title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. vasario 17 d.#Finanzamt Gladbeck prieš Edith Linneweber (C-453/02) ir Finanzamt Herne-West prieš Savvas Akritidis (C-462/02).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Šeštoji PVM direktyva - Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčių - Atleidimo nuo mokesčių sąlygų ir apribojimų nustatymas - Už viešų kazino ribų organizuojamų lošimų apmokestinimas - Fiskalinio neutralumo principo laikymasis - 13 straipsnio B dalies f punktas - Tiesioginis veikimas.#Sujungtos bylos C-453/02 ir C-462/02.

text:
      Sujungtos bylos C-453/02 ir C-462/02
      Finanzamt Gladbeck
      prieš
      Edith Linneweber ir Finanzamt Herne-West prieš Savvas Akritidis
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Atleidimo nuo mokesčio sąlygų ir apribojimų nustatymas – Už viešų kazino ribų organizuojamų lošimų apmokestinimas – Fiskalinio neutralumo principo laikymasis – 13 straipsnio B skirsnio f punktas – Tiesioginis veikimas“
      Generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvada, pateikta 2004 m. liepos 8 d.  I‑0000
      2005 m. vasario 17 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų derinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštojoje
            direktyvoje numatytas atleidimas nuo mokesčio – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Nacionalinės teisės aktai, draudžiantys
            atleisti nuo mokesčio šiuos lošimus, kai juos eksploatuoja kiti nei viešų kazino licenciją turintys ūkio subjektai – Nepriimtinumas
            – Privačių asmenų galimybė remtis atitinkama nuostata nacionaliniame teisme
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 str. B skirsnio f punktas)
      2.     Prejudiciniai klausimai – Aiškinimas – Aiškinamųjų sprendimų galiojimas laiko atžvilgiu – Veikimas atgaline data – Teisingumo
            Teismo nustatytas apribojimas – Finansinių sprendimo pasekmių svarba atitinkamai valstybei narei – Lemiamos reikšmės neturintis
            kriterijus
      (EB 234 str.)
      1.     Šeštosios direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punktas, iš kurio matyti, kad azartinių lošimų organizavimas ir lošimo
         įrenginių eksploatavimas iš esmės turi būti atleidžiamas nuo pridėtinės vertės mokesčio, o valstybėms narėms išlieka teisė
         nustatyti šio atleidimo sąlygas ir apribojimus, turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia, jog nacionalinės teisės aktas
         nustatytų, kad visų azartinių lošimų organizavimas ir lošimo įrenginių eksploatavimas licencijas turinčiuose viešuose kazino
         yra atleidžiamas nuo mokesčio, o kitiems ta pačia veikla užsiimantiems ūkio subjektams, kurie neeksploatuoja tokių kazino,
         šis atleidimas nuo mokesčio netaikomas.

      Iš tikrųjų, įgyvendindamos nagrinėjama nuostata joms suteiktus įgaliojimus, valstybės narės turi laikytis fiskalinio neutralumo
         principo ir negali pagrįstai nustatyti, kad atleidimo nuo mokesčio taikymas priklauso nuo tokių lošimų organizatoriaus ir
         lošimo įrenginių eksploatuotojo tapatybės.

      Be to, minėta nuostata yra tiesiogiai veikianti, nes azartinių lošimų organizatorius ar lošimo įrenginių eksploatuotojas nacionaliniuose
         teismuose gali ja remtis siekdamas išvengti šios nuostatos neatitinkančių vidaus teisės normų taikymo. Kai valstybės narės
         nustatytos azartinių lošimų atleidimo nuo mokesčio sąlygos ir apribojimai prieštarauja fiskalinio neutralumo principui, ji
         negali remtis tokiomis sąlygomis ar apribojimais tokių lošimų organizatoriui atsisakydama taikyti atleidimą nuo mokesčio,
         kurio jis gali teisėtai reikalauti pagal Šeštąją direktyvą.

      (žr. 23–24, 29–30, 37–38 punktus, rezoliucinės dalies 1–2 punktus)
      2.     Tik išskirtiniu atveju, taikydamas Bendrijos teisės sistemos bendrą teisinio saugumo principą, Teisingumo Teismas gali apriboti
         atskiro suinteresuoto asmens galimybę remtis jo išaiškinta nuostata ginčijant gera valia pradėtus teisinius santykius. Šiuo
         atžvilgiu finansinės pasekmės, kurių valstybei narei galėtų kilti priėmus prejudicinį sprendimą, pačios savaime nepateisina
         šio sprendimo pasekmių laiko atžvilgiu apribojimo.

      (žr. 42, 44 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. vasario 17 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Atleidimo nuo mokesčio sąlygų ir apribojimų nustatymas – Už viešų kazino ribų organizuojamų lošimų apmokestinimas – Fiskalinio neutralumo principo laikymasis – 13 straipsnio B skirsnio f punktas – Tiesioginis veikimas“
      Sujungtose bylose C‑453/02 ir C‑462/02,
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2002 m. lapkričio 6 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2002 m. gruodžio 13 ir 23 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Finanzamt Gladbeck
      prieš
      Edith Linneweber (C‑453/02)

      ir
      Finanzamt Herne-West
      prieš
      Savvas Akritidis(C‑462/02),

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann ir R. Schintgen (pranešėjas),
      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      posėdžio sekretorė M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gegužės 26 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       E. Linneweber, atstovaujamos Rechtsanwalt M. Nettesheim,

      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing, padedamo Rechtsanwalt  D. Sellner,

      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Traversa ir K. Gross, padedamų Rechtsanwalt A. Böhlke,

      susipažinęs su 2004 m. liepos 8 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 13 straipsnio B skirsnio f punkto išaiškinimu.

      2       Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ginčus, pirma, tarp Finanzamt Gladbeck ir E. Linneweber, veikiančios kaip 1999 m. mirusio vyro įpėdinė, ir, antra, tarp Finanzamt Herne-West ir S. Akritidis dėl pajamų, gautų iš azartinių lošimų organizavimo, apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Šeštosios direktyvos 2 straipsnis, kuris sudaro II antraštinę dalį „Taikymo sritis“, nustato:
      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1)      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      <...>“
      4       Pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktą valstybės narės atleidžia nuo PVM:
      „lažybas, loterijas ir kitas azartinių lošimų formas, laikantis kiekvienos valstybės narės nustatytų sąlygų ir apribojimų“.

       Nacionalinės teisės aktai
      5       Umsatzsteuergesetz 1993 (1993 m. Apyvartos mokesčio įstatymas, BGBl. 1993 I, p. 565, toliau – UStG) 1 straipsnio 1 dalis nustato,
         kad PVM apmokestinami šalies viduje verslininko savo veiklos ribose už atlygį įvykdyti sandoriai.

      6       Pagal UStG 4 straipsnio 9 dalies b punktą nuo PVM atleidžiama į Lažybų ir loterijų įstatymo taikymo sritį patenkanti apyvarta
         bei licencijas turinčių viešų kazino iš jų veiklos gaunama apyvarta.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C‑453/02
      7       E. Linneweber yra savo 1999 m. mirusio sutuoktinio įpėdinė. Jos sutuoktinis turėjo administracinį leidimą jam priklausančiuose
         baruose ir lošimo salonuose pastatyti lošimo automatus ir lošimo įrenginius, kuriais visuomenė galėjo naudotis už atlygį.
         E. Linneweber ir jos sutuoktinis pajamas, gautas eksploatuojant šiuos įrenginius 1997 ir 1998 mokestiniais metais, deklaravo
         kaip neapmokestinamas PVM, motyvuodami tuo, kad pajamos, gaunamos licencijas turintiems kazino eksploatuojant lošimo automatus,
         yra atleidžiamos nuo šio mokesčio.

      8       Tačiau Finanzamt Gladbeck nusprendė, kad aptariamos pajamos pagal UStG 4 straipsnio 9 dalies b punktą nėra atleidžiamos nuo mokesčio, nes jos nėra
         apmokestinamos lažybų, totalizatorių bei loterijų mokesčiu ir nėra gaunamos iš licenciją turinčio viešo kazino veiklos.

      9       Gavęs E. Linneweber ieškinį, Finanzgericht Münster (Vokietija) jį patenkino motyvuodamas tuo, kad pagal analogiją taikant tai, kas buvo nuspręsta 1998 m. birželio 11 d. Teisingumo
         Teismo sprendime Fischer (C‑283/95, Rink. p. I‑3369), pajamos, gaunamos iš lošimo automatų, turi būti atleidžiamos nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio f punktą. Iš tikrųjų šio sprendimo 28 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad fiskalinio neutralumo
         principas PVM rinkimo srityje draudžia legalių ir nelegalių sandorių diferenciaciją.

      10     Grįsdamas Bundesfinanzhof pateiktą apeliacinį skundą (Revision), Finanzamt Gladbeck tvirtina, kad statomos sumos ir laimėjimo galimybės yra daug didesnės kazino įrengtų lošimo įrenginių nei už jų ribų eksploatuojamų
         įrenginių atveju. Todėl priešingai, nei pripažino Finanzgericht Münster, konkurencijos tarp šių dviejų rūšių lošimo įrenginių nėra.

      11     Manydamas, kad sprendimui byloje priimti yra būtinas Šeštosios direktyvos išaiškinimas, Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar Šeštosios direktyvos <...> 13 straipsnio B skirsnio f punktas turi būti aiškinamas taip, kad valstybė narė negali apmokestinti
         pridėtinės vertės mokesčiu azartinio lošimo organizavimo, jei tokio lošimo organizavimas, kurį vykdo licenciją turintis viešas
         kazino, yra atleistas nuo mokesčio?

      2)      Ar Šeštosios direktyvos <...> 13 straipsnio B skirsnio f punktas draudžia valstybei narei apmokestinti pridėtinės vertės mokesčiu
         lošimo automato eksploatavimą vien dėl to, kad licenciją turinčiame viešame kazino toks eksploatavimas yra atleistas nuo mokesčio,
         ir ar reikia papildomai įrodyti, kad už kazino ribų ir juose eksploatuojami lošimo automatai yra panašūs, atsižvelgiant į
         pagrindinius požymius, kaip antai didžiausia statoma suma ir didžiausias laimėjimas?

      3)      Ar lošimo įrenginius pastatęs asmuo gali remtis Šeštosios direktyvos <...> 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytu atleidimu
         nuo mokesčio?“

       Byla C‑462/02
      12     Kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų, S. Akritidis
         1987–1991 m. Herne-Eickel turėjo lošimo saloną. Jame jis organizavo lošimus rulete bei kortomis. Pagal jo turimą leidimą šie
         lošimai turėjo būti organizuojami laikantis taisyklių, nustatytų pagal kompetentingų valdžios institucijų išduotą pažymėjimą
         (Unbedenklichkeitsbescheinigung).

      13     1989–1991 m. tiek lošimo rulete, tiek lošimo kortomis atžvilgiu S. Akritidis nesilaikė kompetentingų valdžios institucijų
         nustatytų taisyklių. Pavyzdžiui, jis nenaudojo lošimo lentos, priėmė didesnes statomas sumas ir nepildė iš nagrinėjamų lošimų
         organizavimo gautos apyvartos registro.

      14     Finanzamt Herne-West minėto laikotarpio apyvartą įvertino atsižvelgdamas į neteisėtas pajamas, gautas iš lošimų rulete ir kortomis organizavimo.
         Gavęs S. Akritidis pretenziją ir atsižvelgęs į minėtą sprendimą Fischer, Finanzamt Herne-West nusprendė neapmokestinti PVM pajamų, gautų iš lošimo rulete. Tačiau jis nusprendė nelegaliai organizuotą lošimą kortomis
         pripažinti apmokestinamu ir nustatė fiksuotą apyvartos dalį, gautą iš šio lošimo organizavimo.

      15     S. Akritidis šį sprendimą apskundė Finanzgericht Münster. Šis teismas nusprendė, jog pagal Teisingumo Teismo minėtame sprendime Fischer suformuluotus principus lošimas kortomis, remiantis Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu, turėtų būti atleistas
         nuo PVM. Be to, jis pripažino, kad nacionaliniuose teismuose S. Akritidis galėjo šia nuostata remtis tiesiogiai. Nebuvo jokios
         priežasties minėtame sprendime Teisingumo Teismo nustatytus principus taikyti tik lošimui rulete.

