2016 m. birželio 1 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo MAGNEXT paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas MAGNET 4 – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Žymenų panašumas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-292/12 RENV.


2014 m. lapkričio 27 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Zenato Azienda Vitivinicola Srl ir Cantina Broglie 1 Srl prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „Ripassa ZENATO“ paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas RIPASSO – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Tarybos reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-154/11.


title: 2011 m. spalio 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Leo Apelt. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Baden-Baden - Vokietija. # Direktyva 91/439/EEB - Abipusis vairuotojo pažymėjimų pripažinimas - Gyvenamosios vietos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo atėmimas ir B ir D kategorijų transporto priemonių vairuotojo pažymėjimo išdavimas kitoje valstybėje narėje - Gyvenamosios vietos valstybės narės atsisakymas pripažinti - Pareiga turėti galiojantį B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimo išdavimo momentu. # Byla C-224/10.

text:
      Byla C‑224/10
      Baudžiamoji byla
      prieš
      Leo Apelt
      (Landgericht Baden‑Baden prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 91/439/EEB – Abipusis vairuotojo pažymėjimų pripažinimas – Gyvenamosios vietos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo atėmimas ir B ir D kategorijų transporto priemonių vairuotojo
         pažymėjimo išdavimas kitoje valstybėje narėje – Gyvenamosios vietos valstybės narės atsisakymas pripažinti – Pareiga turėti galiojantį B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą D kategorijos transporto priemonių vairuotojo
         pažymėjimo išdavimo momentu“

      Sprendimo santrauka
      Transportas – Kelių transportas – Vairuotojo pažymėjimas – Direktyva 91/439 – Abipusis vairuotojo pažymėjimų pripažinimas
            – Laikinas B kategorijos vairuotojo pažymėjimo galiojimo sustabdymas pirmojoje valstybėje narėje ir vėlesnis jo atėmimas –
            Antrojoje valstybėje narėje per laikino B kategorijos vairuotojo pažymėjimo galiojimo sustabdymo laikotarpį išduotas vairuotojo
            pažymėjimas – Šios valstybės gyvenamosios vietos sąlygos nepaisymas
      (Tarybos direktyvos 91/439, iš dalies pakeistos direktyva 2000/56, 1 straipsnio 2 dalis, 5 straipsnio 1 dalies a punktas,
            7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalys)
      Pagal Direktyvos 91/439 dėl vairuotojo pažymėjimų, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/56, 1 straipsnio 2 dalį, 5 straipsnio
         1 dalies a punktą, 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis nedraudžiama, kad priimančioji valstybė narė
         atsisakytų pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą, pirma, jeigu
         šio vairuotojo pažymėjimo savininkui teisė vairuoti B kategorijos transporto priemones buvo išduota nesilaikant sąlygos dėl
         nuolatinės gyvenamosios vietos ir po to, kai jo pirmosios valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas šios valstybės narės
         policijos tarnybų buvo atimtas, tačiau dar neatėmus leidimo vairuoti šioje valstybėje narėje teismine tvarka, ir, antra, jeigu
         šio vairuotojo pažymėjimo savininkui D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas po to, kai minėta
         teisė buvo atimta teismine tvarka ir baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama išduoti naują vairuotojo pažymėjimą.

      Iš tikrųjų vien sąlygos dėl nuolatinės gyvenamosios vietos, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies
         b punktą, nepaisymo gali pakakti pateisinti valstybės narės atsisakymą pripažinti kitos valstybės narės išduotą vairuotojo
         pažymėjimą. Be to, jei pažymėjimas buvo įgytas tuo metu, kai galiojo pirmojoje valstybėje narėje išduoto vairuotojo pažymėjimo
         galiojimo laikino sustabdymo priemonė, ir tiek jo galiojimo sustabdymas, tiek vėlesnis leidimo vairuoti atėmimas teismine
         tvarka buvo grindžiami pagrindais, kurie jau egzistavo išduodant antrąjį vairuotojo pažymėjimą, pagal tos pačios direktyvos
         1 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis nedraudžiama, kad pirmoji valstybė narė savo teritorijoje atsisakytų pripažinti
         teisę vairuoti, suteikiamą tokiu vairuotojo pažymėjimu.

      Be kita ko, iš Direktyvos 91/439 teksto ir struktūros matyti, kad B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas
         yra būtinas išankstinis pagrindas, siekiant gauti D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą. Tad neleidžiant
         priimančiajai valstybei narei atsisakyti pripažinti D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą, išduotą remiantis
         B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimu, kurį išduodant padarytas pažeidimas, pateisinantis pastarojo vairuotojo
         pažymėjimo nepripažinimą, būtų pakenkta minėtos direktyvos pirmoje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse nurodytam kelių
         eismo saugumo tikslui.

      (žr. 31, 34, 46, 47, 50 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 13 d.(*)

      „Direktyva 91/439/EEB – Abipusis vairuotojo pažymėjimų pripažinimas – Gyvenamosios vietos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo atėmimas ir B ir D kategorijų transporto priemonių vairuotojo
         pažymėjimo išdavimas kitoje valstybėje narėje – Gyvenamosios vietos valstybės narės atsisakymas pripažinti – Pareiga turėti galiojantį B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą D kategorijos transporto priemonių vairuotojo
         pažymėjimo išdavimo momentu“

      Byloje C‑224/10
      dėl Landgericht Baden-Baden (Vokietija) 2010 m. gegužės 6 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gegužės 10 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Leo Apelt
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai U. Lõhmus, A. Rosas (pranešėjas), A. Ó Caoimh ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        L. Apelt, atstovaujamo advokato B. Stege,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun,
      susipažinęs su 2011 m. birželio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų
         (OL L 237, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 317), iš dalies pakeistos 2000 m. rugsėjo 14 d.
         Komisijos direktyva 2000/56/EB (OL L 237, p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 5 t., p. 88, toliau – Direktyva 91/349),
         1 straipsnio, 5 straipsnio 1 dalies a punkto, 7 straipsnio 1 dalies b punkto ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalių bei 2006 m. gruodžio
         20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/126/EB dėl vairuotojo pažymėjimų (nauja redakcija) (OL L 403, p. 18 ir
         klaidų ištaisymas OL L 17, 2009, p. 67) 11 straipsnio 4 dalies išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą prieš L. Apelt dėl tyčinio vairavimo be vairuotojo pažymėjimo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal Direktyvos 91/439 pirmą konstatuojamąją dalį:

      „<...> siekiant bendrosios transporto politikos tikslų ir norint gerinti kelių eismo saugumą bei palengvinti asmenų, apsigyvenančių
         ne toje valstybėje narėje, kurioje jie yra išlaikę vairavimo egzaminą, judėjimą, yra pageidautina, kad būtų įvestas Bendrijos
         pavyzdžio nacionalinis vairuotojo pažymėjimas, kurį tarpusavyje pripažintų visos valstybės narės be jokių įpareigojimų pažymėjimą
         keisti“.

      4        Pagal Direktyvos 91/439 ketvirtą konstatuojamąją dalį, siekiant stiprinti kelių eismo saugumą, reikia nustatyti minimalius
         vairuotojo pažymėjimo išdavimo reikalavimus.

      5        Direktyvos 91/439 1 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:

      „1.      Valstybės narės, laikydamosi šios direktyvos nuostatų, įveda I ar Ia priede aprašytu Bendrijos pavyzdžiu pagrįstą nacionalinį
         vairuotojo pažymėjimą. <...>

      2.      Valstybių narių išduoti vairuotojo pažymėjimai yra abipusiai pripažįstami.“
      6        Šios direktyvos 3 straipsnyje teigiama:

      „1.      1 straipsnyje numatytas vairuotojo pažymėjimas leidžia vairuoti tokių kategorijų transporto priemones:
      <...>
      B kategorija:
      –        motorines transporto priemones, kurių leidžiamas maksimalus svoris ne didesnis kaip 3500 kilogramų ir kurios, be vairuotojo
         vietos, turi ne daugiau kaip aštuonias sėdimas vietas; <...>

      <...>
      D kategorija:
      –        motorines transporto priemones, skirtas keleiviams vežti, kurios, be vairuotojo vietos, turi daugiau kaip aštuonias sėdimas
         vietas; <...>

      2.      Pagal A, B, B + E, C, C + E, D ir D + E kategorijas gali būti išduodamas specialios paskirties vairuotojo pažymėjimas, leidžiantis
         vairuoti tokių pakategorių transporto priemones <...>“

      7        Pagal minėtos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą:

      „1.      Vairuotojo pažymėjimai turi būti išduodami tokiomis sąlygomis:
      a)      C ir D kategorijos pažymėjimai turi būti išduodami tik vairuotojams, jau turintiems teisę vairuoti prie B kategorijos priskiriamas
         transporto priemones.“

      8        Šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Vairuotojo pažymėjimai, be to, yra išduodami tik kandidatams į vairuotojus:
      <...>
      b)      kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra pažymėjimą išduodančios valstybės narės teritorijoje arba kurie gali pateikti įrodymų,
         kad jie yra ten studijavę bent šešis mėnesius.“

      9        Direktyvos 91/439 7 straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad asmuo gali turėti tik vieną vairuotojo pažymėjimą.

      10      Pagal šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalį ir 4 dalies pirmą pastraipą:

      „2.      Laikydamasi baudžiamųjų ir policijos įstatymų teritoriškumo principo, valstybė narė, kurioje yra nuolatinė gyvenamoji vieta,
         gali taikyti nacionalines teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo nuostatas kitos valstybės narės išduoto
         vairuotojo pažymėjimo savininkui ir, jeigu reikia, pakeisti vairuotojo pažymėjimą.

      <...>
      4.      Valstybė narė gali atsisakyti pripažinti galiojančiu kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą asmeniui, kuriam
         ankstesnės valstybės teritorijoje taikoma viena iš 2 dalyje nurodytų priemonių.“

      11      Pagal Direktyvos 91/439 II priedo I antraštinės dalies A dalies 1 punkto antrą pastraipą kandidatui į vairuotojus, kuris jau
         yra išlaikęs vienos kategorijos vairuotojo pažymėjimui gauti skirtą teorijos egzaminą ir pageidauja įsigyti kitos kategorijos
         vairuotojo pažymėjimą, gali būti netaikomos šio priedo 2–4 punktų bendrosios nuostatos.

