title: 2015 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#A prieš B.#High Court of Justice (England & Wales) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 – Lis pendens – 16 straipsnis ir 19 straipsnio 1 ir 3 dalys – Separacijos byla pirmojoje valstybėje narėje ir santuokos nutraukimo byla antrojoje valstybėje narėje – Teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija – „Nustatytos“ jurisdikcijos sąvoka – Pirmos bylos nutraukimas ir naujos santuokos nutraukimo bylos iškėlimas pirmojoje valstybėje narėje – Pasekmės – Valstybių narių laiko skirtumai – Įtaka kreipimosi į teismus procedūrai.#Byla C-489/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. spalio 6 d. (
            *
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas — Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 — Lis pendens — 16 straipsnis ir 19 straipsnio 1 ir 3 dalys — Separacijos byla pirmojoje valstybėje narėje ir santuokos nutraukimo byla antrojoje valstybėje narėje — Teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija — „Nustatytos“ jurisdikcijos sąvoka — Pirmos bylos nutraukimas ir naujos santuokos nutraukimo bylos iškėlimas pirmojoje valstybėje narėje — Pasekmės — Valstybių narių laiko skirtumai — Įtaka kreipimosi į teismus procedūrai“
      Byloje C‑489/14
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Jungtinė Karalystė) 2014 m. spalio 31 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. lapkričio 4 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         A

      prieš

         B

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas ir C. G. Fernlund (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. birželio 1 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               A, atstovaujamos QC T. Amos ir baristerio H. Clayton,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos M. Holt, padedamo baristerės M. Gray,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin,

         susipažinęs su 2015 m. rugsėjo 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000 (OL L 338, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243), 19 straipsnio 1 ir 3 dalių išaiškinimo.

               2

               Prašymas pateiktas nagrinėjant A ir B ginčą dėl jų santuokos nutraukimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Reglamentas Nr. 2201/2003

               3

               Reglamento Nr. 2201/2003 3 straipsnio „Bendroji jurisdikcija“ 1 dalyje nustatytos teismų jurisdikcijos taisyklės, taikomos atsižvelgiant į vieno ar abiejų sutuoktinių nuolatinę gyvenamąją vietą, jų pilietybę arba, kalbant apie Jungtinę Karalystę, bendrą nuolatinę gyvenamąją vietą.

               4

               Šio reglamento 16 straipsnyje „Bylos iškėlimas teisme“ nustatyta:
               „Byla teisme laikoma iškelta tada:

                        a)

                        kai teismui pateikiamas atitinkamas bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas, tačiau tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų įteiktas atsakovui;
                        arba

                        b)

                        jeigu minėtas dokumentas turi būti įteiktas prieš pateikiant jį teismui, kai jį gauna už įteikimą atsakinga institucija, tačiau tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų pateiktas teismui.“

               5

               To paties reglamento 19 straipsnyje „Lis pendens ir su jomis susiję ieškiniai“ numatyta:
               „1.   Jeigu tarp tų pačių šalių skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium (separacija) ar santuokos pripažinimo negaliojančia, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, savo iniciatyva sustabdo nagrinėjimo procesą, kol nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija.
               2.   Jeigu skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl tėvų pareigų to paties vaiko atžvilgiu ir tuo pačiu ieškinio pagrindu, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, savo iniciatyva sustabdo nagrinėjimo procesą, kol nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija.
               3.   Jeigu nustatoma teismo, į kurį buvo kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija, bet kuris kitas teismas nei teismas, į kurį buvo kreiptasi pirmiausia, atsisako jurisdikcijos to teismo naudai.
               Tokiu atveju šalis, kuri kreipėsi į teismą, kuriame buvo vėliau iškelta byla, gali tą ieškinį pateikti pirmajam teismui.“

         Reglamentas (EB) Nr. 44/2001

               6

               2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) buvo panaikintas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, p. 1).

               7

               Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 9 skirsnyje „Lis pendens – susiję ieškiniai“ esančiame 27 straipsnyje buvo numatyta:
               „1.   Jeigu skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos tuo pačiu ieškinio pagrindu ir tarp tų pačių šalių, bet kuris teismas, kitas nei teismas, kuriame buvo iškelta pirmoji byla, savo iniciatyva sustabdo bylos procesą, kol nustatoma pirmojo iškėlusio bylą teismo jurisdikcija.
               2.   Jeigu nustatoma teismo, kuriame buvo iškelta pirmoji byla, jurisdikcija, bet kuris teismas, kitas nei pirmiau nurodytas teismas, atsisako jurisdikcijos pastarojo naudai.“

         Briuselio konvencija

               8

               Kiek tai susiję su valstybių narių tarpusavio santykiais, Reglamentu Nr. 44/2001 buvo pakeista 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) su pakeitimais, padarytais vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (toliau – Briuselio konvencija).

               9

               Briuselio konvencijos II antraštinės dalies 8 skirsnio „Lis pendens – susiję ieškiniai“ 21 straipsnyje buvo nustatyta:
               „Jeigu skirtingų susitariančiųjų valstybių teismuose procesai pradedami tuo pačiu pagrindu ir tarp tų pačių šalių, bet kuris teismas, kitas nei teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, savo iniciatyva turi sustabdyti bylos nugarinėjimą, kol nustatoma teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija.
               Jeigu nustatoma teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija, bet kuris teismas, kitas nei teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, atsisako jurisdikcijos to teismo naudai.“

         Prancūzijos teisė

               10

               Civilinio proceso kodekso 1111 straipsnyje nustatyta:
               „Jeigu teismas, išklausęs kiekvieną sutuoktinį dėl santuokos nutraukimo esmės, konstatuoja, kad pareiškėjas neatsiima prašymo, jis priima nutartį, kuria pagal Civilinio kodekso 252‑2 straipsnį gali paskatinti šalis iš naujo mėginti susitaikyti arba leisti sutuoktiniams iš karto inicijuoti bylą dėl santuokos nutraukimo.
               Abiem atvejais teismas gali įpareigoti taikyti visas Civilinio kodekso 254–257 straipsniuose numatytas laikinąsias priemones arba jų dalį.
               Jeigu teismas leidžia inicijuoti bylą, savo nutartyje jis nurodo šio kodekso 1113 straipsnyje numatytus terminus.“

               11

               Šio kodekso 1113 straipsnis suformuluotas taip:
               „Per tris mėnesius nuo nutarties paskelbimo prašyti priimti sprendimą dėl santuokos nutraukimo gali tik pradinį prašymą padavęs sutuoktinis.
               Jeigu sutuoktiniai susitaiko arba per 30 mėnesių nuo nutarties paskelbimo nėra inicijuojama byla, visos nutarties nuostatos netenka galios, įskaitant leidimą inicijuoti bylą.“

               12

               Pagal to paties kodekso 1129 straipsnį „separacijos procedūra privalo atitikti santuokos nutraukimo procedūrai numatytas taisykles“.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               13

               Prancūzijos piliečiai A ir B susituokė 1997 m. vasario 27 d. Prancūzijoje, prieš tai pagal Prancūzijos teisę sudarę vedybų sutartį pagal visiško sutuoktinių turto atskirumo režimą. 2000 m. sutuoktiniai įsikūrė Jungtinėje Karalystėje. 1999 m. šeimoje gimė dvyniai, o 2001 m. – trečias vaikas. Šeima gyveno Jungtinėje Karalystėje iki 2010 m. birželio mėn., paskui sutuoktiniai faktiškai išsiskyrė, nes B išvyko iš jų bendros nuolatinės gyvenamosios vietos.

               14

               2011 m. kovo 30 d. B Nantero (Prancūzija) Tribunal de grande instance šeimos bylų teisėjui pateikė separacijos prašymą.

               15

               Reaguodama į vyro inicijuotą bylą, A 2011 m. gegužės 19 d. Vaikų rėmimo agentūrai (Child Support Agency) pateikė prašymą skirti jos prižiūrimų vaikų išlaikymą; 2011 m. gegužės 24 d. Jungtinės Karalystės teismams ji taip pat pateikė prašymą dėl santuokos nutraukimo ir atskirą prašymą priteisti išlaikymą.

               16

               2012 m. lapkričio 7 d.High Court of Justice (England & Wales), Family Division atmetė prašymą dėl santuokos nutraukimo, A sutikimu taikydamas Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnį.

               17

               2011 m. gruodžio 15 d. Nantero Tribunal de grande instance šeimos bylų teisėjas priėmė nutartį dėl nesusitaikymo ir pareiškė, kad su vaikais susiję klausimai, įskaitant prašymą priteisti išlaikymą, turi būti sprendžiami Jungtinėje Karalystėje, tačiau Prancūzijos teismai turi jurisdikciją taikyti tam tikras laikinąsias apsaugos priemones. Jis įpareigojo B mokėti A mėnesinį 5000 EUR išlaikymą. 2012 m. lapkričio 22 d. sprendimu Cour d’appel de Versailles (Prancūzija) apeliacine tvarka patvirtino šią nutartį.

