title: 2011 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Olivier Halley, Julie Halley ir Marie Halley prieš Belgische Staat.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Belgija.#Tiesioginiai mokesčiai - Laisvas kapitalo judėjimas - SESV 63 straipsnis - Vardinėms akcijoms taikomas paveldimo turto mokestis - Bendrovių nerezidenčių akcijoms įvertinti nustatytas ilgesnis senaties terminas nei taikomas bendrovėms rezidentėms - Apribojimas - Pateisinimas.#Byla C-132/10.

text:
      Byla C‑132/10
      Olivier Halley ir kt.
      prieš
      Belgische Staat
      (rechtbank van eerste aanleg te Leuven prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Tiesioginiai mokesčiai – Laisvas kapitalo judėjimas – SESV 63 straipsnis – Vardinėms akcijoms taikomas paveldimo turto mokestis – Bendrovių nerezidenčių akcijoms įvertinti nustatytas ilgesnis senaties terminas nei taikomas bendrovėms rezidentėms – Apribojimas − Pateisinimas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai – Paveldimo turto mokestis
      (SESV 63 straipsnis)
      SESV 63 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kuriame dėl paveldimo turto
         mokesčio numatytas dešimties metų senaties terminas bendrovės, kurios akcininkas buvo palikėjas ir kurios faktinio valdymo
         centras yra kitoje valstybėje narėje, vardinių akcijų vertei nustatyti, nors kai faktinio valdymo centras yra pirmoje valstybėje
         narėje, šis terminas yra dveji metai.

      Tokio ilgesnio senaties termino taikymas įpėdiniams, turintiems bendrovės, kurios faktinio valdymo centras yra kitoje valstybėje
         narėje, akcijų, gali atgrasyti pirmos valstybės narės rezidentus investuoti į ne šioje valstybėje narėje esantį turtą ar išlaikyti
         jame investicijas, nes jų įpėdiniai ilgesnį laiką liks netikri dėl galimybės taikyti jiems papildomą apmokestinimą.

      Toks reglamentavimas nepateisinamas būtinumu užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą, ar tikslu kovoti su mokestiniu sukčiavimu,
         jei visuotinis dešimties metų senaties termino taikymas visiškai nesusijęs su laikotarpiu, būtinu tinkamai pasinaudoti tarpusavio
         pagalbos procedūromis ar kitomis priemonėmis, leidžiančiomis patikrinti nagrinėjamų akcijų vertę. Reikia skirti situaciją,
         kai apmokestinami objektai buvo nuslėpti nuo nacionalinių mokesčių institucijų ir šios neturi jokių įrodymų, leidžiančių pradėti
         tyrimą, nuo situacijos, kai minėtos institucijos turi informacijos apie šiuos apmokestinamus objektus. Kai valstybės narės
         mokesčių administracija turi įrodymų, kuriais remdamasi ji gali kreiptis į kitos valstybės narės kompetentingas institucijas,
         nesvarbu, ar tai būtų padaryta naudojantis Direktyvoje 77/799 dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos
         tiesioginio apmokestinimo srityje, ar dvišalėje sutartyje numatyta tarpusavio pagalba, tam, kad šios institucijos jai suteiktų
         informacijos, būtinos teisingai nustatyti mokesčio dydį, vien faktas, jog atitinkami apmokestinami objektai yra kitoje valstybėje
         narėje, nepateisina papildomo reikalavimo termino, visiškai nesusijusio su laikotarpiu, būtinu tinkamai pasinaudoti šiomis
         tarpusavio pagalbos procedūromis, visuotinio taikymo.

      (žr. 24, 30, 33, 36, 39, 40 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. rugsėjo 15 d.(*)

      „Tiesioginiai mokesčiai – Laisvas kapitalo judėjimas – SESV 63 straipsnis – Vardinėms akcijoms taikomas paveldimo turto mokestis – Bendrovių nerezidenčių akcijoms įvertinti nustatytas ilgesnis senaties terminas nei taikomas bendrovėms rezidentėms – Apribojimas – Pateisinimas“
      Byloje C‑132/10
      dėl Rechtbank van eerste aanleg te Leuven (Belgija) 2010 m. vasario 12 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. kovo 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Olivier Halley,
      Julie Halley,
      Marie Halley
      prieš
      Belgische Staat
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus (pranešėjas) ir A. Ó Caoimh,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. sausio 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        O. Halley, J. Halley ir M. Halley, atstovaujamų advokatų A. Biesmans ir R. Deblauwe,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.‑C. Halleux,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal, P. van Nuffel ir W. Roels,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su SESV 26, 49, 63 ir 65 straipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant O. Halley, J. Halley ir M. Halley bei Belgische Staat ginčą dėl paveldimo turto mokesčio, taikomo įmonės, kurios faktinio valdymo centras yra ne Belgijoje, vardinėms akcijoms.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10) 1 straipsnio 1 dalį (straipsnis panaikintas Amsterdamo sutartimi):

      „Nepažeisdamos toliau pateikiamų nuostatų, valstybės narės panaikina kapitalo judėjimų tarp asmenų, gyvenančių valstybėse
         narėse, apribojimus. Šios direktyvos taikymui palengvinti kapitalo judėjimai skirstomi pagal I priede pateiktą nomenklatūrą.“

      4        Be kitų Direktyvos 88/361 1 straipsnyje numatytų kapitalo judėjimų, šios direktyvos I priedo XI skyriuje „Asmeninio kapitalo
         judėjimams“ minimas paveldėjimas ir palikimas.

       Nacionalinės teisės aktai
      5        1936 m. kovo 31 d. Karaliaus dekretu Nr. 308 (Belgisch Staatsblad, 1936 m. balandžio 7 d., p. 2403) priimto ir 1936 m. gegužės 4 d. įstatymu (Belgisch Staatsblad, 1936 m. gegužės 7 d., p. 3426) patvirtinto Paveldimo turto mokesčio kodekso (toliau – kodeksas) 1 straipsnio 1 punkte nurodyta,
         kad paveldimo turto mokestis mokamas nuo viso įpėdinių paveldėto palikėjo turto vertės, atskaičius skolas.

      6        Kodekso 111 straipsnyje nurodyta:

      „Siekdama įrodyti, kad (Belgijos) Karalystėje esantis visas paveldimas turtas ar jo dalis, kurio pardavimo vertė buvo nurodyta
         deklaracijoje, yra įvertintas per mažai, už mokesčių rinkimą atsakinga institucija gali, nepažeisdama kitų 105 straipsnyje
         numatytų įrodinėjimo priemonių, reikalauti atlikti tokio turto ekspertizę; tačiau, kalbant apie materialų kilnojamąjį turtą,
         ši teisė reikalauti ekspertizės taikoma tik laivams ir valtims.“

      7        Minėto kodekso 137 straipsnio pirmos pastraipos 2 punkte numatyta, kad „senaties terminas reikalavimui atlikti ekspertizę
         turtui, kuriam taikoma tokio pobūdžio kontrolė, ir reikalavimams dėl mokesčių, palūkanų ir baudų išieškojimo tuo atveju, jei
         tam tikras turtas yra įvertintas per mažai, baigiasi po dvejų metų, o reikalavimams dėl mokesčių, palūkanų ir baudų išieškojimo
         tuo atveju, jei turtas, kuriam netaikoma ekspertizė, yra įvertintas per mažai, – po dešimties metų; abiem atvejais senaties
         terminas pradedamas skaičiuoti nuo deklaracijos pateikimo dienos.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      8        Pareiškėjų pagrindinėje byloje tėvai A. De Pinsun ir P.‑L. Halley mirė tuo pačiu metu 2003 m. gruodžio 6 dieną. Jie gyveno
         Terviurene (Belgija), o paveldėjimo deklaracija turėjo būti pateikta Levene.

      9        2004 m. rugpjūčio 16 d. ir 2005 m. pareiškėjai pagrindinėje byloje sumokėjo atitinkamai 16 mln. EUR ir 4 mln. EUR dydžio avansinį
         paveldimo turto mokestį.

      10      2005 m. lapkričio 7 d. pareiškėjai pagrindinėje byloje pateikė Leveno mokesčių inspekcijai vieną paveldėjimo deklaraciją dėl
         jų tėvo turto, o kitą – dėl motinos turto.

      11      Kiekvienu atveju paveldėtą turtą sudarė pusė bendrosios nuosavybės teise palikėjams priklausiusių 2 172 600 bendrovės Carrefour SA, kurios faktinio valdymo centras pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu buvo Levalua‑Perė (Prancūzija), vardinių akcijų
         ir pusė 2 085 šios bendrovės pareikštinių akcijų. Pareiškėjai pagrindinėje byloje įvertino vardines akcijas 28,31 EUR už akciją,
         o tai atitiko jų vertę biržoje tėvų mirties dieną, sumažinus 35 %.

      12      2008 m. vasario 20 d. raštu derde Ontvangkantoor van de Registratie Leuven (Leveno trečioji mokesčių ir registrų inspekcija) pranešė pareiškėjams pagrindinėje byloje, kad pagal 2008 m. sausio 29 d.
         centrinio administratoriaus Briuselyje sprendimą akcijos turi būti įvertintos 43,55 EUR už vieną akciją.

      13      Prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui paduotame pareiškime pareiškėjai pagrindinėje byloje pirmiausia
         teigia, kad Belgijos mokesčio inspekcijos reikalavimui dėl per mažo minėtų vardinių akcijų įvertinimo pareikšti yra suėjęs
         senaties terminas. Papildomai jie ginčija mokesčių inspekcijos nustatytą akcijų vertę.

      14      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad taikant kartu kodekso 111 straipsnį ir 137 straipsnio pirmos pastraipos
         2 punktą 111 straipsnyje numatyta vardinių akcijų ekspertizė galima, tik jei tai yra Belgijoje esančios bendrovės akcijos.
         Akcijos laikomos esančiomis šioje valstybėje narėje, jeigu joje yra atitinkamos bendrovės faktinio valdymo centras. Tokiu
         atveju šių akcijų vertinimo senaties terminas yra dveji metai. Tačiau bendrovės, kurios faktinio valdymo centras yra už Belgijos
         teritorijos ribų, akcijų ekspertizė negalima, o minėtas terminas yra dešimt metų.

      15      Manydamas, kad pagrindinėje byloje kilo Sąjungos teisės aiškinimo klausimų, Rechtbank van eerste aanleg te Leuven nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar <...> kodekso 137 straipsnio pirmos pastraipos 2 punktas, skaitomas kartu su to paties kodekso 111 straipsniu, yra suderinamas
         su (SESV) 26, 49, 63 ir 65 straipsniais, jei vardinių akcijų apmokestinimo paveldimo turto mokesčiu senaties terminas yra
         dveji metai, kai bendrovės faktinio valdymo centras yra Belgijoje, tačiau šis senaties terminas yra dešimt metų, kai bendrovės
         faktinio valdymo centras yra ne Belgijoje?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos laisvės
      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas susijęs su SESV 26, 49, 63 ir 65 straipsniais. Teisingumo
         Teismui pateiktose pastabose Belgijos vyriausybė ir Europos Komisija teigia, kad pagrindinei bylai svarbios tik paskutinės
         dvi nuostatos, susijusios su laisvu kapitalo judėjimu.