      12      II priedo I antraštinės dalies A dalies 2 punkte nustatomas teorijos egzamino, skirto visoms transporto priemonių kategorijoms,
         turinys. Šios I antraštinės dalies A dalies 3 punkte numatytos konkrečios nuostatos, susijusios su A1 ir A2 kategorijomis,
         o minėtos I antraštinės dalies A dalies 4 punkte – konkrečios nuostatos, susijusios su C, CE, C1, C1E, D, DE, D1 ir D1E kategorijomis.

      13      Direktyvos 2006/126 11 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatyta:

      „1.      Tais atvejais, kai vienos valstybės narės išduoto galiojančio nacionalinio vairuotojo pažymėjimo savininkas pasirenka įprastinę
         gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, jis gali prašyti, kad jo vairuotojo pažymėjimas būtų pakeistas lygiaverčiu pažymėjimu.
         Pažymėjimą keičianti valstybė narė gali patikrinti, kuriai kategorijai pateiktas vairuotojo pažymėjimas iš tikrųjų tebegalioja.
         <...>

      <...>
      4.      Valstybė narė atsisako išduoti vairuotojo pažymėjimą pareiškėjui, kurio vairuotojo pažymėjimo galiojimas yra apribotas, sustabdytas
         arba atimtas kitoje valstybėje narėje.

      Valstybė narė atsisako pripažinti galiojančiu kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą asmeniui, kurio vairuotojo
         pažymėjimo galiojimas yra apribotas, sustabdytas ar atimtas ankstesnės [pastarosios] valstybės teritorijoje.

      Valstybė narė taip pat gali atsisakyti išduoti vairuotojo pažymėjimą pareiškėjui, kurio vairuotojo pažymėjimas yra panaikintas
         kitoje valstybėje narėje.“

       Nacionalinės teisės aktai
      14      Pagrindinėje byloje susiklosčiusioms aplinkybėms taikytinos redakcijos 1998 m. rugpjūčio 18 d. Nutarimo dėl leidimo asmenims
         dalyvauti kelių eisme (Nutarimas dėl vairuotojo pažymėjimo) (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr  (Fahrerlaubnis-Verordnung), BGBl., 1998 I, p. 2214) 28 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatyta:

      „1.      Galiojančių Europos Sąjungos ar Europos ekonominės erdvės vairuotojo pažymėjimų savininkai, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta
         <...> yra Vokietijoje, gali, išskyrus 2–4 dalyse numatytus apribojimus, vairuoti transporto priemonę šioje valstybėje, atsižvelgiant
         į jiems vairuotojo pažymėjimu suteiktas teises. <...>

      4.      1 dalyje nurodytas leidimas netaikomas Europos Sąjungos arba Europos ekonominės erdvės vairuotojo pažymėjimų savininkams:
      <...>
      3)      kurių vairuotojo pažymėjimai Vokietijoje buvo laikinai arba visam laikui atimti teismo sprendimu arba pagal nedelsiant vykdytiną
         ar galutinį administracinės institucijos sprendimą <...>“

      15      Pagrindinėje byloje susiklosčiusioms aplinkybėms taikytinos redakcijos Kelių eismo įstatymo (Straßenverkehrsgesetz) 21 straipsnio 1 dalies 1 punkte numatyta:

      „1.      Laisvės atėmimu iki vienų metų ar bauda baudžiami asmenys, kurie:
      1)      vairuoja transporto priemonę neturėdami tam reikalaujamo vairuotojo pažymėjimo arba šiam asmeniui buvo uždrausta vairuoti
         transporto priemonę pagal Baudžiamojo kodekso 44 straipsnį ar šio įstatymo 25 straipsnį <...>“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16      1998 m. gruodžio 14 d. Ferdeno rajono (Vokietija) kompetentingos tarnybos išdavė Vokietijos piliečiui L. Apelt 1a, 1b, 3,
         4 ir 5 kategorijų vairuotojo pažymėjimą.

      17      2006 m. sausio 23 d. L. Apelt buvo sustabdytas Vokietijoje, neblaivus vairuojantis automobilį. Kitą dieną Vokietijos policijos
         tarnybos atėmė iš jo vairuotojo pažymėjimą (polizeiliche Verwahrung).

      18      2006 m. gegužės 31 d. Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck (Osterholco‑Šarmbeko apylinkės teismas) pripažino L. Apelt kaltu dėl vairavimo neblaiviam ir skyrė baudą. Iš jo buvo atimtas
         vairavimo pažymėjimas, taip pat teisė vairuoti transporto priemones ir iki 2006 m. lapkričio 29 d. nustatytas draudimas prašyti
         išduoti naują vairavimo pažymėjimą.

      19      2006 m. kovo 1 d., t. y. teismui dar neatėmus iš L. Apelt Vokietijos valdžios institucijų išduoto vairuotojo pažymėjimo, tačiau
         po to, kai Vokietijos policijos tarnybos atėmė šį pažymėjimą, Čekijos kompetentingos valdžios institucijos suteikė L. Apelt
         teisę vairuoti B kategorijos transporto priemones ir tą pačią dieną išdavė ją patvirtinantį vairuotojo pažymėjimą. Šiame vairuotojo
         pažymėjime nurodyta gyvenamoji vieta Vokietijoje.

      20      2007 m. balandžio 30 d., t. y. pasibaigus L. Apelt Amtsgericht Osterholz-Scharmbeck nustatytam draudimui prašyti išduoti naują vairuotojo pažymėjimą, Čekijos kompetentingos valdžios institucijos suteikė L. Apelt
         teisę vairuoti D kategorijos transporto priemones. Tą pačią dieną jam buvo išduotas šią teisę patvirtinantis vairuotojo pažymėjimas,
         kuriame nurodyta gyvenamoji vieta Čekijos Respublikoje ir B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimo išdavimo
         data, t. y. 2006 m. kovo 1 d.

      21      2009 m. liepos 11 d. L. Apelt buvo sustabdytas Acherno (Vokietija) savivaldybės ribose, vairuojantis tolimojo susisiekimo
         autobusą. Prokuratūra kreipėsi į Amtsgericht Achern prašydama priimti L. Apelt atžvilgiu baudžiamąjį įsakymą dėl tyčinio vairavimo neturint teisės vairuoti. Amtsgericht Achern atmetė šį prašymą motyvuodamas tuo, kad pasibaigus draudimo galiojimo laikotarpiui Čekijos valdžios institucijų išduotas D kategorijos
         transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas galiojo ir Vokietijos Federacinėje Respublikoje.

      22      Prokuratūra apskundė šį sprendimą Landgericht Baden-Baden apeliacine tvarka teigdama, kad Vokietijoje negaliojanti teisė vairuoti B kategorijos transporto priemones buvo būtina tam,
         kad būtų išduotas D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas.

      23      Šiomis aplinkybėmis Landgericht Baden-Baden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar valstybė narė, atsižvelgdama į Direktyvos 91/439/EEB <...> 5 straipsnio 1 dalies a punktą, pagal kurį D kategorijos vairuotojo
         pažymėjimai gali būti išduodami tik vairuotojams, jau turintiems teisę vairuoti B kategorijai priskiriamas transporto priemones,
         pagal šios direktyvos 1 straipsnį ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis gali atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduotą B
         ir D kategorijų pažymėjimą galiojančiu, ypač D kategorijos atžvilgiu, jei šio pažymėjimo savininkui B kategorijos vairuotojo
         pažymėjimas buvo išduotas iki tol, kol pirmojoje valstybėje teismine tvarka buvo atimta teisė vairuoti, o D kategorijos –
         tik po to, kai teismine tvarka buvo atimta teisė vairuoti ir baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama išduoti naują vairuotojo
         pažymėjimą?

      2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
      Ar pirmoji valstybė narė gali atsisakyti pripažinti nurodytą vairuotojo pažymėjimą galiojančiu, ypač D kategorijos atžvilgiu,
         taikydama Direktyvos 2006/126/EB <...> 11 straipsnio 4 dalį, pagal kurią valstybė narė atsisako pripažinti galiojančiu kitos
         valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą asmeniui, kurio vairuotojo pažymėjimas atimtas jį išdavusioje pirmojoje valstybėje
         narėje, jeigu teisė vairuoti B kategorijos transporto priemonę suteikta 2006 m. kovo 1 d., D kategorijos – 2007 m. balandžio
         30 d., o vairuotojo pažymėjimas išduotas pastarąją dieną?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      24      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar valstybė narė, atsižvelgdama
         į Direktyvos 91/439/EEB 5 straipsnio 1 dalies a punktą, pagal kurį D kategorijos vairuotojo pažymėjimai gali būti išduodami
         tik vairuotojams, jau turintiems teisę vairuoti B kategorijai priskiriamas transporto priemones, pagal šios direktyvos 1 straipsnį
         ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis gali atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų pažymėjimą galiojančiu,
         ypač D kategorijos atžvilgiu, jeigu šio pažymėjimo savininkui B kategorijos vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas iki tol,
         kol pirmojoje valstybėje teismine tvarka iš jo buvo atimta teisė vairuoti, o D kategorijos – tik po to, kai teismine tvarka
         buvo atimta teisė vairuoti ir baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama išduoti naują vairuotojo pažymėjimą.

      25      Papildomai reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, konkrečiai kalbant, nurodo, jog nors
         Čekijos valdžios institucijos B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą išdavė Vokietijos teismui dar neatėmus
         vairuotojo pažymėjimo iš L. Apelt, tai įvyko po to, kai Vokietijos policijos tarnybos atėmė jo vokiškąjį vairuotojo pažymėjimą,
         ir tiek šio atėmimo, tiek atėmimo teismine tvarka pagrindai jau egzistavo Čekijos valdžios institucijoms išduodant B kategorijos
         transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi aplinkybe,
         kad pastarajame vairuotojo pažymėjime nurodyta gyvenamoji vieta Vokietijoje.

