title: 2012 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Deutsches Weintor eG prieš Land Rheinland-Pfalz.#Bundesverwaltungsgerich t prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės aktų derinimas – Visuomenės sveikata – Vartotojų informavimas ir apsauga – Maisto produktų ženklinimas ir pateikimas – Sąvokos „teiginiai apie maistingumą“ ir „sveikatingumą“ – Reglamentas (EB) Nr. 1924/2006 – Vyno apibūdinimas kaip „lengvai virškinamo“ – Nuoroda apie mažesnį rūgštumą – Gėrimai, kurių alkoholio koncentracija, išreikšta tūrio vienetais, didesnė nei 1,2 % – Draudimas vartoti teiginius apie sveikatingumą – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 15 straipsnio 1 dalis – Laisvė pasirinkti profesiją – 16 straipsnis – Laisvė užsiimti verslu – Atitiktis.#Byla C‑544/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. rugsėjo 6 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teisės aktų derinimas — Visuomenės sveikata — Vartotojų informavimas ir apsauga — Maisto produktų ženklinimas ir pateikimas — Sąvokos „teiginiai apie maistingumą“ ir „sveikatingumą“ — Reglamentas (EB) Nr. 1924/2006 — Vyno apibūdinimas kaip „lengvai virškinamo“ — Nuoroda apie mažesnį rūgštumą — Gėrimai, kurių alkoholio koncentracija, išreikšta tūrio vienetais, didesnė nei 1,2 % — Draudimas vartoti teiginius apie sveikatingumą — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 15 straipsnio 1 dalis — Laisvė pasirinkti profesiją — 16 straipsnis — Laisvė užsiimti verslu — Atitiktis“
      Byloje C-544/10
      dėl Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) 2010 m. rugsėjo 23 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. lapkričio 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Deutsches Weintor eG

      prieš

         Land Rheinland-Pfalz

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir D. Šváby,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. sausio 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Deutsches Weintor eG, atstovaujamos Rechtsanwälte H. Eichele ir B. Goebel,

               —

                  Land Rheinland-Pfalz, atstovaujamos C. Grewing,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir D. Hadroušek,

               —

               Estijos vyriausybės, atstovaujamos M. Linntam,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues, B. Cabouat ir R. Loosli-Surrans,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér ir K. Szíjjártó,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos H. Leppo,

               —

               Europos Parlamento, atstovaujamo I. Anagnostopoulou ir E. Waldherr,

               —

               Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos M. Simm,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Pignataro-Nolin ir S. Grünheid,

         susipažinęs su 2012 m. kovo 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą (OL L 404, p. 9), pastarąjį kartą iš dalies pakeisto 2010 m. vasario 9 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 116/2010 (OL L 37, p. 16, toliau – Reglamentas Nr. 1924/2006), 2 straipsnio 2 dalies 5 punkto ir 4 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos išaiškinimu. Prašyme taip pat klausiama dėl šių nuostatų galiojimo atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 15 straipsnio 1 dalį ir 16 straipsnį.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Vokietijos vyndarių kooperatyvo Deutsches Weintor eG (toliau – Deutsches Weintor) ir už prekybos alkoholiniais gėrimais priežiūrą Reino krašto-Pfalco federalinėje žemėje atsakingos tarnybos ginčą dėl vyno apibūdinimo kaip „lengvai virškinamo“, nurodant jo mažesnį rūgštumą.

         Teisinis pagrindas

               3

               Reglamento Nr. 1924/2006 1–3, 5, 10, 14–16 ir 18 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

                        „(1)

                        Vis daugiau maisto produktų Bendrijoje ženklinama ir reklamuojama pateikiant teiginius apie maistingumą ir sveikatingumą. Siekiant užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir palengvinti jiems pasirinkimą, į rinką pateikiami produktai, įskaitant ir importuotus, turėtų būti saugūs bei atitinkamai paženklinti. Įvairi ir subalansuota mityba yra būtina geros sveikatos sąlyga ir pavieniai produktai yra santykinai svarbūs bendrai mitybai.

                        (2)

                        Su minėtais teiginiais susijusių nacionalinių nuostatų skirtumai gali trukdyti maisto produktams laisvai judėti ir sukurti nelygias konkurencijos sąlygas. Dėl šių priežasčių jie daro tiesioginį poveikį vidaus rinkos funkcionavimui. Todėl reikia priimti Bendrijos taisykles dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą vartojimo.

                        (3)

                        Bendros ženklinimo nuostatos pateikiamos 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo [(OL L 109, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75)]. Direktyva 2000/13/EB iš esmės draudžiamas informacijos, kuri klaidintų pirkėją arba priskirtų maisto produktams vaistines savybes, naudojimas. Šis reglamentas turėtų papildyti Direktyvos 2000/13/EB bendruosius principus ir nustatyti konkrečias nuostatas dėl teiginių apie vartotojams tiekiamų produktų maistingumą ir sveikatingumą vartojimo.

                  <...>

                        (5)

                        Šis Reglamentas turėtų būti netaikomas bendriesiems deskriptoriams (pavadinimams), kurie tradiciškai vartojami nurodant maisto produktų ar gėrimų rūšies ypatybę, kuri galėtų turėti poveikį žmogaus sveikatai, pvz.: „virškinimą skatinantys“ ar „pastilės nuo kosulio“.

                  <...>

                        (10)

                        Maisto produktus, kurių reklamoje yra teiginių, vartotojai gali palaikyti produktais, turinčiais maistinių, fiziologinių ar kitų sveikatai naudingų privalumų palyginti su panašiais arba kitais produktais, kurie nėra papildyti tokiomis maistinėmis medžiagomis ir kitais priedais. Tai gali paskatinti vartotojus priimti sprendimus, tiesiogiai lemiančius tokį pavienių maistinių ar kitų medžiagų bendrą suvartojamą kiekį, kuris neatitiktų mokslininkų rekomenduojamo kiekio. Siekiant užkirsti kelią šiam galimam nepageidautinam poveikiui, maisto produktus žymintiems teiginiams reikėtų taikyti tam tikrus apribojimus. <...>

                  <...>

                        (14)

                        Šiuo metu kai kuriose valstybėse narėse ženklinant ir reklamuojant maisto produktus vartojami įvairūs teiginiai, susiję su medžiagomis, kurių naudingas poveikis nebuvo įrodytas arba kurias šiuo metu mokslininkai vertina nevienareikšmiškai. Būtina užtikrinti, kad medžiagų, apie kurias pateikiamas teiginys, naudingas maistinis ar fiziologinis poveikis būtų įrodytas.

                        (15)

                        Siekiant užtikrinti, kad pateikiami teiginiai būtų teisingi, būtina, kad teiginyje minimos medžiagos galutiniame produkte būtų pakankamas kiekis arba tos medžiagos nebūtų ar jos kiekis būtų tinkamai sumažintas, siekiant užtikrinti maistinį arba fiziologinį poveikį. Medžiaga taip pat turėtų būti tinkama žmogaus organizmui įsisavinti. <...>

                        (16)

                        Svarbu, kad vartotojas suprastų teiginius apie maisto produktus, ir visus vartotojus reikėtų apsaugoti nuo klaidinančių teiginių. <...>

                  <...>

                        (18)

                        Teiginys apie maistingumą arba sveikatingumą neturėtų būti pateikiamas, jeigu jis neatitinka visuotinai pripažintų maistingumo ir sveikatingumo principų, arba skatina ar toleruoja perdėtą bet kurio maisto produkto vartojimą arba prieštarauja geros mitybos praktikai.“

               4

               Reglamento Nr. 1924/2006 tikslas ir taikymo sritis nurodyti jo 1 straipsnyje:
               „1.   Šis reglamentas suderina valstybių narių teisės aktų, reglamentų arba administracinės veiklos nuostatas, susijusias su teiginiais apie maistingumą ir sveikatingumą, siekiant užtikrinti efektyvų vidaus rinkos veikimą ir aukštą vartotojų apsaugos lygį.
               2.   Šis reglamentas taikomas teiginiams apie maistingumą ir sveikatingumą, skelbiamiems maisto produktų, skirtų galutiniam vartotojui, įskaitant maisto produktus, kurie į rinką pateikiami nesupakuoti arba dideliais kiekiais, komerciniuose pranešimuose – etiketėse, pateikime ar reklamoje.
               <...>“

               5

               Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnyje pateikti šie apibrėžimai:
               „1.   Šiame reglamente:
               taikomi „maisto“, „maisto verslo operatoriaus“, „pateikimo į rinką“; ir „galutinio vartotojo“ sąvokų apibrėžimai, pateikti 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 178/2002, nustatančio maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiančio Europos maisto saugos tarnybą ir nustatančio su maisto saugos klausimais susijusias procedūras [(OL L 31, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 463)], 2 straipsnyje, 3 straipsnio 3, 8 ir 18 punktuose;
               <...>
               2.   Taip pat taikomi šie sąvokų apibrėžimai:

                        1)

                        teiginys – bet koks pranešimas arba išraiška, kurie nėra privalomi pagal Bendrijos arba nacionalinės teisės aktus, taip pat vaizdinė, grafinė arba simbolinė bet kokia forma pateikiama išraiška, kuria tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama arba užsimenama, kad maisto produktas turi tam tikrų savybių;

                  <...>

                        4)

                        teiginys apie maistingumą – teiginys, kuriuo tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama ar užsimenama, kad produktas turi tam tikrų naudingų maistinių savybių <...>

                        5)

                        teiginys apie sveikatingumą – teiginys, kuriuo tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama ar užsimenama, kad esama ryšio tarp maisto produkto kategorijos, maisto produkto ar vienos jo sudėtinių dalių ir sveikatos;

                        6)

                        teiginys apie susirgimo pavojaus sumažinimą – teiginys apie sveikatingumą, kuriuo tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama ar užsimenama, kad tam tikrai maisto kategorijai priklausančių produktų, maisto produkto arba vienos iš jo sudėtinių dalių vartojimas žymiai sumažina pavojų susirgti viena iš žmonėms būdingų ligų;

                  <...>“

               6

               Reglamento Nr. 1924/2006 II skyriuje (3–7 straipsniai) nurodytos bendrosios teiginių apie maistingumą ir sveikatingumą vartojimo sąlygos.

               7

               Reglamento Nr. 1924/2006 3 straipsnis „Visų teiginių bendrieji principai“ suformuluotas taip:
               „Teiginiai apie maistingumą ir sveikatingumą gali būti vartojami ženklinant, pristatant arba reklamuojant į Bendrijos rinką pateikiamus maisto produktus, tik jei šie teiginiai atitinka šio reglamento nuostatas.
               Nepažeidžiant Direktyvų 2000/13/EB ir 84/450/EEB, teiginiai apie maistingumą ir sveikatingumą neturi:

                        a)

                        būti melagingi, dviprasmiški ar klaidinantys;

                        b)

                        kelti abejonių dėl kitų maisto produktų saugos ir (arba) maistinio pakankamumo;

                        c)

                        skatinti ar pritarti perdėtam maisto produkto vartojimui;

                  <...>“

               8

               Reglamento Nr. 1924/2006 4 straipsnio „Teiginių apie maistingumą ir sveikatingumą vartojimo sąlygos“ 3 dalyje numatyta:
               „Daugiau kaip 1,2 tūrio proc. alkoholio turintiems gėrimams, negali būti pateikiami teiginiai apie sveikatingumą.
               Teiginių apie maistingumą atveju, leidžiami tik teiginiai, susiję su mažu alkoholio kiekiu arba sumažintu alkoholio kiekiu bei sumažintu energijos kiekiu gėrimuose, kurie turi daugiau nei 1,2 tūrio proc. alkoholio.“

               9

               Šio reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte, susijusiame su bendrosiomis sąlygomis, nurodyta:
               „1.   Vartoti teiginius apie maistingumą ir sveikatingumą leidžiama tik tokiu atveju, jei tenkinamos šios sąlygos:

                        a)

                        įrodyta, kad maistinės ar kitos medžiagos, apie kurią pateikiamas teiginys, buvimas, nebuvimas arba mažesnis kiekis maisto produkte ar maisto produktų kategorijai priklausančiuose produktuose pasižymi naudingu maistiniu arba fiziologiniu poveikiu, įrodytu visuotinai pripažintais moksliniais duomenimis.“

               10

               Reglamento Nr. 1924/2006 6 straipsnio „Mokslinis teiginių įrodymas“ 1 dalyje numatyta:
               „Teiginiai apie maistingumą ir sveikatingumą pagrindžiami ir įrodomi visuotinai pripažintais moksliniais įrodymais.“

               11

               Reglamento Nr. 1924/2006 IV skyriaus 10–19 straipsniuose įtvirtintos konkrečios teiginiams apie sveikatingumą taikytinos nuostatos.