      17      Šiuo kausimu iš jau gerai nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad norint nustatyti, ar nacionalinės teisės aktai patenka
         į vienos, ar kitos judėjimo laisvės sritį, reikia atsižvelgti į nagrinėjamo teisės akto dalyką (2007 m. gegužės 24 d. Sprendimo
         Holböck, C‑157/05, Rink. p. I‑4051, 22 punktas ir 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Glaxo Wellcome, C‑182/08, Rink. p. I‑8591, 36 punktas).

      18      Pagrindinėje byloje nagrinėjamo nacionalinės teisės akto dalykas yra termino, per kurį galima įvertinti paveldimas bendrovės,
         kurios faktinio valdymo centras yra ne Belgijos teritorijoje, vardines akcijas, nustatymas.

      19      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad paveldėjimas, kuris yra mirusio asmens turto perdavimas vienam arba keliems asmenims,
         patenkantis į Direktyvos 88/361 I priedo XI skyrių „Asmeninio kapitalo judėjimai“, yra kapitalo judėjimas SESV 63 straipsnyje
         pavartota prasme, išskyrus tuos atvejus, kai jo sudėtinės dalys yra vienoje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo
         11 d. Sprendimo Eckelkamp ir kt, C‑11/07, Rink. p. I‑6845, 39 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Tačiau pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija, kai asmuo,
         gyvenantis Belgijoje, turi bendrovės, kurios faktinio valdymo centras yra Prancūzijoje, akcijų, nėra susijusi tik su viena
         valstybe.

      20      Darytina išvada, kad ESV sutarties nuostatos dėl laisvo kapitalo judėjimo taikomos tokioje byloje, kaip antai nagrinėjamoji.

      21      Todėl reikia manyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės klausia, ar SESV 63 straipsnis
         turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose dėl paveldimo turto mokesčio numatytas
         vardinių akcijų įvertinimo senaties terminas skiriasi atsižvelgiant į tai, ar jas išleidusios bendrovės, kurios akcininkas
         buvo palikėjas, faktinio valdymo centras yra šioje valstybėje narėje, ar už jos ribų.

       Dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimo buvimo
      22      Reikia priminti, kad SESV 63 straipsnio 1 dalimi kaip kapitalo judėjimo apribojimai draudžiamos priemonės apima ir tas priemones,
         kurios gali atgrasinti nerezidentus nuo investavimo valstybėje narėje ar investicijų išlaikymo (šiuo klausimu žr. 2009 m.
         sausio 22 d. Sprendimo STEKO Industriemontage, C‑377/07, Rink. p. I‑299, 23 ir 24 punktus ir 2011 m. kovo 31 d. Sprendimo Schröder, C‑450/09, Rink. p. I‑0000, 30 punktą).

      23      Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą teisės aktą, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad juo įtvirtinamas
         skirtingas vardinių akcijų įvertinimo siekiant apmokestinti palikimą senaties terminas, atsižvelgiant į bendrovės emitentės
         faktinio valdymo centro buvimo vietą, nes bendrovės, kurios faktinio valdymo centras yra Belgijoje, akcijų įvertinimo senaties
         terminas yra dveji metai, o jei akcijos yra bendrovės, kurios faktinio valdymo centras yra kitoje valstybėje narėje, minėtas
         senaties terminas yra dešimt metų.

      24      Tokio ilgesnio senaties termino taikymas įpėdiniams, turintiems bendrovės, kurios faktinio valdymo centras yra kitoje nei
         Belgijos Karalystė valstybėje narėje, akcijų, gali atgrasyti Belgijos rezidentus investuoti į ne šioje valstybėje narėje esantį
         turtą ar išlaikyti jame investicijas, nes jų įpėdiniai ilgesnį laiką liks netikri dėl galimybės taikyti jiems papildomą apmokestinimą.

      25      Taigi tokie nacionalinės teisės aktai apriboja laisvą kapitalo judėjimą SESV 63 straipsnio 1 dalyje pavartota prasme.

       Dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimo pateisinimo
      26      Pateisindama laisvo kapitalo judėjimo apribojimą Belgijos vyriausybė nurodo argumentus, susijusius, pirma, su būtinumu užtikrinti
         mokesčių kontrolės veiksmingumą ir, antra, su kova su mokestiniu sukčiavimu.

      27      Šios vyriausybės teigimu, kalbant apie mokesčių kontrolės veiksmingumą, ilgesnio senaties termino taikymas kitoje nei Belgijos
         Karalystė valstybėje narėje esančių bendrovių akcijų vertinimui yra būtinas norint gauti su jomis susijusią informaciją.

      28      Kiek tai susiję su kova su mokestiniu sukčiavimu, toks terminas leidžia Belgijos mokesčių institucijoms pradėti tyrimą, nustačius
         per mažą užsienyje esančių bendrovių akcijų vertę, o paaiškėjus, kad šioms akcijoms buvo taikytas per mažas mokestis, – taikyti
         papildomą apmokestinimą.

      29      Belgijos vyriausybė taip pat teigia, kad toks teisės aktas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, yra būtinas siekiant
         kompensuoti minėtų institucijų realios galimybės gauti duomenų apie kitoje nei Belgijos Karalystė valstybėje narėje turimą
         turtą nebuvimą. Ši vyriausybė pažymi, kad prašymą suteikti informacijos pagal 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos dėl
         valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje (OL L 336, p. 15; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 63) 2 straipsnį valstybė narė gali pateikti tik konkrečiu atveju, kai jau
         turi pakankamai pradinių duomenų.

      30      Šiuo klausimu iš nusistovėjusios Teisingumo Teismas praktikos matyti, kad tikslas kovoti su sukčiavimu ir būtinybė užtikrinti
         mokesčių kontrolės veiksmingumą yra privalomieji bendrojo intereso pagrindai, galintys pateisinti naudojimosi ESV sutartimi
         garantuojamomis judėjimo laisvėmis apribojimą (dėl kovos su sukčiavimu visų pirma žr. 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑8203, 32 punktą, o dėl mokesčių kontrolės veiksmingumo – 2009 m. sausio 27 d. Sprendimo Persche, C‑318/07, Rink. p. I‑359, 52 punktą).

      31      Tačiau laisvo kapitalo judėjimo apribojimas gali būti leidžiamas šiuo pagrindu tik su sąlyga, kad jis tinkamas užtikrinti
         siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (visų pirma žr. 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo Établissements Rimbaud, C‑72/09, Rink. p. I‑0000, 33 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      32      Net darant prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu teisės aktu įmanoma pasiekti su būtinybe užtikrinti mokesčių kontrolės
         veiksmingumą ir kova su mokestiniu sukčiavimu susijusius tikslus, pažymėtina, jog toks teisės aktas viršija tai, kas būtina
         šiems tikslams pasiekti.

      33      Iš Teisingumo Teismo praktikos dėl papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius termino tuo atveju, kai nuo mokesčių institucijų
         nuslepiamos lėšos iš santaupų ir (arba) pajamos iš šių lėšų, matyti, kad reikia skirti du atvejus, kurių pirmasis atitinka
         situaciją, kai apmokestinami objektai buvo nuslėpti ir mokesčių institucijos neturi jokių įrodymų, leidžiančių pradėti tyrimą,
         o antrasis susijęs su situacija, kai minėtos institucijos turi informacijos apie šiuos apmokestinamus objektus (2009 m. birželio
         11 d. Sprendimo X ir Passenheim‑van Schoot, C‑155/08 ir C‑157/08, Rink. p. I‑5093, 62 ir 63 punktai).

      34      Pagrindinėje byloje aišku, kad vardinės akcijos buvo nurodytos paveldėjimo deklaracijose, todėl atitinkamos valstybės narės
         mokesčių institucijos turi informacijos apie šias akcijas. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės aktas patenka į ankstesniame
         punkte paminėtą antrąjį atvejį.

      35      Kalbant apie antrąjį atvejį, minėto Sprendimo X ir Passenheim‑van Schoot 74 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad negalima pateisinti pirmosios valstybės narės taikomo ilgesnio papildomo reikalavimo
         termino, kuris nebūtų konkrečiai skirtas šios valstybės narės mokesčių administracijai tinkamai pasinaudoti valstybių narių
         tarpusavio pagalbos procedūromis ir kuris taikomas tik kitoje valstybėje narėje esantiems apmokestinimo objektams.

      36      Iš tikrųjų, kai valstybės narės mokesčių administracija turi įrodymų, kuriais remdamasi ji galėtų kreiptis į kitos valstybės
         narės kompetentingas institucijas, nesvarbu, ar tai būtų padaryta naudojantis Direktyvoje 77/799, ar dvišalėje sutartyje numatyta
         tarpusavio pagalba, tam, kad šios institucijos suteiktų informacijos, būtinos teisingai nustatyti mokesčio dydį, vien faktas,
         jog apmokestinami objektai yra kitoje valstybėje narėje, nepateisina visuotinio papildomo reikalavimo termino, visiškai nesusijusio
         su laikotarpiu, būtinu tinkamai pasinaudoti šiomis tarpusavio pagalbos procedūromis, taikymo (minėto Sprendimo X ir Passenheim‑van Schoot 75 punktas).

      37      Nors nagrinėjamu atveju minėtoji direktyva netaikoma paveldimo turto mokesčiui, iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos
         matyti, kad neatmestina galimybė, jog Belgijos mokesčių institucijos, siekdamos patikrinti nagrinėjamų akcijų vertę, vis dėlto
         galėjo pasinaudoti kitomis tarpusavio pagalbos priemonėmis, kaip antai 1959 m. sausio 20 d. Briuselyje pasirašyta Prancūzijos
         ir Belgijos sutartimi dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir kai kurių kitų su paveldimo turto ir registracijos mokesčiais
         susijusių klausimų sureguliavimo.

      38      Bet kuriuo atveju, kaip teisingai pažymėjo Komisija, siekiant nustatyti tokių, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamos,
         biržoje kotiruojamų bendrovių akcijų vertę, niekas nekliudė Belgijos mokesčių institucijoms pradėti tyrimą remiantis savininko
         mirties dieną spaudoje ar internete paskelbta šių akcijų verte. Kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos, būtent
         šiuo pagrindu minėtos institucijos galiausiai įvertino pagrindinėje byloje nagrinėjamas akcijas praėjus daugiau kaip dvejiems
         metams po paveldėjimo deklaracijų pateikimo.

