title: 2008 m. gruodžio 11 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Enzo Reali prieš Europos Komisija.#Byla F-136/06.

text:
      Tarnautojų Teismo (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 11 d.
      Byla F‑136/06
      Enzo Reali
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Sutartininkai – Įdarbinimas – Priskyrimas prie lygio – Profesinė patirtis – Diplomas – Lygiavertiškumas“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo E. Reali iš esmės prašo panaikinti sudaryti darbo sutartis
         įgaliotos tarnybos sprendimą priskirti jį prie IV pareigų grupės 14 lygio 1 pakopos, kaip tai matyti iš jo, kaip sutartininko,
         darbo sutarties.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Universiteto diplomų reikalavimas – Universiteto diplomo sąvoka
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 82 straipsnio 2 dalies c punkto i papunktis)
      2.      Pareigūnai – Įdarbinimas – Priskyrimas prie lygio – Universiteto diplomų reikalavimas – Skirtingose valstybėse narėse išduotų
            diplomų ir profesinę kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų palyginimas
      (Tarybos direktyva 89/48)
      1.      Jei jokioje nuostatoje nenumatyta kitaip, reikia manyti, kad reikalavimas turėti universiteto diplomą, kuris išplaukia iš
         Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 82 straipsnio 2 dalies c punkto i papunkčio, turi būtinai atitikti tą reikšmę, kuri šiai
         formuluotei suteikiama pačios valstybės narės, kurioje kandidatas atliko studijas, kuriomis jis remiasi, teisės aktuose.

      (žr. 34 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1989 m. liepos 13 d. Sprendimo Jaenicke Cendoya prieš Komisiją, 108/88, Rink. p. 2711, 14 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1991 m. vasario 7 d. Sprendimo Ferreira de Freitas prieš Komisiją, T‑2/90, Rink. p. II‑103, 32 punktas; 1994 m. kovo 3 d. Sprendimo Cortes Jimenez ir kt. prieš Komisiją, T‑82/92, Rink. VT p. I‑A‑69 ir II‑237, 34 punktas.

      2.      Direktyva 89/48 dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo
         sistemos atliktu suderinimu nebuvo apribota diskrecija, kurią institucija turi savo įdarbinimo politikos įgyvendinimo srityje,
         lygindama atitinkamą diplomų vertę. Direktyvos 89/48 nustatytoje sistemoje diplomų palyginimas atliekamas siekiant leisti
         užsiimti tam tikra įvairiose valstybėse narėse reglamentuojama veikla. Toks vertinimas neturi būti painiojamas su kompleksiniu
         skirtingose valstybėse narėse gautų diplomų akademinės vertės vertinimu siekiant nustatyti lygį, prie kurio priskirta darbo
         vieta Europos Bendrijų institucijoje.

      (žr. 85 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1999 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Alonso Morales prieš Komisiją, T‑299/97, Rink. VT p. I‑A‑249 ir II‑1227, 35 ir 36 punktai; 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimo De Stefano prieš Komisiją, T‑25/03, Rink. VT p. I‑A‑125 ir II‑573, 53 punktas.


title: 2007 m. spalio 18 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Erika Krcova prieš Europos Bendrijų Teisingumo Teismą. # Viešoji tarnyba. # Byla F-112/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 18 d.
      Byla F‑112/06
      Erika Krcova
      prieš
      Europos Bendrijų Teisingumo Teismą
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnas, paskirtas bandomajam laikotarpiui – Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnis – Pareigūno, paskirto bandomajam laikotarpiui, atleidimas – Diskrecija – Pareiga motyvuoti – Rūpestingumo pareiga – Gero administravimo principas“
      Dalykas: Pagal EB 236 straipsnį ir AE 152 straipsnį pareikštas ieškinys, kuriuo E. Krcova prašo panaikinti 2005 m. spalio 17 d. Teisingumo
         Teismo sprendimą atleisti ją iš pareigų pasibaigus bandomajam laikotarpiui ir prireikus 2005 m. rugsėjo 16 d. Teisingumo Teismo
         sprendimą antrą kartą pratęsti jos bandomąjį laikotarpį dviems mėnesiams nuo 2005 m. rugpjūčio 1 d., taip pat 2005 m. rugsėjo
         12 d. trečią bandomojo laikotarpio ataskaitą, kurioje nusprendžiama, kad negalima siūlyti Paskyrimų tarnybai paskirti ją į
         pareigas.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Bandomojo laikotarpio ataskaita – Pavėluotas parengimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnis)
      2.      Pareigūnai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Dalykas – Išbandymo sąlygos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Rezultatų įvertinimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnis)
      4.      Pareigūnai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Neigiamas suinteresuotojo asmens sugebėjimų įvertinimas – Bandomojo laikotarpio
            pratęsimas ir paskyrimas į kitas pareigas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnis)
      1.      Jei bandomajam laikotarpiui paskirtam pareigūnui buvo suteikta galimybė pareikšti savo nuomonę dėl jo bandomojo laikotarpio
         ataskaitoje pateiktų vertinimų ir dėl vėlavimo parengti šią ataskaitą ar pasikonsultuoti su Jungtiniu ataskaitų komitetu,
         nors ir gaila, kad buvo nesilaikyta Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnyje įtvirtintų reikalavimų, negalima ginčyti šios
         ataskaitos galiojimo ar prireikus sprendimo atleisti.

      (žr. 35 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1981 m. spalio 8 d. Sprendimo Tither prieš Komisiją, 175/80, Rink. p. 2345, 13 punktas; 1982 m. kovo 25 d. Sprendimo Munk prieš Komisiją, 98/81, Rink. p. 1155, 8 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1992 m. balandžio 1 d. Sprendimo Kupka-Floridi prieš ESRK, T‑26/91, Rink. p. II‑1615, 20 punktas; 1997 m. kovo 5 d. Sprendimo Rozand-Lambiotte prieš Komisiją, T‑96/95, Rink. VT p. I‑A‑35 ir II‑97, 68 punktas; 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Trigari-Venturin prieš Centre de traduction, T‑98/98, Rink. VT p. I‑A‑159 ir II‑821, 74 punktas.

      2.      Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnyje įtvirtintas bandomasis laikotarpis negali būti tapatinamas su mokymosi laikotarpiu,
         tačiau vis dėlto būtina, kad šiuo laikotarpiu suinteresuotajam asmeniui būtų sudarytos galimybės parodyti savo sugebėjimus.
         Ši sąlyga atitinka iš gero administravimo ir vienodo požiūrio principų kylančius reikalavimus bei rūpestingumo pareigą, kuri
         atspindi abipusių teisių ir pareigų, Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytų viešosios valdžios institucijos ir jos darbuotojų
         santykiams, pusiausvyrą. Praktiškai ši pusiausvyra reiškia, kad pareigūnas, paskirtas bandomajam laikotarpiui, turi turėti
         ne tik tinkamas materialines sąlygas, bet taip pat, atsižvelgiant į jo atliekamų pareigų pobūdį, turi gauti atitinkamų nurodymų
         ir patarimų, kad galėtų prisitaikyti prie specialių jo užimamų pareigų poreikių.

      (žr. 48 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1956 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Mirossevich prieš Vyriausiąją Valdybą, 10/55, Rink. p. 365, 387 ir kt.; 1985 m. gegužės 15 d. Sprendimo Patrinos prieš ESRK, 3/84, Rink. p. 1421, 20 ir 21 punktai.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: minėto Sprendimo Kupka-Floridi prieš ESRK 44 punktas; 1994 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Correia prieš Komisiją, T‑568/93, Rink. VT p. I‑A‑271 ir II‑857, 34 punktas; minėto Sprendimo Rozand‑Lambiotte prieš Komisiją 95 punktas; 2002 m. birželio 27 d. Sprendimo Tralli prieš BCE, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 ir T‑69/01, Rink. VT p. I‑A‑97 ir II‑453, 69 punktas.

      3.      Administracija, vertindama pareigūno, paskirto bandomajam laikotarpiui, sugebėjimus ir darbo rezultatus tarnybos interesų
         atžvilgiu, turi didelę diskreciją. Taigi Tarnautojų teismas negali institucijų vertinimo dėl bandomojo laikotarpio rezultatų
         ir kandidato tinkamumo būti paskirtam į nuolatinę viešąją Bendrijos tarnybą pakeisti savuoju, todėl jo kontrolė turi apsiriboti
         klausimais, ar nebuvo padaryta akivaizdžios vertinimo klaidos arba ar nepiktnaudžiauta įgaliojimais.

      (žr. 62 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: minėto Sprendimo Munk prieš Komisiją 16 punktas; 1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Tréfois prieš Teisingumo Teismą, 290/82, Rink. p. 3751, 29 punktas; 1984 m. balandžio 5 d. Sprendimo Alvarez prieš Parlamentą, 347/82, Rink. p. 1847, 16 punktas; minėto Sprendimo Patrinos prieš ESRK 25 punktas; 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Patrinos prieš ESRK, C‑17/88, Rink. p. 4249, 33 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: minėto Sprendimo Kupka-Floridi prieš ESRK 52 punktas; minėto Sprendimo Rozand-Lambiotte prieš Komisiją 112 punktas; minėto Sprendimo Tralli prieš EBC 76 punktas.

      4.      Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnyje įtvirtintoje procedūroje nenumatyta suteikti pareigūnui, paskirtam bandomajam laikotarpiui,
         galimybę pareikšti nuomonę dėl sprendimo, kuris bus priimtas dėl jo bandomojo laikotarpio ataskaitos neigiamo pobūdžio. Be
         to, Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnio 3 dalies trečios pastraipos nuostatos tikrai nereiškia, kad pareigūnui, paskirtam
         bandomajam laikotarpiui, neparodžius pakankamai profesinių sugebėjimų, kad būtų priimtas į nuolatinę tarnybą, Paskyrimų tarnyba
         turi svarstyti pratęsti jo bandomąjį laikotarpį skirdama pareigūną į kitą padalinį. Atvirkščiai, žodžių „išimtiniais atvejais“
         vartojimas šioje nuostatoje aiškiai parodo, kad tarnyba turi didelę diskreciją remdamasi faktinėmis aplinkybėmis ir konkrečiomis
         sąlygomis spręsti, kokiomis aplinkybėmis pageidautina pratęsti bandomąjį laikotarpį. Tai ypač taikytina, jei bandomasis laikotarpis
         pratęsiamas būtent paskyrus į kitas pareigas, o tai paprasčiausiai numatyta kaip galimybė to paties straipsnio 4 dalyje nurodant,
         kad visas bandomasis laikotarpis jokiomis aplinkybėmis negali būti ilgesnis kaip15 mėnesių.