               12

               Šio reglamento 10 straipsnio 1 ir 3 dalyse, susijusiose su konkrečiomis sąlygomis, nurodyta:
               „1.   Teiginiai apie sveikatingumą yra draudžiami, išskyrus atvejus, kai jie atitinka II skyriaus bendruosius ir šio skyriaus konkrečius reikalavimus bei yra leidžiami pagal šį reglamentą ir yra įtraukti į leidžiamų teiginių sąrašus, numatytus 13 ir 14 straipsniuose.
               <...>
               3.   Nuorodą į bendro pobūdžio, nekonkrečią naudą, kurią ta maistinė medžiaga ar maisto produktas apskritai teikia sveikatai ar su sveikata susijusiai gerai savijautai, galima daryti tik tuo atveju, jei kartu pateikiamas konkretus teiginys apie sveikatingumą, įtrauktas į sąrašus, numatytus 13 ir 14 straipsniuose.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               13

                  Deutsches Weintor yra Reino krašto-Pfalco federalinės žemės Ilbesheimo gyvenvietėje (Vokietija) įsteigtas vyndarių kooperatyvas. Jis prekiauja Dornfelder ir pilkųjų ir (arba) baltųjų Burgundijos vynuogių veislių vynais, apibūdinamais kaip „Editon Mild“ (švelnus vynas) su nuoroda „švelnaus rūgštumo“. Etiketėje visų pirma nurodyta: „Švelnaus skonio jis tampa dėl taikomo ypatingo „LO3“ brandinimo proceso (LO3 Schonverfahren zur biologischen Säurereduzierung) biologiniam rūgštumui sumažinti“. Ant vyno butelių kaklelių etikečių užrašyta „Edition Mild bekömmlich“ (Švelnus, lengvai virškinamas vynas). Kainoraštyje vynas apibūdinamas kaip „Edition Mild – sanfte Säure / bekömmlich“ (Švelnus vynas – švelnaus rūgštumo (lengvai virškinamas).

               14

               Už prekybos alkoholiniais gėrimais priežiūrą Reino krašto-Pfalco federalinėje žemėje atsakinga institucija nesutiko su apibūdinimo „lengvai virškinamas“ vartojimu motyvuodama tuo, kad tai yra „teiginys apie sveikatingumą“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnio 2 dalies 5 punktą, kurį pagal šio reglamento 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą draudžiama vartoti alkoholiniams gėrimams.

               15

               Pagrindinės bylos šalys nesutaria, ar vyno apibūdinimas kaip „lengvai virškinamo“, nurodant jo švelnų rūgštumą, laikytinas „teiginiu apie sveikatingumą“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, kurį paprastai draudžiama vartoti alkoholiniams gėrimams.

               16

                  Deutsches Weintor pareiškė ieškinį Verwaltungsgericht (Administracinis teismas) prašydamas patvirtinti, kad jis gali vartoti nuorodą „lengvai virškinamas“ atitinkamų vynų etiketėse ir jų reklamoje.

               17

                  Deutsches Weintor savo prašymą iš esmės grindė tuo, kad, pirma, nuoroda „lengvai virškinamas“ susijusi ne su sveikatingumu, o tik su bendra gera savijauta. Antra, jis tvirtina, kad Reglamentas Nr. 1924/2006 netaikomas nuorodoms, tradiciškai vartojamoms maisto produktams arba gėrimams, galintiems turėti poveikį bendrai gerai savijautai, pavyzdžiui, nuorodai „lengvai virškinamas“, kuri vartojama virškinimą skatinančiam gėrimui apibūdinti. Todėl, jo nuomone, sveikatingumas turi būti minimas tik tada, kai kalbama apie ilgalaikį nagrinėjamo maisto produkto poveikį.

               18

               2009 m. balandžio 23 d. sprendimu Verwaltungsgericht ieškinį atmetė. Dėl tokio sprendimo pateiktą apeliacinį skundą Oberverwaltungsgericht Rheinland Pfalz (Reino krašto-Pfalco federalinės žemės vyriausiasis administracinis teismas) atmetė 2009 m. rugpjūčio 19 d. sprendimu.

               19

               Apeliacinės instancijos teismas rėmėsi tuo, kad „teiginys apie sveikatingumą“ bet kuriuo atveju apima maisto produkto poveikį vartotojo organizmui ir jo funkcijoms. Nuoroda „lengvai virškinamas“ vyno atveju parodo ryšį su organizme vykstančiais procesais ir siejasi su bendra gera savijauta. Su šia nuoroda galėtų būti siejami tokie sinonimai, kaip antai „naudingas sveikatai“, „lengvai pasisavinamas“ arba „skrandį tausojantis“.

               20

               Minėto teismo nuomone, tai svarbu vyno vartojimui, nes su juo visuomet siejami su galva ir skrandžiu susiję negalavimai. Tam tikromis aplinkybėmis vynas gali būti netgi žalingas žmogaus organizmui ir sukelti priklausomybę nuo alkoholio. Nuorodos „lengvai virškinamas“ vartojimas, nurodant ypatingą rūgštumo sumažinimo procesą ir švelnų rūgštumą, sukuria, vartotojo požiūriu, ryšį tarp vyno ir iš dalies su jo vartojimu susijusio neigiamo poveikio virškinimo procesui nebuvimo.

               21

               Dėl šio sprendimo ieškovas pagrindinėje byloje pateikė kasacinį skundą Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas).

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kad žemesnės instancijos teismų pateiktas platus sąvokos „teiginys apie sveikatingumą“ aiškinimas yra abejotinas. Jo nuomone, atsižvelgiant į bendrą visų maisto produktų funkciją – aprūpinti žmogaus organizmą maisto ir kitomis medžiagomis, teiginio apie trumpalaikį organizmo funkcijų palaikymą arba su sveikata susijusią bendrą gerą savijautą nepakanka, kad būtų nustatytas ryšys su sveikata, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnio 2 dalies 5 punktą.

               23

                  Bundesverwaltungsgericht nuomone, atrodo, kai kurie požymiai, priešingai, rodo, kad prielaida, jog kalbama apie „teiginius apie sveikatingumą“, turėtų būti daroma tik tada, kai kalbama apie ilgalaikį, išliekantį poveikį fizinei būsenai arba savijautai, o ne tik trumpalaikę įtaką medžiagų apykaitos procesams, kuri nedaro įtakos organizmui ir kartu tikrajai sveikatos būklei.

               24

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nuoroda apie lengvai virškinamą ieškovo pagrindinėje byloje platinamą vyną tik tvirtinama, kad vykstant virškinimo procesui vynas nesukelia arba sukelia tik nedidelius skrandžio negalavimus, kurie paprastai tikėtini, kalbant apie tokios rūšies ir kokybės vyną. Be to, Bundesverwaltungsgericht nori sužinoti, ar tam, kad būtų pripažintas naudingas poveikis sveikatai, pakanka, kad maisto produktas būtų mažiau žalingas nei kiti panašūs tos pačios kategorijos produktai.

               25

               Galiausiai Bundesverwaltungsgericht abejoja, ar teiginių apie sveikatingumą draudimas vynui yra suderinamas su pagrindinėmis teisėmis, ypač su laisve pasirinkti profesiją ir laisve užsiimti verslu, tiek, kiek juo draudžiama vyno gamintojui arba jo platintojui nurodyti, kad jo produktas yra lengvai virškinamas dėl švelnaus rūgštumo, net jeigu šis teiginys atitinka tikrovę.

               26

               Tokiomis aplinkybėmis Bundesverwaltungsgericht nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar tam, kad būtų galima teigti, jog yra teiginys apie sveikatingumą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 4 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį, kuris skaitomas kartu su 2 straipsnio 2 dalies 5 punktu arba 10 straipsnio 3 dalimi, reikalaujama, kad būtų daromas naudingas maistinis ar fiziologinis poveikis, kuriuo siekiama ilgalaikio fizinės būklės pagerėjimo, ar pakanka trumpalaikio poveikio, kuris juntamas tik tol, kol maisto produktas vartojamas ir virškinamas?

                        2.

                        Tuo atveju, jeigu ir tvirtinimas apie trumpalaikį naudingą poveikį gali būti laikomas teiginiu apie sveikatingumą:
                        ar prielaidai, kad toks poveikis pasireiškia dėl medžiagos nebuvimo arba mažesnio kiekio, kaip apibrėžta minėto reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkte ir reglamento preambulės 15 konstatuojamojoje dalyje, pakanka to, jog teiginyje tik nurodoma, kad tokios rūšies maisto produktų paprastai sukeliamas ir dažnai neigiamai vertinamas poveikis konkrečiu atveju yra nedidelis?

                        3.

                        Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas:
                        ar besąlyginis draudimas vyno gamintojui arba platintojui reklamuoti vartojant pagrindinėje byloje nagrinėjamą teiginį apie sveikatingumą, net jeigu šis teiginys atitinka tikrovę, suderinamas su 2007 m. gruodžio 13 d. redakcijos Europos Sąjungos sutarties (OL C 115, 2008, p. 13) 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, skaitoma kartu su 2007 m. gruodžio 12 d. redakcijos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (OL C 303, p. 1) 15 straipsnio 1 dalimi (laisvė pasirinkti profesiją) ir 16 straipsniu (laisvė užsiimti verslu)?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl dviejų pirmųjų klausimų

               27

               Pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos reikėtų nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1924/2006 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad žodžiai „teiginys apie sveikatingumą“ apima tokią nuorodą, kaip antai „lengvai virškinamas“, prie kurios pažymėta, kad yra tik nedidelis medžiagų, daugelio vartotojų laikomų žalingomis, kiekis.

               28

               Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnio 2 dalies 5 punkte „teiginys apie sveikatingumą“ apibrėžiamas kaip „teiginys, kuriuo tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama ar užsimenama, kad esama ryšio tarp maisto produkto kategorijos, maisto produkto ar vienos jo sudėtinių dalių ir sveikatos“.

               29

               Be to, Reglamento Nr. 1924/2006 5 straipsnio 1 dalies a punkte paaiškinama, kad vartoti teiginius apie sveikatingumą leidžiama tik tokiu atveju, jei įrodyta, kad maistinės ar kitos medžiagos, apie kurią pateikiamas teiginys, buvimas, nebuvimas arba mažesnis kiekis maisto produkte ar maisto produktų kategorijai priklausančiuose produktuose pasižymi naudingu maistiniu arba fiziologiniu poveikiu, įrodytu visuotinai pripažintais mokslo duomenimis.

               30

               Pagrindinėje byloje prejudiciniai klausimai pateikti dėl vyno. Kadangi vynas priskirtinas prie gėrimų, kurių alkoholio koncentracija, išreikšta tūrio vienetais, didesnė nei 1,2 %, kategorijai, iškart svarbu pažymėti, kad, remiantis Reglamento Nr. 1924/2006 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa, Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino besąlygiškai uždrausti bet kokius „teiginius apie sveikatingumą“ šios kategorijos gėrimams.

               31

               Šiuo atveju, ginčijamas teiginys leidžia daryti prielaidą, kad dėl mažesnio rūgštumo aptariamas vynas lengvai arba maloniai virškinamas. Taigi teigiama, kad šis vynas pasižymi naudingu maistiniu ar fiziologiniu poveikiu.

               32

               Neginčijama, kad virškinimas susijęs su maisto produkto pasisavinimu konkrečiais atvejais, todėl jis laikomas tam tikrą laiką trunkančiu fiziologiniu procesu, sukeliančiu tik trumpalaikes arba neišliekančias pasekmes.

               33

               Remdamasis šia išvada, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar tokia nuoroda, kaip antai „lengvai virškinamas“, gali būti laikoma „teiginiu apie sveikatingumą“, net jeigu ji nereiškia, kad naudingas maistinis ar fiziologinis poveikis, kurį gali sukelti aptariamas vynas, lemia ilgalaikį fizinės būklės pagerėjimą.

               34

               Šiuo atžvilgiu iš Reglamento Nr. 1924/2006 2 straipsnio 2 dalies 5 punkto matyti, kad „teiginys apie sveikatingumą“, kaip tai suprantama pagal minėtą reglamentą, apibrėžiamas remiantis ryšiu tarp maisto produkto ar vienos iš jo sudėtinių dalių ir sveikatos. Todėl reikia konstatuoti, kad tokiu apibrėžimu nepateikiama paaiškinimų nei dėl tiesioginio ar netiesioginio šio ryšio pobūdžio, nei dėl jo intensyvumo ar trukmės. Tokiomis aplinkybėmis sąvoka „ryšys“ turi būti suprantama plačiai.