               18

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad per 30 mėnesių terminą nuo Prancūzijos teismo priimtos nutarties dėl nesusitaikymo paskelbimo neinicijavus bylos 2014 m. birželio 16 d. vidurnaktį šios nutarties nuostatos neteko galios.

               19

               2012 m. gruodžio 17 d. B Prancūzijos teisme pateikė prašymą dėl santuokos nutraukimo. Tačiau 2013 m. liepos 11 d. šis prašymas buvo pripažintas nepriimtinu, nes tuo metu separacijos byla dar nebuvo baigta.

               20

               2014 m. birželio 13 d. A Jungtinės Karalystės teisme pateikė naują prašymą dėl santuokos nutraukimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog A nesėkmingai siekė pripažinimo, kad jos prašymas įsigalioja tik 2014 m. birželio 17 d. 00 val. 01 min.

               21

               2014 m. birželio 17 d. 8 val. 20 min. B Prancūzijos teisme pateikė antrą prašymą dėl santuokos nutraukimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tuo metu Jungtinės Karalystės laikas buvo 7 val. 20 min., todėl dar nebuvo galima kreiptis į Jungtinės Karalystės teismą.

               22

               2014 m. spalio 9 d. B prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pateikė prašymą atmesti A prašymą dėl santuokos nutraukimo arba išbraukti jo pagrindu pradėtą bylą iš registro remiantis tuo, kad pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 3 dalį Prancūzijos teismų jurisdikcija yra nustatyta aiškiai ir neginčijamai.

               23

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pateikdamas Prancūzijos teismuose prašymus dėl santuokos nutraukimo B siekė sutrukdyti A inicijuoti santuokos nutraukimo bylą Jungtinėje Karalystėje. Todėl prieš pateikdamas Prancūzijoje prašymą dėl santuokos nutraukimo jis neatsisakė separacijos prašymo, nes siekė išvengti, kad laikotarpiu tarp dviejų bylų dėl šių prašymų A galėtų teisėtai pateikti prašymą dėl santuokos nutraukimo Jungtinėje Karalystėje ir gauti šios valstybės narės teismo sprendimą visais su santuokos nutraukimu susijusiais klausimais, visų pirma dėl sutuoktinių turtinių santykių. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, šiais procesiniais veiksmais B piktnaudžiavo pagal Reglamentą Nr. 2201/2003 turimomis teisėmis ir nepaisė Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimų.

               24

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad separacijos byloje B praktiškai nesiėmė jokių aktyvių veiksmų, ir šiomis aplinkybėmis siekia sužinoti, ar Prancūzijos teismo jurisdikciją galima laikyti „nustatyta“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 ir 3 dalis.

               25

               Tokiomis aplinkybėmis High Court of Justice (England & Wales), Family Division nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 ir 3 dalis, ką reiškia žodis „nustatyta“ tokiomis aplinkybėmis, kai:

                                 a)

                                 pareiškėjas byloje, pradėtoje teisme, į kurį kreiptasi pirmiausia (pirmoji byla), iš esmės nesiima jokių veiksmų po pirmojo teismo posėdžio ir visų pirma nepateikia prašymo priimti sprendimą, kol nesibaigė ieškinio išnagrinėjimo terminas, todėl pirmoji byla dėl suėjusio nustatyto termino nutraukiama nepriėmus sprendimo pagal pirmajai bylai taikomą (Prancūzijos) teisę, t. y. praėjus 30 mėnesių nuo taikinamojo teismo posėdžio;

                                 b)

                                 pirmoji byla, kaip nurodyta, nutraukiama netrukus (3 dienos) po to, kai kreipiamasi į antrąjį teismą (antroji byla) Anglijoje, todėl sprendimas Prancūzijoje nepriimamas ir nėra jokios tarpusavyje nesuderinamų sprendimų pirmojoje ir antrojoje bylose rizikos; ir

                                 c)

                                 dėl Jungtinės Karalystės laiko juostos pareiškėjas pirmojoje byloje po to, kai pirmoji byla nutraukiama, bet kuriuo atveju gali inicijuoti santuokos nutraukimo bylą Prancūzijoje pirmiau, nei tai gali padaryti pareiškėjas (antrojoje byloje) Jungtinėje Karalystėje?

                        2.

                        Konkrečiai kalbant, ar žodis „nustatyta“ reiškia, kad pareiškėjas pirmojoje byloje turi atlikti procesinius veiksmus pakankamai rūpestingai ir greitai, kad pirmoji byla būtų toliau nagrinėjama ir ginčas išsprendžiamas (teismo sprendimu arba taikos sutartimi), ar pareiškėjas pirmojoje byloje, jeigu nustatoma jo pasirinkto teismo jurisdikcija pagal [Reglamento Nr. 2201/2003] 3 straipsnį ir 19 straipsnio 1 dalį, gali nebesiimti jokių veiksmų siekiant sprendimo minėtoje pirmojoje byloje ir taip lemti antrosios bylos sustabdymą ir situaciją, kai ginčą išspręsti tampa neįmanoma?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               26

               Klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, kiek tai susiję su separacijos ir santuokos nutraukimo bylomis, pradėtomis tarp tų pačių šalių dviejų valstybių narių teismuose, ar Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 ir 3 dalys aiškintinos taip, kad, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kai pirmosios valstybės narės teisme, į kuri kreiptasi pirmiausia, iškelta byla nutraukiama po to, kai kreipiamasi į kitą teismą antrojoje valstybėje narėje, teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija laikytina nenustatyta. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai klausia, ar atsakant į šį klausimą turi reikšmės aplinkybė, kad netrukus po pirmos bylos nutraukimo pirmosios valstybės narės teisme iškeliama trečia byla, pareiškėjo pirmoje byloje elgesys, būtent neskubėjimas imtis veiksmų, ir laiko skirtumas tarp atitinkamų valstybių narių, dėl kurio į pirmosios valstybės narės teismus galima kreiptis anksčiau nei į antrosios valstybės narės teismus.

               27

               Pirmiausia pažymėtina, kad Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnis savo formuluote panašus į Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnį, kuriuo pakeistas Briuselio konvencijos 21 straipsnis, ir juo įtvirtintas lis pendens atvejų sprendimo mechanizmas, analogiškas tam, kuris buvo numatytas dviejuose pastaruosiuose straipsniuose. Vadinasi, reikia atsižvelgti į Teisingumo Teismo išaiškinimus dėl šių straipsnių.

               28

               Šiuo aspektu pažymėtina, kad, kaip ir Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnio, ir Briuselio konvencijos 21 straipsnio atveju, Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnyje esančią sąvoką „nustatyta jurisdikcija“ reikia aiškinti autonomiškai, atsižvelgiant į akto, kuriame ji įtvirtinta, struktūrą ir tikslus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15 13 punktą ir Sprendimo Cartier parfums-lunettes ir Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109 32 punktą).

               29

               Dėl Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnyje įtvirtintų lis pendens taisyklių tikslo pažymėtina, kad šiomis taisyklėmis siekiama išvengti lygiagrečių procesų skirtingų valstybių narių teismuose ir dėl to galinčių atsirasti tarpusavyje nesuderinamų sprendimų (žr. Sprendimo Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, 64 punktą). Šiuo tikslu Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė sukurti aiškų ir veiksmingą lis pendens atvejų sprendimo mechanizmą (dėl Reglamento Nr. 44/2001 pagal analogiją žr. Sprendimo Cartier parfums-lunettes ir Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, 40 punktą).

               30

               Kaip matyti iš Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 ir 3 dalyse esančių sąvokų „teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia“ ir „teismas, kuriame vėliau iškelta byla“, šis mechanizmas grindžiamas chronologine tvarka, kuria buvo kreiptasi į teismus.

               31

               Siekiant nustatyti kreipimosi į teismą momentą ir kartu nuspręsti, į kurį teismą kreiptasi pirmiausia, reikia remtis minėto reglamento 16 straipsniu „Bylos iškėlimas teisme“.

               32

               Pagal šį 16 straipsnį, atsižvelgiant į nacionalinėje teisėje pasirinktą variantą, byla teisme laikoma iškelta tada, kai teismui pateikiamas atitinkamas bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas, arba, jeigu minėtas dokumentas turi būti įteiktas prieš pateikiant jį teismui, kai jį gauna už įteikimą atsakinga institucija. Tačiau byla teisme laikoma iškelta tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas pirmu atveju būtų įteiktas atsakovui, o antru atveju – pateiktas teismui.