      (žr. 75 ir 77 punktus)
      Nuoroda:
      1973 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Di Pillo prieš Komisiją, 10/72 ir 47/72, Rink. p. 763, 16 punktas.


1986 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Tezi Textiel BV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Bendra prekybos politika - Apsaugos priemonės. # Byla 59/84.


title: 2009 m. balanžio 23 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2005/29/EB - Nesąžininga įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-321/08.

text:
      2009 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Ispaniją
      (Byla C‑321/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2005/29/EB – Nesąžininga įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      1.                     Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas – Įsipareigojimų neįvykdymas – Vidaus tvarka grindžiamas pateisinimas
            – Nepriimtinumas (EB 226 straipsnis) (žr. 9 punktą)
      2.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 10 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
                  2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą
                  84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą
                  (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, p. 22), nepriėmimas per numatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų įgyvendinti 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento
                     ir Tarybos direktyvą 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies
                     keičiančią Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos
                     Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“), Ispanijos Karalystė neįvykdė
                     įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.


title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Italijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Valstybės pagalba - Pagalba neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms - Susigrąžinimas.#Byla C-304/09.

text:
      Byla C-304/09
      Europos Komisija
      prieš
      Italijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Valstybės pagalba – Pagalba neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms – Susigrąžinimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Pareigos susigrąžinti neteisėtą pagalbą nesilaikymas – Gynybos priemonės – Absoliutus
            negalėjimas vykdyti
      (EB 10 straipsnis, EB 88 straipsnio 2 dalis ir EB 249 straipsnis)
      2.        Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Nacionalinės teisės taikymas – Laikinųjų sustabdymo priemonių
            priėmimas – Priimtinumas – Sąlygos
      (Tarybos reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalis)
      1.        Valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas išieškoti neteisėtą pagalbą, pagal EB 249 straipsnį įpareigojama imtis visų tinkamų
         priemonių užtikrinti šio sprendimo vykdymą. Valstybė narė turi privalomas sumokėti sumas susigrąžinti veiksmingai. Pavėluotas
         susigrąžinimas pasibaigus nustatytam terminui ir pavėluoti arba neveiksmingi teisėkūros veiksmai, skirti užtikrinti, kad nacionaliniai
         teismai vykdys Komisijos sprendimą, kuriuo valstybė narė įpareigojama susigrąžinti neteisėtą pagalbą, neatitinka sutarties
         reikalavimų.

      Valstybė narė, kuri per nustatytą terminą nesiima visų priemonių, būtinų panaikinti pagalbos schemą, Komisijos sprendimu pripažintą
         neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų, neįvykdo įsipareigojimų
         pagal tokį sprendimą.

      Vienintelis pagrindas, kuriuo valstybė narė gali remtis atsikirsdama į EB 88 straipsnio 2 dalies pagrindu Komisijos pareikštą
         ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, yra absoliutus negalėjimas tinkamai vykdyti atitinkamą sprendimą.

      Absoliutaus negalėjimo įvykdyti sąlyga nėra tenkinama, kai atsakovė valstybė narė tik praneša Komisijai apie teisines, politines
         ar praktines kliūtis, susijusias su sprendimo vykdymu, nesiimdama jokių realių veiksmų nagrinėjamų įmonių atžvilgiu, kad susigrąžintų
         pagalbą, ir nepasiūlydama Komisijai alternatyvių sprendimo įgyvendinimo formų, kurios leistų įveikti kliūtis.

      Valstybė narė, kuri vykdydama su valstybės pagalba susijusį Komisijos sprendimą susiduria su netikėtomis ir nenumatytomis
         kliūtims arba suvokia pasekmes, kurių nenumatė Komisija, turi pateikti šias problemas šiai institucijai vertinti ir pasiūlyti
         atitinkamai pakeisti nagrinėjamą sprendimą. Tokiu atveju, remiantis nuostata, numatančia valstybėms narėms ir Sąjungos institucijoms
         abipuses lojalaus bendradarbiavimo pareigas, kuria grindžiamas, be kita ko, EB 10 straipsnis, valstybė narė ir Komisija turi
         sąžiningai bendradarbiauti tam, kad įveiktų sunkumus, visiškai laikydamosi Sutarties nuostatų, visų pirma susijusių su pagalba.

      (žr. 31–32, 35–37, 42, 58 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Nacionaliniai teismai pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 3 dalį turi užtikrinti visišką sprendimo, kuriame nurodoma
         susigrąžinti neteisėtą pagalbą, veiksmingumą ir nuspręsti taip, kad jų sprendimas atitiktų minėtu sprendimu siekiamą tikslą.

      Kiek tai susiję su nacionalinių teismų priimtomis laikinosiomis sustabdymo priemonėmis, tokios priemonės gali būti suteikiamos
         su sąlyga, kad įvykdyti tam tikri reikalavimai, t. y. jeigu: pirma, tas teismas turi rimtų abejonių dėl Sąjungos akto galiojimo
         ir pats perduoda klausimą Teisingumo Teismui, jeigu pastarajam dar nebuvo pateiktas klausimas dėl ginčijamo akto galiojimo,
         antra, atvejis yra skubus ir laikinoji apsauga būtina siekiant išvengti didelės bei nepataisomos žalos laikinosios apsaugos
         siekiančiai šaliai, trečia, nacionalinis teismas tinkamai atsižvelgia į Sąjungos interesą, ketvirta, įvertinęs visas šias
         sąlygas nacionalinis teismas laikosi Teisingumo Teismo sprendimų arba Bendrojo Teismo sprendimų dėl Sąjungos akto teisėtumo,
         arba nutarčių dėl laikinųjų priemonių, kuriomis siekiama suteikti panašias laikinąsias priemones Europos Sąjungos lygmeniu.
         Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nacionalinis teismas negali tik pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą dėl galiojimo, tačiau laikinosios apsaugos priemonės suteikimo momentu turi nurodyti priežastis, dėl kurių mano,
         kad Teisingumo Teismas turėtų pripažinti Sąjungos aktą negaliojančiu.

      (žr. 44–46 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Valstybės pagalba – Pagalba neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms – Susigrąžinimas“
      Byloje C‑304/09
      dėl 2009 m. liepos 30 d. pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama L. Flynn, V. Di Bucci ir E. Righini, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Italijos Respubliką, atstovaujamą G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits ir M. Safjan (pranešėjas),
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 29 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi priemonių, būtinų
         panaikinti valstybės pagalbos schemą, 2005 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimu 2006/261/EB dėl pagalbos schemos Nr. C 8/2004
         (ex NN 164/2003), kurią Italija įgyvendino neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms (OL L 94, 2006, p. 42), pripažintą
         neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų, Italijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2‑4 straipsnius bei EB sutartį.

       Teisinis pagrindas
      2        1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [EB 88] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 13 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:

      „kadangi suteikiant bendrajai rinkai prieštaraujančią neteisėtą pagalbą turėtų būti atkurta veiksminga konkurencija; kadangi
         dėl to būtina, kad pagalba, įskaitant palūkanas, būtų išieškota iš karto; kadangi pagalbą derėtų išieškoti pagal nacionalinėje
         teisėje nustatytas procedūras; kadangi minėtųjų procedūrų taikymas, neleidžiantis iš karto ir veiksmingai įgyvendinti Komisijos
         sprendimą, neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją; kadangi, norėdamos pasiekti šį rezultatą, valstybės narės turėtų
         imtis visų būtinų priemonių, kad užtikrintų Komisijos sprendimo įgyvendinimą“.

      3        Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnyje „Pagalbos išieškojimas“ įtvirtinta:

      „1.      Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi
         imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo (toliau – sprendimas išieškoti pagalbą). Komisija
         nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.

      2.      Pagalbą, kurią reikia išieškoti pagal sprendimą išieškoti pagalbą, sudaro palūkanos, atitinkančios tam tikrą Komisijos nustatytą
         normą. Palūkanos mokamos nuo neteisėtos pagalbos išmokėjimo gavėjui dienos iki jos išieškojimo dienos.

      3.      Nepažeidžiant nei vieno (Europos Bendrijų Teisingumo Teismo) nurodymo pagal (EB 242) straipsnį, pagalba išieškoma nedelsiant
         ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai
         įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės, nepažeisdamos
         Bendrijos teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones.“

      4        Pagal šio reglamento 23 straipsnio 1 dalį:

      „Jeigu suinteresuotoji valstybė narė nevykdo sąlyginių arba jai nepalankių sprendimų ypač 14 straipsnyje nustatytais atvejais,
         Komisija spręsti klausimą gali tiesiogiai perduoti (Europos Bendrijų Teisingumo Teismui) pagal (EB 88 straipsnio 2 dalį).“

       Faktinės aplinkybės ir Sprendimas 2006/261
      5        Sprendimo 2006/261 1 straipsniu Komisija pripažino, kad valstybės pagalbos, suteiktos Italijos Respublikos kaip fiskalinis
         skatinimas bendrovėms, dalyvaujančioms kotiruojant rinkoje, reguliuojamoje Europos Sąjungos, schema yra nesuderinama su bendrąja
         rinka.

      6        Kaip matyti iš minėto sprendimo, aptariama pagalbos schema skiriama į du ekonominės naudos tipus. Pirma, ji įdiegia bendrovių,
         dalyvaujančių kotiruojant reguliuojamą vertybinių popierių rinką, vieną sumažintą iki 20 proc. bendrovės pajamų mokesčio dalį,
         trejiems metams didinant grynąsias pajamas dėl bet kokios ekonominės veiklos. Antra, dėl schemos sumažėjo apmokestinamosios
         pajamos mokestiniu laikotarpiu, per kurį buvo leista kotiruoti biržoje. Dėl tokio sumažinimo 2004 m. pajamoms buvo taikoma
         mažesnė faktinė mokesčių norma.

