title: 2009 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Presidente del Consiglio dei Ministri prieš Regione Sardegna.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte costituzionale - Italija.#Laisvė teikti paslaugas - EB 49 straipsnis - Valstybės pagalba - EB 87 straipsnis - Regioninis teisės aktas, nustatantis rinkliavą už orlaivių, naudojamų privačiam asmenų vežimui, ir pramoginių laivų sustojimą turistiniais tikslais, taikomą tik eksploatuotojams, kurių gyvenamoji vieta arba buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų.#Byla C-169/08.

text:
      Byla C‑169/08
      Presidente del Consiglio dei Ministri
      prieš
      Regione Sardegna
      (Corte costituzionale prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvė teikti paslaugas – EB 49 straipsnis – Valstybės pagalba – EB 87 straipsnis – Regioninis teisės aktas, kuriuo nustatoma rinkliava už orlaivių, naudojamų privačiai vežti asmenis, ir pramoginių laivų sustojimą
         turistiniais tikslais, taikoma tik eksploatuotojams, kurių gyvenamoji vieta arba buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už
         regiono teritorijos ribų“

      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvė teikti paslaugas – Paslaugos – Sąvoka
      (EB 50 straipsnis)
      2.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai
      (EB 49 straipsnis)
      3.        Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Selektyvus priemonės pobūdis
      (EB 87 straipsnio 1 dalis)
      1.        „Paslaugų“ sąvoka EB 50 straipsnio prasme apima paslaugas, paprastai teikiamas už užmokestį, kuris yra paslaugų teikėjo ir
         gavėjo nustatytas ekonominis atlygis už suteiktą paslaugą.

      Regioninė rinkliava už sustojimą, kuri taikoma asmenims, eksploatuojantiems transporto priemones, atvykstančias į regiono
         teritoriją, o ne transporto įmonėms, vykdančioms veiklą šiame regione, net jeigu ji nesusijusi su transporto paslaugomis,
         nėra neturinti jokio ryšio su laisve teikti paslaugas. Iš tiesų, nors EB 50 straipsnio trečioje pastraipoje minimas tik aktyvus
         paslaugų teikimas, kai paslaugų teikėjas vyksta pas jų gavėją, laisvė teikti paslaugas apima ir paslaugų gavėjų, pavyzdžiui,
         turistų, laisvę vykti į kitą valstybę narę, kurioje yra paslaugų teikėjas, gauti šias paslaugas. Kadangi transporto priemonę
         eksploatuojantys asmenys bei šią priemonę naudojantys asmenys atitinkamo regiono teritorijoje naudojasi daugeliu paslaugų,
         pavyzdžiui, aerodromuose ir uostuose teikiamomis paslaugomis, sustojimas yra būtina sąlyga šioms paslaugoms gauti ir regioninė
         rinkliava už sustojimą yra tam tikra prasme susijusi su tokiomis paslaugomis.

      Be to, regioninė rinkliava, taikoma už pramoginių laivų sustojimą, kuri taikoma ir šiuos pramoginius laivus eksploatuojančioms
         įmonėms, ypač toms, kurių komercinė veikla – suteikti šiuos laivus naudotis tretiesiems asmenims už užmokestį, taikoma tiesiogiai
         už teikiamas paslaugas EB 50 straipsnio prasme.

      Galiausiai paslaugos, kurioms turi įtakos regioninė rinkliava už sustojimą, gali būti tarpvalstybinio pobūdžio, nes ši rinkliava,
         pirma, gali paveikti atitinkamame regione įsteigtų įmonių galimybę aerodromuose ir uostuose teikti antžemines paslaugas asmenims
         ir įmonėms, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė yra kitoje valstybėje narėje, ir, antra, turi įtakos kitoje valstybėje narėje
         turinčioms buveinę įmonėms, eksploatuojančioms pramoginius laivus šiame regione.

      (žr. 23–28 punktus)
      2.        EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas toks regiono valdžios institucijos mokesčių teisės aktas,
         kuriuo nustatyta regioninė rinkliava už orlaivių, naudojamų privačiai vežti keleivius, ir pramoginių laivų sustojimą turistiniais
         tikslais, taikoma tik fiziniams ir juridiniams asmenims, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra
         už regiono teritorijos ribų, nes dėl šio mokesčių teisės akto taikymo visiems rinkliava apmokestintiems asmenims, kurių gyvenamoji
         vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų ir kurie įsteigti kitose valstybėse narėse, atitinkamos
         paslaugos kainuoja brangiau nei paslaugos, teikiamos šioje teritorijoje įsteigtiems eksploatuotojams.

      Aišku, kad tiesioginių mokesčių srityje bendra taisyklė yra ta, jog atitinkamos valstybės narės rezidentų ir ne rezidentų
         situacijos nėra panašios, nes jos objektyviai skirtingos tiek pajamų šaltinio, tiek mokesčių mokėtojo asmeninių galimybių
         mokėti mokesčius arba atsižvelgimo į jo asmeninę ir šeiminę padėtį atžvilgiu. Tačiau lyginant mokesčių mokėtojų situacijas
         reikia atsižvelgti į specifinius nagrinėjamos rinkliavos požymius. Todėl rezidentų ir ne rezidentų skirtingas vertinimas yra
         EB 49 straipsniu draudžiamas laisvo judėjimo apribojimas, jeigu taikant nagrinėjamą apmokestinimą nėra jokių objektyvių situacijos
         skirtumų, kurie pateisintų skirtingą įvairių kategorijų mokesčių mokėtojų vertinimą.

      Toks apribojimas negali būti pateisintas su aplinkos apsauga susijusiais pagrindais, jei regioninės rinkliavos taikymas grindžiamas
         skirtingu asmenų vertinimu, nesusijusiu su šiuo aplinkos apsaugos tikslu. Jis taip pat negali būti pateisintas su atitinkamo
         regiono mokesčių sistemos darna susijusiais pagrindais, nes rezidentų neapmokestinimas regionine rinkliava už sustojimą negali
         būti laikomas kompensacija už jų mokėtinus mokesčius, atsižvelgiant į tai, jog šia rinkliava nesiekiama tų pačių tikslų kaip
         šiame regione reziduojančių apmokestinamųjų asmenų mokamais mokesčiais.

      (žr. 31, 34–35, 45, 48–50 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        EB 87 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad regiono valdžios institucijos mokesčių teisės aktas, kuriuo nustatyta
         regioninė rinkliava už orlaivių, naudojamų privačiai vežti asmenis, ir pramoginių laivų sustojimą, taikoma tik fiziniams ir
         juridiniams asmenims, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų, laikoma
         valstybės pagalba, teikiama šioje teritorijoje įsteigtoms įmonėms.

      Iš tiesų pagalbos sąvoka gali apimti ne tik tokias pozityvias išmokas, kaip antai subsidijas, paskolas arba investicijas į
         įmonių kapitalą, bet taip pat paramą, kuri, būdama įvairių formų, sumažina paprastai įmonės biudžetui tenkančią naštą ir kuri,
         nebūdama subsidija siaurąja sąvokos prasme, yra tokio paties pobūdžio ir turi tokį patį poveikį. Taigi mokesčių teisės aktas,
         kuriuo tam tikros įmonės neapmokestinamos nagrinėjama rinkliava, yra valstybės pagalba, net jeigu juo nepervedami valstybiniai
         ištekliai, nes juo atitinkamos valstybės institucijos atsisako mokestinių įplaukų, kurias įprastai galėtų gauti.

      Siekiant nustatyti, ar tokia valstybės vidaus subjekto, kuris turi autonomišką nuo centrinės vyriausybės statusą, priimta
         priemonė yra selektyvaus pobūdžio, reikia įvertinti, ar, atsižvelgiant į jos tikslą, ji suteikia pranašumą tam tikroms įmonėms,
         palyginti su kitomis teisinėje sistemoje, kurioje šis subjektas vykdo savo įgaliojimus, esančiomis įmonėmis, kurių faktinė
         ir teisinė situacijos panašios. Taip nėra, kai, atsižvelgiant į minėtos rinkliavos pobūdį ir tikslą, visų fizinių ir juridinių
         asmenų, kurie naudojasi antžeminėmis paslaugomis atitinkamame regione, situacija objektyviai panaši, nepaisant jų gyvenamosios
         ar steigimo vietos.

      (žr. 56–57, 61, 63, 66 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. lapkričio 17 d.(*)

      „Laisvė teikti paslaugas – EB 49 straipsnis – Valstybės pagalba – EB 87 straipsnis – Regioninis teisės aktas, kuriuo nustatoma rinkliava už orlaivių, naudojamų privačiai vežti asmenis, ir pramoginių laivų sustojimą
         turistiniais tikslais, taikoma tik eksploatuotojams, kurių gyvenamoji vieta arba buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už
         regiono teritorijos ribų“

      Byloje C‑169/08
      dėl Corte costituzionale (Italija) 2008 m. vasario 13 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. balandžio 21 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Presidente del Consiglio dei Ministri
      prieš
      Regione Sardegna,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, P. Lindh ir C. Toader (pranešėja), teisėjai
         C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh ir L. Bay Larsen,

      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Regione Sardegna, atstovaujamo advokatų A. Fantozzi ir G. Campus,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. Noort,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Mölls ir E. Righini,
      susipažinęs su 2009 m. liepos 2 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49 ir 87 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Ministrų tarybos pirmininko (Presidente del Consiglio dei Ministri) ir Sardinijos regiono (Regione Sardegna) dėl to, kad pastarasis nustatė rinkliavą už orlaivių, naudojamų privačiam asmenų vežimui, ir pramoginių laivų sustojimą
         turistiniais tikslais, taikomą tik eksploatuotojams, kurių gyvenamoji vieta arba buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už
         regiono teritorijos ribų.

       Nacionalinė teisė
       Italijos Konstitucija
      3        Italijos Konstitucijos 117 straipsnio pirmojoje pastraipoje nurodyta:

      „Įstatymų leidžiamąją valdžią vykdo valstybė ir regionai laikydamiesi Konstitucijos bei iš Bendrijos teisės sistemos ir tarptautinių
         įsipareigojimų kylančių apribojimų.“

       Nacionalinės teisės aktai
      4        Navigacijos kodekso (Codice della navigazione) 743 straipsnio pirmojoje pastraipoje nurodyta ši orlaivio sąvoka:

      „Orlaivis – tai kiekvienas aparatas, skirtas asmenims ir kroviniams vežti oro keliais.“
      5        2005 m. liepos 18 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 171 įtvirtinto Pramoginio plaukiojimo kodekso (Codice della nautica da diporto) 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta ši pramoginės navigacijos sąvoka:

      „Pagal šį kodeksą pramoginė navigacija – tai navigacija, vykdoma jūros ir vidaus vandenyse sporto ar pramoginiais tikslais
         nesiekiant pelno.“

      6        Pramoginio plaukiojimo kodekso 2 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su pramoginių laivų naudojimu komerciniais tikslais, pateikiama
         tokia pramoginio laivo sąvoka:

      „1.      Pramoginis laivas naudojamas komerciniais tikslais, kai:
      a)      jis yra nuomos ir frachtavimo sutarčių dalykas;
      b)      jis naudojamas profesiniams mokymams pramoginės navigacijos srityje;
      c)      nardymo ir povandeninio plaukiojimo centrai jį naudoja kaip mokymo priemonę asmenims, užsiimantiems povandeniniu plaukiojimu
         sporto ar pramoginiais tikslais.

      <…>“
       Regioninis teisės aktas
      7        2006 m. gegužės 11 d. Sardinijos regiono įstatymo Nr. 4 dėl įvairių nuostatų dėl pajamų, išlaidų perklasifikavimo, socialinės
         ir plėtros politikos 4 straipsnio „Regioninė rinkliava už orlaivių ir pramoginių laivų sustojimą turistiniais tikslais“ redakcija,
         įtvirtinta 2007 m. gegužės 29 d. Sardinijos regiono įstatymo Nr. 2, kuriame numatytos nuostatos dėl regiono metinio ir daugiamečio
         biudžeto sudarymo – 2007 m. Biudžeto įstatymas, 3 straipsnio 3 dalyje (toliau – Regiono įstatymas Nr. 4/2006), išdėstyta taip:

      „1.      Nuo 2006 m. nustatoma regioninė rinkliava už orlaivių ir pramoginių laivų sustojimą turistiniais tikslais.
      2.      Rinkliavos objektas:
      a)      Navigacijos kodekso 743 ir paskesniuose straipsniuose nurodytų bendrosios aviacijos orlaivių, naudojamų privačiam asmenų vežimui,
         sustojimas regiono teritorijoje esančiuose aerodromuose laikotarpiu nuo birželio 1 d. iki rugsėjo 30 dienos;

      b)      2005 m. liepos 18 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 171 (Pramoginio plaukiojimo kodeksas) nurodytų pramoginių laivų arba visų pramoginiais
         tikslais naudojamų ilgesnių nei 14 metrų laivų, išmatuotų pagal suderintą standartą EN/ISSO/DIS 8666 vadovaujantis šio įstatyminio
         dekreto 3 straipsnio b punktu, sustojimas regiono teritorijoje esančiuose uostuose, prieplaukose ir inkaravimo vietose bei
         laivų švartavimosi vietose teritoriniuose vandenyse ties Sardinijos pakrante laikotarpiu nuo birželio 1 d. iki rugsėjo 30 dienos.

