title: 2006 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # innoventif Limited. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Berlin - Vokietija. # Įsisteigimo laisvė - EB 43 ir 48 straipsniai - Uždarosios akcinės bendrovės, įsteigtos kitoje valstybėje narėje, filialas - Veiklos sričių įregistravimas nacionaliniame juridinių asmenų registre - Reikalavimas sumokėti visų veiklos sričių paskelbimo išlaidų avansą - Suderinamumas. # Byla C-453/04.

text:
      Byla C‑453/04,
      pradėta innoventif Limited
      (Landgericht Berlin prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – EB 43 ir 48 straipsniai – Uždarosios akcinės bendrovės, įsteigtos kitoje valstybėje narėje, filialas – Veiklos sričių įregistravimas nacionaliniame komerciniame registre – Reikalavimas sumokėti visų veiklos sričių paskelbimo išlaidų avansą – Suderinamumas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Apribojimai
      (EB 43 ir 48 straipsniai; Tarybos direktyva 89/666)
      EB 43 ir 48 straipsniams neprieštarauja valstybės narės teisės aktas, pagal kurį kitoje valstybėje narėje įsteigtos uždarosios
         akcinės bendrovės filialo įregistravimas komerciniame registre priklauso nuo šios bendrovės steigimo sandoryje nurodytų veiklos
         sričių paskelbimo numatomų išlaidų avanso sumokėjimo.

      Reikalavimas sumokėti avansą, kuriuo padengiamos tik faktinės paskelbimo pagal Vienuoliktąją direktyvą 89/666 dėl atskleidimo
         reikalavimų filialams, įsteigtiems valstybėse narėse tam tikrų tipų bendrovių, kurioms taikomi kitos valstybės įstatymai,
         administracinės išlaidos, negali riboti įsisteigimo laisvės, jei jis nedraudžia, neapsunkina ir nepadaro mažiau patrauklaus
         šios laisvės įgyvendinimo. Be to, toks teisės aktas negali pabloginti kitų valstybių narių bendrovių teisinės ar faktinės
         padėties, palyginti su steigimo vietos valstybės narės bendrovėmis.

      (žr. 38–39, 43 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. birželio 1 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – EB 43 ir 48 straipsniai – Uždarosios akcinės bendrovės, įsteigtos kitoje valstybėje narėje, filialas – Veiklos sričių įregistravimas nacionaliniame komerciniame registre – Reikalavimas sumokėti visų veiklos sričių paskelbimo išlaidų avansą – Suderinamumas“
      Byloje C‑453/04
      dėl Landgericht Berlin (Vokietija) 2004 m. rugpjūčio 31 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. spalio 28 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, kurią pradėjo

      innoventif Limited,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta, P. Kūris ir L. Bay Larsen
         (pranešėjas),

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C. Schulze‑Bahr,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos F. Díez Moreno,
      –        Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos R. Procházka,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Braun,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 43 ir 48 straipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas yra pateiktas nagrinėjant innoventif Limited (toliau − innoventif) pateiktą ieškinį dėl Amtsgericht Charlottenburg sprendimo, kuriuo buvo atmestas jos prašymas nacionaliniame juridinių asmenų registre įregistruoti jos filialą, įsteigtą
         Vokietijoje, motyvuojant tuo, kad innoventif atsisakė sumokėti steigimo sandoryje nurodytų bendrovės veiklos sričių paskelbimo numatomų išlaidų avansą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        1968 m. kovo 9 d. Pirmoji Tarybos direktyva 68/151/EEB dėl apsaugos priemonių, kurių valstybės narės, siekdamos suvienodinti
         tokias apsaugos priemones visoje Bendrijoje, reikalauja iš Sutarties 58 straipsnio antrojoje pastraipoje apibrėžtų bendrovių,
         jų narių ir kitų interesų apsaugai, koordinavimo (OL L 65, p. 8, toliau − Pirmoji direktyva) taikoma kapitalo bendrovėms.
         Ja siekiama apsaugoti trečiąsias šalis, susijusias su šiomis bendrovėmis, ir joje, inter alia, numatytas bylos, kurioje atskleidžiama tam tikra informacija, užvedimas. Ši byla yra privaloma visoms bendrovėms, įregistruotoms
         atitinkamame teritoriniame juridinių asmenų registre.

      4        Pagal Pirmosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punktą:

      „1.      Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad bendrovės būtinai skelbtų bent šiuos dokumentus ir duomenis:
      a)       steigimo dokumentą ir įstatus, jei tai yra atskiras dokumentas.“
      5        Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 2 ir 4 dalyse įtvirtinta:

      „2.      Visi dokumentai ir duomenys, kuriuos privaloma atskleisti pagal 2 straipsnį, turi būti laikomi byloje ar įtraukti į registrą
         <...>

      <…>
      4.      Šio straipsnio 2 straipsnyje nurodyti dokumentai ir duomenys atskleidžiami skelbiant tam tikslui valstybės narės skirtame
         nacionaliniame leidinyje pateikiant visą tekstą ar jo dalį arba darant nuorodą į dokumentą, kuris buvo įtrauktas į bylą ar
         įrašytas į registrą.“

      6        1989 m. gruodžio 21 d. Vienuoliktoji Tarybos direktyva 89/666/EEB dėl atskleidimo reikalavimų filialams, įsteigtiems valstybėse
         narėse tam tikrų tipų bendrovių, kurioms taikomi kitos valstybės įstatymai (OL L 395, p. 36, toliau − Vienuoliktoji direktyva),
         taikoma kapitalo bendrovių filialams.

      7        Pagal Vienuoliktosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį:

      „Dokumentai ir duomenys, susiję su filialu, kurį kitoje valstybėje narėje steigia bendrovė, kurios veiklą reglamentuoja kitos
         valstybės narės įstatymai ir kuriai taikoma (Pirmoji) direktyva <...>, atskleidžiami pagal tos valstybės narės, kurioje yra
         filialas, įstatymus laikantis šios direktyvos 3 straipsnio.“

      8        Vienuoliktosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis nustato sąrašą dokumentų ir duomenų, kuriuos reikia atskleisti valstybėje
         narėje, kurioje yra įsteigtas filialas. Šio straipsnio 2 dalies b punktas leidžia valstybei narei, kurioje filialas yra įsteigtas,
         numatyti papildomus atskleidimo reikalavimus, tai yra atskleisti „steigimo dokumentus ir įstatus, jeigu jie yra atskiri dokumentai
         pagal (Pirmosios) direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a, b ir c punktus“.

      9        Vienuoliktosios direktyvos 4 straipsnyje numatyta, jog valstybė narė, kurioje įsteigtas filialas, gali nustatyti, kad minėtos
         direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punkte nurodyti dokumentai paskelbiami kita oficialia Bendrijos kalba ir kad tokių dokumentų
         vertimas būtų patvirtintas.