      26      Tačiau pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies b punktą vairuotojo pažymėjimai, be kita ko, yra išduodami tik kandidatams
         į vairuotojus, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra pažymėjimą išduodančios valstybės narės teritorijoje arba kurie gali pateikti
         įrodymų, kad jie yra ten studijavę bent šešis mėnesius.

      27      Todėl, siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui duoti naudingą atsakymą, pateiktą klausimą reikia
         suprasti taip, kad juo iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalį, 5 straipsnio 1 dalies
         a punktą, 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis draudžiama, kad priimančioji valstybė narė atsisakytų
         pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų transporto priemonių vairuotojų pažymėjimą galiojančiu, pirma,
         jeigu šio vairuotojo pažymėjimo savininkui teisė vairuoti B kategorijos transporto priemones buvo išduota pažeidus sąlygą
         dėl nuolatinės gyvenamosios vietos ir po to, kai jam pirmosios valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas šios valstybės
         narės policijos tarnybų buvo atimtas, tačiau teismui iš jo dar neatėmus teisės vairuoti šioje valstybėje narėje, ir, antra,
         jeigu šio vairuotojo pažymėjimo savininkui D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas po to,
         kai teismas jau buvo pritaikęs minėtą atėmimo priemonę ir baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama išduoti naują vairuotojo
         pažymėjimą.

      28      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalyje numatomas abipusis valstybių narių išduotų vairuotojo
         pažymėjimų pripažinimas, netaikant jokių formalumų. Šia nuostata valstybėms narėms nustatyta aiški ir tiksli pareiga, nepaliekant
         jokios diskrecijos ją įgyvendinti priimtinų priemonių atžvilgiu (2011 m. gegužės 19 d. Sprendimo Grasser, C‑184/10, Rink. p. I‑0000, 19 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      29      Patikrinti, ar įvykdyti minimalūs Sąjungos teisės reikalavimai, visų pirma susiję su nuolatine gyvenamąja vieta ir tinkamumu
         vairuoti, numatyti šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje, taigi ir tai, ar pagrįsta išduoti vairuotojo pažymėjimą, turi išduodančioji
         valstybė narė (minėto Sprendimo Grasser 20 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      30      Todėl vienos valstybės narės valdžios institucijoms išdavus vairuotojo pažymėjimą pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 1 dalį
         kitos valstybės narės neturi teisės tikrinti, ar laikytasi šioje direktyvoje numatytų išdavimo sąlygų. Iš tiesų valstybės
         narės išduotas vairuotojo pažymėjimas turi būti laikomas įrodymu, kad šio pažymėjimo savininkas jo išdavimo dieną atitiko
         minėtus reikalavimus (minėto Sprendimo Grasser 21 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      31      Vis dėlto iš 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Weber (C‑1/07, Rink. p. I‑8571) matyti, jog pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalį ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis nedraudžiama,
         kad valstybė narė savo teritorijoje atsisakytų pripažinti teisę vairuoti, grindžiamą kitoje valstybėje narėje išduotu vairuotojo
         pažymėjimu, kai jo savininkui pirmojoje valstybėje narėje taikoma teisės vairuoti atėmimo priemonė, net jei atėmimo priemonė
         buvo paskelbta po to, kai buvo išduotas minėtas pažymėjimas, nes asmuo pažymėjimą įgijo tuo metu, kai galiojo pirmojoje valstybėje
         narėje išduoto vairuotojo pažymėjimo galiojimo laikino sustabdymo priemonė, ir tiek jo galiojimo sustabdymas, tiek jo atėmimas
         buvo grindžiami pagrindais, kurie jau egzistavo išduodant antrąjį vairuotojo pažymėjimą.

      32      Pagrindinėje byloje teisės vairuoti atėmimo teismine tvarka priemonė buvo paskelbta po to, kai Čekijos valdžios institucijos
         L. Apelt išdavė B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą. Tačiau šis vairuotojo pažymėjimas L. Apelt buvo
         išduotas tuo metu, kai Vokietijos policijos tarnybos atėmė Vokietijoje L. Apelt išduotą vairuotojo pažymėjimą.

      33      Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šis atėmimas gali būti traktuojamas kaip sustabdymo priemonė,
         numatyta Direktyvos 91/439 8 straipsnio 2 ir 4 dalyse. Vadinasi, pagal šią direktyvą nedraudžiama, kad Vokietijos valdžios
         institucijos savo teritorijoje atsisakytų pripažinti Čekijos valdžios institucijų L. Apelt išduotą B kategorijos transporto
         priemonių vairuotojo pažymėjimą, turint omenyje, kad tiek Vokietijos policijos tarnybų atėmimas, tiek atėmimas teismine tvarka
         grindžiami pagrindais, kurie jau egzistavo išduodant šį vairuotojo pažymėjimą.

      34      Bet kuriuo atveju primintina, kad iš sprendimo pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, matyti, jog šiame vairuotojo
         pažymėjime nurodyta gyvenamoji vieta Vokietijoje. Vien sąlygos dėl nuolatinės gyvenamosios vietos, kaip ji suprantama pagal
         Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies b punktą, nepaisymo gali pakakti pateisinti valstybės narės atsisakymą pripažinti
         kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą.

      35      Iš tikrųjų remiantis Teisingumo Teismo praktika darytina išvada, kad pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalį, 7 straipsnio
         1 dalies b punktą ir 8 straipsnio 2 bei 4 dalis priimančiajai valstybei narei nedraudžiama atsisakyti savo teritorijoje pripažinti
         kitos valstybės narės išduotą vairuotojo pažymėjimą, jei iš šio pažymėjimo įrašų nustatyta, kad nebuvo laikomasi šios direktyvos
         7 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos nuolatinės gyvenamosios vietos sąlygos (minėto Sprendimo Grasser 33 punktas).

      36      Tad Vokietijos valdžios institucijos turėjo teisę atsisakyti pripažinti Čekijos valdžios institucijų L. Apelt išduotą B kategorijos
         transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą.

      37      Dėl to, ar valstybė narė gali atsisakyti pripažinti vairuotojo pažymėjimą, kaip antai Čekijos valdžios institucijų išduotą
         L. Apelt D kategorijos transporto priemonėms vairuoti, pažymėtina, kad iš Direktyvos 91/439 5 straipsnio 1 dalies a punkto
         matyti, jog D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimai gali būti išduodami tik vairuotojams, jau turintiems
         teisę vairuoti B kategorijai priskiriamas transporto priemones.

      38      Komisija tvirtina, kad, turint omeny, jog D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimų išdavimo reikalavimai yra
         griežtesni nei B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimų išdavimo reikalavimai, o L. Apelt D kategorijos transporto
         priemonių vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas po to, kai baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama prašyti suteikti naują
         vairuotojo pažymėjimą, D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjime nurodyta B kategorijos transporto priemonių
         vairuotojo pažymėjimo išdavimo data negali daryti poveikio Direktyva 91/439 numatytai vairuotojo pažymėjimų abipusio pripažinimo
         pareigai.

      39      Tokiems argumentais negalima pritarti.

      40      Pagal Direktyvos 91/439 3 straipsnio 1 dalį šios direktyvos 1 straipsnyje numatytas vairuotojo pažymėjimas leidžia vairuoti
         skirtingų kategorijų transporto priemones. Vadovaujantis minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi, pagal šias kategorijas
         gali būti išduodamas specialios paskirties vairuotojo pažymėjimas, leidžiantis vairuoti skirtingų pakategorių transporto priemones.

      41      Šiuo tikslu B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas suteikia teisę vairuoti motorines transporto priemones,
         kurių leidžiamas maksimalus svoris ne didesnis kaip 3500 kilogramų ir kurios, be vairuotojo vietos, turi ne daugiau kaip aštuonias
         sėdimas vietas, o D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas suteikia teisę vairuoti motorines transporto priemones,
         skirtas keleiviams vežti, kurios, be vairuotojo vietos, turi daugiau kaip aštuonias sėdimas vietas.

      42      Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 33 punkte, šis suskirstymas į kategorijas ir pakategorijas leidžia kiekvienai
         iš jų nustatyti minimalias sąlygas, kuriomis išduodami vairuotojo pažymėjimai.

      43      Konkrečiau kalbant, Direktyvos 91/439 II ir III prieduose numatytas bendras visų kategorijų vairuotojo pažymėjimų pagrindas.
         Bet kurio vairuotojo pažymėjimas išduodamas tik jeigu tenkinamos pagal šį bendrą pagrindą nustatytos minimalios sąlygos. Pavyzdžiui,
         kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 37 punkte, sugebama pakankamai gerai valdyti savo transporto priemonę nesukeliant
         avarinių situacijų ir tinkamai reaguojant tokiose situacijose, žinomi saugos tarp transporto priemonių, stabdymo atstumai
         ir įvairių oro ir kelio sąlygų poveikis atitinkamos transporto priemonės stabilumui.

      44      Kartu su šiomis minimaliomis sąlygomis kiekvienai kategorijai, be kita ko, ir D kategorijai, nustatyti specialūs egzaminai.

      45      Šiuo kausimu pažymėtina, kad iš Direktyvos 91/439 II priedo I dalies A antraštinės dalies 1 punkto antros pastraipos matyti,
         jog bet kuris kandidatas į vairuotojus, jau turintis vienos kategorijos vairuotojo pažymėjimą ir pageidaujantis įsigyti kitos
         kategorijos vairuotojo pažymėjimą, gali būti atleistas nuo teorijos egzamino, pirmiausia susijusio su nuostatomis dėl kelių
         eismo reguliavimo.

      46      Tad iš Direktyvos 91/439 teksto ir struktūros matyti, kad B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas yra būtinas
         išankstinis pagrindas, siekiant gauti D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą.

      47      Tad neleidžiant priimančiai valstybei narei atsisakyti pripažinti D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą,
         išduotą remiantis B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimu, kurį išduodant padarytas pažeidimas, pateisinantį
         pastarojo vairuotojo pažymėjimo nepripažinimą, būtų pakenkta Direktyvos 91/439 pirmoje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse
         nurodytam kelių eismo saugumo tikslui.

