title: 2009 m. liepos 2 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Massimo Giannini prieš Europos Komisija.#Byla F-49/08.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 2 d.
      Byla F‑49/08
      Massimo Giannini
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Sutartininkai – Atleidimas iš pareigų pasibaigus bandomajam laikotarpiui – Darbas bandomuoju laikotarpiu, atliktas netinkamomis sąlygomis – Vertinimo procedūros pažeidimai – Kelionės išlaidos – Delegacija trečiojoje šalyje“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo M. Giannini prašo panaikinti Komisijos sprendimą atleisti jį
         iš pareigų, apie kurį pranešta 2007 m. liepos 10 dieną, ir prireikus panaikinti sprendimą atmesti skundą dėl šio sprendimo;
         atitinkamai nurodyti Komisijai sumokėti visas pinigines išmokas, susijusias su jo sutarties tęsimu; bet kuriuo atveju panaikinti
         2007 m. liepos 27 d. ir 2007 m. rugsėjo 20 d. sprendimus, kuriais nurodoma iš jo atlyginimo už 2007 m. rugpjūčio mėnesį išskaičiuoti
         5 218,22 EUR sumą, ir atitinkamai kompensuoti šią sumą su palūkanomis už praleistą terminą; bet kuriuo atveju panaikinti 2007 m.
         rugpjūčio 28 d. sprendimą, kuriuo įsikūrimo išmoka sumažinta iki vieno trečdalio 2006 m. lapkričio mėnesį gautos sumos ir
         nuspręsta susigrąžinti kitus du trečdalius, t. y. 4 278,5 EUR, išskaičiuojant iš 2008 m. vasario mėn. atlyginimo, ir atitinkamai
         nurodyti kompensuoti šią sumą su palūkanomis už praleistą terminą; priteisti patirtos turtinės ir neturtinės žalos atlyginimą,
         preliminariai įvertintą 200 000 EUR.

      Sprendimas: Panaikinti 2007 m. liepos 27 d. Komisijos sprendimą, kuriuo nurodoma susigrąžinti trečdalį ieškovo kelionės išlaidų sumos,
         ieškovui sumokėtos už 2007 m. Komisija sumokės ieškovui nepagrįstai pagal 2007 m. liepos 27 d. sprendimą išskaičiuotą sumą,
         išskyrus susijusią su ieškovo šeimos narių kelionės išlaidomis; prie šios sumos pridedamos palūkanos, apskaičiuotinos nuo
         išskaitymo dienos iki visiško atsiskaitymo, taikant atitinkamu laikotarpiu galiojančią Europos centrinio banko pagrindinėms
         refinansavimo operacijoms nustatytą fiksuotą palūkanų normą, padidintą dviem punktais. Nėra reikalo priimti sprendimo dėl
         prašymo panaikinti 2007 m. rugpjūčio 28 d. sprendimą, kuriuo Komisija sumažino ieškovo įsikūrimo išmoką iki vieno trečdalio
         2006 m. lapkričio mėnesį gautos sumos. Atmesti likusią ieškinio dalį. Ieškovas padengia savo paties bylinėjimosi išlaidas
         ir tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų. Komisija padengia ketvirtadalį savo pačios bylinėjimosi išlaidų.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Ieškinys – Neribota jurisdikcija – Finansinio pobūdžio ginčai, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų
            91 straipsnio 1 dalį – Sąvoka
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalis)
      2.      Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Dalykas – Darbo sąlygos
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Sutartininkai – Priskyrimas – IV pareigų grupės sutartininkas, prižiūrimas AST pareigų grupės pareigūno
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 80 straipsnio 2 dalis)
      4.      Pareigūnai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Darbo sąlygos –Įspėjimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 34 straipsnis)
      5.      Procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai
      (Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirma pastraipa ir I priedo 7 straipsnio 3 dalis; Pirmosios instancijos teismo procedūros
            reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas; Tarnautojų teismo procedūros reglamento 35 straipsnio 1 dalis)
      6.      Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Rezultatų vertinimas
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnio 3 dalis)
      7.      Pareigūnai – Vienodas požiūris – Į nuolatinę tarnybą paskirti pareigūnai ir tarnautojai, kuriems skiriamas bandomasis laikotarpis

      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis; Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnis)
      8.      Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Bandomojo laikotarpio pabaigos ataskaita – Apimtis ir
            turinys
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnis; Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 11 straipsnio pirma pastraipa ir 81 straipsnis)
      9.      Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Bandomojo laikotarpio pabaigos ataskaita
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnis; Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 11 straipsnio pirma pastraipa, 81 straipsnis
            ir 84 straipsnio 3 dalis)
      10.    Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis – Sprendimas atleisti iš pareigų
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnis; Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 11 straipsnio pirma pastraipa ir 81 straipsnis)
      11.    Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Bandomasis laikotarpis –Neigiamas atitinkamo asmens gebėjimų įvertinimas – Bandomojo
            laikotarpio pratęsimas
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnio 3 dalis)
      12.    Pareigūnai – Išlaidų atlyginimas – Kasmetinės kelionės išlaidos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnis)
      13.    Pareigūnai – Išlaidų atlyginimas – Kasmetinės kelionės išlaidos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnio 4 dalis)
      1.       „Finansinio pobūdžio ginčai“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnį, yra ne vien ieškiniai dėl
         atsakomybės, kuriuos tarnautojai pareiškia institucijai, bet ir visi ieškiniai, kuriais siekiama, kad institucija tarnautojui
         sumokėtų sumą, kurią, jo manymu, ji yra skolinga pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus ar kitą jų santykius reglamentuojantį
         aktą. Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 1 dalį spręsdamas tokius ginčus Bendrijos teismas turi neribotą jurisdikciją,
         dėl kurios jam tenka uždavinys visapusiškai išspręsti ginčus, dėl kurių į jį kreiptasi, t. y. priimti sprendimą dėl visų tarnautojo
         teisių ir pareigų, įskaitant galimybę perduoti nagrinėjamai institucijai, teismui prižiūrint, įvykdyti nurodytą sprendimo
         dalį tiksliai nurodytomis sąlygomis. Todėl Bendrijos teismas prireikus turi priteisti iš institucijos sumą, į kurią ieškovas
         turi teisę pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus ar kitą teisės aktą.

      (žr. 39–42 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Weißenfels prieš Parlamentą, C‑135/06 P, Rink. p. I‑12041, 65, 67 ir 68 punktai.

      2.      Sprendimas atleisti iš pareigų pasibaigus bandomajam laikotarpiui turi būti panaikintas, jeigu ieškovui nebuvo sudarytos galimybės
         dirbti bandomuoju laikotarpiu normaliomis sąlygomis.

      Nors bandomasis laikotarpis, skirtas įvertinti asmens, kuriam jis taikomas, gebėjimus ir elgesį, negali būti prilyginamas
         mokymosi laikotarpiui, būtina, kad šis asmuo bandomuoju laikotarpiu turėtų galimybę įrodyti savo gebėjimus. Ši sąlyga praktiškai
         reiškia, kad asmuo, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, turi gauti tinkamus nurodymus ir patarimus, kad galėtų prisitaikyti
         prie specifinių poreikių, susijusių su einamomis pareigomis.

      Įvertinti reikalaujamą tokių nurodymų ir patarimų lygmenį reikia ne abstrakčiai, o konkrečiai, atsižvelgiant į atliekamų pareigų
         pobūdį. Žvelgiant iš šios perspektyvos, negalima nepaisyti ankstesnės asmens, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, patirties.
         Nors ši patirtis pati savaime negali paneigti bandomojo laikotarpio naudingumo, ji gali padėti nustatyti, kokio lygmens vadovavimo
         reikia, kad bandomuoju laikotarpiu būtų įvykdytas juo siekiamas tikslas.

      (žr. 65 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1985 m. gegužės 15 d. Sprendimo Patrinos prieš EESRK, 3/84, Rink. p. 1421, 20–24 punktai.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1992 m. balandžio 1 d. Sprendimo Kupka-Floridi prieš EESRK, T‑26/91, Rink. p. II‑1615, 44 punktas; 1994 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Correia prieš Komisiją, T‑568/93, Rink. VT p. I‑A‑271 ir II‑857, 34 punktas; 1997 m. kovo 5 d. Sprendimo Rozand-Lambiotte prieš Komisiją, T‑96/95, Rink. VT p. I‑A‑35 ir II‑97, 95 punktas.

      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. spalio 18 d. Sprendimas Krcova prieš Teisingumo Teismą, F‑112/06, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 48 punktas, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas Pirmosios instancijos
         teisme, byla T‑498/07 P; 2008 m. balandžio 16 d. Sprendimas Doktor prieš Tarybą, F‑73/07, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 31, 33–36 punktai, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas Pirmosios instancijos
         teisme, byla T‑248/08 P.

      3.      Iš Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 80 straipsnio 2 dalies matyti, kad IV pareigų grupės sutartininkai užduotis turi atlikti
         prižiūrint pareigūnams, nesvarbu kokios kategorijos. Taigi pagal šią nuostatą nedraudžiama, kad IV pareigų grupės tarnautojo
         užduočių vykdymą prireikus prižiūrėtų AST pareigų grupės pareigūnas.

