title: 2006 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Bendrijų Komisija. # Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Tarptautinės sutartys - EEB ir Turkijos asociacijos sutartis - Muitų sąjunga tarp Europos Bendrijos ir Turkijos - Finansinė pagalba. # Byla T-367/03.

text:
      Byla T-367/03
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą ir
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Ieškinys dėl žalos atlyginimo − Tarptautiniai susitarimai − EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas − Muitų sąjunga tarp Europos
         Bendrijos ir Turkijos − Kompensuojamoji finansinė pagalba“

      2006 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas  II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Tarptautiniai susitarimai – Bendrijos susitarimai – Tiesioginis veikimas
      (EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo 2 straipsnio 1 dalis, 3 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnis)
      2.     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas
      (EB 226 straipsnis ir  EB 288 straipsnio antroji pastraipa)
      3.     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas – Žala – Priežastinis ryšys – Vienos iš sąlygų nebuvimas
      (EB 288 straipsnio antroji pastraipa)
      1.     Su trečiosiomis valstybėmis sudaryto Bendrijos susitarimo nuostata turi būti laikoma taikoma tiesiogiai, jei atsižvelgiant
         į jos tekstą, susitarimo tikslą ir pobūdį joje nustatytas aiškus ir konkretus įpareigojimas, kurio vykdymas arba veikimas
         nepriklauso nuo kito akto priėmimo.

      Taip nėra Susitarimo, įsteigiančio Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, 2 straipsnio 1 dalies, kuri bendromis
         sąvokomis apibūdina šio susitarimo tikslą, atveju. Iš tikrųjų ši nuostata yra programinio pobūdžio. Ji nėra pakankamai konkreti
         ir besąlygiška, o jos vykdymas ar veikimas būtinai priklauso nuo vėlesnių aktų priėmimo, atmetant galimybę, kad ji galėtų
         tiesiogiai reguliuoti ūkio subjekto padėtį. Tas pats tinka ir to paties susitarimo 3 straipsnio 1 daliai; jo pirmoji pastraipa
         bendrai nustato šios asociacijos parengiamojo etapo tikslus; jo antroji pastraipa nurodo šio etapo taisyklėms nustatyti pridėtus
         protokolus. Tas pats pasakytina ir apie šio susitarimo 6 straipsnį, kuris yra institucinė nuostata, įsteigianti Asociacijos
         tarybą.

      (žr. 39, 42–44 punktus)
      2.     Kalbant apie Bendrijos deliktinę atsakomybę, Bendrija negali būti baudžiama už tariamai nepakankamą Turkijai suteiktą finansinę
         paramą, nes toks nepakankamumas atsirado dėl vienos valstybės narės prieštaravimo. Net darant prielaidą, jog šis prieštaravimas
         galėtų būti laikomas šios valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymu pagal Sutartį, Komisija neprivalo pradėti procedūros dėl
         valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį. Todėl tai, kad Komisija nepradėjo tokios procedūros, bet kuriuo
         atveju nėra neteisėta ir, vadinasi, dėl to negali kilti Bendrijos deliktinė atsakomybė.

      (žr. 50–51 punktus)
      3.     Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme taikoma tuo atveju, kai tenkinamos visos sąlygos:
         institucijų veiksmų neteisėtumas, žalos tikrumas ir priežastinio ryšio tarp tariamų veiksmų ir nurodytos žalos buvimas. Jei
         nors viena iš šių Bendrijos deliktinės atsakomybės sąlygų nėra tenkinama, visas ieškinys dėl žalos atlyginimo turi būti atmestas
         nesant būtinybės nagrinėti kitų minėtos atsakomybės taikymo sąlygų.

      (žr. 34, 62 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. kovo 30 d.(*)

      „Ieškinys dėl žalos atlyginimo − Tarptautiniai susitarimai − EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas − Muitų sąjunga tarp Europos
         Bendrijos ir Turkijos − Kompensuojamoji finansinė pagalba“

      Byloje T‑367/03
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ, įsteigta Ümraniye, Stambule (Turkija), atstovaujama advokato R. Sinner, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą M. Bishop ir D. Canga Fano,

      ir
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą G. Boudot ir X. Lewis, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakoves,
      dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo, kuriuo siekiama, kad būtų atlyginta tariamai patirta žala, kurią sukėlė muitų sąjungos,
         įsteigtos susitarimu, įsteigiančiu Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, bei jo papildomais protokolais, procedūrų
         taikymas bei 1995 m. gruodžio 22 d. EB–Turkijos Asociacijos tarybos sprendimas Nr. 1/95 dėl muitų sąjungos baigiamojo etapo
         įgyvendinimo (OL L 35, p. 1),

      EUROPOS BENDRIJŲPIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),

      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai F. Dehousse ir D. Šváby,
      posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. rugsėjo 8 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas ir faktinės aplinkybės
      1       1963 m. rugsėjo 12 d. Turkijos Respublika ir Bendrija bei jos valstybės narės Ankaroje pasirašė Susitarimą, įsteigiantį Europos
         ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją (toliau – Ankaros susitarimas). 1963 m. gruodžio 23 d. Taryba priėmė Sprendimą
         64/732/EEB dėl Ankaros susitarimo sudarymo (OL 217, 1964, p. 3685).

      2       Šio susitarimo 2 straipsnio 1 dalis nustato:
      „Susitarimu siekiama skatinti šalių ilgalaikių ir harmoningų prekybos bei ekonominių santykių plėtrą, visiškai atsižvelgiant
         į būtinybę užtikrinti pagreitintą Turkijos ekonomikos vystymąsi ir darbo bei Turkijos gyventojų gyvenimo sąlygų lygio pakėlimą.“

      3       Pagal Ankaros susitarimo 2 straipsnio 3 dalį:
      „Asociacija apima:
      a) parengiamąjį etapą;
      b) pereinamąjį etapą;
      c) baigiamąjį etapą.“
      4       Šio susitarimo 3 straipsnio 1 dalis numato:
      „Parengiamojo etapo metu Turkija, padedant Bendrijai, stiprins savo ekonomiką, kad galėtų prisiimti įsipareigojimus, kurie
         jai teks pereinamajame ir baigiamajame etapuose.

      Taikymo tvarka, susijusi su šiuo parengiamuoju etapu bei, be kita ko, su Bendrijos pagalba, nustatyta laikinajame protokole
         ir finansiniame protokole, kurie pridėti prie susitarimo.“

      5       Ankaros susitarimo 5 straipsnyje pažymima:
      „Baigiamasis laikotarpis grindžiamas muitų sąjunga ir Susitariančiųjų Šalių glaudesniu ekonominiu bendradarbiavimu.“
      6       To paties susitarimo 6 straipsnis nustato:
      „Siekdamos užtikrinti asociacijos tvarkos taikymą ir vystymąsi palaipsniui, Susitariančiosios Šalys renkasi Asociacijos Taryboje,
         kuri veikia neviršydama susitarime jai suteiktų galių.“

      7       Galiausiai pagal Ankaros susitarimo 30 straipsnį:
      „Protokolai, kuriuos Susitariančiosios Šalys sutarė pridėti prie susitarimo, sudaro sudėtinę jo dalį.“
      8       Prie Ankaros susitarimo be kitų pridėtas protokolas Nr. 2 „Finansinis protokolas“, kuris numato finansinius mechanizmus, siekiant
         paskatinti pagreitintą Turkijos ekonomikos vystymąsi.

      9       1970 m. lapkričio 23 d. pasirašytas papildomas protokolas (toliau – 1970 m. Papildomas protokolas) ir antrasis finansinis
         protokolas (OL L 293, 1972, p. 4), kurie pridėti prie Ankaros susitarimo. Šie protokolai įsigaliojo 1973 m. sausio 1 dieną.
         Trečiasis finansinis protokolas pasirašytas 1977 m. gegužės 12 d. (OL L 67, 1979, p. 14).

      10     1995 m. gruodžio 22 d. EB–Turkijos Asociacijos taryba priėmė Sprendimą Nr. 1/95 dėl muitų sąjungos baigiamojo etapo įgyvendinimo
         (OL L 35, 1996, p. 1). Šiuo sprendimu įsteigta muitų sąjunga tarp Bendrijos ir Turkijos iš esmės kitoms prekėms nei žemės
         ūkio produktai. Jame numatytas muitų ir lygiaverčio poveikio privalomųjų mokėjimų panaikinimas, taip pat kiekybinių apribojimų
         bei lygiaverčio poveikio priemonių panaikinimas.

      11     Bendrovė Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ (toliau – Yedaş Tarim) yra pagal Turkijos teisę įsteigtas juridinis asmuo. Ji importuoja ir gamina rutulinius guolius, taip pat importuoja karterius
         ir diržus kaip atsargines dalis, be kita ko, žemės ūkio ir automobilių pramonės įrengimams.

       Procesas
      12     Ši byla pradėta ieškovės ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2003 m. gruodžio 2 dieną.
      13     Atskirais dokumentais, pateiktais Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai atitinkamai 2004 m. kovo 19 d. ir 26 d., Komisija
         ir Taryba, remdamosi Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsniu, pateikė prieštaravimą dėl šio ieškinio
         priimtinumo. 2004 m. gegužės 17 d. ieškovė pateikė savo pastabas. 2005 m. sausio 19 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi
         šie prieštaravimai buvo pridėti prie pagrindinės bylos, atidedant klausimą dėl bylinėjimosi išlaidų.

      14     Taikydamas Procedūros reglamento 47 straipsnio 1 dalį, Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė, kad nebuvo
         būtina antrą kartą pasikeisti pastabomis.

      15     Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį.

      16     2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu laišku ieškovė paprašė prireikus paskirti ekspertą.
      17     2005 m. rugsėjo 8 d. posėdyje šalys pateikė savo žodinius paaiškinimus ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo žodžiu pateiktus
         klausimus. Atsakovės šia proga išsakė savo pastabas dėl ekspertizės prašymo.

