2016 m. liepos 20 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#TeamBank AG Nürnberg prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Europos Sąjungoje galiojanti tarptautinė registracija – Vaizdinis prekių ženklas „e@sy Credit“ – Ankstesnis nacionalinis vaizdinis prekių ženklas „EasyCredit“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 53 straipsnio 1 dalies a punktas.#Byla T-745/14.


1970 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Union nationale des mutualités socialistes prieš La Marca Stéphanie. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Belgija. # Byla 32-70.


title: 2009 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Baudžiamoji byla prieš Tomasz Rubach.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sąd Rejonowy w Kościanie - Lenkija.#Laukinės faunos ir floros rūšių apsauga - Reglamento (EB) Nr. 338/97 B priede išvardytos rūšys - Įrodymas, kad šių rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai - Įrodinėjimo pareiga - Nekaltumo prezumpcija - Teisė į gynybą.#Byla C-344/08.

text:
      Byla C‑344/08
      Baudžiamoji byla
      prieš
      Tomasz Rubach
      (Sąd Rejonowy w Kościanie prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laukinės faunos ir floros rūšių apsauga – Reglamento (EB) Nr. 338/97 B priede išvardytos rūšys – Įrodymas, kad šių rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai – Įrodinėjimo pareiga – Nekaltumo prezumpcija – Teisė į gynybą“
      Sprendimo santrauka
      Aplinka – Tarptautinė prekyba nykstančiomis laukinės faunos ir floros rūšimis – Reglamento Nr. 338/97 B priede išvardytos
            rūšys
      (Tarybos reglamento Nr. 338/97 8 straipsnio 5 dalis ir B priedas)
      Reglamento Nr. 338/97 dėl laukinės faunos ir floros rūšių apsaugos kontroliuojant jų prekybą 8 straipsnio 5 dalis turi būti
         aiškinama taip, kad baudžiamojoje byloje, pradėtoje prieš asmenį, kaltinamą šios nuostatos pažeidimu, iš esmės visi panašiuose
         procesuose pagal atitinkamos valstybės narės proceso teisę leistini įrodymai yra priimtini, kai norima nustatyti, ar šio reglamento
         B priede išvardytų rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai. Be to, atsižvelgiant į nekaltumo prezumpcijos principą, toks asmuo
         gali pateikti bet kokį iš šių įrodymų norėdamas patvirtinti, kad minėtus egzempliorius jis įsigijo teisėtai, pagal minėtoje
         nuostatoje numatytas sąlygas.

      Todėl būtent nacionalinės valdžios institucijos turi įvertinti, ar pagal jų nacionalinės teisės principus, reglamentuojančius
         įrodymus, konkrečiu jų nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į visas aplinkybes, buvo įrodyta, kad įvykdytos Reglamento Nr. 338/97
         8 straipsnio 5 dalyje numatytos sąlygos. Šiuo reglamentu neribojami įrodymai, kuriuos galima naudoti siekiant patvirtinti,
         kad minėti egzemplioriai įgyti teisėtai.

      (žr. 28–29, 34 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 16 d.(*)

      „Laukinės faunos ir floros rūšių apsauga – Reglamento (EB) Nr. 338/97 B priede išvardytos rūšys – Įrodymas, kad šių rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai – Įrodinėjimo pareiga – Nekaltumo prezumpcija – Teisė į gynybą“
      Byloje C‑344/08
      dėl 2008 m. liepos 8 d. Sąd Rejonowy w Kościanie (Lenkija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. liepos 24 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Tomasz Rubach,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk ir C. Toader (pranešėja),
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Konstantinidis ir M. Owsiany-Hornung,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1996 m. gruodžio 9 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 338/97 dėl laukinės faunos
         ir floros rūšių apsaugos kontroliuojant jų prekybą (OL L 61, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk.,
         3 t., p. 136) 8 straipsnio 5 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą prieš T. Rubach, iškeltą dėl Lenkijos teisės aktų, susijusių su aplinkos
         apsauga, pažeidimų.

       Teisinis pagrindas
       Konvencija dėl nykstančių laukinės faunos ir floros rūšių tarptautinės prekybos
      3        1973 m. kovo 3 d. Vašingtone pasirašyta Nykstančių laukinės faunos ir floros rūšių tarptautinės prekybos konvencija (Recueil
         des traités des Nations unies, 993 t., Nr. I‑14537, toliau – CITES) siekiama užtikrinti, kad tarptautinė prekyba šios konvencijos
         prieduose išvardytomis rūšimis, taip pat jų dalimis ir dariniais nedarytų žalos biologinės įvairovės išsaugojimui ir būtų
         paremta nuosekliu laukinių rūšių naudojimu.

      4        Europos bendrijoje ši konvencija taikoma nuo 1984 m. sausio 1 d. pagal 1982 m. gruodžio 3 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 3626/82
         dėl Nykstančių laukinės faunos ir floros rūšių tarptautinės prekybos konvencijos įgyvendinimo Bendrijoje (OL L 384, p. 1).
         Šis reglamentas panaikintas Reglamentu Nr. 338/97, kurio 1 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta, kad jis taikomas laikantis
         CITES tikslų, principų ir nuostatų.

       Bendrijos teisė
      5        Reglamento Nr. 338/97 8 straipsnyje numatyta:

      „Nuostatos dėl komercinės veiklos kontroliavimo
      1. A priede išvardytų rūšių egzempliorius draudžiama pirkti, siūlyti pirkti, įsigyti komerciniams tikslams, viešai demonstruoti
         komerciniams tikslams, naudoti pasipelnymui ir prekybai, laikyti pardavimui, siūlyti parduoti arba vežti pardavimui.

      <...>
      5. 1 dalyje nurodyti draudimai taikomi ir B priede išvardytų rūšių egzemplioriams, išskyrus tuos atvejus, kai atitinkamos
         valstybės narės kompetentingai institucijai priimtinu būdu galima įrodyti, jog tokie egzemplioriai buvo įgyti ir, jei jie
         nėra kilę Bendrijoje, buvo į ją įvežti vadovaujantis galiojančiais teisės aktais dėl laukinės faunos ir floros apsaugos.

      <...>“
      6        Minėto reglamento 16 straipsnyje numatyta:

      „Sankcijos
      1. Valstybės narės imasi atitinkamų veiksmų, užtikrinančių, kad sankcijos bus taikomos bent už tokius šio reglamento šiuos
         pažeidimus:

      a)      už egzempliorių įvežimą į Bendriją, eksportą arba reeksportą iš jos be reikiamo leidimo arba sertifikato, arba pateikus padirbtą,
         suklastotą arba negaliojantį leidimą ar sertifikatą arba pataisytą be jį išdavusios institucijos leidimo;

      b)      už leidime arba sertifikate, išduotame laikantis šio reglamento reikalavimų, nurodytų sąlygų nesilaikymą;
      <...>
      j)      už egzempliorių pirkimą, siūlymą pirkti, įsigijimą komerciniams tikslams, naudojimą siekiant pasipelnyti, viešą demonstravimą
         komerciniais tikslais, pardavimą, laikymą pardavimui, siūlymą parduoti arba vežimą pardavimui pažeidžiant 8 straipsnį;

      <...>
      2. 1 dalyje nurodytos priemonės turi atitikti pažeidimo pobūdį bei sunkumą ir apimti nuostatas dėl egzempliorių sulaikymo,
         o prireikus ir konfiskavimo.

      <...>
      4. Jei pristačius į Bendrijos įvežimo punktą gyvą iš B arba C priede išvardytų rūšių egzempliorių atitinkamas galiojantis
         leidimas arba sertifikatas nepateikiamas, egzempliorius turi būti sulaikytas ir gali būti konfiskuotas arba, jei gavėjas atsisako
         pripažinti egzempliorių, už įvežimo punktą atsakingos valstybės narės kompetentingos institucijos gali atsisakyti priimti
         krovinį ir pareikalauti, kad vežėjas grąžintų jį į tą vietą, iš kurios jis buvo paimtas.“

      7        Reglamento Nr. 338/97 B priede Arachnida klasėje Araneae grupėje nurodyti Brachypelma rūšies vorai.

       Nacionalinė teisė
      8        Pagrindinėje byloje taikomos nacionalinės teisės nuostatos – tai visų pirma 2004 m. balandžio 16 d. Aplinkos apsaugos įstatymas
         (DZ. U Nr. 92, poz. 880, toliau – Aplinkos apsaugos įstatymas), kuriame pakartojamos CITES ir šią sritį reglamentuojančių
         Bendrijos teisės aktų nuostatos.

      9        Aplinkos apsaugos įstatymo 61 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „1. Nepažeidžiant šio straipsnio 2 dalies, augalams ir gyvūnams, priklausantiems rūšims, kurioms taikomi apribojimai pagal
         Europos Sąjungos teisės nuostatas, taip pat jų identifikuojamoms dalims bei jų dariniams gabenti per valstybės sieną reikalingas
         už aplinkos apsaugos klausimus atsakingo ministro leidimas.“

      10      Šio įstatymo 64 straipsnyje numatyta:

      „1. Varliagyvių, roplių, paukščių ar žinduolių klasėms priklausančių 61 straipsnio 1 dalyje nurodytų gyvūnų turėtojai ir jų
         augintojai privalo raštu pranešti apie juos registrui.

      2. Šio straipsnio 1 dalyje numatyta pranešimo registrui pareiga netaikoma:
      1)      zoologijos sodams;
      2)      ūkinę veiklą su 61 straipsnio 1 dalyje nurodytais gyvūnais vykdantiems subjektams;
      3)      laikinam gyvūnų laikymui jų gydymo ir reabilitacijos tikslais.
      3. Šio straipsnio 1 dalyje numatytą registrą tvarko gyvūnų laikymo ar veisimo vietos kompetentingas seniūnas.
      <...>
      5. Pareiga pranešti registrui arba išbraukti iš jo atsiranda gyvūno įgijimo ar perleidimo, įvežimo į nacionalinę teritoriją
         arba išvežimo iš jos, gyvūno gavimo, praradimo ar mirties dieną. Įrašymo į registrą arba išbraukimo iš jo prašymas turi būti
         pateiktas kompetentingam seniūnui per 14 dienų nuo šios pareigos atsiradimo.

      <...>
      8. Įrašą į registrą seniūnas patvirtina išduodamas pažymą.
      9.      Šio straipsnio 2 dalies 2 punkte nurodyti subjektai privalo turėti ir kartu su parduodamu gyvūnu perduoti šio straipsnio 4 dalies
         11 punkte nurodyto dokumento originalą ar kopiją. Šioje kopijoje turi būti nurodytas gyvūną parduodančio subjekto suteiktas
         kopijos eilės numeris ir išdavimo data, gyvūną parduodančio asmens antspaudas ir parašas, informacija apie gyvūnų, dėl kurių
         išduota ši kopija, skaičių ir, jeigu kopijuojamas dokumentas susijęs su daugiau nei viena rūšimi, nurodyta rūšis, kuriai priklauso
         gyvūnai.

      <...>“
      11      Minėto įstatymo 128 straipsnyje nustatyta:

      „Asmuo, kuris:
      <...>
      2) pažeidžia Europos Sąjungos teisės nuostatas dėl laukinės faunos ir floros rūšių apsaugos kontroliuojant jų prekybą;
      <...>
      d)      siūlydamas parduoti ar pirkti, pirkdamas ar įsigydamas, naudodamas ar viešai demonstruodamas komerciniams tikslams, parduodamas,
         laikydamas ar gabendamas pardavimo tikslais nustatytų rūšių augalų ar gyvūnų egzempliorius,

      <...>
      baudžiamas laisvės atėmimu nuo 3 mėnesių iki penkerių metų.“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      12      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad T. Rubach mugėje įsigijo terariumuose laikomų egzotiškų Brachypelma Albopilosum rūšies vorų, kurie yra saugomi, nes priklauso Reglamento Nr. 338/97 B priede įrašytai gyvūnų rūšiai. Jis pradėjo dauginti
         šiuos nelaisvėje laikomus voragyvius ir prekiauti jais interneto aukcione 2006 m. vasario–spalio mėnesiais.

