naudojami didelio masto ar neatrankiniam paukščių gaudymui ar žudymui arba
         dėl kurių toje vietovėje gali išnykti rūšis, ypač tuos, kurie išvardyti šios direktyvos IV priedo a punkte, įskaitant klijais
         išteptas lazdeles.

      19      Taigi akivaizdu, kad strazdų medžioklė klijais išteptomis lazdelėmis, šiuo atveju organizuojama Valensijos srities teritorijoje,
         neleidžia išvengti kitų nei strazdai paukščių gaudymo. Šiuo atžvilgiu iš Ispanijos ornitologinės bendrovės trečiosios ataskaitos
         dėl strazdų gaudymo su „parany“ Valensijos srities teritorijoje (toliau – SEO/BirdLife ataskaita), kuri buvo pateikta 2001 m. rugsėjo mėn. vykstant procesui Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana ir kurią Komisija įtraukė į šios bylos medžiagą, matyti, kad minėtu būdu sugautų strazdų ir kitų rūšių paukščių santykis
         yra nuo 1,24 iki 4. Beje, Teisingumo Teismo bylos medžiagoje nėra jokio priešingo įrodymo.

      20      Iš to išplaukia, kad medžioklė su „parany“ yra grindžiama neatrankinio gaudymo būdu. Aplinkybė, kad klijais išteptomis lazdelėmis
         sugavę kitus nei nurodyti Dekrete Nr. 135/2000 paukščius medžiotojai privalo juos išvalyti ir paleisti, nepaneigia minėto
         gaudymo būdo neatrankinio pobūdžio.

      21      Atsižvelgiant į pirmiau pateiktus vertinimus, konstatuotina, kad pagal direktyvos 8 straipsnio 1 dalį medžioklė su „parany“
         yra draudžiama.

       Dėl direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytos pasėlių apsaugos nuo didelės žalos kaip medžioklės su „parany“ pateisinimo
       Šalių argumentai
      22      Komisijos manymu, sąlygos, pagal direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punktą galinčios pateisinti nukrypimą nuo šios direktyvos
         8 straipsnio 1 dalyje numatyto draudimo gaudyti paukščius klijais išteptomis lazdelėmis, šiuo atveju yra neįvykdytos. Visų
         pirma yra kitų priimtinų sprendimų siekiant išvengti nurodytos strazdų daromos didelės žalos vynuogynų ir alyvmedžių pasėliams.
         Iš tiesų medžioklė šautuvais arba garsinės patrankos yra sėkmingai naudojamos kitose Ispanijos autonominių sričių teritorijose.
         Antra, Komisija prieštarauja dėl Ispanijos vyriausybės nurodyto žalos dydžio. Strazdų populiacijos, kurioms taikoma Dekrete
         Nr. 135/2000 įtvirtinta leidžianti nukrypti medžioklės sistema, ir šių paukščių per dieną sulesamas augalinio maisto dienos
         kiekis yra pervertinti. Trečia, Komisijos manymu, išduotų leidimų naudoti „parany“ ir alyvmedžių bei vynuogynų išdėstymas
         geografiniu požiūriu nesutampa.

      23      Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad Komisijos nurodyti alternatyvūs sprendimai apsaugoti pasėlius nuo žalos yra nepriimtini.
         Garsinių patrankų kaina, palyginti su patirta žala, yra per didelė ir dėl jų naudojimo gali kilti gaisrų. Šautuvų naudojimas
         sukeltų leidimų medžioti skaičiaus didėjimą ir medžioklės sezono pratęsimą. Alternatyvūs sprendimai pakenktų atitinkamoje
         teritorijoje esančių medžiojamų paukščių populiacijos pusiausvyrai, juo labiau kad Valensijos medžiotojų elgesys nėra panašus
         į kitų autonominių sričių medžiotojų elgesį. Dėl žalos vynuogynų ir alyvmedžių pasėliams dydžio Ispanijos vyriausybė tvirtina,
         kad jos teiginiai šiuo klausimu yra teisingi ir kad Komisija savo vertinime neatsižvelgė į visas atitinkamas aplinkybes.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      24      Primintina, kad leidžianti nukrypti nuo direktyvos 8 straipsnio nuostata pagal direktyvos 9 straipsnio 1 dalį gali būti taikoma
         tik tuomet, jei nėra jokio kito priimtino sprendimo, ir dėl to paties 9 straipsnio 1 dalies a–c punktuose išsamiai išvardytų
         priežasčių (žr. būtent 1987 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją,  262/85,  Rink. p. 3073, 7 punktą), įskaitant pasėlių apsaugą nuo didelės žalos.