       Šalių reikalavimai
      18     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       priteisti iš atsakovių atlyginti patirtą žalą,
      –       priteisti iš atsakovų bylinėjimosi išlaidas.
      19     Taryba ir Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
       Šalių argumentai
      20     Ieškovė tvirtina patyrusi nuostolius dėl to, kaip Bendrija įgyvendino Sprendimu Nr. 1/95 įsteigtą muitų sąjungą. Ieškovė pirmiausia
         kaltina ją, kad Graikijai paprieštaravus ji nesuteikė pakankamos finansinės paramos. Šiuo klausimu ji pažymi, jog turi būti
         manoma, kad Bendrijos atsakomybė kilo dėl to, kad ji nepateikė ieškinio dėl Graikijos elgesio. Be to, ieškovė nurodo susitarimų,
         kuriuos Bendrija sudarė su trečiosiomis šalimis, poveikį. Ieškovė taip pat mano, kad Komisija nepriėmė tam tikrų institucinių
         priemonių. Konkrečiai kalbant, Turkijos Respublika nebuvo įtraukta į diskusijas dėl bendrosios politikos tose srityse, kurios,
         be kita ko, tiesiogiai susijusios su muitų sąjunga. Pavyzdžiui, Turkijos valdžios institucijos negalėjo dalyvauti specialiajame
         komitete, įsteigtame pagal  EB 133 straipsnį. Galiausiai ieškovė tvirtina, kad Komisija nepatarė Turkijos Respublikai ir nepaprieštaravo
         veiksmams, nesuderinamiems su sąžininga konkurencija muitų sąjungoje.

      21     Be to, posėdyje ieškovė pareiškė iš esmės netvirtinanti, kad žalą sukėlė Sprendimo Nr. 1/95 ar kurio nors kito institucijų
         akto priėmimas; jos nuomone, žalą sukėlė tai, kaip atsakovės įgyvendino šį sprendimą. Be to, ieškovė pažymėjo, kad žalą sukėlė
         atsakovių neveikimas. Pirmosios instancijos teismas tai pažymėjo posėdžio protokole.

      22     Ieškovė daro išvadą, kad nurodyti veiksmai buvo netinkami, remdamasi Ankaros susitarimo 2 straipsnio 1 dalimi, 3 straipsnio
         1 dalies pirmąja pastraipa ir 6 straipsniu. Ji taip pat nurodo prie jo pridėtą finansinį protokolą bei vėlesnius papildomus
         protokolus. Šie tekstai turi būti laikomi antriniais Bendrijos teisės aktais pagal EB 310 straipsnį. Ieškovė taip pat tvirtina,
         kad Bendrija nesilaikė įsipareigojimo Turkijai suteikti 2,5 milijardo eurų finansinę paramą; šį įsipareigojimą ji prisiėmė
         EB–Turkijos asociacijos tarybos posėdyje, kuriame buvo priimtas Sprendimas Nr. 1/95, ir jis buvo pridėtas prie susitarimo
         kaip vienašalė deklaracija. Galiausiai ieškovė tvirtina, kad vykdant Europos ir Viduržemio jūros šalių bendradarbiavimą netęsimi
         pažadai suteikti paramą bei kad susiduriama su dotacijų skyrimo sunkumais.

      23     Dėl priežastinio ryšio tarp ieškovės patirtos žalos ir Bendrijos padarytų klaidų ieškovė visų pirma tvirtina, kad muitų sąjunga
         turėjo neigiamą poveikį visai Turkijos ekonomikai.

      24     Be to, ieškovė tvirtina, ir tai su ja yra ypač susiję, jog 1990 m. ji nusprendė investuoti į rutulinių guolių gamybą, nes
         vidaus gamybą skatino specialios išmokos ir subsidijos bei saugojo specialus muitų tarifas. Ieškovė priduria, kad Turkijos
         Respublikos dalyvavimo muitų sąjungoje su Bendrija tuo metu buvo tikimasi ne anksčiau nei po dešimties metų. Jos gamybos padalinys
         pradėjo savo veiklą 1993 metais. 1996 m. sausio 1 d. įsigaliojus muitų sąjungai, buvo panaikinti visi mokesčiai ir muitai
         bei kiti mokesčiai, kuriais apmokestinamas rutulinių guolių bei karterių importas. Tada Turkijos rinką užplūdo aukštos kokybės
         importuojamos prekės iš Bendrijos valstybių narių bei pigios ir žemesnės kokybės prekės iš Tolimųjų Rytų. Dėl to laikotarpiu
         nuo 1996 m. iki 2003 m. ieškovės rutulinių guolių padalinys patyrė nuostolių. Be to, ieškovė tvirtina, kad dėl muitų panaikinimo
         nuo 1996 m. sausio 1 d. muitų sąjunga turėjo neigiamą poveikį jos komercijos padalinio importo veiklai, nes dėl padidėjusios
         konkurencijos sumažėjo importuojamų prekių pardavimas.

      25     Ieškinyje, remdamasi buhalterine ir finansine ataskaita, ieškovė nurodo patyrusi 1 200 000 eurų dydžio žalą. Tačiau savo pastabose
         į atsakovių pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo ji prašo, kad iš jų būtų priteista 4 578 518 eurų suma.

      26     Visų pirma atsakovės pateikia tris ieškinio nepriimtinumo pagrindus. Jos mano, kad ieškovė prašo atlyginti tariamai patirtą
         žalą, kurią sukėlė Sprendimas Nr. 1/95, kuris nėra nei Komisijos, nei Tarybos aktas, todėl negali pagrįsti ieškinio dėl žalos
         atlyginimo. Jos taip pat tvirtina, kad ieškovės prašymui suėjo senaties terminas pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį.
         Galiausiai jos nurodo, kad ieškinys yra nekonkretus ir neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies sąlygų.

      27     Antra, dėl esmės atsakovės ginčija, kad Bendrijos veiksmai galėjo sukelti ieškovės nurodytą žalą. Taryba ypač atmeta tvirtinimus
         dėl nepakankamos Turkijai suteiktos finansinės pagalbos. Komisija teigia, jog tai, kad Turkija nedalyvavo muitų, taikomų iš
         trečiųjų šalių importuojamoms prekėms, mažinimo ar jų panaikinimo sistemoje, nepažeidžia jokios ieškovės nurodytos nuostatos.
         Bet kuriuo atveju joks ūkio subjektas negali reikalauti, panaikinant muito ir ne muito kliūtis, nuosavybės teisės į rinkos
         dalį, kurią anksčiau saugojo šios kliūtys. Galiausiai ši rinkos dalis yra ekonomiškai laikina, veikiama nenumatyto aplinkybių
         pasikeitimo. Atsakovės taip pat mano, kad ieškinyje nėra jokių įrodymų, patvirtinančių priežastinio ryšio tarp neteisėtų veiksmų
         ir numanomos žalos buvimą. Galiausiai jos ginčija ir pačios žalos buvimą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
       Išankstinės pastabos
      28     Iš ieškovės pareiškimų per posėdį matyti (žr. šio sprendimo 21 punktą), kad nereikia atsižvelgti į argumentus, kuriuos savo
         rašytiniuose dokumentuose ji grindžia tariamu Sprendimo Nr. 1/95 neteisėtumu ar Komisijos arba Tarybos aktu.

      29     Todėl nereikia nagrinėti ir nepriimtinumo pagrindo, kurį atsakovės pateikė dėl šio sprendimo pobūdžio.
      30     Be to, Pirmosios instancijos teismas turi įvertinti, ar tinkamas teisingumo vykdymas pateisina ieškinio atmetimą iš esmės,
         nepriimant sprendimo dėl atsakovių pateiktų prieštaravimų dėl nepriimtinumo (2002 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Taryba prieš Boehringer, C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 52 punktas). Šios bylos aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas mano, kad nereikia priimti
         sprendimo dėl nepriimtinumo pagrindo, pagrįsto ieškinio senaties terminu.

      31     Galiausiai reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmąją pastraipą, Pirmosios instancijos teismui
         taikomą pagal to paties statuto 53 straipsnio pirmąją pastraipą ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą,
         pareiškime nurodomas ginčo dalykas ir teisinių argumentų santrauka, kuria yra grindžiamas pareiškimas. Jie turi būti pakankamai
         aiškūs ir konkretūs, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai ir Pirmosios instancijos teismas galėtų prireikus išspręsti bylą
         nesiremdamas jokiais kitais duomenimis. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą bei tinkamą teisingumo vykdymą tam, kad ieškinys
         būtų priimtinas, pačiame ieškinio tekste turi būti nurodytos pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis jis yra
         paremtas, ir bet kurio atveju – jų santrauka, išdėstyta nuosekliai ir suprantamai (žr. 1997 m. gegužės 6 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Guérin automobiles prieš Komisiją, T‑195/95, Rink. p. II‑679, 20 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      32     Kad šie reikalavimai būtų patenkinti, ieškinyje, kuriuo siekiama Bendrijos institucijos tariamai padarytos žalos atlyginimo,
         turi būti nurodyta informacija, leidžianti nustatyti veiksmus, kuriais ieškovas kaltina instituciją, ir priežastis, dėl kurių
         jis mano, kad egzistuoja priežastinis ryšys tarp veiksmų ir žalos, kurią jis teigia patyręs, bei žalos pobūdį ir dydį (žr. 2005 m.
         vasario 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Chiquita Brands ir kt. prieš Komisiją, T‑19/01, Rink. p. II‑0000, 65 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      33     Tačiau iš šio sprendimo 22 ir tolesnių punktų matyti, kad rašytiniuose proceso dokumentuose ieškovės nurodytų argumentų gausa
         bei tai, kaip jie pateikti, neleidžia viso ieškinio laikyti nepriimtinu.