      3.      Apmokestinamasis asmuo – tai fizinis arba juridinis asmuo, eksploatuojantis orlaivį Navigacijos kodekso 874 ir paskesnių straipsnių
         prasme arba pramoginį laivą Navigacijos kodekso 265 ir paskesnių straipsnių prasme, kurio gyvenamoji vieta arba buveinė mokesčių
         mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų.

      4.      2 dalies a punkte nurodyta regioninė rinkliava turi būti mokama už kiekvieną sustojimą, o 2 dalies b punkte nurodyta rinkliava
         – kartą per metus.

      <...>
      6.      Neapmokestinami:
      a)      laivai, kurie sustojo tam, kad dalyvautų sportinėse regatose, senovinių laivų ir tos pačios klasės laivų lenktynėse bei buriavimo
         renginiuose, įskaitant net nesportinius renginius, apie kuriuos organizatoriai iš anksto pranešė Jūrų administracijai. Autonominio
         Sardinijos regiono mokesčių inspekcija (Agenzia della Regione Autonoma della Sardegna per le Entrate, toliau – ARASE) turi būti informuota apie šį pranešimą prieš prisišvartuojant;

      b)      pramoginiai laivai, kurie regiono uostuose stovi ištisus metus;
      c)      techninis sustojimas, trunkantis tik techninei priežiūrai atlikti būtiną laikotarpį.
      ARASE specialiame akte nurodytos neapmokestinimo pagrindų patvirtinimo procedūros taisyklės.
      7.      Rinkliava sumokama:
      a)      2 dalies a punkte numatytiems orlaiviams nutūpus;
      b)      ne vėliau kaip po 24 valandų nuo pramoginio laivo įplaukimo į uostus, prieplaukas, inkaravimo bei švartavimosi vietas ties
         Sardinijos pakrante;

      pagal ARASE aktu nustatytinas taisykles.
      <…>“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        2006 m. ir 2007 m. Konstituciniame teisme pateiktais dviem skundais Ministrų tarybos pirmininkas pateikė klausimus ne tik
         dėl Regiono įstatymo Nr. 4/2006 4 straipsnio, bet ir šio įstatymo 2 ir 3 straipsnių bei 2007 m. gegužės 29 d. Įstatymo Nr. 2
         5 straipsnio pradinės ir iš dalies pakeistos redakcijų atitikties Konstitucijai. Visomis šiomis nuostatomis nustatomos regioninės
         rinkliavos.

      9        Pareiškėjas pagrindinėje byloje teigė, kad Regiono įstatymo Nr. 4/2006 4 straipsnio nuostata neatitinka Bendrijos teisės reikalavimų,
         pagal Italijos Konstitucijos 117 straipsnio pirmąją pastraipą taikomų Italijos įstatymų leidžiamajai valdžiai. Grindžiant
         minėtus skundus buvo remiamasi, pirma, EB 49 ir 81 straipsnių, skaitomų kartu su EB 3 straipsnio 1 dalies g punktu bei 10 straipsniu,
         ir, antra, EB 87 straipsnio pažeidimu.

      10      2008 m. balandžio 15 d. Sprendime Nr. 102 Konstitucinis Teismas, sujungęs abu minėtus skundus, išsprendė klausimus dėl atitikties
         Konstitucijai, pateiktus 2006 m. skunde, ir dalį tokių klausimų, pateiktų 2007 m. skunde. Visų pirma, dėl Regiono įstatymo
         Nr. 4/2006 4 straipsnio, dėl kurio pateiktas 2007 m. skundas, Konstitucinis Teismas pripažino, kad klausimai dėl atitikties
         Konstitucijai, pateikti remiantis kitomis nei Konstitucijos 117 straipsnio pirmoji pastraipa nuostatomis, yra nepriimtini
         ir nepagrįsti. Taigi jis nusprendė atskirti su 117 straipsniu susijusią bylą ir sustabdyti jos nagrinėjimą, kol bus priimtas
         Teisingumo Teismo sprendimas dėl nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų prejudicinių klausimų. Be to,
         dėl EB 3 straipsnio 1 dalies g punkto, 10 straipsnio ir 81 straipsnio pažeidimų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas nusprendė atidėti sprendimo priėmimą, kol bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas.

      11      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Konstitucinis Teismas pateikė faktų, susijusių su jo prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą priimtinumu, pirma, dėl jo, kaip teismo, statuso EB 234 straipsnio prasme ir, antra, pateiktų klausimų svarbos jo
         nagrinėjamai bylai išspręsti.

      12      Pirmiausia Konstitucinis Teismas teigia, kad turi būti vadovaujamasi teismo EB 234 straipsnio prasme sąvoka pagal Bendrijos
         teisę, o ne pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiančios institucijos nacionalinę teisę, ir kad jis atitinka
         visus reikalavimus tam, kad galėtų pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

      13      Be to, kalbėdamas apie prejudicinių klausimų svarbą, Konstitucinis Teismas nurodė, jog tiesioginių skundų dėl atitikties Konstitucijai
         atveju Bendrijos teisės nuostatos „laikytinos tarpinėmis normomis, galinčiomis būti regioninio teisės akto atitikties Konstitucijos
         117 straipsnio pirmajai pastraipai vertinimo kriterijumi <...>, tiksliau, lemia Konstitucijos 117 straipsnio pirmojoje pastraipoje
         nustatyto kriterijaus veiksmingumą <...>, ir dėlto regioninė norma, laikoma nesuderinama su šiomis Bendrijos nuostatomis,
         pripažįstama prieštaraujančia Konstitucijai“.

      14      Galiausiai dėl pateiktų klausimų esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžė, kad Regiono įstatymo
         Nr. 4/2006 4 straipsnis priklauso šio sprendimo 9 punkte minėtų Bendrijos nuostatų taikymo sričiai. Kaip fiziniams ir juridiniams
         asmenims taikytinas aktas jis taip pat taikomas įmonėms, eksploatuojančioms pramoginius laivus ir bendrosios aviacijos orlaivius,
         naudojamus privačiai vežti asmenis.

      15      Šis teismas taip pat pabrėžė, jog minėtas regiono įstatymas, pagal kurį rinkliava apmokestinamos įmonės, neturinčios buveinės
         mokesčių mokėjimo tikslais Sardinijoje, panašu, diskriminuoja šias įmones, palyginti su įmonėmis, kurios, nors vykdo tą pačią
         veiklą, neturi mokėti šios rinkliavos tik dėl to, kad Sardinijoje turi buveinę mokesčių mokėjimo tikslais. Dėl to įmonėms
         ne rezidentėms padidinama teikiamų paslaugų kaina.

      16      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl Sardinijos regiono pateiktų pasiteisinimų, susijusių,
         pirma, su tuo, kad šios įmonės ne rezidentės, kaip ir įmonės, turinčios buveinę mokesčių mokėjimo tikslais šiame regione,
         naudojasi vietos ir regioninėmis viešosiomis paslaugomis, bet neprisideda prie šių paslaugų finansavimo ir, antra, su būtinybe
         kompensuoti šiame regione buveinę turinčių įmonių patirtas papildomas išlaidas dėl geografinių bei ekonominių šio regiono,
         kaip salos, ypatybių.

      17      Kalbėdamas apie tariamą EB 87 straipsnio pažeidimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, jog kyla
         klausimas, ar ekonominė konkurencinė nauda, kurią Sardinijoje buveinę mokesčių tikslais turinčios įmonės gauna dėl jų neapmokestinimo
         regioninės rinkliavos mokesčiu už sustojimą, priskirtina valstybės pagalbai, atsižvelgiant į tai, kad ši nauda gaunama ne
         dėl mokesčių lengvatos suteikimo, bet netiesiogiai dėl to, kad jos patiria mažesnių, palyginti su įmonių, įsteigtų už regiono
         teritorijos ribų, išlaidų.

      18      Šiomis aplinkybėmis Konstitucinis Teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius
         klausimus:

      „1.      Ar EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas ta prasme, kad draudžia taikyti tokią nuostatą, kaip antai numatytą (Regiono įstatymo
         Nr. 4/2006) 4 straipsnyje, pagal kurią regioninė rinkliava už orlaivių sustojimą turistiniais tikslais taikoma tik įmonėms,
         turinčioms buveinę mokesčių mokėjimo tikslais už Sardinijos regiono teritorijos ribų, kurios naudoja orlaivius asmenims vežti
         versdamosi bendrosios aviacijos verslu?

      2.      Ar (Regiono įstatymo Nr. 4/2006) 4 straipsnis, pagal kurį regioninė rinkliava už orlaivių sustojimą turistiniais tikslais
         taikoma tik įmonėms, turinčioms buveinę mokesčių mokėjimo tikslais už Sardinijos regiono teritorijos ribų, kurios naudoja
         orlaivius asmenims vežti versdamosi bendrosios aviacijos verslu, yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme, teikiama tą
         pačią veiklą vykdančioms įmonėms, turinčioms buveinę mokesčių mokėjimo tikslais Sardinijos regiono teritorijoje?

      3.      Ar EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas ta prasme, kad draudžia taikyti tokią nuostatą, kaip antai numatytą (Regiono įstatymo
         Nr.4/2006) 4 straipsnyje, pagal kurią regioninė rinkliava už pramoginių laivų sustojimą turistiniais tikslais taikoma tik
         įmonėms, turinčioms buveinę mokesčių mokėjimo tikslais už Sardinijos regiono teritorijos ribų, kurios eksploatuoja pramoginius
         laivus ir kurių komercinė veikla – suteikti šiuos laivus naudotis tretiesiems asmenims?

      4.      Ar (Regiono įstatymo Nr. 4/2006) 4 straipsnis, pagal kurį regioninė rinkliava už pramoginių laivų sustojimą turistiniais tikslais
         taikoma tik įmonėms, turinčioms buveinę mokesčių mokėjimo tikslais už Sardinijos regiono teritorijos ribų, kurios eksploatuoja
         pramoginius laivus ir kurių komercinė veikla – suteikti šiuos laivus naudotis tretiesiems asmenims, yra valstybės pagalba
         EB 87 straipsnio prasme, teikiama tą pačią veiklą vykdančioms įmonėms, turinčioms buveinę mokesčių tikslais Sardinijos regiono
         teritorijoje?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų, susijusių su EB 49 straipsniu
      19      Pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
         esmės klausia, ar EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas ta prasme, kad draudžia regiono valdžios institucijos priimtą mokesčių
         teisės nuostatą, kaip antai Regiono įstatymo Nr. 4/2006 4 straipsnį, kurioje nustatyta regioninė rinkliava už orlaivių, naudojamų
         privačiai vežti asmenis, ir pramoginių laivų sustojimą turistiniais tikslais, nes ši rinkliava taikoma tik įmonėms, kurių
         buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų.

       Dėl EB 49 straipsnio taikymo sąlygų
      20      Norint atsakyti į šį klausimą pirmiausia reikia patikrinti, ar Regionų įstatymas Nr. 4/2006 patenka į laisvės teikti paslaugas
         EB 50 straipsnio prasme taikymo sritį.

      21      Kaip matyti iš Regiono įstatymo Nr. 4/2006 4 straipsnio formuluotės, pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava taikoma už,
         pirma, bendrosios aviacijos orlaivių, naudojamų privačiai vežti asmenis (minėto įstatymo 4 straipsnio 2 dalies a punktas),
         ir, antra, pramoginių laivų ir pramoginiais tikslais naudojamų ilgesnių nei 14 metrų laivų (minėto įstatymo 4 straipsnio 2 dalies
         b punktas) sustojimą turistiniais tikslais.

      22      Todėl regioninė rinkliava už sustojimą nesusijusi su civilinės aviacijos įmonėmis, vežančiomis asmenis ir prekes. Prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžė, kad ši rinkliava taikoma visų pirma įmonėms, eksploatuojančioms orlaivius,
         skirtus vežti oro keliais neatlygintinai dėl su įmonių veikla susijusių priežasčių. Be to, kalbėdamas apie pramoginius laivus,
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad minėta rinkliava taikoma visų pirma įmonėms, kurių veikla
         – suteikti minėtus laivus tretiesiems asmenims už užmokestį.

      23      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką „paslaugų“ sąvoka EB 50 straipsnio prasme apima paslaugas,
         kurios paprastai teikiamos už užmokestį, kuris yra paslaugų teikėjo ir gavėjo nustatytas ekonominis atlygis už suteiktą paslaugą
         (žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Humbel ir Edel, 263/86, Rink. p. 5365, 17 punktą; 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Wirth, C‑109/92, Rink. p. I‑6447, 15 punktą ir 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Freskot, C‑355/00, Rink. p. I‑5263, 54 ir 55 punktus).