      48      Tad konstatuotina, kad jeigu valstybė narė remdamasi Direktyva 91/439 gali atsisakyti pripažinti kitos valstybės narės valdžios
         institucijų išduoto B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimo galiojimą, ji taip pat turi teisę nepripažinti
         šio B kategorijos transporto priemonių pažymėjimo pagrindu išduoto D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimo
         galiojimo.

      49      Kadangi Čekijos valdžios institucijos išdavė L. Apelt B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą padarydamos
         pažeidimus, pateisinančius jo nepripažinimą, pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio 2 dalį, 5 straipsnio 1 dalies a punktą,
         7 straipsnio 1 dalies b punktą ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis nedraudžiama, kad Vokietijos valdžios institucijos atsisakytų
         pripažinti D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą, kurį Čekijos valdžios institucijos L. Apelt išdavė jo
         B kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimo pagrindu.

      50      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, jog pagal Direktyvos 91/439 1 straipsnio
         2 dalį, 5 straipsnio 1 dalies a punktą, 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir 8 straipsnio 2 ir 4 dalis nedraudžiama, kad priimančioji
         valstybė narė atsisakytų pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą
         galiojančiu, jeigu, pirma, šio vairuotojo pažymėjimo savininkui teisė vairuoti B kategorijos transporto priemones buvo išduota
         pažeidus sąlygą dėl nuolatinės gyvenamosios vietos ir pirmosios valstybės narės policijos tarnyboms jau atėmus šioje valstybėje
         išduotą vairuotojo pažymėjimą, tačiau teismui dar neatėmus teisės vairuoti šioje valstybėje narėje, ir, antra, šio vairuotojo
         pažymėjimo savininkui D kategorijos transporto priemonių vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas po to, kai teismas jau buvo
         pritaikęs minėtą atėmimo priemonę ir baigėsi terminas, per kurį buvo draudžiama išduoti naują vairuotojo pažymėjimą.

       Dėl antrojo klausimo
      51      Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės įvyko 2006–2007 metais, t. y. dar neįsigaliojus Direktyvos 2006/126 11 straipsnio
         4 daliai, nėra reikalo atsakyti į antrąjį klausimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      52      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      Pagal 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų, iš dalies pakeistos 2000 m. rugsėjo 14 d.
            Komisijos direktyva 2000/56/EB, 1 straipsnio 2 dalį, 5 straipsnio 1 dalies a punktą, 7 straipsnio 1 dalies b punktą ir 8 straipsnio
            2 ir 4 dalis nedraudžiama, kad priimančioji valstybė narė atsisakytų pripažinti kitos valstybės narės išduotą B ir D kategorijų
            transporto priemonių vairuotojo pažymėjimą galiojančiu, pirma, jeigu šio vairuotojo pažymėjimo savininkui teisė vairuoti B kategorijos
            transporto priemones buvo išduota pažeidus sąlygą dėl nuolatinės gyvenamosios vietos ir po to, kai jo pirmosios valstybės
            narės išduotas vairuotojo pažymėjimui šios valstybės narės policijos tarnybų buvo atimtas, tačiau dar neatėmus teisės vairuoti
            šioje valstybėje narėje teismine tvarka, ir, antra, jeigu šio vairuotojo pažymėjimo savininkui D kategorijos transporto priemonių
            vairuotojo pažymėjimas buvo išduotas po to, kai minėta priemonė buvo taikyta teismine tvarka ir baigėsi terminas, per kurį
            buvo draudžiama išduoti naują vairuotojo pažymėjimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2016 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Ledra Advertising Ltd ir kt. prieš Europos Komisiją ir Europos centrinį banką (ECB).#Apeliacinis skundas – Paramos Kipro Respublikos stabilumui programa – 2013 m. balandžio 26 d. Kipro Respublikos ir Europos stabilumo mechanizmo (ESM) sudarytas Susitarimo memorandumas dėl specialių ekonominės politikos sąlygų – Europos Komisijos ir Europos Centrinio Banko funkcijos – Deliktinė Europos Sąjungos atsakomybė – SESV 340 straipsnio antra pastraipa – Sąlygos – Pareiga užtikrinti šio susitarimo memorandumo suderinamumą su Sąjungos teise.#Sujungtos bylos C-8/15 P–C-10/15 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. rugsėjo 20 d. (
            *1
         )
      (Tekstas ištaisytas 2017 m. gruodžio 20 d. nutartimi)
      „Apeliacinis skundas – Paramos Kipro Respublikos stabilumui programa – 2013 m. balandžio 26 d. Kipro Respublikos ir Europos stabilumo mechanizmo (ESM) sudarytas Susitarimo memorandumas dėl specialių ekonominės politikos sąlygų – Europos Komisijos ir Europos Centrinio Banko funkcijos – Deliktinė Europos Sąjungos atsakomybė – SESV 340 straipsnio antra pastraipa – Sąlygos – Pareiga užtikrinti šio susitarimo memorandumo suderinamumą su Sąjungos teise“
      Sujungtose bylose C‑8/15 P–C‑10/15 P
      dėl 2015 m. sausio 9 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateiktų trijų apeliacinių skundų

         Ledra Advertising Ltd, įsteigta Nikosijoje (Kipras) (C‑8/15 P),

         Andreas Eleftheriou, gyvenantis Limasolyje (Kipras) (C‑9/15 P),

         Eleni Eleftheriou, gyvenanti Limasolyje (C‑9/15 P),

         Lilia Papachristofi, gyvenanti Limasolyje (C‑9/15 P),

         Christos Theophilou, gyvenantis Nikosijoje (C‑10/15 P),

         Eleni Theophilou, gyvenanti Nikosijoje (C‑10/15 P),
      atstovaujami dikigoros A. Paschalides, baristerės A. Paschalidou ir QC A. Riza, įgalioto solisitoriaus C. Paschalides,
      apeliantai,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:

         Europos Komisijai, atstovaujamai J.‑P. Keppenne ir M. Konstantinidis, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ir
      (Ištaisyta 2017 m. gruodžio 20 d. nutartimi) Europos Centriniam Bankui (ECB), atstovaujamam G. Várhelyi, K. Laurinavičiaus ir O. Heinz, padedamų advokato H.‑G. Kamann,
      atsakovams pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev (pranešėjas) ir D. Šváby, teisėjai A. Rosas, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, M. Vilaras ir E. Regan,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. vasario 2 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2016 m. balandžio 21 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniais skundais Ledra Advertising Ltd byloje C‑8/15 P, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou ir Lilia Papachristofi byloje C‑9/15 P, taip pat Christos Theophilou ir Eleni Theophilou byloje C‑10/15 P prašo panaikinti atitinkamai 2014 m. lapkričio 10 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartis: Nutartį Ledra Advertising / Komisija ir ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981), Nutartį Eleftheriou ir Papachristofi / Komisija ir ECB (T‑291/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:978) ir Nutartį Theophilou / Komisija ir ECB (T‑293/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:979) (toliau kartu – skundžiamos nutartys), kuriomis Bendrasis Teismas pripažino iš dalies nepriimtinais ir iš dalies nepagrįstais jų ieškinius, kuriais siekta, kad, pirma, būtų panaikinti 2013 m. balandžio 26 d. Kipro Respublikos ir Europos stabilumo mechanizmo (ESM) sudaryto Susitarimo memorandumo dėl specialių ekonominės politikos sąlygų (toliau – 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumas) 1.23–1.27 punktai ir, antra, atlyginta ieškovų nurodyta žala, padaryta dėl minėtų punktų įtraukimo į šį susitarimo memorandumą ir Europos Komisijos priežiūros pareigos pažeidimo.

         Teisinis pagrindas

         ESM sutartis

               2

               2012 m. vasario 2 d. Briuselyje (Belgija) Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Estijos Respublika, Airija, Graikijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Italijos Respublika, Kipro Respublika, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, Malta, Nyderlandų Karalystė, Austrijos Respublika, Portugalijos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika ir Suomijos Respublika sudarė Europos stabilumo mechanizmo steigimo sutartį (toliau – ESM sutartis). Ši sutartis įsigaliojo 2012 m. rugsėjo 27 d.

               3

               ESM sutarties 1 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
               „2010 m. gruodžio 17 d. Europos Vadovų Taryba susitarė, kad euro zonos valstybėms narėms būtina įsteigti nuolatinį stabilumo mechanizmą. Šis Europos stabilumo mechanizmas (toliau – ESM) perims šiuo metu veikiančio Europos finansinio stabilumo fondo (toliau – EFSF) ir Europos finansinės padėties stabilizavimo priemonės (toliau – EFSM) vykdomas užduotis prireikus teikti finansinę paramą euro zonos valstybėms narėms.“

               4

               Pagal šios sutarties 1 ir 2 straipsnius ir 32 straipsnio 2 dalį susitariančiosios šalys, t. y. valstybės narės, kurių valiuta yra euro, kartu įsteigia tarptautinę finansų instituciją – Europos stabilumo mechanizmą (ESM), kuris turi juridinio asmens statusą.