               33

               Toliau siekiant nustatyti, ar susiklostė lis pendens situacija, iš Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad, skirtingai nuo Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnio 1 dalies taisyklių, taikomų civilinėms ir komercinėms byloms, santuokos bylose nereikalaujama skirtingų valstybių narių teismuose pateiktų prašymų pagrindo ir dalyko tapatumo. Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 76 punkte, nors būtina, kad prašymai būtų susiję su tomis pačiomis šalimis, jų dalykas gali skirtis, jeigu jie susiję su separacija, santuokos nutraukimu ar santuokos pripažinimu negaliojančia. Šį aiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 ir 2 dalių palyginimas, iš kurio matyti, kad tik 2 dalies, susijusios su ieškiniais dėl tėvų pareigų, taikymui būtinas ieškinių dalyko ir pagrindo tapatumas. Darytina išvada, kad lis pendens situacija gali susiklostyti, kai į du skirtingų valstybių narių teismus kreiptasi, kaip pagrindinėje byloje, vienu atveju dėl separacijos, o kitu – dėl santuokos nutraukimo, arba abiem atvejais kreiptasi dėl santuokos nutraukimo.

               34

               Šiomis aplinkybėmis ir, esant šalių tapatumui, pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 dalį teismas, kuriame vėliau iškelta byla, savo iniciatyva sustabdo nagrinėjimo procesą, kol nustatoma teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija. Šiuo klausimu pripažintina, kad Teisingumo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnio išaiškinimas taip pat taikomas Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 daliai. Taigi tam, kad teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija būtų nustatyta, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 19 straipsnio 1 dalį, pakanka, kad šis teismas savo iniciatyva nebūtų atsisakęs jurisdikcijos ir nė viena šalis jos nebūtų užginčijusi iki to momento, kai šiam teismui pateikiamos pastabos, kurios pagal nacionalinę teisę laikomos pirmaisiais gynybos argumentais dėl bylos esmės (pagal analogiją žr. Sprendimo Cartier parfums-lunettes ir Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, 44 punktą).

               35

               Kai atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2201/2003 3 straipsnio taisykles ši jurisdikcija laikoma nustatyta, pagal šio reglamento 19 straipsnio 3 dalį teismas, kuriame vėliau iškelta byla, atsisako jurisdikcijos teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, naudai.

               36

               Nagrinėjamu atveju iš 2011 m. gruodžio 15 d. Nantero Tribunal de grande instance šeimos bylų teisėjo pirmojoje byloje, t. y. 2011 m. kovo 30 d. B iniciatyva iškeltoje byloje dėl separacijos, priimtos nutarties dėl nesusitaikymo matyti, kad šio teismo jurisdikcija ir kreipimosi teisėtumas nebuvo ginčijami.

               37

               Vis dėlto tam, kad susiklostytų lis pendens situacija, tarp tų pačių šalių pradėtos bylos dėl santuokos nutraukimo, separacijos ar santuokos pripažinimo negaliojančia turi būti lygiagrečiai nagrinėjamos skirtingų valstybių narių teismuose. Kai skirtingų valstybių narių teismuose iškeltos dvi bylos, vieną iš jų nutraukus išnyksta tarpusavyje nesuderinamų sprendimų priėmimo rizika, o kartu ir lis pendens situacija, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnį. Vadinasi, net jeigu teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija buvo nustatyta pirmojoje byloje, lis pendens situacijos nebėra, todėl ši jurisdikcija nėra nustatyta.

               38

               Toks atvejis susiklosto nutraukus bylą teisme, į kurį kreiptasi pirmiausia. Tuomet bylos nutraukimo dieną teismas, kuriame vėliau iškelta byla, tampa teismu, į kurį kreiptasi pirmiausia.

               39

               Atrodo, kad pagrindinėje byloje susiklostė tokia situacija.

               40

               Iš tiesų, kai 2014 m. birželio 13 d. į Jungtinės Karalystės teismą buvo kreiptasi dėl santuokos nutraukimo, Nantero Tribunal de grande instance šeimos bylų teisėjas jau buvo gavęs separacijos prašymą, todėl kilo lis pendens situacija, kuri tęsėsi iki 2014 m. birželio 16 d. vidurnakčio. Po šios datos, t. y. birželio 17 d. 00 val. 00 min., kadangi Prancūzijos teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, iškelta byla buvo nutraukta dėl to, kad jo priimtos nutarties dėl nesusitaikymo nuostatos neteko galios, tik Jungtinės Karalystės teisme, į kurį kreiptasi 2014 m. birželio 13 d., liko byla, patenkanti į vieną iš Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 dalyje numatytų sričių. 2014 m. birželio 17 d. Prancūzijos teisme iškelta byla dėl santuokos nutraukimo yra vėlesnė už Jungtinės Karalystės teisme iškeltą bylą. Atsižvelgiant į šiame reglamente numatytas chronologines taisykles, darytina išvada, kad dėl šios įvykių sekos Jungtinės Karalystės teismas tapo teismu, į kurį kreiptasi pirmiausia, jei tik kreipimasis buvo teisėtas atsižvelgiant į minėto reglamento 16 straipsnį.

               41

               Reikėtų patikslinti, jog aplinkybė, kad tą dieną, kai buvo kreiptasi į Jungtinės Karalystės teismą, t. y. 2014 m. birželio 13 d., Prancūzijos teisme jau buvo iškelta kita byla, visiškai nekliudė teisėtai kreiptis į Jungtinės Karalystės teismą atsižvelgiant į to paties reglamento 16 straipsnį.

               42

               Darytina išvada, kad esant situacijai, kaip antai apibrėžtai šio sprendimo 40 punkte, kai Prancūzijos teisme iškelta separacijos byla nutraukiama pasibaigus įstatyme įtvirtintiems terminams, lis pendens kriterijai nebetenkinami nuo nutraukimo dienos, todėl šio teismo jurisdikcija laikytina nenustatyta.

               43

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pareiškėjo elgesys pirmojoje byloje, būtent tariamas neskubėjimas imtis veiksmų, neturi reikšmės sprendžiant, ar teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija nustatyta.

               44

               Kiek tai susiję su atitinkamų valstybių narių laiko skirtumu, dėl kurio pareikšti ieškinį Prancūzijoje galima anksčiau nei Jungtinėje Karalystėje, todėl kai kurie pareiškėjai, kaip antai A, gali atsidurti nepalankesnėje padėtyje, pažymėtina, kad, be to, jog, kaip atrodo, šis laiko skirtumas nekenkia pareiškėjai pagrindinėje byloje, jis bet kuriuo atveju negali sukliudyti taikyti Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnyje esančių lis pendens taisyklių, kurios, derinamos su šio reglamento 16 straipsnio taisyklėmis, grindžiamos pirmumu laiko atžvilgiu.

               45

               Iš visų pirma išdėstytų argumentų matyti, kad į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: kiek tai susiję su separacijos ir santuokos nutraukimo bylomis, pradėtomis tarp tų pačių šalių dviejų valstybių narių teismuose, Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 1 ir 3 dalis reikia aiškinti taip, kad, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kai pirmosios valstybės narės teisme, į kurį kreiptasi pirmiausia, iškelta byla nutraukiama po to, kai kreipiamasi į kitą teismą antrojoje valstybėje narėje, lis pendens kriterijai nebetenkinami, todėl teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija laikytina nenustatyta.

               46

               Aplinkybė, kad netrukus po pirmos bylos nutraukimo pirmosios valstybės narės teisme iškeliama trečia byla, neturi reikšmės.

               47

               Pareiškėjo pirmoje byloje elgesys, būtent neskubėjimas imtis veiksmų, ir laiko skirtumas tarp atitinkamų valstybių narių, dėl kurio į pirmosios valstybės narės teismus galima kreiptis anksčiau nei į antrosios valstybės narės teismus, taip pat neturi reikšmės.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               48

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Kiek tai susiję su separacijos ir santuokos nutraukimo bylomis, pradėtomis tarp tų pačių šalių dviejų valstybių narių teismuose, 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 19 straipsnio 1 ir 3 dalis reikia aiškinti taip, kad, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kai pirmosios valstybės narės teisme, į kurį kreiptasi pirmiausia, iškelta byla nutraukiama po to, kai kreipiamasi į kitą teismą antrojoje valstybėje narėje, lis pendens kriterijai nebetenkinami, todėl teismo, į kurį kreiptasi pirmiausia, jurisdikcija laikytina nenustatyta.

                     Parašai.

            (
            *
         )   Proceso kalba: anglų.