      24      Šioje byloje, kaip matyti iš Sardinijos regiono pastabų, regioninė rinkliava už sustojimą taikoma asmenims, eksploatuojantiems
         transporto priemones, atvykstančias į jo teritoriją, o ne transporto įmonėms, vykdančioms veiklą šiame regione. Tačiau, kaip
         savo išvados 34 punkte nurodė generalinė advokatė, atsižvelgiant vien į aplinkybę, kad ši rinkliava nesusijusi su transporto
         paslaugomis, negalima daryti išvados, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokesčių teisės aktas neturi jokio ryšio su laisve
         teikti paslaugas.

      25      Iš tiesų iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nors EB 50 straipsnio trečiojoje pastraipoje minimas tik aktyvus
         paslaugų teikimas, kai paslaugų teikėjas vyksta pas jų gavėją, laisvė teikti paslaugas apima ir paslaugų gavėjų, pavyzdžiui,
         turistų, laisvę vykti į kitą valstybę narę, kurioje yra paslaugų teikėjas, gauti šias paslaugas (žr. 1984 m. sausio 31 d.
         Sprendimo Luisi ir Carbone, 286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 10 ir 16 punktus; 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Schwarz ir Gootjes-Schwarz, C–76/05, Rink. p. I‑6849, 36 punktą bei 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑318/05, Rink. p. I‑6957, 65 punktą).

      26      Kaip savo išvados 37 punkte nurodė generalinė advokatė, pagrindinėje byloje transporto priemonę eksploatuojantys asmenys bei
         šią priemonę naudojantys asmenys Sardinijos regiono teritorijoje naudojasi daugeliu paslaugų, pavyzdžiui, aerodromuose ir
         uostuose teikiamomis paslaugomis. Todėl sustojimas yra būtina sąlyga šioms paslaugoms gauti ir regioninė rinkliava už sustojimą
         yra tam tikra prasme susijusi su tokiomis paslaugomis.

      27      Kalbant apie regioninę rinkliavą, taikomą už pramoginių laivų sustojimą, reikia taip pat priminti, kad ji taikoma ir šiuos
         pramoginius laivus eksploatuojančioms įmonėms, ypač toms, kurių komercinė veikla – suteikti šiuos laivus naudotis tretiesiems
         asmenims už užmokestį. Todėl Sardinijos teisės aktų leidėjas Regiono įstatymu Nr. 4/2006 nustatė rinkliavą, taikomą tiesiogiai
         už suteiktas paslaugas EB 50 straipsnio prasme.

      28      Galiausiai, kaip pabrėžė Europos Bendrijų Komisija, paslaugos, kurioms turi įtakos regioninė rinkliava už sustojimą, gali
         būti tarpvalstybinio pobūdžio, nes ši rinkliava, pirma, gali paveikti Sardinijoje įsteigtų įmonių galimybę aerodromuose ir
         uostuose teikti antžemines paslaugas asmenims ir įmonėms, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė yra kitoje valstybėje narėje,
         ir, antra, turi įtakos kitoje nei Italijos Respublika valstybėje narėje turinčioms buveinę užsienio įmonėms, eksploatuojančioms
         pramoginius laivus Sardinijoje.

       Dėl laisvės teikti paslaugas apribojimo
      29      Dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas teisės aktas yra laisvės teikti paslaugas apribojimas, pirmiausia, reikia
         priminti, kad laisvės teikti paslaugas srityje šią laisvę ribojantis nacionalinis mokestis gali būti draudžiamas, nesvarbu,
         ar jį priima pati valstybė narė, ar vietinės valdžios institucija (be kita ko, žr. 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Mobistar ir Belgacom Mobile, C‑544/03 ir C‑545/03, Rink. p. I‑7723, 28 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      30      Šioje byloje akivaizdu, kad regioninė rinkliava už sustojimą taikoma orlaivius ir pramoginius laivus eksploatuojantiems asmenims,
         kurių gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų, ir kad apmokestinimo veiksnys
         – orlaivio arba pramoginio laivo sustojimas šio regiono teritorijoje. Net jeigu aišku, kad ši rinkliava taikoma tik apibrėžtoje
         valstybės narės dalyje, ji susijusi su nagrinėjamų orlaivių ir pramoginių laivų sustojimu, nepaisant to, ar jie atvyksta iš
         kito Italijos regiono, ar iš kitos valstybės narės. Tokiomis aplinkybėmis tai, kad rinkliava yra regioninė, nereiškia, kad
         ji negali apriboti laisvo paslaugų judėjimo (pagal analogiją žr. 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Carbonati Apuani, C-72/03, Rink. p. I-8027, 26 punktą).

      31      Dėl šio mokesčių teisės akto taikymo visiems rinkliava apmokestintiems asmenims, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių
         mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų ir kurie įsteigti kitose valstybėse narėse, atitinkamos paslaugos kainuoja
         brangiau nei paslaugos, teikiamos šioje teritorijoje įsteigtiems eksploatuotojams.

      32      Iš tiesų tokiu teisės aktu nustatomos papildomos išlaidos už orlaivių ir laivų sustojimą, tenkančios subjektams, kurių gyvenamoji
         vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų ir kurie įsteigti kitose valstybėse narėse, ir
         taip jame įsteigtoms tam tikrų kategorijų įmonėms sudaromos palankesnės sąlygos (žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑353/89, Rink. p. I‑4069, 25 punktą; 2007 m. gruodžio 13 d. United Pan-Europe Communications Belgium ir kt., C‑250/06, Rink. p. I‑11135, 37 punktą bei 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Prancūzų bendruomenės vyriausybė ir Valonijos vyriausybė, C‑212/06, Rink. p. 1683, 50 punktą).

      33      Tačiau Sardinijos regionas teigia, kad, atsižvelgiant į regioninės rinkliavos už sustojimą pobūdį ir tikslą užtikrinti aplinkos
         apsaugą, rezidentai ir ne rezidentai nėra objektyviai panašioje situacijoje ir todėl jų skirtingas vertinimas nėra laisvės
         teikti paslaugas apribojimas pagal Teisingumo Teismo praktiką, visų pirma pagal 1995 m. vasario 14 d. Sprendimą Schumacker (C‑279/93, Rink. p. I‑225). Iš tiesų, nors rezidentai prisideda prie lėšų, skirtų gamtos ištekliams išsaugoti, atkurti ir
         apsaugoti, bendruoju įnašu, visų pirma pajamų mokesčiu, kurio dalis priklauso regiono biudžetui, finansuodami Sardinijos regiono
         veiklą, įmonės ne rezidentės veikia kaip „keleivės po gamtą be bilieto“ („free riders“), naudodamos išteklius ir neprisidėdamos
         prie tokios veiklos išlaidų.

      34      Šiuo klausimu tiesioginių mokesčių srityje Teisingumo Teismas akivaizdžiai pripažino, kad bendra taisyklė yra ta, jog atitinkamos
         valstybės rezidentų ir ne rezidentų situacijos nėra panašios; jos objektyviai skirtingos tiek pajamų šaltinio, tiek mokesčių
         mokėtojo asmeninių galimybių mokėti mokesčius arba atsižvelgimo į jų asmeninę ir šeiminę padėtį atžvilgiu (be kita ko, žr.
         minėto sprendimo Schumacker 31–33 punktus ir 2008 m. spalio 16 d. Sprendimo Renneberg, C‑527/06, Rink. p. I‑7735, 59 punktą).

      35      Tačiau, lyginant mokesčių mokėtojų situacijas, reikia atsižvelgti į specifinius atitinkamos rinkliavos požymius. Todėl rezidentų
         ir ne rezidentų skirtingas vertinimas yra EB 49 straipsniu draudžiamas laisvo judėjimo apribojimas, jeigu taikant atitinkamą
         apmokestinimą nėra jokių objektyvių situacijos skirtumų, kurie pateisintų skirtingą įvairių kategorijų mokesčių mokėtojų vertinimą
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Renneberg 60 punktą).

      36      Taip yra būtent pagrindinėje byloje nagrinėjamos rinkliavos atveju. Iš tiesų, kaip pabrėžė Komisija, ši rinkliava nustatyta
         ne dėl atitinkamų mokesčių mokėtojų finansinės padėties, bet dėl orlaivių, naudojamų privačiai vežti asmenis, ir pramoginių
         laivų sustojimo.

      37      Todėl, kalbant apie pasekmes aplinkai, nepaisant to, kur yra jų gyvenamoji vieta ar buveinė, visi fiziniai ir juridiniai asmenys,
         kurie naudojasi nagrinėjamomis paslaugomis, priešingai nei teigia Sardinijos regionas, kiek tai susiję su minėta rinkliava
         yra objektyviai panašioje situacijoje.

      38      Aplinkybė, kad apmokestinamieji asmenys Sardinijoje mokėdami bendrąjį mokestį, būtent pajamų mokestį, prisideda prie Sardinijos
         regiono veiklos saugant aplinką, nėra svarbi lyginant rezidentų ir ne rezidentų situaciją, atsižvelgiant į regioninę rinkliavą
         už sustojimą. Iš tiesų, kaip savo išvados 87 punkte nurodė generalinė advokatė, minėta rinkliava nesiekiama tų pačių tikslų
         bei nėra tokio paties pobūdžio kaip kiti Sardinijos mokesčių mokėtojų mokami mokesčiai, visų pirma apskritai skirti papildyti
         valstybės biudžetą ir todėl finansuoti visą regiono veiklą.

      39      Iš to, kas nurodyta, matyti, kad nė vienas Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos faktas neleidžia daryti išvados, kad
         rezidentai ir ne rezidentai, atsižvelgiant į regioninę rinkliavą už sustojimą, nėra objektyviai panašioje situacijoje. Todėl
         pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokesčių teisės aktas yra laisvės teikti paslaugas apribojimas, nes taikomas tik orlaivius,
         naudojamus privačiai vežti asmenis, ir pramoginius laivus eksploatuojantiems asmenims, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė yra
         už regiono teritorijos ribų, netaikant tos pačios rinkliavos šiame regione įsteigtiems subjektams.

       Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo teisės akto galimo pateisinimo
      –       Dėl pateisinimo, susijusio su aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos reikalavimais
      40      Sardinijos regionas teigia, jog net pripažinus, kad regioninė rinkliava už sustojimą yra laisvę teikti paslaugas ribojanti
         priemonė, ši rinkliava pateisinama bendrojo intereso pagrindais ir visų pirma aplinkos apsaugos reikalavimais, kurie gali
         būti prilyginami EB 46 straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodytiems „visuomenės sveikatos“ sumetimams.

      41      Konkrečiai kalbant, minėta rinkliava grindžiama nauja Sardinijos regiono teritorijos aplinkos ir kraštovaizdžio apsaugos politika.
         Pasak jo, vadovaujantis šia politika reikia nustatyti kelis mokesčius, kuriais siekiama, pirma, sumažinti pernelyg didelį
         gamtos ir pakrantės kraštovaizdžio turtų naudojimą ir, antra, padengti pakrantės zonų atkūrimo darbų dideles išlaidas. Be
         to, ši rinkliava grindžiama principu teršėjas moka, nes netiesiogiai taikoma asmenims, eksploatuojantiems transporto priemones,
         kurios yra taršos šaltinis.

      42      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nepaisant privalomuosius bendrojo intereso
         pagrindus atitinkančio teisėto tikslo, EB sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių apribojimo pateisinimas reiškia, kad
         atitinkama priemonė turi būti tinkama užtikrinti tam tikro tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (žr.
         2007 m. sausio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑150/04, Rink. p. I–1163, 46 punktą; minėto sprendimo Prancūzų bendruomenės vyriausybė ir Valonijos vyriausybė 55 punktą bei 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo UTECA, C‑222/07, Rink. p. I‑0000, 25 punktą). Be to, nacionalinės teisės aktai gali garantuoti nurodyto tikslo įgyvendinimą, tik
         jeigu jais iš tikrųjų nuosekliai ir sistemiškai siekiama šio tikslo (2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, Rink. p. I‑0000, C‑169/07, 55 punktas).

      43      Šioje byloje reikia nurodyti, kad net jeigu Sardinijos regiono nurodyti pagrindai galėtų pagrįsti regioninės rinkliavos už
         sustojimą nustatymą, jie negali pateisinti jos taikymo taisyklių ir visų pirma skirtingo eksploatuojančių asmenų, kurių gyvenamoji
         vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų ir kurie vieninteliai turi mokėti šią rinkliavą,
         vertinimo.

      44      Akivaizdu, kad minėtos taisyklės, kuriomis ribojama EB 49 straipsnyje numatyta laisvė teikti paslaugas, neatrodo tinkamos
         užtikrinti minėtų bendrųjų tikslų įgyvendinimą ir būtinos jiems pasiekti. Kaip savo išvados 73 ir 74 punktuose nurodė generalinė
         advokatė, darant prielaidą, kad privatūs orlaiviai ir pramoginiai laivai, sustojantys Sardinijoje, yra taršos šaltiniai, tarša
         sukeliama, nepaisant to, iš kur šie lėktuvai ir laivai atvyksta, t. y. ji nesusijusi su jų eksploatuotojų buveine ar gyvenamąja
         vieta mokesčių mokėjimo tikslais. Tiek rezidentų, tiek ne rezidentų orlaiviai ir laivai prisideda prie aplinkos būklės blogėjimo.