      7        Komisijai tęsiant formalaus proceso tyrimą Italijos valdžios institucijos viešai įspėjo potencialius pagalbos gavėjus apie
         galimas pasekmes, šiai institucijai pripažinus, kad ši schema yra pagalba, kuri nesuderinama su bendrąja rinka. Komisija nurodė,
         kad bet kuriuo atveju būtina susigrąžinti jau suteiktą gavėjams pagalbą.

      8        Sprendimo 2006/261 2–4 straipsniuose būtent nurodyta:

      „2 straipsnis
      Italijos Respublika panaikina pagalbos schemą <...> nuo mokestinių metų, kuriais pranešama apie šį sprendimą.
      3 straipsnis
      1.      Italijos Respublika imasi būtinų veiksmų, kad susigrąžintų iš gavėjų pagalbą <...> kuri jiems suteikta neteisėtai.
      2.      Susigrąžinama nedelsiant pagal valstybės teisės procedūras, su sąlyga, kad šios procedūros leis netrukus ir veiksmingai įvykdyti
         šį sprendimą.

      3.      Susigrąžinama kuo skubiau. Ypač kai pagalba suteikiama mokestiniais metais mokėtinų mokesčių sumažinimo forma, Italijos Respublika
         turi atgauti visą 2004 m. mokėtiną mokestį. Visais kitais atvejais Italijos Respublika atgauna mokestį vėliausiai mokestinių
         metų, kuriais pranešama apie šį sprendimą, pabaigoje.

      4.      Susigrąžintina pagalba apima palūkanas, kurios skaičiuojamos nuo datos, kurią ji buvo suteikta gavėjams, iki jos susigrąžinimo
         datos.

      5.      Palūkanos skaičiuojamos remiantis Reglamento (EB) Nr. 794/2004 V skyriuje numatyta tvarka.
      6.      Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Italijos Respublika nurodo visiems pagalbos, minimos 1 straipsnyje, gavėjams
         sugrąžinti neteisėtą pagalbą kartu su palūkanomis.

      4 straipsnis
      Per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą Italijos Respublika, naudodama šio sprendimo 1 priede pateiktą klausimyną,
         informuoja Komisiją apie priemones, kurių ji ėmėsi, kad įvykdytų šį sprendimą. Italijos Respublika per tą patį terminą pateikia
         visus dokumentus, įrodančius, kad iš tikrųjų pradėta neteisėtos pagalbos susigrąžinimo iš jos gavėjų procedūra.“ (Pataisytas
         vertimas)

       Ieškinys dėl Sprendimo 2006/261
      9        2005 m. gegužės 26 d. Italijos Respublika pateikė ieškinį Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme dėl Sprendimo 2006/261
         panaikinimo. Italijos Respublika neprašė taikyti laikinųjų apsaugos priemonių.

      10      2009 m. rugsėjo 4 d. Sprendimu Italija prieš Komisiją (T‑211/05, Rink. p. II‑2777) Pirmosios instancijos teismas minėtą ieškinį atmetė. 2009 m. lapkričio 16 d. Italijos Respublika
         pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo. Šis apeliacinis skundas, užregistruotas numeriu C‑458/09 P, šiuo metu nagrinėjamas
         Teisingumo Teisme.

       Ikiteisminė procedūra
      11      2005 m. kovo 17 d. Italijos Respublikai buvo pranešta apie Sprendimą 2006/261.

      12      Kad įvykdytų šį sprendimą, Italijos valdžios institucijos ėmėsi tam tikrų priemonių ir apie jas pranešė Komisijai. Buvo imtasi
         šių priemonių:

      –        siekiant įgyvendinti Sprendimą 2006/261 buvo parengtas įstatymo projektas,
      –        susidūrusios su teisėkūros proceso sunkumais priimant įstatymą, Italijos valdžios institucijos 2006 m. liepos mėn. nusprendė
         neteisėtą pagalbą susigrąžinti administracinėmis priemonėmis,

      –        Agenzia delle Entrate (toliau – Agenzia) iš anksto pranešė atitinkamiems mokesčių mokėtojams apie nurodymą sumokėti mokėtinas sumas per 60 dienų; ji nustatė atitinkamus
         kodus, kad pagalbos gavėjai galėtų spontaniškai grąžinti gautą pagalbą kartu su palūkanomis; specialios tarnybinės instrukcijos
         buvo išsiųstos direkcijoms ir įstaigoms, atsakingoms už priežiūros ir susigrąžinimo procedūrų, susijusių su laikotarpiu iki
         2006 m. rugsėjo 30 d., vykdymą,

      –        dvi bendrovės pateikė ieškinį Italijos mokestinių ginčų teismams dėl dokumentų, kuriais siekiama susigrąžinti pagalbą; viena
         iš bendrovių bylą pralaimėjo pirmojoje instancijoje ir sumokėjo visą mokėtiną sumą 2009 m. balandžio 1 d.; kitos bendrovės,
         kuri yra pagrindinė pagalbos gavėja, atveju Commissione tributaria provinciale di Modena laikinai sustabdė mokėjimo nurodymo vykdymą, šį atidėjimą iš esmės grįsdama tuo, kad minėtas nurodymas buvo priimtas nesant
         teisinio pagrindo; nagrinėdama apeliacinį skundą dėl pirmojoje instancijoje priimto sprendimo panaikinti minėtą nurodymą,
         Commissione tributaria regionale di Bologna nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą, be kita ko, nurodydama, kad Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamas ieškinys dėl Sprendimo 2006/261
         panaikinimo (byla T‑211/05),

      –        Italijos teisės aktų leidėjas procedūrinę problemą, atsiradusią dėl nacionalinių teismų paskelbto nurodymų susigrąžinti pagalbą
         vykdymo laikino sustabdymo, bandė išspręsti imdamasis teisėkūros procedūros ir priimdamas 2008 m. balandžio 8 d. Dekretą įstatymą
         Nr. 59 (GURI, Nr. 84, 2008 m. balandžio 9 d., p. 3; toliau – Dekretas įstatymas Nr. 59/2008), kuris buvo pertvarkytas į įstatymą
         2008 m. birželio 6 d. Įstatymu Nr. 101 (GURI, Nr. 132, 2008 m. birželio 7 d., p. 4).

      13      Per visą ikiteisminę procedūrą Komisija reikalavo nedelsiant ir veiksmingai vykdyti Sprendimą 2006/261. Be to, ji kelis kartus
         prašė informacijos ir papildomų paaiškinimų, susijusių su pagalbos gavėjais ir teisės nuostatų dėl susigrąžinimo priėmimo
         būdais. Komisijos prašymai buvo grindžiami tuo, kad, jos nuomone, Italijos valdžios institucijos pateikė nepakankamai informacijos,
         arba noru atnaujinti informaciją apie tai, kas nuveikta pagalbos susigrąžinimo srityje. Keletu vienas paskui kitą atsiųstais
         laiškais Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie Sprendimo 2006/261 vykdymo būklę ir būdus.

      14      Komisija atkreipė Italijos Respublikos dėmesį į tai, kad neteisėtos pagalbos susigrąžinimo procedūra yra nepakankama, nes
         neteisėtai gautos ir dar negrąžintos pagalbos suma 2008 m. spalio mėn. siekia 4 365 265,04 eurų sumą (pagalba ir palūkanos).
         Todėl, Komisijos nuomone, pagalbos susigrąžinimas nepasistūmėjo į priekį, nepaisant priimtų teisės aktų. Tokiomis aplinkybėmis
         Komisija nusprendė pateikti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      15      Ieškinyje Komisija tvirtina, kad valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas susigrąžinti neteisėtą pagalbą, pagal EB 249 straipsnį
         įpareigojama imtis visų tinkamų priemonių užtikrinti šio sprendimo vykdymą.

      16      Komisijos nuomone, pareiga susigrąžinti yra rezultato pareiga. Be to, susigrąžinta turi būti ne tik veiksmingai, bet ir nedelsiant.

      17      Dėl įstatymo projekto, kurį Italijos Respublika ketino priimti, kad būtų įvykdytas Sprendimas 2006/261, Komisija kelis kartus
         priminė, kad teisinės priemonės pasirinkimas nėra pati tinkamiausia priemonė šiam sprendimui nedelsiant ir veiksmingai vykdyti.

      18      Taigi nacionalinių procedūrų taikymas neturėtų trukdyti atkurti veiksmingą konkurenciją. Priešingai, šios procedūros turėtų
         būti priimtos siekiant užtikrinti Sprendimo 2006/261 veiksmingumą.

      19      Komisija nurodo, kad vienintelis pagrindas, kuriuo Italijos Respublika gali remtis šioje byloje, yra absoliutus negalėjimas
         tinkamai vykdyti Sprendimą 2006/261. Tačiau Italijos valdžios institucijos niekada nenurodė absoliutaus negalėjimo šiuo atžvilgiu.

      20      Sąlyga, susijusi su absoliučiu negalėjimu vykdyti, nėra tenkinama, kai atsakovė valstybė narė tik praneša, kaip šioje byloje,
         Komisijai apie teisines, politines ar praktines kliūtis, susijusias su Sprendimo 2006/261 vykdymu, nesiimdama jokių realių
         veiksmų nagrinėjamų įmonių atžvilgiu, kad susigrąžintų pagalbą, ir nepasiūlydama Komisijai alternatyvių šio sprendimo įgyvendinimo
         formų, kurios leistų įveikti šias kliūtis.

      21      Kalbėdama apie nacionalinių teismų sprendimus dėl laikino sustabdymo, Komisija pažymi, kad veiksmingumo principas taikytinas
         ir nacionaliniams teismams. Gavęs galimą pagalbos gavėjo prašymą laikinai sustabdyti susigrąžinimo priemonės vykdymą, nacionalinis
         teismas turėtų taikyti teismų praktikoje numatytas sąlygas tam, kad sprendimas dėl susigrąžinimo neprarastų veiksmingumo.
         Taigi šioje byloje nacionalinių teismų taikytos sustabdymo priemonės neatitinka iš minėtos teismų praktikos išplaukiančių
         reikalavimų.