      16     Grįsdamas Bundesfinanzhof pateiktą apeliacinį skundą (Revision) Finanzamt Herne-West tvirtino, jog principai, kuriais rėmėsi Finanzgericht Münster, šioje byloje nagrinėjamam lošimui kortomis nėra taikomi. Skirtingai nuo byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
         Fischer, nagrinėtų lošimų, šioje byloje nėra jokios tarpusavio konkurencijos tarp S. Akritidis ir kazino organizuojamų lošimų kortomis,
         nes šie lošimai iš tikrųjų yra nepalyginami. S. Akritidis savo ruožtu mano, kad jo įstaigose organizuotas lošimas kortomis
         atitinka licencijas turinčiuose viešuose kazino lošiamą „black jack“.

      17     Manydamas, kad sprendimui byloje priimti būtinas Šeštosios direktyvos išaiškinimas, Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar Šeštosios direktyvos <...> 13 straipsnio B skirsnio f punktas draudžia valstybei narei apmokestinti PVM lošimo kortomis
         organizavimą, jei tokio lošimo organizavimas, kurį vykdo licenciją turintis viešas kazino, yra atleistas nuo mokesčio, ir
         ar reikia papildomai įrodyti, kad už kazino ribų ir juose organizuojami lošimai kortomis yra panašūs, atsižvelgiant į pagrindinius
         požymius, kaip antai lošimo taisyklės, didžiausia statoma suma ir didžiausias laimėjimas?

      2)      Ar organizatorius gali remtis Šeštosios direktyvos <...> 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytu atleidimu nuo mokesčio?“
      18     2003 m. vasario 6 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑453/02 ir C‑462/02 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdomos
         rašytinė bei žodinė proceso dalys ir priimamas sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo byloje C‑453/02
      19     Visų pirma reikia priminti, kad, pirma, UStG 4 straipsnio 9 dalies b punktas atleidžia nuo PVM apyvartą, kurią licencijas
         turintys vieši kazino gavo organizuodami azartinius lošimus ar eksploatuodami azartinio lošimo įrenginius, tačiau šių lošimų
         organizavimo ir lošimo įrenginių eksploatavimo forma ar taisyklės nėra nustatytos.

      20     Antra, kaip patikslino Bundesfinanzhof savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, reikia konstatuoti, kad licencijas turintiems viešiems kazino netaikomi
         jokie apribojimai azartinių lošimų ir azartinių lošimų įrenginių, kuriuos jie gali organizuoti ar eksploatuoti, atžvilgiu.

      21     Be to, licencijas turintys vieši kazino pagrindinėje byloje nagrinėjamus azartinius lošimus ir lošimų įrenginius, nepaisant
         jų organizavimo ar eksploatavimo sąlygų, gali organizuoti ar eksploatuoti jų apyvartos, kurią jie gauna organizuodami šiuos
         lošimus, neapmokestinant PVM.

      22     Šiomis aplinkybėmis pirmas klausimas byloje C‑453/02 turi būti suprantamas taip, kad juo iš esmės siekiama sužinoti, ar Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktas turi būti aiškinamas taip, jog jis draudžia nacionalinės teisės aktą, kuris
         numato, kad bet kokių azartinių lošimų organizavimas ar lošimo įrenginių eksploatavimas licencijas turinčiuose viešuose kazino
         yra atleidžiamas nuo PVM, o kitiems ta pačia veikla užsiimantiems ūkio subjektams, kurie kazino neeksploatuoja, šis atleidimas
         nuo mokesčio netaikomas.

      23     Siekiant atsakyti į taip suformuluotą klausimą reikia priminti, jog iš Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkto
         matyti, kad azartinių lošimų organizavimas ir lošimų įrenginių eksploatavimas iš esmės turi būti atleidžiamas nuo PVM, tačiau
         valstybės narės išlieka kompetentingos nustatyti šio atleidimo sąlygas ir apribojimus (minėto sprendimo Fischer 25 punktas).

      24     Vis dėlto, įgyvendindamos šį įgaliojimą, valstybės narės turi laikytis fiskalinio neutralumo principo. Be to, kaip matyti
         iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, šis principas draudžia, kad panašios tarpusavyje konkuruojančios prekės ir
         paslaugos PVM atžvilgiu būtų traktuojamos skirtingai, todėl šioms prekėms ar paslaugoms turi būti taikomas vienodas tarifas
         (žr., be kita ko, 2001 m. spalio 11 d. Sprendimo Adam, C‑267/99, Rink. p. I‑7467, 36 punktą ir 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑109/02, Rink. p. I‑12691, 20 punktą).

      25     Taigi iš šios teismo praktikos bei 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Gregg (C‑216/97, Rink. p. I‑4947, 20 punktas) ir minėto sprendimo Fischer  matyti, kad nustatant, ar gaminiai arba paslaugos yra panašūs, gamintojo ar paslaugų teikėjo tapatybė ir teisinė forma, kurios
         pagrindu jie vykdo savo veiklą, iš esmės nėra svarbios.

      26     Iš tikrųjų, kaip pastebėjo generalinė advokatė savo išvados 37 ir 38 punktuose, siekdamas byloje, kurioje buvo priimtas minėtas
         sprendimas Fischer, nustatyti nagrinėtų veiklų panašumą, Teisingumo Teismas išanalizavo tik nagrinėtų veiklų palyginamumą ir neatsižvelgė į
         argumentą, kad fiskalinio neutralumo principo požiūriu azartiniai lošimai skiriasi dėl to, kad juos organizuoja licencijas
         turintys vieši kazino ar jie organizuojami šiuose kazino.

      27     Be to, minėto sprendimo Fischer  31 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktas draudžia, kad valstybė
         narė apmokestintų PVM nelegalią azartinio lošimo veiklą, organizuojamą už licenciją turinčio viešo kazino ribų, nors kai tokį
         pat lošimą organizuoja pastarasis kazino, toks organizavimas nuo mokesčio yra atleidžiamas.

      28     Todėl, kadangi azartinio lošimo organizatoriaus tapatybė nėra svarbi, kai siekiama nustatyti, ar nelegalus tokio lošimo organizavimas
         turi būti laikomas konkuruojančiu su to paties lošimo legaliu organizavimu, a fortiori taip pat turėtų būti nustatant, ar du legaliai organizuojami azartiniai lošimai arba eksploatuojami lošimo įrenginiai turi
         būti laikomi tarpusavyje konkuruojančiais.

      29     Iš to matyti, jog įgyvendindamos Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu suteiktą įgaliojimą nustatyti šioje
         nuostatoje numatyto azartinių lošimų organizavimo ir lošimo įrenginių eksploatavimo atleidimo nuo PVM sąlygas ir apribojimus,
         valstybės narės negali pagrįstai nustatyti, kad šio atleidimo taikymas priklauso nuo šių lošimų organizatoriaus ir lošimo
         įrenginių eksploatuotojo tapatybės.

      30     Atsižvelgiant į šiuos argumentus, į pirmąjį byloje C‑453/02 pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio f punktas turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktą, kuris numato, kad visų
         azartinių lošimų organizavimas ir lošimo įrenginių eksploatavimas licencijas turinčiuose viešuose kazino yra atleidžiamas
         nuo PVM, nors kitiems ta pačia veikla užsiimantiems ūkio subjektams, kurie neeksploatuoja tokių kazino, šis atleidimas netaikomas.

       Dėl antrojo klausimo byloje C‑453/02 ir pirmojo klausimo byloje C‑462/02
      31     Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą byloje C‑453/02, į antrąjį tos pačios bylos klausimą ir į pirmąjį klausimą byloje
         C‑462/02 atsakyti nereikia.

       Dėl trečiojo klausimo byloje C‑453/02 ir antrojo klausimo byloje C‑462/02
      32     Šiais klausimais prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas klausia, ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio
         B skirsnio f punktas yra tiesiogiai veikiantis ir azartinių lošimų organizatorius ar lošimo įrenginių eksploatuotojas gali
         juo remtis nacionaliniuose teismuose, siekdamas išvengti šios nuostatos neatitinkančių vidaus teisės normų taikymo.

      33     Šiuo klausimu reikia priminti, kad visais atvejais, kai direktyvos nuostatos turinio požiūriu yra besąlygiškos ir pakankamai
         aiškios, jomis galima remtis, jei per nustatytą terminą nebuvo priimtos įgyvendinimo priemonės, ginčijant bet kurią direktyvos
         neatitinkančią nacionalinės teisės nuostatą, arba tuo atveju, jei jos apibrėžia teises, kuriomis asmenys gali remtis valstybės
         atžvilgiu (žr., be kita ko, 1982 m. sausio 19 d. Sprendimo Becker, 8/81, Rink. p. 53, 25 punktą; 2002 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Kügler, C‑141/00, Rink. p. I‑6833, 51 punktą ir 2003 m. gegužės 20 d. Sprendimo Österreichischer Rundfunk ir kt., C‑465/00, C‑138/01 ir C‑139/01, Rink. p. I‑4989, 98 punktą).

      34     Kalbant konkrečiau apie Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnį, iš teismo praktikos matyti, kad nors ši nuostata neabejotinai
         suteikia valstybėms narėms diskreciją įtvirtinti joje numatytų tam tikrų atleidimų nuo mokesčio taikymo sąlygas, bet kuriuo
         atveju valstybė narė negali mokesčių mokėtojo, kuris gali įrodyti, jog jo mokestinė padėtis iš tiesų atitinka vieną iš direktyvos
         nustatytų atleidimo nuo mokesčio kategorijų, atžvilgiu remtis tuo, kad ji nepriėmė nuostatų, skirtų palengvinti šio atleidimo
         nuo mokesčio taikymą (minėto sprendimo Becker 33 punktas).

      35     Reikia pridurti, jog tokio aiškinimo nepaneigia aplinkybė, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktas vėl
         patvirtina šią valstybių narių diskreciją, patikslindamas, jog jos yra kompetentingos nustatyti azartiniams lošimams taikomo
         atleidimo nuo mokesčio sąlygas ir apribojimus. Iš tikrųjų, kadangi šie lošimai iš esmės yra atleisti nuo PVM, bet kuris jų
         organizatorius gali tiesiogiai remtis šiuo atleidimu, jei atitinkama valstybė narė atsisakė įgyvendinti Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio aiškiai jai suteiktus įgaliojimus arba jai nepavyko jų įgyvendinti.

      36     Be to, svarbu konstatuoti, kad tai, kas taikoma tuo atveju, kai valstybė narė neįgyvendino Šeštosios direktyvos 13 straipsnio
         B skirsnio f punktu jai suteiktų įgaliojimų, a fortiori  taikoma ir tuo atveju, kai įgyvendindamos šiuos įgaliojimus valstybės narės priėmė nacionalinės teisės nuostatas, kurios yra
         nesuderinamos su šia direktyva.

      37     Iš to matyti, kaip pastebėjo ir generalinė advokatė savo išvados 72 punkte, kad kai valstybės narės nustatytos azartinių lošimų
         atleidimo nuo mokesčio sąlygos ir apribojimai prieštarauja fiskalinio neutralumo principui, kaip yra pagrindinėse bylose,
         ji negali remtis tokiomis sąlygomis ar apribojimais atsisakydama tokių lošimų organizatoriui taikyti atleidimą nuo mokesčio,
         kurio jis gali teisėtai reikalauti pagal Šeštąją direktyvą.

      38     Todėl atsakymas į trečiąjį klausimą byloje C‑453/02 ir antrąjį klausimą byloje C‑462/02 būtų toks, kad Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio f punktas yra tiesiogiai veikiantis, t. y. azartinių lošimų organizatorius arba lošimo įrenginių
         eksploatuotojas nacionaliniuose teismuose gali juo remtis siekdamas išvengti šios nuostatos neatitinkančių vidaus teisės normų
         taikymo.