               35

               Taigi, viena vertus, sąvoka „teiginys apie sveikatingumą“ turi apimti ne tik ryšį, reiškiantį, kad sveikata pagerėjo dėl maisto produkto vartojimo, bet ir bet kurį kitą ryšį, reiškiantį, kad neigiamo arba žalingo poveikio sveikatai, kurį sukelia arba, tam tikrais atvejais lemia toks vartojimas, nėra arba jis mažas, ir kad todėl išsaugoma gera sveikatos būklė, nepaisant minėto potencialiai žalingo vartojimo.

               36

               Kita vertus, sąvoka „teiginys apie sveikatingumą“ laikoma apimančia ne tik tam tikro maisto produkto konkretaus kiekio, paprastai sukeliančio tik trumpalaikį ir neišliekantį poveikį, retkarčiais pasitaikančio vartojimo pasekmes, bet ir tokio maisto produkto pasikartojančio, reguliaraus, netgi dažno vartojimo, kurio poveikis nebūtinai tik trumpalaikis ir neišliekantis, pasekmes.

               37

               Iš tikrųjų, kaip matyti iš kartu skaitomų Reglamento Nr. 1924/2006 1 ir 10 konstatuojamųjų dalių, pripažinta, kad teiginiais, kuriais pažymėti maisto produktai reklamuojami kaip turintys daugiau maistinių, fiziologinių ar kitų sveikatai naudingų savybių nei kiti panašūs maisto produktai, gali būti daroma įtaka vartotojų pasirinkimui. Kadangi toks pasirinkimas tiesiogiai lemia įvairių maistinių ar kitų medžiagų, kurias jie pasirenka vartoti, bendrą suvartojamą kiekį, jis pagrindžia minėtame reglamente nustatytus ribojimus dėl šių teiginių vartojimo.

               38

               Taigi reikia atsižvelgti tiek į trumpalaikes ir neišliekančias, tiek ir kumuliacines pasikartojančio ir ilgai trunkančio tam tikro maisto produkto vartojimo pasekmes fizinei būklei.

               39

               Šiuo atveju ginčijamas teiginys, kuriuo nurodoma, kad vynas gerai pasisavinamas ir lengvai virškinamas, visų pirma reiškia, kad virškinimo sistemai, taigi daliai žmogaus organizmo, jis nekenkia arba kenkia labai mažai ir kad šios sistemos būklė išlieka santykinai tvirta ir nepakitusi net po to, kai nutraukiamas sistemingas vartojimas, dėl bendro suvartoto kiekio ir ilgos vartojimo trukmės, nes šis vynas pasižymi mažesniu rūgštumu.

               40

               Taigi aptariamas teiginys gali asocijuotis su ilgalaikiu naudingu fiziologiniu poveikiu, pasireiškiančiu geros virškinimo sistemos būklės išsaugojimu, kai kitų vynų atveju daroma prielaida, jog dažnas jų vartojimas gali sukelti ilgalaikes neigiamas pasekmes virškinimo sistemai, taigi ir sveikatai.

               41

               Atsižvelgiant į pateiktus paaiškinimus, į du pirmuosius klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1924/2006 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad sąvoka „teiginys apie sveikatingumą“ apima tokią nuorodą, kaip antai „lengvai virškinamas“, prie kurios pažymėta, kad yra tik nedidelis medžiagų, daugelio vartotojų laikomų žalingomis, kiekis.

         Dėl trečiojo klausimo

               42

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamente Nr. 1924/2006 įtvirtintas besąlyginis draudimas vyno gamintojui arba platintojui naudoti tokios rūšies teiginį, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, net jeigu šis teiginys atitinka tikrovę, suderinamas su ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa.

               43

               Pagal ESS 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą Europos Sąjunga pripažįsta Chartijoje išdėstytas teises, laisves ir principus; Chartija turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys.

               44

               Dėl pagrindinių teisių, kurios yra svarbios nagrinėjamo draudimo atžvilgiu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Chartijos 15 straipsnio 1 dalį, pagal kurią kiekvienas turi teisę į darbą ir užsiimti laisvai pasirinkta profesija ar veikla, ir tos pačios Chartijos 16 straipsnį, kuriuo pripažįstama laisvė užsiimti verslu.

               45

               Vis dėlto reikia atsižvelgti ir į Chartijos 35 straipsnio antrą sakinį, kuriuo reikalaujama, kad apibrėžiant ir vykdant visą Sąjungos politiką ir veiklą būtų užtikrinamas aukštas žmonių sveikatos apsaugos lygis. Iš tikrųjų, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1924/2006 1 ir 18 konstatuojamųjų dalių, sveikatos apsauga yra vienas iš pagrindinių šio reglamento tikslų.

               46

               Tokiomis aplinkybėmis besąlyginio draudimo naudoti tokios rūšies teiginį, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, suderinamumas turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į laisvę pasirinkti profesiją ir laisvę užsiimti verslu, bet ir į sveikatos apsaugą.

               47

               Iš to matyti, kad vertinama turi būti atsižvelgiant į būtinybę suderinti reikalavimus, susijusius su šių skirtingų Sąjungos teisės sistemoje saugomų pagrindinių teisių apsauga ir teisinga jų pusiausvyra (šiuo klausimu žr. 2008 m. sausio 29 d. Sprendimo Promusicae, C-275/06, Rink. p. I-271, 65 ir 66 punktus).

               48

               Pirmiausia dėl sveikatos apsaugos svarbu pažymėti, kad, atsižvelgiant į su alkoholio vartojimu susijusius priklausomybės ir piktnaudžiavimo pavojus, taip pat kompleksines neigiamas pasekmes, visų pirma, sunkių ligų išsivystymą, alkoholiniai gėrimai yra konkreti maisto produktų kategorija, kuriai taikomas labai griežtas reglamentavimas.

               49

               Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra ne kartą pripažinęs, kad alkoholinių gėrimų reklamą ribojančias priemones, kuriomis siekiama kovoti su piktnaudžiavimu alkoholiu, pateisina rūpestis dėl visuomenės sveikatos, o visuomenės sveikatos apsauga, vadovaujantis ir SESV 9 straipsniu, yra bendrojo intereso tikslas, prireikus galintis pateisinti pagrindinės laisvės apribojimą (žr. šiuo klausimu 1980 m. liepos 10 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 152/78, Rink. p. 2299, 17 punktą; 1991 m. liepos 25 d. Sprendimų Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía, C-1/90 ir C-176/90, Rink. p. I-4151, 15 punktą; 2004 m. liepos 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-262/02, Rink. p. I-6569, 30 punktą ir 2004 m. liepos 13 d. Sprendimo Bacardi France, C-429/02, Rink. p. I-6613, 37 punktą).

               50

               Be to, nors Reglamento Nr. 1924/2006 3 straipsnio a punkte bendrai nurodyta, kad teiginiai apie maistingumą ir sveikatingumą negali būti melagingi, dviprasmiški ar klaidinantys, šis nurodymas juo labiau galioja alkoholiniams gėrimams. Iš tikrųjų svarbiausia, kad visi su šiais gėrimais susiję teiginiai nebūtų dviprasmiški tam, kad vartotojai galėtų reguliuoti šių gėrimų vartojimą, atsižvelgdami į su minėtu vartojimu susijusius pavojus, ir taip veiksmingai apsaugotų savo sveikatą.

               51

               Vis dėlto tokioje situacijoje, kaip antai nagrinėjamoje pagrindinėje byloje, ginčijamas teiginys yra neišsamus, net jeigu atitinka tikrovę dėl nurodyto mažesnio rūgštumo. Iš tikrųjų minėtu teiginiu pažymima tam tikra savybė, galinti paskatinti virškinimą, tačiau nutylima, kad, nepaisant gero virškinimo, nepanaikinami ir netgi neapribojami su alkoholinių gėrimų vartojimu susiję pavojai.

               52

               Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo teisėtai nuspręsti, kad tokie teiginiai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra dviprasmiški ar netgi klaidinantys, kai jie susiję su alkoholiniu gėrimu. Iš tikrųjų tai, kad ginčijamu teiginiu pabrėžiamas tik lengvas virškinimas, skatina vartoti aptariamą vyną ir galiausiai didina pavojų pakenkti vartotojų sveikatai dėl nesaikingo bet kokio alkoholinio gėrimo vartojimo. Todėl tokių teiginių draudimas gali būti pateisinamas, atsižvelgiant į reikalavimą užtikrinti aukštą vartotojų sveikatos apsaugos lygį.

               53

               Atsižvelgiant į šiuos paaiškinimus, absoliutus pagrindinėje byloje nagrinėjamos rūšies teiginio draudimas gali būti laikomas būtinu Chartijos 35 straipsnyje įtvirtintų reikalavimų laikymuisi užtikrinti.

               54

               Antra, dėl laisvės pasirinkti profesiją ir užsiimti verslu reikia pažymėti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, laisvė vykdyti profesinę veiklą, kaip ir nuosavybės teisė, nėra absoliučios ir turi būti vertinamos atsižvelgiant į jų socialinę funkciją (šiuo klausimu žr. 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Swedish Match, C-210/03, Rink. p. I-11893, 72 punktą). Todėl naudojimasis šiomis laisvėmis gali būti apribotas, jeigu tokie apribojimai iš esmės atitinka Europos Sąjungos bendrojo intereso tikslus ir, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, nėra neproporcingas ir neleistinas kišimasis, pažeidžiantis pačią šių teisių esmę (1997 m. balandžio 15 d. Sprendimo Irish Farmers Association ir kt., C-22/94, Rink. p. I-1809, 27 punktas ir 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo Booker Aquaculture ir Hydro Seafood, C-20/00 ir C-64/00, Rink. p. I-7411, 68 punktas).

               55

               Kiek tai susiję su minėtais tikslais, iš šio sprendimo 48–53 punktų matyti, kad nagrinėjamu teisės aktu siekiama apsaugoti sveikatą, o tai yra Chartijos 35 straipsnyje pripažintas tikslas.

               56

               Dėl proporcingumo principo laikymosi reikia pažymėti, kad nors nagrinėjamų teiginių draudimu atitinkamų ūkio subjektų profesinė veikla ribojama konkrečiu aspektu, vis dėlto šių laisvių laikymasis esminių aspektų atžvilgiu yra užtikrinamas.

               57

               Iš tikrųjų ginčijamu teisės aktu nedraudžiama alkoholinių gėrimų gamyba ir prekyba jais, o tik aiškiai apibrėžtoje srityje nustatomi tam tikri jų ženklinimo ir reklamos ribojimai.

               58

               Taigi tokioje situacijoje, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, ginčijamas draudimas nedaro įtakos laisvei pasirinkti profesiją ir laisvei užsiimti verslu.

               59

               Iš viso to matyti, kad Reglamente Nr. 1924/2006 numatytas absoliutus draudimas vartoti pagrindinėje byloje nagrinėjamos rūšies teiginį turi būti laikomas atitinkančiu reikalavimą suderinti esamas skirtingas pagrindines teises ir nustatyti teisingą jų pusiausvyrą.

               60

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Reglamente Nr. 1924/2006 numatytas besąlyginis draudimas vyno gamintojui arba pardavėjui vartoti pagrindinėje byloje nagrinėjamos rūšies teiginį, net jeigu šis teiginys atitinka tikrovę, yra suderinamas su ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               61

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą, pastarąjį kartą iš dalies pakeisto 2010 m. vasario 9 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 116/2010, 4 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad sąvoka „teiginys apie sveikatingumą“ apima tokią nuorodą, kaip antai „lengvai virškinamas“, prie kurios pažymėta, kad yra tik nedidelis medžiagų, daugelio vartotojų laikomų žalingomis, kiekis.

                           2.