      13      Dėl šių veikų T. Rubach buvo patrauktas baudžiamojon atsakomybėn dėl 46 Aplinkos apsaugos įstatymo 128 straipsnio 2 punkto
         d papunkčio pažeidimų.

      14      2007 m. spalio 26 d. Sprendimu Sąd Rejonowy w Kościanie (Kosciano apylinkės teismas) išteisino kaltinamąjį dėl visų jam inkriminuojamų veikų nusprendęs, kad jo elgesyje nebuvo neteisėtai
         veikai, kuria jis kaltinamas, būdingų požymių.

      15      Kosciano apylinkės prokurorui pateikus apeliacinį skundą, 2008 m. balandžio 2 d. Sąd Okręgowy w Poznaniu (Poznanės apygardos teismas) panaikino minėtą sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti iš naujo.

      16      Nagrinėdamas bylą iš naujo Kosciano apylinkės teismas nusprendė, kad pagal apeliacinio teismo pateiktą nacionalinės teisės
         išaiškinimą, kuris yra privalomas iš naujo šią bylą turinčiam nagrinėti teismui, kaltinamasis galėtų išvengti baudžiamosios
         atsakomybės tik tuo atveju, jeigu nurodytų gyvūnų kilmę dėl parduotų gyvūnų pateikdamas pažymą, patvirtinančią pranešimą registrui,
         sudaromam pagal Aplinkos apsaugos įstatymo 64 straipsnio 1 dalį, arba pateikdamas informacijos, leidžiančios atskleisti šių
         gyvūnų kilmę ir aiškiai nustatyti asmenį (‑is), kuriam (‑iems) priklausė gyvūnai ar kuris (‑ie) juos augino.

      17      Dėl pirmojo įrodymo Kosciano apylinkės teismas pateikė klausimą Starostwo Powiatowe w Kościanie (Kosciano pavieto seniūnija). Iš šios valdžios institucijos pozicijos matyti, kad kaltinamasis negalėjo į minėtą registrą
         įregistruoti aptariamų egzempliorių, nes voragyviams registracijos reikalavimas netaikomas. Šią aplinkybę savo rašytinėse
         pastabose taip pat patvirtino Lenkijos vyriausybė.

      18      Tačiau, Kosciano apylinkės teismo teigimu, jeigu kaltinamasis privalėtų pateikti dokumentą, kurio pagal nacionalinę teisę
         jis neprivalo gauti, net jeigu nėra įpareigotas turėti specialių žinių apie nagrinėjamų gyvūnų kilmę, jis negalėtų išvengti
         baudžiamosios atsakomybės.

      19      Šiomis aplinkybėmis Kosciano apylinkės teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį
         klausimą:

      „Kaip (Reglamento Nr. 338/97) B priede išvardytų gyvūnų (nesančių varliagyviais, ropliais, paukščiais ar žinduoliais) turėtojas
         gali (minėto reglamento 8 straipsnio 5 dalies) prasme įrodyti, jog jo egzemplioriai buvo įgyti <...> vadovaujantis galiojančiais
         teisės aktais dėl laukinės faunos ir floros apsaugos <...> ?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      20      Lenkijos vyriausybė siūlo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 338/97
         8 straipsnio 5 dalyje, pagal kurią galimybė verstis komercine veikla šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies prasme priklauso
         nuo įrodymo, kad minėto reglamento B priede išvardytų rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai, daroma nuoroda į taisykles dėl įrodymų,
         taikomų kreipiantis į kompetentingą nacionalinės valdžios instituciją. Jeigu tai baudžiamasis teismas, šią aplinkybę patvirtinantis
         įrodymas turėtų būti pateiktas laikantis baudžiamojo proceso principų, pagal kuriuos faktų tikrumą reikalaujama patvirtinti
         visais įmanomais įrodymais, o abejonės, kurių negalima paneigti, aiškinamos kaltinamojo naudai.

      21      Ispanijos vyriausybė pataria Teisingumo Teismui į pateiktą klausimą atsakyti taip, kad reikia reikalauti pateikti įrodymus
         dėl visų B priede išvardytų egzempliorių kilmės teisėtumo, paliekant pagal CITES kompetentingoms valstybių narių administracinės
         valdžios institucijoms pasirūpinti šių įrodymų, bet kuriuo atveju leisiančių užtikrinti galimybę nustatyti nagrinėjamų egzempliorių
         teisėtą kilmę, įvertinimu.

      22      Europos Bendrijų Komisijos teigimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti taip, kad vykstant
         baudžiamajam procesui, kurio tikslas – nubausti už įtariamą Reglamento Nr. 338/97 8 straipsnio 5 dalies nuostatų pažeidimą,
         nesant tokį baudžiamąjį procesą reglamentuojančių Bendrijos teisės nuostatų, nacionalinis teismas paprastai taiko nacionalinę
         teisę, kurią aiškina laikydamasis Bendrijos teisės ir stengdamasis užtikrinti visišką šios teisės veiksmingumą. Kalbant apie
         įrodinėjimo naštos paskirstymą, Komisija mano, kad atsižvelgiant į tai, jog draudimas komerciniais tikslais naudoti Reglamento
         Nr. 338/97 B priede išvardytų rūšių egzempliorius taikomas kaip bendra taisyklė, vykstant baudžiamajam procesui būtent prokuroras
         turi įrodyti, kad saugomų rūšių egzempliorius T. Rubach naudojo komerciniais tikslais. Tačiau būtent T. Rubach turėtų įrodyti,
         kad šiuos egzempliorius jis įsigijo teisėtai, o tai leistų jam išvengti baudžiamosios atsakomybės.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      23      Kaip matyti iš visos informacijos, nurodytos prašyme pateikti prejudicinį sprendimą, nacionalinis teismas iš esmės nori išsiaiškinti,
         pirma, kokių įrodymų, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 338/97 8 straipsnio 5 dalį, galima pateikti, kai vyksta baudžiamasis
         procesas dėl veiklos, kaip antai nurodytos pagrindinėje byloje, su gyvūnų rūšių, kurios išvardytos šio reglamento B priede,
         egzemplioriais, ir, antra, kaip tinkamai paskirstyti įrodinėjimo naštą, kai norima nustatyti, ar tokie egzemplioriai įgyti
         teisėtai.

      24      Minėto reglamento A ir B prieduose išvardytų rūšių egzemplioriams nustatyta apsaugos sistema siekiama užtikrinti pačią geriausią
         laukinės faunos ir floros apsaugą kontroliuojant prekybą jomis, laikantis CITES tikslų, principų ir nuostatų.

      25      Akivaizdu, kad Reglamente Nr. 338/97 nėra bendro draudimo importuoti ar prekiauti kitomis, A priede nenumatytomis rūšimis
         (2008 m. birželio 19 d. Sprendimo Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers ir Andibel, C‑219/07, Rink. p. I‑4475, 18 punktas).

      26      Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, Reglamento Nr. 338/97 B priede išvardytų rūšių egzempliorius leidžiama naudoti
         komerciniais tikslais tuo atveju, jeigu įvykdytos šio reglamento 8 straipsnio 5 dalyje numatytos sąlygos (2001 m. spalio 23 d.
         Sprendimo Tridon, C‑510/99, Rink. p. I‑7777, 44 punktas). Šio reglamento 8 straipsnyje numatytas draudimas prekiauti netaikomas, kai atitinkamos
         valstybės narės kompetentingai institucijai priimtinu būdu galima įrodyti, jog tokie egzemplioriai buvo įgyti, ir, jei jie
         nėra kilę Bendrijoje, buvo į ją įvežti vadovaujantis galiojančiais teisės aktais dėl laukinės faunos ir floros apsaugos.

      27      Atsižvelgiant į šias nuostatas reikia konstatuoti, kad Reglamente Nr. 388/97 nenurodyta, kokiais įrodymais reikia remtis norint
         patvirtinti, kad šio reglamento B priede išvardytų rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai, laikantis minėto reglamento 8 straipsnio
         5 dalyje numatytų sąlygų, būtent tuo atveju, kai šie egzemplioriai gimė nelaisvėje Bendrijos teritorijoje. Taigi kompetencija
         nustatyti, kokiais įrodymais galima patvirtinti, kad minėtos sąlygos įvykdytos, palikta kompetentingoms valstybių narių valdžios
         institucijoms. Šie įrodymai apima minėtame reglamente numatytus leidimus ar sertifikatus ir bet kokį kitą tinkamą dokumentą,
         kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos laikys naudingu.

      28      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad įrodymo sąvokos Bendrijos teisė nereglamentuoja, taigi iš esmės visi vykstant panašiems
         procesams valstybių narių procesinėje teisėje pripažįstami įrodymai yra priimtini. Todėl esant tokiai situacijai, kaip antai
         pagrindinėje byloje, būtent nacionalinės valdžios institucijos turi įvertinti, ar pagal jų nacionalinės teisės principus,
         reglamentuojančios įrodymus, konkrečiu jų nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant į visas aplinkybes, buvo įrodyta, kad įvykdytos
         Reglamento Nr. 338/97 8 straipsnio 5 dalyje numatytos sąlygos (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 23 d. Sprendimo Met-Trans ir Sagpol, C‑310/98 ir C‑406/98, Rink. p. I‑1797, 29 ir 30 punktus).

      29      Taigi dėl šios pirmosios dalies prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti, jog Reglamentu
         Nr. 338/97 neribojami įrodymai, kuriuos galima naudoti siekiant patvirtinti, kad šio reglamento B priede išvardytų rūšių egzemplioriai
         įgyti teisėtai, ir iš esmės visi vykstant panašiems procesams atitinkamos valstybės narės procesinėje teisėje leistini įrodymai
         yra priimtini, kai norima nustatyti, ar minėti egzemplioriai įgyti teisėtai.

      30      Kalbant, antra, apie įrodinėjimo naštos paskirstymą, kai, laikantis nekaltumo prezumpcijos, nustatinėjama, ar Reglamento Nr. 338/97
         B priede išvardytų gyvūnų rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai, reikia priminti, kad visų pirma Žmogaus teisių ir pagrindinių
         laisvių apsaugos konvencijos, pasirašytos Romoje 1950 m. lapkričio 4 d., 6 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta nekaltumo prezumpcija
         yra viena pagrindinių teisių, kurias pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, patvirtintą Suvestinio Europos akto
         preambulėje ir ES 6 straipsnio 2 dalyje, užtikrina Bendrijos teisės sistema (be kita ko, žr. 1999 m. liepos 18 d. Sprendimų
         Hüls prieš Komisiją, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 punktą ir Montecatini prieš Komisiją, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 175 punktą).

      31      Nekaltumo prezumpcija kiekvienam asmeniui siekiama užtikrinti, kad jis nebus įvardytas ar laikomas kaltu, kol jo kaltę įrodys
         teismas (žr. 2004 m. spalio 28 d. EŽTT Sprendimo Y. B. ir kt. prieš Turkiją Nr. 48173/99 ir 48319/99, 43 punktą).

      32      Reikia pabrėžti, kad tai, jog nustatoma Reglamento Nr. 338/97 A ir B prieduose išvardytų rūšių egzempliorių apsaugos sistema,
         nedaro įtakos kaltintojui tenkančiai bendrai pareigai vykstant baudžiamajam procesui įrodyti, kad Reglamento Nr. 338/97 B priede
         išvardytų rūšių egzempliorius, saugomus pagal galiojančius teisės aktus, kaltinamasis naudojo komerciniais tikslais.