       Nacionalinė teisė
      10      1957 m. liepos 26 d. Federalinio įstatymo dėl išlaidų, susijusių su neginčo teisena (Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten
         der freiwilligen Gerichtsbarkeit, BGBI. 1957 I, p. 861, toliau − KostO) 8 straipsnio „Avansai“ 1 ir 2 dalyse reglamentuojama:

      „Asmuo, turintis padengti prašomų atlikti administracinių veiksmų išlaidas, sumoka avansą, kurio pakaktų jas padengti <..>
      Prašomi administraciniai veiksmai atliekami sumokėjus avansą ar pateikus jo sumokėjimo garantiją.“
      11      KostO 14 straipsnis „Išlaidų apskaičiavimas, skundas, apeliacija“ numato:

      „1.      Išlaidas apskaičiuoja teismas, kuris nagrinėja ar paskutinis nagrinėjo bylą, net jei jos atsirado kitame teisme, į kurį buvo
         kreiptasi <...>

      2.      Skolininko ar Iždo pateiktą skundą dėl išlaidų apskaičiavimo nagrinėja teismas, apskaičiavęs išlaidas.
      3.      Skolininkas ir Iždas gali pateikti apeliaciją dėl sprendimo dėl skundo, jei apeliacijos dalyko vertė yra didesnė nei 200 EUR.“
      12      1897 m. gegužės 10 d. Prekybos kodeksas (Handelsgesetzbuch, RGBl. 1897, p. 219), paskutinį kartą pakeistas 2004 m. gruodžio
         15 d. Įstatymo (BGBl. 2004 I, p. 3408, toliau − HGB) 1 straipsniu, reglamentuoja filialų įregistravimą juridinių asmenų registre.

      13      Jo 13b straipsnio „Uždarųjų akcinių bendrovių, įregistruotų nacionalinėje teritorijoje, filialai“ 2 ir 3 dalyse reglamentuojama:

      „Filialo įsteigimą deklaruoja bendrovės vadovai. Prie deklaracijos pridedama bendrovės įstatų <...> kopija.
      Registre nurodomi duomenys, numatyti Uždarųjų akcinių bendrovių įstatymo 10 straipsnio 1 ir 2 dalyse.“
      14      Dėl uždarųjų akcinių bendrovių, įsteigtų užsienyje, filialų HGB 13g straipsnio 2 ir 3 dalyse įtvirtinta:

      „Prie deklaracijos pridedama patvirtinta bendrovės įstatų kopija ir, jei šie įstatai surašyti ne vokiečių kalba, patvirtintas
         vertimas šia kalba. <...>

      Registruojant filialą nurodomi duomenys, numatyti Uždarųjų akcinių bendrovių įstatymo 10 straipsnio 1 ir 2 dalyse <...>“
      15      Uždarųjų akcinių bendrovių įstatymo (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1892, p. 477), paskutinį
         kartą pakeisto 2004 m. gruodžio 9 d. Įstatymo (BGBl. 2004 I, p. 3214, toliau − GmbHG) 13 straipsniu, 10 straipsnio „Įregistravimas
         juridinių asmenų registre“ 1 dalyje įtvirtinta:

      „Juridinių asmenų registre nurodomas bendrovės pavadinimas ir pagrindinė buveinė, jos veiklos sritys <…> ir jos valdymo organai.“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      16      Innoventif, pagal Anglijos teisę įsteigta uždaroji akcinė bendrovė, kurios buveinė yra Birmingeme (Jungtinė Karalystė), 2004 m. balandžio
         1 d. buvo įregistruota Kardifo (Jungtinė Karalystė) „Companies House“. Jos veiklos sritys yra išsamiai išvardytos steigimo
         sandorio 3 punkte, pavadintame „The objects of which the Company is established are“. Šiame 3 punkte yra 23 dalys nuo A iki
         W, išdėstytos keliuose lapuose.

      17      2004 m. balandžio 13 d. innoventif Berlyne įsteigė filialą, kurį Amtsgericht Charlottenburg paprašė įregistruoti komerciniame registre.

      18      2004 m. balandžio 23 d. Sprendimu Amtsgericht Charlottenburg nurodė, kad prašoma registracija bus atlikta, jei bus pervestas 3 000 EUR išlaidų avansas. Jis šią sumą apskaičiavo atsižvelgdamas
         į numatomas innoventif steigimo sandoryje nurodytų veiklos sričių paskelbimo išlaidas, manydamas, kad aprašymas, pateiktas jo 3 punkto A‑W dalyse,
         yra veiklos sritys, ir todėl jos visos turi būti nurodytos registre.

      19      Innoventif, manydama, kad jos veiklos sritys yra nurodytos tik steigimo sandorio 3 punkto A ir B dalyse, remdamasi KostO 14 straipsnio
         2 dalimi 2004 m. gegužės 18 d. pateikė skundą Amtsgericht Charlottenburg.

      20      Pastarasis skundą atmetė, nurodydamas, kad pagrindinėje byloje nurodytas numatomų išlaidų avansas reikalingas todėl, kad administravimo
         išlaidas privalantis mokėti asmuo gali nežinoti, kokią sumą jam reikės sumokėti.

      21      Innoventif bendrovė, remdamasi KostO 14 straipsnio 3 dalimi, pateikė apeliaciją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui,
         teigdama, kad reikalaujamo avanso mokėjimas prieštarauja Vienuoliktajai direktyvai ir pažeidžia įsisteigimo laisvės principą.

      22      Landgericht Berlin nuomone, norint atsakyti į klausimą, ar innoventif filialo įregistravimas komerciniame registre gali būti priklausomas nuo avanso, apskaičiuojamo atsižvelgiant į numatomas
         innoventif veiklos sričių paskelbimo išlaidas, mokėjimo, kaip to reikalauja nacionalinė teisė, reikia išaiškinti EB 43 ir 48 straipsnius.

      23      Esant šioms aplinkybėms Landgericht Berlin nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 43 ir 48 straipsniuose įtvirtintai bendrovių įsisteigimo laisvei neprieštarauja tai, kad kapitalo bendrovės, turinčios
         buveinę Jungtinėje Karalystėje, filialo Vokietijoje <...> įregistravimas komerciniame registre priklauso nuo atitinkamose
         bendrovės steigimo sandorio sąlygose nurodytų bendrovės veiklos sričių paskelbimo numatomų išlaidų avanso sumokėjimo?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl priimtinumo
      24      Europos Bendrijų Komisija ir Ispanijos vyriausybė kvestionuoja prejudicinio klausimo priimtinumą.

      25      Komisija mano, kad klausimas gali būti nepriimtinas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė
         argumentų, motyvuojančių šio klausimo pateikimą.

      26      Šiuo požiūriu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pabrėžė nacionalinio teismo nurodomų tikslių priežasčių, dėl kurių jis
         abejojo dėl Bendrijos teisės aiškinimo ir manė, kad būtina pateikti prejudicinius klausimus Teisingumo Teismui, svarbą. Dėl
         šios priežasties Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalų paaiškinimą
         dėl prašomų išaiškinti Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų
         ir byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (žr., be kita ko, 2002 m. spalio 8 d. Nutarties Viacom, C‑190/02, Rink. p. I‑8287, 16 punktą ir 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo ABNA ir kt., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, Rink. p. I‑0000, 46 punktą).