      25      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad kitose Ispanijos srityse, pavyzdžiui, Kastilijoje-La Manča, ir ypač Andalūzijoje, kur gausiai
         auginami alyvmedžiai ir vynuogynai bei kur taip pat yra didelės strazdų populiacijos, medžioti klijais išteptomis lazdelėmis
         neleidžiama. Strazdai ten gali būti medžiojami šautuvais, o tai yra atrankinis žudymo būdas. Tačiau neatrodo, kad minėtų regionų
         alyvmedžiai ir vynuogynai patiria didesnę žalą nei Valensijos srityje esantys tokie patys pasėliai.

      26      Ispanijos vyriausybės argumentas, kad pakeitus strazdų medžioklę su „parany“ medžiokle šautuvais dėl šautuvų skaičiaus ir
         iš to išplaukiančio medžioklės dienų padaugėjimo būtų labai sutrikdytos kitų rūšių medžiojamų paukščių populiacijos, ir dėl
         to jos sumažėtų, nėra pagrįstas jokiu įrodymu iš su šiuo procesu susijusios bylos medžiagos. Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad
         iš Ispanijos vyriausybės pripažinimo matyti, jog raudonosios kurapkos, kurios gali būti medžiojamos pagal direktyvos 7 straipsnį
         ir II priedo 1 dalį, ir strazdai tuo pačiu metu ir be jokių problemų yra medžiojami Valensijos srities teritorijoje. Be to,
         ši aplinkybė, nesant kitos atitinkamos tai paneigiančios informacijos, neparodo, kad Valensijos medžiotojams būdingas ypatingas
         elgesys.

      27      Be to, iš Dekreto Nr. 135/2000 preambulės matyti, kad kitų, priimtinesnių nei strazdų medžioklė su „parany“, sprendimų nebuvimas
         yra susijęs su tuo, kad šis būdas labiau atitinka Valensijos srityje plačiai paplitusią tradiciją nei pasėlių apsaugą nuo
         didelės žalos.

      28      Taip pat neginčijama, kad 80 % šios srities teritorijoje įrengtų „parany“ yra Katalonijos provincijoje, iš kurių 69,5 % –
         zonose, kuriose nėra alyvmedžių ir vynuogynų pasėlių. Todėl pateisinimas, pagrįstas minėtų pasėlių apsauga nuo didelės žalos,
         su šia aplinkybe, atrodo, nesiderina.

      29      Šiomis aplinkybėmis negali būti darytina išvada, jog nustatyta, kad siekiant apsaugoti pasėlius nuo didelės žalos nėra kito
         priimtino sprendimo, išskyrus medžioklę su „parany“, ir kad toks yra šios medžioklės rūšies tikslas.

      30      Iš to išplaukia, kad medžioklė su „parany“ yra nepateisinama pagal direktyvos 9 straipsnio 1 dalies a punktą.

      31      Taigi Komisijos ieškinys šiuo klausimu yra pagrįstas.

       Dėl direktyvos 9 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyto nedidelio tam tikrų rūšių paukščių kiekio gaudymo kaip medžioklės su
            „parany“ pateisinimo
       Šalių argumentai
      32      Komisijos teigimu, šioje byloje nagrinėjama medžioklė neatitinka nei reikalavimo, kad būtų gaudoma atrankiniu būdu, nei reikalavimo,
         kad būtų gaudomas nedidelis paukščių kiekis direktyvos 9 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

      33      Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad medžioklė klijais išteptomis lazdelėmis, reglamentuojama Dekrete Nr. 135/2000, yra atrankinis
         gaudymo būdas. Be to, atsižvelgiant į strazdų, kuriuos galima medžioti klijais išteptomis lazdelėmis, skaičiaus ir visų Valensijos
         srities teritorijoje esančių strazdų skaičiaus santykį, darytina išvada, jog minėta medžioklė atitinka nedidelio tam tikrų
         rūšių paukščių kiekio teisėtą naudojimą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      34      Primintina, jog tam, kad valstybėje narėje įtvirtintas leidimas nukrypti nuo draudimo naudoti klijais išteptas lazdeles paukščių
         gaudymui būtų suderintas su direktyvos 9 straipsnio 1 dalies c punktu, jis bet kuriuo atveju turi būti taikomas atrankiniu
         būdu ir skirtas gaudyti tik nedidelį paukščių kiekį (šiuo klausimu žr. 1988 m. balandžio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 252/85, Rink. p. 2243, 28 punktą).