      22      Nors remiantis šio sprendimo 12 punkte nurodytu Dekretu įstatymu Nr. 59/2008 laikino sustabdymo, grindžiamo pagrindais, susijusiais
         su sprendimo susigrąžinti neteisėtumu, atveju nacionalinis teismas iš principo turi nedelsdamas pateikti Teisingumo Teismui
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu, Komisija laikosi nuomonės, kad šis nacionalinės teisės aktas neturėjo
         didelės reikšmės procesinei nacionalinių teismų praktikai. Iš tikrųjų Komisija pažymi, kad praėjus daugiau nei ketveriems
         metams po Sprendimo 2006/261 priėmimo Italijos valdžios institucijos buvo susigrąžinusios tik 25,91 % pagalbos, dėl kurios
         buvo išsiųstas mokėjimo nurodymas.

      23      Dėl Pirmosios instancijos teisme pateikto ieškinio, kuriuo siekiama panaikinti Sprendimą 2006/261, Komisija pažymi, kad Italijos
         Respublika skundžia šį sprendimą, tačiau neprašo atidėti jo vykdymo. Commissione tributaria provinciale di Modena nutartyje nenurodyta, kad vyksta procesas Teisme, nei galimi šio sprendimo trūkumai, ir joje remiamasi tik tariamu Italijos
         valdžios institucijų priimto nurodymo susigrąžinti pagalbą teisinio pagrindo nebuvimu.

      24      Galiausiai dėl dviejų pagalbą gavusių bendrovių Komisija nurodo, kad nuo 2008 m. spalio 31 d. nebuvo atnaujinta informacija
         apie situaciją nagrinėjant bylą apeliacinėje instancijoje ir apie pagalbos susigrąžinimo būklę. Tokia situacija yra pareigos
         pateikti informaciją, kuri Italijos valdžios institucijoms tenka tiek pagal Sprendimo 2006/261 4 straipsnį, tiek pagal EB 10 straipsnį,
         pažeidimas.

      25      Italijos Respublika nurodo, kad pagal Sąjungos teisę neprivaloma laikytis specialių procedūrų, kad būtų susigrąžinta valstybės
         pagalba, ir tik reikalaujama nacionalines procedūras taikyti su sąlyga, kad jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai vykdyti
         Sprendimą 2006/261.

      26      Pagal Italijos Respublikos Konstituciją tik teisinėmis priemonėmis galima reglamentuoti administracinę susigrąžinimo veiklą
         ir atitinkamas susigrąžintinas sumas. Be to, šio sprendimo 17 punkte nurodytu įstatymo projektu ketinama palengvinti spontanišką
         pagalbos grąžinimą konkrečiai siekiant pagreitinti susigrąžinimo etapą.

      27      Be to, Italijos Respublika nurodo, kad aplinkybė, jog valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas, remiasi tik absoliutaus negalėjimo
         tinkamai vykdyti sprendimą pagrindu, nekliudo tam, kad valstybė narė, kuri vykdydama tokį sprendimą, dėl kurio kilo šis ginčas,
         susiduria su netikėtomis ir nenumatytomis kliūtimis arba suvokia pasekmes, kurių nenumatė Komisija, pateiktų šias problemas
         šiai institucijai vertinti, pasiūlydama atitinkamai pakeisti nagrinėjamą sprendimą.

      28      Taigi gausybėje laiškų, kuriais pasikeitė Komisija ir Italijos valdžios institucijos, šios institucijos nurodė priežastis,
         dėl kurių jos tvirtina turėjusios priimti konkrečią taisyklę, ir nenumatytas aplinkybes, dėl kurių vėliau buvo priimta kitokia,
         nei iš pradžių numatyta, administracinėmis priemonėmis pagrįsta susigrąžinimo procedūra.

      29      Dėl teisminių sustabdymo priemonių Italijos Respublika nurodo, kad Commissione tributaria provinciale di Modena sprendimas laikinai sustabdyti mokėjimo nurodymo vykdymą buvo priimtas, nepaisant to, kad Agenzia pabrėžė susigrąžinimo teisėtumą ir tiesioginį Sprendimo 2006/261 taikymą Italijos teisės sistemoje. Kalbant apie procesą
         Commissione tributaria regionale di Bologna, Agenzia pateikė šiai teisminei institucijai prašymą panaikinti minėtoje teisminėje institucijoje priimtą nutartį dėl sustabdymo. Pirmosios
         instancijos teismui priėmus minėtą Sprendimą Italija prieš Komisiją, kuriuo šis teismas atmetė ieškinį dėl Sprendimo 2006/261, Agenzia iš naujo paprašė atšaukti aptariamą nutartį.

      30      Galiausiai, kalbant apie Komisijos nurodytą pagrindą, susijusį su pareigos pateikti informaciją pažeidimu, Italijos Respublika
         atsiliepime į ieškinį papildomai apžvelgė susigrąžintų sumų ir tuo pačiu metu šiuo klausimu nagrinėjamo ginčo būklę.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      31      Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad valstybė narė, kuriai skirtas sprendimas išieškoti neteisėtą pagalbą, pagal
         EB 249 straipsnį įpareigojama imtis visų tinkamų priemonių užtikrinti šio sprendimo vykdymą (žr. 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo
         Komisija prieš Prancūziją, C‑232/05, Rink. p. I‑10071, 42 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      32      Valstybė narė turi privalomas sumokėti sumas susigrąžinti veiksmingai (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 42 punktą). Pavėluotas susigrąžinimas pasibaigus nustatytam terminui neatitinka sutarties reikalavimų (šiuo klausimu žr.
         2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑419/06, 38 ir 61 punktus).

      33      Pagal Sprendimo 2006/261 3 straipsnio 3 dalį Italijos Respublika kuo skubiau panaikina aptariamą pagalbos schemą. Ypač kai
         pagalba suteikiama mokestiniais metais mokėtinų mokesčių sumažinimo forma, ši valstybė narė turi atgauti visą 2004 m. mokėtiną
         mokestį. Visais kitais atvejais mokėtinas mokestis su palūkanomis turi būti susigrąžintas vėliausiai mokestinių metų, kuriais
         pranešama apie šį sprendimą, t. y. 2005 m. kovo 17 d., pabaigoje.

      34      Taigi šioje byloje neginčijama, kad kelerius metus po pranešimo Italijos Respublikai apie Sprendimą 2006/261 ir pasibaigus
         visiems juo nustatytiems terminams ši valstybė narė vis dar nebuvo susigrąžinusi didelės dalies neteisėtos pagalbos. Tokia
         situacija yra akivaizdžiai nesuderinama su jos pareiga veiksmingai susigrąžinti privalomas sumokėti sumas ir yra pareigos
         nedelsiant ir veiksmingai vykdyti Sprendimą 2006/261 pažeidimas.

      35      Kalbant apie atsiliepime į ieškinį pateiktus Italijos Respublikos argumentus, reikia nurodyti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo
         Teismo praktiką vienintelis pagrindas, kuriuo valstybė narė gali remtis atsikirsdama į EB 88 straipsnio 2 dalies pagrindu
         Komisijos pareikštą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, yra absoliutus negalėjimas tinkamai vykdyti aptariamą sprendimą
         (žr., be kita ko, 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑177/06, Rink. p. I‑7689, 46 punktą ir 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑214/07, Rink. p. I‑8357, 44 punktą).

      36      Absoliutaus negalėjimo įvykdyti sąlyga nėra tenkinama, kai atsakovė valstybė narė tik praneša Komisijai apie teisines, politines
         ar praktines kliūtis, susijusias su sprendimo vykdymu, nesiimdama jokių realių veiksmų nagrinėjamų įmonių atžvilgiu, kad susigrąžintų
         pagalbą, ir nepasiūlydama Komisijai alternatyvių sprendimo įgyvendinimo formų, kurios leistų įveikti kliūtis (žr., be kita
         ko, 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑485/03–C‑490/03, Rink. p. I‑11887, 74 punktą ir minėto 2008 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑214/07, 46 punktą).

      37      Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybė narė, kuri vykdydama tokį sprendimą susiduria su netikėtomis ir nenumatytomis
         kliūtims arba suvokia pasekmes, kurių nenumatė Komisija, turi pateikti šias problemas šiai institucijai vertinti, pasiūlydama
         atitinkamai pakeisti nagrinėjamą sprendimą. Tokiu atveju, remiantis nuostata, numatančia valstybėms narėms ir Sąjungos institucijoms
         abipuses lojalaus bendradarbiavimo pareigas, kuria grindžiamas EB 10 straipsnis, Komisija ir atitinkama valstybė narė turi
         sąžiningai bendradarbiauti tam, kad įveiktų sunkumus visiškai laikydamosi EB sutarties nuostatų, visų pirma susijusių su pagalba
         (žr., be kita ko, 1995 m. balandžio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑348/93, Rink. p. I‑673, 17 punktą; 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑99/02, Rink. p. I‑3353, 17 punktą; 2006 m. birželio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑207/05, 47 punktą ir 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑280/05, 20 punktą).

      38      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad bendraudama su Komisija bei per procesą Teisingumo Teisme Italijos Respublika nenurodė
         absoliutaus negalėjimo tinkamai vykdyti Sprendimą 2006/261, t. y. vienintelio pagrindo, kuriuo pagal šio sprendimo 35 punkte
         nurodytą teismų praktiką galima remtis atsikertant į ieškinį.

      39      Iš tikrųjų Italijos vyriausybė tik pranešė Komisijai apie teisines, politines ar praktines kliūtis, susijusias su šio sprendimo
         vykdymu.

      40      Tiesa tai, kad vykstant susigrąžinimo procedūrai Italijos teisės aktų leidėjas ėmėsi rimtų veiksmų, kad užtikrintų šio susigrąžinimo
         veiksmingumą, tuo tikslu priimdamas Dekretą įstatymą Nr. 59/2008. Iš bylos medžiagos matyti, kad šiuo dekretu įstatymu, skirtu
         išspręsti nacionalinių teismų paskelbto nurodymų susigrąžinti pagalbą laikino vykdymo sustabdymo procedūrinę problemą, buvo
         siekiama pagreitinti jau kilusių ginčų reglamentavimą.