       Dėl atsakomybės kilimo sąlygų
      34     Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme
         taikoma tuo atveju, kai tenkinamos visos sąlygos: institucijų veiksmų neteisėtumas, žalos tikrumas ir priežastinio ryšio tarp
         tariamų veiksmų ir nurodytos žalos buvimas (1982 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas Oleifici Mediterranei prieš EEB, 26/81, Rink. p. 3057, 16 punktas; 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas International Procurement Services prieš Komisiją, T‑175/94, Rink. p. II‑729, 44 punktas ir 2005 m. kovo 16 d. Sprendimas EnBW Kernkraft prieš Komisiją, T‑283/02, Rink. p. II‑0000, 84 punktas).

      –       Dėl tariamo atsakovių veiksmų neteisėtumo
      35     Kalbant apie pirmąją iš pirmiau išvardytų sąlygų, t. y. veiksmų neteisėtumą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų
         praktiką reikalaujama, jog būtų įrodytas pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios teises privatiems asmenims, pažeidimas
         (1996 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas Brasserie du Pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 51 punktas; 2000 m. liepos 4 d. Sprendimas Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 42 punktas; 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Komisija prieš Camar ir Tico, C‑312/00 P, Rink. p. I‑11355, 53 punktas; 2003 m. liepos 10 d. Sprendimas Komisija prieš Fresh Marine, C‑472/00 P, Rink. p. I‑7541, 25 punktas ir 34 punkte minėto sprendimo EnBW Kernkraft prieš Komisiją 87 punktas).

      36     Šiuo atveju Yedaş Tarim tvirtina, kad Bendrijos suteiktos finansinės paramos nepakankamumas ir jos neveikimas pažeidžia, pirma, Ankaros susitarimo
         2 straipsnio 1 dalį, 3 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą ir 6 straipsnį; antra, finansinius protokolus; trečia, 1970 m.
         Papildomą protokolą; ketvirta, Bendrijos įsipareigojimą pagal Sprendimą Nr. 1/95 išmokėti Turkijai 2,5 milijardo eurų; ir,
         penkta, kitus pažadus suteikti pagalbą vykdant Europos ir Viduržemio jūros šalių bendradarbiavimą.

      37     Reikia konstatuoti, kad Ankaros susitarimas ir minėti protokolai yra tarptautiniai susitarimai, kuriuos Bendrija ir valstybės
         narės sudarė su trečiąja valstybe.

      38     Pagal EB 300 straipsnio 7 dalį tokie susitarimai yra privalomi Bendrijos institucijoms ir valstybėms narėms. Todėl nuo įsigaliojimo
         momento jų nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisės sistemos dalis (1974 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas Haegeman, 181/73, Rink. p. 449, 5 punktas ir 1987 m. rugsėjo 30 d. Sprendimas Demirel, 12/86, Rink. p. 3719, 7 punktas). Tačiau šių susitarimų vaidmuo Bendrijos teisės sistemoje negali būti nustatytas neatsižvelgiant
         į tarptautinę nagrinėjamų nuostatų kilmę (1982 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas Kupferberg, 104/81, Rink. p. 3641, 17 punktas).

      39     Konkrečiai kalbant, sprendžiant, ar ieškovė gali remtis tam tikromis minėtų susitarimų nuostatomis, kad nustatytų institucijų
         veiksmų neteisėtumą, reikia išnagrinėti, ar šios nuostatos gali būti laikomos tiesiogiai taikomomis. Šiuo klausimu minėtame
         sprendime Demirel (14 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad su trečiosiomis valstybėmis sudaryto Bendrijos susitarimo nuostata turi būti
         laikoma taikoma tiesiogiai, jei atsižvelgiant į jos tekstą, susitarimo tikslą ir pobūdį joje nustatytas aiškus ir konkretus
         įpareigojimas, kurio vykdymas arba veikimas nepriklauso nuo kito akto priėmimo.

      40     Toliau Teisingumo Teismas nusprendė (minėto sprendimo Demirel 16 punktas):„Dėl savo struktūros ir turinio Ankaros susitarimas išsiskiria tuo, kad jis bendrai išdėsto asociacijos tikslus ir gaires
         šiems tikslams pasiekti, nenustatydamas konkrečių tokio įgyvendinimo taisyklių. Tik tam tikrais specifiniais klausimais pridėti
         protokolai, kuriuos pakeitė papildomas protokolas, nustato detalias taisykles.“

      41     Todėl, atsižvelgiant į Ankaros susitarimo pobūdį ir struktūrą, šis susitarimas iš esmės nėra viena iš normų, kurių atžvilgiu
         Pirmosios instancijos teismas atlieka Bendrijos institucijų aktų teisėtumo kontrolę.

      42     Konkrečiai kalbant, šio susitarimo 2 straipsnio 1 dalis bendromis sąvokomis apibūdina Ankaros susitarimo tikslą sustiprinti
         Turkijos ir Bendrijos prekybos ir ekonominius ryšius. Jis taip pat pamini dvi bendrąsias gaires, t. y. nuolatinį ir subalansuotą
         tokio stiprinimo pobūdį bei atsižvelgimą į pagreitintą Turkijos ekonomikos vystymąsi ir darbo bei Turkijos gyventojų gyvenimo
         sąlygų lygio pakėlimą. Iš to matyti, kad ši nuostata yra programinio pobūdžio. Ji nėra pakankamai konkreti ir besąlygiška,
         o jos vykdymas ar veikimas būtinai priklauso nuo vėlesnių aktų priėmimo, atmetant galimybę, kad ji galėtų tiesiogiai reguliuoti
         ieškovės padėtį. Be to, jos tikslas nėra suteikti teisių privatiems asmenims.

      43     Tas pats tinka ir Ankaros susitarimo 3 straipsnio 1 daliai, kurios pirmoji pastraipa bendrai nustato Turkijos ir Bendrijos
         asociacijos parengiamojo etapo tikslus. Todėl Ankaros susitarimo 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa nurodo šio etapo
         taikymo taisyklėms nustatyti pridėtus protokolus. Be to, tai tėra tik vienas iš trijų susitarime numatytų etapų ir jis baigėsi
         įsigaliojus 1970 m. Papildomam protokolui.

      44     Reikia daryti tokią pačią išvadą dėl šio susitarimo 6 straipsnio, kuris yra institucinė nuostata, įsteigianti Asociacijos
         tarybą.

      45     Be to, ieškovė remiasi prie Ankaros susitarimo pridėtu finansiniu protokolu, nepatikslindama, kurios jo nuostatos buvo pažeistos.
         Tačiau pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą tvirtinime dėl neteisėtumo reikia nurodyti neteisėtus veiksmus.
         Šiuo atveju tokią pareigą sustiprina tai, kad tiesioginis taikymas nėra vertinamas bendrai, bet reikia išnagrinėti kiekvienu
         atveju nurodytų nuostatų pobūdį, struktūrą ir tekstą (1974 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Van Duyn, 41/74, Rink. p. 1337, 12 punktas). Iš to aišku, kad konkrečiai nenurodžius nuostatos, kuri buvo pažeista, nėra priimtini
         argumentai, kuriuos ieškovė pateikia pagal minėtą finansinį protokolą. Yedaş Tarim taip pat nurodo kitus finansinius protokolus. Tačiau net ir darant prielaidą, kad ji remiasi 1970 m. lapkričio 23 d. ir 1977 m.
         gegužės 12 d. finansiniais protokolais, tokia pati išvada taip pat peršasi ir jų atžvilgiu. Bet kuriuo atveju ieškovė posėdyje
         pareiškė, kad nebuvo atmestas joks jos pateiktas investavimo projektas pagal nagrinėjamus protokolus, ir tai Pirmosios instancijos
         teismas pažymėjo posėdžio protokole.

      46     Ieškovė taip pat mano, kad Bendrija pažeidė vienašalės deklaracijos, kuria ji, priimdama Sprendimą Nr. 1/95, įsipareigojo
         suteikti Turkijai 2,5 milijardo eurų finansinę paramą, nuostatas. Tačiau šios deklaracijos nėra tarp prie Sprendimo Nr. 1/95
         pridėtų deklaracijų. Tokiomis sąlygomis Yedaş Tarim tvirtinimai nėra pakankamai konkretūs, kad būtų priimti Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto prasme. Be
         to, ieškovė neįrodo, kad ši deklaracija turėjo teisinę galią. Remiantis pačiu ieškiniu nagrinėjama parama turėjo būti suteikta
         Turkijos valstybei, tačiau nesuteikiant teisių privatiems asmenims.

      47     Ieškovė taip pat nurodo, kad nesilaikyta pažadų suteikti paramą pagal specialią veiklos programą, vykdant makroekonominę pagalbą
         ir per Administracinio bendradarbiavimo fondą. Tačiau jos tvirtinimai yra nepakankamai konkretūs, kad būtų galima tvirtai
         nustatyti veiksmus, kuriais kaltinama, ir įvertinti jų galimą klaidingumą. Bet kuriuo atveju ieškovė neįrodė, kaip privatūs
         asmenys turėtų naudos iš šių pažadų.

      48     Galiausiai ieškovė užsimena apie sunkumus ir problemas, kurios kilo vykdant Europos ir Viduržemio jūros šalių bendradarbiavimą.
         Tačiau ji jų neišplėtoja ir nenurodo, kaip jie leidžia teigti, jog atsakovių veiksmai yra klaidingi.

      49     Galiausiai Yedaş Tarim taip pat grindžia savo ieškinį 1970 m. Papildomu protokolu, ir ypač tuo, kad jis numato „abipusius ir subalansuotus įsipareigojimus“
         tarp šalių. Tačiau šis reikalavimas yra tik to protokolo preambulėje, todėl neturi tikros teisinės galios. Vis dėlto iš esmės
         jis išplaukia iš Ankaros susitarimo 2 straipsnio 1 dalies. Tačiau šios šio sprendimo 42 punkte buvo pažymėta, kad ši nuostata
         yra programinė ir kad dėl to jos negalima taikyti tiesiogiai.