      (žr. 72 punktą)
      4.      Pareigūno, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, teisė šiuo laikotarpiu dirbti tinkamomis sąlygomis pakankamai užtikrinama
         žodiniu įspėjimu, kuriuo suteikiama galimybė pritaikyti ir pagerinti savo darbą, atsižvelgiant į tarnybos poreikius.

      (žr. 84 punktą)
      Pirmosios instancijos teismo praktika: minėto Sprendimo Rozand-Lambiotte prieš Komisiją 102 punktas.

      5.      Nors ieškinys Pirmosios instancijos teisme konkrečiais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas darant nuorodas į prie
         jo pridėtų dokumentų ištraukas, priedai turi tik įrodomąją ir pagalbinę reikšmę ir nėra skirti plėtoti ieškinyje glaustai
         nurodytą ieškinio pagrindą, nurodant jame nepateiktus reikalavimus ar argumentus. Ieškinyje ieškovas turi tiksliai nurodyti
         reikalavimus, dėl kurių turi būti priimtas sprendimas, ir bent glaustai išdėstyti teisines ir faktines aplinkybes, kuriomis
         šie reikalavimai grindžiami.

      Kalbant apie procesą Tarnautojų teisme, pasakytina, kad prieduose juo labiau negali būti plėtojamas ieškinyje glaustai nurodytas
         ieškinio pagrindas ir pateikiami reikalavimai ar argumentai, kurių ieškinyje nėra, nes pagal Teisingumo Teismo statuto I priedo
         7 straipsnio 3 dalį Tarnautojų teismo rašytinę proceso dalį iš esmės sudaro tik vienas pasikeitimas rašytiniais pareiškimais,
         nebent šis nuspręstų kitaip. Šiuo Tarnautojų teismo proceso ypatumu galima paaiškinti, kodėl, skirtingai nei Pirmosios instancijos
         teismo ar Teisingumo Teismo atveju, kaip numatyta Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmoje pastraipoje, ieškinyje nurodyti
         pagrindai ir argumentai negali būti išdėstyti glaustai. Dėl tokio lankstumo specialioji ir vėliau priimta Teisingumo Teismo
         statuto I priede įtvirtinta nuostata iš dalies netektų praktinės reikšmės.

      (žr. 86 ir 87 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2007 m. sausio 30 d. Sprendimo France Télécom prieš Komisiją, T‑340/03, Rink. p. II‑107, 167 punktas.

      6.      Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnio 3 dalimi siekiama vertintojui ir Sudaryti tarnybos sutartis įgaliotai tarnybai
         suteikti didelę diskreciją vertinti asmens, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, gebėjimus ir darbo rezultatus tarnybos
         interesų atžvilgiu. Todėl Bendrijos teismas negali institucijų sprendimo dėl bandomojo laikotarpio vertinimo kriterijų reikšmingumo
         pakeisti savuoju ir jo kontrolė turi apsiriboti klausimais, ar nebuvo padaryta akivaizdžios vertinimo klaidos arba piktnaudžiauta
         įgaliojimais.

      (žr. 89 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: minėto Sprendimo Lambiotte prieš Komisiją 112 punktas.

      Tarnautojų teismo praktika: minėto Sprendimo Krcova prieš Teisingumo Teismą 62 punktas.

      7.      Procedūrinės garantijos, kurios suteikiamos pareigūnams per vertinimo procedūrą, neturi galioti tarnautojams, kuriems taikomas
         bandomasis laikotarpis. Į nuolatinę tarnybą paskirtų pareigūnų ir tarnautojų, kuriems taikomas bandomasis laikotarpis, teisinė
         ir faktinė situacijos skiriasi iš esmės. Ypač negalima prilyginti tarnautojo, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, faktinės
         situacijos į nuolatinę tarnybą paskirto pareigūno, einančio pareigas jau ne vienus metus, faktinei situacijai. Be to, pareigūnų
         vertinimo taisyklių negalima taikyti tarnautojų, kuriems taikomas bandomasis laikotarpis, vertinimui. Į nuolatinę tarnybą
         paskirtų pareigūnų vertinimo ataskaitos ir bandomojo laikotarpio ataskaitos paskirtis skiriasi: bandomojo laikotarpio ataskaita
         daugiausia skirta įvertinti, ar tarnautojas, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, tinkamas jo pareigoms priskirtoms užduotims
         atlikti, o vertinimo ataskaitos pagrindinė funkcija – užtikrinti, kad administracija būtų periodiškai ir kuo išsamiau informuojama
         apie tai, kaip tam tikras pareigūnas atlieka savo pareigas.

      (žr. 92 ir 95 punktus)
      Nuoroda:
      Tarnautojų teismo praktika: minėto Sprendimo Doktor prieš Tarybą 85 ir 86 punktai.

      8.      Sutartininko bandomojo laikotarpio ataskaita ir vėlesnės nuomonės, kaip antai viršininko arba ataskaitų komiteto nuomonė,
         nėra asmens nenaudai priimti sprendimai, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnį, į kurį daroma
         nuoroda Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 11 straipsnio pirmoje pastraipoje ir 81 straipsnyje. Vadinasi, nors bandomojo laikotarpio
         ataskaita ir vėlesnės nuomonės turi būti pakankamai argumentuotos, kad Sudaryti tarnybos sutartis įgaliota tarnyba galėtų
         motyvuoti ir priimti sprendimą, jose neprivalo būti išsamiai aprašytos visos faktinės aplinkybės, kuriomis jos pagrįstos.
         Konkrečiai kalbant, vertintojas neprivalo nei apibūdinti visos tarnautojo, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, veiklos,
         nei išsamiai ir detaliai paminėti per bandomąjį laikotarpį patirtus sunkumus. Be to, iš vertintojo, tarnautojo viršininko
         arba ataskaitų komiteto negali būti reikalaujama aptarti visų fakto ar teisės klausimų, kuriuos atitinkamas tarnautojas nurodė
         savo paties įvertinime ar papildomose pastabose.

      (žr. 93 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1982 m. kovo 25 d. Sprendimo Munk prieš Komisiją, 98/81, Rink. p. 1155, 14 punktas.

      9.      Nors Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnio 3 dalimi siekiama garantuoti sutartininkams teisę prireikus pateikti
         pastabas Sudaryti tarnybos sutartis įgaliotai tarnybai ir užtikrinti, kad į jas bus atsižvelgta, šių sąlygų 11 straipsnio
         pirmoje pastraipoje ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnyje, į kuriuos, kiek tai susiję su sutartininkais, daroma nuoroda
         šių sąlygų 81 straipsnyje, nekalbama apie viršininkų, su kuriais konsultuojamasi per vertinimo procedūrą, nuomones. Todėl
         nurodydami motyvus jie neprivalo aiškiai pareikšti nuomonės dėl visų tarnautojo, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, nurodytų
         argumentų.

      (žr. 103 ir 105 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Trigari-Venturin prieš Vertimų centrą, T‑98/98, Rink. VT p. I‑A‑159 ir II‑821, 57 punktas.

      10.    Sprendimui atleisti laikinąjį tarnautoją iš pareigų pasibaigus bandomajam laikotarpiui taikomas reikalavimas motyvuoti. Kadangi
         Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 81 straipsnyje, kiek tai susiję su sutartininkais, daroma nuoroda į šių sąlygų 11 straipsnio
         pirmą pastraipą, kuri taikoma laikiniesiems tarnautojams, ir kadangi pastarąja nuostata šių tarnautojų atžvilgiu išplečiama
         galimybė taikyti Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnį, kuriuo nustatoma pareiga motyvuoti visus asmens nenaudai priimtus
         sprendimus, sprendimas nepaskirti sutartininko į pareigas pasibaigus bandomajam laikotarpiui turi būti motyvuotas.

      Sprendimas yra pakankamai motyvuotas, jeigu jis buvo priimtas atitinkamam asmeniui žinant jo priėmimo aplinkybes, kurios leidžia
         jam suprasti jo atžvilgiu priimtos priemones reikšmę. Taip yra tuo atveju, kai prieš priimant sprendimą apie nagrinėjamą situaciją
         buvo kalbėtasi su vadovybe. Be to, reikalavimą nurodyti motyvus atitinka toks sprendimas, kuriuo daroma nuoroda į atitinkamo
         asmens jau turimą dokumentą, nurodantį aplinkybes, kuriomis institucija grindė savo sprendimą.

      (žr. 115 ir 117 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika:1990 m. kovo 7 d. Sprendimo Hecq prieš Komisiją, C‑116/88 ir C‑149/88, Rink. p. I‑599, 26 ir 27 punktai.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1997 m. spalio 15 d. Sprendimo IPK prieš Komisiją, T‑331/94, Rink. p. II‑1665, 52 punktas; minėto Sprendimo Trigari-Venturin prieš Vertimų centrą 84 punktas.

      11.    Vertindama tarnautojo, kuriam taikomas bandomasis laikotarpis, gebėjimus, darbo rezultatus ir tarnybos interesus administracija,
         turi didelę diskreciją. Konkrečiai kalbant, Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnio 3 dalyje žodžių „išskirtinėmis
         aplinkybėmis“ vartojimas aiškiai parodo, kad Sudaryti tarnybos sutartis įgaliota tarnyba turi didelę diskreciją remdamasi
         faktinėmis aplinkybėmis ir konkrečiomis sąlygomis spręsti, kokiais atvejais būtų tikslinga pratęsti bandomąjį laikotarpį.
         Taigi Bendrijos teismas gali panaikinti institucijų vertinimą dėl bandomojo laikotarpio rezultatų tik akivaizdžios vertinimo
         klaidos arba piktnaudžiavimo įgaliojimais atvejais.