      39      Vadinasi, dešimties metų senaties termino taikymas bendrovės, kurios faktinio valdymo centras yra kitoje nei Belgijos Karalystė
         valstybėje narėje, akcijų vertei nustatyti nėra pagrįstas, jei visuotinis tokio termino taikymas visiškai nesusijęs su laikotarpiu,
         būtinu tinkamai pasinaudoti tarpusavio pagalbos procedūromis ar kitomis priemonėmis, leidžiančiomis patikrinti šių akcijų
         vertę.

      40      Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog SESV 63 straipsnis turi būti aiškinamas taip,
         kad juo draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame dėl paveldimo turto
         mokesčio numatytas dešimties metų senaties terminas bendrovės, kurios akcininkas buvo palikėjas ir kurios faktinio valdymo
         centras yra kitoje valstybėje narėje, vardinių akcijų vertei nustatyti, nors kai faktinio valdymo centras yra pirmoje valstybėje
         narėje, šis terminas yra dveji metai.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      41      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      SESV 63 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas valstybės narės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje
            byloje, kuriame dėl paveldimo turto mokesčio numatytas dešimties metų senaties terminas bendrovės, kurios akcininkas buvo
            palikėjas ir kurios faktinio valdymo centras yra kitoje valstybėje narėje, vardinių akcijų vertei nustatyti, nors kai faktinio
            valdymo centras yra pirmoje valstybėje narėje, šis terminas yra dveji metai.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1993 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Ulrich Klinke prieš Europos Bendrijų Teisingumo Teismą. # Pareigūnai. # Byla T-30/92.


1994 m. vasario 24 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Administration des douanes prieš Solange Chiffre. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Toulouse - Prancūzija. # Byla C-368/92.


2013 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Ryanair Ltd.#Apeliacinis skundas – Ieškinys dėl neveikimo – EB 232 straipsnis – Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 – 20 straipsnio 2 dalis – Tariama valstybės pagalba Italijos oro linijų bendrovėms – Skundas – Komisijos sprendimo nebuvimas.#Byla C-615/11 P.


2015 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Europos vaistų agentūra (EMA) prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Arbitražinė išlyga – Cocoon ir Dicoems sutartys, sudarytos vykdant Šeštąją bendrąją mokslinių tyrimų, technologijų plėtros ir demonstravimo veiklos, prisidedančių prie Europos mokslinių tyrimų erdvės kūrimo ir inovacijų, programą (2002 – 2006) – Pažeidimai – Nefinansuotinos išlaidos – Sutarčių nutraukimas.#Byla C-100/14 P.


title: 2015 m. vasario 26 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Lietuvos Respublika prieš Europos Komisiją. # EŽŪOGF - Garantijų skyrius - EŽŪGF ir EŽŪFKP - Nefinansuojamosios išlaidos - Kaimo plėtros priemonės - "Gamtinės kliūtys" ir agrarinė aplinkosauga - Kontrolės tinkamumas - Fiksuoto dydžio finansinės korekcijos - Proporcingumas. # Byla T-365/13.

text:
               Šalys
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T‑365/13
            Lietuvos Respublika , atstovaujama D. Kriaučiūno, R. Krasuckaitės ir A. Petrauskaitės,
            ieškovė,
            prieš
            Europos Komisiją , atstovaujamą A. Steiblytės ir G. von Rintelen,
            atsakovę,
            dėl prašymo panaikinti 2013 m. gegužės 2 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimą 2013/214/ES dėl valstybių narių patirtų tam tikrų išlaidų nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) (OL L 123, p. 11)
            BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas M. van der Woude (pranešėjas), teisėjai I. Wiszniewska-Białecka ir I. Ulloa Rubio,
            posėdžio sekretorė C. Heeren, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. rugsėjo 11 d. posėdžiui,
            priima šį
            Sprendimą (1)
            Ginčo aplinkybės
            1. Įgyvendinimo sprendime 2013/214/ES dėl valstybių narių patirtų tam tikrų išlaidų nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) (OL L 123, p. 11; toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Komisija nusprendė, be kitų Europos Sąjungos lėšomis nefinansuojamų išlaidų, nefinansuoti tam tikrų Lietuvos Respublikos patirtų išlaidų, deklaruotų už 2008 ir 2009 metus. Nefinansuojamosios išlaidos buvo susijusios su EŽŪFKP paramos priemonėmis, kurias apima 2007 m. spalio 19 d. Komisijos sprendimu Nr. C(2007)5076 su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2009 m. gruodžio 14 d. Komisijos sprendimu Nr. C(2009)10216, patvirtintos Lietuvos kaimo plėtros 2007–2013 m. programos (toliau – programa) II kryptis.
            2. Ginčijamas sprendimas priimtas po to, kai tikrinant ir tvirtinant EŽŪFKP sąskaitas 2009 m. rugsėjo 21–25 d. Lietuvoje buvo atliktas tyrimas, kuriuo siekta patikrinti, ar minėtos programos II krypties administravimo sistema atitinka Sąjungos teisės aktų nuostatas.
            3. Atlikus šį patikrinimą parengtos audito ataskaitos rezultatai Lietuvos Respublikai buvo pateikti 2009 m. gruodžio 10 d. raštu. Lietuvos institucijų atsakymą Komisija gavo 2010 m. vasario 1 d.
            4. Komisija sušaukė dvišalį susitikimą; šis įvyko 2010 m. spalio 21 d. Per susitikimą Lietuvos Respublikos ir Komisijos atstovai aptarė audito rezultatus. Minėto susitikimo protokolas buvo išsiųstas Lietuvos institucijoms 2010 m. gruodžio 13 d.
            5. 2011 m. lapkričio 10 d. raštu Komisija perdavė Lietuvos Respublikai po tyrimo padarytas savo išvadas pagal 2006 m. birželio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 885/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 nuostatų dėl mokėjimo agentūrų ir kitų įstaigų akreditavimo bei EŽŪGF ir EŽŪFKP sąskaitų patikrinimo ir patvirtinimo taikymo taisykles (OL L 171, p. 90), 11 straipsnio 1 dalį. Šiame rašte Komisija, kiek tai susiję su išlaidomis, nurodytomis 2008 m. ir 2009 m. pateiktose paraiškose, siūlė taikyti 5 % fiksuoto dydžio korekciją agrarinės aplinkosaugos priemonei (priemonė Nr. 214) ir 2 % dydžio korekciją paramos priemonei ūkininkaujantiesiems vietovėse, kuriose yra gamtinių kliūčių, išskyrus kalnuotas vietoves (priemonė Nr. 212; toliau – gamtinių kliūčių priemonė).
            6. 2011 m. gruodžio 22 d. raštu Lietuvos institucijos, remdamosi Reglamento Nr. 2006/885 16 straipsniu, kreipėsi į taikinimo instituciją dėl šio finansinės korekcijos siūlymo. 2012 m. kovo 30 d. taikinimo institucija pateikė galutinę ataskaitą. Komisija į šios ataskaitos išvadas atsižvelgė iš dalies.
            7. 2012 m. lapkričio 23 d. raštu Komisija iš dalies pakeitė savo galutinę poziciją.
            8. 2013 m. gegužės 3 d. ginčijamas sprendimas buvo perduotas Lietuvos Respublikai kartu su apibendrinta ataskaita, kurioje išsamiai išdėstytos finansinės korekcijos priežastys. Minėtu sprendimu buvo pritaikyta 3 448 510 eurų finansinė korekcija 2008 ir 2009 m. pateiktose paraiškose nurodytoms išlaidoms, susijusioms su programos II krypties priemonėmis Nr. 1 ir Nr. 9.
            9. Iš esmės Komisija finansinės korekcijos taikymą grindė šiomis priežastimis:
            – nebuvo laikytasi gyvulių tankumo tinkamumo kriterijaus, kiek tai susiję su gamtinių kliūčių priemone,
            – su agrarinės aplinkosaugos priemone susiję įsipareigojimai nebuvo patikrinti 100 %, t. y. visuose žemės ūkio paskirties sklypuose,
            – įsipareigojimo, susijusio su trąšų naudojimu, kontrolė nebuvo pakankama, nes tikrinimas atliktas tik vizualiai.
            Procesas ir šalių reikalavimai
            10. 2013 m. liepos 12 d. Lietuvos Respublika Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė šį ieškinį.
            11. Lietuvos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
            – panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo atsisakoma finansuoti tam tikras patirtas EŽŪFKP išlaidas,
            – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
            12. Komisija Bendrojo Teismo prašo:
            – atmesti ieškinį,
            – priteisti iš Lietuvos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl teisės
            13. Savo ieškinį Lietuvos Respublika grindžia penkiais pagrindais. Pirmieji du susiję su gamtinių kliūčių priemone. Kaip pirmasis pagrindas nurodomas 2006 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1975/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 kontrolės procedūrų įgyvendinimo ir kompleksinio paramos susiejimo įgyvendinimo taisykles, susijusias su paramos kaimo plėtrai priemonėmis (OL L 368, p. 74), 10 ir 15 straipsnių bei 2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1974/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai taikymo taisykles (OL L 368, p. 15), 48 straipsnio pažeidimas. Kaip antrasis – 2005 m. birželio 21 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 209, p. 1) 31 straipsnio 2 dalies ir proporcingumo principo pažeidimas.
            14. Kiti ieškinio pagrindai susiję su agrarinės aplinkosaugos priemone. Trečiasis pagrindas – Reglamento Nr. 1975/2006 14 straipsnio 2 dalies, Reglamento Nr. 1974/2006 48 straipsnio 1 dalies ir 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 796/2004, nustatančio išsamias kompleksinio paramos susiejimo, moduliavimo ir integruotos administravimo ir kontrolės sistemos, numatytų Tarybos reglamentuose (EB) Nr. 1782/2003 bei (EB) Nr. 73/2009, ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 479/2008 numatyto kompleksinio paramos susisiejimo įgyvendinimo taisykles (OL L 141, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 243), 29 straipsnio pažeidimas – susijęs su įsipareigojimų visuose žemės ūkio paskirties sklypuose kontrole. Ketvirtasis ir penktasis pagrindai, kuriais nurodomas, pirma, Reglamento Nr. 1975/2006 10 straipsnio pažeidimas ir, antra, Reglamento Nr. 1290/2005 31 straipsnio 2 dalies ir proporcingumo principo pažeidimas, susiję su tikrinimu, kaip laikomasi trąšų naudojimo įsipareigojimų.
            (Praleista)
            Dėl penktojo ieškinio pagrindo, kuriuo nurodomas Reglamento Nr. 1290/2005 31 straipsnio 2 dalies ir proporcingumo principo pažeidimas
            108. Lietuvos Respublika ginčija agrarinės aplinkosaugos priemonėms, susijusioms su trąšų naudojimo kriterijumi, nustatytą 5 % finansinę korekciją, kuri pagrįsta Komisijos išvada, kad atlikti vizualiniai tikrinimai buvo nepakankami. Ji teigia, kad 5 % finansinė korekcija neproporcinga nurodytam pažeidimui ir viršija tai, kas tinkama ir būtina siekiant apsaugoti Sąjungos finansinius interesus.
            109. Lietuvos Respublika pažymi, kad savo ataskaitoje taikinimo komisija suabejojo 5 % finansinės korekcijos pagrįstumu. Iš tiesų pakartotiniai patikrinimai parodė, kad nebuvo nė vieno pažeidimo, o tai leidžia daryti išvadą, kad nurodytas pažeidimas kėlė ribotą riziką EŽŪFKP.
            110. Primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1290/2005 31 straipsnio 2 dalį Komisija įvertina sumas, kurios nebus finansuojamos Bendrijos lėšomis, atsižvelgdama, pirma, į pažeidimo pobūdį bei lygį ir, antra, Bendrijai padarytą finansinę žalą.
            111. Šiuo atžvilgiu Dokumente Nr. VI/5330/97 numatyta 5 % korekcija, kai visi pagrindiniai patikrinimai įvykdyti, tačiau nebuvo laikytasi reglamentuose nurodytų jų skaičiaus, dažnumo ar išsamumo, todėl gali būti pagrįstai padaryta išvada, kad šie patikrinimai nesuteikia reikiamos paraiškų tinkamumo garantijos ir kad Sąjungos biudžetui kyla didelė nuostolių atsiradimo rizika.
            112. Nagrinėjamu atveju, pirma, kalbant apie pažeidimo pobūdį ir lygį, nurodytina, jog Komisija teisingai pažymi, kad jei trąšų naudojimo kriterijus tikrinamas tik vizualiai, toks patikrinimo trūkumas laikomas esminiu, o tai iš principo gali pagrįsti 5 % fiksuoto dydžio korekcijos taikymą, remiantis Dokumentu Nr. VI/5330/97 (žr. šio sprendimo 111 punktą).
            113. Komisija taip pat nurodo, kad ši fiksuoto dydžio korekcija buvo taikyta tik priemonėms, susijusiomis su trąšų naudojimo kriterijumi. Tai matyti iš apibendrintos ataskaitos, ir ieškovė to neginčijo.
            114. Tačiau, antra, kalbant apie nuostolių atsiradimo rizikos dydį dėl su trąšų naudojimo kriterijumi susijusių priemonių kontrolės trūkumo, reikia patikrinti, ar Komisija galėjo pagrįstai padaryti išvadą, kad toks trūkumas kėlė didelę nuostolių atsiradimo riziką Sąjungos biudžetui, remiantis Dokumentu Nr. VI/5330/97 (žr. šio sprendimo 111 punktą).
            115. Pagal teismo praktiką, nors Komisija turi įrodyti, kad buvo pažeistos Sąjungos teisės normos, nustačius šį pažeidimą, būtent valstybė narė prireikus turi įrodyti, kad Komisija suklydo vertindama jo finansines pasekmes (2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Graikija / Komisija , C‑5/03, Rink., EU:C:2005:426, 38 punktas).
            116. Nagrinėjamu atveju, kai siekdamas patikrinti 2008 m. ir 2009 m. atliktų vizualinių tikrinimų patikimumą Bendrasis Teismas pateikė klausimus raštu Lietuvos Respublikai tam, kad ši per teismo posėdį patikslintų, kokio pobūdžio buvo ex post atlikti išsamesni patikrinimai, ji paaiškino, kad, atsižvelgus į 2009 m. gruodžio 10 d. Lietuvos valdžios institucijoms perduotoje audito ataskaitoje suformuluotas rekomendacijas, ex post patikrinimai buvo vykdomi pagal metodus, kuriems pirmenybę teikia Komisija, be kita ko, tikrinant 10 % susijusių ūkininkų sąskaitas faktūras ir apskaitą.
            117. Komisija neginčijo, kad vykdant ex post patikrinimus naudoti metodai atitiko jos rekomendacijas. Ji tvirtino, kad šie patikrinimai nepašalino pirminio trūkumo.
            118. Kadangi per šiuos ex post patikrinimus, vykdytus taikant įvairius metodus ir pasirinkus 10 % imtį, t. y. patikrinus 215 pareiškėjų, nebuvo konstatuotas nė vienas pažeidimas (žr. šio sprendimo 109 punktą), reikia daryti išvadą, kad Lietuvos Respublika įrodė, jog, neatlikus Sąjungos teisės aktus atitinkančio kompleksinio patikrinimo, Sąjungos biudžetui kilo tik nedidelė finansinė rizika. Pagal Dokumento Nr. VI/5330/97 nuostatas ši rizika negalėjo būti pagrindas atitinkamoms priemonėms taikyti 5 % finansinę korekciją, nes jos taikymas numatytas tik tais atvejais, kai kyla didelė nuostolių Sąjungos biudžetui rizika.
            119. Vadinasi, 5 % finansinės korekcijos nustatymas agrarinės aplinkosaugos priemonėms, susijusioms su trąšų naudojimo kriterijumi, prieštarauja Reglamento Nr. 1290/2005 31 straipsnio 2 daliai ir proporcingumo principui.
            120. Todėl reikia pripažinti, kad penktasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas. Ieškinys turi būti atmestas, kiek tai susiję su kitais keturiais ieškinio pagrindais.
            121. Remiantis tuo darytina išvada, kad ginčijamą sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek juo nustatoma 5 % finansinė korekcija agrarinės aplinkosaugos priemonėms, susijusioms su trąšų naudojimo kriterijumi.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            122. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį, jeigu byloje yra kelios pralaimėjusios šalys, Bendrasis Teismas nusprendžia, kaip turi būti paskirstytos išlaidos.
            123. Nagrinėjamoje byloje kiekviena šalis turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
            (1) .
            (1)  – Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga publikuoti.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (septintoji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Panaikinti 2013 m. gegužės 2 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimą 2013/214/ES dėl valstybių narių patirtų tam tikrų išlaidų nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) tiek, kiek juo nustatyta 5 % finansinė korekcija agrarinės aplinkosaugos priemonėms, susijusioms su trąšų naudojimo kriterijumi.
            2. Atmesti likusią ieškinio dalį.
            3. Lietuvos Respublika ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2004/24/EB - Tradiciškai vartojami žoliniai vaistai - Bendrijos kodeksas - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-67/07.