1990 m. balanžio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-6/89.


title: 2010 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Günter Fuß prieš Stadt Halle.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Halle - Vokietija.#Socialinė politika - Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga - Direktyva 2003/88/CE - Darbo laiko organizavimas - Ugniagesiai, įdarbinti viešajame sektoriuje - Operatyvinė tarnyba - 6 straipsnio b punktas ir 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punktas - Maksimalus savaitės darbo laikas - Atsisakymas atlikti darbą, kurio trukmė didesnė nei šis laikas - Priverstinis perkėlimas į kitą tarnybą - Tiesioginis veikimas - Pasekmės nacionaliniams teismams.#Byla C-243/09.

text:
      Byla C‑243/09
      Günter Fuß
      prieš
      Stadt Halle
      (Verwaltungsgericht Halle prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88/EB – Darbo laiko organizavimas – Ugniagesiai, įdarbinti viešajame sektoriuje – Operatyvinė tarnyba – 6 straipsnio b punktas ir 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punktas – Maksimalus savaitės darbo laikas – Atsisakymas atlikti darbą, kurio trukmė didesnė nei šis laikas – Priverstinis perkėlimas į kitą tarnybą – Tiesioginis veikimas – Pasekmės nacionaliniams teismams“
      Sprendimo santrauka
      1.        Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas)
      2.        Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
            – 6 straipsnio b punktas – Tiesioginis veikimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas)
      1.        Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 6 straipsnio b punktą reikia aiškinti taip: jam prieštarauja
         tokios nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias viešojo sektoriaus darbdavys gali priverstinai perkelti į kitą tarnybą
         darbuotoją, operatyvinėje tarnyboje įdarbintą ugniagesiu, dėl to, kad jis paprašė pastarojoje tarnyboje laikytis minėtoje
         nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko. Aplinkybė, kad toks darbuotojas dėl šio perkėlimo nepatiria
         jokių specifinių nuostolių, be tų, kuriuos lemia minėto 6 straipsnio b punkto pažeidimas, šiuo atveju neturi jokios reikšmės.

      (žr. 53–55 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 6 straipsnio b punktas atitinka visas tiesioginio veikimo
         sąlygas, kadangi valstybės narės juo vienareikšmiškai įpareigojamos pasiekti tikslų rezultatą, kuris nėra susietas su jokia
         juo nustatytos normos, pagal kurią maksimalus vidutinis savaitės darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, yra 48 valandos,
         taikymo sąlyga. Tai, kad direktyva valstybėms narėms leidžiama nukrypti nuo jos 6 straipsnio nuostatų, nekeičia šio straipsnio
         b punkto tikslaus ir besąlyginio pobūdžio. Iš tiesų valstybės narės gali netaikyti šio 6 straipsnio, tik jei laikosi visų
         tos pačios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje išvardytų sąlygų, ir taip įmanoma nustatyti minimalią apsaugą,
         kuri bet kuriuo atveju turi būti įgyvendinta.

      Todėl viešajame sektoriuje įdarbintas darbuotojas turi teisę tiesiogiai remtis Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto nuostatomis,
         reikalaudamas, kad jo darbdavys gerbtų šia nuostata garantuojamą teisę į tai, kad vidutinis savaitės darbo laikas neviršytų
         48 valandų. Šiuo atžvilgiu nacionaliniai teismai ir administraciniai organai, įskaitant decentralizuotas valdžios institucijas,
         privalo taikyti visą Sąjungos teisę ir ginti pagal ją suteikiamas asmenų teises, ir prireikus netaikyti bet kurios jai prieštaraujančios
         nacionalinės teisės nuostatos.

      Priverstinis perkėlimas dėl to, kad darbuotojas pareikalavo laikytis minėtoje nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio savaitės
         darbo laiko, šia nuostata suteiktą teisę daro beprasmę. Tokia priemonė anuliuoja šios nuostatos naudingą poveikį šiam darbuotojui.
         Tad akivaizdu, kad minėta priemonė neužtikrina nei visiško minėto Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto taikymo, nei darbuotojų
         teisių pagal šią nuostatą apsaugos atitinkamoje valstybėje narėje.

      Be to, pagrindinė teisė į veiksmingą teisminę apsaugą, garantuojama Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos, kuri pagal
         ES sutarties 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą turi „tokią pačią teisinę galią kaip Sutartys“, 47 straipsniu, būtų iš
         esmės paveikta, jei darbdavys, reaguodamas į darbuotojo skundą ar kreipimąsi į teismą, siekiant garantuoti, kad būtų laikomasi
         direktyvos, skirtos jo saugai užtikrinti ir sveikatai apsaugoti, turėtų teisę imtis retorsijos priemonių. Iš tiesų, nuogąstaudami
         dėl tokių retorsijos priemonių, kurių negalima apskųsti teisinėmis priemonėmis, darbuotojai, save laikantys nukentėjusiais
         nuo darbdavio taikomos priemonės, gali vengti teisme ginti savo teises, o tai rimtai pakenktų direktyva siekiamo tikslo įgyvendinimui.

      (žr. 57–61, 63 ir 65–66 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 14 d.(*)

      „Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88/EB – Darbo laiko organizavimas – Ugniagesiai, įdarbinti viešajame sektoriuje – Operatyvinė tarnyba – 6 straipsnio b punktas ir 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punktas – Maksimalus savaitės darbo laikas – Atsisakymas atlikti darbą, kurio trukmė didesnė nei šis laikas – Priverstinis perkėlimas į kitą tarnybą – Tiesioginis veikimas – Pasekmės nacionaliniams teismams“
      Byloje C‑243/09
      dėl Verwaltungsgericht Halle (Vokietija) 2009 m. kovo 25 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. liepos 3 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Günter Fuß
      prieš
      Stadt Halle
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        G. Fuß, atstovaujamo advokato M. Geißler,
      –        Stadt Halle, atstovaujamo M. Willecke,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir M. van Beek,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2003/88/EB
         dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381)
         22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp G. Fuß ir jo darbdavio Stadt Halle dėl G. Fuß priverstinio perkėlimo į kitą tarnybą iš ankstesnės tarnybos, kurioje jis dirbo ugniagesiu.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal Direktyvos 2003/88 1 konstatuojamąją dalį šia direktyva, siekiant tikslumo, kodifikuojamos 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos
         direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         5 sk., 2 t., p. 197), iš dalies pakeistos 2000 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB (OL L 195,
         p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 27, toliau – Direktyva 93/104), nuostatos. Direktyvas 93/104 ir
         2000/34 valstybės narės turėjo perkelti į savo vidaus teisę atitinkamai iki 1996 m. lapkričio 23 d. ir 2003 m. rugpjūčio 1 dienos.

      4        Pagal Direktyvos 2003/88 1 straipsnį „Tikslas ir taikymo sritis“:

      „1.      Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
      2.      Ši direktyva taikoma:
      a)      minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui
         ir

      <...>“
      5        Šios direktyvos 6 straipsnyje „Maksimalus savaitės darbo laikas“ nustatyta:

      „Valstybės narės imasi priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą:
      a)      savaitės darbo laikas būtų apribotas įstatymais ar kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar darbdavių ir darbuotojų
         susitarimais;

      b)      vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos.“
      6        Šios direktyvos 15 straipsnyje „Palankesnės nuostatos“ nustatyta:

      „Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie yra palankesni
         darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, arba palengvinti ar leisti kolektyvinių sutarčių arba susitarimų,
         sudarytų tarp darbdavių ir darbuotojų, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, taikymą.“

      7        Direktyvos 2003/88 17 straipsnyje „Leidžiančios nukrypti nuostatos“ numatyta:

      „1.      Deramai laikydamosi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, valstybės narės gali nukrypti nuo 3–6, 8 ir
         16 straipsnių, kai atsižvelgiant į minimos veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba) nenustatomas,
         arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai, <...>

      <...>
      3.      Remiantis šio straipsnio 2 dalimi, nuo 3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių leidžiama nukrypti:
      <...>
      c)      veiklai, susijusiai su nepertraukiamomis paslaugomis arba nenutrūkstama gamyba, ypač:
      <...>
      iii)      teikiant <…> priešgaisrinės ir civilinės apsaugos paslaugas“.
      8        Šios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa išdėstyta taip:

      „Valstybė narė gali netaikyti 6 straipsnio, jei ji laikosi bendrųjų principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos ir
         imasi priemonių užtikrinti, kad:

      a)      joks darbdavys nereikalautų iš darbuotojo dirbti per septynias dienas daugiau kaip 48 valandas, apskaičiuotas kaip 16 straipsnio
         b punkte nurodyto pamatinio laikotarpio vidurkis, jei jis negavo darbuotojo sutikimo dirbti tokį darbą;

      b)      joks darbuotojas dėl darbdavio veiksmų nepatirtų jokių nuostolių dėl to, kad jis nenori sutikti dirbti tokį darbą;
      c)      darbdavys turėtų visų tokį darbą dirbančių darbuotojų naujausius sąrašus;
      d)      sąrašai būtų perduoti kompetentingosioms institucijoms, kurios dėl su darbuotojų sauga ir (arba) sveikata susijusių priežasčių
         gali uždrausti arba apriboti galimybę viršyti savaitės darbo valandų skaičių;

      e)      kompetentingųjų institucijų prašymu darbdavys pateiktų joms informaciją apie tuos atvejus, kai darbuotojai sutiko per septynias
         dienas dirbti daugiau kaip 48 valandas, apskaičiuotas kaip 16 straipsnio b punkte nurodyto pamatinio laikotarpio vidurkis.“

      9        Remiantis Direktyvos 2003/88 28 straipsniu, ji įsigaliojo 2004 m. rugpjūčio 2 dieną.

       Nacionalinės teisės aktai
      10      1998 m. spalio 7 d. Saksonijos‑Anhalto žemės nutarimo dėl miestų ir savivaldybių priešgaisrinės apsaugos pareigūnų darbo laiko
         (Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden; toliau – 1998 m. ArbZVO‑FW), galiojusio iki 2007 m. gruodžio 31 d., 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Pamaininį darbą dirbančių pareigūnų, kurių savaitės veikla iš esmės vykdoma budėjimo tarnyboje, normalus vidutinis darbo
         laikas yra 54 valandos. <...>“

      11      Nuo 2008 m. sausio 1 d. 1998 m. ArbZVO‑FW buvo pakeistas 2007 m. liepos 5 d. ArbZVO‑FW (toliau – 2007 m. ArbZVO‑FW).

      12      2007 m. ArbZVO‑FW 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Per metus susumuotas vidutinis pareigūnų savaitės darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, siekia 48 valandas.“
      13      2007 m. ArbZVO‑FW 4 straipsnis „Individualūs susitarimai“ išdėstytas taip:

      „1.      Laikantis darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, pamaininio darbo laikas gali būti ilgesnis nei 2 straipsnio
         1 dalyje numatytas normalus vidutinis savaitės darbo laikas, jei suinteresuotieji asmenys dėl to susitaria ir darbdavys gali
         tai įrodyti.

      2.      1 dalyje nurodytą susitarimą galima atšaukti, apie tai pranešus prieš šešis mėnesius. Suinteresuotiesiems asmenims apie tokį
         sprendimą reikia pranešti raštu.“

      14      Civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch) 612 straipsnyje numatyta, kad su darbuotoju sudarydamas susitarimus arba jo atžvilgiu imdamasis priemonių darbdavys negali
         pabloginti šio darbuotojo padėties dėl to, kad šis teisėtai pasinaudojo savo teisėmis.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      G. Fuß dirba Stadt Halle nuo 1982 m. gegužės 10 dienos. 1998 m. jis buvo paskirtas pareigūnu ir užėmė vyresniojo ugniagesio (Oberbrandmeister) pareigas, o nuo 2005 m. gruodžio 15 d. – vyriausiojo ugniagesio (Hauptbrandmeister) pareigas.

      16       Iki 2007 m. sausio 4 d. G. Fuß dirbo Stadt Halle priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos operatyvinės gaisrų prevencijos grupės vairuotoju. Buvo numatyta, kad jo darbo laikas vidutiniškai
         siekė 54 valandas per savaitę.

      17      Per 2006 m. pradžioje vykusį darbuotojų susirinkimą Stadt Halle vadovybė pranešė operatyvinės tarnybos darbuotojams, kad jei reikės laikytis Direktyvos 2003/88, bus vykdomas perkėlimas
         į priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos operatyvinį valdymo centrą.

      18      2006 m. gruodžio 13 d. raštu G. Fuß, nurodydamas 2005 m. liepos 14 d. Nutartį Personalrat der Feuerwehr Hamburg (C‑52/04, Rink. p. I‑7111), paprašė užtikrinti, kad ateityje jo savaitės darbo laikas nebūtų ilgesnis nei Direktyvos 2003/88
         6 straipsnio b punkte numatyta maksimali riba, t. y. vidutiniškai 48 valandos. Tuo pačiu raštu G. Fuß paprašė kompensacijos
         už papildomas valandas, neteisėtai dirbtas laikotarpiu nuo 2004 m. sausio 1 d. iki 2006 m. gruodžio 31 d. imtinai.

      19      2006 m. gruodžio 18 d. sprendimu Stadt Halle paskelbė personalo darbo planą, pagal kurį priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos operatyviniame valdymo centre atsilaisvinusios
         pareigos, į kurias skiriama rotacine tvarka, turi būti užimtos nuo 2007 m. balandžio 1 d., kad būtų išvengta kokybinių organizacijos
         struktūros trūkumų.

      20      2006 m. gruodžio 21 d. darbdavys kalbėjosi su G. Fuß apie planuojamą jo perkėlimą į minėtas pareigas. Per šį pokalbį G. Fuß
         nurodė, kad norėtų toliau dirbti operatyvinėje tarnyboje.

      21      2007 m. sausio 2 d. sprendimu Stadt Halle nustatytam laikotarpiui, t. y. nuo 2007 m. sausio 5 d. iki 2009 m. kovo 31 d., perkėlė G. Fuß į priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos
         operatyvinį valdymo centrą, motyvuodamas tuo, kad toks perkėlimas yra būtinas dėl tarnybos organizavimo priežasčių (toliau –
         perkėlimo sprendimas). Anot Stadt Halle, nagrinėjamoms pareigoms eiti buvo reikalingas Oberbrandmeister pasirengimas, kelerių metų gaisrinės transporto priemonės vairuotojo patirtis ir sanitaro gelbėtojo pasirengimas. Be to,
         šiuo perkėlimu G. Fuß sudaromos sąlygos dirbti neviršijant maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko, t. y. 48 valandų.

      22      Perkeltas G. Fuß dirba 40 valandų per savaitę; jam nebereikia budėti 24 valandų pamainomis. Be to, kadangi darbo trukmė nepatogiu
         laiku (nakties metu, poilsio ir švenčių dienomis) yra trumpesnė, jis gauna mažesnę už tokiu laiku atliktą darbą taikomą priemoką.

      23      2007 m. sausio 4 d. G. Fuß administracine tvarka Stadt Halle apskundė perkėlimo sprendimą, iš esmės tvirtindamas, kad jis nenorėjo dirbti pagal kitą tarnybos organizavimo modelį.

      24      2007 m. sausio 23 d. sprendimu Stadt Halle atmetė šį skundą, iš esmės motyvuodamas tuo, kad perkėlimo sprendimas yra personalo valdymo priemonė, pagrįsta vadovo teise
         duoti nurodymus, kurią šis galėjo įgyvendinti naudodamasis savo diskrecija.

      25      2007 m. vasario 28 d. G. Fuß pareiškė ieškinį Verwaltungsgericht Halle, prašydamas panaikinti perkėlimo sprendimą ir nurodyti grąžinti jį į pareigas, kurias jis ėjo prieš priimant tą sprendimą.
         Iš esmės jis tvirtina, kad jo perkėlimą lėmė tik tai, kad jis paprašė sutrumpinti jo darbo laiką pagal Direktyvos 2003/88
         nuostatas. Tačiau Stadt Halle teigia, kad minėtu sprendimu buvo siekiama ne nubausti G. Fuß, o patenkinti jo prašymą laikytis 48 valandų darbo savaitės
         ir tai padaryti taip, kad nereikėtų per anksti ir vien dėl G. Fuß keisti tarnybos grafiko, turint mintyje, kad dėl tokio pakeitimo
         kiltų organizavimo problemų. Tarnybos grafiko suderinimas su Direktyva 2003/88 iš tiesų turėjo būti vienodai įgyvendintas
         visiems tarnybos darbuotojams.

      26      Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas konstatuoja, kad perkėlimo sprendimas atitinka nacionalinę
         teisę. Iš tiesų, pirma, G. Fuß perkeltas tarnyboje į tos pačios kategorijos pareigas ir jam skirtas tos pačios kategorijos
         atlyginimas. Antra, G. Fuß perkėlimas, net jei jo nebūtų galima motyvuoti tarnybos organizavimo pagrindais, yra pagrįstas
         esminiu motyvu, t. y. siekiu nutraukti Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimą suinteresuotojo atžvilgiu, nekeičiant
         ir su šia direktyva nederinant nei tarnybos grafiko, nei kitų ugniagesių darbo laiko.