      50     Nepaisant pirmiau išdėstytų samprotavimų, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Bendrija negali būti baudžiama už tariamai
         nepakankamą Turkijai suteiktą finansinę paramą, nes, ieškovės nuomone, toks nepakankamumas atsirado dėl vienos valstybės narės
         prieštaravimo.

      51     Dėl ieškovės kaltinimo, jog Bendrija nenubaudė šios valstybės narės už jos poziciją, reikia priminti, kad net darant prielaidą,
         jog ši pozicija galėtų būti laikoma šios valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymu pagal Sutartį, Komisija neprivalėjo pradėti
         procedūros dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį. Todėl tai, kad Komisija nepradėjo tokios procedūros,
         bet kuriuo atveju nėra neteisėta ir, vadinasi, dėl to negali kilti Bendrijos deliktinė atsakomybė (žr. 2004 m. sausio 14 d.
         Pirmosios instancijos teismo nutarties Makedoniko Metro ir Michaniki AE prieš Komisiją, T‑202/02, Rink. p. II‑0000, 43 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      52     Ieškovė taip pat tvirtina patyrusi žalą dėl susitarimų, kuriuos Bendrija sudarė su trečiosiomis valstybėmis. Kadangi, viena
         vertus, posėdyje ji pažymėjo (žr. šio sprendimo 21 punktą) neginčijanti oficialių Bendrijos aktų, antra vertus, ji toliau
         smerkė šiuos susitarimus, reikia manyti, jog ji arba užėmė prieštaringą poziciją, dėl kurios Pirmosios instancijos teismas
         negali spręsti, arba kaltina Komisiją, kad sudarydama šiuos susitarimus ji nepakankamai atsižvelgė į Turkijos valstybės interesus.
         Dėl pastarosios prielaidos Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškinyje tai nėra konkrečiai pasakyta, ir konstatuoja,
         jog jame nenurodyti Bendrijos nepakankami veiksmai, kurie konkrečiai paveikė jos veiklą. Tačiau ieškinyje dėl Bendrijos institucijos
         padarytų nuostolių atlyginimo, kad jis atitiktų Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą pagal šio sprendimo
         32 punkte nurodytos teismo praktikos išaiškinimą, turi būti duomenys, leidžiantys nustatyti veiksmus, dėl kurių ieškovas kaltina
         atitinkamą instituciją. Iš to matyti, kad šis kaltinimas nėra priimtinas.

      53     Toks pats nenuoseklus ar nekonkretus yra ir posėdyje primintas argumentas, jog Turkija nebuvo įtraukta į diskusijas dėl bendrosios
         politikos srityse, be kita ko, tiesiogiai susijusiose su muitų sąjunga. Vienintelis pakankamai aiškus, kad būtų priimtinas,
         dalykas yra kritika, jog Turkija nebuvo įtraukta į pagal EB 133 straipsnį įsteigtą specialųjį komitetą. Darant prielaidą,
         kad šia kritika reiškiamas kaltinimas dėl Turkijos nepakvietimo dalyvauti šiame komitete, reikia pastebėti, kad toks Turkijos
         dalyvavimas komitete nėra susijęs su teise ieškovės naudai.

      54     Galiausiai ieškovė tvirtina, jog Komisija neatliko savo užduoties patarti Turkijai ir prižiūrėti, kaip taikoma muitų sąjunga,
         kad galėtų paprieštarauti bet kokiems veiksmams, sukeliantiems kliūtis sąžiningos konkurencijos vystymuisi. Tačiau šis kaltinimas
         taip pat yra per daug nekonkretus, kad galėtų pagrįsti ieškinį dėl nuostolių atlyginimo. Ieškovė jame tik nurodo keletą Bendrijos
         veiksmų įvairiuose ekonomikos sektoriuose, tačiau jos teiginiai nėra paremti jokiu konkrečiu faktu jos veiklos atžvilgiu.

      55     Vis dar kalbant apie sąlygą, susijusią su veiksmų neteisėtumu, Pirmosios instancijos teismas galiausiai primena, kad, išskyrus
         atvejį, kai diskrecija yra labai nedidelė arba jos iš viso nėra, pakankamai rimto Bendrijos teisės pažeidimo reikalavimas
         yra tenkinamas tik tada, kai atitinkama Bendrijos institucija akivaizdžiai ir grubiai peržengė savo diskrecijos ribas (šio
         sprendimo 35 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Camar ir Tico 54 punktas; 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Comafrica ir Dole Fresh Fruit Europe prieš Komisiją, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ir T‑225/99, Rink. p. II‑1975, 134 punktas ir šio sprendimo 34 punkte minėto sprendimo
         EnBW Kernkraft prieš Komisiją 87 punktas).

      56     Tačiau šiuo atveju ieškovė neįrodė, kad Bendrija peržengė savo diskrecijos, kurią ji turi skirdama finansinę paramą, ribas.
         Tokio įrodymo vertę susilpnina dar ir tai, kad Yedaş Tarim  pati pripažino, jog Bendrija suteikė Turkijai įvairią paramą, ir kad Taryba nurodė esant tam tikrų finansinių mechanizmų jos
         naudai. Be to, nebuvo įrodyta, kad Bendrija peržengė šias ribas sudarydama susitarimus su trečiosiomis valstybėmis, neįtraukdama
         Turkijos į politikų nustatymą ar vertindama tai, ko reikalauja muitų sąjunga ir konkurencijos vystymasis.

      –       Dėl priežastinio ryšio
      57     Dėl šio sprendimo 34 punkte nurodytos trečiosios sąlygos iš teismų praktikos matyti, kad Bendrijos deliktinės atsakomybės
         atsiradimas suponuoja, jog prašantysis atlyginti žalą, be kita ko, įrodytų tiesioginį priežastinį ryšį tarp neteisėto elgesio
         ir nurodytos žalos (35 punkte minėto sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame 51 punktas; 35 punkte minėto sprendimo Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją 41 ir 42 punktai bei 35 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Camar ir Tico 53 punktas). Be to, būtent ieškovė turi pateikti įrodymus apie tokį tiesioginį ryšį (1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Blackspur ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, T‑168/94, Rink. p. II‑2627, 40 punktas ir 2003 m. gruodžio 17 d. Sprendimo DLD Trading prieš Tarybą, T‑146/01, Rink. p. II‑6005, 73 punktas).

      58     Šioje byloje tariamas makroekonominės pusiausvyros nebuvimas, išplaukiantis iš nepakankamos Turkijos valstybei suteiktos finansinės
         paramos muitų sąjungos kontekste, negali būti tokio tiesioginio priežastinio ryšio tarp tokio nepakankamumo ir individualios
         ieškovės padėties įrodymas. Ši taip pat neįrodo tiesioginio priežastinio ryšio tarp nuostolių, kuriuos ji teigia patyrusi,
         bei Bendrijos atsisakymo įtraukti Turkiją į diskusijas apie priemones, kurių reikia imtis su muitų sąjunga susijusiose srityse,
         nesitarimo su ja ir tariamo konkurencijos nestebėjimo. Be to, paaiškinimai, kuriuos ieškovė pateikia rankų darbo kilimų sektoriaus,
         televizorių eksporto sektoriaus, žemės ūkio, ir ypač figų, lazdyno riešutų ir pistacijų sektoriaus, taip pat tekstilės ir
         aprangos sektoriaus atžvilgiu, neturi tiesioginio ryšio su jos veiklos tikslais (žr. šio sprendimo 11 punktą).

      59     To, kad muitų sąjungos įsigaliojimas beveik sutapo su ieškovės pelno sumažėjimu, taip pat nepakanka, jog būtų įrodytas tiesioginis
         kaltinamų faktų ir nurodytos žalos ryšys. Iš tikrųjų galėjo prisidėti kiti įtakos turintys veiksniai, pavyzdžiui, Turkijos
         rinkos struktūra, Yedaş Tarim konkurentų prisitaikymas prie įvairių susijusių rinkų, nacionalinės valiutos svyravimas ir kitų Turkijos prekybos sutarčių
         sudarymas.

      60     Be to, ieškovė tvirtina, kad jos rutulinių guolių gamybos padalinio sunkumai yra tokie dideli, kad tik rutulinių guolių, karterių
         ir diržų importo padalinio rezultatai ją gelbėja nuo to, kad būtų nutraukta įmonės veikla. Tačiau ieškovė tvirtina pradėjusi
         rutulinių guolių gamybą 1993 m., vildamasi išlaikyti muito kliūtis bei viešosios pagalbos apsaugą, nors muitų sąjungos sukūrimas
         buvo numatytas nuo 1963 m. rugsėjo 12 d., t. y. Ankaros susitarimo pasirašymo dienos. Be to, 1970 m. Papildomas protokolas
         nustatė veiksmų, kurių reikės imtis per 22 metų pereinamąjį etapą, kol įsigalios muitų sąjunga, planą. Vadinasi, nepaisant
         atidėliojimų, kuriuos sukėlė perėjimas prie paskutiniojo etapo, ieškovės gamybos padalinio sunkumai išplaukia iš rizikos,
         kurią ji prisėmė, tikėdamasi padėties, kurią pati Turkija norėjo matyti kitokią, išlaikymo. Todėl ieškovė pati kalta dėl savo
         patirtos žalos, o tai paneigia priežastinį ryšį tarp klaidos ir minėtos žalos.