      27      Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė jo pateikto klausimo faktinį ir teisinį
         pagrindus bei trumpai, bet pakankamai išsamiai nurodė, kad priežastis, dėl kurios jis pateikė prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą, yra abejonė, ar nacionalinės teisės reikalavimas sumokėti kitoje valstybėje narėje esančios bendrovės, prašančios
         juridinių asmenų registre įregistruoti savo filialą, veiklos sričių paskelbimo išlaidų avansą neriboja įsisteigimo laisvės,
         kurią šiai bendrovei užtikrina EB sutartis.

      28      Ispanijos vyriausybės manymu, prejudicinis klausimas yra nepriimtinas, nes jis susijęs su nacionalinės nuostatos aiškinimu.

      29      Šiuo požiūriu pabrėžtina, kad Teisingumo Tesimo kompetencija apsiriboja tik Bendrijos teisės nuostatų nagrinėjimu (žr. 1995 m.
         gruodžio 21 d. Nutarties Max Mara, C‑307/95, Rink. p. I‑5083, 5 punktą). Spręsti dėl nacionalinės teisės normų prasmės ir jų taikymo yra nacionalinio teismo
         kompetencija (žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Ayuntakmiento de Ceuta, C‑45/94, Rink. p. I‑4385, 26 punktą).

      30      Pagrindinėje byloje, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas yra vienintelis kompetentingas nustatyti,
         pirma, ar galima reikalauti išlaidų avanso, kaip tai numatyta KostO 8 straipsnyje, ir antra, prireikus apskaičiuoti jo sumą
         ir atsisakyti įregistruoti nesumokėjimo atveju, klausimas, ar tokio avanso reikalavimas gali būti laikomas ribojančiu įsisteigimo
         laisvę, priklauso Teisingumo Teismo kompetencijai.

      31      Iš to išplaukia, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.

       Dėl esmės
      32      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės klausia, ar EB 43 ir 48 straipsniams neprieštarauja
         nacionalinės teisės aktas, kuris kitoje valstybėje narėje esančios uždarosios akcinės bendrovės filialo įregistravimą komerciniame
         registre sieja su bendrovės steigimo sandoryje nurodytų bendrovės veiklos sričių paskelbimo numatomų išlaidų avanso sumokėjimu.

      33      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad reikalavimas valstybėje narėje, kurioje yra įsteigtas kitoje valstybėje narėje esančios
         bendrovės filialas, skelbti visas uždarųjų akcinių bendrovių, kurios prašo įregistruoti jų filialus komerciniame registre,
         veiklos sritis, yra suderinamas su Vienuoliktąja direktyva.

      34      Vienuoliktosios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punktas akivaizdžiai leidžia valstybėms narėms reikalauti paskelbti užsienio
         bendrovės steigimo sandorį ir įstatus, jeigu jie yra atskiri dokumentai, įregistruojant šios bendrovės filialą komerciniame
         registre.

      35      HGB 13b straipsnio 3 dalis ir 13g straipsnio 3 dalis, skaitomos kartu su GmbHG 10 straipsnio 1 dalimi, kuri vienodai taikoma
         bendrovėms, įsteigtoms nacionalinėje ir užsienio teritorijoje, reikalauja tik paskelbti uždarųjų akcinių bendrovių, kurios
         prašo įregistruoti filialą komerciniame registre, veiklos sritis, o ne visą bendrovės steigimo sandorį, kaip leidžia direktyva.

      36      Be to, iš Pirmosios direktyvos 3 straipsnio, kuriuo pagal Vienuoliktosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį reikia remtis filialų
         atžvilgiu, išplaukia, kad dokumentai ir duomenys, kurie turi būti atskleisti, skelbiami viena iš formų, numatytų 3 straipsnyje.

      37      Antra, dėl klausimo, ar reikalavimas sumokėti išlaidų avansą, apskaičiuojamą atsižvelgiant į visų bendrovės veiklos sričių
         paskelbimą, neprieštarauja EB 43 ir 48 straipsniams, reikia nustatyti, ar toks reikalavimas riboja įsisteigimo laisvę, įpareigodamas
         pagal kitos valstybės narės teisę įsteigtos bendrovės filialą laikytis jo steigimosi vietos valstybės nuostatų, reglamentuojančių
         numatomų skelbimo išlaidų avansą.

      38      Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad reikalavimas sumokėti avansą, kuriuo padengiamos tik faktinės su Vienuoliktąja direktyva
         suderinamo paskelbimo administracinės išlaidos, negali riboti įsisteigimo laisvės, jei jis nedraudžia, neapsunkina ir nepadaro
         mažiau patrauklaus šios laisvės įgyvendinimo.

      39      Be to, teisės aktas, kuriame, esant aplinkybėms, kaip antai pagrindinėje byloje, yra įtvirtintas reikalavimas sumokėti avansą,
         negali pabloginti kitų valstybių narių bendrovių teisinės ar faktinės padėties, palyginti su steigimo vietos valstybės narės
         bendrovėmis (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 17 d. Sprendimo Sodemare ir kt., C‑70/95, Rink. p. I‑3395, 33 punktą).

      40      Iš to išplaukia, kad reikalavimas sumokėti tokį numatomų skelbimo išlaidų avansą nesudaro kliūties vienoje valstybėje narėje
         įsteigtai uždarajai akcinei bendrovei vykdyti savo veiklą kitoje valstybėje narėje per filialą, kuris ten yra įsteigtas.

      41      Nacionalinis teismas privalo, atsižvelgdamas į teksto, kuriame išdėstytos veiklos sritys, apimtį, užtikrinti, kad reikalaujamo
         avanso suma atitiktų numatomas paskelbimo atitinkamame leidinyje išlaidas. Tai darydamas šis teismas turėtų atsižvelgti į
         bendrovės, kuri prašo įregistruoti filialą, steigimo sandoryje nurodytas veiklos sritis.

      42      Šiuo požiūriu reikia patikslinti, kad nacionalinis teismas nėra įpareigotas tikrinti, ar pagal valstybės narės, kurioje yra
         įsteigta prašanti įregistruoti savo filialą bendrovė, teisę veiklos sritys gali būti laikomos visiškai apibrėžtomis tik dalies
         tokios bendrovės steigimo sandorio skyriaus „veiklos sritys“ nuostatų.

      43      Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 43 ir 48 straipsniai nedraudžia valstybės narės teisės akto, pagal
         kurį kitoje valstybėje narėje įsteigtos uždarosios akcinės bendrovės filialo įregistravimas komerciniame registre priklauso
         nuo šios bendrovės steigimo sandoryje nurodytų veiklos sričių paskelbimo numatomų išlaidų avanso sumokėjimo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      EB 43 ir 48 straipsniai nedraudžia valstybės narės teisės akto, pagal kurį kitoje valstybėje narėje įsteigtos uždarosios akcinės
            bendrovės filialo įregistravimas komerciniame registre priklauso nuo šios bendrovės steigimo sandoryje nurodytų veiklos sričių
            paskelbimo numatomų išlaidų avanso sumokėjimo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1974 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Franz Becker prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 10-74.