text:
      2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Prancūziją
      (Byla C‑67/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2004/24/EB – Tradiciškai vartojami žoliniai vaistai – Bendrijos kodeksas – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 7 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
                  2004/24/EB, iš dalies keičiančią, tradiciškai vartojamų žolinių vaistų srityje, Direktyvą 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso,
                  reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 136, p. 85), nepriėmimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/24/EB iš dalies keičiančią,
                     tradiciškai vartojamų žolinių vaistų srityje, Direktyvą 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus
                     vaistus, įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos
                     2 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


2016 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs prieš National Exhibition Centre Limited.#Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva 77/388/EEB – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio B skirsnio d punkto 3 papunktis – Sandoriai dėl mokėjimų ir pervedimų – Sąvoka – Spektaklių ar kitų renginių bilietų pirkimas – Mokėjimas debeto ar kredito kortele – Vadinamosios „atsiskaitymo kortele“ paslaugos.#Byla C-130/15.


2013 m. sausio 23 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Nicolas Katrakasas prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Vidaus konkursai COM/INT/OLAF/09/AD 8 ir COM/INT/OLAF/09/AD 10 – Kova su sukčiavimu – Sprendimo leisti laikyti egzaminą žodžiu nagrinėjimas iš naujo – Sprendimo neįrašyti į rezervo sąrašą nagrinėjimas iš naujo – Pranešimo apie konkursą neteisėtumu pagrįstas prieštaravimas – Sąlygos, susijusios su diplomais ir profesine patirtimi – Anonimiškumo taisyklė – Pareigūnų tarnybos nuostatų 31 straipsnio pažeidimas – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Egzamino raštu dalykas, palankesnis tam tikrai kategorijai kandidatų – Atrankos komisijos nario elgesys per egzaminą žodžiu.#Byla F-24/11.


1993 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 84/466/Euratom. # Byla C-95/92.


2002 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Airiją. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 79/409/EEB ir 92/43/EEB. # Byla C-117/00.


2013 m. vasario 20 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Caventa AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo BERG paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas "Christian Berg" - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-225/11.


title: 2005 m. gruodžio 8 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos centrinis bankas prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Protokolas dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų - Susitarimas dėl Europos centrinio banko buveinės - Arbitražinė išlyga - ECB nuomojamas nekilnojamasis turtas - Į nuomos kainą įtraukti netiesioginiai mokesčiai. # Byla C-220/03.

text:
      Byla C‑220/03
      Europos centrinis bankas
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      „Protokolas dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų – Susitarimas dėl Europos centrinio banko buveinės – Arbitražinė išlyga – ECB nuomojamas nekilnojamasis turtas – Į nuomos kainą įskaičiuoti netiesioginiai mokesčiai“
      Generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvada, pateikta 2005 m. rugsėjo 13 d.. I‑0000
      2005 m. gruodžio 8 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Europos Bendrijų privilegijos ir imunitetai – Bendrijų fiskalinis imunitetas – Susitarimas dėl Europos centrinio banko buveinės
            – Apyvartos mokesčio grąžinimas už įvairių prekių tiekimą bei paslaugų teikimą, kai šios prekės ar paslaugos yra skirtos oficialiam
            banko naudojimui – Sąlyga – Nurodymas sąskaitoje atskirai – Aiški ir tiksli sąlyga
      (Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų 3 straipsnio antroji pastraipa)
      2.     Europos Bendrijų privilegijos ir imunitetai – Bendrijų fiskalinis imunitetas – Netiesioginių mokesčių ir apyvartos mokesčių
            grąžinimas perkant prekes – Taikymas apyvartos mokesčiui už įvairių prekių tiekimą bei paslaugų teikimą – Sąlyga – Nurodymas
            sąskaitoje atskirai – Leistinumas – Bendrijų institucijų ir valstybių narių veiksmų laisvė sudarant susitarimus dėl kompensavimo
      (Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų 3 straipsnio antroji pastraipa)
      1.     1998 m. rugsėjo 18 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Europos centrinio banko susitarimo dėl šios institucijos buveinės
         8 straipsnio 1 dalis tiesiogiai ir aiškiai numato, kad apyvartos mokesčio už įvairių prekių tiekimą bei paslaugų teikimą oficialiam
         banko naudojimui grąžinimas priklauso nuo sąlygos, kad šis mokestis bankui pateiktoje „sąskaitoje būtų nurodytas atskirai“.
         Nors susitarimo nuostatos aiškinimas, atsižvelgiant į teisinį kontekstą, kuriame ji nustatyta, iš esmės gali išspręsti redakcinio
         pobūdžio neaiškumą, toks aiškinimas negali panaikinti aiškios ir tikslios šios nuostatos formuluotės prasmės.