      Nors administracijos pareiga rūpintis savo tarnautojais reiškia, kad, spręsdama dėl tarnautojo situacijos, tarnyba atsižvelgia
         į visus veiksnius, kurie gali lemti jos sprendimą, ir kad tai darydama ji atsižvelgia ne tik į tarnybos, bet ir į atitinkamo
         pareigūno interesus, dėl šios pareigos Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 84 straipsnio 3 dalyje numatyta „išskirtinė“ galimybė
         pratęsti bandomąjį laikotarpį negali virsti taisykle, kartu neiškreipdama šios nuostatos, atspindinčios šiomis sąlygomis įtvirtintą
         administracijos ir tarnautojų, kuriems taikomas bandomasis laikotarpis, teisių ir pareigų pusiausvyrą.

      (žr. 126, 128 ir 129 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2002 m. birželio 27 d. Sprendimo Tralli prieš ECB, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 ir T‑69/01, Rink. VT p. I‑A‑97 ir II‑453, 76 punktas.

      Tarnautojų teismo praktika: minėto Sprendimo Krcova prieš Teisingumo Teismą 62 ir 77 punktai.

      12.    Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnio 4 dalies antrame sakinyje reglamentuojamas pareigūno, kurio darbo vieta
         yra už valstybės narės teritorijos ribų, kelionės išlaidų klausimas. Šioje nuostatoje numatyta, kad atitinkamas pareigūnas
         ir jo šeima turi teisę kiekvienais metais gauti kelionės išlaidų atlyginimą, ir šiam atlyginimui netaikoma 8 straipsnio 3 dalyje
         numatyta proporcingos dalies taisyklė, taikytina pareigūnui, kurio darbo vieta yra valstybės narės teritorijoje. Todėl trečiojoje
         šalyje dirbantis tarnautojas turi teisę į visišką jo kelionės išlaidų atlyginimą, neatsižvelgiant į faktinę jo pareigų trukmę.
         Toks skirtingas požiūris nėra diskriminuojantis, nes pareigūnų, kurių darbo vieta yra valstybės narės teritorijoje, ir pareigūnų,
         kurių darbo vieta yra už tokios teritorijos ribų, situacijos labai skiriasi.

      (žr. 155 ir 158–160 punktus)
      Nuoroda:
      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. sausio 23 d. Sprendimo Chassagne prieš Komisiją, F‑43/05, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 97 punktas.

      13.    Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 8 straipsnio 4 dalimi numatytas trečiojoje šalyje dirbančių pareigūnų kelionės išlaidų
         atlyginimo mechanizmas, kurį Bendrijos teisės aktų leidėjas paliko galioti vykdydamas 2004 m. Pareigūnų tarnybos nuostatų
         reformą, reiškia, kad kelionė turi būti realiai įvykusi, o jos išlaidos − iš tikro sumokėtos. Nors šioje nuostatoje neminima
         pareiga pateikti įrodančių dokumentų, tokia pareiga yra neatsiejama nuo sąlygos, kad kelionė turi būti realiai įvykusi.

      (žr. 168 ir 169 punktus)


title: 2010 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Pannon Gép Centrum Kft prieš APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Baranya Megyei Bíróság - Vengrija. # Šeštoji PVM direktyva - Direktyva 2006/112 - Teisė atskaityti pirkimo mokestį - Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos dėl neteisingų duomenų sąskaitoje prarandama teisė į atskaitą. # Byla C-368/09.

text:
      Byla C‑368/09
      Pannon Gép Centrum kft
      prieš
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
      (Baranya Megyei Bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Direktyva 2006/112 – Teisė atskaityti perkant sumokėtą mokestį – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos dėl neteisingų sąskaitos faktūros duomenų prarandama teisė į atskaitą“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Apmokestinamojo asmens pareigos – Sąskaitos faktūros su tam tikrais duomenimis turėjimas
      (Tarybos direktyvos 2006/112 167 straipsnis, 178 straipsnio a punktas, 220 straipsnio 1 punktas ir 226 straipsnis)
      Direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 167 straipsnis, 178 straipsnio a punktas, 220 straipsnio
         1 punktas ir 226 straipsnis aiškintini taip, kad jie draudžia nacionalinį reglamentavimą arba praktiką, pagal kuriuos nacionalinės
         institucijos atsisako pripažinti apmokestinamojo asmens teisę atskaityti už jam suteiktas paslaugas mokėtiną ar sumokėtą mokestį
         iš mokėtino pridėtinės vertės mokesčio sumos dėl to, kad atskaitos momentu jo turėtoje pradinėje sąskaitoje faktūroje buvo
         nurodyta neteisinga paslaugų teikimo užbaigimo data ir vėliau pataisytos sąskaitos faktūros bei užskaitymo pranešimo, kuriuo
         panaikinama pradinė sąskaita faktūra, numeracija nėra nepertraukiama, jeigu įvykdomos esminės atskaitos sąlygos ir jeigu prieš
         atitinkamai institucijai priimant sprendimą apmokestinamasis asmuo pateikė jai pataisytą sąskaitą faktūrą, kurioje nurodyta
         teisinga minėto paslaugų teikimo užbaigimo data, net jei šios sąskaitos faktūros ir užskaitymo pranešimo, kuriuo panaikinama
         pradinė sąskaita faktūra, numeracija nėra nepertraukiama.

      Pagal Direktyvos 2006/112 220 straipsnį išrašomose sąskaitose faktūrose pridėtinės vertės mokesčio tikslais privalomai nurodyti
         turi būti tik šios direktyvos 226 straipsnyje minėti rekvizitai. Tai reiškia, jog valstybėms narėms neleidžiama susieti teisės
         atskaityti pridėtinės vertės mokestį su dėl sąskaitų faktūrų turinio keliamomis sąlygomis, kurios nėra aiškiai numatytos šios
         direktyvos nuostatose.

      (žr. 40–41, 45 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. liepos 15 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Direktyva 2006/112 – Teisė atskaityti perkant sumokėtą mokestį – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos dėl neteisingų sąskaitos faktūros duomenų prarandama teisė į atskaitą“
      Byloje C‑368/09
      dėl Baranya Megyei Bíróság (Vengrija) 2009 m. rugpjūčio 31 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. rugsėjo 14 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Pannon Gép Centrum kft
      prieš
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, M. Fehér ir K. Szíjjártó,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou ir B. D. Simon,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva), iš dalies pakeistos 2001 m.
         gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 2001/115/EB (OL L15, 2002, p. 24; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t.,
         p. 352), 17 straipsnio 1 dalies, 18 straipsnio 1 dalies a punkto ir 22 straipsnio 3 dalies a ir b punktų išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Pannon Gép Centrum kft ir APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály (toliau – APEH) dėl šios atsisakymo leisti pareiškėjai pagrindinėje byloje atskaičiuoti iš jos mokėtinos pridėtinės vertės
         mokesčio (toliau – PVM) sumos su jai suteiktomis paslaugomis susijusį PVM.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Remiantis 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347,
         p. 1; klaidų ištaisymas – OL L 335, 2007 12 20, p. 60) 411 ir 413 straipsniais, ši direktyva nuo 2007 m. sausio 1 d. panaikino
         ir pakeitė Sąjungos teisės aktus PVM srityje ir, be kita ko, Šeštąją direktyvą. Pagal Direktyvos 2006/112 pirmą ir trečią
         konstatuojamąsias dalis reikėjo išdėstyti naują Šeštosios direktyvos redakciją, siekiant aiškiai ir racionaliai nauja struktūra
         ir naujame tekste išdėstyti taikytinas nuostatas, iš principo neįvedant esminių pakeitimų. Taigi iš esmės Direktyvos 2006/112
         nuostatos visiškai identiškos atitinkamoms Šeštosios direktyvos nuostatoms.

      4        Pagal Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, kuriame perteiktas Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalies tekstas, „teisė į
         atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM“.