      41      Tačiau Dekretas įstatymas Nr. 59/2008 neleido išvengti Sprendime 2006/261 nurodyto pagalbos susigrąžinimo vėlavimo. Iš tikrųjų
         jis buvo priimtas 2008 m. balandžio 8 d., t. y. po 2007 m. vasario 7 d., kurią buvo priimtas Commissione tributaria provinciale di Modena sprendimas laikinai sustabdyti mokėjimo nurodymo, skirto pagrindiniam neteisėtos pagalbos gavėjui, vykdymą. Be to, nepaisant
         to, kad įsigaliojo šis dekretas įstatymas, procedūrą, susijusią su pagrindiniu pagalbos gavėju, laikinai sustabdė apeliacinės
         instancijos teismas.

      42      Taigi reikia pastebėti, kad pavėluoti arba neveiksmingi teisėkūros veiksmai, skirti užtikrinti, kad nacionaliniai teismai
         vykdys Komisijos sprendimą, kuriuo valstybė narė įpareigojama susigrąžinti neteisėtą pagalbą, neatitinka reikalavimų, išplaukančių
         iš šio sprendimo 31 ir 32 punktuose nurodytos teismų praktikos.

      43      Reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju Italijos valdžios institucijos nepateikė prašymo pakeisti ar atšaukti 2007 m. vasario
         7 d. Commissione tributaria provinciale di Modena sprendimo, kuriuo nurodoma laikinai sustabdyti mokėjimo nurodymo vykdymą, nepaisant to, kad, kaip per posėdį pripažino Italijos
         Respublika, toks prašymas gali būti pateikiamas per tokios rūšies procedūrą. Galiausiai posėdžio dieną šioje byloje Italijos
         Respublika dar nebuvo ėmusis veiksmų, kad būtų panaikintas 2010 m. sausio 21 d. Commissione tributaria regionale di Bologna nurodytas apeliacinio proceso sustabdymas.

      44      Be to, kalbant apie Komisijos argumentą, susijusį su nacionaliniams teismams suteikta galimybe priimti sustabdymo priemones
         vykstant pagalbos susigrąžinimo procedūrai, reikia priminti, kad minėti teismai pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio
         3 dalį turi užtikrinti visišką sprendimo, kuriame nurodoma susigrąžinti neteisėtą pagalbą, veiksmingumą ir nuspręsti taip,
         kad jų sprendimas atitiktų minėtu sprendimu siekiamą tikslą (žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo Scott ir Kimberly Clark, C‑210/09, Rink. p. I‑0000, 29 punktą).

      45      Dėl Italijos teismų priimtų laikinųjų sustabdymo priemonių reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika
         (žr., be kita ko, 1991 m. vasario 21 d. Sprendimą Zuckerfabrik Süderdithmarschen ir Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 ir C‑92/89, Rink. p. I‑415 bei 1995 m. lapkričio 9 d. Sprendimą Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt. (I), C‑465/93, Rink. p. I‑3761), tokios priemonės gali būti suteikiamos su sąlyga, kad patenkinti tam tikri reikalavimai,
         t. y. jeigu:

      –        tas teismas turi rimtų abejonių dėl Sąjungos akto galiojimo ir pats perduoda klausimą Teisingumo Teismui, jeigu pastarajam
         dar nebuvo pateiktas klausimas dėl ginčijamo akto galiojimo,

      –        atvejis yra skubus ir laikinoji apsauga būtina siekiant išvengti didelės bei nepataisomos žalos laikinosios apsaugos siekiančiai
         šaliai,

      –        nacionalinis teismas tinkamai atsižvelgia į Sąjungos interesą,
      –        įvertinęs visas šias sąlygas teismas laikosi Teisingumo Teismo sprendimų arba Pirmosios instancijos teismo sprendimų dėl Sąjungos
         akto teisėtumo, arba nutarčių dėl laikinųjų priemonių, kuriomis siekiama suteikti panašias laikinąsias priemones Europos Sąjungos
         lygmeniu.

      46      Be to, reikia pažymėti, kad nacionalinis teismas negali tik pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         dėl Sąjungos akto galiojimo, tačiau laikinosios apsaugos priemonės suteikimo momentu turi nurodyti priežastis, dėl kurių mano,
         kad Teisingumo Teismas turėtų pripažinti Sąjungos aktą negaliojančiu (minėto Sprendimo Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt. (I) 36 punktas).

      47      Dviejuose ankstesniuose punktuose nurodyti reikalavimai taikytini visiems veiksmams, kuriais siekiama sustabdyti apeliacinį
         procesą, per kurį ginčijamas pirmojoje instancijoje priimtas sprendimas panaikinti nacionalinį nurodymą susigrąžinti neteisėtą
         pagalbą.

      48      Reikia patikrinti, ar šioje byloje Italijos teismų sprendimai atitinka minėtus reikalavimus.

      49      Aktus dėl sustabdymo vykstant susigrąžinimo procedūrai, susijusiai su pagrindiniu neteisėtos pagalbos gavėju, Italijos teismai
         priėmė dėl dviejų motyvų. Pirma, 2007 m. vasario 7 d. Sprendimu Commissione tributaria provinciale di Modena sustabdė nurodymo susigrąžinti pagalbą vykdymą, šį sustabdymą iš esmės grįsdama tuo, kad minėtas nurodymas buvo priimtas nesant
         teisinio pagrindo. Antra, 2009 m. gegužės 26 d. ir 2010 m. sausio 21 d. sprendimais Commissione tributaria regionale di Bologna sustabdė apeliacinį procesą, kuriame buvo ginčijamas minėto nurodymo panaikinimas pirmojoje instancijoje, remdamasi tuo,
         kad tuo pačiu metu Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamas ieškinys dėl Sprendimo 2006/261 panaikinimo (byla T‑211/05).

      50      Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad, atsižvelgiant į minėtus sprendimus Zuckerfabrik Süderdithmarschen ir Zuckerfabrik Soest bei Atlanta Fruchthandelsgesellschaft ir kt. (I), pirmasis iš dviejų nurodytų motyvų nepagrindžia akto, kuriuo nurodoma susigrąžinti neteisėtą pagalbą, vykdymo sustabdymo.

      51      Dėl antrojo motyvo reikia konstatuoti, kad nacionalinio teismo sprendimas, kuriuo siekiama sustabdyti procesą, kuris būtinas,
         kad būtų užtikrintas Komisijos sprendimo, įpareigojančio valstybę narę susigrąžinti neteisėtą pagalbą, veiksmingas įgyvendinimas,
         dėl to, jog minėto sprendimo teisėtumas ginčijamas Pirmosios instancijos teisme, turi pagrįsti tokį sustabdymą, kaip priminta
         šio sprendimo 46 punkte, pateikdamas argumentų, kuriais siekiama patvirtinti aptariamo sprendimo negaliojimą.

      52      Šį reikalavimą patvirtina aplinkybė, kad dėl ieškinio, Pirmosios instancijos teisme pateikto siekiant panaikinti sprendimą,
         kuriuo nurodoma susigrąžinti suteiktą pagalbą, nesustabdoma pareiga vykdyti šį sprendimą (žr. minėto 2007 m. gruodžio 6 d.
         Sprendimo Komisija prieš Italiją 21 punktą). Taip yra ir tuo atveju, kai dėl šio ieškinio priimtas Pirmosios instancijos sprendimas apeliacine tvarka apskundžiamas
         Teisingumo Teismui. Šiuo atžvilgiu reikia pridurti, kad šiuo atveju pateikdama minėtą ieškinį Italijos Respublika neprašė
         laikinųjų apsaugos priemonių.

      53      Taigi šiuo atveju Italijos teismai savo sprendimuose nenurodė priežasčių, dėl kurių Sąjungos teismai turėtų pripažinti Sprendimo 2006/261
         negaliojimą. Be to, procedūra 2010 m. sausio 21 d. sprendimu buvo sustabdyta dėl to, kad dėl Sprendimo 2006/261 Pirmosios
         instancijos teisme buvo pateiktas ieškinys, nepaisant aplinkybės, kad 2009 m. rugsėjo 4 d. sprendimu Pirmosios instancijos
         teismas atmetė šį ieškinį.

      54      Pagaliau dėl kitų sąlygų, kurios turi būti patenkintos pagal šio sprendimo 45 punkte nurodytą teismų praktiką, pakanka pripažinti,
         kad aptariamuose nacionaliniuose sprendimuose nenurodytas Sąjungos interesas ir kad Commissione tributaria regionale di Bologna 2009 m. gegužės 26 d. ir 2010 m. sausio 21 d. sprendimuose nenagrinėjo nustatytų priemonių skubos klausimo.

      55      Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Italijos teismai sprendimus dėl sustabdymo priėmė akivaizdžiai nesilaikydami
         Sąjungos teisės valstybės pagalbos susigrąžinimo srityje reikalavimų.

      56      Iš to, kas išdėstyta matyti, kad šis ieškinys yra pagrįstas, nes Komisija kaltina Italijos Respubliką per nustatytą terminą
         nesiėmus priemonių, būtinų panaikinti pagalbos schemą, Sprendimu 2006/261 pripažintą neteisėta ir nesuderinama su bendrąja
         rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų.

      57      Atsižvelgiant į ankstesniame punkte padarytą išvadą, nereikia nuspręsti dėl Komisijos reikalavimų, kuriais siekiama, jog būtų
         pripažinta, kad Italijos Respublika nepranešė Komisijai apie tame punkte nurodytas priemones, nes ši valstybė narė nepradėjo
         vykdyti Sprendimo 2006/261 per nustatytą terminą (žr. minėtų sprendimų 1995 m. balandžio 4 d. Komisija prieš Italiją 31 punktą; 2006 m. gruodžio 14 d. Komisija prieš Ispaniją 82 punktą; 2007 m. rugsėjo 20 d. Komisija prieš Ispaniją 54 punktą; 2007 m. gruodžio 6 d. Komisija prieš Italiją 30 punktą ir 2008 m. lapkričio 13 d. Komisija prieš Prancūziją 67 punktą).