      (žr. 31 punktą)
      2.     1998 m. rugsėjo 18 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Europos centrinio banko susitarimo dėl šios institucijos buveinės
         8 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga, kad apyvartos mokestis už įvairių prekių tiekimą bei paslaugų teikimą oficialiam banko
         naudojimui, siekiant, kad valstybė narė jį grąžintų, bankui pateiktoje „sąskaitoje būtų nurodytas atskirai“, neprieštarauja
         nei Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų, kuri numato, jog valstybės narės netaiko arba kompensuoja netiesioginius
         ar apyvartos mokesčius, įskaičiuotus į didelės vertės pirkinių kainą, kuriuos Bendrijos perka savo oficialiam naudojimui,
         3 straipsnio antrosios pastraipos tikslams nei formuluotei. Ši nuostata tik numato „atitinkamas nuostatas“, kurių reikia laikytis
         norint sugrąžinti mokesčius tik „didelės vertės pirkinių“ atžvilgiu ir tik „esant <...> galimybei“. Taigi Bendrijos institucijoms
         bei valstybėms narėms suteikiama tam tikra veiksmų laisvė sudarant sutartis, susijusias su protokolo 3 straipsnio antrosios
         pastraipos įgyvendinimu.

      (žr. 32 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gruodžio 8 d.(*)

      „Protokolas dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų – Susitarimas dėl Europos centrinio banko buveinės – Arbitražinė išlyga – ECB nuomojamas nekilnojamasis turtas – Į nuomos kainą įskaičiuoti netiesioginiai mokesčiai“
      Byloje C‑220/03
      dėl 2003 m. gegužės 21 d. pagal EB 238 straipsnį pareikšto ieškinio
      Europos centrinis bankas, atstovaujamas C. Zilioli ir M. Benisch, padedamų Rechtsanwälte  H.‑G. Kamann ir M. Selmayr, nurodęs adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovas,
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą U. Forsthoff, padedamo Rechtsanwalt  W. Hölters,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann (pranešėjas), K. Lenaerts, E. Juhász ir M. Ilešič,
      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. birželio 9 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. rugsėjo 13 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Europos centrinis bankas (ECB) savo ieškiniu iš esmės prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Vokietijos Federacinė Respublika
         turi jam atlyginti už visą prekių tiekimą ir paslaugų teikimą, kurių jam reikėjo oficialiam naudojimui Vokietijoje, ir ypač
         už visą nekilnojamojo turto nuomą sumokėtą apyvartos mokestį, kurį galima įrodyti ar, naudojant protingus ekonominės analizės
         būdus, nustatyti, kad jis buvo įskaičiuotas į šios institucijos sumokėtas kainas. Nustačius šios pareigos egzistavimą iš principo,
         ECB taip pat prašo, kad ši valstybė narė būtų įpareigota jai sugrąžinti 8 794 023,37 euro minėto mokesčio, kuris buvo įskaičiuotas
         į ECB mokėtą nuomą, sumas ir 1 925 689,23 euro to paties mokesčio, kuris buvo įskaičiuotas į sąskaitas už su tomis pačiomis
         nuomos sutartimis susijusias papildomas išlaidas ir įvairius darbus.

       Teisinis pagrindas
      2       ECB savo prašymus, pateiktus remiantis 1998 m. rugsėjo 18 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Europos centrinio banko
         susitarime dėl šios institucijos buveinės (BGBl. 1998 II, p. 2745, toliau – Susitarimas dėl buveinės) numatyta arbitražinė
         išlyga, grindžia šio susitarimo 8 straipsnio 1 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į 1965 m. balandžio 8 d. Protokolo dėl Europos
         Bendrijų privilegijų ir imunitetų (OL 152, 1967, p. 13, toliau – protokolas) 3 straipsnio antrąją pastraipą ir 23 straipsnio
         pirmąją pastraipą.

      3       EB 291 straipsnis nurodo:
      „Valstybių narių teritorijose Bendrija 1965 m. balandžio 8 d. Protokole dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų nustatytomis
         sąlygomis naudojasi privilegijomis ir imunitetais, kurie yra būtini jos uždaviniams atlikti. Tas pats taikoma Europos centriniam
         bankui, Europos pinigų institutui ir Europos investicijų bankui.“

       Protokolas
      4       Protokolo 3 straipsnio antroji pastraipa numato:
      „Esant galimybei, valstybių narių vyriausybės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų netaikomi arba kompensuojami netiesioginiai
         ar apyvartos mokesčiai, įtraukti į kilnojamojo arba nekilnojamojo turto kainą, tais atvejais, kai Bendrijos savo oficialiam
         naudojimui perka didelės vertės pirkinius, į kurių kainą įtraukti minimi mokesčiai. Tačiau šios nuostatos netaikomos tais
         atvejais, kai jos gali iškreipti konkurenciją Bendrijose.“

      5       Protokolo 23 straipsnio pirmoji pastraipa numato, kad jis taikomas ir ECB.
       Susitarimas dėl buveinės
      6       Pagal Susitarimo dėl buveinės preambulės penktąją pastraipą, šio susitarimo tikslas yra „nustatyti Europos centrinio banko
         privilegijas ir imunitetus Vokietijos Federacinėje Respublikoje remiantis Protokolu dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų“.

      7       Susitarimo dėl buveinės 8 straipsnio 1 dalis numato:
      „Federalinis finansų biuras (Bundesamt für Finanzen) taikydamas protokolo 3 straipsnio antrąją pastraipą, pateikus prašymą,
         iš pajamų, gautų iš apyvartos mokesčio, sugrąžina apyvartos mokestį, kuris atskirai nurodytas įmonių už įvairių prekių tiekimą
         ir paslaugų teikimą ECB išrašytose sąskaitose, jeigu šios prekės ar paslaugos yra skirtos oficialiam ECB naudojimui. Už šias
         operacijas sumokėto mokesčio suma kiekvienu atveju turi viršyti penkiasdešimt DM ir ECB šį mokestį turi būti sumokėjęs įmonei.
         <...>“

      8       Susitarimo dėl buveinės 21 straipsnis numato šią arbitražinę išlygą:
      „Bet kuri susitarimo šalis pagal Europos centrinių bankų ir Europos centrinio banko sistemos statuto 35.4 straipsnį gali kreiptis
         į Teisingumo Teismą dėl bet kurio Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir ECB nesutarimo šio susitarimo aiškinimo
         ar taikymo klausimu, jeigu susitarimo šalys jo negali išspręsti tiesiogiai.“

       ECBS statutas
      9       Prie EB sutarties pridėto Protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko statuto (toliau – ECBS)
         35 straipsnio 4 dalis numato:

      „Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikcijai priklauso priimti sprendimus pagal bet kurią Europos centrinio banko ar
         jo vardu sudarytos sutarties arbitražinę išlygą, nepaisant to, ar ta sutartis reguliuojama pagal viešąją ar pagal privatinę
         teisę.“

       Nuostatos, susijusios su apyvartos mokesčiu
      10     Įstatymu dėl apmokestinimo apyvartos mokesčiu (Umsatzsteuergesetz), kurio 1999 m. birželio 9 d. redakcija taikytina šioje
         byloje (BGBl. 1999 I, p. 1270, toliau – UStG), siekiama perkelti į Vokietijos teisę 1977 m. gegužės 17 d. Šeštąją Tarybos
         direktyvą 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema:
         vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1, toliau – Šeštoji direktyva).

      11     Pagal UStG 4 straipsnio 12 dalies a punktą, kuris grindžiamas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B dalies b punktu, nekilnojamojo
         turto nuoma neapmokestinama apyvartos mokesčiu. Ši neapmokestinimo taisyklė taip pat taikoma visoms su nuoma susijusioms paslaugoms,
         įskaitant ir mokesčius, kuriuos nuomotojas renka iš nuomininko pagal nuomos sutartį.

      12     UStG 9 straipsnio 1 dalis, grindžiama Šeštosios direktyvos 13 straipsnio C dalimi, numato galimybę šiuo mokesčiu apmokestinti
         operaciją, kuri įprastai pagal to paties įstatymo 4 straipsnio 12 dalies a punktą būtų atleidžiama nuo mokesčio, jeigu ši
         operacija atliekama rangovo, vykdančio operacijas, kurios pačios yra apmokestinamos apyvartos mokesčiu, naudai ir leidžiant
         išskaityti sumokėtą pirkimo mokestį.

      13     ECB nėra rangovas Vokietijos mokesčių teisės prasme, ir todėl jo nuomojamo nekilnojamojo turto nuomotojai negali pasinaudoti
         UStG 9 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybe ir nekilnojamojo turto nuomą ir su ja susijusių paslaugų teikimą šiai institucijai
         laikyti šiuo mokesčiu apmokestinamomis operacijomis. Vokietijos mokesčių teisė taip pat nenumato tokios apmokestinimo galimybės,
         nes ECB, kaip ir privatūs bankai bei draudimo įmonės, vykdo tik operacijas, kurioms netaikomas pirkimo mokesčio išskaitymas.

      14     Pagal UStG 15 straipsnio 1 dalį, kuris grindžiamas Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalimi, rangovai, kurie įvykdo jiems
         priskirtas apyvartos mokesčiu apmokestinamas operacijas, gali iš jo išskaityti pirkimo mokesčio, kurį jie sumokėjo tiekėjams
         už tarpinį tiekimą, sumą. Tačiau jie negali pasinaudoti tokia galimybe atleidžiamų nuo mokesčių operacijų atžvilgiu, o tokiomis
         operacijomis pagal UStG 4 straipsnio 12 dalies a punktą pripažįstamos nekilnojamojo turto nuoma ir su ja susijusių paslaugų
         teikimas, nes šiuo atveju apyvartos mokestis nemokamas, ir todėl išskaitymas yra neįmanomas.

       Faktinės aplinkybės
      15     ECB nuomojasi įvairų nekilnojamąjį turtą Frankfurto mieste (Vokietija), kuriame yra jo buveinė. Pagrindiniai du pastatai yra
         šie:

      –       Eurotower pastatas, esantis 29 Kaiserstraße (toliau – Eurotower), ir

      –       Eurotheum pastatas, esantis Neue Mainzer Straße ir Junghofstraße (toliau – Eurotheum).

      16     Akivaizdu, kad pagal UStG 4 straipsnio 12 dalies a punktą nekilnojamojo turto nuomai netaikomas apyvartos mokestis. Taip pat
         pagal principą, kad papildomoms paslaugoms taikoma ta pati tvarka kaip ir pagrindinei paslaugai, su šia nuoma susijusiems
         mokesčiams (išlaikymo išlaidos, elektra, vanduo, draudimas ir kt., toliau – mokesčiai) šis mokestis taip pat netaikomas. Todėl
         nuomotojai, kurie nuomoja ECB nekilnojamąjį turtą ir tvarko su nuoma susijusius mokesčius, už šias operacijas ECB apyvartos
         mokesčio neskaičiuoja.