               5

               ESM sutarties 4 straipsnio 1, 3 dalyse ir 4 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta:
               „1.   ESM turi Valdytojų tarybą ir Direktorių valdybą, vykdomąjį direktorių ir kitą paskirtą būtiną personalą.
               <…>
               3.   Tam, kad sprendimas būtų priimtas bendru sutarimu, visi balsavime dalyvaujantys nariai turi balsuoti vienbalsiai. Susilaikymas balsuojant netrukdo priimti sprendimą bendru sutarimu.
               4.   Nukrypstant nuo 3 dalies nuostatos turėtų būti taikoma balsavimo nepaprastosios padėties atveju tvarka, kai Komisija ir [Europos Centrinis Bankas (toliau – ECB)] nusprendžia, kad skubiai nepriėmus sprendimo suteikti arba įgyvendinti finansinę paramą, kaip apibrėžta 13–18 straipsniuose, kiltų pavojus euro zonos ekonominiam ir finansiniam tvarumui. <…>“

               6

               ESM sutarties 5 straipsnio 3 dalyje numatyta: „Už ekonomiką ir pinigų politiką atsakingas Europos Komisijos narys ir [Europos Centrinio Banko] pirmininkas bei Euro grupės pirmininkas (jei jis (ar ji) nėra Valdytojų tarybos pirmininkas arba valdytojas) gali stebėtojo teisėmis dalyvauti [ESM] Valdytojų tarybos posėdžiuose.“

               7

               ESM sutarties 6 straipsnio 2 dalyje nurodyta: „Už ekonomiką ir pinigų politiką atsakingas Europos Komisijos narys ir ECB pirmininkas gali paskirti po vieną stebėtoją [ESM direktorių valdyboje].“

               8

               ESM sutarties 12 straipsnyje apibrėžti principai, taikomi paramai stabilumui, ir jo 1 dalyje numatyta:
               „Jei tai būtina visos euro zonos ir jos valstybių narių finansiniam stabilumui apsaugoti, ESM gali savo narei teikti paramą stabilumui, nustačiusi griežtas pasirinktą finansinės pagalbos priemonę atitinkančias sąlygas. Tokios sąlygos gali apimti įvairius reikalavimus pradedant makroekonominio koregavimo programos įgyvendinimu ir baigiant įpareigojimu nuolat laikytis iš anksto nustatytų tinkamumo sąlygų.“

               9

               Paramos stabilumui suteikimo ESM narei procedūra apibrėžta ESM sutarties 13 straipsnyje:
               „1.   ESM narė gali pateikti Valdytojų tarybos pirmininkui prašymą skirti paramą stabilumui. Tokiame prašyme nurodoma finansinės paramos priemonė ar priemonės, kurias prašoma apsvarstyti. Gavęs tokį prašymą Valdytojų tarybos pirmininkas paveda Europos Komisijai ir ECB atlikti šias užduotis:

                        a)

                        įvertinti visos euro zonos arba jos valstybių narių finansiniam stabilumui kilusią riziką, jei ECB dar nėra pateikęs analizės pagal 18 straipsnio 2 dalį;

                        b)

                        įvertinti valstybės skolos tvarumą. Kai tinkama ir įmanoma, toks vertinimas atliekamas kartu su [Tarptautiniu valiutos fondu (toliau – TVF)];

                        c)

                        įvertinti konkrečios ESM narės faktinį arba galimą finansavimo poreikį.

                  2.   Remdamasi ESM narės prašymu ir 1 dalyje nurodytu vertinimu Valdytojų taryba gali nuspręsti skirti konkrečiai ESM narei paramą stabilumui finansinės paramos priemonės forma.
               3.   Jei priimamas 2 dalyje nurodytas sprendimas, Valdytojų taryba paveda Europos Komisijai, bendradarbiaujant su ECB ir, jei įmanoma, su TVF vesti derybas su konkrečia ESM nare dėl susitarimo memorandumo, kuriame būtų nustatytos finansinės paramos priemonės taikymo sąlygos, sudarymo. Susitarimo memorandume nurodomas trūkumų, kurie būtų šalinami, pavojingumas ir pasirinkta finansinės paramos priemonė. Kartu ESM vykdomasis direktorius rengia pasiūlymą dėl susitarimo dėl finansinės pagalbos programos, kuriame nustatomi finansiniai terminai ir sąlygos bei išdėstomos siūlomos priemonės ir kuris bus perduodamas tvirtinti Valdytojų tarybai.
               Susitarimo memorandumas turi visiškai atitikti [ESV sutartyje] nustatytas ekonominės politikos koordinavimo priemones, be kita ko, visus Europos Sąjungos teisės aktus, įskaitant konkrečiai ESM narei skirtas nuomones, įspėjimus, rekomendacijas ar sprendimus.
               4.   Kai laikomasi 3 dalyje nurodytų sąlygų ir Valdytojų tarybai pritarus, susitarimo memorandumą ESM vardu pasirašo Europos Komisija.
               5.   Direktorių valdyba tvirtina susitarimą dėl finansinės pagalbos programos, kuriame išsamiai aprašomi planuojamos skirti paramos stabilumui finansiniai aspektai ir, prireikus, pirmos paramos dalies išmokėjimas.
               <…>
               7.   Europos Komisijai, ECB ir, jei įmanoma, TVF pavedama stebėti, ar laikomasi finansinės paramos priemonei nustatytų sąlygų.“

            2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumas

               10

               2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumo 1.23–1.27 punktai „Cyprus Popular Bank ir Bank of Cyprus restruktūrizavimas ir pertvarkymas“ (toliau – ginčijami punktai) suformuluoti taip:

                        „1.23.

                        Atlikus minėtą apskaitinės ir ekonominės vertės vertinimą paaiškėjo, kad du didžiausi Kipro bankai yra nemokūs. Siekdama ištaisyti šią padėtį vyriausybė įgyvendino plataus masto pertvarkymo ir restruktūrizavimo planą. Siekiant užkirsti kelią disbalanso didėjimui ateityje ir atkurti sektoriaus gyvybingumą, kartu išsaugant konkurenciją, buvo priimta keturių krypčių strategija nenaudojant mokesčių mokėtojų pinigų.

                        1.24.

                        Pirma, buvo perleistas visas su Graikija susijęs turtas (įskaitant paskolas laivybos srityje) ir įsipareigojimai, atitinkamai nepalankaus scenarijaus atveju įvertinti 16,4 ir 15 mlrd. EUR. Su Graikija susijusį turtą ir įsipareigojimus įsigijo Piraeus Bank, kurio restruktūrizavimą tvarkys Graikijos valdžios institucijos. Perleidimas pagrįstas 2013 m. kovo 26 d. pasirašytu susitarimu. Kadangi turto apskaitinė vertė siekė 19,2 mlrd. EUR, dėl šio perleidimo iš esmės sumažėjo Graikijos ir Kipro tarpusavio pozicijų.

                        1.25.

                        Dėl [Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd; toliau – Cyprus Popular Bank] filialo Jungtinėje Karalystėje pažymėtina, kad visi indėliai buvo pervesti [Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (toliau – Bank of Cyprus)] patronuojamajai bendrovei Jungtinėje Karalystėje. Susijęs turtas įtrauktas į Bank of Cyprus turtą.

                        1.26.

                        Antra, Bank of Cyprus pagal pirkimo ir perėmimo procedūrą perima su Kipru susijusį Cyprus Popular Bank turtą už tikrąją vertę, taip pat jo garantuojamus indėlius ir skubios paramos likvidumui padidinti poziciją už nominaliąją vertę. Negarantuojami Cyprus Popular Bank indėliai bus palikti pradinėje įstaigoje. Siekiama, kad perleisto turto vertė viršytų įsipareigojimų vertę taip, kad skirtumas atitiktų Cyprus Popular Bank atliekamą Bank of Cyprus rekapitalizavimą, lygų 9 % turto, įvertinto atsižvelgiant į perleistą riziką. Bank of Cyprus rekapitalizuojamas, kad programos pabaigoje būtų pasiektas 9 % pirmojo lygio kapitalo santykis neigiamo scenarijaus, nustatyto atlikus testavimą nepalankiausiomis sąlygomis, atveju, o tai turėtų padėti atkurti pasitikėjimą ir normalizuoti finansavimo sąlygas. 37,5 % Bank of Cyprus laikomų negarantuojamų indėlių konvertavimu į A kategorijos akcijas, suteikiančias visas balsavimo teises ir teisę gauti dividendų, kartu su papildomais kapitalo įnašais iš pradinės Cyprus Popular Bank įstaigos patenkinama didžioji dalis kapitalo poreikių. Dalis likusių negarantuojamų Bank of Cyprus indėlių bus laikinai įšaldyta.

                        1.27.

                        Trečia, siekiant užtikrinti kapitalizavimo tikslų įvykdymą, iki 2013 m. birželio mėn. pabaigos bus baigtas išsamesnis ir atnaujintas nepriklausomas Bank of Cyprus ir Cyprus Popular Bank turto vertinimas, kaip reikalaujama pagal bankų pertvarkymo sistemą. Šiuo tikslu ne vėliau kaip iki 2013 m. balandžio mėn. vidurio, konsultuojantis su Europos Komisija, ECB ir TVF, bus susitarta dėl įgaliojimų atlikti nepriklausomą vertinimą. Atlikus šį vertinimą, jeigu reikės, bus atliktas papildomas negarantuojamų indėlių konvertavimas į A kategorijos akcijas, siekiant užtikrinti, kad programos pabaigoje galėtų būti pasiektas 9 % pirmojo lygio kapitalo tikslas nepalankiausiomis sąlygomis. Jeigu Bank of Cyprus kapitalas, palyginti su šiuo tikslu, taps pernelyg didelis, bus atlikta atvirkštinė akcijų konvertavimo procedūra, kad indėlininkams būtų grąžinta suma, atitinkanti kapitalizacijos perviršį.“

            Nacionalinė teisė

               11

               Pagal 2013 m. kovo 22 d.O peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos (Kredito ir kitų įstaigų pertvarkymo įstatymas; EE, I (I) priedas, Nr. 4379, 2013 3 22, toliau – 2013 m. kovo 22 d. įstatymas) 3 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį Kentriki Trapeza tis Kyprou (Kipro centrinis bankas, toliau – KCB) pavesta kartu su Ypourgeio Oikonomikon (Finansų ministerija) pertvarkyti įstaigas, kurioms taikomas minėtas įstatymas. Šiuo tikslu, pirma, 2013 m. kovo 22 d. įstatymo 12 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad KCB, priimdamas dekretą, gali restruktūrizuoti įstaigos, kuriai taikoma pertvarkymo procedūra, skolas ir įsipareigojimus, įskaitant esamų ar būsimų bet kokios rūšies reikalavimų tai įstaigai pagrindinės sumos ar jos likučio sumažinimą, pakeitimą, tokių reikalavimų vykdymo termino atidėjimą ar novacijos jiems taikymą arba skolos vertybinių popierių konvertavimą į nuosavą kapitalą. Antra, šioje dalyje numatyta, kad „garantuotiems indėliams“, kaip jie suprantami pagal 2013 m. kovo 22 d. įstatymo 2 straipsnio penktą pastraipą, šios priemonės netaikomos. Šalys sutaria, kad tai yra mažesni nei 100000 EUR indėliai.