1991 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-64/90.


title: 2011 m. liepos 28 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Orifarm A/S ir kt. (C-400/09) ir Paranova Danmark A/S ir Paranova Pack A/S (C-207/10) prieš Merck Sharp & Dohme Corp. ir Merck Sharp & Dohme BV ir Merck Sharp & Dohme. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Højesteret - Danija. # Prekių ženklai - Direktyva 89/104/EEB - 7 straipsnio 2 dalis - Farmacijos produktai - Paralelinis importas - Prekių ženklu žymimo produkto perpakavimas - Nauja pakuotė, ant kurios leidimo pateikti į rinką turėtojas, pagal kurio nurodymus produktas perpakuotas, nurodomas kaip perpakuotojas - Nepriklausomos įmonės atliktas fizinis perpakavimas. # Sujungtos bylos C-400/09 ir C-207/10.

text:
      Sujungtos bylos C-400/09 ir C-207/10
      Orifarm A/S ir kt.
      prieš
      Merck Sharp & Dohme Corp., anksčiau – Merck & Co. Inc., ir kt.
      (Højesteret prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – 7 straipsnio 2 dalis – Farmacijos produktai – Paralelinis importas – Prekių ženklu žymimo produkto perpakavimas – Nauja pakuotė, ant kurios leidimo pateikti į rinką turėtojas, pagal kurio nurodymus produktas perpakuotas, nurodomas kaip
         perpakuotojas – Nepriklausomos įmonės atliktas fizinis perpakavimas“

      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Paralelinis vaistų importas perpakavus ir iš naujo paženklinus
            prekių ženklu – Nauja pakuotė, ant kurios leidimo pateikti į rinką turėtojas nurodomas kaip perpakuotojas – Nepriklausomos
            įmonės atliktas fizinis perpakavimas – Savininko protestas – Nepriimtinumas
      (Tarybos direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalis)
      Pirmosios direktyvos 89/104 dėl prekių ženklų 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją prekių ženklo, kuriuo
         žymimas paraleliai importuojamas farmacijos produktas, savininkas negali drausti vėliau prekiauti tokiu perpakuotu produktu
         vien dėl to, kad ant naujos pakuotės kaip perpakuotoja nurodyta ne įmonė, pagal užsakymą faktiškai perpakavusi minėtą produktą
         ir turinti leidimą tai daryti, bet leidimą pateikti šį produktą į rinką turinti įmonė, pagal kurios nurodymus produktas buvo
         perpakuotas ir kuri prisiima už tai atsakomybę.

      Kalbant apie prekių ženklu suteikiamos teisės išnaudojimo sąlygą, pagal kurią ant naujos pakuotės turi būti aiškiai nurodytas
         produkto perpakuotojas, pažymėtina, jog šį reikalavimą pateisina prekių ženklo savininko interesas, kad vartotojas arba galutinis
         naudotojas negalėtų manyti, jog už perpakavimą atsakingas minėtas savininkas.

      Šis savininko interesas visiškai apsaugomas tuo atveju, kai ant perpakuoto produkto pakuotės aiškiai nurodomas įmonės, kurios
         užsakymu ir pagal kurios nurodymus produktas buvo perpakuotas ir kuri už tai prisiima atsakomybę, pavadinimas. Toks nurodymas,
         jeigu atspausdintas taip, kad jį galėtų suprasti normaliai pastabus asmuo, leidžia išvengti, kad vartotojas arba galutinis
         naudotojas klaidingai suprastų, jog produktą perpakavo savininkas.

      Be to, dėl to, kad ši įmonė prisiima visą atsakomybę už su perpakavimu susijusias operacijas, savininkas gali pasinaudoti
         savo teisėmis ir prireikus gauti žalos atlyginimą, jeigu perpakavimas paveikia originalią pakuotėje esančio produkto būklę
         arba jeigu perpakuoto produkto pateikimas yra toks, kad gali pakenkti prekių ženklo reputacijai. Tokiu atveju įmonei, kuri
         ant naujos perpakuoto produkto pakuotės nurodyta kaip perpakuotoja, teks atsakyti už visą faktiškai perpakavusios įmonės padarytą
         žalą, ir ji negalės neigti atsakomybės remdamasi, be kita ko, tuo, kad faktiškai perpakavusi įmonė nesilaikė jos nurodymų.

      Tokiomis aplinkybėmis prekių ženklo savininkas, remdamasis vien tuo, kad perpakavimas gali paveikti originalią produkto būklę
         ir taip pažeisti prekių ženklu suteikiamas teises, neturi teisėto intereso reikalauti, kad ant pakuotės būtų nurodytas faktiškai
         produktą perpakavusios įmonės pavadinimas.

      Prekių ženklo savininko interesą, kad būtų išlaikyta originali pakuotėje esančio produkto būklė, pakankamai apsaugo reikalavimas
         įrodyti, kad perpakavimas negali paveikti originalios minėto produkto būklės. Tai turi įrodyti leidimo pateikti į rinką turėtojas,
         pagal kurio nurodymus produktas buvo perpakuotas ir kuris prisiima už tai atsakomybę.

      (žr. 28–32, 36 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. liepos 28 d.(*)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – 7 straipsnio 2 dalis – Farmacijos produktai – Paralelinis importas – Prekių ženklu žymimo produkto perpakavimas – Nauja pakuotė, ant kurios leidimo pateikti į rinką turėtojas, pagal kurio nurodymus produktas perpakuotas, nurodomas kaip
         perpakuotojas – Nepriklausomos įmonės atliktas fizinis perpakavimas“

      Sujungtose bylose C‑400/09 ir C‑207/10
      dėl pagal EB 234 ir SESV 267 straipsnius 2009 m. spalio 7 d. ir 2010 m. balandžio 22 d. Højesteret (Danija) sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo atitinkamai 2009 m. spalio 19 d. ir 2010 m. balandžio 30 d., pateiktų
         prašymų priimti prejudicinius sprendimus bylose

      Orifarm A/S,

      Orifarm Supply A/S,

      Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, dėl kurios pradėta likvidavimo procedūra,

      Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S (C‑400/09)

      ir
      Paranova Danmark A/S,

      Paranova Pack A/S (C‑207/10)

      prieš
      Merck Sharp & Dohme Corp. (anksčiau – Merck & Co. Inc.),

      Merck Sharp & Dohme BV,

      Merck Sharp & Dohme
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel, M. Ilešič (pranešėjas), E. Levits ir M. Safjan,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. balandžio 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Orifarm A/S, Orifarm Supply A/S, Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, dėl kurios pradėta likvidavimo procedūra, ir Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S, atstovaujamų advokatų J. J. Bugge ir K. Jensen,

      –        Paranova Danmark A/S ir Paranova Pack A/S, atstovaujamų advokato E. B. Pfeiffer,