      61     Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nėra priežastinio ryšio tarp veiksmų ir nurodytos žalos.
       Išvada
      62     Pagal teismų praktiką, jei nors viena iš Bendrijos deliktinės atsakomybės sąlygų, nurodytų šio sprendimo 34 punkte, nėra tenkinama,
         visas ieškinys dėl žalos atlyginimo turi būti atmestas, nesant būtinybės nagrinėti kitų minėtos atsakomybės taikymo sąlygų
         (1994 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją, C‑146/91, Rink. p. I‑4199, 81 punktas; 2002 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Förde-Reederei prieš Tarybą ir Komisiją, T‑170/00, Rink. p. II‑515, 37 punktas; 2003 m. kovo 19 d. Sprendimas Innova Privat-Akademie prieš Komisiją, T‑273/01, Rink. p. II‑1093, 23 punktas ir 34 punkte minėto sprendimo EnBW Kernkraft prieš Komisiją 85 punktas). Šiuo atveju nustatyta, kad ieškinys neatitinka dviejų iš minėtų sąlygų.

      63     Iš to aišku, kad šis ieškinys turi būti atmestas, nesant reikalo nei spręsti dėl nepriimtinumo pagrindo, kurį atsakovės nurodo
         pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį, nei nurodyti taikyti tyrimo priemones, kurių pageidauja ieškovė.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      64     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti atsakovių išlaidas pagal jų pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia :
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Paskelbta 2006 m. kovo 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Proceso kalba: anglų.