               12

                  To peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 103 (2013 m. Dekretas dėl gelbėjimo privačiomis Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd lėšomis, Reguliavimo administracinis aktas, Nr. 103, EE, III(I) priedas, Nr. 4645, 2013 3 29, p. 769, toliau – Dekretas Nr. 103) numatyta rekapitalizuoti Bank of Cyprus, be kita ko, negarantuojamų indėlių turėtojų, jo akcininkų ir obligacijų turėtojų sąskaita, kad jis galėtų toliau teikti bankininkystės paslaugas. Taigi negarantuojami indėliai buvo konvertuoti į Bank of Cyprus akcijas (37,5 % kiekvieno negarantuojamo indėlio), vertybinius popierius, kuriuos Bank of Cyprus galėjo konvertuoti į akcijas arba į indėlius (22,5 % kiekvieno negarantuojamo indėlio), ir vertybinius popierius, kuriuos KCB galėjo konvertuoti į indėlius (40 % kiekvieno negarantuojamo indėlio). Šis dekretas, remiantis jo 10 punktu, įsigaliojo 2013 m. kovo 29 d. 6 val.

               13

                  To Peri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 104 (2013 m. Dekretas dėl kai kurių Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd veiklos sričių pardavimo, Reguliavimo administracinis aktas, Nr. 104, EE, III(I) priedas, Nr. 4645, 2013 3 29, p. 781, toliau – Dekretas Nr. 104) kartu taikomose 2 ir 5 punktų nuostatose numatyta 2013 m. kovo 29 d. 6 val. 10 min. tam tikrą Cyprus Popular Bank turtą ir įsipareigojimus perduoti Bank of Cyprus, įskaitant mažesnius nei 100000 EUR indėlius. Didesni kaip 100000 EUR indėliai buvo palikti Cyprus Popular Bank, kol jis bus likviduotas.

         Faktinės bylos aplinkybės

               14

               2012 m. pirmaisiais mėnesiais kai kurie Kipre įsteigti bankai, įskaitant Cyprus Popular Bank ir Bank of Cyprus, patyrė finansinių sunkumų. Tada Kipro Respublika nusprendė, kad būtina juos rekapitalizuoti, ir šiuo klausimu pateikė Euro grupės pirmininkui prašymą skirti finansinę paramą iš EFSF arba ESM.

               15

               2012 m. birželio 27 d. deklaracijoje Euro grupė nurodė, kad prašomą finansinę paramą suteiktų EFSF arba ESM pagal makroekonominio koregavimo programą, kuri būtų nustatyta susitarimo memorandume, dėl kurio derėtųsi Europos Komisija kartu su Europos Centriniu Banku (ECB) ir Tarptautiniu valiutos fondu (TVF), viena šalis, ir Kipro valdžios institucijos, kita šalis.

               16

               2013 m. kovo mėn. Kipro Respublika ir kitos valstybės narės, kurių valiuta yra euro, pasiekė politinį susitarimą dėl susitarimo memorandumo projekto. 2013 m. kovo 16 d. deklaracijoje Euro grupė palankiai įvertino šį susitarimą ir nurodė kai kurias numatytas koregavimo priemones, įskaitant bankų indėlių mokesčio įvedimą. Euro grupė nurodė mananti, kad tokiomis aplinkybėmis iš esmės pagrįsta suteikti finansinę paramą, kuria gali būti užtikrintas Kipro ir euro zonos finansinis stabilumas, ir paragino suinteresuotąsias šalis paspartinti vykstančias derybas.

               17

               2013 m. kovo 18 d. Kipro Respublika nurodė uždaryti bankus 2013 m. kovo 19 ir 20 d. (tai buvo darbo dienos). Kipro valdžios institucijos nusprendė pratęsti bankų uždarymą iki 2013 m. kovo 28 d., kad būtų išvengta masinio indėlių atsiėmimo prie langelių.

               18

               2013 m. kovo 19 d. Kipro parlamentas atmetė Kipro vyriausybės įstatymo projektą dėl mokesčio už visus Kipro bankų indėlius įvedimo. Todėl Kipro vyriausybė parengė naują projektą, kuriame numatyta restruktūrizuoti tik du bankus – Bank of Cyprus ir Cyprus Popular Bank. Šis parlamentas priėmė 2013 m. kovo 22 d. įstatymą.

               19

               2013 m. kovo 25 d. deklaracijoje Euro grupė nurodė, kad su Kipro valdžios institucijomis pasiekė susitarimą dėl esminių būsimos makroekonominio koregavimo programos, kurią remia visos valstybės narės, kurių valiuta yra euro, ir Komisija, ECB ir TVF, elementų. Be to, Euro grupė palankiai įvertino šios deklaracijos priede nurodytus finansų sektoriaus restruktūrizavimo planus.

               20

               2013 m. kovo 25 d. KCB valdytojas pradėjo Bank of Cyprus ir Cyprus Popular Bank sanavimo procedūrą. 2013 m. kovo 29 d. šiuo tikslu remiantis 2013 m. kovo 22 d. įstatymu paskelbti dekretai Nr. 103 ir Nr. 104.

               21

               Įsigaliojus šiems dekretams apeliantai turėjo indėlių Bank of Cyprus arba Cyprus Popular Bank. Pritaikius šiuose dekretuose numatytas priemones labai sumažėjo šių indėlių vertė; apeliantai tiksliai apskaičiavo šį sumažėjimą.

               22

               Per 2013 m. balandžio 24 d. posėdį ESM valdytojų taryba:

                        –

                        remdamasi ESM vykdomojo direktoriaus siūlymu nusprendė suteikti Kipro Respublikai paramą stabilumui finansinės paramos priemonės forma,

                        –

                        patvirtino susitarimo memorandumo projektą, dėl kurio susitarė Komisija, bendradarbiaudama su ECB ir TVF, ir Kipro Respublika,

                        –

                        įpareigojo Komisiją pasirašyti šį memorandumą ESM vardu.

               23

               2013 m. balandžio 26 d. Kipro Respublikos finansų ministras, KCB valdytojas ir Komisijos pirmininko pavaduotojas O. Rehn ESM vardu pasirašė susitarimo memorandumą.

               24

               2013 m. gegužės 8 d. ESM direktorių valdyba patvirtino susitarimą dėl finansinės paramos priemonės ir pasiūlymą dėl pirmosios paramos dalies mokėjimo Kipro Respublikai sąlygų. Ši dalis buvo išskaidyta į du mokėjimus, o jie atlikti atitinkamai 2013 m. gegužės 13 d. (2 mlrd. EUR) ir 2013 m. birželio 26 d. (1 mlrd. EUR). Antroji paramos dalis (1,5 mlrd. EUR) išmokėta 2013 m. rugsėjo 27 d.

         Procesai Bendrajame Teisme ir skundžiamos nutartys

               25

               Ieškovai pareiškė tris ieškinius (Bendrojo Teismo kanceliarija juos gavo 2013 m. gegužės 24 d.), kuriais prašė:

                        –

                        nurodyti Komisijai ir ECB sumokėti jiems kompensaciją, lygią jų atitinkamų indėlių vertės sumažėjimui,

                        –

                        „be to ir (arba) papildomai“ panaikinti ginčijamus punktus ir

                        –

                        skubiai išnagrinėti ieškinį ir, kol jis bus išnagrinėtas, „pagal [SESV 279] straipsnį taikyti būtinas laikinąsias apsaugos priemones siekiant apsaugoti [jų] poziciją <...> nedarant poveikio [Kipro Respublikai] suteiktai paramai stabilumui“.

               26

               Atskirais dokumentais (juos Bendrojo Teismo kanceliarija gavo atitinkamai 2013 m. rugsėjo 24 d. ir spalio 1 d.) Komisija ir ECB, remdamiesi Bendrojo Teismo procedūros reglamento 114 straipsniu, pateikė nepriimtinumu grindžiamus prieštaravimus.

               27

               Skundžiamomis nutartimis Bendrasis Teismas atmetė visus ieškinius kaip iš dalies nepriimtinus ir iš dalies akivaizdžiai teisiškai nepagrįstus.

         Šalių reikalavimai

               28

               Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:

                        –

                        panaikinti skundžiamas nutartis dėl pirmųjų dviejų reikalavimų pirmojoje instancijoje, t. y. prašymo atlyginti žalą ir (arba) panaikinti ginčijamus punktus, ir

                        –

                        grąžinti bylas Bendrajam Teismui.

               29

               Komisija ir ECB Teisingumo Teismo prašo:

                        –

                        atmesti apeliacinius skundus ir

                        –

                        priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.

               30

               2015 m. rugpjūčio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑8/15 P–C‑10/15 P sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.

         Dėl apeliacinių skundų

               31

               Grįsdami apeliacinius skundus apeliantai nurodo pagrindą, susijusį su Bendrojo Teismo padarytomis klaidomis vertinant Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygas.

               32

               Komisija ir ECB teigia, kad apeliaciniai skundai yra nepriimtini, ir pažymi, kad bet kuriuo atveju grindžiant apeliacinius skundus nurodytą pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

            Dėl priimtinumo

               33

               Komisija ir ECB teigia, jog apeliaciniai skundai yra nepriimtini dėl to, kad apeliantai iš esmės tik pakartoja pagrindus ir argumentus, kuriuos jau pateikė Bendrajame Teisme, ir kad jie ginčija faktinio pobūdžio vertinimus, atliktus Bendrojo Teismo, kiek tai susiję su pateiktais skirtingais įrodymais.

               34

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad remiantis SESV 256 straipsniu ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa apeliacinis skundas paduodamas tik dėl teisės klausimų ir turi būti pagrįstas pagrindais, susijusiais su Bendrojo Teismo jurisdikcijos nebuvimu, procedūros pažeidimais Bendrajame Teisme, kurie daro poveikį apelianto interesams, arba Bendrojo Teismo padarytu Sąjungos teisės pažeidimu (žr., be kita ko, 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Ispanija / Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               35

               Be to, iš SESV 256 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto ir 169 straipsnio 2 dalies matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti aiškiai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą (žr., be kita ko, 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Bergaderm ir Goupil / Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 34 punktą ir 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Ispanija / Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 43 punktą).