      45      Todėl toks laisvės teikti paslaugas apribojimas, koks numatytas pagrindinėje byloje nagrinėjamame mokesčių teisės akte, negali
         būti pateisintas su aplinkos apsauga susijusiais pagrindais, nes jame nustatytos regioninės rinkliavos už sustojimą taikymas
         grindžiamas skirtingu asmenų vertinimu, nesusijusiu su šiuo aplinkos apsaugos tikslu. Toks apribojimas taip pat negali būti
         pateisintas visuomenės sveikatos sumetimais, nes Sardinijos regionas nepateikė jokio įrodymo, leidžiančio daryti išvadą, kad
         šiuo teisės aktu siekiama apsaugoti visuomenės sveikatą.

      –       Dėl pateisinimo, susijusio su mokesčių sistemos darna
      46      Tam, kad pateisintų pagrindinėje byloje nagrinėjamą mokesčių teisės aktą, Sardinijos regionas savo pastabose remiasi būtinybe
         apsaugoti savo mokesčių sistemos darną. Regioninė rinkliava už sustojimą, taikoma tik asmenims, kurių gyvenamoji vieta arba
         buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų, pateisinama tuo, kad rezidentai moka kitus mokesčius ir
         taip prisideda prie veiklos, skirtos užtikrinti Sardinijos aplinkos apsaugą.

      47      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog būtinybė išsaugoti mokesčių sistemos darną gali pateisinti
         Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių apribojimą, bet patikslino, kad norint remtis tokiu pateisinimu, turi būti tiesioginis
         ryšys tarp atitinkamos mokesčių lengvatos ir jos kompensavimo konkrečiu mokesčiu, o tokio ryšio tiesioginis pobūdis turi būti
         vertinamas pagal atitinkamų teisės aktų tikslus (be kita ko, žr. 2009 m. birželio 18 d. Sprendimo Aberdeen Property Fininvest Alpha, C‑303/07, Rink. p. I‑0000, 71 ir 72 punktus).

      48      Tačiau, kaip buvo pabrėžta šio sprendimo 38 punkte, regionine rinkliava už sustojimą nesiekiama tų pačių tikslų kaip Sardinijoje
         reziduojančių apmokestinamųjų asmenų mokesčiais, kuriais siekiama apskritai papildyti valstybės biudžetą ir taip finansuoti
         visą Sardinijos regiono veiklą. Taigi minėtų rezidentų neapmokestinimas šia rinkliava negali būti laikomas kompensacija už
         jų mokamus mokesčius.

      49      Iš šių vertinimų matyti, kad toks laisvės teikti paslaugas apribojimas, koks nustatytas pagrindinėje byloje nagrinėjamame
         teisės akte, negali būti pateisintas su Sardinijos regiono mokesčių sistemos darna susijusiais pagrindais.

      50      Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas ta prasme,
         kad juo draudžiama tokia regiono valdžios institucijos mokesčių teisės nuostata, kokia numatyta Regiono įstatymo Nr. 4/2006
         4 straipsnyje, kuria nustatyta regioninė rinkliava už orlaivių, naudojamų privačiai vežti keleivius, ir pramoginių laivų sustojimą
         turistiniais tikslais, taikoma tik įmonėms, kurių buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų, susijusių su EB 87 straipsniu
      51      Savo antruoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         klausia, ar EB 87 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad regiono valdžios institucijos mokesčių teisės aktas, kuriuo nustatyta
         tokia regioninė rinkliava už sustojimą, kokia numatyta Regiono įstatymo Nr. 4/2006 4 straipsnyje, taikoma tik eksploatuotojams,
         kurių gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų, yra valstybės pagalba, teikiama
         šioje teritorijoje įsteigtoms įmonėms.

      52      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką priemonės kvalifikavimui kaip pagalbos Sutarties prasme reikia,
         kad būtų tenkinami EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatyti keturi kumuliatyvūs kriterijai. Pirma, turi būti valstybės priemonės
         arba priemonės panaudojant valstybinius išteklius, antra, šios priemonės gali turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai,
         trečia, jomis turi būti suteikta nauda priemonės adresatui ir, ketvirta, jos turi ar gali iškraipyti konkurenciją (be kita
         ko, žr. 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo Enirisorse, C‑237/04, Rink. p. I‑2843, 38 ir 39 punktus bei nurodytą teismų praktiką).

      53      Šioje byloje akivaizdu, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava atitinka antrą ir ketvirtą kriterijus, nes ji daro įtaką
         paslaugoms, suteiktoms orlaiviams ir pramoginiams laivams sustojus, ir susijusioms su prekyba Bendrijoje, ir šia rinkliava
         suteikiant ekonominę naudą Sardinijoje įsteigtiems subjektams, kaip nurodyta šio sprendimo 32 punkte, gali būti iškraipyta
         konkurencija.

      54      Taigi klausimai dėl EB 87 straipsnio aiškinimo susiję su kitų dviejų regioninės rinkliavos už sustojimą kvalifikavimo kaip
         valstybės pagalbos kriterijų taikymu. Sardinijos regionas mano, kad ši rinkliava negali būti laikoma valstybės pagalba dėl
         to, kad nėra naudojami valstybiniai ištekliai ir priemonė nėra selektyvaus pobūdžio. Savo rašytinėse pastabose Komisija daro
         išvadą, kad ši rinkliava atitinka visus EB 87 straipsnyje įtvirtintus kriterijus.

       Dėl valstybinių išteklių naudojimo
      55      Sardinijos regiono nuomone, pagrindinėje byloje nagrinėjamame teisės akte nėra numatyta jokia iš regiono išteklių teikiama
         pagalba. Visiškai neatsisakoma regiono pajamų, nes įmonės rezidentės jau prisideda prie išlaidų aplinkos apsaugai dalimi pajamų,
         gautų joms sumokėjus mokesčius. Regioninė rinkliava už sustojimą padidintų šias pajamas, pareigą prisidėti prie aplinkos apsaugos
         nustatant ir asmenims, kurie nėra rezidentai ir neprisideda prie minėtų išlaidų mokėdami įprastus mokesčius.

      56      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pagalbos sąvoka gali apimti ne tik tokias
         pozityvias išmokas, kaip antai subsidijas, paskolas arba investicijas į įmonių kapitalą, bet taip pat paramą, kuri, būdama
         įvairių formų, sumažina paprastai įmonės biudžetui tenkančią naštą, ir kuri, nebūdama subsidija siaurąja sąvokos prasme, yra
         tokio paties pobūdžio ir turi tokį pat poveikį (be kita ko, žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 25 punktą ir 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt., C‑341/06 P ir C‑342/06 P, Rink. p. I‑4777, 123 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      57      Kaip priminė Komisija, toks mokesčių teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriuo tam tikros įmonės neapmokestinamos
         nagrinėjama rinkliava, yra valstybės pagalba, net jeigu juo nepervedami valstybiniai ištekliai, nes juo atitinkamos valstybės
         institucijos atsisako mokestinių įplaukų, kurias įprastai galėtų gauti (minėto sprendimo Vokietija prieš Komisiją 26–28 punktai).

      58      Todėl aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu mokesčių teisės aktu ne suteikiama subsidija, bet regionine rinkliava
         už sustojimą neapmokestinami orlaivių, naudojamų privačiai vežti asmenis, bei pramoginių laivų eksploatuotojai, turintys gyvenamąją
         vietą arba buveinę mokesčių mokėjimo tikslais regiono teritorijoje, leidžia manyti, kad šis neapmokestinimas gali būti valstybės
         pagalba.

       Dėl selektyvaus pagrindinėje byloje nurodyto mokesčių teisės akto pobūdžio
      59      Sardinijos regiono nuomone, įmonių rezidenčių ir ne rezidenčių skirtingas vertinimas nėra selektyvaus pobūdžio pranašumas.
         Iš tiesų pagrindinėje byloje nagrinėjamas mokesčių teisės aktas geografiniu požiūriu nėra selektyvaus pobūdžio, nes pagal
         Teisingumo Teismo aiškinimą 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendime Portugalija prieš Komisiją (C‑88/03, Rink. p. I-7115) referencinis pagrindas, į kurį atsižvelgiant reikia įvertinti priemonės „bendrą pobūdį“, yra valstybės
         vidaus subjektas, jei jis pakankamai autonominis. Taip yra pagrindinėje byloje, nes Sardinijos regionui konstitucinio įstatymo
         galią turinčiu statutu suteikiami savarankiški įgaliojimai, leidžiantys nustatyti savo rinkliavas. Be to, pagal bendresnį
         lygybės mokesčių srityje principą minėtu teisės aktu nustatoma skirtinga rinkliava skirtingai situacijai de jure ir de facto.

      60      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš atsakovo pagrindinėje byloje nurodytos teismų praktikos akivaizdu, kad kai priemonę
         priima ne nacionalinis įstatymų leidėjas, bet valstybės vidaus subjektas, tokia priemonė nėra selektyvi EB 87 straipsnio 1 dalies
         prasme vien todėl, kad pranašumą ji suteikia tik toje nacionalinės teritorijos dalyje, kurioje taikoma (žr. minėto sprendimo
         Portugalija prieš Komisiją 53 ir 57 punktus bei 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo UGT-Rioja ir kt., C‑428/06– C–434/06, Rink. p. I‑6747, 47 ir 48 punktus).

      61      Tačiau iš šios teismo praktikos taip pat matyti, kad siekiant nustatyti, ar valstybės vidaus subjekto, kuris turi autonomišką
         nuo centrinės vyriausybės statusą, kaip ir Sardinijos regionas, priimta priemonė yra selektyvaus pobūdžio, reikia įvertinti,
         ar atsižvelgiant į šios priemonės tikslą ji suteikia pranašumą tam tikroms įmonėms, palyginti su kitomis teisinėje sistemoje,
         kurioje subjektas vykdo savo įgaliojimus, esančiomis įmonėmis, kurių faktinė ir teisinė situacijos panašios (žr. 2001 m. lapkričio
         8 d. Sprendimo Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Rink. p. I‑8365, 41 punktą ir minėto sprendimo Portugalija prieš Komisiją 56 ir 58 punktus).

      62      Taigi reikia nustatyti, ar, atsižvelgiant į regioninės rinkliavos už sustojimą požymius, referencinio teisinio pagrindo atžvilgiu
         įmonių, kurių buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų, ir šioje teritorijoje įsteigtų įmonių faktinė
         ir teisinė situacijos yra panašios.

      63      Kaip matyti iš šio sprendimo 36 ir 37 punktų, reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į minėtos rinkliavos pobūdį ir tikslą
         visų fizinių ir juridinių asmenų, kurie naudojasi antžeminėmis paslaugomis Sardinijoje, atvirkščiai nei teigia atsakovas pagrindinėje
         byloje, situacija objektyviai panaši, nepaisant jų gyvenamosios ar steigimo vietos. Iš to išplaukia, kad negalima manyti,
         jog priemonė yra bendra, nes ji netaikoma visiems Sardinijoje sustojančius orlaivius ir pramoginius laivus eksploatuojantiems
         asmenims.

      64      Todėl toks teisės aktas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra valstybės pagalba, teikiama Sardinijoje įsteigtoms įmonėms.

      65      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į šias išvadas, turi priimti tinkamą sprendimą.