title: 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#„Evita‑K“ EOOD prieš Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Administrativen sad Sofia‑grad prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyva 2006/112/EB – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Prekių tiekimas – Sąvoka – Teisė į atskaitą – Atsisakymas – Faktinis apmokestinamojo sandorio įvykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 1760/2000 – Galvijų identifikavimo ir registravimo sistema – Įsagai gyvuliui į ausis.#Byla C-78/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-78/12
            dėl Administrativen sad Sofia-grad  (Bulgarija) 2012 m. vasario 6 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. vasario 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            „Evita-K“ EOOD
            prieš
            Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev ir J.- L. da Cruz Vilaça,
            generalinė advokatė J. Kokott,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – „Evita-K“ EOOD , atstovaujamos A. Kashkina,
            – Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite , atstovaujamo A. Georgiev,
            – Bulgarijos vyriausybės, atstovaujamos Y. Atanasov,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir D. Roussanov,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 14 straipsnio 1 dalies, 178 straipsnio a punkto, 185 straipsnio 1 dalies, 226 straipsnio 6 punkto ir 242 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant „Evita-K“ EOOD  (toliau – Evita-K ) ir Direktor na Direktsia „Obzhalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite  (Sofijos „Skundų ir vykdymo administravimo“ direkcijos prie Nacionalinės pajamų agentūros Centrinės valdybos direktorius, toliau – Direktorius) ginčą dėl atsisakymo suteikti teisę į pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), susijusio su sąskaitomis faktūromis dėl veršelių, skirtų paskersti, tiekimo, atskaitą mokesčio kredito forma.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            Direktyva 2006/112
            3. Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies a ir c punktuose numatyta, kad PVM apmokestinamas prekių tiekimas ir paslaugų teikimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks.
            4. Pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalį:
            „Prekių tiekimas“ – tai teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas.“
            5. Minėtos direktyvos 168 straipsnyje nustatyta:
            „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:
            a) mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas apmokestinamasis asmuo;
            < ... > “
            6. Tos pačios direktyvos 178 straipsnyje nurodyta:
            „Kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo tenkinti šias sąlygas:
            a) atskaitos tikslais pagal 168 straipsnio a punktą už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą jis privalo turėti pagal 220–236 straipsnius ir 238, 239, 240 straipsnius išrašytą sąskaitą faktūrą;
            < ... > “
            7. Pagal Direktyvos 2006/112 184 straipsnį pirminė atskaita tikslinama, kai atskaityta PVM suma yra didesnė arba mažesnė už sumą, kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę atskaityti.
            8. Šios direktyvos 185 straipsnio tekstas yra toks:
            „1. Visų pirma atskaita tikslinama, kai pateikus PVM deklaraciją pasikeičia veiksniai, kuriais remiantis buvo apskaičiuota atskaitytina PVM suma, pavyzdžiui, nutraukiami pirkimo sandoriai ar suteikiamos kainų nuolaidos.
            2. Nukrypstant nuo 1 dalies, atskaita netikslinama, kai sandoriai yra visiškai ar iš dalies neapmokėti arba kai deramai įrodoma ir patvirtinama, kad turtas yra sunaikintas, prarastas ar pavogtas, arba kai prekės yra tiekiamos kaip mažavertės dovanos ar pavyzdžiai, kaip nurodyta 16 straipsnyje.
            Tačiau valstybės narės gali reikalauti atskaitą patikslinti tais atvejais, kai sandoriai yra visiškai ar iš dalies neapmokėti, arba įvykus vagystei.“
            9. Pagal minėtos direktyvos 186 straipsnį valstybės narės nustato išsamias 184 ir 185 straipsnių taikymo taisykles.
            10. Tos pačios direktyvos 220 straipsnyje numatyta:
            „Kiekvienas apmokestinamasis asmuo užtikrina, kad jis pats, prekes ar paslaugas įsigyjantis asmuo, arba trečioji šalis jo vardu ir jo naudai, išrašytų sąskaitą faktūrą, kai:
            1) jis tiekė prekes ar teikė paslaugas kitam apmokestinamajam asmeniui arba neapmokestinamajam juridiniam asmeniui.
            < ... > “
            11. Pagal Direktyvos 2006/112 226 straipsnį:
            „Nepažeidžiant šioje direktyvoje nustatytų specialių nuostatų, pagal 220 ir 221 straipsnius išrašomose sąskaitose faktūrose PVM tikslais privalomai nurodyti turi būti tik šie rekvizitai:
            < ... >
            6) tiekiamų prekių kiekis ir pobūdis arba teikiamų paslaugų apimtis ir pobūdis;
            < ... > “
            12. Šios direktyvos 89/104 242 straipsnyje nustatyta:
            „Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi vesti apskaitą, pakankamai išsamią, kad pagal ją būtų galima taikyti PVM, ir mokesčio administratorius galėtų atlikti patikrinimus.“
            13. Minėtos direktyvos 273 straipsnyje nurodyta:
            „Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, atsižvelgdamos į reikalavimą vienodai traktuoti apmokestinamųjų asmenų vykdomus nacionalinius sandorius ir sandorius tarp valstybių narių, tačiau dėl šių prievolių prekyboje tarp valstybių narių neturi atsirasti su sienų kirtimu susijusių formalumų.
            Pirmoje pastraipoje nustatyta galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias prievoles be tų, kurios nustatytos 3 skyriuje.“
            Reglamentas (EB) Nr. 1760/2000
            14. 2000 m. liepos 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1760/2000, nustatančio galvijų identifikavimo bei registravimo sistemą, reglamentuojančio jautienos bei jos produktų ženklinimą ir panaikinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 820/97 (OL L 204, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 30 t., p. 248), iš dalies pakeisto 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1791/2006 (OL L 363, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1760/2000), 12 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
            „Dabartinės taisyklės dėl galvijų identifikavimo ir registravimo yra nustatytos 1992 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyva 92/102/EEB dėl gyvūnų identifikavimo ir registravimo [(OL L 355, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 13 t., p. 232)] ir [1997 m. balandžio 21 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 820/97, nustatančiu galvijų ženklinimo bei registravimo tvarką ir jautienos bei jautienos produktų ženklinimą etiketėmis (OL L 117, p. 1)]. Patirtis parodė, kad Direktyvos 92/102/EEB įgyvendinimas galvijų atžvilgiu nėra visiškai patenkinamas ir jį reikia toliau tobulinti. Todėl galvijams būtina patvirtinti atskiras taisykles ir taip sugriežtinti minėtos direktyvos nuostatas.“
            15. Reglamento Nr. 1760/2000 1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kiekviena valstybė narė, remdamasi jo I antraštinės dalies nuostatomis, įkuria galvijų identifikavimo ir registravimo sistemą.
            16. Pagal šio reglamento 3 straipsnio pirmą pastraipą:
            „Galvijų identifikavimo ir registravimo sistemą sudaro šie elementai:
            a) į ausis įsegami įsagai, skirti atskirai nustatyti kiekvieno galvijo tapatybę;
            b) kompiuterinės duomenų bazės;
            c) gyvulių pasai;
            d) kiekviename ūkyje tvarkomi individualūs registrai.“
            17. To paties reglamento 4 straipsnyje nustatyta:
            „1. Visi ūkyje esantys gyvuliai, gimę po 1997 m. gruodžio 31 d. arba skirti prekybai Bendrijos rinkoje po 1998 m. sausio 1 d., ženklinami kompetentingos institucijos patvirtintu į abi ausis įsegamu įsagu. < ... > Bulgarijoje arba Rumunijoje visi ūkyje esantys gyvūnai, gimę iki įstojimo dienos arba skirti prekybai Bendrijos rinkoje po tos dienos, ženklinami kompetentingos institucijos patvirtintu į abi ausis įsegamu įsagu. Abiejuose įsaguose nurodomas tas pats individualus identifikacinis kodas, leidžiantis nustatyti kiekvieno gyvulio tapatybę ir ūkį, kuriame jis gimė. < ... >
            < ... >
            2. Įsagai gyvuliui į ausis įsegami per valstybės narės nustatytą laikotarpį nuo gyvulio gimimo, tačiau bet kuriuo atveju prieš išvežant iš ūkio, kuriame jis gimė. < ... >
            < ... > “
            Reglamentas (EB) Nr. 1725/2003
            18. 2003 m. rugsėjo 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1725/2003, priimančiu tam tikrus tarptautinius apskaitos standartus pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1606/2002 (OL L 261, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 32 t., p. 4), buvo patvirtintas tarptautinis apskaitos standartas IAS 41 „Žemės ūkis“ (toliau – IAS 41 standartas), kaip antai pateiktas šio reglamento priede.
            19. Šio standarto tikslas – nustatyti su žemės ūkiu susijusios veiklos apskaitos tvarką, finansines ataskaitas ir duomenis, kuriuos reikia pateikti.
            20. IAS 41 standarto 10 ir 11 punktai išdėstyti taip:
            „10. Biologinį turtą arba žemės ūkio produkciją įmonė turėtų pripažinti tik tada, kai:
            a) įmonė turtą kontroliuoja dėl praeities įvykių;
            b) yra tikimybė, kad įmonė ateityje gaus ekonominės naudos iš minėto turto ir
            c) turto tikrąją vertę ar savikainą galima patikimai nustatyti.
            11. Žemės ūkio veikloje kontrolę gali reikšti, pavyzdžiui, teisėta galvijų nuosavybė ir galvijų ženklinimas arba kitoks žymėjimas jų įsigijimo, atsivedimo arba nujunkymo metu. Būsima nauda paprastai nustatoma įvertinant reikšmingas fizines savybes.“
            Bulgarijos teisė
            21. Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo ( Zakon za danak varhu dobavenata stoynost , DV, Nr. 63, 2006 m. rugpjūčio 4 d., toliau – ZDDS) 70 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad teisė atskaityti pirkimo PVM nesuteikiama, jeigu jis sąskaitoje faktūroje buvo nurodytas neteisėtai.
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            22. Evita-K yra pagal Bulgarijos teisę įsteigta bendrovė, kurios pagrindinė veikla – prekyba gyvuliais.
            23. Ši bendrovė deklaravo 9 sąskaitas faktūras dėl veršelių, skirtų paskersti, tiekimo, išduotų 2007 m. rugsėjo ir spalio mėn. „Ekspertis-7“ EOOD  (toliau – Ekspertis-7 ), siekdama, kad mokesčio kredito forma būtų leista atskaityti PVM, susijusį su šiomis sąskaitomis faktūromis.
            24. Be to, Evita-K deklaravo, kad tais pačiais mėnesiais eksportavo gyvus veršelius į Albaniją, ir pagrindė jų pirkimą minėtomis sąskaitomis faktūromis, muitinės deklaracijomis, veterinarijos sertifikatais, kuriuose nurodyti įsagų gyvuliui į ausis numeriai, ir veterinarijos pažymomis, skirtomis gyvuliams gabenti nacionalinėje teritorijoje.
            25. Siekdama pateisinti aptariamų gyvulių pirkimą Evita-K kartu su 9 Ekspertis-7 išduotomis sąskaitomis faktūromis pateikė svorio sertifikatus, banko ataskaitas, susijusius su šių sąskaitų faktūrų apmokėjimu, ir sutartį su Ekspertis-7  dėl veršelių tiekimo.
            26. Evita-K buvo atliktas mokestinis patikrinimas už 2007 m. rugsėjo ir spalio mėn. Šia proga Bulgarijos mokesčių administratorius paprašė Ekspertis-7 pateikti informacijos apie tiekimus, dėl kurių ji išrašė sąskaitas faktūras Evita-K .
            27. Anot šio administratoriaus, iš Ekspertis-7 pateiktų atsakymų paaiškėjo tam tikros jos apskaitos ir atitikties veterinarijos reikalavimams, susijusiems su nuosavybės teise į gyvulius ir jų įsagais į ausis, spragos, todėl minėtas administratorius nusprendė, kad šių tiekimų faktinis įvykdymas nebuvo patvirtintas ir kad dėl šios priežasties Evita-K neturi pagrindo prašyti teisės į PVM, susijusio su šiais tiekimais, atskaitą.
            28. Taigi 2009 m. lapkričio 26 d. sprendimu dėl mokesčio perskaičiavimo Bulgarijos mokesčių administratorius atsisakė suteikti Evita-K teisę atskaityti mokesčio kredito forma PVM, susijusį su Ekspertis-7  išrašytomis sąskaitomis faktūromis.
            29. Evita-K pateikė administracinį skundą dėl šio sprendimo Direktoriui, kuris 2010 m. balandžio 29 d. sprendimu patvirtino minėtą sprendimą.
            30. Todėl Evita-K apskundė 2009 m. lapkričio 26 d. sprendimą dėl mokesčio perskaičiavimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Šiame teisme ji, be kita ko, tvirtino, kad jos pateiktos informacijos pakako įrodyti tiekimų, dėl kurių Ekspertis -7  išrašė sąskaitas faktūras, tikrumą, kad, nors ir kokie būtų galimi pastarosios padaryti pažeidimai, ji turi būti laikoma sąžininga pirkėja pagal Bulgarijos teisę ir kad teisės į PVM atskaitą klausimas nepriklauso nuo nuosavybės teisės ir įsigytų prekių kilmės klausimų.
            31. Šiomis aplinkybėmis Administrativen sad – Sofia-grad  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
            „1. Ar „prekių tiekimo“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal [Direktyvos 2006/112] 14 straipsnio 1 dalį, siejamą su [SESV] 345 straipsniu, reikia aiškinti taip, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis leistina tai, kad asmuo, kuriam skirtos prekės, įgytų teisę disponuoti prekėmis (kilnojamaisiais daiktais, kurie apibrėžiami tik pagal jų rūšį), jei nuosavybės teisę į šias prekes jis įgijo už atlyginimą sąžiningai gavęs jas valdyti iš asmens, kuris nėra savininkas, kai tai leidžiama pagal nacionalinę valstybės narės teisę, atsižvelgiant į tai, kad pagal šią nacionalinę teisę nuosavybės teisė į tokias prekes perleidžiama jas perduodant?
            2. Ar siekdamas įrodyti, kad buvo įvykdytas „prekių tiekimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 14 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į konkrečią sąskaitą faktūrą, kiek tai susiję su [šios] direktyvos 178 straipsnio a punkte numatytos teisės į mokesčio, faktiškai sumokėto pagal šią sąskaitą faktūrą, atskaitą įgyvendinimu, asmuo, kuriam skirtos prekės, privalo įrodyti tiekėjo nuosavybės teisę, jei tiekiami kilnojamieji, pagal jų rūšį apibrėžiami daiktai, o nuosavybės teisė į juos pagal valstybės narės nacionalinę teisę perleidžiama juos perduodant, kai pagal šią nacionalinę teisę nuosavybės teisę į tokius daiktus leidžiama įgyti ir už atlyginimą sąžiningai gaunant juos valdyti iš asmens, kuris nėra tų daiktų savininkas?
            Ar siekiant atskaityti mokestį, kaip tai suprantama pagal Direktyvą [2006/112], „prekių tiekimas“ pagrindinės bylos aplinkybėmis turi būti laikomas įrodytu, jei asmuo, kuriam prekės skirtos, įvykdė vėlesnį tų pačių prekių  (gyvūnų, kurie turi būti ženklinami) tiekimą , t. y. jas eksportavo pateikęs muitinės deklaraciją, ir nėra įrodymų dėl trečiųjų asmenų teisių į šias prekes?
            3. Ar siekiant įrodyti, kad buvo įvykdytas „prekių tiekimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 14 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į konkrečią sąskaitą faktūrą, kiek tai susiję su [šios] direktyvos 178 straipsnio a punkte numatytos teisės į mokesčio, faktiškai sumokėto pagal šią sąskaitą faktūrą, atskaitą įgyvendinimu, reikia manyti, kad tiekėjas ir asmuo, kuriam prekės skirtos, kurie nėra ūkininkai, yra nesąžiningi , jei prekių gavimo momentu nebuvo pateiktas joks ankstesnio savininko dokumentas, kur būtų nurodyti įsagai gyvuliui į ausis, kaip tai reikalaujama pagal Europos Sąjungos [veterinarijos teisės aktų] nuostatas, o administracinės įstaigos išduotoje veterinarijos pažymoje, su kuria gyvuliai buvo gabenami vykdant konkretų tiekimą, nenurodyti įsagai gyvuliui į ausis?
            Ar tuo atveju, jei tiekėjas ir asmuo, kuriam prekės skirtos, savarankiškai parengė jiems pristatytų gyvulių įsagų į ausis sąrašus, galima daryti išvadą, kad Sąjungos [veterinarijos teisės aktų] nuostatų reikalavimai buvo įvykdyti, net jeigu administracinė institucija veterinarijos pažymoje, su kuria gyvuliai buvo pristatyti, įsagų gyvuliui į ausis nenurodė?
            4. Ar pagrindinėje byloje tiekėjas ir asmuo, kuriam prekės skirtos, kurie nėra ūkininkai, pagal Direktyvos 2006/112 242 straipsnį privalo, remdamiesi [IAS 41] standartu, apskaityti pristatytas prekes (gyvūnus, kurie turi būti ženklinami, arba „biologinį turtą“) ir pagal šį standartą įrodyti turto valdymą?