               36

               Konkrečiai, šio reglamento 169 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad pagrinduose ir teisiniuose argumentuose, kuriais remiamasi, būtų tiksliai nurodomi ginčijami Bendrojo Teismo sprendimo motyvuojamosios dalies punktai.

               37

               Taigi iš šių nuostatų kylančių motyvavimui taikomų reikalavimų neatitinka apeliacinis skundas, kuriame tik pakartojami ar pažodžiui atpasakojami Bendrajame Teisme pateikti ieškinio pagrindai ir argumentai, įskaitant pagrįstus faktinėmis aplinkybėmis, kuriuos šis teismas aiškiai atmetė. Iš tikrųjų toks apeliacinis skundas yra vien prašymas iš naujo išnagrinėti Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį, o tai nepatenka į Teisingumo Teismo jurisdikciją (žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Ispanija / Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               38

               Tačiau jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas išaiškino ar taikė Sąjungos teisę, pirmojoje instancijoje nagrinėti teisės klausimai gali būti iš naujo keliami per apeliacinį procesą. Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų taip grįsti apeliacinio skundo Bendrajame Teisme naudotais ieškinio pagrindais ir argumentais, apeliacinis procesas netektų dalies prasmės (žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Ispanija / Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 45 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               39

               Nagrinėjamu atveju apeliantai nurodytu pagrindu siekia įrodyti, kad skundžiamose nutartyse nenurodyti motyvai arba jie yra nepakankami, ir paneigti Bendrojo Teismo aiškiai pateiktą atsakymą į teisės klausimus, o jie gali būti Teisingumo Teismo kontrolės per apeliacinį procesą dalykas.

               40

               Be to, nors tiesa, kad apeliantų apeliaciniuose skunduose pateiktų argumentų struktūrai trūksta tikslumo, reikia konstatuoti, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 2 dalį juose nurodyti skundžiamų nutarčių ginčijami motyvuojamosios dalies punktai ir teisiniai argumentai, leidžiantys Teisingumo Teismui atlikti teisinę teisėtumo kontrolę.

               41

               Darytina išvada, kad apeliaciniai skundai yra priimtini.

            Dėl esmės

         Apeliantų argumentai

               42

               Apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą padarius teisės klaidą, kai jis skundžiamų nutarčių 45 punkte tik nusprendė, kad Komisijai ir ECB pavestos funkcijos neapima jokios sprendimų priėmimo galios. Tai padaręs Bendrasis Teismas pažeidė ESM sutarties 13 straipsnio 4 dalį, neatsižvelgdamas į tai, kad Komisija pasirašė 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumą, nors jame yra neteisėta sąlyga. Taigi iš tikrųjų atsakingi už atitinkamų Kipro bankų gelbėjimą privačiomis lėšomis yra Komisija ir ECB.

               43

               Šiuo klausimu apeliantai pažymi, kad jie Bendrajame Teisme tvirtino, jog tikroji jų indėlių vertės sumažėjimo priežastis yra finansinės paramos priemonės suteikimo Kipro Respublikai sąlygos ir tai, kaip Komisija ir ECB reikalavo šių sąlygų. Iš tiesų ši valstybė narė buvo priversta Komisijos ir ECB priimti dekretus Nr. 103 ir Nr. 104, vadovaujant šių institucijų pareigūnams, skubiai įsikišusiems šiuo tikslu. Apeliantai nurodo, kad Kipro Respublika pateikė prašymą dėl finansinės paramos priemonės siekdama rekapitalizuoti Cyprus Popular Bank ir Bank of Cyprus, o ne juos pertvarkyti per anksti naudojant gelbėjimo privačiomis lėšomis priemonę. Anot apeliantų, priešingai, Komisijos ir ECB pradinė pozicija buvo ta, kad reikia taikyti šią priemonę.

               44

               Apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą nepateikus atsakymo į jų argumentus, kuriais siekta įrodyti, kad šių institucijų vaidmuo buvo lemiamas priimant 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumą, taigi ir padarius finansinių nuostolių, susijusių su Bank of Cyprus rekapitalizavimu ir Cyprus Popular Bank likvidavimu.

               45

               Apeliantai taip pat tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nagrinėdamas jų argumentą, jog Komisija neužtikrino, kad 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumas būtų suderinamas su Sąjungos teise.

               46

               Taigi apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą tinkamai neatsižvelgus į tariamą Komisijos neveikimą, nors pagal 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 164 punktą ESM sutartimi Komisijai pavesti uždaviniai jai suteikia galimybę, kaip numatyta jos 13 straipsnio 3 ir 4 dalyse, užtikrinti ESM sudarytų susitarimo memorandumų suderinamumą su Sąjungos teise, o pagal to sprendimo 174 punktą, remiantis šios sutarties 13 straipsnio 3 dalimi, susitarimo memorandumas, dėl kurio susitariama su valstybe nare, prašančia paramos stabilumui, turi būti visiškai suderinamas su Sąjungos teise. Taigi Teisingumo Teismas pažymėjo, kad finansinės paramos priemonės sąlygos turi atitikti Sąjungos teisę.

               47

               Tačiau gelbėjimo privačiomis lėšomis priemonės, kaip antai nurodytosios ginčijamuose punktuose, taikymas yra akivaizdus nuosavybės teisės pažeidimas, prieštaraujantis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 17 straipsnio 1 daliai ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje, 1 papildomojo protokolo 1 straipsniui.

               48

               Komisija ir ECB ginčija apeliantų pateiktų argumentų pagrįstumą.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               49

               Nurodytame apeliacinio skundo pagrinde apeliantai ginčija Bendrojo Teismo vertinimą dėl Komisijos ir ECB vaidmens priimant 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumą. Visų pirma jie teigia, kad šios institucijos yra tikrieji Kipre įgyvendinto gelbėjimo privačiomis lėšomis autoriai ir kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nagrinėdamas jų argumentą, pagal kurį Komisija neužtikrino, kad 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumas atitiktų Sąjungos teisę.

               50

               Šis pagrindas susijęs, pirma, su skundžiamų nutarčių 44–47 punktais, kuriuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumo priėmimą inicijavo ne Komisija ir ECB, todėl nurodė, kad neturi jurisdikcijos priimti sprendimo dėl ieškinių atlyginti žalą, kiek jie pagrįsti ginčijamų punktų neteisėtumu. Jis susijęs, antra, su skundžiamų nutarčių 48–54 punktais, kuriuose Bendrasis Teismas iš esmės nusprendė, kad ieškovai neįrodė, jog žalą, kurią jie mano patyrę, sukėlė Komisijos tariamos pareigos užtikrinti 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumo suderinamumą su Sąjungos teise pažeidimas.

               51

               Bendrasis Teismas skundžiamų nutarčių 44 punkte pažymėjo, kad šį susitarimo memorandumą bendrai priėmė ESM ir Kipro Respublika ir kad, kaip matyti iš ESM sutarties 13 straipsnio 4 dalies, Komisija pasirašė šį susitarimo memorandumą tik ESM vardu. Be to, remdamasis 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 161 punktu, jis šių nutarčių 45 punkte priminė, kad nors ESM sutartimi Komisijai ir ECB pavestos tam tikros užduotys, susijusios su šios sutarties tikslų įgyvendinimu, pirma, pagal ESM sutartį Komisijai ir ECB skirtomis funkcijomis nesuteikiama kompetencija priimti sprendimus ir, antra, šių dviejų institucijų atliekami veiksmai pagal šią sutartį įpareigoja tik ESM.

               52

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš 2012 m. birželio 27 d. Euro grupės deklaracijos, Komisija ir ECB buvo atsakingi už derybas su Kipro valdžios institucijomis dėl Susitarimo memorandume ketintos įtvirtinti makroekonominio koregavimo programos. Dalyvaudami derybose su Kipro valdžios institucijomis, pateikdami techninę ekspertizę, teikdami konsultacijas ir rekomendacijas Komisija ir ECB veikė neviršydami įgaliojimų, jiems suteiktų pagal ESM sutarties 13 straipsnio 3 dalį. Tačiau toks Komisijos ir ECB dalyvavimas, kaip numatyta šioje nuostatoje, procedūroje, kuriai baigiantis pasirašytas 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumas, neleidžia jo laikyti šių institucijų aktu.

               53

               Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756) 161 punkte, pagal ESM sutartį Komisijai ir ECB pavestos funkcijos, kad ir kokios svarbios jos yra, neapima kompetencijos priimti sprendimus. Be to, šių dviejų institucijų atliekami veiksmai pagal tą pačią sutartį įpareigoja tik ESM.

               54

               Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 53 punkte, tai, kad viena ar kelios Sąjungos institucijos gali atlikti tam tikrą vaidmenį pagal ESM, nepakeičia ESM aktų, nepatenkančių į Sąjungos teisinę sistemą, pobūdžio.

               55

               Tačiau, nors tokia išvada gali turėti įtakos ieškinio dėl panaikinimo, kurį galima pareikšti remiantis SESV 263 straipsniu, priimtinumo sąlygoms, ji nepanaikina galimybės kaltinti Komisijos ir ECB neteisėtais veiksmais, tam tikrais atvejais susijusiais su susitarimo memorandumo priėmimu ESM vardu, siekiant pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo pagal SESV 268 straipsnį ir 340 straipsnio antrą ir trečią pastraipas.

               56

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal ESM sutartį Komisijai ir ECB skirtais uždaviniais neiškreipiami ES ir ESV sutartimis šioms institucijoms suteikti įgaliojimai (2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 162 punktas).

               57

               Konkrečiai kalbant apie Komisiją, iš ESS 17 straipsnio 1 dalies matyti, kad ji „remia bendruosius Sąjungos interesus“ ir „prižiūri Sąjungos teisės taikymą“ (2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 163 punktas).