      58      Taigi reikia pripažinti, kad per nustatytą terminą nesiėmusi priemonių, būtinų panaikinti valstybės pagalbos schemą, Sprendimu 2006/261
         pripažintą neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų, Italijos
         Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      59      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Italijos Respublikos, o pastaroji pralaimėjo bylą,
         ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Per nustatytą terminą nesiėmusi priemonių, būtinų panaikinti valstybės pagalbos schemą, 2005 m. kovo 16 d. Komisijos sprendimu 2006/261/EB
            dėl pagalbos schemos Nr. C 8/2004 (ex NN 164/2003), kurią Italija įgyvendino neseniai į biržos sąrašus įtrauktoms bendrovėms,
            pripažintą neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka, ir susigrąžinti pagal šią schemą suteiktą pagalbą iš jos gavėjų, Italijos
            Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šio sprendimo 2 ir 3 straipsnius.
      2.      Italijos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: 2014 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Secretary of State for the Home Department prieš M. G.#Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2004/38/EB – 28 straipsnio 3 dalies a punktas – Apsauga nuo išsiuntimo iš šalies – Dešimties metų laikotarpio skaičiavimo tvarka – Atsižvelgimas į įkalinimo laikotarpius.#Byla C-400/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. sausio 16 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 2004/38/EB — 28 straipsnio 3 dalies a punktas — Apsauga nuo išsiuntimo iš šalies — Dešimties metų laikotarpio skaičiavimo tvarka — Atsižvelgimas į įkalinimo laikotarpius“
      Byloje C‑400/12
      dėl Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Jungtinė Karalystė), 2012 m. rugpjūčio 24 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2012 m. rugpjūčio 31 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Secretary of State for the Home Department

      prieš

         M. G.

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. birželio 20 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               G., atstovaujamos QC R. Drabble, baristerio L. Hirst ir E. Sibley,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos A. Robinson, padedamo baristerio R. Palmer,

               —

               Estijos vyriausybės, atstovaujamos M. Linntam ir N. Grünberg,

               —

               Airijos, atstovaujamos E. Creedon, padedamos baristerio D. Conlan Smyth,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna ir M. Szpunar,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin ir C. Tufvesson,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77; klaidų ištaisymai OL L 229, 2004 m., p. 35 ir OL L 197, 2005 m., p. 34; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46; klaidų ištaisymas OL L 274, 2009 10 10, p. 47), 28 straipsnio 3 dalies a punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Secretary of State for the Home Department (vidaus reikalų ministras, toliau – Secretary of State) ir G. ginčą dėl šio ministro sprendimo išsiųsti ją iš Jungtinės Karalystės teritorijos.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal Direktyvos 2004/38 23 ir 24 konstatuojamąsias dalis:

                        „23)

                        [Europos] Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių išsiuntimas iš šalies dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos] ar visuomenės saugumo priežasčių yra priemonė, galinti rimtai pakenkti asmenims, kurie, pasinaudodami jiems Sutarties suteikiamomis teisėmis ir laisvėmis, galutinai integravosi priimančiojoje valstybėje narėje. Todėl tokių priemonių taikymo sritis turėtų būti apribota pagal proporcingumo principą, kad būtų atsižvelgta į susijusių [atitinkamų] asmenų integracijos laipsnį, jų gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje trukmę, jų amžių, sveikatos būklę, šeimyninę [šeiminę] bei ekonominę padėtį ir sąsajas su jų kilmės šalimi.

                        24)

                        Taigi, kuo didesnis Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių integracijos laipsnis priimančiojoje valstybėje narėje, tuo didesnė turėtų būti apsauga nuo išsiuntimo iš šalies. Išsiuntimo iš šalies priemonė prieš Sąjungos piliečius, kurie priimančiosios valstybės narės teritorijoje gyveno daug metų, ypač, jei jie gimė ir visą gyvenimą gyveno joje, turėtų būti taikoma tik išskirtinėmis aplinkybėmis, kai yra neginčijamų [imperatyvių] visuomenės saugumo priežasčių. Be to, tokios išskirtinės aplinkybės turėtų būti taikomos ir nepilnamečių išsiuntimo iš šalies priemonei, siekiant apsaugoti jų ryšius su šeima pagal 1989 m. lapkričio 20 d. Jungtinių Tautų [v]aiko teisių konvenciją.“

               4

               Direktyvos 2004/38 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ nurodyta:
               „Šioje direktyvoje:

                        1.

                        „Sąjungos pilietis“ – tai bet kuris asmuo, turintis valstybės narės pilietybę;

                        2.

                        „šeimos narys“ – tai:

                                 a)

                                 sutuoktinis;

                           <...>

                        3.

                        „priimančioji valstybė narė“ – tai valstybė narė, į kurią atvyksta Sąjungos pilietis, pasinaudodamas savo laisvo judėjimo ir gyvenimo [šalyje] teise.“

               5

               Šios direktyvos 3 straipsnyje „Naudos gavėjai“ nustatyta:
               „1.   Ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ir 2 straipsnyje [2 straipsnio 2 dalyje] apibrėžtiems jų šeimos nariams, kurie juos lydi arba prisijungia prie jų.
               <...>“

               6

               Minėtos direktyvos III skyrius „Teisė gyventi šalyje“ apima 6–15 straipsnius. 6 straipsnyje įtvirtinta „teisė gyventi šalyje iki trijų mėnesių“. 7 straipsnyje numatyta teisė gyventi šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, jeigu tenkinamos tam tikros sąlygos.

               7

               Tos pačios direktyvos IV skyriaus „Nuolatinio gyvenimo šalyje teisė“ 16 straipsnyje „Bendra taisyklė Sąjungos piliečiams ir jų šeimos nariams“ numatyta:
               „1.   Sąjungos piliečiai, kurie priimančiojoje valstybėje narėje legaliai gyveno ištisinį penkerių metų laikotarpį, turi nuolatinio gyvenimo joje teisę. Šiai teisei netaikomi III skyriuje numatyti reikalavimai.
               2.   Šio straipsnio 1 dalis taip pat taikoma šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir legaliai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje su Sąjungos piliečiu ištisinį penkerių metų laikotarpį.
               3.   Gyvenimo šalyje tęstinumas nenutrūksta dėl trumpalaikių išvykų, ne ilgesnių kaip šeši mėnesiai per metus, arba ilgesnių išvykų, susijusių su privalomąja karine tarnyba, ar vienos ne ilgesnės kaip 12 mėnesių iš eilės išvykos dėl svarbių priežasčių, pvz., nėštumo ir gimdymo, sunkios ligos, studijų ar profesinio parengimo, arba paskyrimo į kitą valstybę narę arba trečiąją šalį.
               4.   Įgyta nuolatinio gyvenimo šalyje teisė gali būti prarasta tik išvykus iš priimančiosios valstybės narės ilgesniam kaip dveji metai iš eilės laikotarpiui.“

               8

               Direktyvos 2004/38 VI skyriaus „Teisės įvažiuoti į šalį ir teisės gyventi šalyje apribojimas dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos], visuomenės saugumo ir sveikatos apsaugos priežasčių“ 27 straipsnyje įtvirtinta:
               „1.   Laikydamosi šio skyriaus nuostatų valstybės narės gali apriboti Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių, neatsižvelgiant į pilietybę, judėjimo ir gyvenimo šalyje laisvę dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos], visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežasčių. Šiomis priežastimis nesinaudojama ekonominėms reikmėms patenkinti.
               2.   Priemonės, kurių imtasi dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos] ar visuomenės saugumo priežasčių, turi atitikti proporcingumo principą ir turi būti grindžiamos vien tik atitinkamo asmens elgesiu. Buvę kriminaliniai nusikaltimai [apkaltinamieji nuosprendžiai] patys savaime negali būti tokių priemonių ėmimosi priežastis.
               Atitinkamo asmens elgesys turi kelti tikrą ir pakankamai rimtą pavojų, kenkiantį vienam iš pagrindinių visuomenės interesų. Pateisinimai, kurie yra nesusiję su atvejo aplinkybėmis arba grindžiami bendrosios prevencijos sumetimais, nėra priimtini.
               3.   Siekdama tikrai nustatyti, ar atitinkamas asmuo kelia pavojų valstybinei politikai [viešajai tvarkai] ar visuomenės saugumui, išduodama registracijos sertifikatą arba, jei registravimo sistemos nėra, n[e] vėliau kaip per tris mėnesius nuo atitinkamo asmens atvykimo į jos teritoriją ar nuo jo pranešimo apie buvimą jos teritorijoje, kaip numatyta 5 straipsnio 5 dalyje, arba išduodama leidimo gyventi šalyje kortelę priimančioji valstybė narė, jei jai tai atrodo svarbu, gali pareikalauti [iš] kilmės valstybės narės ir, jei prireiktų, [iš] kitų valstybių narių pateikti informaciją apie bet kokius galimus įrašus apie atitinkamą asmenį policijos registruose. Tokie paklausimai nedaromi nuolat. Paklaustoji valstybė narė turi atsakyti per du mėnesius.
               4.   Pasą ar tapatybės kortelę išdavusi valstybė narė turi leisti dokumento turėtojui, kuris buvo išsiųstas iš kitos valstybės narės dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos], visuomenės saugumo ar sveikatos priežasčių, grįžti į jos teritoriją be jokių formalumų, net jei dokumentas nebegalioja arba turėtojo pilietybė ginčytina.“

               9

               Šios direktyvos 28 straipsnyje „Apsauga nuo išsiuntimo iš šalies“, kuris taip pat įtvirtintas VI skyriuje, numatyta:
               „1.   Prieš priimdama sprendimą dėl išsiuntimo iš šalies dėl valstybinės politikos [viešosios tvarkos] ar visuomenės saugumo priežasčių, priimančioji valstybė narė turi atsižvelgti į tai, kiek ilgai atitinkamas asmuo gyveno jos teritorijoje, į jo amžių, sveikatos būklę, šeimyninę ir ekonominę padėtį, socialinę ir kultūrinę integraciją priimančiojoje valstybėje narėje ir jo sąsajas su kilmės šalimi.
               2.   Priimančioji valstybė narė negali priimti išsiuntimo iš šalies sprendimo prieš Sąjungos piliečius ar jų šeimos narius, neatsižvelgiant į pilietybę, kurie turi nuolatinio gyvenimo jos teritorijoje teisę, išskyrus rimtas valstybinės politikos [viešosios tvarkos] ar visuomenės saugumo priežastis.
               3.   Sprendimo išsiųsti iš šalies negalima priimti prieš Sąjungos piliečius, išskyrus sprendimus, pagrįstus būtinomis [imperatyviomis] visuomenės apsaugos pagal valstybių narių apibrėžimą, priežastimis, jei jie:

                        a)

                        gyveno priimančiojoje valstybėje narėje pastaruosius 10 metų arba

                        b)

                        yra nepilnamečiai, išskyrus atvejus, kai išsiuntimas iš šalies labiausiai atitinka vaiko interesus, numatytus 1989 m. lapkričio 20 d. Jungtinių Tautų [v]aiko teisių [k]onvencijoje.“

         Jungtinės Karalystės teisė

               10

               Į Jungtinės Karalystės teisę Direktyvos 2004/38 nuostatos buvo perkeltos 2006 m. Imigracijos (Europos ekonominė erdvė) nuostatais (Immigration (European Economic Area) Regulations 2006).