      66      Šiomis aplinkybėmis į antrąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: EB 87 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip,
         kad regiono valdžios institucijos mokesčių teisės aktas, kuriuo nustatyta tokia rinkliava už sustojimą, kokia nagrinėjama
         pagrindinėje byloje, taikoma tik fiziniams ir juridiniams asmenims, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais
         yra už regiono teritorijos ribų, yra valstybės pagalba, teikiama šioje teritorijoje įsteigtoms įmonėms.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas ta prasme, kad juo draudžiama tokia regiono valdžios institucijos mokesčių teisės nuostata,
            kokia numatyta 2006 m. gegužės 11 d. Sardinijos regiono įstatymo Nr. 4 dėl įvairių nuostatų dėl pajamų, išlaidų perklasifikavimo,
            socialinės ir plėtros politikos 4 straipsnio redakcijoje, įtvirtintoje 2007 m. gegužės 29 d. Sardinijos regiono įstatymo Nr.
            2 dėl nuostatų dėl regiono metinio ir daugiamečio biudžeto sudarymo – 2007 m. Biudžeto įstatymas 3 straipsnio 3 dalyje, kuria
            nustatyta regioninė rinkliava už orlaivių, naudojamų privačiai vežti asmenis, ir pramoginių laivų sustojimą turistiniais tikslais
            taikoma tik fiziniams ir juridiniams asmenims, kurių gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono
            teritorijos ribų.
      2.      EB 87 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama ta prasme, kad regiono valdžios institucijos mokesčių teisės aktas, kuriame nustatyta
            tokia rinkliava už sustojimą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, taikoma tik fiziniams ir juridiniams asmenims, kurių
            gyvenamoji vieta ar buveinė mokesčių mokėjimo tikslais yra už regiono teritorijos ribų, yra valstybės pagalba, teikiama šioje
            teritorijoje įsteigtoms įmonėms.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: 2010 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Ieškinys dėl panaikinimo - Sprendimas 2008/633/TVR - Valstybių narių paskirtų institucijų ir Europos policijos biuro (Europolas) prieiga prie Vizų informacinės sistemos (VIS) teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais - Šengeno teisyno nuostatų plėtojimas - Jungtinės Karalystės pašalinimas iš sprendimo priėmimo procedūros - Galiojimas. # Byla C-482/08.

text:
      Byla C‑482/08
      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Ieškinys dėl panaikinimo – Sprendimas 2008/633/TVR – Valstybių narių paskirtų institucijų ir Europos policijos biuro (Europolas) prieiga prie Vizų informacinės sistemos (VIS)
         teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais – Šengeno teisyno nuostatų plėtojimas – Jungtinės Karalystės pašalinimas iš sprendimo priėmimo procedūros – Galiojimas“

      Sprendimo santrauka
      1.        Vizos, prieglobstis, imigracija – Valstybių narių išorinių sienų kirtimas – Bendros taisyklės dėl kontrolės standartų ir procedūrų
      (Protokolo dėl Šengeno „acquis“ integravimo į Europos Sąjungos sistemą 5 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa; Tarybos sprendimo
            2008/633 2e, 4e, 6e, 13e ir 15e konstatuojamosios dalys, 1 straipsnis ir 5 straipsnio 1 dalis)
      2.        Europos Sąjunga – Europos Sąjungos aktai – Teisinio pagrindo pasirinkimas – Kriterijai
      (ES 30 straipsnio 1 dalies b punktas ir 34 straipsnio 2 dalies c punktas; Tarybos sprendimas 2008/633)
      1.        Kvalifikuojant aktą kaip priklausantį Šengeno teisyno sričiai arba kaip sudarantį jos plėtojimo priemonę, reikia atsižvelgti
         į būtiną šio teisyno darną ir poreikį išlaikyti šią darną vykstant galimai šio teisyno raidai. Taigi Šengeno teisyno darna
         ir būsimas jo plėtojimas neatsiejamas nuo to, kad valstybės, bendradarbiavimo pagal šį teisyną dalyvės, keisdamos ir plėsdamos
         glaudesnį bendradarbiavimą, kurį joms leista įgyvendinti Šengeno protokolo 1 straipsniu, neprivalo numatyti specialių pritaikomųjų
         priemonių kitoms valstybėms narėms, kurios ankstesniais šios raidos etapais nedalyvavo priimant atitinkamas priemones.

      Sprendimą 2008/633 dėl valstybių narių paskirtų institucijų ir Europos policijos biuro (Europolas) prieigos prie Vizų informacinės
         sistemos (VIS) teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais reikia laikyti bendrai
         vizų politikai skirta Šengeno teisyno priemone. Šio sprendimo nuostatose numatytos prieigą prie VIS ribojančios sąlygos, o
         tai patvirtina, kad šiomis nuostatomis organizuojamas iš esmės tik papildomas naudojimasis pirmiausia sienų bei atvykimų į
         teritoriją kontrolei skirta duomenų apie vizas baze, kuria naudotis informacijos paieškai vykdant policijos bendradarbiavimą
         galima tik kaip išvestine priemone ir tik tiek, kiek toks naudojimas nekelia kliūčių jos pagrindinei paskirčiai.

      Be to, Sprendimu 2008/633 kompetentingoms vidaus saugumo institucijoms suteikta tiesioginė prieiga prie VIS yra galima tik
         toms valstybėms narėms, kurios turi Reglamento Nr. 767/2008 dėl Vizų informacinės sistemos (VIS) ir apsikeitimo duomenimis
         apie trumpalaikes vizas tarp valstybių narių (VIS reglamentas) 3 straipsnio 2 dalyje numatytus centrinius prieigos prie VIS
         punktus, t. y. tik toms valstybėms narėms, kurios dalyvauja įgyvendinant bendrai vizų politikai skirtas Šengeno teisyno nuostatas.
         Be to, valstybės narės, kuri nėra bendradarbiavimo pagal Šengeno teisyno nuostatas, susijusias su kontrolės prie vidaus sienų
         panaikinimu ir asmenų judėjimu, įskaitant bendrą vizų politiką, dalyvė, atveju jos dalyvavimas VIS reglamentu numatytame ir
         Sprendimu 2004/512 dėl Vizų informacinės sistemos sukūrimo suorganizuotame informacijos paieškos mechanizme tiesioginės prieigos
         teisėmis iš jos būtų pareikalavęs, kaip tai matyti ir iš Sprendimo 2008/633 15 konstatuojamosios dalies, ypatingų priemonių,
         nes ji nėra VIS dalyvė ir neturi nacionalinės sąsajos, kuri leidžia kiekvienai valstybei narei VIS dalyvei palaikyti ryšį
         su sistema. Nors neneigiama, jog Sprendimu 2008/633 siekiama policijos bendradarbiavimo srities tikslų, ši aplinkybė, atsižvelgiant
         į visas kitas šiam sprendimui būdingas savybes, neužkerta kelio jį laikyti bendrai vizų politikai skirtų Šengeno teisyno nuostatų
         plėtojimo priemone. Atsižvelgus į pagal Šengeno teisyną vykdomą glaudesnį bendradarbiavimą, valstybės narės dalyvavimas priimant
         priemonę pagal Šengeno protokolo 5 straipsnio 1 dalį galimas tik jei ši valstybė dalyvauja Šengeno teisyno srityje, kuriai
         ketinama priimti priemonė priskiriama arba kuri yra plėtojama šia priemone.

      (žr. 48–49, 52, 55–57, 59–61 punktus)
      2.        Tai, ar priemone plėtojamas Šengeno teisynas, ir tai, kokiu teisiniu pagrindu šis plėtojimas turi būti vykdomas, yra du atskiri
         klausimai. Sąjungos akto teisinis pagrindas turi būti parinktas remiantis objektyviais kriterijais, kuriems būtų galima taikyti
         teisminę kontrolę ir kuriems, be kita ko, priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys.

      Apie Sprendimą 2008/633 dėl valstybių narių paskirtų institucijų ir Europos policijos biuro (Europolas) prieigos prie Vizų
         informacinės sistemos (VIS) teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais pasakytina,
         kad atsižvelgiant į jo tikslą suteikti prieigos prie VIS galimybę kompetentingoms valstybių narių vidaus saugumo institucijoms
         bei Europolui ir turinį, kuriame išdėstyta ir tvarka, pagal kurią valstybės narės paskiria teisę naudotis VIS turinčias kompetentingas
         vidaus saugumo institucijas, ir prieigos prie duomenų, jų teikimo ir saugojimo minėtais tikslais sąlygos, šiuo sprendimu siekiama
         tikslų, priskiriamų policijos bendradarbiavimo sričiai ir jis gali būti laikomas organizuojantis tam tikros formos policijos
         bendradarbiavimą. Darytina išvada, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, norėdamas išplėsti Šengeno teisyną, kad tiksliai apibrėžtomis
         sąlygomis VIS būtų galima naudoti policijos bendradarbiavimo tikslais, turi remtis tomis Sutarties nuostatomis, kuriomis jam
         suteikiama teisėkūros kompetencija šioje policijos bendradarbiavimo srityje.

      (žr. 50–51, 64–65, 67 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 26 d.(*)

      „Ieškinys dėl panaikinimo – Sprendimas 2008/633/TVR – Valstybių narių paskirtų institucijų ir Europos policijos biuro (Europolas) prieiga prie Vizų informacinės sistemos (VIS)
         teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais – Šengeno teisyno nuostatų plėtojimas – Jungtinės Karalystės pašalinimas iš sprendimo priėmimo procedūros – Galiojimas“

      Byloje C‑482/08
      dėl 2008 m. lapkričio 6 d. pagal ES 35 straipsnio 6 dalį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo
      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, atstovaujama V. Jackson ir I. Rao, padedamų baristerio T. Ward,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą J. Schutte ir R. Szostak,

      atsakovę,
      palaikomą
      Ispanijos Karalystės, atstovaujamos J. M. Rodríguez Cárcamo,

      Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin ir B. D. Simon, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot (pranešėjas)
         ir A. Arabadjiev, teisėjai G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, L. Bay Larsen, P. Lindh ir T. von Danwitz,

      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. balandžio 14 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. birželio 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė prašo Teisingumo Teismo, pirma, panaikinti 2008 m. birželio 23 d.
         Tarybos sprendimą 2008/633/TVR dėl valstybių narių paskirtų institucijų ir Europolo prieigos prie Vizų informacinės sistemos
         (VIS) teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais (OL L 218, p. 129) ir, antra, palikti
         galioti šio sprendimo padarinius, išskyrus tą jo dalį, pagal kurią minėta valstybė narė pripažinta nedalyvaujanti jį taikant.

       Teisinis pagrindas
       Protokolas dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą
      2        Pagal Amsterdamo sutartimi prie ES ir EB sutarčių pridėto Protokolo dėl Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos sistemą (toliau – Šengeno protokolas) 1 straipsnį trylika Europos Sąjungos valstybių narių
         įgaliojamos glaudžiau bendradarbiauti tarpusavyje Šengeno acquis, nurodyto šio protokolo priede, taikymo srityje.

      3        Nurodytą Šengeno acquis sudaro, be kita ko, Šengene (Liuksemburgas) pasirašyta 1985 m. birželio 14 d. Sutartis tarp Beniliukso ekonominės sąjungos
         valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės
         panaikinimo (OL L 239, 2000, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 3, toliau – Šengeno sutartis)
         bei Šengene pasirašyta 1990 m. birželio 19 d. Konvencija dėl Šengeno sutarties įgyvendinimo (OL L 239, 2000, p. 19; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 2 t., p. 9). Šie du aktai kartu sudaro „Šengeno sutartis“.

      4        Pagal Šengeno protokolo 4 straipsnį:

      „Airija ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, kurios nėra įpareigotos laikytis Šengeno acquis, gali bet kada paprašyti dalyvauti taikant kai kurias arba visas Šengeno acquis nuostatas.

      Taryba vieningu 1 straipsnyje minimų narių bei atitinkamos valstybės vyriausybės atstovo pritarimu priima sprendimą dėl prašymo.“
      5        Šengeno protokolo 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „1. Pasiūlymams ir iniciatyvoms, pateiktoms Šengeno acquis pagrindu, taikomos atitinkamos Sutarčių nuostatos.

      Atsižvelgiant į tai, jeigu Airija ar Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė arba abi valstybės kartu
         per atitinkamą laikotarpį Tarybos pirmininkui raštu nepraneša apie savo pageidavimą dalyvauti taikant minėtas nuostatas, [EB]
         11 straipsnyje arba [ES] 10 straipsnyje nustatytas leidimas laikomas suteiktu 1 straipsnyje išvardytoms valstybėms narėms
         ir Airijai arba Jungtinei Karalystei, jei kuri nors iš šių valstybių pageidauja dalyvauti šiose bendradarbiavimo srityse.“

       Sprendimas 1999/437/EB
      6        Pagal 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos sprendimo 1999/437/EB dėl tam tikrų priemonių taikant Europos Sąjungos Tarybos, Islandijos
         Respublikos ir Norvegijos Karalystės sudarytą susitarimą dėl šių dviejų valstybių asociacijos įgyvendinant, taikant ir plėtojant
         Šengeno acquis (OL L 176, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 165) 1 straipsnį:

      „1999 m. gegužės 18 d. Europos Sąjungos Tarybos ir Islandijos Respublikos bei Norvegijos Karalystės sudarytame susitarime
         dėl šių dviejų šalių asociacijos įgyvendinant, taikant ir plėtojant Šengeno acquis <...> nustatytos procedūros yra taikomos teikiant pasiūlymus ir skatinant tolesnį plėtojimą tų nuostatų, kurios yra susijusios
         su Šengeno protokole reglamentuojamu glaudesniu bendradarbiavimu ir priklauso vienai iš toliau nurodytų sričių:

      <…>
      B.      Trumpalaikės vizos, visų pirma taisyklės dėl vienodos vizos, šalių, kurių piliečiai, vykdami į konkrečias šalis, privalo turėti
         vizas ir šalių, kurių piliečiams šis reikalavimas netaikomas, sąrašas, vienodų vizų išdavimo tvarka bei sąlygos ir jas išduodančių
         tarnybų bendradarbiavimas bei konsultavimasis.“

       Sprendimai 2000/365/EB ir 2004/926/EB
      7        2000 m. gegužės 29 d. Tarybos sprendimo 2000/365/EB dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prašymo
         dalyvauti įgyvendinant kai kurias Šengeno acquis nuostatas (OL L 131, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 178) 1 straipsnyje išvardyti Šengeno
         sutarties įgyvendinimo konvencijos straipsniai, priskiriami Šengeno teisyno nuostatoms, kurias įgyvendinant dalyvauja Jungtinė
         Karalystė. Be kitų, čia paminėtos ir dalis šios konvencijos III antraštinėje dalyje įtvirtintų policijos bendradarbiavimui
         skirtų nuostatų, tačiau neminimos II antraštinės dalies nuostatos, skirtos kontrolės prie vidaus sienų panaikinimui ir asmenų
         judėjimui, įskaitant bendrą vizų politiką.