      –        Merck Sharp & Dohme Corp. (anksčiau – Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme BV ir Merck Sharp & Dohme), atstovaujamų QC R. Subiotto ir advokato T. Weincke,

      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir K. Havlíčková,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir P. A. Antunes,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos H. Krämer, H. Støvlbæk ir F. W. Bulst,
      susipažinęs su 2011 m. gegužės 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos valstybių narių įstatymams,
         susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92)
         7 straipsnio 2 dalies ir su ja susijusios teismo praktikos, visų pirma – 1978 m. gegužės 23 d. Sprendimo Hoffmann‑La Roche (102/77, Rink. p. 1139) bei 1981 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Pfizer (1/81, Rink. p. 2913), 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo Bristol‑Myers Squibb ir kt. (C‑427/93, C‑429/93 ir C‑436/93, Rink. p. I‑3457) ir 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo MPA Pharma (C‑232/94, Rink. p. I‑3671), išaiškinimu. Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas patikslino sąlygas, kuriomis paralelinis
         importuotojas gali prekiauti prekių ženklu žymimais perpakuotais vaistais ir prekių ženklo savininkas negali tam prieštarauti.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant ginčus: byloje C‑400/09 – tarp Orifarm A/S (toliau – Orifarm), Orifarm Supply A/S (toliau – Orifarm Supply), Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S, dėl kurios pradėta likvidavimo procedūra (toliau – Handelsselskabet), Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S (toliau – Ompakningsselskabet), o byloje C‑207/10 – tarp Paranova Danmark A/S (toliau – Paranova Danmark), Paranova Pack A/S (toliau – Paranova Pack) ir Merck Sharp & Dohme Corp. (anksčiau – Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme BV ir Merck Sharp & Dohme) (toliau kartu – Merck) dėl nuorodos apie faktinį perpakavimą ant naujos paraleliai importuotų vaistų pakuotės nebuvimo.

       Teisinis pagrindas
      3        Direktyva 89/104 panaikinta 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/95/EB valstybių narių teisės
         aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 299, p. 25), įsigaliojusia 2008 m. lapkričio 28 d. Tačiau, atsižvelgiant
         į faktinių aplinkybių datą, pagrindinėms byloms taikoma Direktyva 89/104.

      4        Direktyvos 89/104 5 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamos teisės“ numatyta:

      „1. Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims
         be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:

      a)      bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms
         prekių ženklas yra įregistruotas;

      b)      bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų
         tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu.

      2. Bet kuri valstybė narė taip pat gali numatyti, jog savininkas turi teisę neleisti trečiosioms šalims be jo sutikimo naudoti
         prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų arba panašų į prekių ženklą, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos nėra panašios
         į tas, kurioms jis buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi gerą vardą valstybėje narėje ir jeigu dėl žymens vartojimo be
         tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo privalumais arba pažeidžiamas skiriamasis prekių ženklo požymis
         ar pakenkiama jo geram vardui.

      3. Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima, inter alia, uždrausti:

      a)      tokiu žymeniu ženklinti prekes arba jų įpakavimą;
      b)      siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti
         juo paženklintas paslaugas;

      c)      importuoti ar eksportuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes;
      d)      vartoti tokį žymenį komercinės veikos dokumentacijoje arba reklamoje.
      <..>“
      5        Pagal tos pačios direktyvos 7 straipsnį „Prekių ženklo suteikiamų teisių išnaudojimas“:

      „1. Prekių ženklas nesuteikia savininkui teisės uždrausti juo ženklinti savo paties arba su jo sutikimu į Bendrijos rinką
         išleistas ir tuo prekių ženklu pažymėtas prekes.

      2. 1 dalies nuostatos netaikomos, jeigu savininkas turi teisėtas priežastis nesutikti su tolesniu prekių naudojimu komercinėje
         veikloje, ypač jei po išleidimo į rinką pasikeitė ar pablogėjo prekių kokybė.“

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C‑400/09
      6        Orifarm, Orifarm Supply, Handelsselskabet ir Ompakningsselskabet bendrovės priklauso Orifarm grupei. Ši grupė yra didžiausia paralelinė vaistų importuotoja Šiaurės šalyse, o 2008 m. buvo didžiausia vaistų tiekėja Danijos
         vaistinėms. Grupės pagrindinė buveinė yra Odensėje (Danija).

      7        Merck, kuri yra viena didžiausių vaistų gamintojų grupių pasaulyje, gamino pagrindinėje byloje nagrinėjamus vaistus, kuriuos į
         Danijos rinką paraleliai importavo Orifarm grupė. Merck taip pat priklauso prekių ženklu, kuriuo žymimi šie vaistai, suteikiamos teisės ir ji turi teisę pateikti ieškinius teisme
         pagal licencines sutartis, sudarytas su prekių ženklu suteikiamų teisių turėtojais.

      8        Orifarm ir Handelsselskabet turi ar turėjo leidimus pateikti minėtus vaistus į rinką ir jais prekiauti, o Orifarm Supply ir Ompakningsselskabet, kurios šiuos vaistus perpakavo, turi arba turėjo leidimą perpakuoti.

      9        Visus sprendimus dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų vaistų pirkimo, perpakavimo ir pardavimo, įskaitant susijusius su naujos
         pakuotės dizainu ir ženklinimu, priėmė Orifarm arba Handelsselskabet. Ompakningsselskabet ir Orifarm Supply pirko ir perpakavo šiuos vaistus bei prisiėmė atsakomybę už Lægemiddelstyrelsen (Danijos vaistų agentūra) perpakuojančioms įmonėms keliamų reikalavimų laikymąsi.

      10      Ant minėtų vaistų pakuotės nurodyta, kad juos perpakavo atitinkamai Orifarm arba Handelsselskabet.

      11      Merck Sø‑ og Handelsretten (Laivybos ir komercinis teismas) pateikė du ieškinius prieš, pirma, Orifarm ir Orifarm Supply ir, antra, Handelsselskabet ir Ompakningsselskabet remdamasis tuo, kad ant pagrindinėje byloje nagrinėjamų vaistų pakuotės nenurodytas faktinis perpakuotojas. Atitinkamai 2008 m.
         vasario 21 d. ir 2008 m. birželio 20 d. sprendimuose Sø‑ og Handelsretten konstatavo, kad atsakovės pažeidė Merck prekių ženklu suteikiamas teises, nes ant pakuotės nenurodė faktiškai perpakavimą atlikusios įmonės pavadinimo, todėl priteisė
         sumokėti Merck piniginę kompensaciją.

      12      Gavęs Orifarm, Orifarm Supply, Handelsselskabet ir Ompakningsselskabet kasacinius skundus dėl minėtų Sø‑- og Handelsretten sprendimų, Højesteret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Teisingumo Teismo praktiką, kaip antai [minėtus sprendimus Bristol‑Myers Squibb ir kt. bei MPA Pharma], reikia aiškinti taip, jog paralelinis importuotojas, kuris turi leidimą pateikti į rinką paraleliai importuotą vaistą ir
         turi apie jį informacijos ir kuris nepriklausomai bendrovei duoda nurodymus dėl vaisto pirkimo ir perpakavimo, tikslaus produkto
         pakuotės pateikimo ir produktui taikytinų nuostatų įgyvendinimo, pažeidžia prekių ženklo savininko teises, kai ant paraleliai
         importuoto vaisto išorinės pakuotės nurodo, kad perpakuotojas – jis, o ne nepriklausoma bendrovė, kuri turi perpakavimo leidimą,
         importavo produktą ir faktiškai jį perpakavo, įskaitant ir (pakartotinį) pažymėjimą atitinkamu prekių ženklu?