               11

               Šių nuostatų 21 straipsniu „Sprendimai, priimami dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar sveikatos apsaugos priežasčių“ užtikrintas šios direktyvos 27 ir 28 straipsnių perkėlimas.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               G. yra Portugalijos pilietė. 1998 m. balandžio 12 d. ji su savo sutuoktiniu, taip pat Portugalijos piliečiu, atvyko į Jungtinę Karalystę. Laikotarpiu nuo 1998 m. gegužės mėn. iki 1999 m. kovo mėn. G. dirbo. Ji nustojo dirbti 1999 m. kovo mėn., nes laukėsi pirmojo vaiko, šis gimė tų pačių metų birželio mėn. 2001–2004 metais G. ir jos sutuoktinis susilaukė kitų dviejų vaikų. Kol ji nedirbo ir iki to momento, kai pora nustojo kartu gyventi, t. y. 2006 m. gruodžio mėn., G. finansiškai išlaikė jos sutuoktinis. Nors jie nustojo gyventi kartu, santuokos nenutraukė.

               13

               2008 m. balandžio mėn. G. vaikai buvo patikėti kitai šeimai po to, kai gydymo įstaigos atstovai savo ataskaitoje konstatavo, kad vieno iš jų sužalojimai nebuvo netyčiniai. 2008 m. lapkričio 21 d. šeimos bylų teismo teisėjas konstatavo, kad G. sužalojo vieną iš savo vaikų. Ji buvo pripažinta kalta dėl vieno kaltinamojo akto punkto, susijusio su smurtavimu, ir trijų kaltinamojo akto punktų, susijusių su asmens iki 16 metų sumušimu ir sužalojimu, o 2009 m. rugpjūčio 27 d. jai paskirta 21 mėnesio laisvės atėmimo bausmė.

               14

               Priėmus apkaltinamąjį nuosprendį dėl G., vaikų globos teisės buvo suteiktos jos sutuoktiniui. Nors G. ir buvo kalėjime, jai buvo leista bendrauti su vaikais viešoje vietoje, prižiūrimai kitų asmenų. Tačiau 2010 m. balandžio mėn. vietos valdžios institucijos nutraukė šį bendravimą, o rugpjūčio mėn. jos kreipėsi su prašymu šią teisę sustabdyti. 2011 m. liepos 5 d. šeimos bylų teismo teisėjas nusprendė, kad priežiūra ir toliau būtina, ir apribojo bendravimą, leisdamas bendrauti netiesiogiai, taip pat uždraudė tam tikrus veiksmus; jis nurodė, kad G. dar turėjo įrodyti, kad gali gyventi stabiliai ir nevartodama narkotikų.

               15

               2010 m. gegužės 11 d., dar būdama kalėjime, G. pateikė prašymą dėl leidimo nuolat gyventi Jungtinėje Karalystėje išdavimo. 2010 m. liepos 8 d.Secretary of State šį prašymą atmetė ir, vadovaudamasis 2006 m. Imigracijos (Europos ekonominė erdvė) nuostatų 21 straipsniu, nurodė išsiųsti G. iš šalies dėl viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo priežasčių.

               16

               Nors 2010 m. liepos 11 d. G. baigė atlikti savo laisvės atėmimo bausmę, ji vis dar buvo įkalinimo įstaigoje, kai Secretary of State priėmė sprendimą ją išsiųsti iš šalies. Tame sprendime Secretary of State pripažino, pirma, kad Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta didesnė apsauga nuo išsiuntimo pagrįsta piliečio integracija priimančiojoje valstybėje narėje, tačiau tokia integracija neįmanoma jam būnant kalėjime. Antra, jis nusprendė, kad G. negalėjo pasinaudoti ir vidutinio dydžio apsauga, nes, viena vertus, ji neįrodė, kad įgijo nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, o, kita vertus, bet kuriuo atveju buvo rimtų viešosios tvarkos ir saugumo priežasčių ją išsiųsti. Trečia, Secretary of State konstatavo, kad G. negalėjo pasinaudoti ir paprasta apsauga nuo išsiuntimo.

               17

               G. padavė skundą First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber). Šis 2011 m. sausio 10 d. šį skundą patenkino, atsižvelgdamas į tai, kad prieš priimant sprendimą dėl G. išsiuntimo iš šalies Jungtinėje Karalystėje ji buvo išgyvenusi daugiau nei dešimt metų ir kad Secretary of State nepavyko įrodyti, jog egzistavo imperatyvios visuomenės saugumo priežastys. Tačiau, negavęs įrodymų, jog G. vyras dirbo kaip darbuotojas ar kitaip naudojosi Sutarties dėl ESV suteikiamomis teisėmis, First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) konstatavo, kad ji neįrodė, jog įgijo nuolatinio gyvenimo šalyje teisę pagal Direktyvą 2004/38.

               18

                  Secretary of State dėl First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) sprendimo padavė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Šis teismas sprendimu (apie jį pranešta 2011 m. rugpjūčio 13 d.) panaikino First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) sprendimą dėl to, kad šis prieštaravo nacionalinių teismų praktikai.

               19

               Vykstant procesui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Secretary of State pripažino, kad 2003 m. gegužės mėn. G. įgijo nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2004/38, ir vėliau jos neprarado. Pagrindinės bylos šalių nuomonės vis dėlto skiriasi dėl to, kaip turėtų būti skaičiuojamas Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte nurodytas dešimties metų laikotarpis, taip pat ką nagrinėjamu atveju reikėtų laikyti šios direktyvos 28 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytomis rimtomis viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo priežastimis.

               20

               Vykstant procesams First-tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, G. sutuoktiniui persikrausčius gyventi į Mančesterį (Jungtinė Karalystė), teismo procesai, susiję su šeimos klausimais, buvo nutraukti 2011 m. rugsėjo mėn. G. liko įkalinta iki 2012 m. kovo 20 d.

               21

               Šiomis aplinkybėmis Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar dėl Sąjungos piliečio įkalinimo, priėmus dėl jo apkaltinamąjį nuosprendį, pertraukiamas gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje laikotarpis, kurio reikalaujama, kad šis asmuo galėtų pasinaudoti didžiausia apsauga nuo išsiuntimo iš šalies, suteikiama pagal Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punktą, arba kaip nors kitaip užkertamas kelias šiam asmeniui remtis tokia apsauga?

                        2.

                        Ar [Direktyvos 2004/38] 28 straipsnio 3 dalies a punkte daroma nuoroda į „pastaruosius dešimt metų“ reiškia, kad gyvenimas šalyje turi būti nepertraukiamas tam, kad Sąjungos pilietis galėtų pasinaudoti didžiausia apsauga nuo išsiuntimo iš šalies?

                        3.

                        Ar pagal [šio] 28 straipsnio 3 dalies a punktą reikalaujamas dešimties metų laikotarpis, kuriuo Sąjungos pilietis turi būti gyvenęs priimančiojoje valstybėje narėje, skaičiuojamas:

                                 a)

                                 atgaline tvarka nuo sprendimo išsiųsti iš šalies priėmimo ar

                                 b)

                                 į priekį nuo šio Sąjungos piliečio gyvenimo priimančiojoje valstybėje narėje pradžios?

                        4.

                        Jeigu atsakymas į [trečiojo klausimo a punktą] būtų toks, kad dešimties metų laikotarpį reikia skaičiuoti atgaline tvarka, ar situacija būtų skirtinga, jei asmuo iki tokio įkalinimo šalyje išgyveno dešimt metų?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               22

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos būtina išnagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, pirma, ar 28 straipsnio 3 dalies a punkte nurodytas dešimties metų laikotarpis turi būti skaičiuojamas atgaline tvarka nuo sprendimo išsiųsti atitinkamą asmenį iš šalies priėmimo datos, ar, atvirkščiai, – nuo šio asmens apsigyvenimo šalyje pradžios, ir, antra, ar šis laikotarpis turi būti nepertraukiamas.

               23

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, jog Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę konstatuoti, kad, nors visiškai teisinga, kad Direktyvos 2004/38 23 ir 24 konstatuojamosiose dalyse numatyta ypatinga asmenų, kurie galutinai integravosi priimančioje valstybėje narėje, apsauga, be kita ko, jeigu jie joje gimė ir gyveno visą gyvenimą, atsižvelgiant į šios direktyvos 28 straipsnio 3 dalies formuluotę lemiamas kriterijus yra klausimas, ar Sąjungos pilietis gyveno šioje valstybėje narėje pastaruosius dešimt metų prieš priimant sprendimą dėl išsiuntimo iš šalies (2010 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Tsakouridis, C-145/09, Rink. p. I-11979, 31 punktas).

               24

               Vadinasi, kitaip nei laikotarpis, kurio reikalaujama siekiant įgyti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę ir kuris prasideda atitinkamam asmeniui teisėtai apsigyvenus priimančiojoje valstybėje narėje, dešimties metų gyvenimo šalyje laikotarpis, kurio reikalaujama siekiant užtikrinti Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą didesnę apsaugą, nuo sprendimo išsiųsti šį asmenį iš šalies priėmimo datos turi būti skaičiuojamas atgaline tvarka.