      33      Kaltinamasis bet kuriuo atveju turi teisę gintis byloje dėl jo patraukimo baudžiamojon atsakomybėn ir pagal Reglamento Nr. 338/97
         8 straipsnio 5 dalį patvirtinti, kad minėtus egzempliorius jis įsigijo teisėtai, pagal minėtoje nuostatoje numatytas sąlygas,
         ir šiuo tikslu pateikti bet kokius pagal taikomą procesinę teisę leistinus įrodymus.

      34      Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 338/97 8 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad baudžiamojoje
         byloje, pradėtoje prieš asmenį, kaltinamą šios nuostatos pažeidimu, iš esmės visi panašiuose procesuose pagal atitinkamos
         valstybės narės proceso teisę leistini įrodymai yra priimtini, kai norima nustatyti, ar šio reglamento B priede išvardytų
         gyvūnų rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai. Be to, atsižvelgiant į nekaltumo prezumpcijos principą, toks asmuo gali pateikti
         bet kokį iš šių įrodymų norėdamas patvirtinti, kad minėtus egzempliorius jis įsigijo teisėtai, pagal minėtoje nuostatoje numatytas
         sąlygas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      35      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1996 m. gruodžio 9 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 338/97 dėl laukinės faunos ir floros rūšių apsaugos kontroliuojant jų prekybą
            8 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad baudžiamojoje byloje, pradėtoje prieš asmenį, kaltinamą šios nuostatos
            pažeidimu, iš esmės visi panašiuose procesuose pagal atitinkamos valstybės narės proceso teisę leistini įrodymai yra priimtini,
            kai norima nustatyti, ar šio reglamento B priede išvardytų gyvūnų rūšių egzemplioriai įgyti teisėtai. Be to, atsižvelgiant
            į nekaltumo prezumpcijos principą, toks asmuo gali pateikti bet kokį iš šių įrodymų norėdamas patvirtinti, kad minėtus egzempliorius
            jis įsigijo teisėtai, pagal minėtoje nuostatoje numatytas sąlygas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: lenkų.


1988 m. balanžio 19 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Graikijos valstybė prieš Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Efeteio Athinon - Graikija. # Force majeure. # Byla 71/87.


1994 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš J.J.J. Van der Veldt. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgija. # Byla C-17/93.


2013 m. lapkričio 5 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Brigitte Knöll prieš Europos policijos biurą (Europol).#Viešoji tarnyba – Europolo personalas – Sutarties nepratęsimas – Atsisakymas sudaryti neterminuotą sutartį – Panaikinimas Tarnautojų teisme – Tarnautojų teismo sprendimo vykdymas.#Byla F-105/12.


2014 m. birželio 19 d. Europos Sąjungos Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas.#BN prieš Europos Parlamentą.#Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Ieškinys dėl panaikinimo – AD 14 lygio pareigūnas, laikinai einantis direktoriaus patarėjo pareigas – Generaliniam direktoriui pateiktas kaltinimas psichologiniu priekabiavimu – Ilgai trukusios laikinojo nedarbingumo atostogos – Sprendimas paskirti į patarėjo pareigas kitame generaliniame direktorate – Rūpestingumo pareiga – Gero administravimo principas – Tarnybos interesas – Lygio ir pareigų atitikties taisyklė – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Su sprendimo priėmimu nesusijusi žala.#Byla F-157/12.


2012 m. gruodžio 12 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # BS prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Socialinė apsauga. # Byla F-90/11.


1994 m. balanžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 85/337/EEB. # Byla C-313/93.


title: 2015 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Simona Kornhaas prieš Thomas Dithmar.#Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Bankroto bylos – Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 – 4 straipsnio 1 dalis – Taikytinos teisės nustatymas – Valstybės narės teisės aktai, kuriuose nustatyta bendrovės vadovo pareiga grąžinti mokėjimus, atliktus po to, kai ji tapo nemoki – Šių teisės aktų taikymas kitoje valstybėje narėje įsteigtai bendrovei – SESV 49 ir 54 straipsniai – Įsisteigimo laisvės ribojimas – Nebuvimas.#Byla C-594/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. gruodžio 10 d. (
            *
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė — Bankroto bylos — Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 — 4 straipsnio 1 dalis — Taikytinos teisės nustatymas — Valstybės narės teisės aktai, kuriuose nustatyta bendrovės vadovo pareiga grąžinti mokėjimus, atliktus po to, kai ji tapo nemoki — Šių teisės aktų taikymas kitoje valstybėje narėje įsteigtai bendrovei — SESV 49 ir 54 straipsniai — Įsisteigimo laisvės ribojimas — Nebuvimas“
      Byloje C‑594/14
      dėl Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis federalinis teismas, Vokietija) 2014 m. gruodžio 2 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. gruodžio 22 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Simona Kornhaas

      prieš

         Thomas Dithmar, veikiantį kaip Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd bankroto administratorius,
      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro dešimtosios kolegijos pirmininkas F. Biltgen, einantis šeštosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai M. Berger (pranešėja) ir S. Rodin,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               S. Kornhaas, atstovaujamos Rechtsanwalt W. Steinfeld,

               —

               T. Dithmar, atstovaujamo Rechtsanwalt C. Esser,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191) 4 straipsnio ir SESV 49 ir 54 straipsnių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (toliau – bendrovė skolininkė) bankroto administratoriaus T. Dithmar ir S. Kornhaas ginčą, susijusį su ieškiniu dėl mokėjimų, kuriuos pastaroji, kaip įsiskolinusios bendrovės direktorė, atliko po to, kai ši bendrovė tapo nemoki, grąžinimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnyje „Tarptautinė jurisdikcija“ nustatyta:
               „1.   Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos registruota buveinė.
               2.   Jei skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta yra valstybės narės teritorijoje, kitos valstybės narės teismai turi jurisdikciją iškelti tokiam skolininkui bankroto bylą tik tuo atveju, jei jam tos kitos valstybės narės teritorijoje priklauso įmonė. Tokios bylos poveikis gali apimti tik tą skolininko turtą, kuris yra pastarosios valstybės narės teritorijoje.
               <…>“

               4

               Reglamento 4 straipsnyje „Taikytina teisė“ nustatyta:
               „1.   Išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, toliau vadinama „valstybė, kurioje iškelta byla“, teisė.
               2.   Valstybės, kurioje iškelta byla, teisė nustato tokios bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą. Ji konkrečiai nustato:
               <…>

                        m)

                        taisykles, susijusias su atvejais, kai visiems kreditoriams nepalankūs teisės aktai yra niekiniai, ginčytini arba negalima užtikrinti jų vykdymo.“

         Vokietijos teisė

               5

               Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu galiojusios redakcijos Ribotos atsakomybės bendrovių įstatymo (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1898, p. 846; toliau – GmbHG) 64 straipsnio 1 ir 2 dalyse buvo nustatyta:
               „1.   Bendrovės nemokumo atveju direktoriai nedelsdami ir ne vėliau kaip per tris savaites po to, kai bendrovė tapo nemoki, turi pateikti prašymą iškelti bankroto bylą. Iš esmės tai taikoma ir paaiškėjus, kad bendrovė įsiskolinusi.
               2.   Direktoriai privalo bendrovei atlyginti mokėjimus, kurie buvo atlikti po to, kai bendrovė tapo nemoki ar pripažinta įsiskolinusi. <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               6

               T. Dithmar yra įsiskolinusios bendrovės, kuriai Amtsgericht Erfurt (Erfurto apylinkės teismas) iškelta bankroto byla, bankroto administratorius. Įsiskolinusi bendrovė, kurios vadovė buvo S. Kornhaas, įregistruota Kardifo (Jungtinė Karalystė) įmonių registre kaip private company limited by shares (toliau – Limited). Vokietijoje buvo įsteigtas įsiskolinusios bendrovės filialas, todėl jis įregistruotas Amtsgericht Jena (Jėnos apylinkės teismas) tvarkomame įmonių registre. Įsiskolinusi bendrovė daugiausia veikė šioje valstybėje narėje, o jos pagrindinė veikla buvo vėdinimo įrenginių montavimas ir su tuo susijusių paslaugų teikimas.

               7

               Tvirtindamas, kad įsiskolinusi bendrovė buvo nemoki bent nuo 2006 m. lapkričio 1 d. ir kad nuo 2006 m. gruodžio 11 d. iki 2007 m. vasario 26 d. S. Kornhaas šios bendrovės sąskaita nurodė atlikti mokėjimus, kurių visa suma lygi 110151,66 EUR, T. Dithmar, remdamasis GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmu sakiniu, S. Kornhaas pareiškė ieškinį dėl šios sumos grąžinimo. Landgericht Erfurt (Erfurto apygardos teismas) tenkino ieškinį. Oberlandesgericht Jena (Jėnos apeliacinis apygardos teismas), kuriame T. Dithmar pateikė apeliacinį skundą, patvirtino Landgericht Erfurt priimtą sprendimą ir leido pateikti kasacinį skundą Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis federalinis teismas).

               8

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad T. Dithmar pareikštas ieškinys pagal Vokietijos teisę yra pagrįstas, nes pagal GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį iš esmės siekiama užkirsti kelią turto mažėjimui iki bankroto bylos iškėlimo ir užtikrinti, kad bankroto byloje tuo turtu būtų galima disponuoti, siekiant tolygiai patenkinti kreditorių reikalavimus. Nors formaliai ši nuostata įtraukta į bendrovių teisės aktus, ji susijusi su bankroto teise, todėl ja galima remtis prieš Limited vadovę.

               9

               Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl tokios nuostatos atitikties Sąjungos teisei. Šiuo klausimu iš Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad bankroto bylai ir jos padariniams taikoma Vokietijos teisė, t. y. valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, teisė. Tačiau Vokietijos doktrinoje nesutariama dėl to, ar GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmu sakiniu galima remtis prieš bendrovių, įsteigtų pagal kitų Europos Sąjungos valstybių narių teisę, kurių pagrindinių turtinių interesų centras yra Vokietijoje, vadovus.

               10

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje nereglamentuotos sąlygos, kuriomis bendrovė, įsteigta pagal Sąjungos kitos valstybės teisę, gali steigti administracijos buveinę Vokietijoje; jame reglamentuojamos tik tokio sprendimo ir vadovų neteisėtų veiksmų sukelti teisiniai padariniai. Taigi įsisteigimo laisvei poveikis nedaromas.

               11

               Bet kuriuo atveju galimą įsisteigimo laisvės ribojimą dėl taikomo GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio pateisina tai, kad jis taikomas nediskriminuojant, grindžiamas privalomuoju bendru interesu apsaugoti kreditorius, jis skirtas apsaugoti arba atkurti bankrutuojančios įmonės turtą ir neviršija to, kas būtina tokiam tikslui pasiekti.

               12

               Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Teisingumo Teismo praktika, konkrečiai suformuota sprendimuose Überseering (C‑208/00, EU:C:2002:632) ir Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512), gali būti suprantama ir taip, kad, remiantis įsisteigimo laisve, vienoje valstybėje narėje įsteigtos, tačiau savo pagrindinę veiklą kitoje valstybėje narėje vykdančios bendrovės vidaus ryšiams taikoma valstybės, kurioje ji įsteigta, bendrovių teisė. Todėl GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio taikymas kitoje valstybėje narėje įsteigtų bendrovių vadovams prieštarautų įsisteigimo laisvei, kaip tai suprantama pagal SESV 49 ir 54 straipsnius.