       Dėl šio sprendimo pasekmių laiko atžvilgiu
      39     Išsakydama savo žodines pastabas Vokietijos vyriausybė priminė Teisingumo Teismo galimybę apriboti šio sprendimo pasekmes
         laike tuo atveju, jei jis pripažintų, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės aktas yra nesuderinamas su Šeštąja direktyva.

      40     Grįsdama savo prašymą ši vyriausybė, pirma, atkreipė Teisingumo Teismo dėmesį į žalingas finansines pasekmes, kurių turėtų
         sprendimas, kuriuo konstatuojamas Šeštosios direktyvos nesuderinamumas su UStG 4 straipsnio 9 dalimi. Antra, ji tvirtino,
         kad dėl Europos Bendrijų Komisijos veiksmų, kurių pastaroji ėmėsi priėmus 1994 m. gegužės 5 d. Sprendimą Glawe (C‑38/93, Rink. p. I‑1679), Vokietijos Federacinė Respublika manė, jog UStG 4 straipsnio 9 dalis atitinka Šeštąją direktyvą.

      41     Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia
         Teisingumo Teismas įgyvendindamas EB sutarties 234 straipsniu jam suteiktą kompetenciją, paaiškina ir patikslina šios normos
         prasmę ir turinį, kaip ji turėtų būti suprantama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento. Iš to išplaukia, kad taip išaiškintą
         normą teismas gali ir turi taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems iki sprendimo, kuriame išnagrinėtas
         prašymas dėl išaiškinimo, jei yra patenkintos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pateikti ieškinį, susijusį
         su šios normos taikymu (žr., be kita ko, 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Roders ir kt., C‑367/93–C‑377/93, Rink. p. I‑2229, 42 punktą ir 2002 m. spalio 3 d. Sprendimo Barreira Pérez, C‑347/00, Rink. p. I‑8191, 44 punktą).

      42     Tik išskirtiniu atveju, taikydamas Bendrijos teisės sistemos bendrą teisinio saugumo principą, Teisingumo Teismas gali apriboti
         atskiro suinteresuoto asmens galimybę remtis jo išaiškinta nuostata ginčijant gera valia pradėtus teisinius santykius (žr.,
         be kita ko, 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo Buchner ir kt., C‑104/98, Rink. p. I‑3625, 39 punktą ir minėto sprendimo Barreira Pérez 45 punktą).

      43     Pagrindinių bylų atžvilgiu reikia konstatuoti, pirma, kad siekiant pagrįsti teiginį, jog UStG 4 straipsnio 9 dalis galėjo
         būti pagrįstai pripažinta atitinkančia Šeštąją direktyvą, negalima pagrįstai remtis Komisijos veiksmais priėmus minėtą sprendimą
         Glawe. Iš tikrųjų byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, buvo nagrinėjamas tik apyvartos, gautos eksploatuojant lošimo automatus,
         apmokestinamosios vertės nustatymas ir ji visiškai nebuvo susijusi su Vokietijos teisės aktų PVM srityje įtvirtintu skirtingu
         požiūriu į licencijas turinčių viešus kazino ir kitus azartinius lošimus organizuojančius ūkio subjektus.

      44     Antra, svarbu priminti, kad finansinės pasekmės, kurių valstybei narei galėtų kilti priėmus prejudicinį sprendimą, pačios
         savaime nepateisina šio sprendimo pasekmių laiko atžvilgiu apribojimo (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Roders ir kt. 48 punktą bei Buchner ir kt. 41 punktą).

      45     Todėl šio sprendimo pasekmių laiko atžvilgiu apriboti nereikia.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su apyvartos mokesčiais,
            suderinimo – bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas apskaičiavimo pagrindas 13 straipsnio B skirsnio f punktas
            turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktą, kuris numato, kad visų azartinių lošimų organizavimas ir
            lošimo įrenginių eksploatavimas licencijas turinčiuose viešuose kazino yra atleidžiamas nuo PVM, nors kitiems ta pačia veikla
            užsiimantiems ūkio subjektams, kurie neeksploatuoja tokių kazino, šis atleidimas netaikomas.
      2.      Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punktas yra tiesiogiai veikiantis, t. y. azartinių lošimų organizatorius
            arba lošimo įrenginių eksploatuotojas nacionaliniuose teismuose gali juo remtis siekdamas išvengti šios nuostatos neatitinkančių
            vidaus teisės normų taikymo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. liepos 6 d.#TQ3 Travel Solutions Belgium SA prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Viešas paslaugų pirkimas - Bendrijos konkurso procedūra - Kelionių agentūros paslaugų, suijusių su institucijų pareigūnų ir tarnautojų kelionėmis, teikimas.#Byla T-148/04.

text:
      Byla T‑148/04
      TQ3 Travel Solutions Belgium SA
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešieji paslaugų pirkimai – Bendrijos konkurso procedūra – Kelionių agentūros paslaugų, susijusių su institucijų pareigūnų ir tarnautojų kelionėmis, teikimas“
      2005 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas paskelbus konkursą – Institucijų diskrecija vertinti – Teismo kontrolė
            – Ribos
      2.     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas paskelbus konkursą – Neįprastai nedidelė pasiūlymo kaina – Perkančiosios
            organizacijos pareiga išklausyti konkurso dalyvį
      (Komisijos reglamento Nr. 2342/2002 139 straipsnis)
      3.     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas paskelbus konkursą – Sutarčių sudarymas – Sutarties sudarymo kriterijai
            – Perkančiosios organizacijos pasirinkimas – Ribos – Atsižvelgimas į kriterijus, leidžiančius nustatyti ekonomiškai naudingiausią
            pasiūlymą – Leidimas atsižvelgti į nebūtinai ekonominius kriterijus
      4.     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas paskelbus konkursą – Sutarčių sudarymas – Pasiūlymų vertinimas pačių
            pasiūlymų pagrindu
      1.     Komisija, priimdama sprendimą dėl sutarties sudarymo paskelbus konkursą, turi plačią diskreciją vertinti informaciją, į kurią
         reikia atsižvelgti, todėl Pirmosios instancijos teismo kontrolė apima tik patikrinimą, ar buvo laikytasi procedūros taisyklių,
         ar buvo nurodyti motyvai, ar tikslios faktinės aplinkybės ir ar nebuvo padaryta akivaizdžios vertinimo klaidos bei piktnaudžiauta
         įgaliojimais.

      (žr. 47 punktą)
      2.     Bendrijų viešųjų pirkimų srityje Reglamento Nr. 2342/2002, nustatančio išsamias finansinio reglamento įgyvendinimo taisykles,
         139 straipsnis, kuris numato, kad jei pasiūlyme yra nurodytos neįprastai nedidelės kainos, prieš jį atmesdama perkančioji
         organizacija privalo leisti konkurso dalyviui paaiškinti ir pagrįsti pasiūlyme nurodytus duomenis, turi būti aiškinamas taip,
         kad pareiga patikrinti pasiūlymo rimtumą kyla iš išankstinių abejonių dėl pasiūlymo patikimumo. Iš tikrųjų šio straipsnio
         pagrindinis tikslas – suteikti konkurso dalyviui galimybę pagrįsti savo pasiūlymo kainą, kai ji pasirodo neįprastai nedidelė.

      (žr. 49 punktą)
      3.     Vykdant pirkimų procedūrą norint nustatyti ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą, nebūtinai visi perkančios organizacijos nustatyti
         atrankos kriterijai turi būti tik ekonominiai, nes negalima atmesti galimybės, kad faktoriai, kurie nėra tik ekonominiai,
         gali daryti įtaką pasiūlymo vertei šios perkančios organizacijos atžvilgiu.

      (žr. 51 punktą)
      4.     Vykdant pirkimų procedūrą pasiūlymų kokybė vertinama pačių pasiūlymų pagrindu, o ne pagal konkurso dalyvių patirtį, įgytą
         su perkančiąja organizacija vykdant ankstesnes sutartis, arba pagal atrankos kriterijus, pavyzdžiui, technines kandidatų galimybes,
         kurie jau buvo tikrinami atrenkant kandidatus ir į kuriuos negali būti atsižvelgiama iš naujo lyginant pasiūlymus.

      (žr. 86 punktą)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. liepos 6 d.(*)

      „Viešieji paslaugų pirkimai – Bendrijos konkurso procedūra – Kelionių agentūros paslaugų, susijusių su institucijų pareigūnų ir tarnautojų kelionėmis, teikimas“
      Byloje T‑148/04
      TQ3 Travel Solutions Belgium SA, įsteigta Mechelen (Belgija), atstovaujama iš pradžių advokatų R. Ergec ir K. Möric, vėliau advokato B. Lissoir,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą L. Parpala ir E. Manhaeve, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Wagon-Lits Travel SA, įsteigtos Briuselyje (Belgija), atstovaujamos advokatų F. Herbert ir H. Van Peer, ir solicitor D. Harrison, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      dėl prašymo, pirma, panaikinti Komisijos sprendimus, kuriais sutarties dalies Nr. 1, nurodytos pranešime apie konkursą Nr. 2003/S 143 129409
         dėl kelionių paslaugų teikimo, laimėtoja išrinkta ne ieškovė, o kita įmonė ir, antra, atlyginti ieškovės dėl jos pasiūlymo
         atmetimo patirtą žalą,

      EUROPOS BENDRIJŲ
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. Pirrung, teisėjai N. J. Forwood ir S. Papasavvas,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. kovo 8 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisės aktai
      1       Sudarydama viešojo paslaugų pirkimo sutartis, Komisija turi remtis 2002 m. birželio 25 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas)
         Nr. 1605/2002 dėl Europos Bendrijų bendrajam biudžetui taikomo finansinio reglamento įgyvendinimo taisyklių (OL L 248, p. 1,
         toliau – finansinis reglamentas) pirmos dalies V antraštinės dalies nuostatomis bei 2002 m. gruodžio 23 d. Komisijos reglamento
         (EB, Euratomas) Nr. 2342/2002, nustatančio išsamias finansinio reglamento įgyvendinimo taisykles (OL L 357 p. 1, toliau –
         įgyvendinimo taisyklės), nuostatomis. Šios nuostatos priimtos remiantis Bendrijų direktyvomis šioje srityje, t. y. dėl viešojo
         paslaugų pirkimo 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyva 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos
         (OL L 209, p. 1), iš dalies pakeista 1997 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/52/EB (OL L 328, p. 1).

      2       Finansinio reglamento 100 straipsnio 1 dalis numato, kad „leidimus duodantis pareigūnas, remdamasis atrankos ir konkurso laimėtojo
         nustatymo kriterijais, nustatytais iš anksto konkurso skelbimo dokumentuose ir viešųjų pirkimų taisyklėse, sprendžia, kas
         turi būti pripažintas konkurso nugalėtoju“. Finansinio reglamento 97 straipsnio 2 dalis ir įgyvendinimo taisyklių 138 straipsnio
         1 dalies b punktas ir 2 dalis nurodo, kad konkurso nugalėtojas gali būti nustatomas taikant ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo
         procedūrą, t. y. paraiška, kurioje nurodytas geriausias kainos ir kokybės santykis.

      3       Finansinio reglamento 100 straipsnio 2 dalis nustato:
      „Perkančioji organizacija visiems kandidatams arba konkurso dalyviams, kurių pasiūlymai arba paraiškos buvo atmestos, praneša
         motyvus, kuriais remiantis buvo priimtas sprendimas <...>. Tačiau tam tikros informacijos negalima atskleisti, jei toks atskleidimas
         trukdytų taikyti teisės aktus, prieštarautų viešiesiems interesams, kenktų teisėtiems valstybinių ar privačių įmonių verslo
         interesams, arba iškraipytų tarp jų sąžiningą konkurenciją.“

      4       Įgyvendinimo taisyklių 139 straipsnio 1 dalis numato, kad „jei konkrečiai sutarčiai paraiškose yra nurodytos neįprastai mažos
         kainos, perkančioji organizacija, prieš atmesdama paraiškas vien tuo pagrindu, raštu paprašo informacijos apie paraiškos sudedamąsias
         dalis, kurias laiko svarbiomis, ir jas patikrina, atitinkamai išklausiusi šalis ir atsižvelgusi į pateiktus paaiškinimus“.