            5. Ar pagal Direktyvos 2006/112 226 straipsnio 6 punktą reikalaujama, kad PVM sąskaitose faktūrose, kaip antai nagrinėjamose pagrindinėje byloje, būtų nurodyti gyvūnų, kurie pagal Sąjungos veterinarijos teisės aktų nuostatas turi būti ženklinami, įsagai gyvuliui į ausis, jei valstybės narės nacionalinėje teisėje aiškiai nenumatyta tokia pareiga, o tiekimo sandorio šalys nėra ūkininkai?
            6. Ar pagal Direktyvos 2006/112 185 straipsnio 1 dalį leidžiama remiantis nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, tikslinti mokesčio atskaitą dėl to, kad nebuvo įrodyta tiekėjo nuosavybės teisė į prekes, kurios buvo pristatytos, jei nė viena iš tiekimo sandorio šalių jo nenutraukė, asmuo, kuriam skirtos prekės, įvykdė vėlesnį tų pačių prekių tiekimą, nėra įrodymų dėl nurodytų trečiųjų asmenų teisių į šias prekes (gyvūnus, kurie turi būti ženklinami), nenurodyta, kad asmuo, kuriam skirtos prekės, yra nesąžiningas, o nuosavybės teisė į tokias tik pagal jų rūšį apibrėžiamas prekes pagal nacionalinę teisę perleidžiama jas perduodant?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo–trečiojo klausimų
            32. Pateikdamas pirmąjį–trečiąjį klausimus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 2006/112 turi būti aiškinama taip, kad naudojantis teise į PVM atskaitą „prekių tiekimo“ sąvoka ir tokio tiekimo faktiniam įvykdymui įrodyti reikalaujama, kad atitinkamų prekių tiekėjo nuosavybės teisė būtų nustatyta formaliai, ar šiuo atžvilgiu pakanka, jei nuosavybės teisė į šias prekes įgyjama sąžiningai gaunant jas valdyti.
            33. Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką „prekių tiekimo“ sąvoka, įtvirtinta Direktyvos 2006/112 14 straipsnio 1 dalyje, susijusi ne su nuosavybės teisės perdavimu taikomoje nacionalinėje teisėje numatytais būdais, o su visais materialiojo turto perleidimo sandoriais, kuriais viena šalis suteikia kitai šaliai teisę disponuoti tuo turtu taip, lyg ji būtų šio turto savininkė (žr. 1990 m. vasario 8 d. Sprendimo Shipping and Forwarding Enterprise Safe , C-320/88, Rink. p. I-285, 7 punktą; 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo British American Tobacco ir Newman Shipping , C-435/03, Rink. p. I-7077, 35 punktą ir 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo De Fruytier , C-237/09, Rink. p. I-4985, 24 punktą).
            34. Šiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas, remdamasis bylos faktinėmis aplinkybėmis, turi kiekvienu konkrečiu atveju nustatyti, ar buvo perleista teisė disponuoti atitinkamu turtu kaip savininkui (žr. minėto Sprendimo Shipping and Forwarding Enterprise Safe 13 punktą).
            35. Darytina išvada, kad sandoris gali būti kvalifikuojamas kaip „prekių tiekimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 14 straipsnio 1 dalį, kai šiuo sandoriu apmokestinamasis asmuo perleidžia materialųjį turtą suteikdamas kitai šaliai teisę faktiškai disponuoti šiuo turtu, lyg ji būtų šio turto savininkė, ir forma, kuria nuosavybės teisė į šį turtą buvo įgyta, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
            36. Be to, tokio prekių tiekimo faktinio įvykdymo įrodymas, kuriuo pagrįstas teisės į atskaitą atsiradimas, negali priklausyti nuo nuosavybės teisės į atitinkamas prekes įgijimo būdo.
            37. Be to, tiek, kiek iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Bulgarijos mokesčių administratorius atsisakė Evita-K suteikti teisę į PVM, susijusio su pagrindinėje byloje nagrinėjamais prekių tiekimais, atskaitą dėl to, jog nebuvo įrodytas faktinis jų įvykdymas, ir kiek šį neįvykdymą ginčija Evita-K , reikia priminti, kad, pirma, tas, kas prašo suteikti teisę į PVM atskaitą, turi įrodyti, kad atitinka numatytas sąlygas ja pasinaudoti (žr. 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Enkler , C-230/94, Rink. p. I-4517, 24 punktą) ir, antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal nacionalinės teisės įrodinėjimo taisykles turi bendrai įvertinti visus įrodymus ir faktines aplinkybes pagrindinėje byloje, siekdamas nustatyti, ar Evita-K  gali pasinaudoti teise į atskaitą remdamasi šiais prekių tiekimais (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Mecsek-Gabona , C-273/11, 53 punktą; 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Bonik,  C-285/11, 32 punktą ir 2013 m. sausio 31 d. Sprendimo LVK – 56 , C-643/11, 57 punktą).
            38. Atlikdamas šį bendrą vertinimą minėtas teismas gali atsižvelgti į informaciją, susijusią su ankstesniais ir vėlesniais sandoriais už pagrindinėje byloje nagrinėjamus sandorius, ir į dokumentus, susijusius su jais, kaip antai į vežant ar eksportuojant atitinkamus gyvulius išduotus sertifikatus arba pažymas.
            39. Šiomis aplinkybėmis nacionalinės institucijos ir teismai turi neleisti pasinaudoti teise į atskaitą, jeigu atsižvelgiant į objektyvius įrodymus nustatoma, kad šia teise remiamasi sukčiaujant ar piktnaudžiaujant (žr. 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling , C-439/04 ir C-440/04, Rink. p. I-6161, 55 punktą; 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo Mahagében ir Dávid , C-80/11 ir C-142/11, 42 punktą; minėto Sprendimo Bonik 37 punktą ir minėto Sprendimo LVK – 56 59 punktą).
            40. Taip yra tokiu atveju, kai apmokestinamasis asmuo pats sukčiauja mokesčių srityje arba kai jis žinojo arba turėjo žinoti, kad įsigydamas prekių dalyvavo su sukčiavimu PVM srityje susijusiame sandoryje (minėto Sprendimo Bonik  38 ir 39 punktai ir nurodyta teismo praktika).
            41. Tačiau su Direktyvoje 2006/112 numatyta teisės į atskaitą sistema nesuderinamas sankcijos taikymas atsisakant suteikti šią teisę apmokestinamajam asmeniui, kuris nežinojo ir negalėjo žinoti, kad atitinkamas sandoris susijęs su tiekėjo atliekamu sukčiavimu ar kad kitas ankstesnis ar vėlesnis nei šio apmokestinamojo asmens sudaromas sandoris, kuris yra tiekimo grandinės dalis, susijęs su sukčiavimu PVM srityje (žr. 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Optigen ir kt. , C-354/03, C-355/03 ir C-484/03, Rink. p. I-483, 52 ir 55 punktus; minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 45, 46 ir 60 punktus; minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid 47 punktą; minėto Sprendimo Bonik 41 punktą ir minėto Sprendimo LVK – 56 60 punktą).
            42. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad mokesčių administratorius iš apmokestinamojo asmens, norinčio pasinaudoti teise į PVM atskaitą, negali bendrai reikalauti tikrinti, ar sąskaitą faktūrą už prekes ir paslaugas, dėl kurių prašoma leisti pasinaudoti šia teise, išrašantis asmuo turi apmokestinamojo asmens statusą, ar jis turi atitinkamas prekes ir gali jas pristatyti ir vykdo savo pareigas deklaruoti bei mokėti PVM, kad įsitikintų, jog tiekėjai nedaro pažeidimų ar nesukčiauja, ar turėti tai patvirtinančius dokumentus (žr. minėto Sprendimo Mahagében ir Dávid  61 punktą ir minėto Sprendimo LVK – 56 61 punktą). Minėtas administratorius taip pat negali reikalauti iš minėto apmokestinamojo asmens pateikti šio sąskaitas faktūras išrašančio asmens dokumentus, kuriose nurodyti įsagai gyvuliui į ausis, kuriems taikoma Reglamente Nr. 1760/2000 įtvirtinta identifikavimo ir registravimo sistema.
            43. Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį–trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyva 2006/112 aiškintina taip, jog naudojantis teise į PVM atskaitą „prekių tiekimo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, ir tokio tiekimo faktinio įvykdymo įrodymas nėra susiję su nuosavybės teisės į atitinkamas prekes įgijimo forma. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal nacionalinės teisės įrodinėjimo taisykles turi bendrai įvertinti visus įrodymus ir faktines aplinkybes byloje, siekdamas nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami prekių tiekimai buvo faktiškai įvykdyti, ir prireikus – ar gali būti pasinaudota teise į atskaitą remiantis šiais prekių tiekimais.
            Dėl ketvirtojo klausimo
            44. Pateikdamas ketvirtąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2006/112 242 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį apmokestinamieji asmenys, kurie nėra ūkininkai, privalo apskaityti tiekiamas prekes, kai kalbama apie gyvulius, ir įrodyti, kad jie patikrinti pagal IAS 41 standartą.
            45. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šiame 242 straipsnyje nenumatyta, jog apmokestinamieji asmenys privalo laikytis IAS 41 standarto, o tik reikalaujama, kad jie vestų pakankamai išsamią apskaitą, kad pagal ją būtų galima taikyti PVM, ir mokesčio administratorius galėtų atlikti patikrinimus.
            46. Todėl tai, kad Ekspertis-7 ir Evita-K apskaitoje yra informacijos, kuri neatitinka minėto standarto, neturi reikšmės siekiant apmokestinti PVM, nes ši informacija yra pakankamai išsami, kaip tai suprantama pagal šį 242 straipsnį.
            47. Šiomis aplinkybėmis į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 242 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį apmokestinamieji asmenys, kurie nėra ūkininkai, neprivalo apskaitoje nurodyti prekių tiekimų dalyko, kai kalbama apie gyvulius, ir įrodyti, kad jie patikrinti pagal IAS 41 standartą.
            Dėl penktojo klausimo
            48. Pateikdamas penktąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2006/112 226 straipsnio 6 punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį apmokestinamasis asmuo, tiekiantis gyvulius, kuriems taikoma Reglamente Nr. 1760/2000 įtvirtinta indentifikavimo ir registravimo sistema, privalo su šiais tiekimais susijusiose sąskaitose faktūrose nurodyti šių gyvulių įsagus į ausis.
            49. Šiuo klausimu primintina, kad pagal Direktyvos 2006/112 178 straipsnio a punktą galimybė pasinaudoti šios direktyvos 168 straipsnio a punkte numatyta teise į atskaitą susieta su sąskaitos faktūros turėjimu. Taigi pagal minėtos direktyvos 220 straipsnio 1 punktą sąskaita faktūra turi būti išrašyta už kiekvieną apmokestinamojo asmens prekių tiekimą ar paslaugų teikimą kitam apmokestinamajam asmeniui (žr. 2010 m. liepos 15 d. Sprendimo Pannon Gép Centrum , C-368/09, Rink. p. I-7467, 39 punktą ir 2012 m. kovo 1 d. Sprendimo Polski Trawertyn , C-280/10, 41 punktą).
            50. Direktyvos 2006/112 226 straipsnyje patikslinama, kad, nepažeidžiant šioje direktyvoje nustatytų specialių nuostatų, pagal 220 straipsnį išrašomose sąskaitose faktūrose siekiant apmokestinti PVM privalomai nurodyti turi būti tik šiame straipsnyje minėti rekvizitai (žr. minėto Sprendimo Pannon Gép Centrum  40 punktą ir minėto Sprendimo Polski Trawertyn 41 punktą).
            51. Tai reiškia, jog valstybėms narėms nėra leidžiama susieti teisės atskaityti PVM su sąskaitų faktūrų turiniui keliamomis sąlygomis, kurios nėra aiškiai numatytos Direktyvos 2006/112 nuostatose. Tokį aiškinimą patvirtina ir jos 273 straipsnis, kur numatyta, jog valstybės narės gali nustatyti kitas pareigas, kurias laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkirstas kelias sukčiavimui, tačiau ši galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias prievoles, be tų, kurios, be kita ko, nustatytos šios direktyvos 226 straipsnyje (žr. minėto Sprendimo Pannon Gép Centrum 41 punktą ir minėto Sprendimo Polski Trawertyn 42 punktą).
            52. Pagal Direktyvos 2006/112 226 straipsnio 6 punktą tiekiamų prekių kiekis ir pobūdis arba teikiamų paslaugų apimtis ir pobūdis turi būti būtinai nurodyti sąskaitoje faktūroje siekiant apmokestinti PVM.
            53. Todėl reikia konstatuoti, kad pagal minėtą nuostatą apmokestinamasis asmuo, tiekiantis gyvulius, kuriems taikoma Reglamente Nr. 1760/2000 įtvirtinta indentifikavimo ir registravimo sistema, neprivalo su šiuo tiekimu susijusiose sąskaitose faktūrose nurodyti šių gyvulių įsagų į ausis.
            54. Šiomis aplinkybėmis į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 226 straipsnio 6 punktas aiškintinas taip, kad pagal jį apmokestinamasis asmuo, tiekiantis gyvulius, kuriems taikoma Reglamente Nr. 1760/2000 įtvirtinta indentifikavimo ir registravimo sistema, neprivalo su šiais tiekimais susijusiose sąskaitose faktūrose nurodyti šių gyvulių įsagų į ausis.
            Dėl šeštojo klausimo
            55. Pateikdamas šeštąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2006/112 185 s traipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja remiantis nacionalinės teisės nuostata, kaip antai ZDDS 70 straipsnio 5 dalimi, leidžiama patikslinti PVM atskaitą dėl to, kad prekių tiekėjo teisė į prekių, kurias ji patiekė, nuosavybę nebuvo įrodyta.
            56. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad minėtas teismas pateikia šį klausimą dėl to, jog mano, kad ZDDS 70 straipsnio 5 dalis – tai Direktyvos 2006/112 184 ir 185 straipsnių taikymo taisyklė, kaip ji suprantama pagal jos 186 straipsnį.
            57. Šiuo klausimu primintina, kad pagal minėtą 184 straipsnį pirminė atskaita tikslinama, kai atskaityta PVM suma yra didesnė arba mažesnė už sumą, kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę atskaityti.
            58. Dėl galimos pareigos tikslinti pirkimo PVM atskaitą atsiradimo pažymėtina, kad direktyvos 185 straipsnio 1 dalyje nustatytas principas, pagal kurį atskaita tikslinama visų pirma tada, kai pateikus PVM deklaraciją pasikeičia veiksniai, kuriais remiantis buvo apskaičiuota atskaitytina suma (2012 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Gran Via Moineşti , C-257/11, 40 punktas).
            59. Todėl Direktyvos 2006/112 184 straipsnis ir 185 straipsnio 1 dalis gali būti taikomi, tik jei buvo atlikta pirminė su apmokestinamuoju sandoriu susijusio PVM atskaita, t. y. tik tuo atveju, jei atitinkamas apmokestinamasis asmuo anksčiau pasinaudojo teise į PVM atskaitą remdamasis šios direktyvos 168 straipsnio a punkte numatytomis sąlygomis.
            60. Darytina išvada, kad tiek, kiek ZDDS 70 straipsnio 5 dalyje numatytas teisės į PVM, kai jis sąskaitoje faktūroje nurodytas neteisėtai, atskaitą nesuteikimas, remiantis šia nuostata negali būti tikslinama atskaita, kaip tai suprantama pagal minėtą 185 straipsnį, nes pagal apibrėžimą ji susijusi su situacija, kai apmokestinamajam asmeniui ši teisė nesuteikiama.
            61. Šiomis aplinkybėmis į šeštąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 185 straipsnio 1 dalis aiškintinas taip, kad ja leidžiama patikslinti PVM atskaitą tik kai atitinkamas apmokestinamasis asmuo anksčiau pasinaudojo teise į PVM atskaitą, remdamasis šios direktyvos 168 straipsnio a punkte numatytomis sąlygomis.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            62. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            1. 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvą 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos reikia aiškinti taip, kad naudojantis teise į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą „prekių tiekimo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą, ir tokio tiekimo faktinio įvykdymo įrodymas nėra susiję su nuosavybės teisės į atitinkamas prekes įgijimo forma. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal nacionalinės teisės įrodymo taisykles turi bendrai įvertinti visus įrodymus ir faktines aplinkybes byloje, siekdamas nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjami prekių tiekimai buvo faktiškai įvykdyti, ir prireikus – ar gali būti pasinaudota teise į atskaitą remiantis šiais prekių tiekimais.
            2. Direktyvos 2006/112 242 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį apmokestinamieji asmenys, kurie nėra ūkininkai, neprivalo apskaitoje nurodyti prekių tiekimų dalyko, kai kalbama apie gyvulius, ir įrodyti, kad jie patikrinti pagal tarptautinį apskaitos standartą 41 „Žemės ūkis“.
            3. Direktyvos 2006/112 226 straipsnio 6 punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį apmokestinamasis asmuo, tiekiantis gyvulius, kuriems taikoma 2000 m. liepos 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 1760/2000, nustatančiame galvijų identifikavimo bei registravimo sistemą, reglamentuojančiame jautienos bei jos produktų ženklinimą ir panaikinančiame Tarybos reglamentą (EB) Nr. 820/97, iš dalies pakeistame 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1791/2006, įtvirtinta identifikavimo ir registravimo sistema, neprivalo su tiekimais susijusiose sąskaitose faktūrose nurodyti šių gyvulių įsagų į ausis.
            4. Direktyvos 2006/112 185 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja leidžiama patikslinti pridėtinės vertės mokesčio atskaitą tik kai atitinkamas apmokestinamasis asmuo anksčiau pasinaudojo teise į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą remdamasis šios direktyvos 168 straipsnio a punkte numatytomis sąlygomis.