               13

               Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis federalinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Vokietijos teisme pareikštas ieškinys, kuriuo bankroto administratorius reikalauja, kad pagal Anglijos arba Velso teisę įsteigtos Limited, dėl kurios turto Vokietijoje iškelta bankroto byla pagal Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalį, direktorius atlygintų sumas, kurias leido sumokėti dar iki bankroto bylos iškėlimo, tačiau bendrovei jau tapus nemokia, susijęs su Vokietijos bankroto teise pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalį?

                        2.

                        Ar tokio pobūdžio ieškiniu pažeidžiama įsisteigimo laisvė pagal SESV 49 ir 54 straipsnius?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               14

               Pateikdamas pirmąjį prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnį reikia aiškinti taip, kad į jo taikymo sritį patenka Vokietijos teisme pareikštas ieškinys, kuriuo bankroto administratorius reikalauja, kad pagal Anglijos arba Velso teisę įsteigtos bendrovės, kuriai Vokietijoje iškelta bankroto byla, vadovas pagal tokią nacionalinės teisės nuostatą, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, grąžintų sumas, kurias leido sumokėti dar iki bankroto bylos iškėlimo, bet po to, kai buvo nustatyta, kad ši bendrovė tapo nemoki.

               15

               Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad Reglamento (EB) Nr. 1346/2000 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal šią nuostatą valstybės narės, kurios teritorijoje bendrovei iškelta bankroto byla, teismai turi jurisdikciją bankroto byloje nagrinėti šios bendrovės bankroto administratoriaus ieškinį, kurį šis pareiškė šios bendrovės direktoriui dėl mokėjimų, atliktų po to, kai ta pati bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusi, grąžinimo (Sprendimo H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, 26 punktas).

               16

               Teisingumo Teismas šį sprendimą grindė būtent tuo, kad tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, pagal kurį nemokios bendrovės direktorius privalo grąžinti mokėjimus, atliktus po to, kai ši bendrovė tapo nemoki, nukrypsta nuo bendrųjų civilinės ir komercinės teisės normų būtent dėl tos bendrovės nemokumo. Todėl Teismas padarė išvadą, kad šia nuostata grindžiamas ieškinys, pareikštas bankroto byloje, priskirtinas prie ieškinių, tiesiogiai kylančių iš bankroto bylų ir glaudžiai su tuo susijusių (šiuo klausimu žr. Sprendimo H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, 23 ir 24 punktus).

               17

               Vadinasi, nors Sprendime H (C‑295/13, EU:C:2014:2410) Teisingumo Teismo pateiktas atsakymas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsniu ir nacionalinio teismo tarptautine jurisdikcija nagrinėti ieškinį, grindžiamą tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, vis dėlto jis aiškiai pripažino, kad tokia nacionalinės teisės nuostata susijusi su bankroto teise. Tai reiškia, kad ši nuostata turi būti pripažįstama bankroto byloms ir jų sukeliamiems padariniams taikytina teise, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalį. Nacionalinis teismas, kuriame iškelta bankroto byla, remdamasis Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalimi, gali taikyti tokią nacionalinės teisės nuostatą, kurios vienas iš sukeliamų padarinių yra bendrovės vadovo įpareigojimas prireikus grąžinti šios bendrovės sąskaita atliktus mokėjimus po to, kai ji tapo nemoki, kaip valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla, teisę (toliau – lex fori concursus).

               18

               Be to, šiuo klausimu pažymėtina, kad GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys turi būti taikomas kartu su šio straipsnio 1 dalimi, kurioje iš esmės nustatyta, kad bendrovės nemokumo ar įsiskolinimo atveju jo atstovaujamojo organo nariai nedelsdami ir ne vėliau kaip per tris savaites po to, kai bendrovė tapo nemoki ar buvo pripažinta įsiskolinusi, turi pateikti prašymą iškelti bankroto bylą. Taigi pagal GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį leidžiama taikyti asmeninę atsakomybę būtent tiems nemokios ar įsiskolinusia pripažintos bendrovės vadovams, kurie, pažeisdami GmbHG 64 straipsnio 1 dalį, neiškėlė bankroto bylos. Iš tikrųjų, kai tokia byla jau iškelta, paprastai ne nemokios bendrovės vadovas, o jos bankroto administratorius turi atlikti ar leisti atlikti mokėjimus šios bendrovės sąskaita. Todėl, jeigu nemokios bendrovės vadovas įvykdė GmbHG 64 straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą, GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje nustatyta sankcija iš esmės netaikoma.

               19

               Taigi Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalyje konkrečiai nurodyta, kad „[bankroto] bylos iškėlimo sąlyg[os]“ nustatomos pagal lex fori concursus. Tam, kad būtų užtikrintas šios nuostatos veiksmingumas, ji turi būti aiškinama taip, jog į jos taikymo sritį patenka, pirma, išankstinės bankroto bylos iškėlimo sąlygos, antra, taisyklės, pagal kurias nustatomi asmenys, turintys pareigą iškelti šią bylą, ir, trečia, šios pareigos neįvykdymo padariniai. Todėl tokios nacionalinės teisės nuostatos, šiuo atveju GmbHG 64 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies pirmas sakinys, kurių sukeliami padariniai iš esmės yra baudimas už pareigos iškelti bankroto bylą neįvykdymą, dėl šio aspekto turi būti laikomos patenkančiomis į Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio taikymo sritį.

               20

               Be to, tokia nuostata, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, iš esmės padeda pasiekti mutatis mutandis bet kokios bankroto procedūros tikslą, t. y. apsaugoti nuo galimo turto sumažėjimo, kol bus iškelta bankroto byla, kad būtų tolygiai patenkinti kreditorių reikalavimai. Taigi tokią nuostatą, atrodo, galima bent jau prilyginti taisyklei, susijusiai su atvejais, kai „[negalima užtikrinti] visiems kreditoriams nepalank[ių] teisės akt[ų] <...> vykdymo“, kuriai pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies m punktą taikoma lex fori concursus.

               21

               Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnis aiškintinas taip, kad į jo taikymo sritį patenka Vokietijos teisme pareikštas ieškinys, kuriuo bendrovės bankroto administratorius reikalauja, kad pagal Anglijos arba Velso teisę įsteigtos bendrovės, kuriai Vokietijoje iškelta bankroto byla, vadovas pagal tokią nacionalinės teisės nuostatą, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, grąžintų sumas, kurias leido sumokėti dar iki bankroto bylos iškėlimo, bet po to, kai buvo nustatyta, kad ši bendrovė tapo nemoki.

         Dėl antrojo klausimo

               22

               Pateikdamas antrąjį prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal SESV 49 ir 54 straipsnius draudžiama taikyti tokią nacionalinės teisės nuostatą, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, pagal Anglijos arba Velso teisę įsteigtos bendrovės, kuriai Vokietijoje iškelta bankroto byla, vadovui.

               23

               Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tam tikromis aplinkybėmis valstybės narės atsisakymas pripažinti pagal kitos valstybės narės teisę įkurtos įmonės, kuri turi joje registruotą buveinę, teisnumą, remiantis tuo, kad, visų pirma, įmonė perkėlė savo faktinę buveinę į jos teritoriją, gali būti įsisteigimo laisvės apribojimas, iš esmės nesuderinamas su SESV 49 ir SESV 54 straipsniais (šiuo klausimu žr. Sprendimo Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, 82 punktą).

               24

               Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad atsižvelgiant į tai, jog minimaliam kapitalui taikomos nacionalinės teisės nuostatos nesuderinamos su Sutartyje garantuojama įsisteigimo laisve, neišvengiamai nesuderinamos ir sankcijos, taikomos už šios pareigos nevykdymą, kaip antai administratorių asmeninė ar solidarioji atsakomybė, kai kapitalas nesiekia nacionalinės teisės aktuose nustatytos minimalios sumos arba kai veiklos laikotarpiu jis tampa mažesnis nei ši suma (šiuo klausimu žr. Sprendimo Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, 141 punktą).

               25

               Vis dėlto, kiek tai susiję su tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, reikia konstatuoti, kad ji nesiejama nei su valstybės narės atsisakymu pripažinti pagal kitos valstybės narės teisę įsteigtos bendrovės, kuri perkėlė savo faktinę buveinę į jos teritoriją, teisnumą, nei su asmenine administratorių atsakomybe, kai šios bendrovės kapitalas nesiekia nacionalinės teisės aktuose nustatytos minimalios sumos.

               26

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, pirma, pagrindinėje byloje visiškai nekeliamas klausimas dėl bendrovės skolininkės teisnumo. Atrodo, GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmame sakinyje net užkertamas kelias tai ginčyti, nes šios nuostatos taikymas suponuoja, kad „bendrovė“ egzistuoja.

               27

               Antra, bendrovės vadovų asmeninė atsakomybė pagal GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį siejama ne su tuo, kad šios bendrovės kapitalas nesiekia Vokietijos teisės aktuose ar teisės aktuose, pagal kuriuos ta bendrovė įsteigta, nustatytos minimalios sumos, o iš esmės tik su tuo, kad tos bendrovės vadovai vykdė mokėjimus tokiame etape, kai pagal GmbHG 64 straipsnio 1 dalį jie turėjo reikalauti iškelti bankroto bylą.

               28

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, taikymas visiškai nesusijęs su bendrovės steigimu vienoje valstybėje narėje ar jos vėlesniu perkėlimu į kitą valstybę narę, nes ši nacionalinės teisės nuostata taikoma tik po to, kai bendrovė įsteigta, t. y. jos veiklos laikotarpiu, konkrečiau kalbant, arba nuo to momento, kai ji, remiantis pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnį taikytina nacionaline teise, turi būti pripažįstama nemoki, arba nuo to momento, kai jos įsiskolinimas konstatuotas pagal nacionalinę teisę. Todėl tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, negali daryti poveikio įsisteigimo laisvei.

               29

               Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagal SESV 49 ir 54 straipsnius nedraudžiama taikyti tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokia yra GmbHG 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, pagal Anglijos arba Velso teisę įsteigtos bendrovės, kuriai Vokietijoje iškelta bankroto byla, vadovui.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               30

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 4 straipsnis aiškintinas taip, kad į jo taikymo sritį patenka Vokietijos teisme pareikštas ieškinys, kuriuo bendrovės bankroto administratorius reikalauja, kad pagal Anglijos arba Velso teisę įsteigtos bendrovės, kuriai Vokietijoje iškelta bankroto byla, vadovas pagal tokią nacionalinės teisės nuostatą, kokia yra Ribotos atsakomybės bendrovių įstatymo 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, grąžintų sumas, kurias šis vadovas leido sumokėti dar iki bankroto bylos iškėlimo, bet po to, kai buvo nustatyta, kad ši bendrovė tapo nemoki.

                           2.

                           Pagal SESV 49 ir 54 straipsnius nedraudžiama taikyti tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokia yra Ribotos atsakomybės bendrovių įstatymo 64 straipsnio 2 dalies pirmas sakinys, pagal Anglijos arba Velso teisę įsteigtos bendrovės, kuriai Vokietijoje iškelta bankroto byla, vadovui.

                     Parašai.