      5       Įgyvendinimo taisyklių 146 straipsnio 4 dalis nustato, kad „neįprastai mažos kainos paraiškų, minėtų šio reglamento 139 straipsnyje,
         atveju vertinimo komitetas paprašo bet kokios informacijos apie paraiškos sudėtį“.

       Faktinės bylos aplinkybės
      6       1999 m. sausio 13 d. pagrindine sutartimi Nr. 98/16/IX.D.1/1 Komisija pavedė bendrovei Belgium International Travel kelionių agentūros paslaugų, teikiamų jos Briuselyje dirbantiems tarnautojams, valdymą. Ši sutartis buvo sudaryta dvejiems
         metams su galimybe ją pratęsti tris kartus po vienerius metus, t. y. nuo 1999 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. kovo 31 dienos.
         2001 m. vasario 27 d. sutarties pakeitimu įsipareigojimai pagal šią sutartį buvo perleisti ieškovei.

      7       Europos Sąjungos oficialiojo leidinio priede (OL S 103, 2003) Komisija paskelbė ribotą paraiškų konkursą ADMIN/D1/PR/2003/051,
         skirtą kelionių agentūros teikiamų paslaugų, susijusių su pareigūnų ir tarnautojų vykimu į komandiruotes, ekspertų, konkursų
         laimėtojų, kandidatų ir kitų asmenų, keliaujančių Europos institucijų arba Bendrijų agentūrų prašymu ar sąskaita, sutarčių
         sudarymui.

      8        Iš bylos medžiagos matyti, kad Komisija atšaukė šį konkursą atitinkamoms Bendrijos institucijoms iš jo pasitraukus.
      9       Remdamasi 2002 m. gruodžio 23 d. finansiniu reglamentu ir įgyvendinimo taisyklėmis, 2003 m liepos 29 d. Komisija paskelbė
         naują ribotą paraiškų konkursą 2003/S 143‑129409 Europos Sąjungos oficialiojo leidinio priede (OL S 143, 2003), skirtą kelionių
         agentūros teikiamų paslaugų, susijusių su pareigūnų ir tarnautojų vykimu į komandiruotes, ekspertų, konkursų laimėtojų, kandidatų
         ir kitų asmenų, keliaujančių Europos institucijų arba Bendrijų agentūrų prašymu ir sąskaita, sutarčių sudarymui (skelbimo
         apie viešąjį pirkimą II.1.6 skyrius). Sutartį sudarė kelios dalys, kurių kiekviena buvos susijusi su paslaugų teikimo vieta:
         Briuselis (dalis Nr. 1), Liuksemburgas (dalis Nr. 2), Grange (dalis Nr. 3), Ispra (dalis Nr. 4), Geel (dalis Nr. 5), Petten
         (dalis Nr. 6) ir Sevilija (dalis Nr. 7).

      10     2003 m. lapkričio 28 d. registruotu laišku ieškovė pateikė Komisijai pasiūlymą dėl šios sutarties 1, 2, 3, 5, 6 ir 7 dalių.
      11     2004 m. vasario 24 d. laišku Komisija informavo ieškovę, kad jos pasiūlymas sutarties daliai Nr. 1 (toliau – dalis Nr. 1 arba
         ginčijama sutartis) atmesta, nes pasiūlytas kokybės ir kainos santykis buvo mažesnis už pasiūlytą atrinktame pasiūlyme. 2004 m.
         vasario 24 d. laiške nurodoma:

      „Išnagrinėję pasiūlymus, gautus atsakant į mūsų skelbimą apie konkursą, apgailestaudami turime Jums pranešti, kad Jūsų pasiūlymo
         atitinkamos sutarties dalims Nr. 1, 2, 3 ir 7 negalėjome atrinkti. Jūsų pasiūlymo atmetimas grįstinas šiais motyvais:

      Dalis Nr. 1 (Briuselis)
      Jūsų paraiškoje pasiūlytas kokybės ir kainos santykis (51,55) yra mažesnis už santykį, nurodytą firmos, kuriai buvo pasiūlyta
         sudaryti sutartį (87,62) <...>“.

      12     2004 m. kovo 8 d. laišku ieškovė Komisijos paprašė, kad jai būtų pateikta tikslesnė informacija dėl ginčijamai sutarčiai pasirašyti
         išrinkto pasiūlymo pasirinkimo. Ji taip pat paprašė Komisijos sustabdyti šios sutarties sudarymo procedūrą ir nepasirašyti
         sutarties su jai sudaryti pasirinkta įmone.

      13     2004 m. kovo 16 d. laišku Komisija pateikė ieškovei informaciją dėl 2004 m. vasario 24 d. sprendimo neskirti jai ginčijamos
         sutarties ir sprendimo sudaryti šią sutartį su kita įmone (toliau – atitinkamai nepalankus sprendimas ir palankus sprendimas)
         motyvų. Komisija taip pat nurodė, kad ieškovės pasiūlymas po kokybinės ir finansinės analizės buvo įvertintas 51,55 balais,
         o konkursą laimėjusios bendrovės Wagon-Lits Travel (toliau – WT arba įstojusi į bylą šalis) pasiūlymas buvo įvertintas 87,62 balais, todėl WT pasiūlymas buvo ekonomiškai naudingesnis
         ir pateisina ginčijamos sutarties sudarymą su šia įmone. Komisija taip pat pabrėžė, kad WT pasiūlymas, nors jame nurodyta
         kaina buvo aiškiai mažesnė už ieškovės pasiūlytą (indeksas 100 WT ir indeksas 165,56 ieškovės), „jai (Komisijai) nepasirodė,
         kad kaina yra neįprastai maža ir todėl nereikėjo taikyti (įgyvendinimo taisyklių) 139 straipsnyje numatytų nuostatų“.

      14     2004 m. kovo 17 d. faksimile Komisija ieškovei pasiūlė pagrindinę sutartį Nr. 98/16/IX.D.1/1 dėl kelionių agentūros paslaugų,
         kuri turėjo pasibaigti 2004 m. kovo 31 d., pratęsti iki 2004 m. birželio 27 d. imtinai.

      15     2004 m. kovo 19 d. laišku Komisija patvirtino savo pasiūlymą pratęsti minėtą pagrindinę sutartį, pabrėždama, kad šioje sutartyje
         numatytą jos pasibaigimo dieną negali būti išsiųsti nurodymai naujai sutarties šaliai, t. y. WT, ir įsigalioti nauja sutartis.
         Šiame laiške buvo nurodyta, kad dėl „netrumpinamų ir nuo Komisijos bei paslaugų tiekėjo valios nepriklausančių terminų nurodymai
         naujam sutarties paslaugų tiekėjui negalėjo būti išsiųsti ir nauja sutartis negalėjo įsigalioti sutarties su (ieškove) pasibaigimo
         momentu“.

      16     2004 m. kovo 22 d. faksimile ieškovė Komisijai pranešė nenorinti pratęsti pagrindinės sutarties, ir dėl to ši sutartis turėjo
         pasibaigti 2004 m. balandžio 1 dieną.

      17     2004 m. kovo 23 d. ir 26 d. laiškais Komisija ieškovės paprašė perduoti WT „keliautojų bylas“, sudarytas, kad būtų „užtikrintas
         komandiruočių sektoriaus paslaugų tęstinumas“. 2004 m. kovo 25 d. ir 31 d. laiškais ieškovė pranešė Komisijai, kad atsisako
         perduoti WT šias bylas.

      18     2004 m. kovo 31 d. Komisija sudarė su WT sutartį dėl kelionių agentūros paslaugų teikimo Briuselyje. Ši sutartis įsigaliojo
         2004 m. balandžio 1 d. su išlyga, leidžiančia naujam kontrahentui teikti paslaugas ex-plant (savo biuruose) pereinamuoju laikotarpiu nuo 2004 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. gegužės 19 dienos.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      19     Ieškiniu, užregistruotu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje 2004 m. balandžio 26 d., ieškovė prašo panaikinti nepalankų
         ir palankų sprendimus bei atlyginti dėl šių sprendimų jos patirtą žalą.

      20     2004 m. balandžio 26 d. ieškovė, remdamasi Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 76a straipsniu, pateikė prašymą
         nagrinėti bylą pagreitinta tvarka. Šis prašymas buvo atmestas 2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu.

      21     Atskiru dokumentu, užregistruotu tą pačią dieną Pirmos instancijos teismo kanceliarijoje, ieškovė pateikė prašymą dėl laikinųjų
         apsaugos priemonių taikymo, siekdama, pirma, kad būtų sustabdytas nepalankaus ir palankaus sprendimų vykdymas, ir, antra,
         kad būtų nurodyta Komisijai imtis visų reikiamų priemonių sustabdant palankaus sprendimo arba pagal šį sprendimą sudarytos
         sutarties padarinius. 2004 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi šis prašymas buvo atmestas, atidedant
         klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

      22     2004 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu prašymu WT paprašė leisti įstoti į šią bylą Komisijos
         pusėje. 2004 m. birželio 28 d. Pirmosios instancijos teismo antrosios kolegijos pirmininko nutartimi buvo patenkintas šis
         prašymas leisti įstoti į bylą. WT pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą, o kitos šalys pateikė dėl jo pastabas per nustatytą
         terminą.

      23      Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas
         Pocedūros reglamento 64 straipsnyje numatytą proceso organizavimo priemonę, paprašė Komisijos atsakyti į keletą klausimų,
         o WT – pirma, atsakyti į klausimą ir, antra, pateikti nekonfidencialų finansinio ir techninio pasiūlymo, pateikto nagrinėjamame
         konkurse, nuorašą. 2005 m. vasario 9 d. laišku Komisija pateikė atsakymus į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus,
         o 2005 m. vasario 14 d. laišku prašomą dokumentą pateikė WT ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktą klausimą.

      24     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti nepalankų sprendimą,
      –       panaikinti palankų sprendimą,
      –       pripažinti, kad Komisijos neteisėti veiksmai yra klaida, užtraukianti Komisijai atsakomybę,
      –       remiantis Procedūros reglamento 64 straipsniu, įpareigoti Komisiją pateikti jos turimus dokumentus, susijusius su sutarties dalies
         Nr. 1 sudarymu,

      –       nurodyti ieškovei kreiptis į Komisiją, kad būtų įvertinta patirta žala,
      –       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      25     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       visiškai atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      26     Įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl reikalavimų panaikinti
      27     Grįsdama savo reikalavimus panaikinti, ieškovė iš esmės nurodo du ieškinio pagrindus. Pirmasis susijęs su įgyvendinimo taisyklių
         146 straipsnio pažeidimu ir akivaizdžia finansinių pasiūlymų vertinimo klaida. Antrasis susijęs su akivaizdžia pasiūlymų kokybės
         vertinimo klaida.

      1.     1. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su įgyvendinimo taisyklių 146 straipsnio pažeidimu ir akivaizdžia finansinių pasiūlymų
            vertinimo klaida
       Šalių argumentai
      28     Ieškovė tvirtina, kad Komisija, manydama, jog WT pasiūlyme nebuvo nurodyta neįprastai maža kaina, ir todėl nevykdydama savo
         pareigos paprašyti iš WT atitinkamos informacijos apie ją, pažeidė įgyvendinimo taisyklių 146 straipsnį, nes manė, jog įgyvendinimo
         taisyklių 139 straipsnis šiuo atveju netaikomas.

      29     Ieškovė teigia, kad WT pasiūlymo kaina buvo 42 % mažesnė už ieškovės pasiūlytos kainos ir trečiojo konkurso dalyvio pasiūlytos
         kainos, kuri buvo dar didesnė už ieškovės, vidurkį, žinant, kad ieškovės pasiūlymas dėl kainos buvo įvertintas indeksu 165,56,
         o pats brangiausias pasiūlymas – indeksu 181,13. Toks didelis skirtumas turėjo paskatinti Komisiją pripažinti, kad WT pasiūlyme
         nurodyta kaina labai maža, žinant, kad 2004 m. kovo 8 d. laišku ieškovė išreiškė Komisijai savo abejones dėl WT pasiūlymo
         turinio patikimumo.