      35      Šiuo atveju reikia pirmiausia patikrinti, ar ši sąlyga yra iš tikrųjų įvykdyta.

      36      Šiuo atžvilgiu „(Komisijos) antroji ataskaita dėl Direktyvos 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos taikymo“ (1993 m. lapkričio
         24 d. COM(93) 572 galutinis) nurodo, kad pagal ORNIS komiteto darbus „nedideliu kiekiu“ turi būti laikoma mažiau nei 1 % viso
         metinio atitinkamos populiacijos mirtingumo (vidutinė vertė) kalbant apie rūšis, kurių negalima medžioti, ir 1 %, jei tai
         yra rūšys, kurias galima medžioti, o „atitinkama populiacija“, kiek tai susiję su migruojančių paukščių rūšimis, turi būti
         laikoma sričių, iš kurių atskrenda didžiausia jų dalis, praskrendanti per sritį, kurioje galioja leidimas nukrypti jo taikymo
         laikotarpiu, populiacija. ORNIS komitetas yra direktyvos derinimo su mokslo ir technikos pažanga komitetas, įkurtas pagal
         jos 16 straipsnį. Jį sudaro valstybių narių atstovai, o jam pirmininkauja Komisijos atstovas.

      37      SEO/BirdLife ataskaitoje pažymima, kad išsamiausioje vakarinio paukščių migracijos regiono gamtos istorijos apybraižoje (The BIRDS of Western Paleartic: Cramp 1988, Snow et Perrins 1988) yra nurodyta, jog strazdų giesmininkų metinis mirtingumo procentas gali kisti nuo 40 iki 54 %, o baltabruvių strazdų – nuo
         57 iki 58 %.

      38      Taigi nustatyta, kad strazdų populiacijoje iš regionų, iš kurių atskrenda pagrindinė migruojančių paukščių dalis, priskaičiuojama
         apie 16 milijonų strazdų giesmininkų ir 5,9 milijono baltabruvių strazdų. Strazdo giesmininko atveju atitinkantis 1 % šios
         rūšies viso metinio mirtingumo skaičius neviršija 86 400 vienetų, o baltabruvio strazdo – 34 200 vienetų.

      39      Taip pat akivaizdu, jog naudojantis 2001 m. Valensijos srities kompetentingų valdžios institucijų suteiktais leidimais medžioti
         su „parany“ buvo sugauta iki 429 600 paukščių.

      40      Taigi tampa aišku: kad ir koks būtų sugautų strazdų giesmininkų ir baltabruvių strazdų kiekio santykis, strazdų, kuriuos leidžiama
         medžioti su „parany“, skaičius labai viršija ORNIS komiteto apibrėžtą nedidelį kiekį, kuriuo remiasi Komisija.

      41      Tačiau, nors tiesa, kad ORNIS komiteto nustatytas nedidelio kiekio kriterijus valstybių narių teisiškai neįpareigoja, dėl
         pripažintos šio komiteto nuomonių mokslinės vertės ir Teisingumo Teismui nepateikus jokio kito priešingo mokslinio įrodymo
         Teisingumo Teismas juo gali remtis vertindamas, ar valstybės narės, atsakovės, taikoma leidžianti nukrypti nuostata pagal
         direktyvos 9 straipsnio 1 dalies c punktą atitinka sąlygą, kad gali būti gaudomi tik nedideli atitinkamų paukščių kiekiai
         (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 19 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑3/96, Rink. p. I-3031, 69 ir 70 punktus).

      42      Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad būtent iš šio sprendimo 40 punkto išplaukia, kad tokia medžioklė su „parany“,
         šiuo atveju vykdoma Valensijos srityje, neatitinka šios sąlygos.

      43      Todėl Komisijos kaltinimas, kad medžioklė su „parany“ neatitinka direktyvos 9 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimų, taip
         pat pagrįstas.

      44      Todėl, nesant būtinybės nagrinėti kitų šį kaltinimą grindžiančių argumentų, pripažintina, kad Valensijos srities teritorijoje
         leisdama medžioklę klijais išteptomis lazdelėmis, t. y. būdu, žinomu pavadinimu „parany“, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
         pagal direktyvos 8 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnio 1 dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Valensijos srities teritorijoje leisdama medžioklę klijais išteptomis lazdelėmis, t. y. būdu, žinomu pavadinimu „parany“,
            Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos 79/409/EEB dėl laukinių paukščių
            apsaugos 8 straipsnio 1 dalį ir 9 straipsnio 1 dalį.
      2.      Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.