      8        Pagal 2004 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimą 2004/926/EB dėl Šengeno acquis dalių taikymo Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje (OL L 395, p. 70), Sprendimo 2000/365 nuostatos
         Didžiojoje Britanijoje įgyvendintos nuo 2005 m. sausio 1 d.

       Sprendimas 2004/512/EB
      9        2004 m. birželio 8 d. Tarybos sprendimu 2004/512/EB dėl Vizų informacinės sistemos (VIS) sukūrimo (OL L 213, p. 5) įsteigta
         pasikeitimo vizų duomenimis tarp valstybių narių sistema VIS.

       Reglamentas (EB) Nr. 767/2008
      10      Pagal 2008 m. liepos 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 767/2008 dėl Vizų informacinės sistemos (VIS)
         ir apsikeitimo duomenimis apie trumpalaikes vizas tarp valstybių narių (VIS reglamentas) (OL L 218, p. 60, toliau – VIS reglamentas)
         29 konstatuojamąją dalį:

      „Šiuo reglamentu plėtojamos Šengeno acquis nuostatos, kurias įgyvendinant Jungtinė Karalystė nedalyvauja pagal <...> sprendimą 2000/365/EB <...> ir vėlesnį <...> sprendimą 2004/926/EB
         <...>. Todėl Jungtinė Karalystė nedalyvauja jį priimant, ir jis nėra jai privalomas ar taikomas.“

      11      Pagal VIS reglamento 1 straipsnį „Dalykas ir taikymo sritis“:

      „Šiuo reglamentu apibrėžiamas Vizų informacinės sistemos (VIS), sukurtos Sprendimo 2004/512/EB 1 straipsniu, tikslas, funkcijos
         ir su ja susiję įsipareigojimai. Jame nustatomos apsikeitimo duomenimis tarp valstybių narių apie trumpalaikių vizų prašymus
         ir dėl jų priimtus sprendimus, įskaitant sprendimus panaikinti, atšaukti arba pratęsti vizą, sąlygos ir procedūros, siekiant
         palengvinti tokių prašymų nagrinėjimą ir susijusių sprendimų priėmimą.“

      12      Pagal VIS reglamento 2 straipsnį:

      „VIS tikslas – gerinti bendros vizų politikos įgyvendinimą, konsulinį bendradarbiavimą ir centrinių vizų institucijų konsultavimąsi,
         sudarant palankesnes sąlygas valstybėms narėms keistis duomenimis apie prašymus ir su jais susijusius sprendimus, siekiant:

      a)      supaprastinti prašymo išduoti vizą pateikimo tvarką;
      b)      išvengti valstybės narės, atsakingos už prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijų nesilaikymo;
      c)      palengvinti kovą su sukčiavimu;
      d)      palengvinti patikrinimus prie valstybių narių išorės sienų perėjimo punktų ir valstybių narių teritorijoje;
      e)      padėti nustatyti asmens, kuris gali neatitikti ar nebeatitikti atvykimo, buvimo ar gyvenimo valstybių narių teritorijoje sąlygų,
         tapatybę;

      f)      sudaryti palankesnes sąlygas [2003 m. vasario 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 343/2003, nustatančio valstybės narės, atsakingos
         už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir
         mechanizmus (OL L 50, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 109)] taikymui;

      g)      padėti užkirsti kelią grėsmei kiekvienos valstybės narės vidaus saugumui.“
      13      VIS reglamento 3 straipsnyje „Susipažinimas su duomenimis teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo
         ir tyrimo tikslais“ nurodyta:

      „1.      Valstybių narių paskirtos institucijos, pateikusios pagrįstą raštišką ar elektroninį prašymą, gali konkrečiu atveju naudotis
         VIS saugomais duomenimis, nurodytais 9–14 straipsniuose, jeigu yra pakankamas pagrindas manyti, kad naudojimasis VIS duomenimis
         iš esmės padės teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijai, atskleidimui ar tyrimui. Europolas gali naudotis VIS neviršydamas
         savo įgaliojimų ir kai to reikia jo užduotims atlikti.

      2.      Duomenimis pagal 1 dalį naudojamasi per centrinį (‑ius) prieigos punktą (‑us), atsakingą (‑us) už tai, kad būtų griežtai laikomasi
         prieigos sąlygų ir tvarkos, nustatytų [Sprendime] 2008/633/TVR <…>“

       Sprendimas 2008/633
      14      Nagrinėjamoje byloje prašomo panaikinti Sprendimo 2008/633 1–5 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „(1) [Sprendimu] 2004/512/EB <...> buvo sukurta valstybių narių keitimosi vizų duomenimis sistema VIS. VIS sukūrimas yra viena
         iš pagrindinių Europos Sąjungos politikos iniciatyvų, skirtų sukurti laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę. VIS tikslas turėtų
         būti bendros vizų politikos įgyvendinimo gerinimas, ji taip pat turėtų padėti užtikrinti vidaus saugumą bei kovoti su terorizmu
         aiškiai nustatytomis ir stebimomis aplinkybėmis.

      (2)       2005 m. kovo 7 d. posėdyje Taryba priėmė išvadas, kuriose teigiama, kad, „norint visiškai pasiekti tikslą didinti vidaus saugumą
         ir gerinti kovą su terorizmu“, už vidaus saugumą atsakingoms valstybės narės institucijoms, „vykdant savo pareigas, susijusias
         su baudžiamųjų nusikaltimų, įskaitant teroro aktus ir terorizmo grėsmę, prevencija, atskleidimu ir tyrimu“, turėtų būti suteikta
         teisė naudotis VIS, „griežtai laikantis asmens duomenų apsaugą reglamentuojančių taisyklių“.

      (3)       Kovojant su terorizmu ir kitais sunkiais nusikaltimais yra labai svarbu, kad atitinkamos tarnybos turėtų išsamiausią ir naujausią
         informaciją, susijusią su jų veiklos sritimis. Valstybių narių kompetentingoms nacionalinėms tarnyboms reikalinga informacija,
         kad jos galėtų vykdyti savo užduotis. VIS esanti informacija gali būti būtina siekiant užkirsti kelią terorizmui ir sunkiems
         nusikaltimams bei kovoti su jais, todėl paskirtos institucijos turėtų turėti teisę pasinaudoti šia informacija, jei įvykdomos
         šiame sprendime nustatytos sąlygos.

      (4)       Be to, Europos Vadovų Taryba pareiškė, kad Europolas, prisidėdamas prie nusikalstamumo prevencijos, nagrinėjimo ir tyrimo
         ES lygiu, atlieka pagrindinį vaidmenį valstybių narių institucijoms bendradarbiaujant tarpvalstybinių nusikaltimų tyrimo srityje.
         Todėl Europolui vykdant savo užduotis ir remiantis 1995 m. liepos 26 d. Konvencija dėl Europos policijos biuro įsteigimo [OL
         C 316, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 8 t., p. 12] taip pat turėtų būti suteikta prieiga prie VIS
         duomenų.

      (5)       Šiuo sprendimu papildomas [VIS reglamentas], kadangi pagal Europos Sąjungos sutarties VI antraštinę dalį jame numatytas teisinis
         pagrindas, kuriuo remiantis paskirtoms institucijoms ir Europolui suteikiama prieiga prie VIS.“

      15      Šio sprendimo 13 ir 15 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „(13) Šis sprendimas yra Šengeno acquis nuostatų plėtojimas, kuriame Jungtinė Karalystė nedalyvauja pagal [Sprendimą 2000/365/EB]. Todėl Jungtinė Karalystė nedalyvauja
         priimant šį sprendimą ir jis nėra jai privalomas ar taikomas.

      <…>
      (15) Tačiau pagal 2006 m. gruodžio 18 d. Tarybos pamatinį sprendimą 2006/960/TVR dėl keitimosi informacija ir žvalgybos informacija
         tarp Europos Sąjungos valstybių narių teisėsaugos institucijų supaprastinimo [OL L 386, p. 89] VIS esančią informaciją Jungtinei
         Karalystei ir Airijai gali teikti valstybių narių, kurių paskirtos institucijos pagal šį sprendimą turi prieigos prie VIS
         teisę, kompetentingos institucijos, o Jungtinės Karalystės ir Airijos nacionaliniuose vizų registruose esanti informacija
         gali būti teikiama kitų valstybių narių kompetentingoms teisėsaugos institucijoms. Bet kokiai Jungtinės Karalystės ir Airijos
         centrinių institucijų tiesioginei prieigai prie VIS, atsižvelgiant į tai, ar šiuo metu Jungtinė Karalystė ir Airija dalyvauja
         įgyvendinant Šengeno acquis, būtų reikalingas Bendrijos ir tų valstybių narių susitarimas, kurį gali papildyti kitos taisyklės, nustatančios tokios prieigos
         sąlygas ir procedūras.“

      16      Sprendimu 2008/633, vadovaujantis jo 16 konstatuojamąja dalimi, plėtojamos Šengeno acquis nuostatos, kaip šis plėtojimas apibrėžtas Europos Sąjungos Tarybos ir Islandijos Respublikos bei Norvegijos Karalystės susitarime
         dėl šių dviejų valstybių asociacijos įgyvendinant, taikant ir plėtojant Šengeno acquis nuostatas, priskiriamas Sprendimo 1999/437/EB 1 straipsnio B punkte nurodytai sričiai.

      17      Sprendimu 2008/633, vadovaujantis jo 17 konstatuojamąja dalimi, plėtojamos Šengeno acquis nuostatos, kaip šis plėtojimas apibrėžtas Europos Sąjungos, Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos pasirašytame
         susitarime dėl Šveicarijos Konfederacijos asociacijos įgyvendinant, taikant ir plėtojant Šengeno acquis nuostatas, priskiriamas Sprendimo 1999/437/EB 1 straipsnio B punkte, siejant jį su 2004 m. spalio 25 d. Tarybos sprendimo
         2004/849/EB (OL L 368, p. 26) 4 straipsnio 1 dalimi, nurodytai sričiai.

      18      Pagal Sprendimo 2008/633 1 straipsnį:

      „Šiame sprendime nustatomos sąlygos, kuriomis valstybių narių paskirtos institucijos ir Europos policijos biuras (Europolas)
         gali gauti prieigos teisę naudotis Vizų informacine sistema (VIS) teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo
         ir tyrimo tikslais.“

      19      Šio sprendimo 2 straipsnio „Sąvokų apibrėžimai“ 1 dalies e punkte nurodyta, kad paskirtomis institucijomis šiame sprendime
         laikomos tos institucijos, kurios yra atsakingos už teroristinių ar kitų sunkių nusikaltimų prevenciją, atskleidimą ar tyrimą
         ir kurias skiria valstybės narės pagal šio sprendimo 3 straipsnį.

      20      Sprendimo 2008/633 3 straipsnio 3 ir 5 dalyse nurodyta:

      „3. Kiekviena valstybė narė paskiria centrinį (‑ius) prieigos punktą (‑us), per kurį (‑iuos) naudojamasi duomenimis <…>
      5. Kiekviena valstybė narė nacionaliniu lygiu sudaro paskirtų institucijų veikiančių padalinių, kurie turi prieigą prie VIS
         per centrinį (‑ius) prieigos punktą (‑us), sąrašą.“

      21      Pagal Sprendimo 2008/633 4 straipsnį:

      „1. Jei įvykdomos 5 straipsnio sąlygos, 3 straipsnio 5 dalyje nurodyti veikiantys padaliniai 3 straipsnio 3 dalyje nurodytiems
         centriniams prieigos punktams raštu arba elektroniniu būdu pateikia pagrįstą prašymą dėl prieigos prie VIS. Gavęs (‑ę) prašymą
         dėl prieigos centrinis (-iai) prieigos punktas (‑ai) patikrina, ar įvykdytos 5 straipsnyje nurodytos prieigos sąlygos. Jei
         įvykdomos visos prieigos sąlygos, tinkamai įgaliotas centrinio (‑ių) prieigos punkto (‑ų) personalas nagrinėja prašymus. VIS
         duomenys, kuriais pasinaudota, perduodami 3 straipsnio 5 dalyje nurodytiems veikiantiems padaliniams tokiu būdu, kad nebūtų
         pažeistas duomenų saugumas.

      2. Išimtiniu skubiu atveju centrinis (‑iai) prieigos punktas (‑ai) prašymus gali gauti raštu, žodžiu arba elektroniniu būdu.
         Tokiu atveju centrinis (‑iai) prieigos punktas (‑ai) nedelsdamas (‑i) nagrinėja prašymą, o tikrina tik ex-post, ar įvykdytos visos 5 straipsnio sąlygos, atsižvelgdamas (‑i), kad tai buvo išimtinis skubus atvejis. Išnagrinėjus prašymą
         be reikalo nedelsiant atliekama ex-post patikra.“

      22      Pagal šio sprendimo 5 straipsnio 1 dalį:

      „Paskirtos institucijos naudojasi VIS neviršydamos savo įgaliojimų ir jei įvykdomos šios sąlygos:
      a)      naudotis duomenimis yra būtina teroristinių ar kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ar tyrimo tikslu;
      b)      naudojimasis duomenimis turi būti susijęs su konkrečiu atveju;
      c)      yra rimtų priežasčių manyti, kad naudojimasis VIS duomenimis iš esmės padės užkirsti kelią tiems nusikaltimams, juos atskleisti
         ar tirti.“

      23      Šio sprendimo 7 straipsniu nustatomos Europolo prieigos prie VIS duomenų sąlygos.