      5        Direktyvos 2006/112 168 straipsnio a punkte, kurio tekstas iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkto
         redakciją, įtvirtintą tos pačios direktyvos 28f straipsnio 1 dalyje, numatyta:

      „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi
         turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:

      a)      mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas
         apmokestinamasis asmuo.“

      6        Direktyvos 2006/112 178 straipsnyje, kuris iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies redakciją, įtvirtintą
         tos pačios direktyvos 28f straipsnio 2 punkte, nustatyta:

      „Kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo tenkinti šias sąlygas:
      a)      atskaitos tikslais pagal 168 straipsnio a punktą už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą jis privalo turėti pagal 220–236 straipsnius
         ir 238, 239, 240 straipsnius išrašytą sąskaitą faktūrą;

      <...>“
      7        Direktyvos 2006/112 220 straipsnio 1 punkte, kuris iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies a punkto
         redakciją, įtvirtintą tos pačios direktyvos 28h straipsnio, iš dalies pakeisto Direktyvos 2001/115 2 straipsniu, 2 punkte,
         nustatyta:

      „Kiekvienas apmokestinamasis asmuo užtikrina, kad jis pats, prekes ar paslaugas įsigyjantis asmuo, arba trečioji šalis jo
         vardu ir jo naudai, išrašytų sąskaitą faktūrą, kai:

      1)      jis tiekė prekes ar teikė paslaugas kitam apmokestinamajam asmeniui arba neapmokestinamajam juridiniam asmeniui.“
      8        Direktyvos 2006/112 226 straipsnis iš esmės perteikia Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies b punkto redakciją, išdėstytą
         šios direktyvos 28h straipsnyje, iš dalies pakeistame Direktyvos 2001/115 2 dalies 2 punkte, ir suformuluotas taip:

      „Nepažeidžiant šioje direktyvoje nustatytų specialių nuostatų, pagal 220 ir 221 straipsnius išrašomose sąskaitose faktūrose
         PVM tikslais privalomai nurodyti turi būti tik šie rekvizitai:

      1)      išrašymo data;
      2)      unikalus sąskaitos faktūros vienos ar kelių serijų eilės numeris;
      3)      <...> PVM mokėtojo kodas, kurį naudodamas apmokestinamasis asmuo tiekė prekes ar teikė paslaugas;
      4)      <...> prekes ar paslaugas įsigijančio asmens PVM mokėtojo kodas <...>;
      5)      apmokestinamojo asmens ir prekes ar paslaugas įsigyjančio asmens vardas, pavardė (visas pavadinimas) ir adresas;
      6)      tiekiamų prekių kiekis ir pobūdis arba teikiamų paslaugų apimtis ir pobūdis;
      7)      data, kada buvo patiektos prekės ar suteiktos paslaugos, arba užbaigtas prekių tiekimas ar paslaugų teikimas <...>;
      8)      apmokestinamoji vertė pagal kiekvieną tarifą ar kiekvienu neapmokestinimo atveju – vieneto kaina be PVM ir įvairios nuolaidos,
         jei jos neįskaičiuotos į vieneto kainą;

      9)      taikomas PVM tarifas;
      10)      mokėtina PVM suma, išskyrus atvejus, kai taikoma speciali procedūra ir pagal ją laikantis šios direktyvos nuostatų toks rekvizitas
         nenurodomas;

      <...>“
      9        Direktyvos 2006/112 273 straipsnyje, kuriame iš esmės perteikta Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 8 dalies pirmos ir antros
         pastraipų redakcija, išdėstyta šios direktyvos 28h straipsnyje, iš dalies pakeistame Direktyvos 2001/115 2 dalies 2 punktu,
         nustatyta:

      „Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas
         PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui <...>.

      Pirmoje pastraipoje nustatyta galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias
         prievoles be tų, kurios nustatytos [be kita ko, 226 straipsnyje].“

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Pagal nuo 2007 m. gruodžio 31 d. panaikinto, tačiau pagrindinėmis bylos aplinkybėmis taikytino 1992 m. Įstatymo Nr. LXXIV
         dėl pridėtinės vertės mokesčio (Általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. Törvény, toliau – PVM įstatymas) 13 straipsnio 1 dalies 16 punktą sąskaitą faktūrą sudaro „bet koks popieriuje arba patvirtinus pirkėjui
         ir laikantis specialių nuostatų elektroniniu būdu pateiktas dokumentas, galintis būti naudingas mokestinės identifikacijos
         tikslais ir kuriame yra bent tokie duomenys:

      a)      eilės numeris;
      b)      išrašymo data;
      c)      prekes tiekiančio ar paslaugas teikiančio apmokestinamojo asmens pavadinimas, adresas ir mokesčio mokėtojo kodas;
      d)      jeigu klientas yra mokesčio mokėtojas, jo pavadinimas, adresas ir Bendrijos mokesčio mokėtojo kodas arba, jeigu jis jo neturi,
         jo mokėtojo kodas;

      e)      prekių tiekimo Bendrijos viduje atleidimo nuo mokesčio atveju – kliento Bendrijos mokesčio mokėtojo kodas;
      f)      prekių tiekimo ar paslaugų teikimo data, jeigu ji skiriasi nuo sąskaitos išrašymo datos;
      <...>
      i)      prekių ar paslaugų vieneto kaina be mokesčio;
      j)      bendras atlyginimo už prekes ar paslaugas dydis be mokesčio;
      k)      taikytinas mokesčio tarifas;
      l)      bendra mokėtino mokesčio suma;
      m)      galutinė sąskaitos suma.“
      11      PVM įstatymo 35 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „teise į atskaitą galima pasinaudoti tik turint dokumentus, kurie tikrai įrodo sumokėto mokesčio sumą. Tokiais dokumentais
         laikomi:

      a)      sąskaitos faktūros ir supaprastintos sąskaitos faktūros <...>
      <...>
      išrašytos apmokestinamojo asmens vardu.“
      12      1995 m. Finansų ministro įsakymo Nr. 24 (XI.22) dėl sąskaitų faktūrų, supaprastintų sąskaitų faktūrų, kvitų mokestinio identifikavimo
         ir kasos aparatų bei taksometrų naudojimo kvitams išduoti [24/1995 (XI. 22.) PM rendelet a számla, egyszerűsített számla és
         nyugta adóigazgatási azonosításáról, valamint a nyugta adását biztosító pénztárgép és taxaméter alkalmazásáról] 1/E straipsnio
         1 dalyje nustatyta:

      „Kompiuterinėmis priemonėmis spausdinamos sąskaitos faktūros yra galiojančios mokesčių identifikavimo tikslais tik jeigu jos
         atitinka griežtos apskaitos reikalavimus, pagal kuriuos:

      a)      sąskaitoms faktūroms išrašyti naudojama kompiuterinė programa <...> garantuoja nepertraukiamą sąskaitų faktūrų numerių eiliškumą
         be praleidimų ar pasikartojimų.“

      13      2000 m. Įstatymo Nr. C dėl buhalterinės apskaitos (Számvitelről szóló 2000. évi C. törvény) 165 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad į buhalterinės apskaitos registrus leidžiama įtraukti tik duomenis, kurie patvirtinti
         remiantis teisės aktais išrašytais dokumentais. Pagal šio įstatymo 166 straipsnio 2 dalį buhalterinės apskaitos dokumentuose
         esantys duomenys tiek formaliu, tiek materialiuoju požiūriais turi būti autentiški, patikimi ir teisingi.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      2007 m. gegužės 2 d. pareiškėja pagrindinėje byloje sudarė su Betonút Szolgáltató és Építő Zrt (toliau – Betonút) sutartį, kuria prisiėmė Betonút atžvilgiu įsipareigojimą atlikti tilto remonto darbus. Pareiškėja pagrindinėje byloje pavedė šiuos darbus subrangovei J és B Pannon-Bau kft (toliau – subrangovė).

      15      2007 m. lapkričio 20 d. Betonút pareiškėjos pagrindinėje byloje vardu išdavė darbų baigimo aktą, kuriuo remdamasi ši pareiškėja išsiuntė užsakovui su šių
         darbų įvykdymu susijusias sąskaitas faktūras, kuriose kaip darbų baigimo data buvo nurodyta 2007 m. lapkričio 20 diena. Subrangovė
         savo ruožtu išrašė pareiškėjai pagrindinėje byloje dvi sąskaitas faktūras už atliktus darbus, kuriose nurodyta, kad jie baigti
         2007 m. gruodžio 14 d.

      16      2007 m. spalio 3 d. pareiškėja pagrindinėje byloje sudarė sutartį su Gebrüder Haider Építőipari kft (toliau – Haider), kuria prisiėmė Haider atžvilgiu įsipareigojimą įrengti lietaus vandens nutekėjimo vamzdyną. Šiuos darbus pareiškėja pagrindinėje byloje taip pat
         patikėjo subrangovei.

      17      Haider išdavė darbų baigimo aktą, kuriame buvo nurodyta, kad darbai baigti 2007 m. gruodžio 11 d.; pareiškėjos pagrindinėje byloje
         šiai bendrovei išrašytoje galutinėje sąskaitoje faktūroje buvo nurodyta ta pati darbų baigimo data. Savo ruožtu subrangovė
         parašė pareiškėjai pagrindinėje byloje sąskaitą faktūrą, nurodydama, jog tie patys darbai buvo baigti 2007 m. gruodžio 18 d.

      18      2007 m. trečiojo ketvirčio deklaracijoje pareiškėja deklaravo tris minėtas subrangovės sąskaitas faktūras ir įgyvendino teisę
         į PVM atskaitą.

      19      Mokesčių administracija patikrino šią mokesčių deklaraciją ir nustatė, kad Betonút ir Haider išduotuose darbų baigimo aktuose bei pareiškėjos pagrindinėje byloje šioms bendrovėms išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytos
         darbų baigimo datos buvo ankstesnės nei subrangovės išrašytose sąskaitose faktūrose esančios datos, kurias pareiškėja pagrindinėje
         byloje nurodė PVM atskaitos tikslais.