               25

               Antra, Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punktas aiškintinas taip, kad siekiant nustatyti, ar Sąjungos pilietis gyveno priimančiojoje valstybėje narėje pastaruosius dešimt metų prieš priimant sprendimą dėl išsiuntimo iš šalies, o tai yra lemiamas šia nuostata užtikrinamos didesnės apsaugos pripažinimo kriterijus, būtina atsižvelgti į visas kiekvienu konkrečiu atveju reikšmingas aplinkybes, be kita ko, į kiekvieno suinteresuotojo asmens išvykimo iš priimančiosios valstybės narės trukmę, į bendrą šių išvykimų trukmę ir jų dažnumą, taip pat į priežastis, dėl kurių suinteresuotasis asmuo išvyko iš šios valstybės narės ir kurios gali parodyti, ar šie išvykimai reiškia, kad jo asmeninių, šeiminių ar profesinių interesų centras persikėlė į kitą valstybę (minėto Sprendimo Tsakouridis 38 punktas).

               26

               Tokiu atsakymu siekta atsakyti į klausimą, kiek išvykimai iš priimančios valstybės narės teritorijos per Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte nurodytą laikotarpį užkerta atitinkamam asmeniui kelią pasinaudoti šioje nuostatoje numatyta didesne apsauga, o jis grįstas anksčiau padaryta išvada, jog šioje nuostatoje nenurodytos aplinkybės, kurios gali nutraukti dešimties metų buvimo šalyje laikotarpį, kai siekiama įgyti šioje nuostatoje numatytą teisę į minėtą apsaugą nuo išsiuntimo iš šalies (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Tsakouridis 22 ir 29 punktus).

               27

               Atsižvelgiant į tai, lemiamas Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte numatytos didesnės apsaugos suteikimo kriterijus yra tas, kad atitinkamas asmuo gyveno priimančiojoje valstybėje narėje pastaruosius dešimt metų prieš priimant sprendimą dėl išsiuntimo iš šalies ir kad išvykimai iš šios valstybės teritorijos gali turėti įtakos suteikiant tokią apsaugą, reikia pripažinti, kad šioje nuostatoje numatytas gyvenimo šalyje laikotarpis iš esmės turi būti nepertraukiamas.

               28

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje nurodytas dešimties metų laikotarpis turi būti iš esmės nepertraukiamas ir skaičiuojamas atgaline tvarka nuo sprendimo išsiųsti atitinkamą asmenį iš šalies priėmimo datos.

         Dėl pirmojo ir ketvirtojo klausimų

               29

               Pirmuoju ir ketvirtuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad atitinkamo asmens įkalinimo laikotarpis gali nutraukti gyvenimo šalyje tęstinumą, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, ir gali turėti įtakos sprendžiant dėl didesnės apsaugos užtikrinimo, net kai iki įkalinimo šis asmuo dešimt metų gyveno priimančiojoje valstybėje narėje.

               30

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Direktyva 2004/38 įtvirtinta apsaugos nuo išsiuntimo priemonių sistema grindžiama atitinkamų asmenų integracijos priimančiojoje valstybėje narėje laipsniu, todėl kuo didesnis Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių integracijos laipsnis priimančiojoje valstybėje narėje, tuo didesnė turėtų būti jų apsauga nuo išsiuntimo iš šalies, atsižvelgiant į tai, kad šis išsiuntimas gali labai pakenkti asmenims, kurie, naudodamiesi jiems Sutarties dėl ESV suteikiamomis teisėmis ir laisvėmis, galutinai integravosi priimančiojoje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Tsakouridis 24 ir 25 punktus).

               31

               Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę, aiškindamas Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalį, pareikšti, kad, jeigu nacionalinis teismas paskyrė laisvės atėmimo bausmę neatidedant jos vykdymo, tai rodo, kad atitinkamas asmuo nepaisė priimančiosios valstybės narės visuomenės puoselėjamų vertybių, ginamų pagal tos valstybės baudžiamąją teisę, todėl atsižvelgimas į įkalinimo laikotarpius, kai Sąjungos piliečio šeimos nariai, kurie nėra valstybės narės piliečiai, siekia įgyti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/38 16 straipsnio 2 dalį, akivaizdžiai prieštarautų šia direktyva siekiamam tikslui numatant tokią teisę (2014 m. sausio 16 d. Sprendimo Onuekwere, C‑378/12, 26 punktas).

               32

               Kadangi atitinkamų asmenų integracijos laipsnis iš esmės yra nuolatinio gyvenimo šalyje teisės ir apsaugos nuo Direktyvoje 2004/38 numatytų išsiuntimo priemonių sistemos pagrindas, argumentai, kuriais pateisinamas neatsižvelgimas į įkalinimo laikotarpius, kai prašoma suteikti nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, arba argumentai, kad, kai siekiama įgyti tokią teisę, šie laikotarpiai nutraukia gyvenimo šalyje tęstinumą, taip pat taikytini aiškinant šios direktyvos 28 straipsnio 3 dalies a punktą.

               33

               Darytina išvada, kad negalima atsižvelgti į įkalinimo laikotarpius, kai siekiama užtikrinti Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą didesnę apsaugą, ir šie laikotarpiai iš esmės nutraukia gyvenimo šalyje tęstinumą, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.

               34

               Dėl gyvenimo šalyje tęstinumo šio sprendimo 29 punkte buvo priminta, kad dešimties metų gyvenimo šalyje laikotarpis, kurio reikalaujama tam, kad būtų užtikrinta Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta didesnė apsauga, iš esmės turi būti nepertraukiamas.

               35

               Kalbant apie klausimą, kiek išvykimai iš priimančios valstybės narės teritorijos per dešimties metų laikotarpį iki priimant sprendimą išsiųsti suinteresuotąjį asmenį iš šalies užkerta jam kelią pasinaudoti didesne apsauga, reikia kiekvienu atveju bendrai įvertinti suinteresuotojo asmens situaciją konkrečiu momentu, kai iškyla klausimas dėl išsiuntimo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Tsakouridis 32 punktą).

               36

               Taigi, kadangi įkalinimo laikotarpiai iš esmės nutraukia gyvenimo šalyje tęstinumą, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punktą, nacionalinės institucijos, atsakingos už Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies taikymą, gali atsižvelgti į juos, taip pat į kitus veiksnius, atspindinčius nagrinėjant kiekvieną konkretų atvejį reikšmingų aspektų visumą, atlikdamos reikalaujamą bendrą vertinimą, siekdamos nustatyti, ar prieš tai su priimančiąja valstybe nare užmegzti integraciniai ryšiai buvo nutraukti, o nuo to priklauso, ar bus užtikrinta šioje nuostatoje numatyta didesnė apsauga (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Tsakouridis 34 punktą).

               37

               Galiausiai, kalbant apie aplinkybės, jog atitinkamas asmuo dešimt metų iki jo įkalinimo gyveno priimančiojoje valstybėje narėje, įtaką, reikia priminti, kad, nors dešimties metų laikotarpis, kurio reikalaujama, kad būtų užtikrinta Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta didesnė apsauga, kaip buvo priminta šio sprendimo 24 ir 25 punktuose, turi būti skaičiuojamas atgaline tvarka nuo sprendimo išsiųsti šį asmenį iš šalies priėmimo datos, nes pagal šią nuostatą atliktinas skaičiavimas skiriasi nuo to, kuris atliekamas suteikiant nuolatinio gyvenimo šalyje teisę, į tokią aplinkybę gali būti atsižvelgiama atliekant pirmesniame punkte nurodytą bendrą vertinimą.

               38

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad atitinkamo asmens įkalinimo laikotarpis iš esmės gali nutraukti gyvenimo šalyje tęstinumą, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, ir gali turėti įtakos sprendžiant dėl jame numatytos didesnės apsaugos užtikrinimo, net kai iki įkalinimo šis asmuo dešimt metų gyveno priimančiojoje valstybėje narėje. Tačiau į aplinkybę, kad iki įkalinimo šis asmuo dešimt metų gyveno priimančiojoje valstybėje narėje, gali būti atsižvelgiama atliekant bendrą vertinimą, kurio reikalaujama siekiant nustatyti, ar prieš tai su priimančiąja valstybe nare užmegzti integraciniai ryšiai buvo nutraukti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               39

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 28 straipsnio 3 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip: šioje nuostatoje nurodytas dešimties metų laikotarpis turi būti iš esmės nepertraukiamas ir skaičiuojamas atgaline tvarka nuo sprendimo išsiųsti atitinkamą asmenį iš šalies priėmimo datos.

                           2.

                           Direktyvos 2004/38 28 straipsnio 3 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad atitinkamo asmens įkalinimo laikotarpis iš esmės gali nutraukti gyvenimo šalyje tęstinumą, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, ir gali turėti įtakos sprendžiant dėl jame numatytos didesnės apsaugos užtikrinimo, net kai iki įkalinimo šis asmuo dešimt metų gyveno priimančiojoje valstybėje narėje. Tačiau į aplinkybę, kad iki įkalinimo šis asmuo dešimt metų gyveno priimančiojoje valstybėje narėje, gali būti atsižvelgiama atliekant bendrą vertinimą, kurio reikalaujama siekiant nustatyti, ar prieš tai su priimančiąja valstybe nare užmegzti integraciniai ryšiai buvo nutraukti.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


2014 m. rugsėjo 25 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Cewe Stiftung & Co. KGaA, anciennement CeWe Color AG & Co. OHG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo SMILECARD paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas.#Byla T-484/12.


1971 m. vasario 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Sirena S.r.l. prieš Eda S.r.l. ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale civile e penale di Milano - Italija. # Byla 40-70.


title: 2008 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Suomijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2004/35/EB - Atsakomybė už aplinkos apsaugą - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-328/08.

text:
      2008 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Suomiją
      (Byla C‑328/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2004/35/EB – Atsakomybė už aplinkos apsaugą – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas – Neginčytas įsipareigojimų neįvykdymas (EB 226 straipsnis) (žr. 9–10 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos
                  direktyvą 2004/35/EB dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti) (OL L 143;
                  2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 8 t., p. 357), nepriėmimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nepriėmusi 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/35/EB dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą
                     siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti) įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Suomijos Respublika
                     neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Suomijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1971 m. balanžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Alfons Lütticke GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 4-69.