      27      Šis teismas vis dėlto klausia, ar perkėlimo sprendimu nebuvo pažeistas Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos
         b punktas.

      28      Jis pažymi, kad nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu 1998 m. ArbZVO‑FW 2 straipsnio 1 dalis nebuvo nuo Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto leidžianti nukrypti nuostata jos 22 straipsnio 1 dalies
         pirmos pastraipos prasme ir kad jokia kita nacionalinės teisės nuostata nebuvo numatyta tokio nukrypimo galimybės, laikantis
         visų pastarojoje nuostatoje numatytų sąlygų, būtent minėtos pastraipos b punkte įtvirtintos sąlygos, pagal kurią joks darbuotojas
         dėl darbdavio veiksmų negali patirti jokių nuostolių dėl to, kad jis nenori sutikti dirbti darbą, viršijantį maksimalų vidutinį
         48 valandų per savaitę darbo laiką. Vis dėlto, nebent būtų pritarta, kad dėl to gali būti pažeistos teisės pagal Direktyvą 2003/88 ir
         nepasiektas jos tikslas, nuostolių darbuotojams draudimą a fortiori reikėtų taikyti, kai darbdavys, net ir nesant aiškios tai leidžiančios nacionalinės teisės nuostatos, reikalauja, kad darbuotojas
         dirbtų ilgiau, nei minėtame 6 straipsnio b punkte nustatyta maksimali darbo laiko riba , o šis darbuotojas reikalauja laikytis
         šios nuostatos.

      29      Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kyla klausimas, ar Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies
         pirmos pastraipos b punkte vartojamą „nuostolių“ sąvoką reikia aiškinti objektyviai, ar subjektyviai. Vadovaujantis subjektyviu
         požiūriu reikėtų pripažinti, kad G. Fuß patyrė nuostolių, jei jis suprato perkėlimą kaip bausmę. Tačiau, žiūrint objektyviai,
         G. Fuß nepatyrė jokių nuostolių, nes jo naujas darbas yra mažiau pavojingas nei ankstesnysis ir jam bus pasiūlyta galimybė
         įgyti papildomų profesinių įgūdžių. Žinoma, sumažėjo G. Fuß atlyginimas, nes jis gauna mažesnę priemoką už darbą nepatogiu
         laiku. Tačiau šis sumažinimas pateisinamas tuo, kad nepatogiu laiku jis dirba mažiau valandų, ir kompensuojamas ilgesniu laisvalaikiu.
         Be to, aplinkybė, kad tai yra laikinas perkėlimas, neturi reikšmės, nes pagal nuo 2008 m. sausio 1 d. galiojančią 2007 m.
         ArbZVO‑FW redakciją G. Fuß galėtų likti pareigose, nesusijusiose su operatyvine tarnyba, jei jis nesutinka dirbti ilgiau nei 48 valandas
         per savaitę.

      30      Tokiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Halle nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar <...> Direktyvos 2003/88 <...> 22 straipsnio 1 dalies [pirmos pastraipos] b punkte minimus „nuostolius“ reikia vertinti
         subjektyviai, ar objektyviai?

      2.      Ar operatyvinės tarnybos pareigūnas, kuris, paprašęs ateityje laikytis maksimalaus darbo valandų skaičiaus, prieš savo valią
         buvo perkeltas į kitą darbo vietą, kurioje daugiausia atliekamos vidaus tarnybos funkcijos, patyrė nuostolių <...> Direktyvos 2003/88
         <...> 22 straipsnio 1 dalies [pirmos pastraipos] b punkto prasme?

      3.      Ar mažesnį darbo užmokestį reikia suprasti kaip nuostolius <...> Direktyvos 2003/88 <...> 22 straipsnio 1 dalies [pirmos pastraipos]
         b punkto prasme, jei perkėlus sumažėja darbo trukmė nepatogiu laiku (nakties metu arba poilsio ir švenčių dienomis) ir todėl
         kartu sumažėja už darbą tokiu metu mokama speciali priemoka?

      4.      Jeigu į 2 arba 3 klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar dėl perkėlimo atsiradusius nuostolius galima kompensuoti kitomis privilegijomis
         naujoje darbo vietoje, pavyzdžiui, trumpesniu darbo laiku arba galimybe kelti kvalifikaciją?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      31      Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti visus kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori
         sužinoti, ar Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte vartojamą sąvoką „nuostoliai“ reikia aiškinti
         kaip draudžiančią tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias viešojo sektoriaus
         darbdavys gali priverstinai perkelti ugniagesiu operatyvinėje tarnyboje įdarbintą darbuotoją dėl to, kad jis paprašė minėtoje
         operatyvinėje tarnyboje laikytis maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko, numatyto šios direktyvos 6 straipsnio b punkte.

      32      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog Direktyva 2003/88 siekiama nustatyti būtiniausius
         reikalavimus, skirtus darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygoms gerinti derinant nacionalinės teisės aktus dėl darbo laiko. Šiuo
         darbo laiko organizavimo taisyklių suderinimu Europos Sąjungos lygiu siekiama užtikrinti geresnę darbuotojų saugą ir sveikatos
         apsaugą suteikiant jiems minimalius poilsio laikotarpius, ypač dienos ir savaitės poilsį, bei atitinkamas poilsio pertraukas
         ir numatant savaitės darbo laiko maksimalią ribą (žr., be kita ko, 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 76 punktą; 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, Rink. p. I‑10253, 40 ir 41 punktus bei 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑484/04, Rink. p. I‑7471, 35 ir 36 punktus).

      33      Taigi Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktu valstybės narės įpareigojamos imtis priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant
         į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną
         septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos. Ši vidutinio savaitės darbo laiko maksimali riba yra Sąjungos
         socialinės teisės norma, kuria gali pasinaudoti kiekvienas darbuotojas kaip būtiniausiu reikalavimu, skirtu jo saugai ir sveikatos
         apsaugai užtikrinti (žr. minėtų sprendimų Pfeiffer ir kt. 100 punktą; Dellas ir kt. 49 punktą bei Komisija prieš Jungtinę Karalystę 38 punktą).

      34      Direktyva 2003/88 nustatytoje sistemoje, nors pagal jos 15 straipsnį bendrąja prasme leidžiama taikyti ar priimti nacionalinės
         teisės aktus, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, yra tiktai kelios šioje direktyvoje
         išsamiai išvardytos nuostatos, kurių atžvilgiu valstybės narės ar socialiniai partneriai gali numatyti leidžiančias nukrypti
         nuostatas. Be to, tokios leidžiančios nukrypti nuostatos turi būti įgyvendinamos, laikantis griežtų sąlygų, užtikrinančių
         veiksmingą darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą (žr. minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 77 ir 96 punktus).

      35      Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, dėl kurios kilo prejudiciniai klausimai, numatyta, kad valstybės
         narės gali netaikyti 6 straipsnio, jei jos laikosi bendrųjų principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos ir tenkina
         tam tikras šioje nuostatoje išvardytas kartu taikomas sąlygas, ypač minėtos pastraipos b punkte numatytą sąlygą imtis priemonių
         užtikrinti, kad joks darbuotojas nepatirtų nuostolių dėl to, kad jis nenori sutikti dirbti darbo, kurio vidutinė savaitės
         trukmė viršija tos pačios direktyvos 6 straipsnio b punkte nustatytą maksimalią ribą.

      36      Šiuo atveju aišku, kad nei Vokietijos Federacinė Respublika, kaip Teisingumo Teismas jau konstatavo 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
         Jaeger (C‑151/02, Rink. p. I‑8389) 85 punkte ir minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 98 punkte, nei Saksonijos‑Anhalto žemė, kaip nurodė pagrindinę bylą nagrinėjantis teismas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą ir šiame procese pateikdamos rašytines pastabas patvirtino Vokietijos vyriausybė bei Stadt Halle, klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms nebuvo pasinaudojusios šia galimybe taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, nes
         aptariamu metu galiojusiose vidaus teisės nuostatose nebuvo jokios priemonės, kuri atitiktų Direktyvos 2003/88 22 straipsnio
         1 dalies pirmą pastraipą arba kuri būtų skirta šiai nuostatai perkelti į vidaus teisę. Teisingumo Teismui šiuo aspektu pateikus
         rašytinį klausimą, Stadt Halle pakartojo šią išvadą, o G. Fuβ ir Austrijos vyriausybė tokiam požiūriui pritarė.

      37      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šia Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies
         pirmos pastraipos b punkte numatyta galimybe taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas Saksonijos‑Anhalto žemė pasinaudojo vėliau
         priimtuose teisės aktuose, skirtuose minėtai direktyvai perkelti į vidaus teisę šios žemės miestų ir savivaldybių įdarbintų
         ugniagesių atžvilgiu. Tačiau šie teisės aktai įsigaliojo tik 2008 m. sausio 1 d., taigi vėliau, nei priimtas perkėlimo sprendimas.