                           Reglamente Nr. 1924/2006, iš dalies pakeistame Reglamentu Nr. 116/2010, numatytas besąlyginis draudimas vyno gamintojui arba pardavėjui vartoti pagrindinėje byloje nagrinėjamos rūšies teiginį, net jei šis teiginys atitinka tikrovę, yra suderinamas su ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: 2000 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Vokietijos Federacinė Respublika prieš Europos Parlamentą ir Europos Sąjungos Tarybą.#Direktyva 98/43/EB - Teisinis pagrindas.#Byla C-376/98.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2000 m. spalio 5 d.(*)

      „Direktyva 98/43/EB – Tabako produktų reklama ir rėmimas – Teisinis pagrindas – EB sutarties 100a straipsnis (po pakeitimo – EB  95 straipsnis)“
      Byloje C‑376/98
      Vokietijos Federacinė Respublika, atstovaujama Federalinės finansų ministerijos Regierungsdirektor C.‑D. Quassowski, padedamo Berlyno advokato J. Sedemund, Federalinė finansų ministerija, Referat EC2 Graurheindorfer Straße
         108, D - 53117 Bona,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Parlamentą, atstovaujamą Teisės tarnybos poskyrio vadovo C. Pennera ir tarnybos darbuotojo N. Lorenz, nurodžiusį adresą dokumentams
         įteikti Liuksemburge: Europos Parlamento generalinis sekretoriatas, Kirchberg,

      ir
      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą Teisės tarnybos direktoriaus R. Gosalbo Bono ir tarnybos darbuotojų A. Feeney ir S. Marquardt, nurodžiusią
         adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Europos investicijų banko Teisės direktorato generalinio direktoriaus A. Morbill
         kabinetas, 100 boulevard Konrad Adenauer,

      atsakovus,
      palaikomus
      Prancūzijos Respublikos, iš pradžių atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos teisės reikalų direktorato direktoriaus padėjėjo J.‑F. Dobelle ir
         direktorato atsakingos darbuotojos R. Loosli-Surrans, vėliau – direktorato skyriaus vadovės K. Rispal-Bellanger ir R. Loosli-Surrans,
         nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Prancūzijos ambasada, 8b boulevard Joseph II,

      Suomijos Respublikos, atstovaujamos valtionasiamiehet H. Rotkirch ir T. Pynnä, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Suomijos ambasada, 2 rue Heinrich Heine,

      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos Treasury Solicitor’s Department darbuotojos M. Ewing, padedamos QC N. Paines, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Jungtinės Karalystės ambasada, 14, boulevard Roosevelt,

      ir
      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos Teisės tarnybos darbuotojų I. Martínez del Peral ir U. Wölker, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge:
         Komisijos teisės tarnybos darbuotojo C. Gómez de la Cruz kabinetas, Wagner Centre, Kirchberg,

      įstojusių į bylą asmenų,
      dėl prašymo pripažinti negaliojančia 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/43/EB dėl valstybių narių
         įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako produktų reklamą ir rėmimą, suderinimo (OL L 213, 1998, p. 9),

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai J. C. Moitinho de Almeida (pranešėjas), D. A. O. Edward,
         L. Sevón ir R. Schintgen, teisėjai P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, P. Jann, H. Ragnemalm, M. Wathelet
         ir F. Macken

      generalinis advokatas M. Fennelly,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas, ir administratorė L. Hewlett,
      susipažinęs su pranešimu apie bylą,
      išklausęs 2000 m. balandžio 12 d. posėdyje Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos C.-D. Quassowski, padedamo J. Sedemund,
         Parlamento, atstovaujamo C. Pennera ir N. Lorenz, Tarybos, atstovaujamos R. Gosalbo Bono, A. Feeney ir S. Marquardt, Prancūzijos
         Respublikos, atstovaujamos R. Loosli-Surrans, Suomijos Respublikos, atstovaujamos T. Pynnä, Jungtinės Didžiosios Britanijos
         ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos Treasury Solicitor's Department darbuotojos G. Amodeo, padedamos profesoriaus, QC, MP, Her Majesty's Solicitor General for England & Wales, R. Cranston ir N. Paines, Komisijos, atstovaujamos I. Martínez del Peral ir U. Wölker, pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 2000 m. birželio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1988 m. spalio 19 d., Vokietijos Federacinė Respublika pagal EB sutarties
         173 straipsnį (po pakeitimo – EB sutarties 230 straipsnis) pareiškė ieškinį dėl 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir
         Tarybos direktyvos 98/43/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako produktų reklamą ir
         rėmimą, suderinimo (OL L 213, 1992, p. 9, toliau – direktyva) pripažinimo negaliojančia.

      2        1999 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Prancūzijos Respublikai, Suomijos Respublikai, Jungtinei Didžiosios
         Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei ir Europos Bendrijų Komisijai buvo leista įstoti į bylą Europos Parlamento ir Europos
         Sąjungos Tarybos pusėje.

      3        Direktyva buvo priimta remiantis EB sutarties 57 straipsnio 2 dalimi (po pakeitimo – EB 47 straipsnio 2 dalis), EB sutarties
         66 straipsniu (dabar – EB 55 straipsnis) ir EB sutarties 100a straipsniu (po pakeitimo – EB 95 straipsnis).

      4        Direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:

      „Šioje direktyvoje taikomi šie apibrėžimai:
      1) „tabako produktai“ – visi produktai, kuriuos galima rūkyti, uostyti, čiulpti arba kramtyti, tiek, kiek jie pagaminti, net
         iš dalies, iš tabako;

      2) „reklama“ – bet kokia komercinio pranešimo forma, kurios tikslas tiesiogiai ar netiesiogiai skatinti tabako produktą, įskaitant
         reklamą, kurioje tabako produktas konkrečiai neminimas, tačiau yra stengiamasi apeiti draudimą reklamuoti, naudojant prekių
         pavadinimus, prekių ženklus, emblemas ar kitus tabako produktų skiriamuosius požymius;

      3) „rėmimas“ – bet kokia visuomeninio ar privataus indėlio į bet kokį renginį ar veiklą forma, siekiant tiesiogiai ar netiesiogiai
         skatinti tabako produktą;

      4) „tabako prekybos vieta“ – bet kuri vieta, kur siūloma įsigyti tabako produktų.“
      5        Direktyvos 3 straipsnyje nurodyta:

      „1. Nepažeidžiant Direktyvos 89/552/EEB, Bendrijoje yra draudžiamos visos reklamos ir rėmimo formos.
      2. Reklamuojant kitas prekes ar paslaugas, šio straipsnio 1 dalis nedraudžia valstybėms narėms leisti naudoti prekių pavadinimą,
         kuris iki 1988 m. liepos 30 d. jau buvo sąžiningai naudojamas parduodant tam tikros įmonės ar kelių skirtingų įmonių tabako
         produktus bei kitas prekes arba teikiant paslaugas.

      Tačiau šį prekių pavadinimą galima naudoti tik tokiu būdu, kuris aiškiai skiriasi nuo tabako produkto reklamos būdo ir kuriam
         nėra naudojami tabako produktų reklamoje naudojami skiriamieji ženklai.

      3.      a) Valstybės narės užtikrina, kad nė ant vieno tabako produkto nebūtų kito produkto ar paslaugos prekių pavadinimo, prekių
         ženklo, emblemos ar kito skiriamojo požymio, nebent 6 straipsnio 1 dalyje nurodytą dieną minėtuoju tabako produktu jau buvo
         prekiaujama naudojant tokį prekių pavadinimą, prekių ženklą, emblemą ar kitą skiriamąjį požymį;

      b) nuo 6 straipsnio 1 dalyje nurodytos dienos tiekiant ar siūlant rinkoje kokį nors produktą arba paslaugą negalima nepaisyti
         šio straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo ir naudoti prekių pavadinimus, prekių ženklus, emblemas bei kitus skiriamuosius
         požymius, kurie jau yra naudojami reklamuojant tabako produktą.

      Todėl produkto ar paslaugos prekių pavadinimas, prekių ženklas, emblema ar kuris kitas skiriamasis požymis privalo būti pateiktas
         tokiu būdu, kuris aiškiai skirtųsi nuo būdo, naudojamo tabako produkto reklamai.

      4. Draudžiamas bet koks nemokamas platinimas, kuriuo siekiama tiesiogiai arba netiesiogiai reklamuoti tabako produktą.
      5. Ši direktyva netaikoma:
      –        tik tabako verslo specialistams skirtiems informaciniams pranešimams,
      –        parduodamų tabako produktų pristatymui ir jų kainų nurodymui tabako prekybos vietoje,
      –        reklamai, skirtai specializuotų tabako prekybos įmonių pirkėjams, ir reklamai, pateikiamai šių įmonių vitrinose, arba jeigu
         įmonė siūlo įvairias prekes ir paslaugas, prekybai tabako produktais skirtose vietose, taip pat prekybos vietose, kurioms
         Graikijoje dėl socialinių priežasčių („periptera“) taikoma speciali licencijų išdavimo sistema,

      –        prekybai leidiniais, kuriuose reklamuojami tabako produktai ir kurie yra leidžiami bei spausdinami trečiosiose šalyse, jeigu
         minėti leidiniai iš esmės nėra skirti Bendrijos rinkai.“

      6        Direktyvos 4 straipsnyje nurodyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad būtų tinkamai ir veiksmingai įgyvendinamos pagal šią direktyvą priimtos nacionalinės priemonės
         ir jų kontrolė. Šios priemonės gali apimti nuostatas, pagal kurias asmenys arba organizacijos, kurie pagal nacionalinės teisės
         aktus gali pateisinti teisėtus interesus sustabdyti reklamą, nesuderinamą su šia direktyva, gali imtis teisinių veiksmų dėl
         tokios reklamos arba informuoti apie tokią reklamą administracinę instituciją, kuri yra kompetentinga priimti sprendimą dėl
         skundo arba pradėti teismo procesą.“

      7        Direktyvos 5 straipsnyje nustatyta:

      „Ši direktyva nedraudžia valstybėms narėms, laikantis Sutarties nuostatų, nustatyti griežtesnius tabako reklamos arba rėmimo
         reikalavimus, kurie, jų manymu, yra būtini, siekiant garantuoti asmenų sveikatos apsaugą.“

      8        Direktyvos 6 straipsnyje nurodyta:

      „1. Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2001 m. liepos 30 d., įgyvendina šią direktyvą.
         Apie tai jos nedelsdamos praneša Komisijai.

      Valstybės narės, priimdamos šias nuostatas, daro jose nuorodą į šią direktyvą arba tokia nuoroda daroma jas oficialiai skelbiant.
         Nuorodos darymo tvarką nustato valstybės narės.

      2. Valstybės narės pateikia Komisijai nacionalinių teisės aktų, kuriuos jos priėmė šios direktyvos taikymo srityje, pagrindinių
         nuostatų tekstus.

      3. Valstybės narės gali atidėti 3 straipsnio 1 dalies įgyvendinimą:
      –        spaudai – vieneriems metams,
      –        rėmimui – dvejiems metams.
      Ypatingais atvejais ir dėl tinkamai pagrįstų priežasčių valstybės narės gali dar trejus metus, tačiau ne ilgiau kaip iki 2006 m.
         spalio 1 d., toliau leisti remti jau vykdomus pasaulinio masto renginius ar veiklą, jeigu:

      –        pereinamuoju laikotarpiu mažėja tokiam rėmimui skirtos pinigų sumos,
      –        taikomos savanoriško apribojimo priemonės, kad atitinkamų renginių ar veiklos metu būtų sumažintas reklamos matomumas.“
      9        Savo ieškinį Vokietijos Federacinė Respublika grindžia septyniais teisiniais pagrindais, kuriuose teigiama, kad Sutarties
         100a straipsnis nėra tinkamas teisinis direktyvos pagrindas, kad pažeidžiama Sutarties 57 straipsnio 2 dalis ir 66 straipsnis,
         proporcingumo ir subsidiarumo principai, pagrindinės teisės, EB sutarties 30 ir 36 straipsniai (po pakeitimo – EB 28 ir 30 straipsniai)
         ir EB sutarties 190 straipsnis (dabar – EB 253 straipsnis).

      10      Ieškovė ir atsakovai pareiškia, kad jų argumentai dėl 100a straipsnio taip pat taikomi aiškinant Sutarties 57 straipsnio 2 dalį
         ir 66 straipsnį.

      11      Todėl tikslinga reikalavimus, kad Sutarties 100a straipsnis, 57 straipsnio 2 dalis ir 66 straipsnis nėra tinkamas direktyvos
         teisinis pagrindas, , svarstyti kartu.

       Reikalavimai dėl netinkamo teisinio pagrindo
       Šalių argumentai
      12      Ieškovė, remdamasi tiek tabako produktų reklamos rinkos ypatumais, tiek savo 100a straipsnio analize, mano, kad Sutarties
         100a straipsnis nėra tinkamas teisinis direktyvos pagrindas.

      13      Pirma, ieškovė mano, kad dėl rinkos ypatumų tabako produktų reklama iš esmės yra veikla, kurios poveikis nėra jaučiamas už
         atskiros valstybės narės ribų.

      14      Nors tabako produktų reklamos koncepciją paprastai pasirenka gamintojas, konkretų reklamos pateikimo vartotojams būdą lemia
         strategija, kuri priklauso nuo kiekvienos rinkos ypatybių. Sprendimas dėl konkrečios reklamos formos, muzikinio fono, spalvų
         ir kitų produktų reklamos ypatybių priimamas nacionaliniu mastu, atsižvelgiant į kiekvienos valstybės narės kultūrinius savitumus.

      15      Prekybos vadinamosiomis stacionariomis reklamos priemonėmis (plakatais, reklama kine ir viešbučių bei viešojo maitinimo srityje,
         pavyzdžiui, skėčiais ir peleninėmis) tarp valstybių narių praktiškai nėra ir iki šiol jai nebuvo taikomi jokie apribojimai.
         Dėl mokesčių reikėtų pažymėti, kad reklama, kai taikomas nemokamas dalijimas, taip pat neišeina už nacionalinės rinkos ribų.