      30      Ieškovė pabrėžia, kad net jei Komisija, priimdama sprendimą dėl sutarties sudarymo paskelbus konkursą, turi plačią diskreciją
         dėl informacijos, į kurią reikia atsižvelgti, visgi Bendrijos teismas patikrina, ar buvo laikytasi procedūros ir motyvavimo
         taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės ir ar nebuvo akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais (2002 m.
         rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tideland Signal prieš Komisiją, T‑211/02, Rink. p. II‑3781, 33 punktas).

      31      Šiuo klausimu ieškovė primena, kad Pirmosios instancijos teismas 2003 m. vasario 25 d. Sprendime Renco prieš Tarybą (T‑4/01, Rink. p. II‑171, 76 punktas) konstatavo, jog Taryba „privalo <...> išnagrinėti pasiūlymų, kurie jai apskritai pasirodo
         įtartini, patikimumą ir rimtumą, dėl ko prireikus ji būtinai turi pareikalauti paaiškinimų dėl atskirų kainų, kurios pasirodo
         įtartinos, a fortiori kai jų yra daug“ ir kad „aplinkybė, jog ieškovės pasiūlymas buvo pripažintas atitinkančiu pirkimo dokumentus, neatleido Tarybos
         nuo jos pareigos pagal tą patį straipsnį patikrinti pasiūlymo kainas, jei kyla abejonių dėl jų patikimumo, nagrinėjant pasiūlymus
         ir atlikus pirminį jų atitikimo vertinimą“.

      32      Šioje byloje ieškovė pabrėžia, kad kelionių agentūros paslaugų kainą kiekvienai sutarties daliai sudaro, pirma, „administravimo
         sąnaudos“ (management fee), kurias sudaro kelionių agentūrai mokamas atlyginimas už administravimo išlaidas, patirtas dėl
         Europos institucijų ar agentūrų personalo kelionių, ir, antra, „operacijų sąnaudos“ (transaction fee), kurias sudaro kelionių
         agentūrai mokamas atlyginimas dėl administravimo išlaidų, patirtų dėl kitų nei Europos institucijų arba agentūrų personalas
         asmenų, keliaujančių Bendrijos institucijų arba agentūrų prašymu, kelionių.

      33     Ieškovė primena, kad „administravimo sąnaudas“ sudaro darbo užmokesčio išlaidos, veiklos sąnaudos ir bendrosios sąnaudos.
         Ji tvirtina, kad darbo užmokesčio išlaidos sudaro didžiąją dalį „administravimo sąnaudų“ ir kelionių agentūros paslaugų, susijusių
         su dalimi Nr. 1, kainos. Ieškovė savo finansiniame pasiūlyme taip pat nurodė, kad darbo užmokesčio išlaidos sudaro 79,5 %
         „administravimo sąnaudų“. Kadangi kelionių agentūros paslaugų kainos didžiąją dalį sudaro darbo užmokesčio išlaidos, ieškovės
         nuomone, Komisija WT pasiūlytą kainą turėjo laikyti neįprastai nedidele.

      34     Tokiomis aplinkybėmis ieškovė mano, kad vienintelis būdas sumažinti darbo užmokesčio išlaidas, taigi ir siūlomą kainą, būtų
         labai sumažinti asmenų, įgyvendinančių sutartį, skaičių arba jų darbo užmokestį palyginti su ieškovės pasiūlytais skaičiais.
         Toks sumažinimas neišvengiamai turėtų įtakos paslaugų kokybei.

      35     Pirmiausia dėl darbo užmokesčio ieškovė pabrėžia, kad pirkimo dokumentuose buvo numatyta, jog kelionių agentūros paslaugos
         turi būti teikiamos Europos institucijų ir agentūrų patalpose. Todėl aptarnaujančių asmenų darbo sutartys turi būti sudaromos
         pagal Belgijos teisę, kuri nustato minimalų darbo užmokestį, dirbant pagal darbo sutartį.

      36     Antra, dėl aptarnaujančių asmenų skaičiaus ieškovė tvirtina, kad, norint užtikrinti paslaugų teikimo kokybę, būtina įdarbinti
         39 asmenis. Kadangi išlaidos personalui yra nesumažinamos, didelis skirtumas tarp WT pasiūlytos kainos ir kitų dviejų konkurso
         dalyvių pasiūlytų kainų leidžia konstatuoti, kad pasiūlyta kaina yra neįprastai nedidelė. Ieškovė pabrėžia, kad net jei įmanoma
         pateikti geresnį pasiūlymą nei jos, 42 % skirtumas bet kuriuo atveju yra sunkiai paaiškinamas.

      37      Be to, ieškovė nurodo, kad Komisija suklydo, atkreipdama dėmesį į santykį tarp sandorių skaičiaus ir „administravimo sąnaudų“,
         nes šio kriterijaus nebuvo pirkimo dokumentuose. Šiuo klausimu ieškovė pabrėžia, kad nebuvo jokio proporcingumo tarp sandorių
         skaičiaus dalių Nr. 1 ir Nr. 2 atžvilgiu ir šioms dalims numatyto biudžeto. Iš tikrųjų daliai Nr. 2 numatytas biudžetas sudarė
         tik 12,58 % daliai Nr. 1 numatyto biudžeto. Be to, daliai Nr. 2 numatytas sandorių kiekis sudarė tik 22,8 % daliai Nr. 1 numatyto
         sandorių kiekio.

      38     Pagaliau ieškovė teigia, kad Komisija rėmėsi kitais nei pirkimo dokumentuose numatytais kriterijais atsižvelgdama, pirma,
         į „administravimo išlaidas“, ir, antra, – į WT pasiūlytą pelno paskirstymo sistemą bei į jos technines ir logistines priemones.

      39     Komisijos teigimu, WT pateikto pasiūlymo kaina nebuvo neįprastai nedidelė ir įgyvendinimo taisyklių 139 straipsnio taikymas
         nebuvo būtinas. Veiksmažodžio „pasirodyti“ vartojimas įgyvendinimo taisyklių 139 straipsnio 1 dalyje rodo Bendrijos teisės
         aktų leidėjo norą suteikti perkančiajai organizacijai plačią diskreciją konkurso procedūros metu. Be to, Komisija pabrėžia,
         kad iš to paties straipsnio matyti, jog neįprastai mažos kainos pasiūlymas nėra neteisėtas savaime, nes visada gali būti atsižvelgta
         į pateisinimus, galinčius paaiškinti neįprastai nedidelę šio pasiūlymo kainą.

      40     Komisija pabrėžia, kad nebuvo labai didelio skirtumo tarp vidutinių ieškovės ir WT pasiūlytų „operacijų sąnaudų“ kainų, tačiau
         akivaizdžiai skyrėsi dviejų konkurso dalyvių pasiūlytų „administravimo sąnaudų“ sumos.

      41     Dėl darbo užmokesčio išlaidų WT nurodė būtinų asmenų skaičių, remdamasi, be kita ko, „vidutiniu metiniu operacijų skaičiumi
         vienam aptarnaujančiam asmeniui“. Be to, Komisija teigia, kad kitame pasiūlyme taip pat buvo nurodytas mažesnis nei ieškovės
         pasiūlytas konsultantų skaičius. Atsižvelgdama į išlaidas, tenkančias vienam asmeniui, Komisija nurodo, kad WT pasiūlė antrą
         mažiausią kainą, o ieškovės pasiūlyta kaina buvo pati didžiausia.

      42     Dėl bendrųjų sąnaudų – WT paraiškoje nurodytos bendrosios sąnaudos buvo žymiai mažesnės nei ieškovės.
      43     Vertinimo komitetas taip pat atsižvelgė į skirtingus kriterijus, vertindamas pasiūlymų dėl „administravimo sąnaudų“ ryšį.
         Pirmiausia šis komitetas išnagrinėjo santykį tarp vidutinių  „komandiruotės“ operacijų sąnaudų, įskaičiuojamų į „administravimo
         sąnaudas“, ir vidutinių „kitų kelionių“ operacijų išlaidų, įskaičiuojamų į „operacijų sąnaudas“. Šios vidutinės sąnaudos buvo
         32,94 EUR ir 14,37 EUR ieškovės, o WT – 16 EUR ir 15,66 EUR. Antra, jis palygino „administracinių sąnaudų“ kainą sutarties daliai
         Nr. 1 (Briuselis) su sutarties dalies Nr. 2 (Liuksemburgas) išlaidomis, įvertindamas proporcinį kiekvienos dalies dydį. Iš
         šios analizės buvo matyti, kad WT „administravimo sąnaudos“ daliai Nr. 1 buvo 3,64 karto didesnės už sąnaudas, pasiūlytas daliai
         Nr. 2, 3,56 karto didesniam komandiruočių skaičiui. Ieškovės „administravimo sąnaudos“ daliai Nr. 1 buvo didesnės, nes jos
         buvo 7,89 karto didesnės už sąnaudas daliai Nr. 2, o komandiruočių skaičius šiai daliai buvo 3,56 karto didesnis.

      44     Atsižvelgdama į šią analizę, Komisija konstatavo, kad WT pasiūlymas buvo realus, subalansuotas ir proporcingas. Ji pabrėžia,
         jog šis pasiūlymas buvo pagrįstas objektyviais ir panašiais kriterijais kaip kitose paraiškose, leidžiančiais įvertinti techninio
         turinio ir pasiūlytos kainos dydžio ryšį.

      45      Komisija taip pat nurodo, kad atsižvelgė į WT pelno padalijimo schemą (pasidalijimas tarp agentūros ir Komisijos kainų nuolaidomis,
         agentūros išsiderėtomis už bilietų pirkimą, palyginti su Tarptautinės oro transporto asociacijos (International Air Transport Association) (toliau – IATA) kainomis). Ji tvirtina, kad pelno padalijimo schema yra tinkamas kriterijus, pirma, įvertinant galimas pajamas,
         kurias konkurso dalyvis gali gauti, neskaitant atlyginimo už paslaugas, ir, antra, įvertinant pasiūlymo dėl „administravimo
         sąnaudų“ ekonominį balansą.

      46     WT tvirtina, kad Komisija įrodė atlikusi išsamų ir tikslų lyginamąjį tyrimą, ir jos pasiūlymo kaina nepasirodė neįprastai
         nedidelė.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      47     Pirmiausia reikia priminti, kad Komisija, priimdama sprendimą dėl sutarties sudarymo paskelbus konkursą, turi plačią diskreciją
         vertinti informaciją, į kurią reikia atsižvelgti, todėl Pirmosios instancijos teismas kontrolė apima tik patikrinimą, ar buvo
         laikytasi procedūros taisyklių, ar buvo nurodyti motyvai, ar tikslios faktinės aplinkybės ir, ar nebuvo padaryta akivaizdžios
         vertinimo klaidos bei piktnaudžiauta įgaliojimais (2000 m. vasario 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ADT Projekt prieš Komisiją, T‑145/98, Rink. p. II‑387, 147 punktas ir 2002 m. vasario 26 d. Sprendimo Esedra prieš Komisiją, T‑169/00, Rink. p. II‑609, 95 punktas).

      48      Taip pat reikia pabrėžti, kad pagal finansinio reglamento 97 straipsnį „konkurso nugalėtojas gali būti nustatomas taikant
         automatinio nugalėtojo nustatymo procedūrą arba taikant ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo procedūrą“. Be to, pagal įgyvendinimo
         taisyklių 138 straipsnį „ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas – tai pasiūlymas, kuriame nurodytas geriausias kainos ir kokybės
         santykis, atsižvelgiant į sutarties objektu pateisinamus kriterijus“.

      49     Vis dėlto, iš įgyvendinimo taisyklių 139 straipsnio matyti, kad jei pasiūlyme konkrečiai sutarčiai yra nurodytos neįprastai
         nedidelės kainos, prieš jį atmesdama perkančioji organizacija privalo leisti konkurso dalyviui paaiškinti ir pagrįsti pasiūlyme
         nurodytus duomenis. Pareiga patikrinti pasiūlymo rimtumą kyla iš išankstinių abejonių dėl pasiūlymo patikimumo, žinant, kad
         šio straipsnio pagrindinis tikslas yra suteikti konkurso dalyviui galimybę pagrįsti savo pasiūlymo kainą, kai ji pasirodo
         neįprastai nedidelė.