      17     Patys nuomotojai moka apyvartos mokestį nuo visų papildomai teikiamų paslaugų, susijusių su jų išnuomojamu nekilnojamuoju
         turtu (statybos, įrengimo, priežiūros darbai, taip pat elektros, vandens, draudimo išlaidos ir kt., toliau – pirkimo operacijos).
         Jeigu šiuo mokesčiu būtų apmokestinama nuomotojo gaunama nuoma, tai akivaizdu, kad jis pagal UStG 15 straipsnio 1 dalį galėtų
         iš savo už apmokestinamąsias operacijas mokamo mokesčio išskaityti mokestį, kurį jis pats sumokėjo vykdydamas pirkimo operacijas
         (toliau – pirkimo mokestis). Taigi jis galėtų susigrąžinti šią sumą.

      18     Dėl šios priežasties nuomotojai yra suinteresuoti pasinaudoti UStG 9 straipsnio 1 dalimi suteikta galimybe nuomą, kuri įprastai
         atleidžiama nuo apyvartos mokesčio, laikyti apyvartos mokesčiu apmokestinama operacija. Tais atvejais, kai nuomotojas gali
         pasinaudoti šia galimybe, tai yra, kai išnuomojama nuomininkams, kurie gali būti rangovais ir kurie patys vykdo apmokestinamas
         operacijas, nuomininkas vėliau pats gali išskaityti nuomai nustatytą apyvartos mokestį, kuris yra kompensuojamas dėl jo vykdomų
         operacijų. Nuomininkas iš tiesų taip pat gali susigrąžinti už nuomą sumokėto mokesčio sumą, ir tai, kad nuomotojas turi mokėti
         mokestį, neturi jam jokių neigiamų finansinių pasekmių.

      19     ECB manymu, ši atleidimo nuo mokesčių sistema lemia tai, kad ECB turi sumokėti nuomotojams apyvartos mokestį, kurį jie sumokėjo
         už pirkimo operacijas. Iš tiesų nuomotojai apskaičiuoja nuomą atsižvelgdami į jų pelno maržą, ir todėl nustato didesnes nuomos
         kainas tokiems nuomininkams, šiuo atveju ECB, kuriems į pateikiamą sąskaitą negalima įskaičiuoti pirkimo mokesčio. Nors šios
         sumos atskirai sąskaitose nenurodomos, tačiau ši institucija teigia, jog galima įrodyti, jog šie mokesčiai įtraukiami į už
         nuomą ir kitus mokesčius jai pateikiamas sąskaitas. Todėl ECB daro išvadą, kad jis netiesiogiai moka apyvartos mokestį.

      20     Vokietijos Federacinė Respublika nesutinka, kad apyvartos mokestis yra įskaičiuotas į ECB mokamą nuomą ir kitus mokesčius.
         Ji tvirtina, kad dauguma kitų nuomininkų, o būtent bankai ir privačios draudimo bendrovės, yra tokioje pačioje finansinėje
         padėtyje kaip ir ECB. Nuomos kainą ir mokesčius nustato rinka, ir ECB neįrodė, kad jos sumokėtos nuomos ir mokesčiai padidinami
         sumomis, kurios iš esmės atitinka pirkimo mokestį, kurį moka nuomotojai už apmokestinamas su nuoma susijusias operacijas.

      21     2001 m. balandžio 9 d. laišku Finanzamt Wiesbaden, vietos mokesčių institucija, atsisakė patenkinti ECB prašymą sugrąžinti apyvartos mokestį, kuris, jo manymu, įeina į jam
         nuomotojų pateikiamas sąskaitas už nuomą ir kitus mokesčius. ECB ginčija šį atsisakymą savo poziciją grįsdamas Susitarimo
         dėl buveinės 8 straipsnio 1 dalimi ir protokolo 3 straipsnio antrąja pastraipa. Vokietijos mokesčių institucijoms ir ECB neišsprendus
         šio nesutarimo, pastarasis pareiškė šį ieškinį.

       Dėl ieškinio priimtinumo
      22     Vokietijos Federacinė Respublika ginčija ieškinio priimtinumą tiek pagal protokolą, tiek pagal Susitarimą dėl buveinės.
      23     Pirma, Vokietijos Federacinės Respublikos teigimu, Susitarimo dėl buveinės 21 straipsnyje numatyta arbitražinė išlyga akivaizdžiai
         ir vienareikšmiškai taikoma nesutarimų dėl „šio susitarimo“ aiškinimo ar taikymo atveju. Todėl ji mano, kad Teisingumo Teismas
         nėra kompetentingas spręsti protokolo aiškinimo ir taikymo klausimus, šiuo atveju dėl jo 3 straipsnio antrosios pastraipos
         tiesioginio taikymo, ir todėl šis ieškinys yra nepriimtinas.

      24     Šiuo klausimu pakanka pripažinti, kad, kaip ECB tvirtino posėdyje, ieškinys yra pareikštas ne dėl protokolo 3 straipsnio antrosios
         pastraipos išaiškinimo ar tiesioginio taikymo, o tik dėl Susitarimo dėl buveinės 8 straipsnio 1 dalies, kuri turi būti aiškinama
         atsižvelgiant į protokolo 3 straipsnio antrąją pastraipą, nes minėto 8 straipsnio 1 dalis ją įgyvendina šiomis konkrečiomis
         aplinkybėmis. Pagal Susitarimo dėl buveinės 21 straipsnio arbitražinę išlygą Teisingumo Teismas yra kompetentingas aiškinti
         ir taikyti šio susitarimo 8 straipsnio 1 dalį atsižvelgiant į jos teisinį kontekstą.

      25     Antra, Vokietijos Federacinė Respublika nurodo, kad arbitražinė išlyga, kuri pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką
         turi būti aiškinama griežtai, šioje byloje yra netaikoma, nes nėra jokio „nesutarimo dėl Susitarimo dėl buveinės aiškinimo
         ir taikymo“. Iš tiesų ji pati ir ECB susitarė, kad šio susitarimo 8 straipsnio 1 dalyje numatoma, kad grąžinamas tik atskirai
         sąskaitoje nurodytas apyvartos mokestis, todėl ši nuostata šiuo atveju netaikoma, nes šioje byloje nenagrinėjamas tokio mokesčio
         sugrąžinimo klausimas.

      26     Šiuo klausimu ECB teisingai nurodo, kad akivaizdu, jog ji ir Vokietijos Federacinė Respublika nesutaria dėl Susitarimo dėl
         buveinės 8 straipsnio 1 dalies aiškinimo ir taikymo, būtent dėl to, ar atsižvelgiant į protokolo 3 straipsnio antrąją pastraipą
         taikomas platesnis šios nuostatos aiškinimas, pagal kurį valstybė narė turėtų kompensuoti ECB apyvartos mokestį, ne tik kai
         jis sąskaitoje nurodomas atskirai, kaip numatyta 8 straipsnio 1 dalyje, bet ir kai net ir be atskirų sąskaitų galima nustatyti,
         jog ECB iš tiesų sumokėjo šį mokestį.

      27     Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo, kuriuo remiasi Vokietijos Federacinės Respublika,
         ir pripažinti, kad Teisingumo Teismas pagal Susitarimo dėl buveinės 21 straipsnį, skaitomą kartu su ECBS statuto 238 straipsniu
         ir 35 straipsnio 4 dalimi, yra kompetentingas nagrinėti ECB ieškinį.

       Dėl esmės
      28     Akivaizdu, kad pačiame Susitarimo dėl buveinės 8 straipsnio 1 dalies tekste numatoma, kad kompensuojamas tiktai apyvartos
         mokestis, „atskirai nurodytas sąskaitoje <…> už įvairių prekių tiekimą bei paslaugų teikimą“ ECB. Taip pat akivaizdu, kad
         tokie prekių tiekimai ir paslaugų teikimai neapmokestinami jokiu apyvartos mokesčiu, ir todėl už juos išrašomose sąskaitose
         toks mokestis negali būti atskirai nurodytas.

      29     Tačiau ECB tvirtina, kad Susitarimo dėl buveinės 8 straipsnio 1 dalis, skaitoma atsižvelgiant į protokolo 3 straipsnio antrąją
         pastraipą, numato ne tik atskirai sąskaitoje nurodyto apyvartos mokesčio atlyginimą, bet ir bet kurio apyvartos mokesčio,
         įskaičiuoto į ECB mokamą kainą, vadinasi, ir apyvartos mokesčio, kurį netiesiogiai moka ši institucija, nes jis įtraukiamas
         į jų nuomotojų išrašytas sąskaitas už nuomą, sugrąžinimą neatsižvelgiant į tai, ar tokios sąskaitos buvo išrašytos atskirai,
         ar ne. Visa tai išplaukia iš to, kad protokolo 3 straipsnio antroji pastraipa aiškiai numato, kad valstybės narės kompensuoja
         apyvartos mokestį, „kai tik yra galimybė“, ir, be to, numato bendrą reikalavimą sugrąžinti „netiesioginius mokesčius <...>,
         įskaičiuotus į kilnojamojo arba nekilnojamojo turto kainą“.

      30     Tokie argumentai nėra priimtini.
      31     Susitarimo dėl buveinės 8 straipsnio 1 dalis akivaizdžiai ir aiškiai numato, kad apyvartos mokesčio kompensavimas priklauso
         nuo sąlygos (kuri šiuo atveju neįvykdyta), kad šis mokestis būtų „sąskaitoje nurodytas atskirai“. Nors susitarimo nuostatos
         aiškinimas, atsižvelgiant į teisinį kontekstą, kuriame ji nustatyta, iš esmės gali išspręsti redakcinio pobūdžio neaiškumą,
         toks aiškinimas negali panaikinti aiškios ir tiksliais šios nuostatos formuluotės prasmės.

      32     Be to, sąlyga, kad mokestis būtų „sąskaitoje nurodytas atskirai“, neprieštarauja nei protokolo 3 straipsnio antrosios pastraipos
         tikslams, nei formuluotei. Ši nuostata tik numato „atitinkamas nuostatas“, kurių reikia laikytis norint sugrąžinti mokesčius
         tik „didelės vertės pirkinių“ atžvilgiu ir tik „esant <...> galimybei“. Taigi Bendrijos institucijoms bei valstybėms narėms
         suteikiama tam tikra veiksmų laisvė sudarant sutartis, susijusias su protokolo 3 straipsnio antrosios pastraipos įgyvendinimu.

      33     Atsisakymas kompensuoti mokesčius, kurie nenurodyti ECB pateiktoje sąskaitoje, bet kuriuos pirkdami sumoka jo subrangovai
         ir kurie gali turėti įtakos jo mokamoms kainoms, nepažeidžia šios veiksmų laisvės ribų. Tas pat taikoma ir Susitarime dėl
         buveinės nustatytai minimaliai 50 DEM ribai, taikomai siekiant susigrąžinti mokesčius. Todėl šie reikalavimai atitinka protokolą.