      16      Ieškovė teigia, kad vienintelė ekonomikos požiūriu svarbi nestacionari reklamos priemonė yra spauda. Reikia pripažinti, kad
         žurnalai ir dienraščiai yra tabako produktų reklamos priemonė, tačiau Bendrijos viduje prekyba šiais produktais labai ribota.
         Į kitas valstybes nares eksportuojama kur kas mažiau nei 5 % žurnalų, o dienraščiuose tabako produktų reklamos kur kas mažiau
         nei žurnaluose. 1997 m. Vokietijoje dienraščių bendrų reklamos pajamų dalis, gaunama iš tabako produktų reklamos, sudarė tik
         0,4 %.

      17      Ribota tarptautinė prekyba laikraščiais paaiškina, kodėl valstybės narės netaiko jiems apribojimų, kuriais nacionalinei spaudai
         draudžiama priimti tabako produktų reklamą. Belgijos ir Airijos teisė aiškiai leidžia importuojamoje spaudoje skelbti tokią
         reklamą, o Prancūzijos teismuose pateikti ieškiniai, kuriais siekiama uždrausti jų importą, buvo atmesti.

      18      Dėl direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje minimų „diversifikuotų“ produktų ieškovė tvirtina, kad dėl netikslios šios straipsnio
         dalies formuluotės jos nuostatos gali būti skirtingai aiškinamos ir gali kilti naujų prekybos apribojimų. Bet kokiu atveju
         direktyvoje nėra punkto dėl laisvos prekybos, kuris neleistų valstybėms narėms, nesinaudojančioms tos nuostatos suteikiama
         galimybe, uždrausti prekiauti prekėmis iš kitų valstybių narių, kurios ta galimybe pasinaudojo.

      19      Ieškovė teigia, kad centralizuotų reklamos strategijų rengimas ir protinis darbas, būdingas reklamos paslaugoms, kurias teikia
         reklamos agentūros, neįeina į direktyvos taikymo sritį. Jos 2 straipsnio 2 dalyje reklama apibrėžta tik kaip vartotojams skirtas
         reklamos galimybių praktinis panaudojimas.

      20      Ieškovė taip pat teigia, kad rėmėjas ir organizatorius daugiausia bendrauja nacionaliniu lygmeniu, nes abu jie paprastai yra
         įsteigti toje pačioje valstybėje narėje. Be to, net tada, kai taip nėra, nacionalinėje teisėje nėra nustatyta jokių kliūčių
         rėmimui, nes susitarimai dėl vietos reklamai kuriame nors renginyje sudaromi vietos mastu. Jokie apribojimai nėra taikomi
         ir remiamų renginių televizijos transliacijoms.

      21      Konkurencijos iškraipymo dėl nacionalinės teisės skirtumų atžvilgiu ieškovė teigia, kad, atsižvelgiant į direktyvos pirmą
         konstatuojamąją dalį, direktyva nėra siekiama pašalinti tokį iškraipymą tabako pramonės sektoriuje.

      22      Dėl konkurencijos tarp reklamos produktų gamintojų ieškovė teigia, kad jų veikla tik labai nedaug peržengia nacionalinės teritorijos
         ribas ir kad tarp jų nėra jokių konkurencinių santykių, nes tabako produktų reklamos strategijos pirmiausia skirtos nacionalinei
         rinkai. Spaudos atveju importuojami produktai nekonkuruoja su vietos produktais ir bet kuriuo atveju jų rinkos dalis importuojančiojoje
         valstybėje narėje negali būti laikoma svarbia.

      23      Antra, savo Sutarties 100a straipsnio analizėje ieškovė teigia, kad, pirma, 100a straipsniu Bendrijos teisės aktų leidėjams
         yra suteikiami įgaliojimai suderinti valstybių narių nacionalinės teisės nuostatas tiek, kiek to reikia siekiant stiprinti
         vidaus rinką. Priimto akto preambulėje neužtenka vien paminėti šį straipsnį, antraip taptų neįmanoma teismine tvarka peržiūrėti
         100a straipsnio pasirinkimą kaip teisinio pagrindo. Priimtas aktas turi realiai prisidėti prie vidaus rinkos tobulinimo.

      24      Ieškovės manymu, taip nėra. Atsižvelgiant į tai, kad vienintelis leidžiamas reklamos būdas, tai yra reklama prekybos vietoje,
         sudaro tik 2 % tabako pramonės reklamos išlaidų, galima teigti, kad direktyva faktiškai visiškai uždraudžia tabako reklamą.
         Taigi direktyva ne skatina tabako produktų reklamos priemonių prekybą ir laisvę teikti paslaugas toje srityje, o beveik visiškai
         atima šias laisves. Be to, ieškovės manymu, direktyva sukuria naujas prekybos kliūtis, kurių anksčiau nebuvo. Taigi dėl tabako
         reklamos draudimo tampa beveik neįmanoma importuoti naujus produktus ir jais prekiauti, o tai gali sukelti prekybos tarp valstybių
         sąstingį.

      25      Svarstydama, ar šia direktyva numatytas suderinimas buvo būtinas siekiant pašalinti konkurencijos iškraipymus, ieškovė išplečia
         pirmiau išdėstytą nuomonę dėl tabako produktų reklamos rinkos teiginiu, kad direktyva iškraipo konkurenciją ne tabako pramonės
         rinkose tokiais būdais, kurių anksčiau nebuvo.

      26      Tą patį galima pasakyti ir apie diversifikuotus produktus, nurodytus direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje, kuri nustato tokias
         ribojančias sąlygas, jog šiuos produktus gaminančios įmonės turi arba uždaryti savo gamyklas, arba patirti nemažų papildomų
         išlaidų, arba prarasti nemažą savo rinkos dalį, kuri atitektų jų konkurentėms.

      27      Reikia pripažinti, ir tai aiškiai matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, kad teisės suderinimu gali būti teisėtai siekiama,
         jog neatsirastų naujų prekybos kliūčių dėl skirtingos valstybių narių nacionalinės teisės raidos. Tačiau direktyva gali būti
         pasiekiamas vienintelis rezultatas: iš karto atsiras naujų nuolatinių prekybos kliūčių.

      28      Kitos direktyvos, kurios priimtos remiantis Sutarties 100a straipsniu ir kuriomis draudžiama tam tikra veikla, ieškovės nuomone,
         skiriasi nuo šios direktyvos. Taigi klaidinančios reklamos draudimu siekiama skatinti tarptautinę prekybą, garantuojant sąžiningą
         reklamą visoje Bendrijoje; analogiškai, draudimu naudoti produkto sudedamąsias medžiagas, gamybos procesus arba rinkodaros
         formas, kurios kenkia sveikatai, siekiama sukurti atitinkamų produktų vidaus rinką, leidžiant juos gaminti, prekiauti ir vartoti
         be pavojaus sveikatai.

      29      Ieškovė taip pat teigia, kad 100a straipsnis turėtų būti pasirenkamas kaip teisinis pagrindas tik tada, kai kliūtys naudojimuisi
         pagrindinėmis teisėmis ir konkurencijos iškraipymas yra dideli. Sutarties 30 ir 36 straipsnių atžvilgiu Teisingumo Teismo
         praktika, pagal kurią šios nuostatos draudžia net pačias mažiausias prekybos kliūtis, negali būti taikoma srityje, kurioje
         būtina apibrėžti atitinkamus Bendrijos ir valstybių narių įgaliojimus. Jeigu Bendrijos teisės aktų leidėjams būtų leidžiama
         suderinti nacionalinės teisės nuostatas netgi tada, kai tai neturi jokio pastebimo poveikio vidaus rinkai, jie galėtų priimti
         direktyvas bet kokioje srityje ir peržiūrėjimas teismine tvarka, ar tai atitinka 100a straipsnį, pasidarytų nebereikalingas.

      30      Ieškovė teigia, kad jos 100a straipsnio aiškinimas atitinka ir Teisingumo Teismo praktiką (žr. 1980 m. kovo 18 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją, 91/79, Rink. p. 1099, 8 punktą ir 1991 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, vadinamo „Titano dioksido byla“, C‑300/89. Rink. p. I-2867, 23 punktą).

      31      Ieškovės manymu, jos nuomonė, trumpai išdėstyta šio sprendimo 13–22 punktuose, aiškiai įrodo, kad nėra pastebimų kliūčių prekybai
         tabako reklamos priemonėmis arba reklamos agentūrų paslaugų teikimo laisvei ir kad šių agentūrų konkurencija nėra pastebimai
         iškraipoma.

      32      Galiausiai ieškovė teigia, kad 100a straipsniu remtis negalima, jeigu priemonės „svorio centras“ yra ne vidaus rinkos skatinimas,
         o visuomenės sveikatos apsauga.

      33      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrija negali remtis 100a straipsniu, kai priimamas teisės aktas tik menkai
         suderina rinkos sąlygas Bendrijos viduje (1991 m. spalio 4 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑70/88, Rink. p. I-4529, 17 punktas; 1993 m. kovo 17 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑155/91, Rink. p. I‑939, 19 punktas; 1994 m. birželio 28 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑187/93, Rink. p. I-2857, 25 punktas ir 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą, C‑84/94, Rink. p. I-5755, 45 punktas).

      34      Tačiau tiek direktyvos priėmimo procesas, tiek jos turinys ir tikslas rodo, kad šios priemonės „svorio centras“ yra visuomenės
         sveikatos apsauga.

      35      Ieškovė pastebi, kad direktyva skiriasi nuo tos, dėl kurios buvo priimtas sprendimas pirmiau minėtoje „Titano dioksido“ byloje.
         Toje byloje aplinkos apsaugos politikos įgyvendinimo ir vidaus rinkos sukūrimo buvo siekiama lygiagrečiai ir kiekvienas iš
         šių Bendrijos tikslų turėjo savo teisinį pagrindą, atitinkamai EB sutarties 130r straipsnį (po pakeitimo – EB 174 straipsnis)
         ir 100a straipsnį, kurie leido suderinti nacionalinius įstatymus. Tačiau šiuo atveju taip nėra, nes direktyvos „svorio centras“
         yra visuomenės sveikatos politika, tačiau suderinimo priemonės toje srityje yra aiškiai draudžiamos EB sutarties 129 straipsnio
         4 dalies pirmąja įtrauka (po pakeitimo – EB 152 straipsnio 4 dalies pirmoji pastraipa).

      36      Parlamentas, Taryba ir juos palaikančios į bylą įstojusios šalys, remdamosi, pirma, vidaus rinkos egzistavimu tabako produktų
         reklamos sektoriuje ir, antra, 100a straipsnio analize, mano, kad direktyva buvo teisėtai priimta Sutarties 100a straipsnio
         pagrindu.

      37      Parlamentas, Taryba ir Komisija tvirtina, kad tabako produktų reklamos sektoriuje egzistuoja vidaus rinka, kurioje vykdomos
         reklamos kampanijos dažnai yra centralizuotos ir sukurtos Bendrijoje įsisteigusių reklamos agentūrų. Nors pasirinktos reklamos
         strategijos ir temos taikomos nacionaliniu mastu, tematika, simboliai, emblemos ir kiti elementai yra pasirenkami ir siūlomi
         tarptautiniu lygmeniu bei pasiekia kelių valstybių narių vartotojus.

      38      Taryba tvirtina, kad viešbučių ir viešojo maitinimo sektoriuje, net jei reklama daro poveikį tik vietos gyventojams, identiškos
         reklamos priemonės gali būti naudojamos keliose valstybėse narėse, nes jose dažnai vartojama anglų kalba.

      39      Parlamentas ir Taryba atkreipia dėmesį į tarptautinį nemokamo dalijimo reklamos pobūdį, kuris sudaro tam tikro prekių ženklo
         vienodos reklamos koncepcijos dalį. Parlamentas taip pat nurodo, kad jo draudimą pateisina poreikis užkirsti kelią taisyklių
         apėjimui.

      40      Žurnalų, ypač tų, kuriuos Bendrijos vidaus reisuose savo keleiviams dalija oro bendrovės, ir laikraščių, kurie spausdinami
         vienoje valstybėje narėje ir platinami kitose valstybėse narėse ir kuriuose spausdinama tabako produktų reklama, laisvam judėjimui
         taip pat gali trukdyti egzistuojantys valstybių narių teisės aktų skirtumai.

      41      Diversifikuotų produktų atžvilgiu Parlamentas ir Taryba, priešingai nei ieškovė, teigia, kad direktyvos 3 straipsnio 2 dalis
         yra tiksli nuostata, kuri reiškia, kad viena valstybė narė negali užkirsti kelią prekybai produktu, kuriuo teisėtai prekiaujama
         kitoje valstybėje narėje, pasinaudojusioje minėtoje nuostatoje numatyta išimtimi.