      50      Todėl įgyvendinimo taisyklių 146 straipsnio taikymas yra labai susijęs su įgyvendinimo taisyklių 139 straipsnio taikymu,
         nes tik kai pasiūlymo kaina laikoma neįprastai nedidelė pagal pastarąjį straipsnį, vertinimo komitetas prireikus, prieš atmesdamas
         pasiūlymą, turi prašyti atitinkamų patikslinimų dėl jo turinio. Be to, ,,priešingai nei tvirtina ieškovė, net jei pasiūlymo
         kaina nėra neįprastai maža pagal minėtą 139 straipsnį, įgyvendinimo taisyklių 146 straipsnis netaikomas. Kadangi vertinimo
         komitetas šioje byloje visiškai nesvarstė galimybės atmesti WT pasiūlymą, nes kaina jam nepasirodė neįprastai nedidelė, įgyvendinimo
         taisyklių 139 straipsnis nėra svarbus.

      51      Dėl ginčijamos sutarties skyrimo – iš pirkimo dokumentų 6 straipsnio matyti, kad „dėl kiekvienos dalies sutartis bus sudaroma
         su konkurso dalyviu, kuris pateiks ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą, atsižvelgiant į siūlomą paslaugų kokybę ir siūlomas
         kainas“. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką nustatant ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą pateikusį asmenį, nebūtinai visi
         perkančiosios organizacijos nustatyti atrankos kriterijai turi būti grynai ekonominiai, nes negalima atmesti galimybės, kad
         faktoriai, kurie nėra grynai ekonominiai, gali daryti įtaką pasiūlymo vertei šios perkančios organizacijos atžvilgiu (2002 m.
         rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Concordia Bus Finland, C‑513/99, Rink. p. I‑7213, 55 punktas ir minėto sprendimo Renco prieš Tarybą  67 punktas).

      52      Šioje byloje kelionių agentūros paslaugų kainą sudaro du pagrindiniai elementai: i) „administravimo sąnaudos“, kurias sudaro
         bendra mėnesinė darbo užmokesčio išlaidų, veiklos sąnaudų ir bendrųjų sąnaudų suma ir ii) „operacijų sąnaudos“, kurias sudaro
         kelionių agentūrai mokamas atlyginimas už administravimo išlaidas, patirtas dėl kitų nei Europos institucijų arba Bendrijų
         agentūrų personalas asmenų, keliaujančių Europos institucijų arba Bendrijų agentūrų prašymu, kelionių.

      53     Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ieškovė neginčija WT siūlomų „operacijų sąnaudų“, tačiau ginčija tik pastarosios
         siūlomą „administravimo sąnaudų“ sumą. Be to, reikia nustatyti, ar Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą dėl skirtingų
         „administravimo sąnaudų“ elementų finansinio turinio, nes WT „administracinių sąnaudų“ pasiūlymo kaina buvo mažiausia, ieškovės
         – didžiausia, o kitose dviejuose pasiūlymuose nurodytos kainos pateko tarp minėtų dviejų.

       Dėl darbo užmokesčio išlaidų
      54     Reikia pabrėžti, kad darbo užmokesčio išlaidos yra nustatomos remiantis, pirma, aptarnaujančių asmenų skaičiumi, ir antra,
         išlaidomis, patirtomis dėl kiekvieno aptarnaujančio asmens atskirai.

      55     Pirmiausia dėl aptarnaujančių asmenų skaičiaus reikia pabrėžti, kad jis gali būti naudingas rodiklis, atsižvelgiant į galimą
         nepakankamą reikalavimų, reikalingų geram paslaugų, dėl kurių paskelbtas konkursas, vykdymui, įvertinimą. Vis dėlto tokie
         skaičiai negali būti laikomi lemiamu rodikliu, nes konkurso dalyvio ekonominis organizacijos efektyvumas gali pateisinti mažesnį
         aptarnaujančių asmenų skaičių.

      56      Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas pabrėžia, kad, norėdama nustatyti būtiną aptarnaujančių asmenų skaičių, WT rėmėsi
         „vidutiniu sandorių skaičiumi per metus, tenkančiu vienam aptarnaujančiam asmeniui“, nes toks skaičiavimas buvo pagrįstas
         objektyviais ir realiais kriterijais. Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą, WT nurodė, kad, jos
         manymu, sutarties daliai Nr. 1 būtinas aptarnaujančių asmenų skaičius yra 29, žinant, kad kitame pasiūlyme buvo nurodytas
         dar mažesnis aptarnaujančių asmenų skaičius.

      57     Ieškovės tvirtinimas, kad paslaugų teikimui būtini 39 aptarnaujantys asmenys, yra netinkamas, nesnegali būti atmesta galimybė,
         jog kiti konkurso dalyviai gali pasiūlyti mažesnį aptarnaujančių asmenų skaičių dėl, pažangesnio operacinio valdymo ir didesnio
         techninio konkurencingumo.

      58     Todėl Pirmosios instancijos teismas teigia, kad ieškovė teisės požiūriu nepakankamai įrodė, jog WT pasiūlymas dėl aptarnaujančių
         asmenų skaičiaus buvo nepriimtinas ir kad pastaroji nepakankamai įvertino šį skaičių.

      59     Antra, dėl išlaidų, tenkančių kiekvienam asmeniui primintina, kad WT pasiūlė antrą mažiausią kainą, tenkančią kiekvienam aptarnaujančiam
         asmeniui, o ieškovės pasiūlyta kaina buvo pati didžiausia.

      60     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, matyti, kad WT nebuvo vienintelis ūkio subjektas, sutarties dalies Nr. 1 reikalavimams
         įvykdyti pasiūlęs mažesnes išlaidas, nei nurodė ieškovė. Be to, tai, kad kitas konkurso dalyvis pasiūlė mažesnes išlaidas,
         tenkančias vienam asmeniui, nei konkurso dalyvis, su kuriuo buvo pasiūlyta sudaryti sutartį, galėjo patvirtinti perkančios
         organizacijos vertinimą, kad WT pasiūlyta kaina nebuvo neįprastai nedidelė.

      61     Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ieškovė remiasi tik tuo, kad WT pasiūlė arba nepakankamą skaičių aptarnaujančių
         asmenų, arba pastariesiems mokėtiną neįprastai mažą darbo užmokestį. Vis dėlto reikia pabrėžti, kad ieškovė nepateikė įrodymų,
         galinčių įrodyti, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Todėl perkančioji organizacija galėjo nustatyti, kad WT
         pasiūlytas aptarnaujančių asmenų skaičius buvo logiškas ir kad laimėjusio pasiūlymo kaina nebuvo neįprastai nedidelė.

       Dėl veiklos sąnaudų
      62     Dėl veiklos sąnaudų – iš pirkimo dokumentų 2 priedo matyti, kad šias sąnaudas sudaro, pirma, sąnaudos, susijusios su agentūros
         finansuojamu terminu nuo agentūros savo tiekėjams apmokėtų sąskaitų dienos iki Komisijos agentūrai apmokėtų sąskaitų dienos,
         ir, antra, visos kitos administravimo išlaidos ir sąnaudos, susijusios su įrenginiais, vartojimo reikmenimis, kompiuterinės
         įrangos priežiūra ir eksploatacija, ir pranešimų išlaidos vykdant sutartį.

      63     Šiuo klausimu ieškovė neįrodė, kad WT numatomos veiklos sąnaudos buvo neįprastai nedidelės, o tik apsiribojo savo raštuose
         apibrėždama, kas sudaro šias sąnaudas, nepaaiškindama, kodėl WT nurodytos veiklos sąnaudos yra neįprastai nedidelės.

       Dėl bendrųjų sąnaudų
      64     Dėl bendrųjų sąnaudų reikia pabrėžti, kad Komisija galėjo konstatuoti, jog WT pasiūlyme nurodyta bendrųjų sąnaudų dalis buvo
         daug mažesnė už ieškovės pasiūlyme nurodytų bendrųjų sąnaudų dalį. Atsižvelgiant į tai, reikia konstatuoti, kad konkurso dalyviai
         pateikė vertinimus pagal savo praktiką ir patirtį. Todėl ieškovės nurodyti skaičiai negali būti vertinami kaip standartas,
         nes kiekvieno konkurso dalyvio organizaciniai ypatumai gali pateisinti mažesnes sąnaudas.

      65     Be to, Komisija mano, kad WT stengėsi „sumažinti išlaidas visiškai užtikrindama aukštą kokybės lygį, remdamasi labai pažangiomis
         infrastruktūromis ir technologijomis dėl labai produktyvios technikos“. Iš atsakymo raštu į Pirmosios instancijos teismo pateiktą
         klausimą matyti, kad Komisija atsižvelgė, be kita ko, į tai, kad WT galėjo pasiūlyti ne tik optimaliausius sprendimus paslaugų teikimui, kad sumažintų sąnaudas, bet ir novatoriškus
         su kompiuterine sistema susijusius sprendimus. Be to, išsamus techninių ir logistinių priemonių WT pasiūlyme aprašymas leido
         Komisijai įsitikinti, kad naudojama infrastruktūra ir pažangiomis darbo priemonėmis buvo siekiama produktyvumo ir sąnaudų
         mažinimo garantuojant paslaugų efektyvumą. Be to, techninis pasiūlymas užtikrino geriausių paslaugų teikimą už geriausią kainą.

      66     Todėl, remdamasis šias pareiškimais, Pirmosios instancijos teismas tvirtina, kad Komisija patikrino, jog bendrosios sąnaudos
         garantavo gerą nagrinėjamų paslaugų vykdymą ir kad konkursą laimėjęs pasiūlymas buvo patikimas ir rimtas.

      67     Taip pat pažymėtina, kad vertinimo komitetas išnagrinėjo „administravimo sąnaudų“ sąsają, palygindamas pirmiausia santykį
         tarp vidutinių išlaidų „komandiruotėms“, įskaičiuojamų į „administracines sąnaudas“, ir vidutinių išlaidų „kitoms kelionėms“,
         įskaičiuojamų į „sandorių sąnaudas“. Ši analizė parodė, kad šios ieškovės pasiūlyme nurodytos išlaidos buvo beveik du kartus
         didesnės nei vidutinės vieno sandorio išlaidos, įskaičiuojamos į „sandorių sąnaudas“ (32,94 EUR ir 14,37 EUR), priešingai
         nei WT pasiūlyme, kuriame nurodytos išlaidos skyrėsi labai nedaug (16 EUR ir 15,66 EUR).

      68     Antra, vertinimo komitetas palygino „administravimo sąnaudų“ sutarties daliai Nr. 1 (Briuselis) ir daliai Nr. 2 (Liuksemburgas)
         kainas, įvertindamas kiekvienos dalies proporcinį dydį. WT pasiūlymas perkančiajai organizacijai galėjo pasirodyti patikimas,
         nes „administravimo sąnaudos“ sutarties daliai Nr. 1 buvo 3,64 karto didesnės už sąnaudas sutarties daliai Nr. 2, o komandiruočių
         skaičius šiai daliai buvo 3,56 karto didesnis, kas būtų pagrįsta proporcija, kuri neparodo siūlomų kainų prieštaringumo. Priešingai,
         ieškovės nurodytos „administravimo sąnaudos“ buvo daug didesnės sutarties daliai Nr. 1, nes jos buvo 7,89 karto didesnės už
         pasiūlytas sutarties daliai Nr. 2, kai komandiruočių skaičius taip pat didesnis 3,56 karto.

      69     Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ieškovė ginčija šį santykio palyginimą, tačiau neįrodo, kad jis klaidingas, žinant,
         priešingai nei tvirtina ieškovė, kad Komisija pasirinko šį lyginamąjį būdą, siekdama įsitikinti konkursą laimėjusio pasiūlymo
         nuoseklumu, o ne priskirti sutarties dalį Nr. 1. Todėl Komisija galėjo pagrįstai konstatuoti, kad WT pasiūlyme nurodytos „administravimo
         sąnaudos“ buvo rimtos ir patikimos.