      34     Kita vertus, pirmiau nurodyta sąlyga gina Europos bendrijos bei priimančiosios valstybės narės finansinius interesus, nes
         jos tikslas yra užtikrinti, kad valstybės lėšos nebūtų naudojamos smulkmeniškoms ir sudėtingoms kompensavimo procedūroms,
         skirtoms nustatyti, ar iš tikrųjų dalis ECB išlaidų yra vieno iš jo subrangovų sumokėtas pirkimo mokestis.

      35     Galiausiai reikia pridurti, kad 1968 m. gruodžio 17 d. Nutartis Ufficio Imposte di Consumo di Ispra prieš Komisiją (2/68, Rink. p. 635), kuria remiasi ECB, niekaip nesusijusi su šia byla, nes ši nutartis buvo priimta dėl situacijos, kai
         Europos Bendrijų Komisija pagal protokolą su Italija sudarytame susitarime ketino sumažinti tretiesiems asmenims, kurie nebuvo
         šio susitarimo šalys, taikomas teises ir garantijas.

      36     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ECB ieškinys yra atmestinas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir ECB pralaimėjo bylą, pastarasis turi
         jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos centrinio banko bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2002 m. birželio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Dante Bigi, dalyvaujant Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Parma - Italija. # 13 straipsnis. # Byla C-66/00.


1994 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Alison Maitland Toosey prieš Chief Adjudication Officer. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Social Security Commissioner - Jungtinė Karalystė. # Laisvas darbuotojų judėjimas - Socialinė apsauga - Invalidumo išmokos. # Byla C-287/92.


title: 2006 m. sausio 17 d.  Teismo sprendimas, Byloje E-4/05: HOB-vín ir The Icelandic State and Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (Islandijos valstybės alkoholio ir tabako įmonė)  (Laisvas prekių judėjimas — komercinio pobūdžio valstybės monopolijos — reikalavimai pristatyti prekes ant padėklų ir į prekių kainą įtraukti padėklų kainą — alkoholinių gėrimų importuotojų diskriminacija — piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi)

text:
               27.4.2006

               LT

               Europos Sąjungos oficialusis leidinys

               C 100/3

      TEISMO SPRENDIMAS

   2006 m. sausio 17 d.
   Byloje E-4/05: HOB-vín ir The Icelandic State and Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (Islandijos valstybės alkoholio ir tabako įmonė)

      (Laisvas prekių judėjimas — komercinio pobūdžio valstybės monopolijos — reikalavimai pristatyti prekes ant padėklų ir į prekių kainą įtraukti padėklų kainą — alkoholinių gėrimų importuotojų diskriminacija — piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi)

   (2006/C 100/03)
   Byloje E-4/05 tarp HOV-vín ir Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins — Héraðsdómur Reykjavíkur (Reikjaviko apylinkės teismas) PRAŠYMAS Teismui dėl EEE susitarimo 11, 16, 57 ir 59 straipsnių išaiškinimo, Teismas, sudarytas iš Carl Baudenbacher (pirmininkas ir teisėjas pranešėjas), teisėjų Henrik Bull ir Thorgeir Örlygsson, 2006 m. sausio 17 d. priėmė sprendimą, kurio rezoliucinė dalis yra tokia:

               1.

               Pagal Europos ekonominės erdvės susitarimo 16 straipsnį valstybės įmonė, turinti išskirtinę teisę mažmeninei prekybai alkoholiniais gėrimais, gali reikalauti, kad tiekėjai pristatytų į įmonę mažmeninei prekybai skirtus alkoholinius gėrimus ant specialaus padėklo (EUR padėklo) ir kad padėklo kaina būtų įtraukta į produkto kainą, nebent nacionalinis teismas, remdamasis jam pateiktais faktais, nustato, kad dėl monopolijos politikos ar pardavimo rinkų arba dėl to, kad nebuvo įgyvendintos monopolijos taisyklės, importuotojams faktiškai taikomas kitoks režimas nei vietos gamintojams.

               2.

               Pagal Europos ekonominės erdvės susitarimo 59 straipsnio 1 dalį ir 54 straipsnį valstybės įmonė, turinti išskirtinę teisę mažmeninei prekybai alkoholiniais gėrimais, gali reikalauti, kad jos tiekėjai pristatytų į įmonę mažmeninei prekybai skirtus alkoholinius gėrimus ant specialaus padėklo (EUR padėklo) ir kad padėklo kaina būtų įtraukta į produkto kainą, nebent nacionalinis teismas nustato, kad tokie reikalavimai neigiamai veikia konkurenciją.


1962 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 33/59.


title: 2013 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Jan Sneller prieš DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV.#Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Teisinių išlaidų draudimas – Direktyva 87/344/EEB – 4 straipsnio 1 dalis – Draudėjo laisvė pasirinkti advokatą – Bendrosiose sutarties sąlygose numatyta išlyga, pagal kurią teisinę pagalbą teismo procesuose ir administracinėse procedūrose teikia draudiko darbuotojai – Nepriklausomo teisės patarėjo suteiktos teisinės pagalbos išlaidos, kurios atlyginamos tik kai, draudiko manymu, tvarkyti bylą būtina pavesti nepriklausomam teisės patarėjui.#Byla C-442/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. lapkričio 7 d. (
            *1
         )
      „Teisinių išlaidų draudimas — Direktyva 87/344/EEB — 4 straipsnio 1 dalis — Draudėjo laisvė pasirinkti advokatą — Bendrosiose sutarties sąlygose numatyta išlyga, pagal kurią teisinę pagalbą teismo procesuose ir administracinėse procedūrose teikia draudiko darbuotojai — Nepriklausomo teisės specialisto suteiktos teisinės pagalbos išlaidos, kurios atlyginamos tik kai, draudiko manymu, tvarkyti bylą būtina pavesti nepriklausomam specialistui“
      Byloje C‑442/12
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2012 m. rugsėjo 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. spalio 3 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Jan Sneller

      prieš

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV

      TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininko pareigas einantis aštuntosios kolegijos pirmininkas C. G. Fernlund, teisėjai C. Toader (pranešėja) ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. rugsėjo 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV, atstovaujamos advokatų J. W. H. van Wijk ir B. J. Drijber,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato W. Ferrante,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos F. Wilman ir K.‑P. Wojcik,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1987 m. birželio 22 d. Tarybos direktyvos 87/344/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo (OL L 185, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 187), pagrindinėje byloje taikomos ratione temporis, 4 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant J. Sneller ir draudimo bendrovės DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (toliau – DAS) ginčą dėl teisinės pagalbos, kurią teikia draudėjo pasirinktas advokatas, išlaidų padengimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 87/344 vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta:
               „kadangi asmenų, turinčių teisinių išlaidų draudiminę apsaugą, interesai reiškia, kad apdraustasis privalo turėti galimybę bet kokioje apklausoje [administracinėje procedūroje] arba teismo procese bei visais atvejais, atsiradus interesų konfliktui, pasirinkti advokatą arba kitą asmenį, kuris turi nacionalinių įstatymų numatytus reikalavimus atitinkančią kvalifikaciją“.

               4

               Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
               „Šios direktyvos tikslas yra suderinti teisinių išlaidų draudimą reglamentuojančių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas <...> stengiantis padėti veiksmingai naudotis steigimosi laisve ir kiek galima užkirsti kelią bet kokiam interesų konfliktui, ypač kylančiam tada, kai draudikas suteikia draudiminę apsaugą kitam asmeniui arba suteikia draudiminę apsaugą ir asmens teisinėms išlaidoms, ir kuriai nors kitai <...> draudimo grupei, bei, iškilus tokiam konfliktui, sudaryti galimybę jį išspręsti.“

               5

               Minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Ši direktyva yra taikoma teisinių išlaidų draudimui. Toks draudimas reiškia, kad draudimo įmonė už draudimo įmokas įsipareigoja padengti teismo proceso išlaidas ir suteikti kitas su draudimine apsauga tiesiogiai susijusias paslaugas, siekiant:

                        —

                        garantuoti apdraustajam jo patirtų nuostolių, žalos atlyginimą arba sužalojimo kompensaciją ikiteisminio susitarimo [neteisminiu būdu] arba baudžiamojo ar civilinio proceso pagalba,

                        —

                        ginti apdraustąjį arba jam atstovauti civiliniame, baudžiamajame, administraciniame ar kitokiame procese arba dėl bet kokio jam pareikšto reikalavimo.“

               6

               Tos pačios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Kiekvienoje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai pripažįstama, kad:

                        a)

                        kai kreipiamasi į advokatą ar kitą asmenį, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį, jam atstovauti arba ginti jo interesus bet kokiame tyrime [bet kokioje administracinėje procedūroje] ar teismo procese, apdraustasis turi teisę laisvai pasirinkti tokį advokatą arba kitą asmenį;

                        b)

                        kilus interesų konfliktui, apdraustasis turi teisę laisvai pasirinkti advokatą arba, jei jis to nori ir tą leidžia nacionalinės teisės aktai, bet kurį kitą reikiamą kvalifikaciją turintį asmenį ginti jo interesus.“

               7

               Direktyvos 87/344 5 straipsnyje numatyta:
               „1.   Kiekviena valstybė narė gali numatyti 4 straipsnio 1 dalies taikymo išimtis teisinių išlaidų draudimui, jeigu yra įvykdytos visos šios sąlygos:

                        a)

                        draudimas apsiriboja tiktai bylomis, susijusiomis su kelių transporto priemonių naudojimu atitinkamos valstybės narės teritorijoje;

                        b)

                        draudimas yra numatytas sutartyje dėl pagalbos suteikimo kelių transporto priemonių avarijos ar gedimo atveju;

                        c)

                        nei teisinių išlaidų draudikas, nei pagalbos draudikas neatlieka jokių atsakomybės grupių draudimo;

                        d)

                        yra numatytos priemonės, garantuojančios, kad teisines konsultacijas ir kiekvienos ginčo šalies atstovavimą vykdo visiškai nepriklausomi advokatai, jeigu šios šalys yra apdraudusios savo teismo [teisines] išlaidas pas tą patį draudiką.

                  2.   Pagal šio straipsnio 1 dalį valstybės narės draudimo įmonei suteikta išimtis nedaro įtakos 3 straipsnio 2 dalies taikymui.“

         Nyderlandų teisė

               8

               Finansinės priežiūros įstatymo (Wet op het financieel toezicht) 4:67 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Teisinių išlaidų draudikai teisinių išlaidų draudimo sutartyse turi aiškiai numatyti, kad draudėjas gali laisvai pasirinkti advokatą arba kitą teisės žinių turintį asmenį, jeigu:

                        a.

                        į advokatą arba kitą teisės žinių turintį asmenį kreipiamasi siekiant teismo procese arba administracinėje procedūroje ginti draudėją, jam atstovauti ar įgyvendinti jo interesus arba

                        b.