      20      Pareiškėja pagrindinėje byloje ir subrangovė pranešė mokesčių administracijai, kad subrangovės išrašytose sąskaitose faktūrose
         nurodytos neteisingos darbų baigimo datos.

      21      2008 m. rugsėjo 29 d. subrangovė užskaitymo pranešimais su numeriais 2007/0000000124, 2007/0000000125 ir 2007/0000000126 anuliavo
         neteisingas sąskaitas faktūras ir pakeitė jas naujomis sąskaitomis faktūromis su numeriais JESB20080000016, JESB20080000017
         ir JESB20080000018. Naujose sąskaitose faktūrose nurodyta darbų baigimo data atitiko pareiškėjos pagrindinėje byloje išrašytose
         sąskaitose faktūrose esančias datas.

      22      2009 m. sausio 21 d. sprendimu pirmosios instancijos mokesčių institucija pareikalavo pareiškėjos pagrindinėje byloje sumokėti,
         viena vertus, subrangovės paslaugoms tenkantį PVM, kurį ji buvo atskaičiusi nuo mokėtinos PVM sumos už ketvirtąjį 2007 m.
         ketvirtį, ir, kita vertus, – baudą bei delspinigius. Šios mokesčių administracijos nuomone, pareiškėja pagrindinėje byloje
         neturėjo teisės naudoti iš pradžių subrangovės išrašytų sąskaitų faktūrų, norėdama atskaityti PVM, nes tose faktūrose buvo
         nurodyta neteisinga jos darbų užbaigimo data. Anot administracijos, naujos pataisytos sąskaitos faktūros taip pat negalėjo
         pagrįsti PVM atskaitos, nes nebuvo užtikrinta nepertraukiama numeracija. Šiuo klausimu ji konstatavo, kad tą pačią dieną išrašytuose
         užskaitymo pranešimose ir pataisytose sąskaitose faktūrose naudojama skirtinga numeracija, nes užskaitymo pranešimų numeriai
         prasideda skaičiumi „2007“, o pataisytų sąskaitų faktūrų – raidžių ir skaičių kombinacija „JESB2008“.

      23      2009 m. balandžio 29 d. sprendimu APEH patvirtino 2009 m. sausio 21 d. pirmosios instancijos mokesčių institucijos sprendimą.

      24      Pareiškėja pagrindinėje byloje pateikė skundą Baranya Megyei Bíróság (Baranijos apygardos teismas).

      25      Savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Baranya Megyei Bíróság pažymi, kad pagal nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, kaip juos aiškina Legfelsőbb Bíróság (Vengrijos aukščiausiasis teismas) ir taiko mokesčių administracija, apmokestinamasis asmuo gali pasinaudoti teise į atskaitą
         tik remdamasis formos ir turinio prasme teisinga sąskaita faktūra. Todėl teisė į atskaitą nesuteikiama, jeigu sąskaitoje faktūroje
         yra bet kokia formos klaida. Nagrinėjamoje byloje dėl klaidingų subrangovės sąskaitose faktūrose nurodytų darbų baigimo datų
         mokesčių administracija nepripažino teisės į atskaitą, įgyvendintos remiantis šiomis sąskaitomis faktūromis, kurių turinys
         buvo teisingas. Mokesčių administracija niekuomet neginčijo, jog šiose sąskaitose faktūrose paminėti komerciniai sandoriai
         iš tiesų buvo įvykdyti už jose nurodytą atlyginimą.

      26      Šiomis aplinkybėmis Baranya Megyei Bíróság nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar nacionalinės nuostatos, įtvirtintos PVM įstatymo, galiojusio išrašant nagrinėjamas sąskaitas faktūras, 13 straipsnio 1 dalies
         16 punkte ir 1995 m. Finansų ministro įsakymo Nr. 24 (XI.22) 1/E straipsnio 1 dalyje, atitinka 2001 m. gruodžio 20 d. Tarybos
         direktyvos 2001/115 2 straipsnio [2 punkte] nustatytus sąskaitų faktūrų duomenis ir sąskaitos faktūros sąvoką, ypač atsižvelgiant
         į PVM įstatymo 13 straipsnio 1 dalies 16 punkto f papunktį?

      Jeigu būtų teigiamai atsakyta į šį klausimą:
      2.      Ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalimi, 18 straipsnio 1 dalies a punktu ir 22 straipsnio 3 dalies a–b punktais draudžiama
         valstybės narės praktika bausti už sąskaitų faktūrų, kurių pagrindu taikoma teisė į atskaitą, formalius trūkumus, tokią teisę
         atimant?

      3.      Ar siekiant pasinaudoti teise į atskaitą pakanka įvykdyti Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies b punkte nustatytus
         reikalavimus, ar šia teise galima pasinaudoti ir sąskaita faktūra priimama kaip autentiškas dokumentas tik jeigu kartu tenkinami
         visi Direktyvoje 2001/115 numatyti reikalavimai?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Pirminės pastabos
      27      Konstatuotina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo priimti sprendimą dėl nacionalinės
         teisės aktų arba nacionalinės praktikos atitikties Sąjungos teisei.

      28      Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors per prejudicinio sprendimo procesą Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl
         nacionalinės teisės nuostatų ar nacionalinės praktikos suderinamumo su Sąjungos teisės normomis, jis vis dėlto ne kartą nusprendė,
         kad yra kompetentingas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui bet kokį su šia teise susijusį išaiškinimą,
         leidžiantį jam įvertinti tokį suderinamumą, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje (žr. 2010 m. sausio 26 d.
         Sprendimo Transportes Urbanos y Servicios Generales, C‑118/08, Rink. p. I‑0000, 23 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      29      Taigi šioje byloje Teisingumo Teismas turi apriboti savo nagrinėjimą vien Sąjungos teisės nuostatomis, išaiškindamas jas taip,
         kad tai būtų naudinga prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris turi įvertinti nacionalinės teisės
         nuostatų ar nacionalinės praktikos suderinamumą su Sąjungos teise, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje
         (pagal analogiją žr. 2008 m. sausio 31 d. Sprendimo Centro Europa 7, C‑380/05, Rink. p. I‑349, 51 punktą).

      30      Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymas, kuriame daroma nuoroda
         į Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalį, 18 straipsnio 1 dalies a punktą ir 22 straipsnio 3 dalies a ir b punktus, susijęs
         su šių nuostatų išaiškinimu.

      31      Tačiau, remiantis Direktyvos 2006/112 411 ir 413 straipsniais, nuo 2007 m. sausio 1 d. ji panaikino ir pakeitė Šeštąją direktyvą.

      32      Kadangi visos pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susiklostė po 2007 m. sausio 1 d., pagrindinei bylai reikšmingas tik Direktyvos
         2006/112 nuostatų išaiškinimas.

      33      Aplinkybė, kad nacionalinis teismas formaliai suformulavo prejudicinius klausimus, darydamas nuorodą vien į Šeštosios direktyvos
         nuostatas, nesudaro Teisingumo Teismui kliūties pateikti šiam teismui visas išaiškinimo nuorodas, kurios gali būti naudingos
         sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, nesvarbu, ar jis padarė atitinkamas nuorodas savo klausimuose (šiuo klausimu žr.
         2009 m. spalio 27 d. Sprendimo ČEZ, C‑115/08, Rink. p. I‑0000, 81 punktą ir 2010 m. sausio 12 d. Sprendimo Petersen, C‑341/08, Rink. p. I‑0000, 48 punktą).

      34      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2006/112 trečios konstatuojamosios dalies, ji skirta išdėstyti naują
         galiojančių teisės aktų, be kita ko, ir Šeštosios direktyvos, redakciją, iš principo nepadarius esminių pakeitimų.

      35      Tokiomis sąlygomis darytina prielaida, kad prejudiciniais klausimais prašoma išaiškinti Direktyvos 2006/112 167 straipsnį,
         178 straipsnio a punktą, 220 straipsnio 1 punktą ir 226 straipsnį, kurie atitinka sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą įvardytas Šeštosios direktyvos nuostatas.

       Dėl esmės
      36      Savo klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos
         2006/112 167 straipsniu, 178 straipsnio a punktu, 220 straipsnio 1 punktu ir 226 straipsniu draudžiamas nacionalinis reglamentavimas,
         koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, arba tokiu reglamentavimu grindžiama praktika, kai atsisakoma pripažinti teisę į PVM
         atskaitą, jeigu sąskaitoje faktūroje dėl apmokestinamajam asmeniui patiektų prekių ar suteiktų paslaugų iš pradžių buvo klaidingų
         duomenų, kuriuos vėliau ištaisant nebuvo paisyta visų taikytinose nacionalinėse taisyklėse nustatytų sąlygų.

      37      Šiuo klausimu primintina, kad Direktyvos 2006/112 167 ir paskesniuose straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudėtinė
         PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji galioja visiems dėl anksčiau sudarytų sandorių taikomiems mokesčiams
         (žr., be kita ko, 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz, C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 18 punktą; 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt. , C‑110/98 – C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 43 punktą bei 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling, C‑439/04 ir C‑440/04, Rink. p. I‑6161, 47 punktą).