      2.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbu, jog gali būti daroma prielaida, kad kai leidimo pateikti į rinką turėtojas nurodo,
         jog perpakuotojas – jis, o ne bendrovė, kuri faktiškai pagal užsakymą atliko perpakavimą, nėra rizikos, kad vartotojas arba
         galutinis naudotojas klaidingai manys, jog už aptariamo vaisto perpakavimą atsakingas prekių ženklo savininkas?

      3.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbu, jog gali būti daroma prielaida, kad nėra rizikos, jog bus manoma, kad už vaisto perpakavimą
         atsakingas prekių ženklo savininkas, jei nurodoma, kad perpakuotojas – faktiškai perpakavimą atlikusi bendrovė?

      4.      Ar, norint atsakyti į pirmąjį klausimą, svarbi tik rizika, jog prekių ženklo savininkas gali būti klaidingai laikomas atsakingu
         už vaisto perpakavimą, ar taip pat svarbūs ir kiti prekių ženklo savininko susirūpinimą keliantys klausimai <...>:

      a)      kad bendrovė, kuri importuoja, fiziškai perpakuoja vaistą ir jo išorinę pakuotę (pakartotinai) pažymi prekių ženklu, gali
         šitaip savarankiškai pažeisti prekių ženklo savininko teisę; ir

      b)      kad dėl aplinkybių, už kurias atsako vaisto perpakuotojas, perpakavimas gali paveikti originalią vaisto būklę arba perpakuoto
         vaisto pateikimas yra toks, kad galėtų kenkti prekių ženklo savininko reputacijai (žr., be kita ko, [minėtą] Sprendimą Bristol‑Myers Squibb ir kt.)?

      5.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbi prielaida, jog leidimo pateikti į rinką turėtojas, kuris nurodė, kad perpakuotojas –
         jis, pranešimo prekių ženklo savininkui metu iki numatyto paraleliai importuoto ir perpakuoto vaisto pateikimo į rinką priklauso
         tai pačiai grupei (susijusi bendrovė) kaip ir faktinis perpakuotojas?“

       Byla C‑207/10
      13      Paranova Danmark ir Paranova Pack yra Paranova Group A/S (toliau – Paranova Group), kuri vykdo paralelinį vaistų importą į Daniją, Švediją ir Suomiją, kontroliuojamosios bendrovės. Grupės buveinė yra Balerupe
         (Danija), kur įsteigtos ir abi kontroliuojamosios bendrovės.

      14      Kaip ir bylos C‑400/09 faktinių aplinkybių atveju, Paranova Group paraleliai importavo į Daniją pagrindinėje byloje nagrinėjamus vaistus, kuriuos gamino Merck – prekių ženklu, kuriuo žymini nagrinėjami vaistai, suteikiamų teisių arba teisės pateikti teisme ieškinį pagal licencijų
         sutartis, sudarytas su prekių ženklų savininkais, turėtoja.

      15      Paranova Danmark turi leidimą pateikti minėtus vaistus į rinką, o jų perpakavimą atlikusi Paranova Pack turi leidimą tai daryti.

      16      Visus sprendimus dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų vaistų pirkimo, perpakavimo ir pardavimo, įskaitant susijusius su naujos
         pakuotės dizainu ir ženklinimu, priėmė Paranova Danmark. Paranova Pack pirko ir faktiškai perpakavo šiuos vaistus laikydamasi perpakavimo bendrovėms Lægemiddelstyrelsen nustatytų sąlygų ir vėl pateikė juos parduoti, laikydamasi farmacijos sektorių reglamentuojančių teisės aktų, ir prisiėmė
         už šias įvairias operacijas atsakomybę.

      17      Ant minėtų vaistų pakuotės nurodyta, kad juos perpakavo Paranova Danmark.

      18      Merck pareiškė du ieškinius Paranova Danmark ir Paranova Pack remdamasi tuo, kad ant pagrindinėje byloje nagrinėjamų vaistų pakuotės nenurodytas faktinis perpakuotojas. Pateikus šiuos
         ieškinius, atitinkamai 2004 m. spalio 26 d. fogedretten i Ballerup nutartimi, kuri, išnagrinėjus apeliacinį skundą, palikta galioti 2007 m. rugpjūčio 15 d. Sø‑ og Handelsretten sprendimu, ir 2008 m. kovo 31 d. Sø‑ og Handelsretten sprendimu Paranova Danmark ir Paranova Pack uždrausta minėtais vaistais prekiauti. Juose remtasi tuo, kad ant vaistų pakuotės nenurodytas įmonės, faktiškai perpakavusios
         vaistus, pavadinimas.

      19      Gavęs Paranova Danmark ir Paranova Pack kasacinius skundus dėl šių Sø‑ og Handelsretten sprendimų, Højesteret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar [Direktyvos 89/104] 7 straipsnio 2 dalį ir su ja susijusią teismo praktiką, būtent [minėtus] sprendimus Hoffmann‑La Roche <...>, Pfizer <...> ir Bristol‑Myers Squibb ir kt. <...>, reikia aiškinti taip, kad prekių ženklu suteikiamos teisės turėtojas gali remtis šia teise siekdamas uždrausti paraleliai
         importuotus produktus parduodančiai bendrovei, kuri yra leidimo pateikti vaistą į rinką valstybėje narėje turėtoja, parduoti
         šį vaistą jai nurodant, kad vaistą perpakavo pardavimo bendrovė, nors ši bendrovė faktiškai perpakuoti pavedė kitai bendrovei
         perpakuotojai, kuriai pardavimo bendrovė duoda nurodymus dėl vaistų pirkimo ir perpakavimo, dėl specifiškesnio vaistų pakuotės
         dizaino ir dėl kitų su vaistų susijusių nuostatų ir kuri turi leidimą perpakuoti ir perpakuodama naują pakuotę pažymi prekių
         ženklu?

      2.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbi prielaida, jog vartotojas ar galutinis naudotojas nėra klaidinamas dėl prekės kilmės
         ir negali manyti, kad prekių ženklo savininkas yra atsakingas už perpakavimą, kai šalia minėtos nuorodos apie už perpakavimą
         atsakingą subjektą paralelinis importuotojas nurodo gamintojo pavadinimą?