      38      Vadinasi, nesant nacionalinių priemonių, kuriomis būtų įgyvendinta Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje
         numatyta valstybių narių galimybė taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, nagrinėjant pagrindinę bylą ši nuostata neturi
         reikšmės, todėl reikia atsižvelgti tik į šios direktyvos 6 straipsnio b punktą, kuriame įtvirtintas principas, kad valstybės
         narės privalo laikytis maksimalaus vidutinio darbo laiko, kuris per kiekvieną septynių dienų laikotarpį negali viršyti 48 valandų.

      39      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo
         procedūrą pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam išspręsti nagrinėjamą bylą.
         Tokiu atveju Teisingumo Teismui prireikus gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, reikia priminti, kad Teisingumo
         Teismas turi aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas
         bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (šiuo klausimu
         žr. 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo Campina, C‑45/06, Rink. p. I‑2089, 30 ir 31 punktus; 2008 m. birželio 26 d. Sprendimo Wiedemann ir Funk, C‑329/06 ir C‑343/06, Rink. p. I‑4635, 45 punktą bei 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Kirin Amgen, C‑66/09, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).

      40      Vadinasi, net jei formaliai žiūrint prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apribojo savo klausimą Direktyvos 2003/88
         22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkto aiškinimu, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam visapusišką
         Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai,
         ar šis teismas apie tai užsiminė savo pateiktame klausime. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo
         pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Bendrijos
         teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (žr. 2010 m. sausio 12 d. Sprendimo Wolf, C‑229/08, Rink. p. I‑0000, 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      41      Šiuo atveju iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinę bylą nagrinėjantis teismas mano,
         jog Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos b punkte numatyta sąlyga, pagal kurią turi būti užtikrinta,
         kad darbuotojas nepatirtų nuostolių, taikoma tuo atveju, kai darbdavys, esant šią nuostatą įgyvendinančioms nacionalinėms
         priemonėms, negavo darbuotojo sutikimo nukrypti nuo tos pačios direktyvos 6 straipsnio b punkto, todėl ši sąlyga a fortiori taikoma, kai, kaip nagrinėjamomis aplinkybėmis, darbdavys, nors nėra jam tai leidžiančių vidaus teisės nuostatų, taiko tokią
         nukrypti leidžiančią nuostatą, o atitinkamas darbuotojas tam prieštarauja, reikalaudamas laikytis minėto 6 straipsnio b punkto.

      42      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jei atitinkamas darbuotojas nepatyrė jokių nuostolių
         dėl to, kad nesutiko dirbti darbo, kurio trukmė viršija Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte numatytą 48 valandų maksimalų
         vidutinį savaitės darbo laiką, šios direktyvos nepažeidžia tai, kad darbdavys gali, remdamasis vidaus teise, nuspręsti darbuotoją
         prieš jo valią perkelti į kitą tarnybą, kurioje laikomasi šioje nuostatoje įtvirtintos maksimalios ribos, jei tokiu perkėlimu
         nutraukiamas šios nuostatos pažeidimas šio darbuotojo atžvilgiu.

      43      Tokiomis aplinkybėmis, siekiant naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia performuluoti
         pateiktus klausimus taip, kad šiais klausimais šis teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktą
         reikia aiškinti taip, kad jam prieštarauja tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje,
         pagal kurias viešojo sektoriaus darbdavys gali priverstinai perkelti į kitą tarnybą darbuotoją, operatyvinėje tarnyboje įdarbintą
         ugniagesiu, dėl to, kad jis paprašė pastarojoje tarnyboje laikytis minėtoje nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio savaitės
         darbo laiko, kai darbuotojas dėl tokio perkėlimo nepatiria jokių nuostolių.

      44      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, kaip matyti iš minėtos Nutarties Personalrat der Feuerwehr Hamburg 61 punkto, valstybinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos operatyvinių grupių veikla, išskyrus tuos atvejus, kai yra išskirtinių
         ypač pavojingų ir didelio masto aplinkybių, kuriomis siekis užtikrinti tinkamą tarnybų, būtinų visuomenės interesų apsaugai,
         funkcionavimą turi laikinai tapti svarbesnis už operatyvinių ir gelbėjimo grupių darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos užtikrinimo
         tikslą, t. y. aplinkybių, kurių nėra pagrindinėje byloje, patenka į Direktyvos 2003/88 taikymo sritį, todėl iš principo jos
         6 straipsnio b punktu draudžiama nustatyti ilgesnį nei maksimalų 48 valandų savaitės darbo laiką, įskaitant budėjimo laikotarpius.

      45      Vis dėlto šiuo atveju neginčijama, kad Saksonijos‑Anhalto žemės teisės nuostatomis, taikytinomis pagrindinės bylos aplinkybių
         metu, ugniagesiams, kurie kaip G. Fuß dirbo šios žemės miestų ir savivaldybių operatyvinėje tarnyboje, buvo nustatytas Direktyvos 2003/88
         6 straipsnio b punkte numatytą maksimalų vidutinį savaitės darbo laiką viršijantis darbo laikas.

      46      Tokiomis aplinkybėmis, norint atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, reikia nustatyti,
         ar, kaip jis teigia, galima pripažinti, kad pažeistas Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas, tik jei atitinkamas darbuotojas
         patyrė nuostolių, ir apibrėžti pasekmes, kurių kyla nacionaliniams teismams dėl galimo šios nuostatos pažeidimo.

      47      Pirma, kalbant apie atitinkamo darbuotojo patirtų nuostolių svarbą, siekiant nustatyti, ar pažeistas Direktyvos 2003/88 6 straipsnio
         b punktas, reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 33 punkto, ši nuostata yra ypač svarbi Sąjungos socialinės teisės
         norma, pagal kurią valstybės narės privalo numatyti 48 valandų maksimalų vidutinį savaitės darbo laiką, įskaitant viršvalandžius,
         kaip tai aiškiai patikslinta minėtoje nuostatoje, nuo kurios, jei vidaus teisėje neįgyvendinta šios direktyvos 22 straipsnio
         1 dalies pirma pastraipa, negalima nukrypti, kiek tai susiję su tokia ugniagesio veikla, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.

      48      Iš tiesų, kaip jau pasakyta šio sprendimo 34 punkte, valstybės narės ar socialiniai partneriai gali nukrypti tik nuo kelių
         šioje direktyvoje išsamiai išvardytų nuostatų.

      49      Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas yra paminėtas tik jos 17 straipsnio 1 dalyje, nors aišku, kad pastaroji nuostata
         skirta veiklos sritims, kurios niekaip nesusijusios su ugniagesių veikla. Nors 17 straipsnio 3 dalies c punkto iii papunktyje
         nurodoma veikla, susijusi „su nepertraukiamomis paslaugomis“, tarp kurių įvardytos būtent „<…> priešgaisrinės <...> apsaugos
         paslaugos“, vis dėlto šia nuostata numatoma galimybė nukrypti ne nuo šios direktyvos 6 straipsnio, o nuo kitų jos nuostatų
         (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 97 punktą).

      50      Kaip matyti jau iš šio sprendimo 35 ir 36 punktų, neginčijama, kad nei Vokietijos Federacinė Respublika, nei Saksonijos‑Anhalto
         žemė nepasinaudojo galimybe taikyti nukrypti leidžiančias nuostatas, numatyta Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmoje
         pastraipoje, pagal kurią valstybės narės gali netaikyti jos 6 straipsnio, jei įvykdo tam tikras kartu taikomas sąlygas (pagal
         analogiją žr. minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 98 punktą).

      51      Tokiomis aplinkybėmis, siekiant užtikrinti visapusišką Direktyvos 2003/88 veiksmingumą, svarbu, kad valstybės narės neleistų
         viršyti Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte nustatyto maksimalaus savaitės darbo laiko (minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 118 punktas).

      52      Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, valstybės narės negali vienpusiškai apibrėžti minėtos nuostatos taikymo
         srities, nustatydamos kokias nors darbuotojų teisės dirbti ne ilgiau kaip vidutiniškai 48 valandas per savaitę įgyvendinimo
         sąlygas ir ribojimus (minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 99 punktas).

      53      Todėl Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte nustatyto maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko viršijimas savaime yra
         šios nuostatos pažeidimas ir nebūtina įrodyti, kad padaryta kokių nors konkrečių nuostolių. Nesant nacionalinės teisės priemonės,
         kuria įgyvendinama tos pačios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta galimybė taikyti nukrypti leidžiančias
         nuostatas, šioje nuostatoje vartojama sąvoka „nuostoliai“ neturi jokios reikšmės aiškinant ir taikant 6 straipsnio b punktą.