      38      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, jog nagrinėjamu atveju Direktyvos 168 straipsnio a punkte
         nustatytos materialinės sąlygos įvykdytos ir pareiškėja pagrindinėje byloje gali pasinaudoti teise atskaityti PVM, tenkantį
         subrangovės jai suteiktoms paslaugoms. Šios paslaugos buvo panaudotos apmokestinamojo asmens atitinkamoje valstybėje narėje
         vykdomų apmokestinamųjų sandorių reikmėms.

      39      Vis dėlto pagal Direktyvos 2006/112 178 straipsnio a punktą galimybė pasinaudoti šios direktyvos 168 straipsnio a punkte numatyta
         teise į atskaitą susieta su sąskaitos faktūros turėjimu. Taip pagal Direktyvos 2006/112 220 straipsnio 1 dalį sąskaita faktūra
         turi būti išrašyta už kiekvieną apmokestinamojo asmens prekių tiekimą ar paslaugų teikimą kitam apmokestinamajam asmeniui.

      40      Direktyvos 2006/112 226 straipsnyje patikslinama, kad, nepažeidžiant šioje direktyvoje nustatytų specialių nuostatų, pagal
         220 straipsnį išrašomose sąskaitose faktūrose PVM tikslais privalomai nurodyti turi būti tik šiame straipsnyje minėti rekvizitai.

      41      Tai reiškia, jog valstybėms narėms nėra leidžiama susieti teisės atskaityti PVM su sąskaitų faktūrų turiniui keliamomis sąlygomis,
         kurios nėra aiškiai numatytos Direktyvos 2006/112 nuostatose. Tokį aiškinimą patvirtina ir aptariamos direktyvos 273 straipsnis,
         kuriame numatyta, jog valstybės narės gali nustatyti kitas pareigas, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų
         tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, tačiau ši galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų
         faktūrų išrašymu susijusias prievoles, be tų, kurios, be kita ko, nustatytos šios direktyvos 226 straipsnyje.

      42      Pagrindinėje byloje teisė atskaityti PVM už subrangovės suteiktas paslaugas pareiškėjai buvo atsisakyta pripažinti dėl dviejų
         priežasčių. Viena vertus, pirminėse subrangovės išrašytose sąskaitose faktūrose buvo nurodytos neteisingos paslaugų suteikimo
         pabaigos datos. Kita vertus, dėl pataisytų sąskaitų faktūrų, kurių atveju neginčijama, jog jose nurodytos teisingos datos,
         buvo nuspręsta, kad jose neužtikrinta nepertraukiama numeracija, nes tą pačią dieną išrašytų užskaitymo pranešimų ir pataisytų
         sąskaitų faktūrų numeracija buvo skirtinga.

      43      Teisinga, kad, kaip pažymi Vengrijos vyriausybė, remiantis Direktyvos 2006/112 226 straipsnio 7 dalimi sąskaitoje faktūroje
         turi būti privalomai nurodyta tiksli data, kada buvo baigta teikti paslaugas. Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos
         medžiagos matyti, jog pirmosios instancijos mokesčių institucijai atsisakant pripažinti pareiškėjai pagrindinėje byloje teisę
         atskaityti PVM už jai subrangovės suteiktas paslaugas, ši institucija jau turėjo pastarosios pataisytas sąskaitas faktūras.
         Direktyvoje 2006/112 nedraudžiama ištaisyti neteisingų sąskaitų faktūrų.

      44      Atsižvelgiant į tai, kas konstatuota šio sprendimo 38 ir 41 punktuose, jeigu pataisytose sąskaitose faktūrose buvo visi Direktyvoje
         2006/112, būtent jos 226 straipsnyje, reikalaujami rekvizitai, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas, darytina prielaida, kad tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, visos esminės ir formalios
         sąlygos buvo įvykdytos, kad pareiškėja pagrindinėje byloje galėtų pasinaudoti teise atskaityti PVM už subrangovės suteiktas
         paslaugas. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad Direktyvos 2006/112 226 straipsnyje nenustatyta jokios pareigos, pagal kurią
         pataisytų sąskaitų faktūrų numeriai turi būti tos pačios serijos kaip ir užskaitymo pranešimai, kuriais panaikinamos neteisingos
         sąskaitos.

      45      Tokiomis aplinkybėmis į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 167 straipsnis, 178 straipsnio a punktas,
         220 straipsnio 1 punktas ir 226 straipsnis aiškintini taip, kad jie draudžia nacionalinį reglamentavimą arba praktiką, pagal
         kuriuos nacionalinės institucijos atsisako pripažinti apmokestinamojo asmens teisę atskaityti už jam suteiktas paslaugas mokėtiną
         ar sumokėtą mokestį iš mokėtino PVM sumos dėl to, kad atskaitos momentu jo turėtoje pradinėje sąskaitoje faktūroje buvo nurodyta
         neteisinga paslaugų teikimo pabaigos data ir vėliau pataisytos sąskaitos faktūros bei užskaitymo pranešimo, kuriuo panaikinama
         pradinė sąskaita faktūra, numeracija nėra nepertraukiama, jeigu įvykdomos esminės atskaitos sąlygos, o prieš atitinkamai institucijai
         priimant sprendimą apmokestinamasis asmuo pateikė jai pataisytą sąskaitą faktūrą, kurioje nurodyta teisinga minėto paslaugų
         teikimo užbaigimo data, net jei šios sąskaitos faktūros ir užskaitymo pranešimo, kuriuo panaikinama pradinė sąskaita faktūra,
         numeracija nėra nepertraukiama.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 167 straipsnis, 178 straipsnio
            a punktas, 220 straipsnio 1 punktas ir 226 straipsnis aiškintini taip, kad jie draudžia nacionalinį reglamentavimą arba praktiką,
            pagal kuriuos nacionalinės institucijos atsisako pripažinti apmokestinamojo asmens teisę atskaityti už jam suteiktas paslaugas
            mokėtiną ar sumokėtą mokestį iš mokėtino pridėtinės vertės mokesčio sumos dėl to, kad atskaitos momentu jo turėtoje pradinėje
            sąskaitoje faktūroje buvo nurodyta neteisinga paslaugų teikimo užbaigimo data ir vėliau pataisytos sąskaitos faktūros bei
            užskaitymo pranešimo, kuriuo panaikinama pradinė sąskaita faktūra, numeracija nėra nepertraukiama, jeigu įvykdomos esminės
            atskaitos sąlygos, o prieš atitinkamai institucijai priimant sprendimą apmokestinamasis asmuo pateikė jai pataisytą sąskaitą
            faktūrą, kurioje nurodyta teisinga minėto paslaugų teikimo užbaigimo data, net jei šios sąskaitos faktūros ir užskaitymo pranešimo,
            kuriuo panaikinama pradinė sąskaita faktūra, numeracija nėra nepertraukiama.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.


1997 m. balanžio 17 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Pedro Burdalo Trevejo ir kt. prieš Fondo Garantía Salarial. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Juzgado de lo Social nº 16 de Barcelona - Ispanija. # Direktyva 77/187/EEB. # Byla C-336/95.


1996 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 92/35/EEB - Direktyva 92/40/EEB. # Byla C-117/95.


2015 m. vasario 10 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Infocit - Prestação de Serviços, Comércio Geral e Indústria, Lda prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-85/14.


2001 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Azienda Agricola Monte Arcosu Srl prieš Regione Autonoma della Sardegna, Organismo Comprensoriale nº 24 della Sardegna ir Ente Regionale per l'Assistenza Tecnica in Agricoltura (ERSAT). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale civile e penale di Cagliari - Italija. # Žemės ūkis. # Byla C-403/98.


1973 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 79-72.


1991 m. lapkričio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Bureau européen des unions de consommateurs prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-170/89.


title: 2009 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Atsakomybė už aplinkos apsaugą - Direktyva 2004/35/EB - Siekis išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti. # Byla C-331/08.

text:
      2009 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
      (Byla C‑331/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Atsakomybė už aplinkos apsaugą – Direktyva 2004/35/EB – Siekis išvengti žalos aplinkai ir jos ištaisymas“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 8 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Priemonių, būtinų įgyvendinti 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos
                  direktyvą 2004/35/EB dėl atsakomybės už aplinkos apsaugą siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti) (OL L 143,
                  p. 56; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 8 t., p. 357), nepriėmimas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Pripažinti, kad nepriėmusi 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/35/EB dėl atsakomybės už aplinkos
                     apsaugą siekiant išvengti žalos aplinkai ir ją ištaisyti (atlyginti) įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Liuksemburgo
                     Didžioji Hercogystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 19 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.


title: 2008 m. lapkričio 19 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Rautaruukki Oyj prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo RAUTARUUKKI paraiška - Absoliutūs atsisakymo įregistruoti pagrindai - Apibūdinamasis pobūdis - Skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai bei 3 dalis - Pateikti įrodymai. # Byla T-269/06.