      42      Parlamentas ir Taryba teigia, kad rėmimas taip pat turi tarptautinės veiklos elementų. Jie pastebi, kad remiamuose renginiuose
         naudojamų reklamos priemonių, pavyzdžiui, automobilių, vairuotojų aprangos ir aplink trasą pastatytų užtvarų, poveikis neapsiriboja
         poveikiu vietos gyventojams. Bet kuriuo atveju, Tarybos manymu, jeigu rėmėjas ir remiamoji įmonė yra įsikūrę skirtingose valstybėse
         narėse, to pakanka, kad atsirastų tarptautinės veiklos kontekstas.

      43      Galiausiai Parlamentas, Taryba ir Komisija pabrėžia, kad, atsižvelgiant į esminius nacionalinės teisės aktų skirtumus, reklamos
         agentūros negali sukurti ir pasiūlyti vienodų reklamos koncepcijų Bendrijos lygmeniu.

      44      Jų manymu, direktyva, kuri suderinus įstatymus sukuria vienodą tabako produktų reklamos struktūrą vidaus rinkoje, galėjo būti
         teisėtai priimta Sutarties 100a straipsnio pagrindu.

      45      Atsižvelgdami į tai, Parlamentas, Taryba ir Komisija teigia, kad šia nuostata Tarybai suteikti įgaliojimai yra susiję ne tiek
         su prekybos liberalizavimu, kiek su rinkos reguliavimu. Tai paaiškina, kodėl remiantis 100a straipsniu buvo galima priimti
         direktyvas, kuriose nustatyti tam tikri draudimai.

      46      Todėl 1992 m. gegužės 15 d. Tarybos direktyva 92/41EEB, iš dalies keičiančia Direktyvą 89/622/EEB dėl valstybių narių įstatymų
         ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako produktų ženklinimą, derinimo (OL L 158, 1992, p. 30) buvo uždrausta prekyba
         tam tikrais oraliniam vartojimui skirtais tabako produktais ir 1991 m. birželio 18 d. Tarybos direktyva 91/339/EEB, vienuoliktą
         kartą iš dalies keičiančia Direktyvą 76/769/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kai kurių pavojingų
         medžiagų ir preparatų pardavimo ir naudojimo apribojimais, suderinimo (OL L 186, 1991, p. 64) visiškai uždrausta naudoti nurodytus
         preparatus.

      47      Reklamos srityje 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB, iš dalies keičianti Direktyvą 84/450/EEB
         dėl klaidinančios reklamos, kad būtų įtraukta lyginamoji reklama (OL L 290, 1997, p. 18) ir 1992 m. kovo 31 d. Tarybos direktyva
         92/28/EEB dėl žmonėms skirtų medicinos produktų reklamos (OL L 113, 1992, p. 13) taip pat nebuvo skirtos liberalizuoti prekybą.
         Pastarąja direktyva visų pirma buvo nustatyti didelio masto reklamos draudimai, ypač medicinos produktų, kuriems nėra išduotas
         Bendrijos teisę atitinkantis leidimas pateikti juos į rinką (2 straipsnio 1 dalis), ir medicinos produktų, kurių galima įsigyti
         tik su receptais (3 straipsnio 1 dalies pirmoji įtrauka).

      48      Parlamentas, Taryba ir Komisija taip pat mini kitas direktyvas, kuriomis nustatomi daliniai draudimai, kaip antai tabako produktų
         televizijos reklamos draudimas (1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyva 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose
         teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298, 1989, p. 23)) ir priemonės,
         netiesiogiai susijusios su pagrindinėmis laisvėmis, pavyzdžiui,  priemonės dėl vasaros laiko (1994  m. gegužės 30 d. Septintoji
         Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/21/EB dėl su vasaros laiku susijusių nuostatų (OL L 164, 1994, p. 1), arba galimybės
         naudotis tarptautiniu telefono tinklu Bendrijoje (1992 m. gegužės 11 d. Tarybos sprendimas 92/264/EEB dėl standartinio tarptautinio
         telefono kodo įvedimo Bendrijoje (OL L 137, 1992, p. 21).

      49      Sutarties 100a straipsniu galima remtis ne tik tais atvejais, kai dėl teisės aktų skirtumų atsiranda kliūčių naudotis pagrindinėmis
         laisvėmis arba yra iškraipoma konkurencija. Kaip Teisingumo Teismas nusprendė 1995 m. liepos 13 d. Sprendime Ispanija prieš Tarybą (C‑350/92, Rink. p. I‑1985, 33 punktas), pakanka ir to, kad valstybių narių teisės aktų skirtumai gali trukdyti laisvam prekių
         judėjimui. Naudotis 100a straipsniu galima netgi tada, kai siekiama užkirsti kelią skirtingai valstybių narių įstatymų raidai,
         dėl kurios gali atsirasti naujų skirtumų (ten pat, 35 punktas).

      50      Dėl ieškovės argumento, kad 100a straipsnis kaip teisinis pagrindas turėtų būti pasirenkamas tik tada, kai dėl teisės skirtumų
         atsiranda pastebimų prekybos kliūčių arba pastebimai iškraipoma konkurencija, Taryba teigia, kad toks apribojimas, kuris remiasi
         konkurencijos teise, negali būti naudojamas taikant 100a straipsnio. Nustatant įgaliojimų sritį turi būti naudojami objektyvūs
         ir universalūs kriterijai.

      51      Komisija taip pat teigia, kad šiuo atveju konkurencija tikrai iškraipoma. Dėl egzistuojančių teisės aktų skirtumų potencialus
         reklamos agentūrų pelnas priklauso nuo jų įsisteigimo vietos arba rinkos, kurioje jos vykdo savo veiklą. Jeigu laikraščiai
         ar kiti periodiniai leidiniai iš kitų valstybių narių yra paprasčiausiai toleruojami, nepaisant ribojančių teisės aktų, taikomų
         tos valstybės narės spaudai, minėtoje valstybėje narėje yra iškraipoma konkurencija.

      52      Dėl rėmimo reikėtų pažymėti, jog tokie skirtumai turi įtakos vietos, kurioje vyksta tabako gamintojų remiami renginiai, pasirinkimui,
         o tai sukelia pastebimų ekonominių pasekmių, jeigu remiami tokie sporto renginiai, kaip antai Formulės 1 lenktynės.

      53      Galiausiai tabako gamintojams ir prekybininkams nėra sudaromos vienodos konkurencijos sąlygos ir tai turi įtakos jų padėčiai
         rinkoje. Valstybėse narėse, kuriose galioja ribojantys teisės aktai, ūkio subjektai savo padėtį rinkoje gali išlaikyti arba
         pagerinti tik kainų konkurencijos keliu.

      54      Atsakydami į ieškovės argumentą, kad visuomenės sveikatos apsauga yra direktyvos „svorio centras“, Parlamentas, Taryba ir
         Komisija teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką pagrindinis faktorius, kuriuo turi būti remiamasi vertinant kurio nors
         akto teisinio pagrindo pasirinkimą, yra to akto tekstas. Iš direktyvos trečios ir ketvirtos konstatuojamųjų dalių formuluotės
         bei vietos aiškiai matyti, kad žmonių sveikatos apsauga yra vienas iš direktyvos tikslų, kurio siekiama vadovaujantis Sutarties
         100a straipsnio 3 ir 4 dalių nuostatomis, tačiau tai nėra pagrindinis tikslas.

      55      Analogiškai, direktyvos antra konstatuojamoji dalis ir jos 5 straipsnis, kuriuose pripažįstama valstybių narių teisė priimti
         griežtesnes nuostatas nei nustatytos direktyvoje, siekiant užtikrinti visuomenės sveikatos apsaugą, taip pat aiškiai rodo,
         kad rūpinimasis žmonių sveikatos apsauga yra antraeilis tikslas, kuris priklauso nuo pagrindinio.

      56      Atsižvelgdama į tai, Komisija pastebi, kad direktyvoje pabrėžiama visuomenės sveikatos apsauga, nes ji yra pagrindinis arba
         netgi vienintelis derinamų nacionalinių priemonių tikslas, tačiau suderinimo kontekste ji tapo antraeiliu tikslu.

      57      Galiausiai Parlamentas, Taryba ir Komisija teigia, kad direktyvoje nustatytą platų tabako reklamos draudimą lemia Sutarties
         100a straipsnio 3 dalyje nustatyta prievolė remtis aukšto žmonių sveikatos lygio apsauga ir būtinumas užkirsti kelią apeiti
         draudimą.

      58      Jungtinės Karalystės vyriausybė ginčija ieškovės teiginį, kad Sutarties 100a straipsnis yra neteisingai pasirinktas kaip direktyvos
         pagrindas, nes jos pagrindinis tikslas yra ne prekybos reklamos priemonėmis ir su tuo susijusių paslaugų srityje egzistuojančių
         kliūčių pašalinimas, bet žmonių sveikatos apsauga.

      59      Pagal Teisingumo Teismo praktiką pasirenkant priemonės teisinį pagrindą turi būti vadovaujamasi objektyviais veiksniais, kurie
         gali būti peržiūrimi teismine tvarka, įskaitant pirmiausia priemonės tikslą ir turinį.

      60      Objektyviai vertinant, kai kurie direktyvos tikslai yra neatskiriamai susiję su žmonių sveikatos apsauga, o kiti – su konkurencijos
         sąlygų skirtumų pašalinimu ir prekybos liberalizavimu. Ieškovės požiūris, kuriuo siekiama nustatyti, kuris iš šių tikslų yra
         svarbiausias, ne tik prieštarauja Teisingumo Teismo nustatytam objektyviam kriterijui, bet ir yra nepraktiškas.

      61      Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad Sutarties 100a straipsnis suteikia Tarybai ir Parlamentui įgaliojimus priimti
         priemones, susijusias su vidaus rinkos kūrimu bei veikimu, ir mano, kad šiuo atveju priimta priemonė yra priskiriama šiai
         kategorijai.

      62      Kad priemonę būtų galima teisėtai pagrįsti 100a straipsniu, nėra būtina įrodyti, jog dėl jos išauga tarptautinės prekybos
         apimtis. Užtenka to, kad priemone pašalinami konkurencijos sąlygų skirtumai.

      63      Direktyva siekiama pašalinti konkurencijos iškraipymą ne tik reklamos rinkoje, bet ir tabako produktų rinkoje, suderinant
         sąlygas, kuriomis gamintojai gali reklamuoti savo produkciją. Ji taip pat suderina sąlygas, kuriomis tabako pramonė gali remti
         kultūros ir sporto renginius.

      64      Profesionalų sporto komandos yra tarpusavyje konkuruojančios įmonės ir tokios konkurencijos sąlygos pasikeistų, jeigu skirtingose
         valstybėse narėse komandos negalėtų būti vienodai remiamos tabako pramonės, kuri itin noriai remia sporto renginius, siekdama,
         kad šie produktai nebūtų siejami su bloga sveikata.

      65      Pagal Teisingumo Teismo praktiką priemonė gali būti priimta siekiant iš anksto užkirsti kelią skirtingoms nacionalinėms taisyklėms,
         dėl kurių atsirastų didelių prekybos kliūčių. Dabartinė situacija, kai toleruojami leidiniai, kuriuose spausdinama tabako
         reklama, gali pasikeisti dėl nacionalinių tai reglamentuojančių nuostatų raidos, jas vis griežtinant. Taigi yra pavojus, kad
         prekybos kliūčių gali padaugėti, ir jas siekiama pašalinti direktyva.

      66      Dėl ieškovės argumento, kad Sutarties 100a straipsniu turėtų būti galima remtis tik tada, kai yra pastebimų pagrindinių laisvių
         apribojimų arba pastebimai iškraipoma konkurencija, Jungtinės Karalystės vyriausybė pastebi, kad nėra nė vieno konkretaus
         kriterijaus, kuris leistų nustatyti tokį skirtumą.

      67      Ji pabrėžia, kad jos siūlomą 100a straipsnio aiškinimą patvirtina Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią tik tam tikrą veiklą
         uždraudžianti direktyva, siekiant, kad būtų pašalintas konkurencijos iškraipymas, gali būti priimama remiantis tuo straipsniu
         (žr. minėtą „Titano dioksido“ bylą).

      68      Prancūzijos vyriausybė mano, kad direktyva buvo teisėtai priimta remiantis Sutarties 100a straipsniu. Ji grindžia šią nuomonę
         argumentais, kuriuose remiasi teisės aktų leidybos pavyzdžiais, susijusiais su derinimu visuomenės sveikatos srityje, Teisingumo
         Teismo praktika dėl Sutarties 129 straipsnio ir galiausiai naujų suderinimo priemonių, kurios šiuo metu yra priimamos, teisiniu
         pagrindu.