       Faktinės bylos aplinkybės
      24      2005 m. lapkričio 30 d. Europos Bendrijų Komisija pateikė Tarybai pasiūlymą priimti sprendimą [COM(2005) 600 galutinis] dėl
         teisės valstybių narių institucijoms, atsakingoms už vidaus saugumą, ir Europolui naudotis Vizų informacine sistema (VIS)
         teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais.

      25      Taryboje vykstant diskusijoms Airija ir Jungtinė Karalystė pareiškė manančios, kad jos turi teisę dalyvauti priimant ir taikant
         sprendimą dėl prieigos prie VIS duomenų ir kad ši priemonė nėra Šengeno teisynu grindžiama priemonė. Jos taip pat pareiškė,
         kad net pripažinus, jog ši priemonė grindžiama Šengeno teisynu, jos teisinis pagrindas nepatenka į trumpalaikėms vizoms skirtą
         Šengeno teisyno sritį arba tai bent jau nepateisina jų pašalinimo iš šia priemone numatyto bendradarbiavimo. Jos dar nurodė,
         jog darytina išvada, kad joms turi būti suteikta tiesioginė ir visiška prieiga prie VIS.

      26      2008 m. birželio 23 d. Taryba priėmė Sprendimą 2008/633 neleidusi Jungtinei Karalystei dalyvauti jį priimant.

      27      Manydama, kad šis neleidimas dalyvauti yra esminis procedūrinio reikalavimo ir (arba) ES sutarties pažeidimas, kaip tai suprantama
         pagal ES 35 straipsnio 6 dalį, Jungtinė Karalystė pareiškė šį ieškinį.

       Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
      28      Jungtinė Karalystė Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti Sprendimą 2008/633,
      –        palikti galioti šio sprendimo padarinius, išskyrus tą jo dalį, pagal kurią minėta valstybė narė pripažinta nedalyvaujančia
         jį taikant,

      –        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
      29      Taryba prašo atmesti ieškinį ir priteisti iš Jungtinės Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

      30      2009 m. balandžio 16 d. ir liepos 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis atitinkamai Komisijai ir Ispanijos Karalystei
         leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimus.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      31      Jungtinė Karalystė, prašydama panaikinti Sprendimą 2008/633, tvirtina, kad jis yra ne Šengeno teisyno nuostatų, t. y. bendros
         vizų politikos, plėtojimo, kuriame ji nedalyvauja, priemonė, bet policijos bendradarbiavimo priemonė, o tai patvirtina ir
         Tarybos pasirinktas teisinis pagrindas, t. y. ES 30 straipsnio 1 dalies b punktas bei 34 straipsnio 2 dalies c punktas. Ji
         taip pat nurodo, kad teikdama pradinį pasiūlymą Komisija manė, jog sprendimo projektas nepatenka į bendros vizų politikos
         sritį ir turi kitą tikslą, todėl Airija ir Jungtinė Karalystė turi dalyvauti jį rengiant.

      32      Jungtinė Karalystė teigia, kad Sprendime 2008/633 nenurodytos Šengeno teisyno nuostatos, kurias juo būtų siekiama plėtoti.
         Nei šio sprendimo tikslas, nei turinys, į kuriuos, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika, reikėtų atsižvelgti kvalifikuojant
         pasiūlymą ar iniciatyvą kaip pateiktą remiantis Šengeno teisynu, kaip tai suprantama pagal Šengeno protokolo 5 straipsnio
         1 dalį, nepatvirtina, kad jis galėtų būti vertinamas kaip vystantis bendrai politikai vizų srityje skirtas šio teisyno nuostatas.
         Iš jo 1 straipsnio darytina išvada, kad siekiama nustatyti sąlygas, kuriomis paskirtos institucijos ir Europolas gali naudotis
         VIS informacijos paieškai teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais, o tai niekaip
         nesusiję su bendra vizų politika. Iš Sprendimo 2008/633 2 ir 3 konstatuojamųjų dalių, 5 straipsnio 1 dalies a punkto ir 7 straipsnio
         matyti, kad šiuo sprendimu siekiama prisidėti prie vidaus saugumo ir kovos su terorizmu, sudarant sąlygas represinėms struktūroms
         ir Europolui keistis informacija, kurią į VIS įvedė už vizas atsakingos institucijos. Be to, šiame sprendime kalbama apie
         prieigą prie VIS, ir jo turinys niekaip nesusijęs su bendra vizų politika.

      33      Jungtinė Karalystė teigia, kad nors VIS reglamentas ir Sprendimas 2008/633 gali vienas kitą papildyti, teisiškai jie yra atskiri
         aktai ir kiekvienas iš jų atskirai turi būti įvertintas, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintais kriterijais
         aiškinantis, ar tam tikras aktas priimtas remiantis Šengeno teisynu. Taikant šiuos kriterijus prisidedama prie Šengeno teisyno
         darnos užtikrinimo. Nors Sprendimu 2008/633 siekiama papildyti VIS reglamentą, negalima preziumuoti, kad šis sprendimas yra
         Šengeno teisyno pagrindu priimtas aktas.

      34      Be to, Sprendimo 2008/633 teisinį pagrindą sudaro ES sutarties VI antraštinės dalies, susijusios su policijos ir teismų bendradarbiavimu
         baudžiamosios teisės srityje, nuostatos. Vadinasi, šis sprendimas tuo pačiu metu negali būti EB sutarties IV antraštinės daliai
         priskiriamos bendros vizų politikos plėtojimo priemonė. O jei taip būtų, reikėtų panaikinti minėtą sprendimą kaip priimtą
         remiantis klaidingu teisiniu pagrindu.

      35      Galiausiai Jungtinė Karalystė nurodo, kad nėra jokių praktinių ar teisinių kliūčių jai iš dalies dalyvauti VIS, o jos prieiga
         prie VIS duomenų Sprendime 2008/633 numatytais tikslais taip pat yra ne didesnė grėsmė sistemos darbui nei Europolui suteikta
         prieiga, ir kad savo ieškiniu ji visiškai nesiekia užginčyti Islandijos Respublikos, Norvegijos Karalystės ir Šveicarijos
         Konfederacijos dalyvavimo bendradarbiaujant pagal sprendimą dėl policijos institucijų prieigos prie VIS.

      36      Taryba tvirtina, kad ji pagrįstai kvalifikavo Sprendimą 2008/633 kaip plėtojantį Sprendimo 1999/437 1 straipsnio B dalyje
         palyginti plačiai apibrėžtą Šengeno teisyno sritį, tačiau vis dar kyla klausimas, ar tinkamas teisinis pagrindas jį priimti
         yra EB sutarties IV antraštinė dalis ar ES sutarties VI antraštinė dalis.

      37      Tiek iš Sprendimo 2008/633 1, 3 ir 5 konstatuojamųjų dalių, tiek iš jo 1 straipsnio matyti, kad juo siekiama papildyti VIS
         reglamentą apibrėžiant sąlygas, kuriomis prieiga prie VIS saugomų duomenų, į šią sistemą suvestų už vizas atsakingų institucijų,
         paskirtoms institucijoms gali būti suteikta teroristinių ar kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ar tyrimo tikslais.
         Kalbant apie šio sprendimo turinį, pasakytina, kad sprendimą sudaro nuostatos, kuriomis iš valstybių narių reikalaujama paskirti
         prieigos prie VIS institucijas ir centrinius prieigos punktus, per kuriuos bus naudojamasi VIS. Šiomis nuostatomis apibrėžta,
         kokias reikia taikyti procedūras ir tenkinti sąlygas, kad būtų leista naudotis VIS.

      38      Taigi Taryba nurodo, kad šį tikslą ir turinį atitinkantis teisinis pagrindas yra ES 30 straipsnio 1 dalies b punktas, nes
         Sprendimu 2008/633 reglamentuojamas paskirtųjų institucijų vykdomas VIS informacijos tvarkymas ir analizė, tačiau nereglamentuojamas
         pasikeitimas duomenimis, jų rinkimas ar saugojimas. Sprendime nėra nuostatų nei dėl EB sutarties IV antraštine dalimi reglamentuojamų
         vizų išdavimo procedūrų ar sąlygų, nei dėl šioje antraštinėje dalyje numatytų kompetentingų tarnybų bendradarbiavimo, taigi
         jam negalima taikyti nei EB 62 straipsnio 2 dalies b punkto ii papunkčio, nei EB 66 straipsnio. Darytina išvada, kad ES 47 straipsnis
         nebuvo pažeistas. Šis požiūris atitinka ir įprastą sprendimų priėmimo praktiką.

      39      Taryba pabrėžia, kad svarbus kriterijus siekiant kvalifikuoti Sprendimą 2008/633 kaip vizoms skirtos Šengeno teisyno srities
         plėtojimo priemonę yra ryšys tarp šio sprendimo ir VIS reglamento, kuriuo įvesta viena integruota tam tikros rūšies duomenų
         sistema, skirta darniai įgyvendinti Europos Sąjungos vizų politiką, o kaip jos pagrindiniai naudotojai įvardytos šioje politikos
         srityje dalyvaujančių valstybių narių vizų ir pasienio kontrolės kompetentingos institucijos. Nors šia sistema siekiama ir
         šalutinių tikslų, kaip antai padėti užkirsti kelią grėsmei kiekvienos valstybės narės vidaus saugumui, VIS reglamentu užtikrinama,
         kad policijos institucijų prieiga prie informacijos atitiktų bendrąjį sistemos tikslą. Taigi Sprendimas 2008/633 priklauso
         aptartu reglamentu sukurtam teisiniam reglamentavimui ir kartu su šiuo reglamentu sudaro darnią priemonių visumą, kuria plėtojama
         Sprendimo 1999/437 1 straipsnio B dalyje apibūdinta vizoms skirta Šengeno teisyno sritis.

      40      Taryba taip pat tvirtina, kad nors Teisingumo Teismo praktikoje suformuluotas akto kvalifikavimo kaip Šengeno teisyno plėtojimo
         priemonės kriterijus yra panašus į tą, kuris naudojamas nustatant Europos Sąjungos akto teisinį pagrindą, vis dėlto jis nėra
         identiškas, nes turi būti paisoma ir poreikio išsaugoti šio teisyno darną. Akcentuodama tik su akto tikslu ir jo turiniu susijusį
         akto teisinio pagrindo nustatymo kriterijų Jungtinė Karalystė visiškai neatsižvelgė į šį poreikį.

      41      Savo ruožtu Komisija pritaria Tarybos analizei, susijusiai su teisinio pagrindo parinkimu, ir jos nurodytiems argumentams,
         jog Sprendimas 2008/633 yra taip glaudžiai susijęs su VIS reglamentu, kad jį reikia kvalifikuoti kaip vizoms skirtos Šengeno
         teisyno srities plėtojimo priemonę, nes juo šis reglamentas išplečiamas ir papildomas sudarant paskirtoms institucijoms ir
         Europolui galimybę naudotis VIS informacijos paieškai teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir
         tyrimo tikslais. Komisija nurodo, kad VIS reglamento 3 straipsnis, kuriuo leidžiama naudotis VIS duomenimis minėtais tikslais
         ir kuriame yra nuoroda į Sprendimą 2008/633, netaikomas Jungtinei Karalystei. Darytina išvada, kad šis sprendimas taip pat
         netaikomas Jungtinei Karalystei.

       Teisingumo Teismo vertinimas
       Dėl pagrindinio pagrindo
      42      Neginčijama, kad pagal Šengeno protokolo 4 straipsnį Jungtinė Karalystė paprašė ir Sprendimu 2000/365 jai buvo leista dalyvauti
         įgyvendinant kai kurias Šengeno teisyno nuostatas. Taip pat neginčijama, kad nors Jungtinė Karalystė dalyvauja įgyvendinant
         dalį policijos bendradarbiavimui skirtų Šengeno teisyno nuostatų, vis dėlto ji nedalyvauja įgyvendinant kontrolės prie vidaus
         sienų panaikinimui ir asmenų judėjimui, įskaitant bendrą vizų politiką, skirtas šio teisyno nuostatas.

      43      Iš Sprendimo 2008/633 13 konstatuojamosios dalies matyti, kad Taryba nusprendė, jog šiuo sprendimu plėtojamos tos Šengeno
         teisyno nuostatos, kurias įgyvendinant Jungtinė Karalystė nedalyvauja ir todėl ši valstybė narė neturi dalyvauti jį priimant.
         Kaip pagrindinį prašymo panaikinti šį sprendimą motyvą Jungtinė Karalystė nurodo, kad taip nuspręsdama Taryba padarė teisės
         klaidą.