            (
            *
         )   Proceso kalba: vokiečių.


title: 2007 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#État du Liuksemburgo Didžioji Hercogystė prieš Hans Ulrich Lakebrink ir Katrin Peters-Lakebrink.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour administrative - Liuksemburgas.#EB 39 straipsnis - Nerezidentų pajamų mokestis - Mokesčio tarifo apskaičiavimas - Kitos valstybės narės teritorijoje esantis nekilnojamasis turtas - Neigiamos nuomos pajamos, į kurias neatsižvelgta.#Byla C-182/06.

text:
      Byla C‑182/06
      Liuksemburgo Didžioji Hercogystė
      prieš
      Hans Ulrich Lakebrink ir Katrin Peters-Lakebrink
      (Cour administrative prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „EB 39 straipsnis – Ne rezidentų pajamų mokestis – Mokesčio tarifo apskaičiavimas – Kitos valstybės narės teritorijoje esantis nekilnojamasis turtas – Neigiamos nuomos pajamos, į kurias neatsižvelgta“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Darbuotojai – Vienodas požiūris – Darbo užmokestis – Pajamų mokesčiai
      (EB 39 straipsnis)
      EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktą, kuris Bendrijos piliečiui, neturinčiam nuolatinės
         gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kur gauna didžiąją apmokestinamųjų pajamų dalį, neleidžia, nustatant šioms pajamoms
         taikytiną mokesčio tarifą, prašyti atsižvelgti į neigiamas nuomos pajamas, susijusias su pastatais, kuriuose jis asmeniškai
         negyvena ir kurie yra kitoje valstybėje narėje, nors pirmosios valstybės pilietis gali prašyti atsižvelgti į šias neigiamas
         nuomos pajamas.

      Tiesioginių mokesčių srityje rezidentų ir ne rezidentų padėtis valstybėje paprastai nėra panaši, todėl valstybės narės sprendimas
         nesuteikti mokesčių mokėtojui ne rezidentui kai kurių rezidentams suteikiamų mokesčių lengvatų paprastai nėra diskriminacija,
         mat šių dviejų mokesčių mokėtojų kategorijų padėtis nėra panaši.

      Vis dėlto kitaip yra tada, kai ne rezidentas savo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje negauna didelių pajamų, o pagrindines
         apmokestinamąsias pajamas gauna iš darbo vietos valstybėje atliekamos veiklos, todėl nuolatinės gyvenamosios vietos valstybė
         negali jam suteikti lengvatų, taikytinų atsižvelgiant į jo asmeninę ir šeiminę padėtį, o tai, kad į šią padėtį neatsižvelgiama
         nei nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje, nei darbo vietos valstybėje, yra diskriminacija.

      Logika, kuria paremta ši diskriminacija, apima visas mokesčių lengvatas, susijusias su ne rezidento galimybėmis mokėti mokesčius,
         į kurias neatsižvelgta nei nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje, nei darbo vietos valstybėje, nes galimybė mokėti mokesčius
         priklauso nuo asmeninės ne rezidento padėties.

      (žr. 28–31, 34, 36 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 18 d.(*)

      „EB 39 straipsnis – Ne rezidentų pajamų mokestis – Mokesčio tarifo apskaičiavimas – Kitos valstybės narės teritorijoje esantis nekilnojamasis turtas – Neigiamos nuomos pajamos, į kurias neatsižvelgta“
      Byloje C‑182/06
      dėl Cour administrative (Liuksemburgas) 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. balandžio 10 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Liuksemburgo Didžioji Hercogystė
      prieš
      Hans Ulrich Lakebrink,
      Katrin Peters-Lakebrink,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič ir E. Levits (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės, atstovaujamos C. Schiltz,
      –        H. U. Lakebrink ir K. Peters-Lakebrink, atstovaujamų advokato M. Kleyr,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir M. de Mol,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos K. Wistrand,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir J.‑P. Keppenne,
      susipažinęs su 2007 m. kovo 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 39 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir H. U. Lakebrink bei K. Peters-Lakebrink
         (toliau – sutuoktiniai Lakebrink) dėl pajamų mokesčio, kuriuo jie apmokestinti Liuksemburge už 2002 metus.

       Teisinis pagrindas, pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      3        Vokietijos piliečiai ir rezidentai sutuoktiniai Lakebrink abu dirbo pagal darbo sutartį išimtinai Liuksemburge. Jie prašė
         abu juos apmokestinti už 2002 m. šioje valstybėje narėje pagal iš dalies pakeisto 1967 m. gruodžio 4 d. Pajamų mokesčio įstatymo
         (toliau – Pajamų mokesčio įstatymas) 157b straipsnio nuostatas.

      4        Liuksemburgo mokesčių administratoriui skirtoje mokesčių deklaracijoje sutuoktiniai Lakebrink nurodė 26 080 EUR dydžio neigiamas
         nuomos pajamas, susijusias su dviem pastatais Vokietijoje, kurių savininkai jie buvo, nors juose asmeniškai negyveno. Jie
         prašė, kad nustatant mokesčio tarifą, kuris taikomas rezidentams, būtų atsižvelgta į šias neigiamas nuomos pajamas.

      5        Minėtos neigiamos nuomos pajamos buvo tinkamai nurodytos sutuoktinių pažymoje apie mokėtinus mokesčius už 2002 m., kurią 2003 m.
         liepos 30 d. išdavė Finanzamt Trier (Vokietija). Iš šios pažymos apie mokėtinus mokesčius matyti, kad sutuoktiniai Lakebrink negavo apmokestinamųjų pajamų Vokietijoje.
         Todėl ten jie mokesčių nemokėjo.

      6        Atsižvelgiant į jų prašymą, sutuoktiniai Lakebrink buvo apmokestinti bendrai Liuksemburge. Pagal Pajamų mokesčio įstatymo
         157b straipsnį mokestis buvo apskaičiuotas pagal tarifą, kuris būtų jiems taikomas, jeigu jie būtų šios valstybės narės rezidentai.
         Tačiau, kalbant apie šio tarifo nustatymą, nebuvo atsižvelgta į neigiamas pajamas iš Vokietijoje esančio jų nekilnojamojo
         turto nuomos.

      7        Iš tikrųjų Pajamų mokesčio įstatymo 157b straipsnis numato, kad, nukrypstant nuo mokesčių mokėtojams rezidentams taikomos
         apmokestinimo tvarkos, pagal kurią visoms pajamoms, kurias apmokestinti teisė suteikta kitoms valstybėms, apskaičiuojant mokesčio
         tarifą taikoma progresyvumo taisyklė, mokesčių mokėtojams ne rezidentams taikoma apmokestinimo tvarka numato, kad progresyvumo
         sąlyga, remiantis Pajamų mokesčio įstatymo 134 straipsniu, be valstybėje gautų pajamų, taikoma tik šių mokesčių mokėtojų pajamoms
         iš profesinės veiklos užsienyje.

      8        Taikant 1985 m. rugpjūčio 23 d. Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir Vokietijos Federacinės Respublikos sudarytos Sutarties
         dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir tarpusavio administracinės pagalbos pajamų, turto, verslo ir nekilnojamojo turto mokesčių
         srityje 4 straipsnį, teisė apmokestinti iš nekilnojamojo turto nuomos gautas pajamas priklauso valstybei, kurioje yra nekilnojamasis
         turtas, šiuo atveju – Vokietijos Federacinei Respublikai.

      9        Sutuoktiniai Lakebrink pateikė skundą dėl Liuksemburgo mokesčių administratoriaus parengtos pažymos apie mokėtiną pajamų mokestį.
         Į šį skundą atsakyta nebuvo. Liuksemburgo administracinis teismas pagrįstu pripažino jų ieškinį, kuriuo prašyta šią pažymą
         parengti iš naujo.

      10      Dėl šio sprendimo Liuksemburgo Didžioji Hercogystė pateikė apeliacinį skundą Cour administrative. Šis teismas, be kita ko, kelia klausimą, ar Pajamų mokesčio įstatymo 157b straipsnio tiek, kiek juo atsisakoma atsižvelgti
         į neigiamas Vokietijoje esančio sutuoktinių Lakebrink nekilnojamojo turto nuomos pajamas, nustatant jų pajamoms Liuksemburge
         taikomą mokesčio tarifą, taikymas yra netiesioginė diskriminacija, kurią draudžia EB 39 straipsnis.

      11      Šiomis aplinkybėmis Cour administrative nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios įtvirtintos
         Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje Pajamų mokesčio įstatymo 157b straipsnyje, pagal kurį Bendrijos pilietis, Liuksemburge
         neturintis nuolatinės gyvenamosios vietos, bet gaunantis pajamų (pagal darbo sutartį), sudarančių didžiausią jo apmokestinamųjų
         pajamų dalį, negali nurodyti savo iš nekilnojamojo turto, kuriuo jis pats nesinaudoja, esančio kitoje valstybėje narėje, šiuo
         atveju Vokietijoje, neigiamų nuomos pajamų nustatant jo pajamoms, kurių šaltinis yra Liuksemburge, taikomą mokesčio tarifą?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      12      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas
         taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurias Bendrijos
         pilietis, neturintis nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kurioje gauna didžiausią apmokestinamųjų pajamų dalį,
         negali, nustatant šioms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą, nurodyti neigiamų nuomos pajamų, susijusių su pastatais, kuriuose
         asmeniškai negyvena ir kurie yra kitoje valstybėje narėje, nors pirmosios valstybės pilietis šiomis neigiamomis nuomos pajamomis
         gali remtis.

      13      Pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės aktas įtvirtina skirtingą apmokestinimo tvarką, pagal kurią atsižvelgiama į tai, ar
         darbuotojas, gaunantis pagrindines savo apmokestinamąsias pajamas Liuksemburge, yra šios valstybės narės rezidentas.

      14      Šiuo klausimu pirmiausia reikia nurodyti, kad nors tiesioginiai mokesčiai savaime nepatenka į Europos bendrijos kompetencijos
         sritį, vis dėlto naudodamosi savo išlikusiais įgaliojimais valstybės narės turi laikytis Bendrijos teisės (žr., be kita ko,
         1995 m. vasario 14 d. Sprendimo Schumacker, C‑279/93, Rink. p. I‑225, 21 punktą ir 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Rink. p. I‑9461, 30 punktą).

      15      Taip pat reikia pripažinti, kad visi Bendrijos piliečiai, neatsižvelgiant į jų nuolatinę gyvenamąją vietą ir pilietybę, kurie
         verčiasi profesine veikla kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje gyvena, patenka į EB 39 straipsnio taikymo sritį (žr. 2006 m.
         vasario 21 d. Sprendimo Ritter-Coulais, C‑152/03, Rink. p. I‑1711, 31 punktą).

      16      Iš to matyti, kad sutuoktinių Lakebrink, kurie dirba kitoje valstybėje narėje nei ta, kur yra jų nuolatinė gyvenamoji vieta,
         padėtis patenka į EB 39 straipsnio taikymo sritį.

      17      Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad su asmenų judėjimo laisve susijusios EB sutarties nuostatos yra skirtos
         palengvinti Bendrijos piliečių visų rūšių profesinės veiklos vykdymą visoje Bendrijos teritorijoje ir draudžia priemones,
         dėl kurių Bendrijos piliečiai galėtų patekti į nepalankią padėtį, kai kitos valstybės narės teritorijoje jie norėtų užsiimti
         ekonomine veikla (žr. 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo Sehrer, C‑302/98, Rink. p. I‑4585, 32 punktą ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Schilling ir Fleck‑Schilling, C‑209/01, Rink. p. I‑13389, 24 punktą).

      18      Sutuoktiniai Lakebrink, dirbantys Liuksemburge, tačiau nuolatinę gyvenamąją vietą turintys Vokietijoje, skirtingai nuo Liuksemburge
         dirbančių ir nuolatinę gyvenamąją vietą turinčių asmenų, remiantis Liuksemburgo teisės aktais, neturėjo teisės prašyti, kad
         būtų atsižvelgta į neigiamas nuomos pajamas, susijusias su Vokietijoje esančiu jų nekilnojamuoju turtu, nustatant mokesčio
         tarifą Liuksemburge gautoms jų pajamoms.