      69      Kaip teisės aktų leidybos pavyzdžius, ji nurodo direktyvas dėl farmacijos preparatų, pavyzdžiui, 1965 m. sausio 26 d. Tarybos
         direktyvą 65/65/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su patentuotais vaistais, derinimo (OL 22, 1965, p. 369),
         1990 m. balandžio 23 d. Tarybos direktyvą 90/220/EEB dėl sąmoningo genetiškai modifikuotų organizmų išleidimo į aplinką (OL L 117,
         1990, p. 15) bei 1976 m. liepos 27 d. Tarybos direktyvą 76/768/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kosmetikos gaminiais,
         suderinimo (OL L 262, 1976, p. 169). Šiose direktyvose visuomenės sveikatos apsaugos tikslai derinami su laisvo prekių judėjimo
         ir konkurencijos iškraipymo pašalinimo tikslais, o jų nuostatų, kuriomis derinami įstatymai dėl visuomenės sveikatos, teisėtumas
         nebuvo ginčijamas.

      70      Teisingumo Teismo praktikos dėl Sutarties 129 straipsnio atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė cituoja 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimą
         Jungtinė Karalystė prieš Komisiją (C‑180/96, Rink. p. I‑2265) ir 2000 m. balandžio 4 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą (C‑269/97, Rink. p. I‑2257), kuriuose Teisingumo Teismas aiškiai išaiškino, kad žmonių sveikatos apsauga yra sudedamoji Bendrijos
         politikos ir kitų sričių, įskaitant ir vidaus rinkos politiką, dalis.

      71      Galiausiai direktyvos dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tabako produktų gamyba, pardavimu ir pateikimu, derinimo
         projekto teisinis pagrindas yra Sutarties 100a straipsnis. Be to, globojant Pasaulio sveikatos organizacijai buvo pradėtos
         derybos, inter alia, ir dėl protokolo, susijusio su tabako produktų reklama. Komisijai suteiktų įgaliojimų dalyvauti tose derybose teisinis pagrindas
         yra EB sutarties 228 straipsnis (po pakeitimo – EB 300 straipsnis).

      72      Suomijos vyriausybė pareiškė, kad, atsižvelgiant į prekybos kliūtis ir konkurencijos iškraipymą, kuris atsiranda dėl skirtumų
         tarp valstybių narių įstatymų, direktyva buvo teisėtai priimta remiantis Sutarties 100a straipsniu.

      73      Ji atkreipia dėmesį į tarptautinius reklamos rinkos ir tabako produktų reklamos aspektus, kuriuos paminėjo Parlamentas, Taryba
         bei Komisija, ir priduria, kad šios rinkos internacionalizacija yra dar intensyvesnė dėl elektroninių ryšio priemonių, ypač
         reklamos internete. Per žiniasklaidos priemones, pavyzdžiui, televiziją, tabako produktų reklama pasiekia valstybes nares,
         kuriose tokia reklama draudžiama. Taigi, pavyzdžiui, Suomijoje, kur tiesioginė tabako produktų reklama yra draudžiama nuo
         1976 m., atlikti tyrimai rodo, kad 1996 m. trijų nacionalinių televizijos kanalų sporto programose per vieną mėnesį buvo transliuojamos
         keturios valandos tokių produktų reklamos.

      74      Suomijos vyriausybė taip pat mini konkurencijos iškraipymą tabako produktų ir rėmimo sektoriuose. Rėmimas, kuris nėra prieinamas
         smulkioms įmonėms, sukuria nelygybę, nesuderinamą su bendrąja rinka.

      75      Dėl sveikatos apsaugos svarbos direktyvoje Suomijos vyriausybė pateikia tuos pačius argumentus kaip ir Parlamentas, Taryba
         bei Komisija, kurie trumpai išdėstyti šio sprendimo 54–57 punktuose.

       Teisingumo Teismo vertinimas
       Sutarties 100a straipsnio, 57 straipsnio 2 dalies ir 66 straipsnio pasirinkimas kaip teisinio pagrindo ir jo peržiūrėjimas
         teismine tvarka

      76      Direktyva yra skirta derinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su tabako produktų reklama ir rėmimu.
         Atitinkamos nacionalinės priemonės daugiausia yra priimtos vadovaujantis visuomenės sveikatos apsaugos tikslais.

      77      Sutarties 129 straipsnio 4 dalies pirmoje įtraukoje neminimas joks valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų derinimas,
         kuriuo būtų siekiama saugoti ir gerinti žmonių sveikatą.

      78      Tačiau ta nuostata nereiškia, kad derinimo priemonės, priimtos remiantis kitomis Sutarties nuostatomis, negali turėti jokios
         įtakos žmonių sveikatos apsaugai. Iš tiesų 129 straipsnio 1 dalies trečiojoje pastraipoje nustatoma, kad sveikatos reikalavimai
         turi būti Bendrijos politikos kitose srityse dalis.

      79      Tačiau kiti Sutarties straipsniai negali būti naudojami kaip teisinis pagrindas, kad būtų apeitas Sutarties 129 straipsnio
         4 dalies pirmoje įtraukoje nustatytas aiškus suderinimo draudimas.

      80      Šiuo atveju direktyva nustatytas nacionalinių įstatymų dėl tabako produktų reklamos ir rėmimo derinimas yra grindžiamas Sutarties
         100a straipsniu, 57 straipsnio 2 dalimi ir 66 straipsniu.

      81      Sutarties 100a straipsnio 1 dalis suteikia Tarybai įgaliojimus, laikantis 189b straipsnyje (dabar – EB 251 straipsnis) minimos
         tvarkos ir pasikonsultavus su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu, nustatyti priemones suderinti valstybių narių įstatymų
         ir kitų teisės aktų nuostatas, skirtas vidaus rinkai sukurti ir veikti.

      82      Pagal EB sutarties 3 straipsnio c dalį (po pakeitimo – EB 3 straipsnio 1 dalies c punktas) vidaus rinkai yra būdingas visų
         kliūčių laisvam prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimui tarp valstybių narių panaikinimas. EB sutarties 7a straipsnio
         (po pakeitimo – EB 14 straipsnis), kuriame nustatyta, jog reikia imtis priemonių, kad būtų sukurta vidaus rinka, 2 dalyje
         nurodoma, kad šią rinką sudaro vidaus sienų neturinti erdvė, kurioje pagal Sutarties nuostatas užtikrinamas laisvas prekių,
         asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimas.

      83      Iš visų šių nuostatų išplaukia, kad Sutarties 100a straipsnio 1 dalyje minimomis priemonėmis siekiama pagerinti vidaus rinkos
         sukūrimo ir veikimo sąlygas. Aiškinimas, kad šis straipsnis suteikia Bendrijos teisės aktų leidėjams bendrus įgaliojimus reglamentuoti
         vidaus rinką, ne tik prieštarautų pirmiau išvardytų nuostatų tiksliai formuluotei, bet ir būtų nesuderinamas su EB sutarties
         3b straipsnyje (dabar – EB 5 straipsnis) įteisintu principu, pagal kurį Bendrija turi tik tuos įgaliojimus, kurie jai yra
         konkrečiai suteikti.

      84      Be to, priemone, priimta remiantis Sutarties 100a straipsniu, iš tiesų turi būti siekiama pagerinti vidaus rinkos kūrimo ir
         veikimo sąlygas. Jeigu tam, kad kaip teisinis pagrindas būtų pasirinktas 100a straipsnis, pakanka konstatuoti vien nacionalinių
         taisyklių skirtumus ir abstraktų pavojų, jog gali atsirasti kliūčių naudotis pagrindinėmis laisvėmis arba jog dėl to bus iškraipoma
         konkurencija, tinkamo teisinio pagrindo peržiūra teismine tvarka tampa neefektyvi. Tokiu atveju Teisingumo Teismas negalėtų
         vykdyti užduoties, kuri jam patikėta EB sutarties 164 straipsniu (dabar – EB 220 straipsnis), tai yra užtikrinti, kad aiškinant
         ir taikant Sutartį būtų laikomasi teisės.

      85      Taigi nagrinėdamas, ar teisingai kaip teisinis pagrindas buvo pasirinktas 100a straipsnis, Teisingumo Teismas turi patikrinti,
         ar priemone, kurios teisėtumas yra ginčijamas, iš tiesų siekiama Bendrijos teisės aktų leidėjų nurodytų tikslų (pirmiausia
         žr. minėto sprendimo Ispanija prieš Tarybą 25–41 punktus ir 1997 m. gegužės 13 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑233/94, Rink. p. I-2405, 10–21 punktus).

      86      Žinoma, kaip Teisingumo Teismas nurodė savo sprendimo minėtoje byloje Ispanija prieš Tarybą 35 punkte, pasirinkti 100a straipsnį kaip teisinį pagrindą galima, jeigu siekiama užkirsti kelią naujoms prekybos kliūtims,
         galinčioms kilti dėl nevienodos nacionalinės teisės aktų raidos. Tačiau tokių kliūčių atsiradimas turi būti tikėtinas, o atitinkama
         priemonė – tokia, kad užkirstų joms kelią.

      87      Pirmiau išvardytos aplinkybės taikomos aiškinant Sutarties 57 straipsnio 2 dalį, kai ji nagrinėjama kartu su Sutarties 66 straipsniu,
         kuriame aiškiai minimos priemonės, kuriomis siekiama palengvinti paslaugų teikimo veiklos pradžią ir vykdymą. Tomis nuostatomis
         taip pat siekiama suteikti Bendrijos teisės aktų leidėjams konkrečius įgaliojimus priimti priemones, kuriomis siekiama pagerinti
         vidaus rinkos veikimą.

      88      Be to, jeigu įvykdytos sąlygos, kad 100a straipsnį, 57 straipsnio 2 dalį ir 66 straipsnį būtų galima pasirinkti kaip teisinį
         pagrindą, Bendrijos teisės aktų leidėjams negalima uždrausti tai padaryti, motyvuojant tuo, jog priimant sprendimus lemiamas
         veiksnys yra visuomenės sveikatos apsauga. Atvirkščiai, 129 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad sveikatos apsauga užtikrinama
         nustatant visas Bendrijos politikos kryptis, o 100a straipsnio 3 dalyje aiškiai nurodyta, kad suderinimo procese turi būti
         užtikrinta aukšto lygio žmonių sveikatos apsauga.

      89      Todėl būtina patikrinti, ar, atsižvelgiant į visas pirmiau išvardytas aplinkybes, direktyvą buvo galima priimti Sutarties
         100a straipsnio, 57 straipsnio 2 dalies ir 66 straipsnio pagrindu.

       Direktyva
      90      Direktyvos pirmoje konstatuojamoje dalyje Bendrijos teisės aktų leidėjai pažymi, kad nacionalinės teisės aktai dėl tabako
         produktų reklamos ir rėmimo skiriasi ir kadangi tokia reklama bei rėmimas peržengia valstybių narių sienas, yra tikėtina,
         kad dėl šių skirtumų iškils kliūčių produktų, kurie yra tokios veiklos priemonės, judėjimui ir naudojimuisi laisve teikti
         paslaugas toje srityje, taip pat bus iškraipoma konkurencija ir tai apsunkins vidaus rinkos veikimą.

      91      Pagal antrą konstatuojamąją dalį tokias kliūtis būtina pašalinti ir tam reikia suderinti taisykles, reglamentuojančias tabako
         produktų reklamą ir rėmimą, kartu leidžiant valstybėms narėms tam tikromis aplinkybėmis nustatyti tokius reikalavimus, kurie
         joms atrodo būtini, siekiant užtikrinti asmenų sveikatos apsaugą.

      92      Direktyvos 3 straipsnio 1 dalimi draudžiamos visos tabako produktų reklamos ir rėmimo formos, o 3 straipsnio 4 dalimi draudžiamas
         bet koks nemokamas platinimas, kurio tikslas arba poveikis yra tokių produktų skatinimas. Tačiau ji nėra taikoma informacijai,
         skirtai tabako verslo specialistams, reklamai pardavimo vietose arba leidiniuose, kurie leidžiami ir spausdinami trečiosiose
         šalyse ir kurie iš esmės nėra skirti Bendrijos rinkai (3 straipsnio 5 dalis).

      93      Direktyva taip pat nuo 1988 m. liepos 30 d. uždraudžiama naudoti tuos pačius pavadinimus tabako produktams ir kitiems produktams
         arba paslaugoms, išskyrus produktus ir paslaugas, kuriais buvo prekiaujama iki tos dienos ir kurių pavadinimas taip pat naudojamas
         tabako produktų, kurių naudojimas tam tikromis sąlygomis yra leidžiamas (3 straipsnio 2 dalis). Nuo 2001 m. liepos 30 d. ant
         tabako produktų negali būti kito produkto ar paslaugos prekių pavadinimo, prekių ženklo, emblemos ar kito skiriamojo požymio,
         nebent nurodytą dieną minėtuoju tabako produktu jau buvo prekiaujama naudojant tokį prekių pavadinimą, prekių ženklą, emblemą
         ar kitą skiriamąjį požymį (3 straipsnio 3 dalies a punktas).