       Dėl pelno paskirstymo sistemos
      70     Pritariant Komisijai reikia pripažinti, kad, nustatant pasiūlymo kokybę, buvo atsižvelgta į pelno paskirstymo sistemą, siekiant
         įrodyti, kad Komisija buvo teisi nepripažindama, kad pasiūlymo kaina neįprastai nedidelė. Šis kriterijus buvo naudojamas įsitikinant
         viso finansinio pasiūlymo patikimumu ir rimtumu, o ne kaip atrankos kriterijus. Kadangi visos paslaugų teikėjo gautos nuolaidos
         proporcingai padalijamos Komisijos naudai ir šioje byloje WT siūlė didelę dalį papildomų pajamų paskirstant pelną, Komisija
         galėjo įsitikinti ekonominiu „administravimo sąnaudų“ balansu.

      71     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, negalima daryti išvados, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą manydama, kad
         WT finansinis pasiūlymas buvo ekonomiškai naudingiausias ir nebuvo neįprastai nedidelės kainos. Todėl pirmasis ieškinio pagrindas
         yra atmestinas.

      2.     Dėl antrojo ieškinio pagrindo dėl akivaizdžios techninių pasiūlymų kokybės vertinimo klaidos
       Šalių argumentai
      72     Ieškovė teigia, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, skirdama WT pasiūlymui aukščiausią balą (87,62 iš 100) už
         siūlomų paslaugų kokybę. Jos manymu, norint paaiškinti aukščiausio balo gavimą, WT pasiūlyme turėjo būti nurodytos ne tik
         didelės kelionių agentūros paslaugų kokybės garantijos, bet ir geresnės nei jos pasiūlytos kokybės garantijos. Tačiau ieškovė
         mano, kad WT pasiūlymas visiškai negalėjo užtikrinti pakankamos šių paslaugų kokybės.

      73     Ieškovė tvirtina, kad WT, įdarbindama 14 iš 35 anksčiau dirbusių aptarnaujančių asmenų, neturėjo personalo, būtino gerai paslaugų
         kokybei užtikrinti.

      74     Ieškovė nurodo, kad jos teikiamoms paslaugoms pagrindinės sutarties vykdymo laikotarpiu, t. y. nuo 1999 m. balandžio 1 d.
         iki 2004 m. kovo 31 d., nebuvo pareikšta jokių priekaištų. Šiuo klausimu ji pabrėžia, kad 2001 gruodžio 6 d. vidaus rašte
         Komisijos padalinio, atsakingo už komandiruotes, vadovas pripažino gerą jos kelionių agentūros paslaugų teikimą, pabrėždamas
         šių paslaugų „apskritai teigiamą“ pobūdį. Todėl ieškovė mano, kad jos pasiūlymas visiškai atitiko pirkimo dokumentuose nustatytus
         reikalavimus.

      75     Ieškovė pabrėžia, kad Komisija dar prieš pradėdama vykdyti sutartį žinojo, kad WT tris mėnesius negali užtikrinti tinkamo
         paslaugų teikimo, t. y. laikotarpiu, atitinkančiu aštuntąją dalį pirminės sutarties termino. Ieškovė nurodo, kad pirkimo dokumentų
         1 priede nustatyta privaloma sąlyga, jog kelionių agentūros paslaugos būtų teikiamos institucijos patalpose, žinant, kad sutartis
         gali būti nutraukta „jei sutarties vykdymas nepradedamas per tris mėnesius nuo jam numatytos datos“. Ieškovė taip pat negali
         suprasti, kodėl WT, nors pasiūlymų vertinimo metu ir buvo numatyta, kad ji negalės vykdyti sutarties tris mėnesius, gavo aukščiausią
         kokybės įvertinimą.

      76     Ieškovė tvirtina, kad dalis Nr. 1 WT buvo paskirta pažeidžiant pirkimo dokumentų, kurių 1 priede kaip pasiūlymų priimtinumo
         sąlyga numatytas įrodymo, kad konkurso dalyviai turi būtinus leidimus išduoti kelionės bilietus, pateikimas, ir pabrėžiama,
         jog prieš pradedant vykdyti sutartį bus reikalaujamas IATA licencijos numeris, reikalavimus. Sutartis, sudaryta su WT 2004 m.
         kovo 31 d., buvo pradėta vykdyti nuo 2004 m. balandžio 1 d., nors WT negalėjo pateikti minėto licencijos numerio. Todėl ieškovė
         mano, kad ji vienintelė iš konkurso dalyvių atitiko pirkimo dokumentų numatytą sąlygą dėl IATA licencijos turėjimo.

      77     Komisija tvirtina, kad techninių pasiūlymų kokybę vertino pagal pirkimo dokumentus ir vertinimo metodologiją, nustatytą iki
         pasiūlymų nagrinėjimo pradžios, nepadarydama jokios akivaizdžios vertinimo klaidos.

      78     Dėl negalėjimo vykdyti sutarties nuo 2004 m. balandžio 1 d. iki 204 m. birželio 27 d. Komisija nurodo, kad joks tiekėjas,
         išskyrus ieškovę, negalėjo patenkinti administracinių ir techninių formalumų, būtinų paslaugų teikimui Komisijos biuruose
         per šešių savaičių terminą, skaičiuojamą nuo sprendimo sudaryti sutartį, ir mažiausiai vieną mėnesį, reikiamą sutarties pasirašymui.
         Dėl šios priežasties Komisija paprašė ieškovės tęsti šių paslaugų teikimą, tačiau pastaroji atsisakė patenkinti šį prašymą.

      79     Todėl Komisija pabrėžia, kad labai skubant dėl nenumatytų įvykių, nepriklausančių nuo perkančios organizacijos ir galinčių
         kelti pavojų Komisijos interesams, ji turėjo remtis įgyvendinimo taisyklių 126 straipsnio 1 dalies c punktu. Todėl ji pasirašė
         nagrinėjamą sutartį su išlyga, leidžiančia naujam paslaugų teikėjui teikti paslaugas ex‑plant, t. y. savo biuruose pereinamuoju laikotarpiu nuo 2004 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. gegužės 19 d., o ne tris mėnesius, kaip
         nurodo ieškovė.

      80     Šiuo klausimu Komisija primena, kad ji turėjo reaguoti į nenumatytą kitų institucijų, t. y. Europos Parlamento ir Teisingumo
         Teismo, pasitraukimą iš konkurso. Šioje byloje pirkimo dokumentai nenumatė jokios konkrečios datos paslaugų teikimo pradžiai,
         išskyrus tai, kad sutartis turėjo būti pasirašyta iki 2004 m. birželio 30 d. ir kad pasiūlymai galiojo devynis mėnesius nuo
         2003 m. gruodžio 2 d. Be to, WT visada galėjo vykdyti ginčijamą sutartį, kuri turėjo prasidėti vėliausiai 2004 m. liepos 1 dieną.

      81     Be to, Komisija ginčija tvirtinimą per tarpinstitucinį konkursą žinojusi apie sunkumų, kurie būtų atsiradę dėl institucijų
         atsisakymo, mastą. Iš tikrųjų tik 2004 m. kovo 8 d., per susitikimą su WT, paaiškėjo techninės ir administracinės problemos,
         neleidžiančios vykdyti sutarties in‑plant nuo 2004 m. balandžio 1 dienos. Todėl Komisija tvirtina, kad problemos paaiškėjo tik pasibaigus konkursui, ir įpareigojo
         Komisiją rasti tinkamą sprendimą.

      82     Komisija pabrėžia, kad pagal pirkimo dokumentus IATA licencijos buvo reikalaujama tik prieš pradedant teikti paslaugas, t. y.
         pasibaigus pirkimų konkursui. Be to, ši licencija visiškai nebuvo kokybės vertinimo kriterijus.

      83     WT ginčija tai, kad sutartį vykdantis paslaugų teikėjas turėjo automatiškai gauti aukščiausią vertinimą.
      84     Dėl IATA licencijų WT pabrėžia turėjusi bendrą licenciją veiklai Belgijoje ir atskiras licencijas kiekvienai agentūrai. WT
         tvirtina, kad nė vienas konkurso dalyvis, išskyrus ieškovę, negalėjo turėti licencijos Komisijos patalpose esančioms agentūroms.
         Be to, WT pabrėžia, kad iš pirkimo dokumentų 1 priedo (2.2 sąlyga) matyti, jog specialios IATA licencijos numerio turėjimas
         sutarties vykdymui nebuvo pasiūlymų priimtinumo sąlyga.

      85     Pagaliau dėl aptarnaujančių asmenų skaičiaus WT nurodo, kad šis skaičius atitiko pranešime apie konkursą nustatytas sąlygas.
         Iš tikrųjų ji turėjo mažiausiai 70 aptarnaujančių asmenų Belgijoje, žinodama, kad daugelis šių aptarnaujančių asmenų turi
         profesinę kvalifikaciją, numatytą pirkimo dokumentų 5.2 straipsnyje.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      86     Pirmiausia reikia pabrėžti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pasiūlymų kokybė vertinama pačių pasiūlymų pagrindu,
         o ne pagal konkurso dalyvių patirtį, įgytą su perkančiąja organizacija, vykdant ankstesnes sutartis, arba pagal atrankos kriterijus,
         pavyzdžiui, techninės kandidatų galimybes, kurie jau buvo tikrinami atrenkant kandidatus ir į kuriuos negali būti atsižvelgiama
         iš naujo lyginant pasiūlymus (1988 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Beentjes, 31/87, Rink. p. 4635, 15 punktas ir minėto sprendimo Esedra prieš Komisiją 158 punktas).

      87     Šioje byloje iš pirkimo dokumentų 6 straipsnio matyti, kad konkurso dalyvių atrankos kriterijai yra du, t. y. siūlomų paslaugų
         kokybė ir siūlomos kainos. Pasiūlymo kokybė vertinama atsižvelgiant į keturis kriterijus: i) personalas, ii) techninės ir
         logistinės priemonės, iii) informacijos valdymas ir jos pateikimas ir iv) galimybė derėtis dėl geresnių tarifų.

      88     Todėl ieškovės įgyta patirtis negali būti kliūtis pateikti pasiūlymą kitam konkurso dalyviui, galinčiam pasiūlyti geresnės
         kokybės paslaugas ir adekvačiai atitinkančiam keturis kriterijus, nustatančius reikiamą kokybę.

      89     Dėl aptarnaujančių asmenų skaičiaus reikia priminti, kad WT sutarties daliai Nr. 1 pasiūlė 29 aptarnaujančius asmenis, o ieškovė
         – 39. WT pasiūlymas Komisijai galėjo pasirodyti tinkamas, žinant kad WT produktyvumas ir efektyvumas, pastarosios nurodytas
         viename iš Pirmosios instancijos teismui raštu pateiktų atsakymų ir šio sprendimo 65 punkte, gali pateisinti mažesnį nei ieškovės
         pasiūlytą aptarnaujančių asmenų skaičių, nenukenčiant laukiamai paslaugų kokybei.

      90     Be to, reikia pabrėžti, kad nei finansinis reglamentas, nei įgyvendinimo taisyklės nereikalauja, kad konkurso dalyvis pasiūlymo
         pateikimo metu realiai turėtų personalą būsimai sutarčiai įvykdyti,. Iš tikrųjų visi konkurso dalyviai, kuriems pasiūloma
         sudaryti sutartį, turėtų pradėti teikti paslaugas nuo tos datos, kuri nustatyta sutartyje, dėl kurios vyksta konkursas, o
         ne kai šiam konkurso dalyviui galutinai pasiūloma sudaryti sutartį. Reikalavimas, kad konkurso dalyvis pateikiant pasiūlymą
         turėtų reikalaujamą aptarnaujančių asmenų skaičių, suteiktų privilegijuotą padėtį konkurso dalyviui, jau įgyvendinančiam ankstesnę
         sutartį ir panaikintų paties konkurso prasmę. Šioje byloje viešojo pirkimo taisyklės reikalavo tik to, kad konkurso dalyvis
         pateikiant pasiūlymą turėtų mažiausiai 70 aptarnaujančių asmenų Belgijoje, t. y. sąlyga, kurią WT atitiko.