               58

               Be to, ESM sutartimi skirtais uždaviniais Komisija įpareigojama, kaip numatyta tos sutarties 13 straipsnio 3 ir 4 dalyse, kontroliuoti ESM sudarytų susitarimo memorandumų suderinamumą su Sąjungos teise (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 164 punktą).

               59

               Todėl, kaip Komisija pati pripažino atsakydama į per posėdį pateiktą klausimą, ši institucija pagal ESM sutartį išsaugo Sutarčių sergėtojos vaidmenį, numatytą ESS 17 straipsnio 1 dalyje, o tai reiškia, kad ji neturėtų pasirašyti susitarimo memorandumo, jeigu ji abejotų jo suderinamumu su Sąjungos teise.

               60

               Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą aiškindamas ir taikydamas SESV 268 straipsnį ir 340 straipsnio antrą ir trečią pastraipas, kai skundžiamų nutarčių 46 ir 47 punktuose nusprendė, kad jis neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio dėl žalos atlyginimo, pagrįsto ginčijamų punktų neteisėtumu, remdamasis vien konstatavimu, kad šių punktų priėmimas formaliai nepriskirtinas nei Komisijai, nei ECB.

               61

               Todėl reikia pritarti apeliaciniams skundams ir panaikinti skundžiamas nutartis.

         Dėl ieškinių Bendrajame Teisme

               62

               Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, kai Bendrojo Teismo sprendimas panaikinamas, Teisingumo Teismas gali pats priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti. Šis atvejis yra būtent toks.

               63

               Iš tiesų Teisingumo Teismas gali priimti sprendimą dėl apeliantų prašymo pagal SESV 268 straipsnį ir 340 straipsnio antrą ir trečią pastraipas atlyginti žalą, tariamai patirtą, pirma, dėl to, kad Komisija ir ECB į 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumą įtraukė ginčijamus punktus, ir, antra, dėl Komisijos neveikimo pažeidžiant pareigą užtikrinti, kad priimant šį susitarimo memorandumą jis atitiktų Sąjungos teisę.

               64

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos deliktinės atsakomybės, kaip ji suprantama pagal SESV 340 straipsnio antrą pastraipą, atsiradimas siejamas su visų sąlygų įvykdymu, t. y. veiksmų, kuriais kaltinama Sąjungos institucija, neteisėtumu, žalos realumu ir priežastinio ryšio tarp institucijos veiksmų ir nurodytos žalos buvimu (2014 m. spalio 14 d. Sprendimo Giordano / Komisija, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, 35 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               65

               Dėl pirmosios sąlygos pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau ne kartą nurodė, jog reikia, kad būtų nustatytas pakankamai akivaizdus privatiems asmenims teises suteikiančios teisės normos pažeidimas (žr., be kita ko, 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Bergaderm ir Goupil / Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 42 punktą ir 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Nikolaou / Audito Rūmai, C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, 53 punktą).

               66

               Šiuo atveju teisės norma, kurios laikymosi neužtikrinus priimant 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumą apeliantai kaltina Komisiją, yra Chartijos 17 straipsnio 1 dalis. Ši nuostata, kurioje nurodyta, kad bet kuris asmuo turi teisę naudotis teisėtai įgyto turto nuosavybe, yra teisės norma, kuria siekiama suteikti teisių privatiems asmenims.

               67

               Be to, reikia pažymėti, kad nors valstybės narės neįgyvendina Sąjungos teisės pagal ESM sutartį, o tai reiškia, kad Chartija joms netaikytina šiomis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 178–181 punktus), Chartija taikytina Sąjungos institucijoms, įskaitant, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 85 punkte, atvejus, kai jos veikia už Sąjungos teisinės sistemos ribų. Be to, priimant susitarimo memorandumą, kaip antai 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumą, Komisija pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį, kurioje jai numatytas bendras uždavinys prižiūrėti Sąjungos teisės taikymą, ir pagal ESM sutarties 13 straipsnio 3 ir 4 dalis, kuriomis ji įpareigota kontroliuoti ESM sudarytų susitarimo memorandumų atitiktį Sąjungos teisei (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, 163 ir 164 punktus), privalo užtikrinti, kad toks memorandumas būtų suderinamas su Chartijoje įtvirtintomis pagrindinėmis teisėmis.

               68

               Todėl reikia išnagrinėti, ar Komisija prisidėjo prie pakankamai akivaizdaus apeliantų nuosavybės teisės, kaip ji suprantama pagal Chartijos 17 straipsnio 1 dalį, pažeidimo priimant 2013 m. balandžio 26 d. Susitarimo memorandumą.

               69

               Šiuo aspektu reikia priminti, kad nuosavybės teisė, užtikrinama šia Chartijos nuostata, nėra absoliuti teisė ir gali būti nustatyti naudojimosi ja apribojimai, pagrįsti Sąjungos siekiamais bendrojo intereso tikslais (žr. 2011 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Bank Melli Iran / Taryba, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, 113 punktą ir 2016 m. gegužės 12 d. Sprendimo Bank of Industry and Mine / Taryba, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 55 punktą).

               70

               Todėl, kaip matyti iš Chartijos 52 straipsnio 1 dalies, gali būti nustatyti naudojimosi nuosavybės teise apribojimai, jeigu šie apribojimai iš tikrųjų atitinka siekiamus bendrojo intereso tikslus ir siekiamo tikslo atžvilgiu nėra neproporcingi ir neleistini veiksmai, keliantys grėsmę pačiai užtikrinamos teisės esmei (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Bank Melli Iran / Taryba, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, 114 punktą ir 2016 m. gegužės 12 d. Sprendimo Bank of Industry and Mine / Taryba, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 56 punktą).

               71

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip matyti iš ESM sutarties 12 straipsnio, susitarimo memorandumo, kaip antai priimtojo po derybų tarp Kipro valdžios institucijų ir, be kita ko, Komisijos, priėmimas atitinka Sąjungos siekiamą bendrojo intereso tikslą, t. y. užtikrinti visos euro zonos bankų sistemos stabilumą.

               72

               Iš tiesų finansinės paslaugos yra esminės Sąjungos ekonomikoje. Bankai ir kredito įstaigos yra pagrindinis įvairiose rinkose veikiančių įmonių finansavimo šaltinis. Be to, bankai dažnai glaudžiai susiję tarpusavyje, daugelis jų vykdo veiklą tarptautiniu lygmeniu. Dėl šios priežasties vieno ar kelių bankų finansiniai sunkumai gali greitai išplisti į kitus atitinkamos valstybės narės ar kitų valstybių narių bankus. Dėl to kyla rizika, kad neigiamą šalutinį poveikį patirs ir kiti ekonomikos sektoriai (2016 m. liepos 19 d. Sprendimo Kotnik ir kt., C‑526/14, EU:C:2016:570, 50 punktas).

               73

               Nagrinėjamu atveju ginčijamuose punktuose nurodytose priemonėse numatyta, be kita ko, kad Bank of Cyprus perims Cyprus Popular Bank garantuojamus indėlius, 37,5 % Bank of Cyprus negarantuojamų indėlių bus konvertuota į akcijas, suteikiančias visas balsavimo teises ir teisę gauti dividendų, ir kad kita dalis šių negarantuojamų indėlių bus laikinai įšaldyta, nurodžius, kad jeigu Bank of Cyprus kapitalas, palyginti su minimalaus 9 % nuosavo kapitalo lygio nepalankiausiomis sąlygomis tikslu, taps pernelyg didelis, bus atliktas akcijų išpirkimas, kad negarantuotų indėlių savininkams būtų grąžinta suma, atitinkanti kapitalizacijos perviršį.

               74

               Atsižvelgiant į tikslą užtikrinti euro zonos bankų sistemos stabilumą ir į neišvengiamą finansinių nuostolių riziką, kurią būtų patyrę dviejų atitinkamų bankų indėlininkai šių bankų bankroto atveju, tokios priemonės nėra neproporcingi ir neleistini veiksmai, keliantys grėsmę pačiai apeliantų nuosavybės teisės esmei. Todėl jos negali būti laikomos nepagrįstais šios teisės apribojimais (pagal analogiją žr. 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo Booker Aquaculture ir Hydro Seafood, C‑20/00 ir C‑64/00, EU:C:2003:397, 79–86 punktus).

               75

               Atsižvelgiant į šias aplinkybes, negalima teigti, kad leisdama priimti ginčijamus punktus Komisija prisidėjo prie apeliantų nuosavybės teisės, užtikrinamos Chartijos 17 straipsnio 1 dalyje, pažeidimo.

               76

               Darytina išvada, kad šiuo atveju netenkinama pirmoji Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlyga, todėl apeliantų prašymus atlyginti žalą reikia atmesti kaip teisiškai nepagrįstus.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               77

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, jeigu byloje yra kelios pralaimėjusios šalys, Teisingumo Teismas sprendžia, kaip turi būti paskirstytos bylinėjimosi išlaidos.

               78

               Kadangi apeliaciniai skundai yra patenkinti, tačiau ieškiniai – atmesti, Ledra Advertising, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou, Lilia Papachristofi, Christos Theophilou ir Eleni Theophilou, taip pat Komisija ir ECB padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2014 m. lapkričio 10 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartis: Nutartį Ledra Advertising / Komisija ir ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981), Nutartį Eleftheriou ir Papachristofi / Komisija ir ECB (T‑291/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:978) ir Nutartį Theophilou / Komisija ir ECB (T‑293/13, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:979).

                           2.

                           Atmesti Bendrajame Teisme pareikštus ieškinius bylose T‑289/13, T‑291/13 ir T‑293/13.

                           3.

                              Ledra Advertising Ltd, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou, Lilia Papachristofi, Christos Theophilou, Eleni Theophilou, Europos Komisija ir Europos Centrinis Bankas (ECB) kiekvienas padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje ir apeliaciniame procese.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


1976 m. balanžio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Merkur-Außenhandel GmbH prieš Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Byla 106-75.


1985 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF sąskaitų apmokėjimas. # Byla 55/83.


1999 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 94/45/EB. # Byla C-430/98.


1982 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # "Nordsee" Deutsche Hochseefischerei GmbH prieš Reederei Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG ir Reederei Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Vokietija. # Byla 102/81.