      19      Todėl požiūris, kuris pagrindinėje byloje nagrinėjamu teisės aktu taikomas darbuotojams ne rezidentams, kaip antai sutuoktiniams
         Lakebrink, yra mažiau palankus už tą, kuris taikomas darbuotojams rezidentams.

      20      Liuksemburgo ir Nyderlandų vyriausybės tvirtina, atvirkščiai, kad tiek, kiek šiuo teisės aktu neatsižvelgiama į jokias nei
         užsienyje gautas, nei neigiamas pajamas ne iš profesinės veiklos, bendrai paėmus mokesčių mokėtojams ne rezidentams jis sukuria
         palankesnę mokesčių sistemą nei taikomą mokesčių mokėtojams rezidentams.

      21      Tokiu bendru minėto teisės akto poveikio vertinimu negalima vadovautis, nes jis paneigia EB 39 straipsnyje įtvirtintą draudimą.

      22      Iš tikrųjų, jeigu toks teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, mokesčių mokėtojams ne rezidentams, kurie remiasi
         užsienyje gautomis pajamomis ar bent jau pajamomis, kurias sudaro daugiausia ne iš profesinės veiklos gautos pajamos, gali
         suteikti mokesčių lengvatą, kitaip yra tokių mokesčių mokėtojų ne rezidentų, kokie yra sutuoktiniai Lakebrink, atveju, kurie
         turi tik neigiamų užsienio pajamų ne iš profesinės veiklos.

      23      Todėl, kaip savo išvados 29 punkte nurodė generalinis advokatas, aplinkybės, kad tokiomis sąlygomis, kokios aptariamos pagrindinėje
         byloje, nagrinėjamas teisės aktas sukuria mažiau palankesnes sąlygas ne rezidentams, negali kompensuoti tai, jog kitokiomis
         sąlygomis tas pats teisės aktas, palyginti su rezidentais, nepaveikia ne rezidentų.

      24      Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, jog nepalankus traktavimas apmokestinant,
         prieštaraujantis vienai iš pagrindinių laisvių, negali būti pateisinamas kitų mokesčių lengvatų buvimu, jeigu jos egzistuoja
         (žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Groot, C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 97 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      25      Be to, reikia pažymėti, kad negaudami apmokestinamųjų pajamų jų nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje tokie darbuotojai,
         kokie yra sutuoktiniai Lakebrink, neturi galimybės prašyti joje atsižvelgti į neigiamas nuomos pajamas, susijusias su šioje
         valstybėje esančiu jų nekilnojamuoju turtu, ir dėl to neturi galimybės remtis savo neigiamomis nuomos pajamomis nustatant
         visų jų pajamų mokesčio tarifą.

      26      Tokiomis aplinkybėmis reikia patikrinti, ar nepalanki mokestinė padėtis, kurioje atsiduria Liuksemburge nuolatinės gyvenamosios
         vietos neturintys darbuotojai, šiuo atveju sutuoktiniai Lakebrink, gali būti netiesioginė diskriminacija dėl pilietybės, kurią
         draudžia EB 39 straipsnis.

      27      Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismo praktiką diskriminacija gali atsirasti tik tuomet, kai panašioms situacijoms taikomos
         skirtingos normos arba kai ta pati norma taikoma skirtingoms situacijoms (minėto sprendimo Schumacker 30 punktas; 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rink. p. I‑2651, 26 punktas ir 2007 m. kovo 22 d. Sprendimo Talotta, C‑383/05, Rink. p. I‑0000, 18 punktas).

      28      Tiesioginių mokesčių srityje rezidentų ir ne rezidentų padėtis valstybėje paprastai nėra panaši (minėto sprendimo Schumacker 31 punktas).

      29      Todėl valstybės narės sprendimas nesuteikti mokesčių mokėtojui ne rezidentui kai kurių rezidentams suteikiamų mokesčių lengvatų
         paprastai nėra diskriminacija, nes šių dviejų mokesčių mokėtojų kategorijų padėtis nėra panaši.

      30      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vis dėlto kitaip yra tada, kai ne rezidentas savo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje
         negauna didelių pajamų, o pagrindines apmokestinamąsias pajamas gauna iš darbo vietos valstybėje atliekamos veiklos, todėl
         nuolatinės gyvenamosios vietos valstybė negali jam suteikti lengvatų, taikytinų atsižvelgiant į jo asmeninę ir šeiminę padėtį
         (žr., be kita ko, minėto sprendimo Schumacker 36 punktą).

      31      Pagal tą pačią teismo praktiką tai, kad į ne rezidento, kuris didžiąją savo pajamų dalį ir beveik visas šeimos pajamas gauna
         kitoje valstybėje narėje, o ne savo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje, asmeninę bei šeiminę padėtį neatsižvelgiama
         nei nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje, nei darbo vietos valstybėje, yra diskriminacija (minėto sprendimo Schumacker 38 punktas).

      32      Ši teismo praktika taikoma situacijai, kuri susiklostė pagrindinėje byloje.

      33      Iš tikrųjų šio sprendimo 30 punkte nurodyta diskriminacija a fortiori yra susijusi su tokiais darbuotojais ne rezidentais, kokie yra sutuoktiniai Lakebrink, kurie, kaip jau buvo pažymėta šio
         sprendimo 25 punkte, negauna jokių pajamų iš savo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės, o visas šeimos pajamas gauna iš
         darbo vietos valstybėje atliekamos veiklos.

      34      Kita vertus, logika, kuria paremta minėtame sprendime Schumacker Teisingumo Teismo pripažinta ir šio sprendimo 30 punkte priminta diskriminacija, apima, kaip nurodė generalinis advokatas
         savo išvados 36 punkte, visas mokesčių lengvatas, susijusias su ne rezidento galimybėmis mokėti mokesčius, į kurias neatsižvelgta
         nei nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje, nei darbo vietos valstybėje (taip pat žr. generalinio advokato P. Léger išvados
         byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Ritter-Coulais, 97–99 punktus), nes galimybė mokėti mokesčius, be kita ko, gali būti kvalifikuojama kaip priklausanti nuo asmeninės ne rezidento
         padėties minėto sprendimo Schumacker prasme.

      35      Todėl valstybės narės mokesčių administratoriaus atsisakymas atsižvelgti į mokesčių mokėtojo neigiamas užsienyje esančio nekilnojamojo
         turto nuomos pajamas yra netiesioginė diskriminacija, kurią draudžia EB 39 straipsnis.

      36      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis
         nacionalinės teisės aktą, kuris Bendrijos piliečiui, neturinčiam nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kur gauna
         didžiąją apmokestinamųjų pajamų dalį, neleidžia, nustatant šioms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą, atsižvelgti į neigiamas
         nuomos pajamas, susijusias su pastatais, kuriuose jis asmeniškai negyvena ir kurie yra kitoje valstybėje narėje, nors pirmosios
         valstybės pilietis gali prašyti atsižvelgti į šias neigiamas nuomos pajamas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktą, kuris Bendrijos piliečiui, neturinčiam nuolatinės
            gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kur gauna didžiąją apmokestinamųjų pajamų dalį, neleidžia, nustatant šioms pajamoms
            taikytiną mokesčio tarifą, atsižvelgti į neigiamas nuomos pajamas, susijusias su pastatais, kuriuose jis asmeniškai negyvena
            ir kurie yra kitoje valstybėje narėje, nors pirmosios valstybės pilietis gali prašyti atsižvelgti į šias neigiamas nuomos
            pajamas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1965 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Domenico Morina prieš Europos Parlamentą. # Byla 21-65.


2011 m. gegužės 26 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Giorgio Lebedef prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-40/10.


1999 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Pharos SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas. # Byla C-151/98 P.


2017 m. birželio 14 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Savas Aydin prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo ROYAL & CAPORAL paraiška – Ankstesnis žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas KAPORAL – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-95/16.


title: 2012 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG prieš Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Oberlandesgericht Düsseldorf prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje – Reglamentas (EB) Nr. 2100/94 – Perdirbimas – Perdirbėjo pareiga pateikti informaciją augalo veislės, kuriai suteikta teisinė apsauga Bendrijoje, savininkui – Reikalavimai, susiję su prašymo suteikti informaciją pateikimo momentu ir turiniu.#Byla C‑56/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 15 d. (
            *1
         )
      „Augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje — Reglamentas (EB) Nr. 2100/94 — Perdirbimas — Perdirbėjo pareiga pateikti informaciją augalo veislės, kuriai suteikta apsauga Bendrijoje, savininkui — Reikalavimai, susiję su prašymo suteikti informaciją pateikimo momentu ir turiniu“
      Byloje C-56/11
      dėl Oberlandesgericht Düsseldorf (Vokietija) 2011 m. sausio 3 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. vasario 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG

      prieš

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, E. Levits (pranešėjas), J.-J. Kasel ir M. Berger
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. kovo 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG, atstovaujamos Rechtsanwälte C. Bittner ir F. Eckard,

               —

                  Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, atstovaujamos Rechtsanwälte K. von Gierke ir J. Forkel,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Rubio González,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos B. Schima, M. Vollkommer, F. Wilman ir I. Galindo Martin,

         susipažinęs su 2012 m. birželio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje (OL L 227, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 16 t., p. 390) 14 straipsnio 3 dalies šeštos įtraukos ir 1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles (OL L 173, p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 18 t., p. 63), iš dalies pakeisto 1998 m. gruodžio 3 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2605/98 (OL L 328, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 24 t., p. 162, toliau – Reglamentas Nr. 1768/95), 9 straipsnio 2 bei 3 dalių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Raffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG (toliau – RWZ) ir Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (toliau – STV) dėl pastarosios pateikto prašymo suteikti informaciją, susijusią su sertifikuotomis augalų sėklomis, dėl 2005–2006 ir 2006–2007 prekybos metų.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas Nr. 2100/94

               3

               Pagal Reglamento Nr. 2100/94 11 straipsnį teisę į augalų veislių teisinę apsaugą Bendrijoje turi „selekcininkas“, t. y. „tą veislę sukūręs arba atradęs ir išskyręs asmuo, arba jo teisių perėmėjas“.