text:
      2008 m. lapkričio 19 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Rautaruukki prieš VRDT (RAUTARUUKKI)
      (Byla T‑269/06)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo RAUTARUUKKI paraiška – Absoliutūs atsisakymo įregistruoti pagrindai – Apibūdinamasis pobūdis – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai bei 3 dalis – Pateikti įrodymai“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Ieškinio pareiškimas Bendrijos teisme – Pirmosios instancijos teismo kompetencija
            (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalis; Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnis) (žr. 20
            ir 21 punktus)
      2.                     Procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai (Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnis; Pirmosios instancijos teismo procedūros
            reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 33–35 punktus)
      3.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys, apibūdinamieji arba bendriniai prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis) (žr. 50 ir 51 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2006 m. liepos 20 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 48/2006‑4) dėl žodinio prekių ženklo
                  RAUTARUUKKI įregistravimo kaip Bendrijos prekių ženklo.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Rautaruukki Oyj

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas RAUTARUUKKI visų pirma 6 klasės prekėms – paraiška Nr. 3608081

               Eksperto sprendimas:

               atmesti paraišką įregistruoti prekių ženklą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Rautaruukki Oyj bylinėjimosi išlaidas.


title: 2008 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # K-Swiss Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Apeliacinis skundas - Bendrijos prekių ženklas - Reglamentas (EB) Nr. 2868/95 - Terminas pareikšti ieškinį Pirmosios instancijos teisme - VRDT sprendimas - Pranešimas greituoju paštu - Termino pareikšti ieškinį skaičiavimas. # Byla C-144/07 P.

text:
      Byla C‑144/07 P
      K-Swiss Inc.
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 2868/95 – Terminas pareikšti ieškinį Pirmosios instancijos teisme – VRDT sprendimas – Pranešimas greituoju paštu – Termino pareikšti ieškinį skaičiavimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos prekių ženklas – Procedūros nuostatos – Pranešimas
      (Komisijos reglamento Nr. 2868/95 1 straipsnio 61 taisyklės 2 dalis ir 62 taisyklės 1 dalis)
      2.        Bendrijos prekių ženklas – Procedūros nuostatos – Pranešimas
      (Komisijos reglamento Nr. 2868/95 1 straipsnio 68 taisyklė)
      1.        Pranešimas greituoju paštu nėra pranešimas registruotu laišku su pranešimu apie gavimą Reglamento Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti
         Reglamentą Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo, 62 taisyklės 1 dalies prasme.

      (žr. 20–22 punktus)
      2.        Jeigu Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) negali įrodyti, kad apie dokumentą pranešta
         tinkamai, arba jeigu nebuvo laikomasi pranešimą reglamentuojančių nuostatų, bet adresatas minėtą dokumentą gavo, iš Reglamento
         Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo, 68 taisyklės matyti, kad Tarnyba gali pateikti
         įrodymą dėl šio dokumento gavimo datos ir ši data laikoma pranešimo apie dokumentą diena.

      (žr. 23 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. spalio 2 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 2868/95 – Terminas pareikšti ieškinį Pirmosios instancijos teisme – VRDT sprendimas – Pranešimas greituoju paštu – Termino pareikšti ieškinį skaičiavimas“
      Byloje C‑144/07 P
      dėl 2007 m. kovo 11 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo,
      K-Swiss Inc., įsteigta West Lake Village, (Jungtinės Valstijos), atstovaujama advokato H. E. Hübner,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamai O. Mondéjar Ortuño,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk (pranešėjas) ir
         P. Kūris,

      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. balandžio 10 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2008 m. gegužės 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu įmonė K‑Swiss Inc. (toliau – K‑Swiss) prašo panaikinti 2006 m. gruodžio 14 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo nutartį K‑Swiss prieš VRDT(Lygiagrečios juostelės ant bato) (T‑14/06, toliau – skundžiama nutartis), kuria jis pripažino nepriimtinu ieškinį dėl 2005 m. rugsėjo 26 d. Vidaus rinkos
         derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) sprendimo (byla R 1109/2004‑1, toliau – ginčijamas sprendimas),
         susijusio su prekių ženklo, vaizduojančio penkias lygiagrečias juosteles ant šoninės pavaizduoto bato dalies, registracijos
         kaip Bendrijos prekių ženklo, panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
      2        Pagal 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 17 sk.,1 t., p. 146) 63 straipsnio 5 dalį ieškinys dėl VRDT apeliacinių tarybų sprendimų Pirmosios instancijos
         teisme turi būti paduotas per du mėnesius nuo pranešimo apie Apeliacinės tarybos sprendimą dienos.

      3        Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalį nustatyti procesiniai terminai dėl nuotolių
         pratęsiami dešimčiai dienų, ir tas laikotarpis yra visiems vienodas.

      4        Pagal 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94 (OL L 303, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), iš dalies pakeisto 2005 m. birželio 29 d. Komisijos reglamentu
         (EB) Nr. 1041/2005 (OL L 172, p. 4, toliau – Reglamentas Nr. 2868/95), 61 taisyklės 1 ir 2 dalis:

      „1. Pranešimai, kuriuos turi parengti (VRDT) procesiniuose veiksmuose prieš (VRDT), perduodami dokumento originalo, jo nepatvirtintos
         kopijos arba kompiuteriu atspausdinto teksto pavidalu, kaip nurodyta 55 taisyklėje, arba jeigu tai susiję su šalių pateikiamais
         dokumentais – jų dublikatai arba nepatvirtintos kopijos.

      2. Pranešimo būdai:
      a) paštu pagal 62 taisyklę;
      b) įteikiant asmeniškai pagal 63 taisyklę;
      c) įdedant į (VRDT) patalpose skirtą pašto dėžutę pagal 64 taisyklę;
      d) faksimiliniu ryšiu ar kitomis techninėmis ryšių priemonėmis pagal 65 taisyklę;
      e) paskelbiant viešai pagal 66 taisyklę.“
      5        Reglamento Nr. 2868/95 62 taisyklės 1 ir 3 dalyse numatyta:

      „1. Sprendimai, kurie gali būti apskųsti per nurodytą terminą, šaukimai ir kiti (VRDT) pirmininko nustatyti dokumentai siunčiami
         registruotuoju laišku su pranešimu apie gavimą. Visi kiti pranešimai siunčiami įprastu paštu.

      <...>
      3. Jei pranešama registruotuoju laišku su pranešimu apie gavimą arba be jo, laikoma, kad jis adresatui įteiktas dešimtą dieną
         po jo išsiuntimo, išskyrus atvejus, kai laiškas nepasiekė adresato arba pasiekė jį vėliau. Bet kokio ginčo atveju, ar laiškas
         pasiekė paskirties vietą ir kada jis buvo įteiktas adresatui, atitinkamai nustato (VRDT).“

      (Pataisytas vertimas)
      6        Pagaliau šio reglamento 68 taisyklėje nustatyta:

      „Jei adresatas gauna dokumentą, bet (VRDT) negali įrodyti, kad jam buvo tinkamai pranešta, arba jei nebuvo laikomasi pranešimą
         reglamentuojančių nuostatų, laikoma, kad apie dokumentą buvo pranešta tą dieną, kurią (VRDT) nustato kaip gavimo datą.“

      (Pataisytas vertimas)
       Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiama nutartis
      7        2006 m. sausio 16 d. K‑Swiss Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo.

      8        Atskiru dokumentu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2006 m. balandžio 3 d., VRDT pateikė prieštaravimą
         dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį.

      9        Manydamas, kad bylos medžiagoje yra užtektinai informacijos, Pirmosios instancijos teismas, nesiimdamas jokių kitų veiksmų,
         skundžiama nutartimi priėmė sprendimą dėl minėto prašymo ir K‑Swiss pareikštą ieškinį atmetė kaip nepriimtiną.

      10      Minėtos nutarties 22–30 punktuose Pirmosios instancijos teismas pateikė šiuos savo sprendimo motyvus:

      „22      Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad, kaip teigia ieškovė, tokios (greitojo) pašto bendrovės kaip DHL atliekamo (ginčijamo) sprendimo įteikimo nėra tarp pranešimo būdų, numatytų Reglamento Nr. 2868/95 61 taisyklės 2 dalyje.
         Be to, reikia konstatuoti, kad nei VRDT, nei ieškovė, kuri iš tikrųjų aiškiai tvirtina, jog DHL atliekamas pristatymas nėra pranešimas paštu, neteigia, kad 2005 m. spalio 28 d. ieškovei DHL įteikta korespondencijos siunta buvo siųsta kaip registruotasis laiškas, nei kad DHL bendrovė apskritai gali siųsti tokius laiškus Vokietijoje, ir pagaliau kad ieškovei, be to, apie (ginčijamą) sprendimą pranešta
         kokiu nors kitu Reglamento Nr. 2868/95 61 taisyklės 2 dalyje ir šio reglamento 62 ‑ 66 taisyklėse numatytu būdu. Be kita ko,
         šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad ieškovei įteiktos DHL korespondencijos siuntos lydraštyje nėra jokios žymos, kad tai – registruotasis laiškas, bet pabrėžiama, jog minėtą korespondencijos
         siuntą „pristato tik DHL“.

      23      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškovei nebuvo pranešta apie (ginčijamą) sprendimą pagal Reglamento Nr. 2868/95 61 ir 62 taisyklių
         reikalavimus.

      24      Priešingai nei teigia ieškovė, vis dėlto remiantis šia aplinkybe negalima daryti išvados, kad šis ieškinys pareikštas per
         nustatytą terminą.