      3.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbi tik rizika, kad vartotojas arba galutinis naudotojas gali klaidingai manyti, jog už
         perpakavimą atsakingas prekių ženklo savininkas, ar taip pat svarbūs ir kiti su prekių ženklo savininku susiję argumentai,
         pavyzdžiui:

      a)      kad subjektas, kuris vaistus faktiškai perka, perpakuoja ir jų pakuotę pakartotinai pažymi prekių ženklo savininko prekių
         ženklu, gali šitaip pats pažeisti prekių ženklo savininko teises ir kad tai gali lemti aplinkybės, už kurias atsakomybę prisiima
         fiziškai vaistus perpakavęs subjektas;

      b)      kad perpakavimas paveikia originalią vaisto būklę arba
      c)      kad perpakuoto produkto pateikimas yra toks, jog gali pakenkti prekių ženklui ar jo savininko reputacijai?
      4.      Jei atsakydamas į trečiąjį klausimą Teisingumo Teismas nuspręstų, kad svarbu atsižvelgti ir į tai, kad perpakavimo bendrovė
         gali pati pažeisti prekių ženklo savininko teises, Teisingumo Teismo prašoma nurodyti, ar atsakant į šį trečiąjį klausimą
         svarbu tai, kad paralelinio importuotojo pardavimo bendrovė ir pakavimo bendrovė pagal nacionalinę teisę individualiai ir
         solidariai atsako už prekių ženklo savininko teisių pažeidimą?

      5.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbu, kad paralelinis importuotojas, kuris turi leidimą pateikti į rinką ir nurodo, kad yra
         atsakingas už perpakavimą, prekių ženklo savininko išankstinio pranešimo apie numatomą perpakuoto vaisto pardavimo dieną priklauso
         tai pačiai grupei kaip ir perpakavimą atlikusi bendrovė (susijusi bendrovė)?

      6.      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbu, kad perpakavimo bendrovė pakuotės informaciniame lapelyje nurodyta kaip gamintoja?“
      20      2011 m. sausio 31 d. Teisingumo Teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartimi bylos C‑400/09 ir C‑-207/10 buvo sujungtos,
         kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
      21      Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar Direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją prekių ženklo, kuriuo žymimas paraleliai importuojamas
         farmacijos produktas, savininkas gali drausti vėliau prekiauti tokiu perpakuotu produktu dėl to, kad ant naujos pakuotės kaip
         perpakuotoja nurodyta ne įmonė, pagal užsakymą faktiškai perpakavusi minėtą produktą ir turinti leidimą tai daryti, bet leidimą
         pateikti šį produktą į rinką turinti įmonė, pagal kurios nurodymus produktas buvo perpakuotas ir kuri prisiima už tai atsakomybę.

      22      Orifarm, Paranova Danmark, Čekijos bei Portugalijos vyriausybės ir Europos Komisija mano, kad į performuluotus klausimus reikia atsakyti neigiamai,
         o Merck ir Italijos vyriausybė mano priešingai.

      23      Pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalį prekių ženklo savininko protestas dėl šiuo prekių ženklu
         žymimų prekių perpakavimo tiek, kiek juo nukrypstama nuo laisvo prekių judėjimo, negali būti patenkintas, jeigu savininko
         naudojimasis šia teise sudaro paslėptą prekybos tarp valstybių narių apribojimą, kaip suprantama pagal EB 30 straipsnio antrąjį
         sakinį (dabar – SESV 36 straipsnio antrasis sakinys) (žr. 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo Boehringer Ingelheim ir kt., C‑348/04, Rink. p. I‑3391, 16 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      24      Prekių ženklo savininko naudojimasis teise drausti perpakuoti sudaro tokį paslėptą apribojimą, kaip suprantama pagal šią nuostatą,
         jeigu šis naudojimasis prisideda prie dirbtinio rinkų paskirstymo tarp valstybių narių ir, be kita ko, jeigu perpakuojant
         nebuvo pažeisti teisėti savininko interesai (žr. minėto Sprendimo Boehringer Ingelheim ir kt. 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      25      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas konstatavo, kad jeigu perpakuojama tokiomis sąlygomis, kai negali būti paveikta pakuotėje
         esančio produkto originali būklė, esminė prekių ženklo funkcija – užtikrinti kilmę – išlaikyta. Vartotojas ar galutinis naudotojas
         nėra klaidinami dėl produktų kilmės, bet gauna produktus, gaminamus kontroliuojant tik prekių ženklo savininkui (žr. minėtų
         sprendimų Bristol‑Myers Squibb ir kt. 67 punktą ir MPA Pharma 39 punktą).

      26      Vis dėlto jis taip pat nurodė, kad savininko negalėjimas pasinaudoti prekių ženklo teise tam, kad uždraustų prekybą importuotojo
         perpakuotais produktais, kurie žymimi prekių ženklo savininko prekių ženklu, prilygsta pripažinimui, kad importuotojas turi
         tam tikrą teisę, kuri esant normalioms aplinkybėms priklauso tik pačiam savininkui. Todėl, siekiant užtikrinti savininko,
         kuriam priklauso nuosavybės teisė į prekių ženklą, interesą ir jį apsaugoti nuo bet kokio piktnaudžiavimo, ši teisė pripažintina
         tik tiek, kiek importuotojas laikosi tam tikrų kitų reikalavimų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Bristol‑Myers Squibb ir kt. 68 ir 69 punktus bei MPA Pharma 40 ir 41 punktus).

      27      Iš nusistovėjusios teismo praktikos, visų pirma – iš sprendimų, kuriuos Teisingumo Teismo prašo išaiškinti prašymus priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, matyti, kad prekių ženklo savininkas negali teisėtai drausti vėliau prekiauti jo prekių
         ženklu žymimu farmaciniu produktu, kurį importuotojas perpakavo ir pakartotinai pažymėjo tokiu prekių ženklu, kai:

      –        įrodoma, kad dėl tokio draudimo tarp valstybių narių gali būti dirbtinai paskirstytos rinkos būtent dėl to, kad perpakavimas
         būtinas norint prekiauti preke importo valstybėje narėje,

      –        įrodoma, kad perpakavimas negali paveikti originalios pakuotėje esančios prekės būklės,
      –        ant naujos pakuotės aiškiai nurodoma, kas prekę perpakavo, ir jos gamintojas,
      –        perpakuotos prekės pateikimas nėra toks, kad galėtų kenkti prekių ženklo ir jo savininko reputacijai, o tai visų pirma reiškia,
         kad pakuotė turi būti be trūkumų, nebūti prastos kokybės arba netvarkinga, ir

      –        importuotojas prieš perpakuotos prekės pateikimą parduoti įspėja prekių ženklo savininką ir jo prašymu jam pateikia perpakuotos
         prekės pavyzdį (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Hoffmann‑La Roche 14 punktą; Bristol‑Myers Squibb ir kt. 79 punktą; MPA Pharma 50 punktą; Boehringer Ingelheim ir kt. 21 punktą ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo The Wellcome Foundation, C‑276/05, Rink. p. I‑10479, 23 punktą).