                        kyla interesų konfliktas.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               9

               Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad J. Sneller su bendrove Reaal Schadeverzekeringen NV sudarė teisinių išlaidų draudimo sutartį. Draudimo sutartyje numatyta, kad tvarkyti draudimo bylas pavesta bendrovei DAS.

               10

               Minėtoje sutartyje taip pat numatyta, kad bylas tvarko DAS darbuotojai. Tačiau, jeigu pagal sutartį arba atsižvelgiant į DAS nuomonę bylą reikia pavesti nepriklausomam specialistui, draudėjas turi teisę pats pasirinkti advokatą arba kitą ekspertą.

               11

               Pagrindinėje byloje J. Sneller nori pareikšti ieškinį savo buvusiam darbdaviui, siekdamas, kad būtų atlyginta žala, patirta dėl neteisėto jo atleidimo iš darbo. Tam jis ketina pasinaudoti pasirinkto advokato pagalba, o jo teisinių išlaidų draudikas turėtų padengti teisinės pagalbos teikimo išlaidas. DAS sutiko, kad J. Sneller pradėtų teismo procesą, tačiau manė, kad J. Sneller sudarytoje draudimo sutartyje tokiu atveju nenumatyta galimybė padengti apdraustojo pasirinkto advokato teikiamos teisinės pagalbos išlaidas. DAS nurodė, kad yra pasirengusi teikti J. Sneller teisinę pagalbą pati, pasitelkdama vieną iš savo darbuotojų, kuris nėra advokatas.

               12

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Nyderlandų teisę procese, kurį J. Sneller ketina pradėti prieš savo buvusį darbdavį, teisinė pagalba nėra privaloma.

               13

               DAS atsisakius padengti J. Sneller pasirinkto advokato teikiamos teisinės pagalbos išlaidas, J. Sneller kreipėsi į voorzieningenrechter te Amsterdam (laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas, Amsterdamas), prašydamas įpareigoti DAS padengti minėtas išlaidas. 2011 m. kovo 8 d. sprendimu voorzieningenrechter te Amsterdam šį prašymą atmetė.

               14

               Šis sprendimas buvo patvirtintas 2011 m. liepos 26 d.Gerechtshof te Amsterdam (apeliacinės instancijos Amsterdamo apygardos teismas) sprendimu. Gerechtshof te Amsterdam laikėsi nuomonės, kad Finansinės priežiūros įstatymo 4:67 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis, kai sutarties dalykas yra teisminių išlaidų už paslaugas natūra draudimas, teisė laisvai pasirinkti advokatą neatsiranda vien dėl to, kad dėl draudėjo interesų nusprendžiama pradėti teismo procesą; taip pat būtina, kad teisminių išlaidų draudikas nuspręstų, jog teisinę pagalbą turi teikti nepriklausomas specialistas, o ne jo darbuotojai. Teismo nuomone, interesų konfliktas, kurio siekiama išvengti pagal Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punktą, gali kilti tik tokiu atveju.

               15

               J. Sneller šį sprendimą apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Nacionalinio teismo nuomone, tiek iš įvairių Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies kalbinių versijų analizės, tiek iš 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Eschig (C-199/08, Rink. p. I-8295) ir 2011 m. gegužės 26 d. Sprendimo Stark (C-293/10, Rink. p. I-4711) išplaukia svarbių argumentų, patvirtinančių nuostatą, kad tuo atveju, kai pradedamas teismo procesas arba administracinė procedūra, sutarties sąlygose draudėjui visada turi būti numatyta teisė laisvai pasirinkti specialistą.

               16

               Teismas mano, kad atsakymas, kurį reikia pateikti pagrindinėje byloje, galėtų sukelti tam tikrų socialinių pasekmių, nes, pritarus tokiam Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies aiškinimui, neišvengiamai veikiausiai labai pabrangtų draudimo įmoka.

               17

               Tokiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        1.

                        „Ar pagal direktyvos [87/344] 4 straipsnio 1 dalį teisinių išlaidų draudikui, kuris savo draudimo sutarties sąlygose nustato, kad teisinę pagalbą teismo procesuose ir administracinėse procedūrose paprastai teikia jo darbuotojai, taip pat leidžiama numatyti sąlygą, kad su teisine pagalba, kurią suteikė apdraustojo laisvai pasirinktas advokatas arba atstovas, susijusios išlaidos padengiamos tik tada, kai draudikas mano, kad tvarkyti bylą reikia patikėti nepriklausomam specialistui?

                        2.

                        Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbu tai, ar konkrečiame teismo procese arba administracinėje procedūroje teisinė pagalba yra privaloma?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               18

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama teisinių išlaidų draudikui, kuris teisinių išlaidų draudimo sutartyse numato, kad teisinę pagalbą paprastai teikia jo darbuotojai, taip pat nustatyti, kad su teisine pagalba, kurią suteikė draudėjo laisvai pasirinktas advokatas arba atstovas, susijusios išlaidos gali būti atlyginamos tik tada, kai draudikas mano, kad tvarkyti bylą reikia patikėti nepriklausomam specialistui.

               19

               Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad, DAS nuomone, Direktyvos 87/334 4 straipsnio 1 dalies a punkto frazės „lorsqu’il est fait appel à un avocat“ (liet. kai kreipiamasi į advokatą) pasyvinė konstrukcija, kuri taip pat vartojama šios nuostatos redakcijoje vokiečių, anglų ir olandų kalbomis, rodo, jog ja nenustatoma, ar per procesą draudikas arba draudėjas turi įvertinti būtinybę kreiptis į nepriklausomą specialistą. Tai reiškia, kad DAS draudimo sutartyse gali savo nuožiūra reglamentuoti šį klausimą, o minėta nuostata gali būti suprantama kaip numatanti, kad „kai [draudikas nusprendžia, kad reikia kreiptis] į advokatą, <...> apdraustasis turi teisę laisvai [jį] pasirinkti“.

               20

               Tokiam siauram Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimui negalima pritarti.

               21

               Pirma, nors tiesa, kad iš pačios Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatos negalima nustatyti frazės „kai kreipiamasi į advokatą, <...> apdraustasis turi teisę laisvai [jį] pasirinkti“ aprėpties, vis dėlto aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (minėto Sprendimo Eschig 38 punktas).

               22

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš Direktyvos 87/344 vienuoliktos konstatuojamosios dalies ir 4 straipsnio 1 dalies matyti, jog asmens, turinčio teisinių išlaidų draudžiamąją apsaugą, interesai reiškia, kad jis bet kokiame teismo procese ar administracinėje procedūroje gali laisvai pasirinkti advokatą arba kitą asmenį, kuris turi nacionalinių įstatymų numatytus reikalavimus atitinkančią kvalifikaciją (minėto Sprendimo Stark 28 punktas).

               23

               Taigi iš Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punkto, aiškinamo kartu su jos vienuolikta konstatuojamąja dalimi, išplaukia, kad draudėjo teisė laisvai pasirinkti advokatą negali būti taikoma tik tais atvejais, kai draudikas nusprendžia, jog reikia kreiptis į nepriklausomą specialistą.

               24

               Antra, kaip teigė Europos Komisija, svarbu konstatuoti, kad Direktyvos 87/344, ypač jos 4 straipsnio, tikslas plačiai ginti apdraustųjų teises (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Eschig 45 punktą) nedera su siauru šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinimu, kokį siūlo DAS.

               25

               Šiuo kausimu primintina, kad Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalis, reglamentuojanti teisę laisvai pasirinkti atstovą, yra visuotinė ir privaloma (žr. minėto Sprendimo Eschig 47 punktą ir minėto Sprendimo Stark 29 punktą).

               26

               Trečia, dėl draudimo įmokos dydžio reikėtų patikslinti, kad dėl įvairių apdraustojo teisės laisvai pasirinkti atstovą įgyvendinimo būdų neatmestina, jog tam tikrais atvejais gali būti numatomi draudiko padengiamų išlaidų apribojimai.

               27

               Remiantis Teisingumo Teismo praktika, pasirinkimo laisvė pagal Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalį nesuponuoja valstybių narių pareigos nurodyti draudikams bet kokiomis aplinkybėmis atlyginti visas dėl apdraustojo gynybos patirtas išlaidas, jei tik ši laisvė nepraranda savo reikšmės. Taip būtų, jei dėl šių išlaidų atlyginimo apribojimų apdraustajam taptų de facto neįmanoma protingai pasirinkti atstovo. Bet kuriuo atveju nacionaliniai teismai, į kuriuos gali būti kreipiamasi šiuo klausimu, turi patikrinti, kad nėra tokio apribojimo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Stark 33 punktą).

               28

               Be to, sutarties šalys gali susitarti dėl didesnių teisinių išlaidų atlyginimo, už tai apdraustajam nustatant galbūt didesnę draudimo įmoką (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Stark 34 punktą).

               29

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama teisinių išlaidų draudikui, kuris savo draudimo sutartyse nustato, kad teisinę pagalbą paprastai teikia jo darbuotojai, taip pat numatyti, kad su teisine pagalba, kurią suteikė draudėjo laisvai pasirinktas advokatas arba atstovas, susijusios išlaidos gali būti atlyginamos tik tada, kai draudikas mano, kad tvarkyti bylą reikia patikėti nepriklausomam specialistui.

         Dėl antrojo klausimo

               30

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi įtakos tai, ar konkrečiame teismo procese arba administracinėje procedūroje teisinė pagalba pagal nacionalinę teisę yra privaloma.

               31

               Kadangi, pirma, kaip pažymėta šio sprendimo 25 punkte, apdraustojo teisė laisvai pasirinkti atstovą yra visuotinė ir privaloma ir, antra, pagal Direktyvą 87/344, kaip visų pirma matyti iš jos vienuoliktos konstatuojamosios dalies ir 4 straipsnio 1 dalies a punkto, ši teisė ir jos apimtis nepaliekama reglamentuoti nacionalinės teisės normomis, reglamentuojančiomis teisinį atstovavimą, tos nacionalinės normos negali turėti jokios įtakos atsakymui į antrąjį klausimą.

               32

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: atsakymui į pirmąjį klausimą neturi įtakos tai, ar konkrečiame teismo procese arba administracinėje procedūroje teisinė pagalba pagal nacionalinę teisę yra privaloma.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               33

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1987 m. birželio 22 d. Tarybos direktyvos 87/344/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo 4 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama teisinių išlaidų draudikui, kuris savo draudimo sutartyse nustato, kad teisinę pagalbą paprastai teikia jo darbuotojai, taip pat numatyti, kad su teisine pagalba, kurią suteikė draudėjo laisvai pasirinktas advokatas arba atstovas, susijusios išlaidos gali būti atlyginamos tik tada, kai draudikas mano, kad tvarkyti bylą reikia patikėti nepriklausomam specialistui.

                           2.

                           Atsakymui į pirmąjį klausimą neturi įtakos tai, ar konkrečiame teismo procese arba administracinėje procedūroje teisinė pagalba pagal nacionalinę teisę yra privaloma.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: olandų.