      25      Iš tikrųjų reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 2868/95 68 taisyklę „Pranešimo nesklandumai“, „jei adresatas gauna dokumentą,
         bet (VRDT) negali įrodyti, kad jam buvo tinkamai pranešta, arba jei nebuvo laikomasi pranešimą reglamentuojančių nuostatų,
         laikoma, kad apie dokumentą buvo pranešta tą dieną, kurią (VRDT) nustato kaip gavimo datą“.

      26      Visa ši nuostata turi būti suprantama kaip suteikianti VRDT galimybę nustatyti datą, kada adresatas gavo dokumentą, jeigu
         ji negali įrodyti, kad jam buvo tinkamai pranešta, arba jei nebuvo laikomasi pranešimą reglamentuojančių nuostatų, ir kaip
         susiejanti su šiuo įrodymu tinkamo pranešimo teisines pasekmes (2005 m. balandžio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Success‑Marketing prieš VRDT – Chipita (PAN & CO), T‑380/02 ir T‑128/03, Rink. p. II‑1233, 64 punktas).

      27      Šioje byloje šalys sutaria, kad 2005 m. spalio 28 d. ieškovė gavo DHL korespondencijos siuntą, kaip tai, be kita ko, patvirtina ir apeliacinių tarybų raštinės pildomas išsiųstų dokumentų registracijos
         žurnalas.

      28      Taigi pagal Reglamento Nr. 2868/95 68 taisyklę laikoma, kad apie (ginčijamą) sprendimą ieškovei pranešta 2005 m. spalio 28 d.
         ir todėl šioje byloje netaikoma Reglamento Nr. 2868/95 62 taisyklės 3 dalyje numatyta prielaida. Tai taip pat suderinama su
         Reglamento Nr. 2868/95 70 taisyklės 2 dalimi, kuri numato, kad „jei procesinis veiksmas yra pranešimas, įvykis, nuo kurio
         pradedamas skaičiuoti terminas, yra dokumento gavimas, jei nenustatyta kitaip“. Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką,
         susijusią su EB 230 straipsnio penktąja pastraipa, jeigu apie skundžiamą dokumentą buvo pranešta adresatui, terminas pareikšti
         ieškinį pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kurią minėtas adresatas jį gavo (šiuo klausimu žr. 1991 m. gegužės 29 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Bayer prieš Komisiją, T‑12/90, Rink. p. II‑219, apeliacine tvarka patvirtinto 1994 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimu Bayer prieš Komisiją, C‑195/91 P, Rink. p. I‑5619, 19 punktą).

      29      Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į tai, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 5 dalį ieškinys Pirmosios instancijos
         teisme turi būti paduotas per dviejų mėnesių nuo pranešimo apie Apeliacinės tarybos priimtą sprendimą dienos laikotarpį, kuris
         pagal Procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalį dėl nuotolių pratęsiamas visiems vienodu dešimties dienų laikotarpiu, reikia
         konstatuoti, kad terminas pareikšti ieškinį dėl (ginčijamo) sprendimo baigėsi 2006 m. sausio 9 dieną.

      30      Taigi nagrinėjamas ieškinys, pareikštas 2006 m. sausio 16 d., yra pavėluotas ir turi būti atmestas kaip nepriimtinas.“
       Šalių reikalavimai
      11      Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą nutartį,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      12      VRDT Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš K‑Swiss bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl apeliacinio skundo
      13      Apeliaciniame skunde apeliantė remiasi vieninteliu apeliacinio skundo pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 2868/95 61, 62
         ir 68 taisyklių pažeidimu.

       Šalių argumentai
      14      Nors K‑Swiss pripažįsta, kad 2005 m. spalio 28 d. ginčijamas sprendimas jai buvo įteiktas DHL bendrovės greituoju paštu, tačiau ji mano, kad reikia nustatyti, ar šis įteikimas turi būti laikomas kaip atliktas registruotuoju
         laišku su pranešimu apie gavimą Reglamento Nr. 2868/95 62 taisyklės 1 dalies prasme.

      15      Šiuo atžvilgiu apeliantė pabrėžia, kad pagal atliekamą funkciją dokumento įteikimo įrodymas, kurį pateikia toks greitojo pašto
         paslaugų teikėjas kaip DHL, tapatus įrodymui dėl registruotojo laiško su pranešimu apie gavimą, o skiriasi tik tai, kad pagal DHL teikiamą paslaugą pranešimas apie gavimą nėra grąžinamas siuntėjui.

      16      K‑Swiss taip pat nurodo, kad VRDT pakeitė praktiką, susijusią su pranešimu apie apeliacinių tarybų sprendimus, o iš 2006 m. gegužės
         10 d. minėtų tarybų prezidiumo instrukcijos, pateiktos VRDT raštinei, matyti, kad kai apie šiuos sprendimus pranešama paštu,
         yra siunčiamas registruotasis laiškas arba naudojamasi kurjerio paslaugomis. Taigi negalima manyti, kad VRDT sąmoningai imtųsi
         praktikos, dėl kurios atsirastų pranešimo nesklandumų Reglamento Nr. 2868/95 68 taisyklės prasme.

      17      Nors VRDT prašo atmesti apeliacinį skundą, vis dėlto ji patikslina, kad Pirmosios instancijos teismas negalėjo taikyti Reglamento
         Nr. 2868/95 68 taisyklės, nes pranešimas greituoju paštu nėra pranešimo nesklandumas. Iš tikrųjų, jos nuomone, šis pranešimo
         apie apeliacinių tarybų sprendimus būdas turi būti prilyginamas pranešimui paštu pagal šio reglamento 62 taisyklės nuostatas.

      18      Atvirkščiai, VRDT mano, kad minėtos taisyklės 3 dalyje nustatytos prielaidos, pagal kurią pranešant paštu laiškas laikomas
         įteiktu adresatui dešimtą dieną po jo išsiuntimo, gali būti nesilaikoma, kai yra įrodyta tikroji laiško įteikimo diena. Taigi
         VRDT konstatuoja, kad nagrinėjamu atveju terminas pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo baigėsi 2006 m. sausio 9 dieną.
         Todėl, atmesdamas ieškinį kaip nepriimtiną, Pirmosios instancijos teismas priėmė teisingą sprendimą, tačiau jis netinkamai
         taikė svarbias Reglamento Nr. 2868/95 nuostatas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      19      Reikia pabrėžti, kad Reglamento Nr. 2868/95 61 taisyklėje dėl „pranešimus reglamentuojančių bendrųjų nuostatų“ išvardyti visi
         galimi būdai, kuriais VRDT praneša apie savo sprendimus. Taigi šios taisyklės 2 dalyje patikslinama, kad gali būti pranešta
         paštu, įteikiant asmeniškai, įdedant į VRDT patalpose skirtą pašto dėžutę, faksimiliniu ryšiu ar kitomis techninėmis ryšių
         priemonėmis arba paskelbiant viešai.

      20      Be to, iš minėto reglamento 62 taisyklės 1 dalies matyti, kad pranešant paštu, kai kalbama apie sprendimą, kuris gali būti
         apskųstas per nurodytą terminą, kaip yra ginčijamo sprendimo atveju, apie jį turi būti pranešta registruotuoju laišku su pranešimu
         apie gavimą.

      21      Skundžiamos nutarties 22 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad šalys neteigia nei kad DHL bendrovės greituoju paštu pristatyta ir apeliantei įteikta korespondencijos siunta buvo siunčiama kaip registruotasis laiškas,
         nei kad ši bendrovė galėjo siųsti registruotuosius laiškus Vokietijoje, o šios korespondencijos siuntos lydraštyje nebuvo
         nurodyta, kad tai – registruotasis laiškas, bet pabrėžta, jog šią korespondencijos siuntą „pristato tik DHL“.

      22      Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė teisingą išvadą, kad toks pranešimas nėra „pranešimas registruotuoju laišku su
         pranešimu apie gavimą“ Reglamento Nr. 2868/95 62 taisyklės 1 dalies prasme.

      23      Tačiau, priešingai nei teigia VRDT, jeigu ji negali įrodyti, kad apie dokumentą pranešta tinkamai, arba jeigu nebuvo laikomasi
         pranešimą reglamentuojančių nuostatų, bet adresatas minėtą dokumentą gavo, iš Reglamento Nr. 2868/95 68 taisyklės, kurią tinkamai
         taikė Pirmosios instancijos teismas, matyti, kad VRDT gali pateikti įrodymą dėl šio dokumento gavimo datos ir ši data laikoma
         pranešimo apie dokumentą diena.

      24      Taigi Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad 2006 m. sausio 16 d. K-Swiss pareikštas ieškinys buvo pavėluotas ir turėjo būti atmestas kaip nepriimtinas.

      25      Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismas, skundžiamos nutarties 27 punkte pabrėžęs, kad šalys sutaria, jog 2005 m. spalio
         28 d. ieškovė DHL greituoju paštu gavo korespondencijos siuntą, šios nutarties 29 punkte konstatavo, kad, atsižvelgiant į Procedūros reglamento
         nuostatas ir Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 5 dalį, terminas pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo baigėsi 2006 m.
         sausio 9 dieną.

      26      Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, apeliacinis skundas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      27      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas
         iš apeliantės ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš K‑Swiss Inc. bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2015 m. birželio 18 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # CX prieš Europos Komisiją. # Byla F-5/14.