      28      Kalbant apie pagrindinėse bylose nagrinėjamą sąlygą, kad ant naujos pakuotės turi būti aiškiai nurodytas produkto perpakuotojas,
         pažymėtina, jog šį reikalavimą pateisina prekių ženklo savininko interesas, kad vartotojas arba galutinis naudotojas negalėtų
         manyti, jog už perpakavimą atsakingas minėtas savininkas (žr. minėtų sprendimų Bristol‑Myers Squibb ir kt. 70 punktą ir MPA Pharma 42 punktą).

      29      Kaip savo išvados 34 ir 35 punktuose konstatavo generalinis advokatas, šis savininko interesas visiškai apsaugomas tuo atveju,
         kai ant perpakuoto produkto pakuotės aiškiai nurodomas įmonės, kurios užsakymu ir pagal kurios nurodymus produktas buvo perpakuotas
         ir kuri už tai prisiima atsakomybę, pavadinimas. Toks nurodymas, jeigu atspausdintas taip, kad jį galėtų suprasti normaliai
         pastabus asmuo, leidžia išvengti, kad vartotojas arba galutinis naudotojas klaidingai suprastų, jog produktą perpakavo savininkas.

      30      Be to, dėl to, kad ši įmonė prisiima visą atsakomybę už su perpakavimu susijusias operacijas, savininkas gali pasinaudoti
         savo teisėmis ir prireikus gauti žalos atlyginimą, jeigu perpakavimas paveikia originalią pakuotėje esančio produkto būklę
         arba jeigu perpakuoto produkto pateikimas yra toks, kad gali pakenkti prekių ženklo reputacijai. Šiuo atžvilgiu pažymėtina,
         kad tokiu atveju įmonei, kuri ant naujos perpakuoto produkto pakuotės nurodyta kaip perpakuotoja, teks atsakyti už visą faktiškai
         perpakavusios įmonės padarytą žalą, ir ji negalės neigti atsakomybės remdamasi, be kita ko, tuo, kad faktiškai perpakavusi
         įmonė nesilaikė jos nurodymų.

      31      Tokiomis aplinkybėmis prekių ženklo savininkas, remdamasis vien tuo, kad perpakavimas gali paveikti originalią produkto būklę,
         taigi – galbūt pažeisti prekių ženklu suteikiamas teises, neturi teisėto intereso reikalauti, kad ant pakuotės būtų nurodytas
         faktiškai produktą perpakavusios įmonės pavadinimas.

      32      Prekių ženklo savininko interesą, kad būtų išlaikyta originali pakuotėje esančio produkto būklė, pakankamai apsaugo šio sprendimo
         27 punkte primintas reikalavimas įrodyti, kad perpakavimas negali paveikti originalios minėto produkto būklės. Tokiomis aplinkybėmis,
         kaip antai susiklosčiusios pagrindinėse bylose, tai įrodyti turi leidimo pateikti į rinką turėtojas, pagal kurio nurodymus
         produktas buvo perpakuotas ir kuris prisiima už tai atsakomybę.

      33      Vis dėlto Merck teigia, kad, norint apsaugoti vartotojus, ant perpakuoto produkto pakuotės būtina nurodyti produktą faktiškai perpakavusios
         įmonės pavadinimą. Iš tiesų vartotojai yra suinteresuoti žinoti tokios įmonės pavadinimą pirmiausia tuo atveju, kai pagal
         nacionalinę teisę jie gali paduoti ieškinį ne tik prieš leidimo pateikti į rinką turėtoją, bet ir prieš perpakuotoją, kai
         dėl perpakavimo jie patiria žalą.

      34      Tačiau šiam argumentui negalima pritarti. Šiuo atžvilgiu užtenka konstatuoti, kad iš Direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalies
         teksto aiškiai matyti, kad šioje nuostatoje numatyto prekių ženklu suteikiamos teisės išnaudojimo principo išimtis taikoma
         tik teisėtų prekių ženklo savininko interesų apsaugai, o konkreti teisėtų vartotojų interesų apsauga užtikrinama kitais teisės
         aktais.

      35      Bet kuriuo atveju net darant prielaidą, kad prekių ženklo savininko interesai bent iš dalies sutampa su vartotojo interesais,
         ne mažiau svarbu, kad, kaip savo išvados 42 ir 43 punktuose nurodė generalinis advokatas, už prekės perpakavimą atsakingos
         įmonės nurodymas ant prekės pakuotės leidžia vartotojui turėti adekvačią informaciją atsižvelgiant į prekių ženklų teisę.

      36      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog Direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją prekių ženklo,
         kuriuo žymimas paraleliai importuojamas farmacijos produktas, savininkas negali drausti vėliau prekiauti tokiu perpakuotu
         produktu vien dėl to, kad ant naujos pakuotės kaip perpakuotoja nurodyta ne įmonė, pagal užsakymą faktiškai perpakavusi minėtą
         produktą ir turinti leidimą tai daryti, bet leidimą pateikti šį produktą į rinką turinti įmonė, pagal kurios nurodymus produktas
         buvo perpakuotas ir kuri prisiima už tai atsakomybę.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
            suderinti 7 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją prekių ženklo, kuriuo žymimas paraleliai importuojamas farmacijos
            produktas, savininkas negali drausti vėliau prekiauti tokiu perpakuotu produktu vien dėl to, kad ant naujos pakuotės kaip
            perpakuotoja nurodyta ne įmonė, pagal užsakymą faktiškai perpakavusi minėtą produktą ir turinti leidimą tai daryti, bet leidimą
            pateikti šį produktą į rinką turinti įmonė, pagal kurios nurodymus produktas buvo perpakuotas ir kuri prisiima už tai atsakomybę.
      Parašai.
      * Proceso kalba: danų.


1973 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Monique Gunnella prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 33-72.


2013 m. balanžio 12 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå u.p.a. (Stim) prieš Europos Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Autorių teisės, susijusios su viešu muzikos kūrinių atlikimu perduodant internetu, palydovais ir kabeliais - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Geografinės rinkos pasidalijimas - Dvišaliai nacionalinių kolektyvinio teisių administravimo organizacijų susitarimai - Suderinti veiksmai, kuriais nepaliekama galimybės išduoti įvairaus repertuaro ir daugelyje teritorijų galiojančias licencijas - EB 151 straipsnio 4 dalis - Kultūrinė įvairovė. # Byla T-451/08.


2003 m. gruodžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Audi AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Absoliutūs atmetimo pagrindai. # Byla T-16/02.


1988 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Syndicat des libraires de Normandie prieš L'Aigle distribution. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance d'Alençon - Prancūzija. # Byla 254/87.


1998 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # The Scotch Whisky Association prieš Compagnie financière européenne de prises de participation (Cofepp), Prisunic SA ir Centrale d'achats et de services alimentaires SARL (Casal). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Paris - Prancūzija. # Byla C-136/96.


1996 m. vasario 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamosios bylos prieš Sofia Skanavi ir Konstantin Chryssanthakopoulos. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Amtsgericht Tiergarten, Berlin - Vokietija. # Laisvas asmenų judėjimas. # Byla C-193/94.


1991 m. balanžio 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Upjohn Company ir Upjohn NV prieš Farzoo Inc. ir J. Kortmann. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Byla C-112/89.