      44      Taigi reikia nustatyti, ar Sprendimas 2008/633 priskirtinas Šengeno protokolo 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje minimiems
         „pasiūlymams ir iniciatyvoms, pateiktoms Šengeno acquis pagrindu“, kuriuos įgyvendinant Jungtinė Karalystė nedalyvauja.

      45      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad kvalifikuojant Sąjungos akto pasiūlymą ar iniciatyvą kaip pateiktą Šengeno teisyno
         pagrindu, kaip tai suprantama pagal Šengeno protokolo 5 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, reikia, pagal analogiją tokio
         akto teisinio pagrindo parinkimui, remtis objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir kuriems,
         be kita ko, priskirtinas akto tikslas bei turinys (žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą, C‑77/05, Rink. p. I‑11459, 77 punktą).

      46      Tačiau šis motyvas, kaip Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, taikomas tik pagal analogiją ir todėl neatsiejamas nuo specifinių
         apribojimų, kylančių iš pagal Šengeno teisyną vykdomo glaudesnio bendradarbiavimo, t. y. būtinybės atsižvelgti ir į sistemos,
         kurios dalį sudaro priimamas aktas, visumą.

      47      Pagal Šengeno teisyną vykdomo glaudesnio bendradarbiavimo sistema taikoma tik daliai valstybių narių, todėl kiekvienas šiuo
         teisynu paremtas pasiūlymas ar iniciatyva, kaip tai suprantama pagal Šengeno protokolo 5 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą,
         turi atitikti nuostatas, kurios jais įgyvendinamos arba kurių plėtojimo priemonės jie yra, o tai suponuoja tiek šių nuostatų,
         tiek jų pagrindą sudarančių principų akceptavimą (minėto Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą 61 punktas).

      48      Darytina išvada, kad kvalifikuojant aktą kaip priklausantį Šengeno teisyno sričiai arba kaip sudarantį jos plėtojimo priemonę,
         reikia atsižvelgti į būtiną šio teisyno darną ir poreikį išlaikyti šią darną vykstant galimai šio teisyno raidai.

      49      Taigi reikia ypač pabrėžti, jog Šengeno teisyno darna ir būsimas jo plėtojimas neatsiejamas nuo to, kad valstybės, bendradarbiavimo
         pagal šį teisyną dalyvės, keisdamos ir plėsdamos glaudesnį bendradarbiavimą, kurį joms leista įgyvendinti Šengeno protokolo
         1 straipsniu, neprivalo numatyti specialių pritaikomųjų priemonių kitoms valstybėms narėms, kurios ankstesniais šios raidos
         etapais nedalyvavo priimant atitinkamas priemones.

      50      Kalbant apie Sprendimo 2008/633 tikslą, pasakytina, jog iš jo 2, 3, 4 ir 6 konstatuojamųjų dalių, 1 straipsnio ir 5 straipsnio
         1 dalies matyti, kad šiuo sprendimu siekiama suteikti prieigos prie VIS galimybę kompetentingoms valstybių narių vidaus saugumo
         institucijoms bei Europolui teroristinių ir kitų sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo ir tyrimo tikslais. Vien dėl
         šio fakto šiuo sprendimu siekiama tikslų, priskiriamų policijos bendradarbiavimo sričiai.

      51      Kalbant apie Sprendimo 2008/633 turinį, pasakytina, kad jame nurodyta ir tvarka, pagal kurią valstybės narės paskiria teisę
         naudotis VIS turinčias kompetentingas vidaus saugumo institucijas, ir prieigos prie duomenų, jų teikimo ir saugojimo minėtais
         tikslais sąlygos. Taigi, šio sprendimo nuostatos iš principo gali būti laikomos organizuojančiomis tam tikros formos policijos
         bendradarbiavimą.

      52      Tačiau neginčijama, kad šiose nuostatose numatytos ir prieigą prie VIS ribojančios sąlygos, kaip antai išvardytos Sprendimo 2008/633
         5 straipsnio 1 dalyje ir VIS reglamento 3 straipsnyje, o tai patvirtina, kad šiomis nuostatomis organizuojamas iš esmės tik
         papildomas naudojimasis pirmiausia sienų bei atvykimų į teritoriją kontrolei skirta duomenų apie vizas baze, kuria naudotis
         informacijos paieškai vykdant policijos bendradarbiavimą galima tik kaip išvestine priemone ir tik tiek, kiek toks naudojimas
         nekelia kliūčių jos pagrindinei paskirčiai.

      53      Be to, reikia pažymėti, kad Sprendimas 2008/633 yra glaudžiai susijęs su VIS reglamentu, kurį įgyvendina konkrečioje srityje,
         taigi ir su bendra vizų politika, paremta EB sutarties IV antraštine dalimi.

      54      Sprendimu 2008/633 įgyvendinamas bendradarbiavimas tiek pagal funkcinius, tiek pagal dalykinius kriterijus negali egzistuoti
         be VIS, o ji, kaip matyti iš byloje neužginčytų aplinkybių, kaip ir Sprendimas 2004/512 bei VIS reglamentas, kuriais paremta
         ši sistema, yra bendrai vizų politikai skirto Šengeno teisyno dalis.

      55      Šiomis aplinkybėmis dar reikia konstatuoti, kad Sprendimu 2008/633 kompetentingoms vidaus saugumo institucijoms suteikta tiesioginė
         prieiga prie VIS yra galima tik toms valstybėms narėms, kurios turi VIS reglamento 3 straipsnio 2 dalyje numatytus centrinius
         prieigos prie VIS punktus, t. y. tik toms valstybėms narėms, kurios dalyvauja įgyvendinant bendrai vizų politikai skirtas
         Šengeno teisyno nuostatas.

      56      Nagrinėjamu atveju, kaip matyti ir iš Sprendimo 2008/633 15 konstatuojamosios dalies, Jungtinės Karalystės dalyvavimas VIS
         reglamentu numatytame ir Sprendimu 2004/512 suorganizuotame informacijos paieškos mechanizme tiesioginės prieigos teisėmis
         iš jos būtų pareikalavęs ypatingų priemonių, nes ji nėra VIS dalyvė ir neturi nacionalinės sąsajos, kuri leidžia kiekvienai
         valstybei narei VIS dalyvei palaikyti ryšį su sistema.

      57      Todėl Sprendimą 2008/633 reikia laikyti bendrai vizų politikai skirta Šengeno teisyno priemone.

      58      Beje, jei Sprendimą 2008/633 reikėtų laikyti ne šios bendros politikos dalimi, bet paprasčiausia policijos bendradarbiavimo
         priemone, juo visoms valstybėms narėms būtų suteikta galimybė dalyvauti nustatant naudojimosi VIS tvarką, nors kai kurios
         iš jų nedalyvavo apibrėžiant šios duomenų apie vizas bazės įsteigimą lėmusius principus, neprivalo į šią sistemą įvesti visų
         gautų prašymų išduoti vizą duomenų ir neprisideda prie šios sistemos valdymo bei finansavimo. Be to, vadovaujantis tokiu požiūriu
         Islandijos Respublika, Norvegijos Karalystė ir Šveicarijos Konfederacija būtų pašalintos iš naudojimosi VIS tikslais, numatytais
         Sprendime 2008/633, mechanizmo, nors šios valstybės, akceptavusios jos principus, dalyvauja įgyvendinant šią sistemą ir padeda
         finansuoti šią duomenų bazę. Tokiomis aplinkybėmis minėtas sprendimas turi būti laikomas neatsiejamai susijusiu su bendra
         vizų politika, nes kitoks aiškinimas pažeistų pačios VIS darną.

      59      Apibendrinant darytina išvada, kad nors neneigiama, jog Sprendimu 2008/633 siekiama policijos bendradarbiavimo srities tikslų,
         ši aplinkybė, atsižvelgiant į visas kitas šiam sprendimui būdingas savybes, neužkerta kelio jį laikyti bendrai vizų politikai
         skirtų Šengeno teisyno nuostatų plėtojimo priemone.

      60      Be to, neginčijama, kad, kaip minėta 42 punkte, Jungtinė Karalystė nėra bendradarbiavimo pagal Šengeno teisyno nuostatas,
         susijusias su kontrolės prie vidaus sienų panaikinimu ir asmenų judėjimu, įskaitant bendrą vizų politiką, dalyvė.

      61      Atsižvelgus į 47 punkte apibūdintą pagal Šengeno teisyną vykdomą glaudesnį bendradarbiavimą, valstybės narės dalyvavimas priimant
         priemonę pagal Šengeno protokolo 5 straipsnio 1 dalį galimas tik jei ši valstybė dalyvauja Šengeno teisyno srityje, kuriai
         ketinama priimti priemonė priskiriama arba kuri yra plėtojama šia priemone (minėto Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą 62 punktas).

      62      Darytina išvada, kad Taryba nepadarė klaidos nusprendusi, jog Sprendimas 2008/633 yra Šengeno teisyno nuostatų, kurias įgyvendinant
         Jungtinė Karalystė nedalyvauja, plėtojimo priemonė, ir neleidusi šiai valstybei narei dalyvauti priimant šį sprendimą.

       Dėl subsidiariai pateikto pagrindo
      63      Ieškinyje Jungtinė Karalystė subsidiariai nurodo, jog pripažinus Sprendimą 2008/633 bendros vizų politikos plėtojimo priemone,
         jį vis tiek reikėtų panaikinti dėl to, kad jis priimtas klaidingai remiantis ES 30 straipsnio 1 dalies b punktu ir 34 straipsnio
         2 dalies c punktu, kurie yra ES sutarties VI antraštinėje dalyje ir kuriais reglamentuojama bendra veikla policijos bendradarbiavimo
         srityje.

      64      Tačiau tai, ar priemone plėtojamas Šengeno teisynas, ir tai, kokiu teisiniu pagrindu šis plėtojimas turi būti vykdomas, yra
         du atskiri klausimai. Bet kuris Europos Sąjungos aktas turi būti pagrįstas tam tikra sutarčių nuostata, kuria Sąjungos institucijoms
         suteikiama kompetencija jį priimti.

      65      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos akto teisinis pagrindas turi būti parinktas remiantis objektyviais kriterijais,
         kuriems būtų galima taikyti teisminę kontrolę ir kuriems, be kita ko, priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys (žr. 2007 m.
         spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑440/05, Rink. p. I‑9097, 61 punktą ir 2009 m. vasario 10 s. Sprendimo Airija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑301/06, Rink. p. I‑593, 60 punktą).

      66      Šiuo požiūriu Jungtinės Karalystės nurodyti argumentai subsidiariai pateiktam teisiniam pagrindui pagrįsti galėtų būti pripažinti
         pagrįstais tik jei visiškai sutaptų Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo nustatymo ir šio akto kvalifikavimo Šengeno teisynu
         paremtu pasiūlymu ar iniciatyva kriterijai. Iš 47–49 punktų matyti, kad nagrinėjamu atveju taip nėra.

      67      Matyti, jog Taryba, norėdama išplėsti Šengeno teisyną, kad tiksliai apibrėžtomis sąlygomis VIS būtų galima naudoti policijos
         bendradarbiavimo tikslais, turėjo remtis tomis ES sutarties nuostatomis, kuriomis jai suteikiama teisėkūros kompetencija šioje
         policijos bendradarbiavimo srityje.

      68      Todėl, kaip matyti iš 50 ir 51 punktų, Sprendimo 2008/633 tikslas ir turinys neleidžia daryti išvados, kad Taryba suklydo
         manydama, jog sprendimas, kiek tai svarbu būtent jo teisinio pagrindo parinkimui, priskirtinas policijos bendradarbiavimo
         sričiai. Be to, Jungtinės Karalystės argumentai, pateikti prie pagrindinio pagrindo, patvirtina šio pasirinkimo pagrįstumą.

      69      Taigi, įvertinus vienintelį Jungtinės Karalystės subsidiarai pateikto pagrindo argumentą, šį pagrindą taip pat reikia atmesti.

      70      Todėl Jungtinės Karalystės reikalavimas panaikinti Sprendimą 2008/633 negali būti patenkintas ir dėl to Teisingumo Teismui
         nereikia nagrinėti šios valstybės narės prašymo palikti galioti šio reglamento padarinius.

      71      Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti Jungtinės Karalystės pareikštą ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Taryba reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Jungtinė Karalystė bylą pralaimėjo, pastaroji
         turi jas padengti. Remiantis to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa, įstojusios į bylą valstybės narės
         ir institucijos pačios padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Ispanijos Karalystė ir Europos Komisija pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1997 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Sodemare SA, Anni Azzurri Holding SpA ir Anni Azzurri Rezzato Srl prieš Regione Lombardia. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale amminstrativo regionale per la Lombardia - Italija. # Laisvė teikti paslaugas. # Byla C-70/95.


1975 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Union syndicale-Service public européen ir kt. prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Byla 72-74.


1993 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Caves Neto Costa SA prieš Ministro do Comércio e Turismo ir Secretário de Estado do Comércio externo. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalija. # Byla C-76/91.