      91     Reikia priminti, kad vykdymo sunkumai, su kuriais susidūrė WT, negalėjusi gauti reikalaujamos IATA licencijos ir teikti paslaugų
         institucijoje nuo 2004 m. balandžio 1 d., buvo susiję su kitų institucijų pasitraukimu iš konkurso, dėl ko reikėjo skelbti
         antrą konkursą, ir jie paaiškėjo tik pasiūlius sudaryti sutartį. Iš tikrųjų šie sunkumai paaiškėjo tik per 2004 m. kovo 8 d.
         Komisijos ir WT susitikimą . Todėl ieškovės argumentas, kad WT sutarties vykdymo sunkumai pirmus tris mėnesius negalėjo pateisinti
         aukšto įvertinimo ir Komisija turėjo nutraukti jau pasirašytą sutartį su WT, nėra svarbus.

      92     Analizuojant sutarties projektą, pridėtą prie viešojo pirkimo taisyklių, matyti, kad galimybė institucijai nutraukti sutartį
         yra tik teisė, priešingai nei tvirtina ieškovė. Šioje byloje Komisija nusprendė, kad nagrinėjamos paslaugos nebuvo teikiamos
         pernelyg vėluojant ir kad jų suteikimo terminas nebuvo nepriimtinas, žinant, kad WT pradėjo teikti šias paslaugas nuo 2004 m.
         balandžio 1 d. sutarties priede nustatytomis ir išlygą atitinkančiomis sąlygomis.

      93     Be to, viešojo pirkimo taisyklių analizė rodo, kad galimybė tuojau pat teikti paslaugas nebuvo kokybės vertinimo kriterijus,
         nes šios taisyklės numatė tik galutinę datą, kada turi būti pradėtos teikti paslaugos, t. y. 2004 m. liepos 1 dieną. Todėl
         aplinkybė, kad WT negalėjo teikti paslaugų institucijoje nuo 2004 m. balandžio 1 d., nepažeidžia viešojo pirkimo taisyklių,
         nes jose nurodyta tik galutinė data, kada turi būti pradėtos teikti paslaugos. Iš tikrųjų WT teikė paslaugas in-plant nuo 2004 m. gegužės 24 d., t. y. daugiau nei mėnesiu anksčiau nei viešojo pirkimo taisyklėse nustatyta galutinė data.

      94     Dėl specialios licencijos sutarties vykdymui viešojo pirkimo taisyklės nustato, kad „specialios IATA licencijos sutarties
         vykdymui numerio bei vietos valdžios, administruojančios kelionių agentūrų sritį, patvirtinimo <...> bus pareikalauta prieš
         pradedant veiklą <...>“ (viešojo pirkimo taisyklių 1 priedas (2.2 sąlyga). Per posėdį WT nurodė, kad 2004 m. gegužės 10 d.
         gavo licenciją „A“, kurios reikia norint gauti IATA licenciją. WT gavo minėtą IATA licenciją 2004 m. gegužės 18 dieną. Todėl
         WT atitiko viešojo pirkimo taisyklių reikalavimus, nes turėjo minėtą licenciją iki 2004 m. liepos 1 dienos.

      95     Dėl derybų procedūros taikymo – įgyvendinimo taisyklių 126 straipsnio 1 dalies c punktas nustato, kad „perkančios organizacijos
         derybų procedūrą be išankstinio sutarties skelbimo gali taikyti <...> jei dėl didelės skubos priežasčių, atsiradusių dėl nenumatytų
         įvykių, nepriklausančių nuo perkančiųjų organizacijų ir galinčių kelti pavojų Bendrijų interesams, negalima laikytis terminų,
         nustatytų kitoms procedūroms“.

      96     Dėl įvykių nenumatymo ir nepriklausymo nuo perkančios organizacijos reikia pabrėžti, kad dėl kitų institucijų pasitraukimo
         iš konkurso Komisija paskelbė naują konkursą 2003 m. liepos 29 d., sąlygodama grafiko pakeitimus. Komisija atsakyme į Pirmosios
         instancijos teismo raštu pateiktą klausimą paaiškino, kad, davęs sutikimą pranešimui apie konkursą paskelbti, Parlamentas
         2003 m. birželio 3 d. susirinkime išreiškė neryžtingumą dalyvauti konkurse. Jis nustatė išimtis dėl kiekvienos sutarties dalies
         pagal miestus sudarymo. 2003 m. birželio 11 d. pareiškimu Parlemento personalo skyriaus generalinis direktorius nurodė, kad
         Parlamentas negali finalizuoti pirkimo dokumentų iki 2003 m. spalio 30 dienos. Parlamento pasiūlytas terminas apėmė konkurso
         laiką, kada jau turėjo pasibaigti dabartinė sutartis, t. y. 2004 m. kovo 31 dieną. Parlamentas 2003 m. liepos 8 d. pranešė,
         kad pasitraukia iš konkurso, paveikdamas ir kitas institucijas. Komisija taip pat paaiškino, kad negalėjo kvietime dalyvauti
         konkurse nurodyti paslaugų teikimo pradžios datos, o tik galutinę datą, nes kiekviena sutarties dalis turėjo savo ypatybes,
         būtent skirtingas sutarties pasibaigimo datas, dėl ko buvo neįmanoma nustatyti vienos datos paslaugų teikimo pagal kiekvieną
         sutarties dalį pradžiai. Be to, tik per 2004 m. kovo 8 d. susirinkimą Komisija sužinojo, kad, norint gauti IATA licenciją,
         reikiamą teikiant paslaugas in‑plant, reikia laiko ir dėl to paslaugų teikimas gali vėluoti.

      97     Todėl, norėdama pašalinti sunkumus, atsiradusius dėl pirminio institucijų pasitraukimo iš konkurso, Komisija paprašė ieškovės
         užtikrinti paslaugų teikimą per šešių – aštuonių savaičių pereinamąjį laikotarpį, ką pastaroji daryti atsisakė.

      98     Pirmosios instancijos teismas mano, kad grafikas, sutrikdytas dėl nenumatyto kai kurių institucijų pasitraukimo iš konkurso
         ir dėl ieškovės atsisakymo teikti paslaugas per pereinamąjį laikotarpį, neleido Komisijai užtikrinti kelionių agentūros paslaugų
         tęstinumo, nepasirašant sutarties išlygos, leidžiančio WT teikti paslaugas ex‑plant nuo 2004 m. balandžio 1 d. iki gegužės 19 d., kad būtų pašalintos didelės skubos aplinkybės, su kuriomis ji susidūrė.

      99     Be to, matyti, kad Komisija neturėjo jokios įtakos nagrinėjamiems pasitraukimams, kurių jai priskirti negalima ir kurių ji
         numatyti negalėjo, nes Parlamento išimtys atsirado tik paskelbus pirmąjį pranešimą apie konkursą.

      100   Dėl pavojaus Bendrijų interesams reikia konstatuoti, kad paslaugų, nagrinėjamų šioje byloje (57 000 komandiruočių per metus)
         tęstinumo svarba yra tokia, kad Komisija turėjo užtikrinti jų tęstinumą net taikydama derybų procedūrą.

      101   Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad derybų procedūra visiškai nebuvo taikoma konkurse. Iš tikrųjų ši procedūra
         buvo naudojama tik pasirašyti pagrindinės sutarties, kuri buvo sudaryta konkurso būdu ir pasirašyta 2004 m. kovo 31 d., išlygą.
         Šios išlygos vienintelė funkcija – leisti teikti minėtas paslaugas ex–plant nuo 2004 m. balandžio 1 d. iki gegužės 19 d., nes ieškovė atsisakė užtikrinti paslaugų teikimą per pereinamąjį laikotarpį.

      102   Pirmosios instancijos teismas taip pat mano, kad perskaičius pirkimo dokumentus matyti, jog ne pateikus pasiūlymą, o 2004 m.
         liepos 1 d. buvo reikalaujama, kad konkurso dalyvis galėtų teikti paslaugas institucijoje. Dėl ieškovės atsisakymo pratęsti
         pagrindinę sutartį jai pasibaigus 2004 m. kovo 31 d., Komisija privalėjo rasti sprendimą susitardama su WT, kad galėtų užtikrinti
         paslaugų tęstinumą. Iš tikrųjų, norint, kad išankstinis paslaugų teikimas nuo 2004 m. balandžio 1 d. būtų teisėtas, reikėjo
         tai įtvirtinti sutartimi, leidžiant laikinai teikti paslaugas ex‑plant. Šiuo klausimu taip pat reikia pabrėžti, kad WT atitiko pirkimo dokumentuose nustatytus reikalavimus, nes ji paslaugas institucijoje
         galėjo teikti nuo 2004 m. gegužės 24 d., t. y. daugiau nei mėnesį iki galutinės datos, nustatytos minėtuose dokumentuose.

      103   Reikia konstatuoti, kad įgyvendinimo taisyklių 126 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytos sąlygos buvo patenkintos ir derybų
         procedūros taikymas yra pateisinamas.

      104   Galiausia dėl ieškovės dublike nurodyto ieškinio pagrindo, susijusio su vienodų sąlygų ir nediskriminavimo principų, numatytų
         finansinio reglamento 89 straipsnio 1 dalyje pažeidimu, reikia pabrėžti, kad pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros
         reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą per procesą negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus,
         kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios paaiškėjo vykstant procesui. Kadangi šis ieškinio pagrindas
         nebuvo nurodytas ieškinyje ir tapo žinomas ne vykstant procesui, jis nepriimtinas.

      105   Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, negalima daryti išvados, kad Komisija padarė akivaizdžią klaidą, vertindama laimėjusio
         pasiūlymo kokybę. Todėl antrasis ieškinio pagrindas yra atmestinas.

      3.     Dėl prašymo pateikti dokumentus, susijusius su sutarties dalies Nr. 1 sudarymu
      106   Taikydamas proceso organizavimo priemones, Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, paprašė į bylą įstojusios šalies pateikti
         informaciją, susijusią su jos pasiūlymu. Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad byloje esančios informacijos pakanka
         tam, kad galėtų priimti sprendimą šioje byloje, neprašydamas Komisijos pateikti visų dokumentų, susijusių su sutarties dalies
         Nr. 1 pasirašymu, kaip to prašo ieškovė, remdamasi Procedūros reglamento 64 straipsniu.

       Dėl reikalavimų atlyginti žalą
      107   Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, pasirinkdama konkurso dalyvį, ir nepažeidė
         finansinio reglamento. Be to, ieškovė nenurodo jokio kito elemento, nei du ieškinio pagrindai, kuris galėtų įrodyti Komisijos
         neteisėtus veiksmus ir taip užtrauktų jai atsakomybę. Todėl prašymas atlyginti žalą yra nepagrįstas, nesant būtinybės Pirmosios
         instancijos teismui nagrinėti jo priimtinumo klausimą.

      108   Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, visas ieškinys yra atmestinas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      109   Pagal Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos ir į bylą įstojusios
         šalies patirtas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Ieškovė padengia Komisijos ir į bylą įstojusios šalies bylinėjimosi išlaidas, įskaitant susijusias su laikinųjų apsaugos priemonių
            taikymo procedūra.

               Pirrung

               Forwood

               Papasavvas

         Paskelbta 2005 m. liepos 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               H. Jung

                     J. Pirrung

         Turinys
      Teisės aktai
      Faktinės bylos aplinkybės
      Procesas ir šalių reikalavimai
      Dėl reikalavimų panaikinti
      1.  1. Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su įgyvendinimo taisyklių 146 straipsnio pažeidimu ir akivaizdžia finansinių
         pasiūlymų vertinimo klaida

      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl darbo užmokesčio išlaidų
      Dėl veiklos sąnaudų
      Dėl bendrųjų sąnaudų
      Dėl pelno paskirstymo sistemos
      2.  Dėl antrojo ieškinio pagrindo dėl akivaizdžios techninių pasiūlymų kokybės vertinimo klaidos
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      3.  Dėl prašymo pateikti dokumentus, susijusius su sutarties dalies Nr. 1 sudarymu
      Dėl reikalavimų atlyginti žalą
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      * Proeso kalba: prancūzų.