1995 m. rugpjūčio 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Parlamentas prieš Philippe Vienne. # Pareigūnas. # Byla C-43/94 P.


title: 2007 m. gegužės 22 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Mebrom NV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Deliktinė atsakomybė - Metilbromido importas į Europos Sąjungą - Pavėluotas internetinio puslapio, skirto prašyti importo licencijų bei importo kvotų ir jas gauti, sukūrimas - Reglamento (EB) Nr. 2037/2000 6 ir 7 straipsniai - Žala, atsiradusi dėl negauto pelno - Žalos realumas. # Byla T-198/05.

text:
      2007 m. gegužės 22 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas Mebrom prieš Komisiją
      (Byla T‑198/05)
      „Deliktinė atsakomybė – Metilbromido importas į Europos Sąjungą – Pavėluotas internetinio puslapio, skirto prašyti importo licencijų bei importo kvotų ir jas gauti, sukūrimas – Reglamento (EB) Nr. 2037/2000 6 ir 7 straipsniai – Žala, atsiradusi dėl negauto pelno – Žalos realumas“
      Deliktinė atsakomybė – Sąlygos (EB 288 straipsnio antroji pastraipa) (žr. 50–52, 59, 68, 70, 72 punktus)
      Dalykas

               Prašymas atlyginti tariamai ieškovės patirtą žalą dėl to, kad Komisija nesukūrė sistemos, leidžiančios ieškovei 2005 m. sausio
                  ir vasario mėnesiais importuoti į Europos Sąjungą metilbromidą ypatingoms reikmėms patenkinti.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Ieškovė padengia savo ir Komisijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas.


1976 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Jacques Henri Sergy prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 58-75.


1998 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-206/96.


2003 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Claire Staelen prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai - Atviras konkursas - Priimtinumas. # Byla T-24/01.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 29 d. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla C-91/01.


title: 2007 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2002/15/EB - Asmenų, kurie verčiasi mobiliąja kelių transporto veikla, darbo laiko organizavimas - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-410/06.

text:
      2007 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Portugaliją
      (Byla C‑410/06)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2002/15/EB – Asmenų, kurie verčiasi mobiliąja kelių transporto veikla, darbo laiko organizavimas – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      1.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo vertinimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 10 punktą)
      2.                     Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas – Įsipareigojimų neįvykdymas – Vidaus tvarka grindžiamas pateisinimas
            – Nepriimtinumas (EB 226 straipsnis) (žr. 11 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
                  2002/15/EB dėl asmenų, kurie verčiasi mobiliąja kelių transporto veikla, darbo laiko organizavimo (OL L 80, p. 35), nepriėmimas
                  per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nepriėmusi visų 2002 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/15/EB dėl asmenų, kurie verčiasi mobiliąja
                     kelių transporto veikla, darbo laiko organizavimo įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Portugalijos Respublika neįvykdė
                     įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


2015 m. lapkričio 26 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Établissement Amra prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo „KJ Kangoo Jumps XR“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-390/14.