      54      Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 32 punkto, kadangi Direktyva 2003/88 siekiama užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos
         apsaugą, suteikiant jiems pakankamai poilsio, Sąjungos teisės aktų leidėjas mano, kad dėl minėtame 6 straipsnio b punkte numatyto
         maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko viršijimo, dėl kurio darbuotojas netenka tokio poilsio, jis savaime patiria nuostolių,
         nes tuo padaroma žalos jo saugai ir sveikatai.

      55      Vadinasi, tokiomis nacionalinės teisės nuostatomis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kuriomis numatytas darbuotojo,
         įdarbinto ugniagesiu operatyvinėje tarnyboje, darbo laikas viršija Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte nustatytą maksimalią
         ribą, pažeidžiama ši nuostata, ir nebūtina nustatyti, ar darbuotojas patyrė specifinių nuostolių.

      56      Antra, kalbant apie tokio Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto pažeidimo pasekmes nacionaliniams teismams, reikia priminti,
         kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog visais atvejais, kai direktyvos nuostatos, sprendžiant iš jų
         turinio, yra besąlyginės ir pakankamai aiškios, asmenys gali jomis remtis valstybės, kaip darbdavės, atžvilgiu, ypač jei ji
         laiku neperkėlė šios direktyvos į nacionalinę teisę arba ją perkėlė klaidingai (šiuo klausimu žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo
         Marshall, 152/84, Rink. p. 723, 46 ir 49 punktus bei 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt., C‑378/07–C‑380/07, Rink. p. I‑3071, 193 ir 194 punktus).

      57      Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas atitinka šiuos kriterijus, kadangi valstybės narės juo vienareikšmiškai įpareigojamos
         pasiekti tikslų rezultatą, kuris nėra susietas su jokia juo nustatytos normos, pagal kurią maksimalus vidutinis savaitės darbo
         laikas, įskaitant viršvalandžius, yra 48 valandos, taikymo sąlyga (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 104 punktą).

      58      Šiuo aspektu, net jei Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa valstybėms narėms leidžiama nukrypti nuo jos
         6 straipsnio nuostatų, tai nekeičia šio straipsnio b punkto tikslaus ir besąlygiško pobūdžio. Iš tiesų valstybės narės gali
         netaikyti šio 6 straipsnio, tik jei laikosi visų minėto 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje išvardytų sąlygų, ir taip
         įmanoma nustatyti minimalią apsaugą, kuri bet kuriuo atveju turi būti įgyvendinta (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 105 punktą).

      59      Todėl Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas atitinka visas tiesioginio veikimo sąlygas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
         Pfeiffer ir kt. 106 punktą).

      60      Vadinasi, kadangi klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms Direktyvos 93/104 perkėlimo į vidaus teisę terminas jau buvo pasibaigęs,
         o Saksonijos‑Anhalto žemė tuo metu nebuvo šios direktyvos perkėlusi į savo vidaus teisę, kiek tai susiję su operatyvinėje
         tarnyboje įdarbintais ugniagesiais, tokioje tarnyboje Stadt Halle įdarbintas darbuotojas, koks yra G. Fuß, turi teisę tiesiogiai remtis Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto nuostatomis,
         reikalaudamas, kad šis viešasis darbdavys gerbtų šia nuostata garantuojamą teisę į tai, kad vidutinis savaitės darbo laikas
         neviršytų 48 valandų.

      61      Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, jog ši nuostata yra tiesioginio veikimo, todėl ji privaloma visoms valstybių narių institucijoms,
         t. y. ne tik nacionaliniams teismams, bet ir visiems administracijos organams, įskaitant decentralizuotas valdžios institucijas,
         pavyzdžiui, federacines žemes, miestus ir savivaldybes, ir šios valdžios institucijos privalo ją taikyti (šiuo klausimu žr.
         1989 m. birželio 22 d. Sprendimo Costanzo, 103/88, Rink. p. 1839, 30–33 punktus).

      62      Pagrindinėje byloje Stadt Halle mano, kad, G. Fuß paprašius darbdavio laikytis Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkte numatyto maksimalaus savaitės darbo
         laiko, atliktas priverstinis jo perkėlimas į kitą tarnybą, kurioje šios maksimalios ribos laikomasi, užtikrina visišką šios
         direktyvos taikymą G. Fuß, nes šiuo perkėlimu nutraukiamas Sąjungos teisės pažeidimas jo atžvilgiu.

      63      Šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionaliniai teismai ir administraciniai
         organai privalo taikyti visą Sąjungos teisę ir ginti pagal ją suteikiamas asmenų teises, ir prireikus netaikyti bet kurios
         jai prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Costanzo 33 punktą ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo ITC, C‑208/05, Rink. p. I‑181, 68 ir 69 punktus bei nurodytą teismų praktiką).

      64      Šiuo atžvilgiu svarbu, kad teisių, kurios darbuotojams tiesiogiai suteiktos Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktu, naudingas
         poveikis būtų visiškai užtikrintas vidaus teisės sistemoje (žr. minėto Sprendimo Dellas ir kt. 53 punktą).

      65      Tačiau reikia pripažinti, kad toks priverstinis perkėlimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, operatyvinėje tarnyboje
         įdarbinto ugniagesio, koks yra G. Fuß, teisę į 48 valandų maksimalų savaitės darbo laiką šiame darbe, suteiktą Direktyvos 2003/88
         6 straipsnio b punktu ir pripažintą minėtoje Teisingumo Teismo nutartyje Personalrat der Feuerwehr Hamburg, daro beprasmę, todėl tokia priemonė anuliuoja šios nuostatos naudingą poveikį šiam darbuotojui. Tad akivaizdu, kad minėta
         priemonė neužtikrina nei visiško minėto Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punkto taikymo, nei darbuotojų teisių pagal šią
         nuostatą apsaugos atitinkamoje valstybėje narėje.

      66      Be to, kaip Komisija teisingai nurodė, pagrindinė teisė į veiksmingą teisminę apsaugą, garantuojama Europos Sąjungos pagrindinių
         teisių chartijos, kuri pagal ES sutarties 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą turi „tokią pačią teisinę galią kaip Sutartys“,
         47 straipsniu, būtų iš esmės paveikta, jei darbdavys, reaguodamas į darbuotojo skundą ar kreipimąsi į teismą, siekiant garantuoti,
         kad būtų laikomasi direktyvos, skirtos jo saugai užtikrinti ir sveikatai apsaugoti, turėtų teisę imtis tokių priemonių, kokios
         nagrinėjamos pagrindinėje byloje. Iš tiesų, nuogąstaudami dėl tokių retorsijos priemonių, kurių negalima apskųsti teisinėmis
         priemonėmis, darbuotojai, save laikantys nukentėjusiais nuo darbdavio taikomos priemonės, gali vengti teisme ginti savo teises,
         o tai rimtai pakenktų direktyva siekiamo tikslo įgyvendinimui (pagal analogiją žr. 1998 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Coote, C‑185/97, Rink. p. I‑5199, 24 ir 27 punktus).

      67      Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktą reikia aiškinti taip: jam prieštarauja
         tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias viešojo sektoriaus darbdavys gali
         priverstinai perkelti į kitą tarnybą darbuotoją, operatyvinėje tarnyboje įdarbintą ugniagesiu, dėl to, kad jis paprašė pastarojoje
         tarnyboje laikytis minėtoje nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio savaitės darbo laiko. Aplinkybė, kad toks darbuotojas
         dėl šio perkėlimo nepatiria jokių specifinių nuostolių, be tų, kuriuos lemia minėto 6 straipsnio b punkto pažeidimas, šiuo
         atveju neturi jokios reikšmės.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      68      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
            6 straipsnio b punktą reikia aiškinti taip: jam prieštarauja tokios nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje
            byloje, pagal kurias viešojo sektoriaus darbdavys gali priverstinai perkelti į kitą tarnybą darbuotoją, operatyvinėje tarnyboje
            įdarbintą ugniagesiu, dėl to, kad jis paprašė pastarojoje tarnyboje laikytis minėtoje nuostatoje numatyto maksimalaus vidutinio
            savaitės darbo laiko. Aplinkybė, kad toks darbuotojas dėl šio perkėlimo nepatiria jokių specifinių nuostolių, be tų, kuriuos
            lemia minėto 6 straipsnio b punkto pažeidimas, šiuo atveju neturi jokios reikšmės.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1969 m. vasario 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Johannes Gerhardus Klomp prieš Inspektie der Belastingen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nyderlandai. # Byla 23-68.