      94      Pagal 5 straipsnį direktyva nedraudžia valstybėms narėms, laikantis Sutarties nuostatų, nustatyti griežtesnius tabako produktų
         reklamos ar rėmimo reikalavimus, kurie, jų manymu, yra būtini siekiant garantuoti asmenų sveikatos apsaugą.

      95      Todėl būtina patikrinti, ar direktyva iš tiesų padeda pašalinti kliūtis laisvam prekių judėjimui ir laisvei teikti paslaugas,
         taip pat  konkurencijos iškraipymus.

       Laisvo prekių judėjimo ir laisvės teikti paslaugas kliūčių pašalinimas
      96      Akivaizdu, kad dėl skirtumų tarp nacionalinės teisės aktų dėl tabako produktų reklamos yra arba gali atsirasti kliūčių laisvam
         prekių judėjimui ir laisvei teikti paslaugas.

      97      Pavyzdžiui, dėl periodinių leidinių, žurnalų ir laikraščių, kuriuose spausdinama tabako produktų reklama, ieškovė teisingai
         nurodė, kad šiuo metu nėra jokių kliūčių importuoti juos į valstybes nares, kuriose tokia reklama draudžiama. Tačiau, atsižvelgiant
         į nacionalinėje teisėje pastebimą tendenciją vis labiau riboti tabako produktų reklamą, kuri atspindi nuomonę, kad dėl tokios
         reklamos pastebimai auga tabako vartojimas, tikėtina, kad ateityje iškils kliūčių laisvam spaudos produktų judėjimui.

      98      Todėl iš esmės direktyva, kuria draudžiama reklamuoti tabako produktus periodiniuose leidiniuose, laikraščiuose ir žurnaluose,
         gali būti priimama remiantis Sutarties 100a straipsniu, kad būtų užtikrintas laisvas spaudos produktų judėjimas, kaip ir Direktyva
         89/522, kurios 13 straipsniu draudžiama tabako produktų televizijos reklama siekiant laisvo televizijos programų transliavimo.

      99      Tačiau daugelio tabako produktų reklamos formų atžvilgiu direktyvos 3 straipsnio 1 dalies draudimo negalima pateisinti būtinybe
         pašalinti laisvo reklamos priemonių judėjimo arba laisvės teikti paslaugas reklamos srityje kliūtis. Tai galima teigti, pavyzdžiui,
         reklamos ant plakatų, skėčių, peleninių ir kitų viešbučiuose, restoranuose ir kavinėse naudojamų daiktų atžvilgiu, taip pat
         draudimo rodyti reklaminius filmus kino teatruose atžvilgiu, nes šie draudimai niekaip nepadeda sudaryti geresnių sąlygų pirmiau
         minėtų produktų judėjimui.

      100    Reikia pripažinti, kad priemonėje, priimtoje remiantis Sutarties 100a straipsniu, 57 straipsnio 2 dalimi ir 66 straipsniu,
         gali būti nuostatų, kuriomis nėra siekiama pašalinti kliūtis naudotis pagrindinėmis laisvėmis, jeigu tokios nuostatos yra
         būtinos, kad būtų užtikrinta, jog tam tikri nustatyti draudimai nėra apeinami. Tačiau yra pakankamai aišku, kad ankstesnėje
         pastraipoje minimi draudimai nepriklauso tai kategorijai.

      101    Be to, direktyva nėra užtikrinamas laisvas produktų, kurie atitinka jos nuostatas, judėjimas.

      102    Priešingai nei teigia Parlamentas ir Taryba, direktyvos 3 straipsnio 2 dalis dėl diversifikuotų produktų negali būti aiškinama
         kaip reiškianti, kad jeigu laikomasi toje direktyvoje išdėstytų sąlygų, tos rūšies produktai, kuriais leidžiama prekiauti
         vienoje valstybėje narėje, gali laisvai patekti į kitas valstybes nares, įskaitant tas, kuriose tokie produktai draudžiami.

      103    Pagal direktyvos 5 straipsnį valstybės narės turi teisę, laikydamosi Sutarties nuostatų, nustatyti griežtesnius tabako reklamos
         ar rėmimo reikalavimus, kurie, jų manymu, yra būtini siekiant garantuoti asmenų sveikatos apsaugą.

      104    Be to, direktyvoje nėra jokių nuostatų, kurios užtikrintų laisvą jos nuostatas atitinkančių produktų judėjimą – priešingai
         nei kitose direktyvose, leidžiančiose valstybėms narėms priimti griežtesnes priemones, siekiant apsaugoti bendrą interesą
         (žr. 1990 m. gegužės 17 d. Tarybos direktyvos 90/239/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su maksimaliu
         dervų kiekiu cigaretėse, suderinimo (OL L 137, 1990, p. 36) 7 straipsnio 1 dalį ir 1989 m. lapkričio 13 d. Tarybos direktyvos
         89/622/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako produktų ženklinimą, derinimo (OL L 359,
         1989, p. 1) 8 straipsnio 1 dalį.

      105    Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjai negali remtis būtinybe pašalinti kliūtis laisvam
         reklamos priemonių judėjimui ir laisvei teikti paslaugas, norėdami priimti direktyvą Sutarties 100a straipsnio, 57 straipsnio
         2 dalies ir 66 straipsnio pagrindu.

       Konkurencijos iškraipymo pašalinimas
      106    Svarstydamas direktyvos, priimtos remiantis Sutarties 100a straipsniu, teisėtumą, Teisingumo Teismas privalo patikrinti, ar
         konkurencijos iškraipymas, kurį siekiama pašalinti šia priemone, yra pastebimas (žr. sprendimo minėtoje „Titano dioksido“
         byloje 23 punktą).

      107    Jeigu tokio reikalavimo nebūtų, Bendrijos teisės aktų leidėjų įgaliojimai būtų praktiškai beribiai. Nacionalinės teisės nuostatos
         dėl sąlygų, kuriomis gali būti vykdoma jų reglamentuojama veikla, dažnai skiriasi ir tai daro tiesioginį arba netiesioginį
         poveikį atitinkamų įmonių konkurencijos sąlygoms. Iš to išplaukia, kad aiškinimas, jog Sutarties 100a straipsnis, 57 straipsnio
         2 dalis ir 66 straipsnis reiškia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjai gali jais remtis, siekdami pašalinti net mažiausią konkurencijos
         iškraipymą, būtų nesuderinamas su šio sprendimo 83 punkte minėtu principu, kad Bendrija turi tik tuos įgaliojimus, kurie yra
         jai konkrečiai suteikti.

      108    Todėl būtina patikrinti, ar direktyva iš tiesų prisideda prie pastebimų konkurencijos iškraipymų pašalinimo.

      109    Pirmiausia reklamos agentūros ir reklamos priemones gaminančios įmonės, įsisteigusios valstybėse narėse, kuriose tabako produktų
         reklama ribojama mažiau, be abejonės, turi pranašumų masto ekonomijos ir pelno augimo atžvilgiu. Tačiau tokių pranašumų poveikis
         konkurencijai yra menkas ir netiesioginis ir negali taip iškreipti konkurencijos, kad tuos iškraipymus galima būtų pavadinti
         pastebimais. Jų negalima sulyginti su konkurencijos iškraipymais, kurie kyla dėl gamybos sąnaudų skirtumų, pavyzdžiui, tokių,
         kurie paskatino Bendrijos teisės aktų leidėjus priimti 1989 m. birželio 21 d. Tarybos direktyvą 89/428/EEB dėl titano dioksido
         pramonės atliekų sukeltos taršos mažinimo ir galutinio panaikinimo programų derinimo tvarkos (OL L 201, p. 56).

      110    Žinoma, tam tikrų tabako reklamą reglamentuojančių nuostatų skirtumai gali pastebimai iškreipti konkurenciją. Kaip pareiškė
         Komisija ir Suomijos bei Jungtinės Karalystės vyriausybės, dėl to, kad rėmimas yra leidžiamas vienose valstybėse narėse ir
         draudžiamas kitose, pirmiausia kai kurie sporto renginiai yra perkeliami kitur ir tai turi nemažai įtakos su tokiais renginiais
         susijusių įmonių konkurencijos sąlygoms.

      111    Tačiau tokie iškraipymai, kuriais galėtų būti grindžiamas rėmimasis Sutarties 100a straipsniu, siekiant uždrausti tam tikras
         rėmimo formas, nėra tokie svarbūs, kad pateisintų tokio teisinio pagrindo pasirinkimą visiškai uždraudžiant reklamą, kaip
         buvo padaryta direktyva.

      112    Antra, dėl konkurencijos iškraipymų tabako produktų rinkoje, neatsižvelgiant į ieškovės teiginį, kad tokiems iškraipymams
         direktyva nėra taikoma, reikia pripažinti, jog šiame sektoriuje direktyva taip pat negali panaikinti pastebimų konkurencijos
         iškraipymų.

      113    Žinoma, kaip pareiškė Komisija, tabako produktų gamintojai ir prekybininkai turi konkuruoti kainomis, kad paveiktų savo padėtį
         rinkoje tose valstybėse narėse, kuriose galioja ribojantys teisės aktai. Tačiau tai nėra konkurencijos iškraipymas, o greičiau
         konkurencijos formų apribojimas, tose valstybėse narėse taikomas visiems ūkio subjektams. Nustatydama plataus masto tabako
         produktų reklamos draudimą, direktyva ateityje apibendrintų tą konkurencijos formų apribojimą, visose valstybėse narėse ribodama
         ūkio subjektams prieinamas priemones pradėti veiklą rinkoje arba išlikti joje.

      114    Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjai negali remtis būtinybe pašalinti konkurencijos iškraipymus
         reklamos arba tabako produktų sektoriuje, norėdami priimti direktyvą Sutarties 100a straipsnio, 57 straipsnio 2 dalies ir
         66 straipsnio pagrindu.

      115    Atsižvelgiant į visas pirmiau išdėstytas aplinkybes, Sutarties 100a straipsnio, 57 straipsnio 2 dalies ir 66 straipsnio pagrindu
         negali būti priimta tokia priemonė, kokia yra minėta direktyva.

      116    Šiomis aplinkybėmis reikalavimas, kad 100a straipsnis, 57 straipsnio 2 dalis ir 66 straipsnis nėra tinkamas direktyvos teisinis
         pagrindas, yra pagrįstas.

      117    Kaip nurodyta šio sprendimo 98 ir 111 punktuose, direktyvą, kuria draudžiamos tam tikros tabako produktų reklamos ir rėmimo
         formos, buvo galima priimti remiantis Sutarties 100a straipsniu. Tačiau, atsižvelgiant į šia direktyva nustatyto tabako produktų
         reklamos ir rėmimo draudimo bendrą pobūdį, Teisingumo Teismas, iš dalies panaikindamas direktyvą, turėtų pakeisti ir jos nuostatas.
         Tokius pakeitimus turi priimti Bendrijos teisės aktų leidėjai. Todėl Teisingumo Teismas negali panaikinti direktyvos iš dalies.

      118    Kadangi Teisingumo Teismas pripažino pagrįstais teiginius, kuriais pabrėžiama, kad 100a straipsnis, 57 straipsnio 2 dalis
         ir 66 straipsnis kaip teisinis pagrindas buvo pasirinkti netinkamai, nėra pagrindo svarstyti kitų ieškovės pateiktų teisinių
         pagrindų. Visa ši direktyva turi būti panaikinta.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      119    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies nuostatas pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi
         to prašė. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika prašė priteisti išlaidas iš Parlamento ir Tarybos, o šios šalys pralaimėjo,
         joms turi būti nurodyta padengti išlaidas. Prancūzijos Respublika, Suomijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Komisija turi
         padengti savo išlaidas pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/43/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės
            aktų, reglamentuojančių tabako produktų reklamą ir rėmimą, suderinimo.
      2.      Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas, o Prancūzijos Respublika, Suomijos Respublika,
            Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė ir Europos Bendrijų Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Rodríguez Iglesias

               Moitinho de Almeida

               Edward

               Sevón

               Schintgen

               Kapteyn

               Gulmann

               La Pergola      Puissochet

               Jann

               Ragnemalm

               Wathelet

               Macken

         Paskelbta 2000 m. spalio 5 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Bylos kalba: vokiečių.


1996 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Roquette Frères SA prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Ieškinys dėl panaikinimo - Nepriimtinumas. # Byla T-298/94.