               4

               Šio reglamento 13 straipsnyje „Augalų veislių teisinės apsaugos savininko Bendrijoje teisės ir draudžiami veiksmai“ nustatyta:
               „1.   Augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje poveikį sudaro augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininko ar savininkų, toliau vadinami „savininku“, teisė atlikti 2 dalyje nustatytus veiksmus.
               2.   Nepažeidžiant 15 ir 16 straipsnių nuostatų, savininko leidimas yra būtinas, kad su saugomos augalų veislės dauginamąja medžiaga arba saugomos veislės surinkta augaline medžiaga <...> būtų galima atlikti šiuos veiksmus:

                        a)

                        gaminti ar dauginti (veisti);

                  <...>
               Savo leidimą savininkas gali susieti su sąlygomis ir apribojimais.
               <...>“

               5

               Šio reglamento 14 straipsnio „Nukrypimas nuo augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje“ 1 dalyje nustatyta:
               „Nepaisant 13 straipsnio 2 dalies nuostatų ir siekiant užtikrinti žemės ūkio gamybą, ūkininkams leidžiama dauginimo tikslais lauke savo ūkyje naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus derlių, išskyrus hibridinės ar sintetinės veislės, kuriai yra taikoma augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje, dauginamąją medžiagą.“

               6

               Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatyta:
               „Siekiant, kad įsigaliotų 1 dalyje nurodytas nukrypimas ir kad būtų apsaugoti teisėti selekcininko ir ūkininko interesai, prieš įsigaliojant šiam reglamentui, sąlygos pagal 114 straipsnį priimtose įgyvendinimo taisyklėse turi būti nustatytos remiantis šiais kriterijais:

                        —

                        <...>

                        —

                        iš smulkių ūkininkų nereikalaujama mokėti jokio selekcinio mokesčio savininkui; <...>

                        —

                        <...>

                        —

                        iš kitų ūkininkų reikalaujama mokėti savininkui teisėtą selekcinį mokestį, kuris yra gerokai mažesnis už tos pačios veislės dauginamosios medžiagos, auginamos tame pačiame plote, licencinį mokestį; faktiškas selekcinio mokesčio dydis laikui bėgant gali svyruoti atsižvelgiant į tai, kokiu mastu ta veislė bus naudojama pagal 1 dalyje nurodytą nukrypimą,

                        —

                        <...>

                        —

                        reikalingą informaciją savininkams jų prašymu teikia ūkininkai ir perdirbimo paslaugų tiekėjai; <...>“

         Reglamentas Nr. 1768/95

               7

               Reglamento Nr. 1768/95 2 straipsnis suformuluotas taip:
               „1   straipsnyje nurodytas sąlygas įgyvendina tiek turėtojas, atstovaujantis selekcininką, tiek ūkininkas taip, kad apsaugotų teisėtus vienas kito interesus.
               2.   Laikoma, kad teisėti interesai neapsaugoti, jeigu vienam ar keliems iš šių interesų daromas nepalankus poveikis neatsižvelgus į poreikį išlaikyti deramą pusiausvyrą tarp jų visų arba į poreikį išlaikyti proporcingumą tarp atitinkamų sąlygų tikslo ir faktiško tų sąlygų įgyvendinimo poveikio.“

               8

               Šio reglamento 5 straipsnyje, kuriame nustatyta savininkui mokėtino atlygio tvarka, numatyta:
               „1.   Pagal pagrindinio reglamento [Nr. 2100/94] 14 straipsnio 3 dalies ketvirtą įtrauką savininkui mokamo teisingo atlygio dydis gali būti sutarties tarp savininko ir atitinkamo ūkininko objektas.
               2.   Jeigu tokia sutartis nesudaryta arba netaikoma, atlygio dydis yra gerokai mažesnis negu mokestis, imamas tame pačiame rajone už žemiausios tos pačios veislės kategorijos, tinkamos oficialiai sertifikuoti, dauginamosios medžiagos gamybą, kuriai suteikta licencija.
               <...>
               5.   Jeigu 4 dalyje minimas susitarimas netaikomas 2 daliai, turi būti mokamas atlygis, lygus 50 % sumos, mokėtinos už dauginamosios medžiagos gamybą, kuriai suteikta licencija, kaip numatyta 2 dalyje.
               <...>“

               9

               Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnio „Ūkininko teikiama informacija“ 3 ir 4 dalyse nustatyta:
               „3.   Pagal 2 dalies b, c, d, ir e punktus pateikiama informacija yra susijusi su einamaisiais prekybos metais ir su vieneriais ar daugiau iš trejų ankstesnių prekybos metų, apie kuriuos ūkininkas dar nebuvo pateikęs atitinkamos informacijos turėtojo prašymu pagal 4 arba 5 dalies nuostatas.
               Tačiau pirmieji prekybos metai, apie kuriuos pateikiama informacija, yra ne ankstesni kaip metai, kuomet buvo pateiktas pirmasis prašymas dėl informacijos apie veislę arba veisles ir atitinkamą ūkininką arba kuomet ūkininkas įsigijo atitinkamos veislės arba veislių dauginamąją medžiagą, jeigu buvo pateikta bent jau informacija, kad buvo užpildyta paraiška augalų veislių teisinei apsaugai Bendrijoje suteikti arba tokiai teisei suteikti, taip pat informacija apie galimas tokios dauginamosios medžiagos panaudojimo sąlygas.
               <...>
               4.   Savo prašyme turėtojas nurodo savo vardą, pavardę, adresą ir veislę arba veisles, apie kurias jis nori gauti informaciją, taip pat nuorodą arba nuorodas į atitinkamą augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje teisę arba teises.
               Jeigu to prašo ūkininkas, pateikiamas prašymas raštu ir turėtojo statuso įrodymas. Nepažeidžiant 5 dalies nuostatų, prašymas pateikiamas tiesiogiai atitinkamam ūkininkui.“

               10

               Šio reglamento 9 straipsnyje „Perdirbėjo teikiama informacija“ nustatyta:
               „1.   Informacijos, kurią perdirbėjas privalo teikti turėtojui, remdamasis pagrindinio reglamento [Nr. 2100/94] 14 straipsnio 3 dalies šeštąja įtrauka, detalės gali būti sutarties tarp turėtojo ir atitinkamo perdirbėjo objektas.
               2.   Jeigu tokia sutartis nebuvo sudaryta arba netaikoma, perdirbėjas, nepažeisdamas informacijos reikalavimų, keliamų pagal kitus Bendrijos teisės aktus arba pagal valstybių narių teisės aktus, turėtojo prašymu privalo jam pateikti reikšmingą informaciją. Toliau pateikti punktai laikomi reikšminga informacija:

                        a)

                        perdirbėjo vardas ir pavardė, jo nuolatinė gyvenamoji vieta ir jo verslo pavadinimas ir registracijos adresas;

                        b)

                        faktas, ar perdirbėjas suteikė augalinių produktų, priklausančių vienai ar kelioms turėtojo veislėms, apdorojimo sodinimui paslaugą, jeigu ta veislė ar veislės buvo deklaruotos ar kitokiu būdu žinomos perdirbėjui;

                        c)

                        jeigu perdirbėjas suteikė šią paslaugą, augalinių produktų, priklausančių atitinkamai veislei arba veislėms, kiekis, kurį perdirbėjas apdorojo sodinimui, ir visas kiekis, gautas ją apdorojus;

                        d)

                        c punkte minimo apdorojimo datos bei vietos ir

                        e)

                        asmens ar asmenų, kuriems jis suteikė c punkte minimą apdorojimo paslaugą, vardai, pavardės, adresai ir atitinkami kiekiai.

                  3.   Pagal 2 dalies b, c, d, ir e punktus pateikiama informacija yra susijusi su einamaisiais prekybos metais ir su vieneriais ar daugiau iš trejų ankstesnių prekybos metų, dėl kurių turėtojas dar nebuvo anksčiau pateikęs prašymo pagal 4 arba 5 dalies nuostatas; tačiau pirmieji prekybos metai, apie kuriuos pateikiama informacija, yra metai, kuomet buvo pateiktas pirmasis prašymas dėl informacijos apie veislę arba veisles ir atitinkamą perdirbėją.
               4.   8 straipsnio 4 dalies nuostatos taikomos mutatis mutandis.
               <...>“

               11

               Reglamento Nr. 1768/95 14 straipsnio, susijusio su turėtojo atliekama ūkininko pareigų įgyvendinimo kontrole, 1 dalyje numatyta:
               „Turėtojo atliekamos kontrolės tikslu, remiantis pagrindinio reglamento [Nr. 2100/94] 14 straipsnio nuostatomis, kaip nurodyta šiame reglamente, dėl ūkininko pareigų įgyvendinimo ūkininkas, turėtojo prašymu, privalo:

                        a)

                        pateikti įrodymus, patvirtinančius informaciją, pateiktą pagal 8 straipsnį, parodydamas turimus susijusius dokumentus, kaip antai: prekyraščius, panaudotas etiketes arba bet kokias kitas atitinkamas priemones, reikalaujamas pagal 13 straipsnio 1 dalies a punktą – įrodymus, kurie susiję su:

                                 —

                                 trečiųjų asmenų suteikta turėtojo veislės augalinių produktų apdorojimo sodinimui paslauga,
                                 arba

                                 —

                                 8 straipsnio 2 dalies e punkto atveju – turėtojo veislės dauginamosios medžiagos tiekimu

                           arba parodydamas žemę arba saugojimo patalpas;

                        b)

                        suteikti galimybę pasinaudoti ar susipažinti su įrodymu, reikalaujamu pagal 4 straipsnio 3 dalį arba 7 straipsnio 5 dalį.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               RWZ yra pagrindinė žemės ūkio kooperatinė bendrovė, teikianti ūkininkams sėklų perdirbimo paslaugas, ruošdama augalinę medžiagą sandėliavimui ir būsimam sodinimui.

               13

               Šios paslaugos teikiamos, viena vertus, augalų veislių savininkams, be kita ko, atstovaujamiems STV, kurie, sudarydami auginimo sutartis, susitarė dėl sertifikuotų sėklų dauginimo pardavimui.

               14

               Kita vertus, ši paslauga teikiama ūkininkams, auginantiems sėklas pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalį.

               15

               Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties matyti, kad RWZ 2005–2006 ir 2006–2007 prekybos metais suteikė apdorojimo paslaugas įvairiems ūkininkams, auginantiems pagal sutartis augalų veislių savininkams, kuriems atstovauja STV.

               16

               STV, iš atitinkamų ūkininkų gavusi auginimo pagal sutartį deklaracijas, pateikė RWZ dvi grupes prašymų suteikti informaciją apie atliktą apdorojimą:

                        —

                        2006 m. birželio 30 d., 2006 m. rugpjūčio 7 d., 2006 m. rugsėjo 15 d. ir 2007 m. balandžio 30 d. raštais dėl 2005–2006 prekybos metų ir

                        —

                        2007 m. birželio 25 ir 29 d., 2007 m. rugpjūčio 23 d. ir 2008 m. gegužės 29 d. raštais dėl 2006–2007 prekybos metų.

               17

               Kartu su šiais prašymais, kuriais buvo siekiama sužinoti, ar RWZ atliko aptariamų saugomų veislių perdirbimą, kokie asmenys ir kokį kiekį užsakė, buvo pateiktos lentelės su nurodytomis atitinkamomis saugomomis veislėmis ir prekybos metais, augalinius produktus auginančio ūkininko vardu ir adresu, bet nebuvo pateikta jokia auginimo deklaracijų kopija ar kiti įrodymai.

               18

               RWZ nepateikė teigiamo atsakymo į šiuos prašymus ir nurodė tris atsisakymą pagrindžiančius motyvus. Pirma, ji laikėsi nuomonės, kad kiekviename prašyme suteikti informaciją turėjo būti nurodyti duomenys, jog ji atliko perdirbimą, dėl kurio atsiranda Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštoje įtraukoje numatyta pareiga suteikti informaciją. Antra, ji manė, kad teisiškai reikšmingi yra tik prašymai suteikti informaciją, pateikti prekybos metais, su kuriais susijusios informacijos prašoma. Trečia, jos nuomone, iš apdorojimo, atlikto auginant pagal sutartį savininkui, negalima nustatyti jokių duomenų apie galimą sėklų auginimą.

               19

               STV pareikštas ieškinys RWZ pirmosios instancijos teisme buvo patenkintas, nes šis teismas nusprendė, kad, pirma, nėra naikinamojo termino prašymams suteikti informaciją pateikti ir, antra, auginimo pagal sutartį deklaracijų pakanka, kad atsirastų perdirbėjo pareiga suteikti informaciją, jei ūkininkas, auginantis pagal dauginimo sutartį, turi konkrečią galimybę ūkyje užaugintas sėklas panaudoti auginimui. RWZ dėl šio sprendimo padavė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               20

               Abejodamas dėl Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 bei 3 dalių aiškinimo, Oberlandesgericht Düsseldorf nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštoje įtraukoje ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta perdirbėjo pareiga suteikti informaciją atsiranda tik tada, kai perdirbėjas gauna saugomos augalo veislės savininko prašymą suteikti informaciją iki su šiuo prašymu susijusių prekybos metų (kelerių metų atveju – paskutinių prekybos metų) pabaigos?

                        2.

                        Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
                        Ar prašymas suteikti informaciją yra „pateiktas per nustatytus terminus“, kai savininkas savo prašyme nurodo turintis duomenų, kad perdirbėjas apdorojo ar ketina apdoroti saugomos veislės augalinės medžiagos (ūkyje užaugintų sėklų), kurią prašyme nurodytas ūkininkas gavo augindamas saugomos veislės dauginamąją medžiagą, dalį, ar vis dėlto perdirbėjui kartu su prašymu suteikti informaciją taip pat turi būti pateikti įrodymai, patvirtinantys nurodytus duomenis (pavyzdžiui, pateikus ūkininko auginimo deklaracijos kopiją)?

                        3.

                        Ar duomenys, dėl kurių atsiranda perdirbėjo pareiga pateikti informaciją, gali būti nustatyti iš to, kad perdirbėjas, kaip saugomos augalo veislės savininko įgaliotas asmuo, vykdo dauginimo sutartį dėl parduoti tinkamų saugomos veislės sėklų auginimo, kurią savininkas sudarė su dauginimą atliekančiu ūkininku, kai ir todėl, kad ūkininkas faktiškai gauna galimybę, vykdant dauginimo sutartį, dalį dauginti skirtų sėklų panaudoti auginimui?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               21

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad perdirbėjo pareiga suteikti informaciją, susijusią su saugomomis veislėmis, išnyksta tada, kai perdirbėjas gauna saugomos augalo veislės savininko prašymą suteikti informaciją pasibaigus su šiuo prašymu susijusiems prekybos metams.

               22

               Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 3 dalies teksto, pareiga suteikti informaciją, numatytą šio straipsnio 2 dalies b, c, d ir e punktuose, nustatyta perdirbėjui, kai ši informacija susijusi su prekybos metais, kuriais pateiktas prašymas.

               23

               Todėl iš esmės dėl prašymo, susijusio su atitinkamais prekybos metais, kurį perdirbėjas gavo šiems prekybos metams pasibaigus, neturėtų jam kilti pareigos suteikti informaciją.

               24

               Tačiau Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 3 dalyje pažymima, kad prašymas suteikti informaciją gali būti taip pat susijęs su vienais ar daugiau iš trejų ankstesnių prekybos metų, dėl kurių savininkas dar nebuvo anksčiau pateikęs prašymo. Šiuo atžvilgiu šioje nuostatoje pabrėžiama, kad pirmieji prekybos metai, su kuriais ši informacija yra susijusi, turi būti tie, per kuriuos buvo pateiktas pirmasis prašymas, susijęs su atitinkama veisle ar atitinkamomis veislėmis ir perdirbėju.

               25

               Todėl iš šios nuostatos teksto matyti, kad savininkas gali pateikti prašymą suteikti informaciją perdirbėjui dėl vienų ar daugiau prekybos metų, ankstesnių nei einamieji, jei pirmąjį prašymą atitinkamam perdirbėjui, susijusį su atitinkama veisle ar atitinkamomis veislėmis, jis pateikė per pirmuosius iš šių ankstesnių metų.

               26

               Tokį aiškinimą patvirtina pats Reglamento Nr. 1768/95 tikslas, kuris, vadovaujantis Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalimi, yra apsaugoti teisėtus selekcininko ir ūkininko interesus. Iš tiesų Reglamento Nr. 1768/95 2 straipsnio 2 dalyje pažymėta, kad, siekiant apsaugoti visus šiuos interesus, būtina išlaikyti deramą pusiausvyrą tarp jų visų.

               27

               Šiomis aplinkybėmis primintina, kad, priešingai nei kai kuriose kitose kalbinėse versijose, Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 3 dalies versijoje prancūzų kalba neapribojama galimybė pateikti prašymą suteikti informaciją daugiausia trejais prekybos metais, ankstesniais nei einamieji prekybos metai.

               28

               Tačiau, viena vertus, priešingai, nei teigia STV, Reglamento Nr. 1768/95 tikslui, kuris primintas šio sprendimo 26 punkte, prieštarautų nuomonė, kad nėra jokio perdirbėjo pareigos suteikti informaciją apribojimo laiko atžvilgiu.

               29

               Kita vertus, primintina, kad minėto reglamento 8 straipsnio 3 dalyje, kurioje nustatyta ūkininko pareiga suteikti informaciją, aiškiai ribojama selekcininko teisė prašyti suteikti informaciją daugiausia trejais prekybos metais, ankstesniais nei einamieji. Kadangi ūkininko pareiga suteikti informaciją yra beveik identiška perdirbėjui tenkančiai pareigai, nereikia daryti skirtumo, susijusio su savininkų prašymuose nurodytais laikotarpiais, pagal prašymų adresatus.

               30

               Taigi, Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 3 dalis aiškintina taip, kad geriausiai užtikrintų, pirma, selekcininkų interesus tiek, kiek jie turi tam tikrą lankstesnę galimybę pateikti prašymus suteikti informaciją, ir, antra, perdirbėjų interesus, kurie turi saugoti prašomą informaciją tik tam tikrą laiką ir tik iš anksto apie tai įspėti.

               31

               Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad STV pateikė RWZ dvi grupes prašymų suteikti informaciją: 2006 m. birželio 30 d., 2006 m. rugpjūčio 7 d., 2006 m. rugsėjo 15 d. bei 2007 m. balandžio 30 d. prašymus dėl 2005–2006 prekybos metų ir 2007 m. birželio 25 ir 29 d., 2007 m. lapkričio 23 d. bei 2008 m. gegužės 29 d. prašymus dėl 2006–2007 prekybos metų.

               32

               Žinant, kad pagal Reglamento Nr. 1768/95 7 straipsnio 2 dalį prekybos metai prasideda kalendorinių metų liepos 1 d. ir baigiasi birželio 30 d., kadangi iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą neaišku, dėl kurių saugomų veislių STV pateikė prašymus ir ar tai yra pirmi prašymai, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 9 straipsnio 3 dalies sakinio antrą dalį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, kurie iš šių prašymų buvo pateikti per nustatytus terminus.

               33

               Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad perdirbėjo pareiga suteikti informaciją apie saugomas veisles atsiranda, jei prašymas suteikti informaciją dėl atitinkamų prekybos metų buvo pateiktas prieš šių prekybos metų pabaigą. Tačiau tokia pareiga gali egzistuoti ir dėl informacijos, susijusios su trejais ankstesniais nei einamieji prekybos metais, jei savininkas pirmąjį prašymą dėl tų pačių veislių tam pačiam perdirbėjui pateikė per pirmus iš šių ankstesnių prekybos metų, dėl kurių prašoma suteikti informaciją, metus.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               34

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštos įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatas reikia aiškinti taip, kad, pirma, aplinkybė, jog ūkininkas pagal sutartį augino saugomą veislę jos savininkui, gali būti duomenys, dėl kurių atsirastų pareiga šios veislės parduodamų sėklų perdirbėjui suteikti informaciją, ir, antra, prašyme suteikti informaciją savininkas turi pateikti duomenų, kuriuos pateikia pagrįsdamas savo teisę į informaciją, įrodymus.

               35

               Pirmiausia pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 4 dalį, skaitomą kartu su šio reglamento 8 straipsnio 4 dalimi, kurioje nustatyti formalūs savininko perdirbėjui pateikto prašymo suteikti informaciją reikalavimai, nereikalaujama kartu su šiuo prašymu pateikti pateiktų duomenų įrodymų. Šio reglamento 8 straipsnio 4 dalies antros pastraipos pirmame sakinyje net numatyta, kad prašymas gali būti pateiktas žodžiu.

               36

               Dėl auginimo pagal sutartį atvejų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad ūkininko įsigijimas iš savininko saugomos augalų veislės dauginimo medžiagos turi būti laikomas duomeniu, dėl kurio gali atsirasti šio ūkininko pareiga suteikti informaciją savininkui (žr. 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Schulin, C-305/00, Rink. p. I-3525, 65 punktą).

               37

               Iš tiesų aplinkybė, kad ūkininkas pagal sutartį augina saugomą veislę savininkui, yra rodiklis, kad šis ūkininkas galėtų turėti saugomos veislės sėklų, dėl kurių sodinimo jis gali ketinti prašyti Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatytos privilegijos.

               38

               Tačiau tokia aplinkybė savaime neturėtų reikšti savininko teisės gauti informacijos iš perdirbėjo.

               39

               Nors iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies aišku, kad tokia teisė turi būti taikoma, kai tik ūkininkas pasinaudoja ar ketina pasinaudoti šiuo straipsniu jam pripažinta privilegija, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šia teise galima remtis perdirbėjo atžvilgiu tik jei savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas atliko ar ketina atlikti augalinės medžiagos, gautos auginant saugomos veislės dauginimo medžiagą, perdirbimą auginimo tikslais (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo Brangewitz, C-336/02, Rink. p. I-9801, 53 punktą).

               40

               Tačiau šiomis aplinkybėmis faktas, kad ūkininkas augina pagal sutartį saugomą veislę, savaime neturėtų būti duomuo, kad perdirbėjas atliko ar ketina atlikti augalinių produktų, gautų auginant šios saugomos veislės dauginimo medžiagą, perdirbimą auginimo tikslais.

               41

               Atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, tai galėtų būti bent vienas iš kelių įrodymų, kad yra tokių duomenų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti bylos aplinkybes, kad nuspręstų, ar taip yra pagrindinėje byloje.

               42

               Todėl į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštos įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatas reikia aiškinti taip, kad saugomos veislės savininko prašyme suteikti informaciją, pateiktame perdirbėjui, neturi būti įrodymų, pagrindžiančių pateiktus duomenis. Be to, faktas, kad ūkininkas pagal sutartį augina saugomą veislę, savaime nėra duomuo, kad perdirbėjas atliko ar ketina atlikti augalinių produktų, gautų auginant šio saugomos veislės dauginimo medžiagą, perdirbimą auginimo tikslais. Tačiau šis faktas, atsižvelgiant į kitas bylos aplinkybes, gali leisti daryti išvadą, kad tokie duomenys egzistuoja, o tai nagrinėjamoje byloje turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               43

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles, iš dalies pakeisto 1998 m. gruodžio 3 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2605/98, 9 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad perdirbėjo pareiga suteikti informaciją apie saugomas veisles atsiranda, jei prašymas suteikti informaciją dėl atitinkamų prekybos metų buvo pateiktas prieš šių prekybos metų pabaigą. Tačiau tokia pareiga gali egzistuoti ir dėl informacijos, susijusios su trejais ankstesniais nei einamieji prekybos metais, jei savininkas pirmąjį prašymą dėl tų pačių veislių tam pačiam perdirbėjui pateikė per pirmuosius iš šių ankstesnių prekybos metų, dėl kurių prašoma suteikti informaciją, metus.

                           2.

                           1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalies šeštos įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2605/98, 9 straipsnio nuostatas reikia aiškinti taip, kad saugomos veislės savininko prašyme suteikti informaciją, pateiktame perdirbėjui, neturi būti įrodymų, pagrindžiančių pateiktus duomenis. Be to, faktas, kad ūkininkas pagal sutartį augina saugomą veislę, savaime nėra duomuo, kad perdirbėjas atliko ar ketina atlikti augalinių produktų, gautų auginant šio saugomos veislės dauginimo medžiagą, perdirbimą auginimo tikslais. Tačiau šis faktas, atsižvelgiant į kitas bylos aplinkybes, gali leisti daryti išvadą, kad tokie duomenys egzistuoja, o tai nagrinėjamoje byloje turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1999 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Bernhard Böcker-Lensing ir Ludger Schulze-Beiering prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Bendrijų Komisiją. # Deliktinė atsakomybė. # Byla T-1/96.


2015 m. birželio 18 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # CX prieš Europos Komisiją. # Byla F-27/13.