title: 2007 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Baudžiamoji byla prieš Fredrik Granberg.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hovrätten för Övre Norrland - Švedija.#Akcizo mokestis - Mineralinis kuras - Neįprastas transportavimas.#Byla C-330/05.

text:
      Byla C‑330/05
      Baudžiamasis procesas
      prieš
      Fredrik Granberg
      (Hovrätten för Övre Norrland prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Akcizo mokestis – Mineralinis kuras – Neįprastas transportavimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Akcizo mokestis – Direktyva 92/12 – Akcizu apmokestinami produktai –
            Valstybės narės, kurioje turi būti sumokėtas mokestis, nustatymas
      (Tarybos direktyvos 92/12 9 straipsnio 3 dalis)
      2.        Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Akcizo mokestis – Direktyva 92/12 – Akcizu apmokestinami produktai –
            Valstybės narės, kurioje turi būti sumokėtas mokestis, nustatymas
      (Tarybos direktyvos 92/12 9 straipsnio 3 dalis)
      3.        Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Akcizo mokestis – Direktyva 92/12 – Akcizu apmokestinami produktai –
            Valstybės narės, kurioje turi būti sumokėtas mokestis, nustatymas
      (Tarybos direktyvos 92/12 7 straipsnio 4 dalis ir 9 straipsnio 3 dalis)
      1.        Direktyvos 92/12 dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole,
         9 straipsnio 3 dalis bendrai neleidžia apmokestinti akcizo mokesčiu vartojimo valstybėje narėje šildymui skirto dyzelinio
         kuro, kurį kitoje valstybėje narėje įsigijo privatus asmuo savo reikmėms ir pats jį transportavo į minėtą vartojimo valstybę
         narę, neatsižvelgiant į transportavimo būdą.

      Iš tiesų valstybė narė gali pasinaudoti šioje nuostatoje numatyta teise tik tada, kai privatus asmuo transportuoja prekę tokiu
         būdu, kurį apima sąvoka „neįprastas transportavimas“, apibrėžta minėtoje nuostatoje.

      (žr. 31 ir 32 punktus bei rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        3 000 l šildymui skirto dyzelinio kuro transportavimas privataus asmens furgone esančiuose trijuose IBC konteineriuose reiškia
         „neįprastą transportavimą“ Direktyvos 92/12 dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu,
         judėjimu ir kontrole 9 straipsnio 3 dalies prasme.

      (žr. 41 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Direktyvos 92/12 dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole
         7 straipsnio 4 dalis, nedraudžia paskirties valstybės narės, kurioje akcizas yra mokėtinas, teisės aktų, kaip leidžia šios
         direktyvos 9 straipsnio 3 dalis, nustatančių visiems privatiems asmenims, asmeniškai ir savo reikmėms įsigijusiems šildymui
         skirto dyzelinio kuro kitoje valstybėje narėje, kurioje ši prekė buvo išleista vartojimui, ir patiems ją transportuojantiems
         į šią paskirties valstybę narę „neįprastu būdu“ 9 straipsnio 3 dalies prasme, pareigą pateikti akcizo mokesčio sumokėjimą
         užtikrinančią garantiją ir turėti lydraštį bei šios garantijos pateikimą įrodantį dokumentą.

      Iš tiesų, kaip išplaukia iš direktyvos tryliktos konstatuojamosios dalies ir 18 straipsnio, lydraščio tikslas yra būtent identifikuoti
         transportuojamas prekes, taip pat nustatyti jų mokestinį statusą; todėl negalima atmesti galimybės, jog paskirties valstybė
         narė privataus asmens šildymui skirto dyzelinio kuro neįprasto transportavimo atveju gali reikalauti, kad šis asmuo pateiktų
         tokius dokumentus.

      (žr. 54–56 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 15 d.(*)

      „Akcizo mokestis – Mineralinis kuras – Neįprastas transportavimas“
      Byloje C‑330/05
      dėl Hovrätten för Övre Norrland (Švedija) 2005 m. rugpjūčio 22 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. rugsėjo 6 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Fredrik Granberg,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano (pranešėjas), R. Schintgen, M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. lapkričio 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        F. Granberg, atstovaujamo advokato L. Lindström,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos K. Norman ir A. Kruse,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos, N. Dafniou, Z. Chatzipavlou ir S. Trekli,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Albenzio,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos J. Pietras,
      –        Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos E. Karlsson ir M.‑M. Josephides,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Mölls ir L. Ström van Lier,
      susipažinęs su 2007 m. vasario 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. vasario 25 d. Europos Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros
         tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1), iš dalies
         pakeistos 1992 m. gruodžio 14 d. Tarybos direktyva 92/108/EEB (OL L 390, p. 124, toliau – direktyva), 7 straipsnio 4 dalies
         ir 9 straipsnio 3 dalies išaiškinimo bei pastarosios nuostatos galiojimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas baudžiamojoje byloje, iškeltoje F. Granberg dėl neteisėtai į Švediją atgabento šildymui skirto
         dyzelinio kuro, tai yra mineralinio kuro direktyvos 9 straipsnio 3 dalies prasme.

      I –  Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos penkta, šešta, septinta, dvylikta ir trylikta konstatuojamosios dalys numato:

      „kadangi produktų pristatymo, laikymo iki pristatymo arba tiekimo savarankiška ūkine veikla besiverčiančiam prekybininkui
         arba viešajai įstaigai, jeigu jis įvyksta kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie buvo išleisti laisvai cirkuliuoti,
         atveju atsiranda pagrindas akcizams tiems produktams taikyti toje kitoje valstybėje narėje;

      kadangi už akcizais apmokestinamus produktus, kuriuos privatūs asmenys įsigyja ir vežasi savo reikmėms, mokestis turi būti
         pritaikytas toje šalyje, kurioje produktai buvo įsigyti;

      kadangi norėdamos nustatyti, ar akcizais apmokestinti produktai laikomi ne asmeniniais, bet komerciniais tikslais, valstybės
         narės privalo atsižvelgti į keletą kriterijų;

      <...>
      kadangi tam, kad mokestis būtų surinktas pagal valstybių narių nustatytus tarifus, turėtų būti numatyta tokių prekių gabenimo
         taikant laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą tvarka;

      kadangi šiuo tikslu visų pirma būtina numatyti, kad kiekviena siunta turi būti lengvai identifikuojama; kadangi būtina numatyti,
         kad siuntos mokestinis statusas turi būti iš karto identifikuojamas; kadangi dėl šios priežasties būtina parengti šiuos reikalavimus
         atitinkantį administracinį arba komercinį lydraštį; kadangi komercinio dokumento naudojimo atveju jame turi būti nurodomi
         pagrindiniai administracinio dokumento elementai.“

      4        Pagal 3 straipsnio 1 dalį ši direktyva Bendrijos lygiu taikoma mineraliniam kurui, alkoholiui ir alkoholiniams gėrimams, taip
         pat apdorotam tabakui.

      5        Direktyvos 6 straipsnio 1 dalis numato:

      „Akcizas tampa mokėtinu, kai produktai išleidžiami vartojimui <...>
      Akcizais apmokestinamų produktų išleidimas vartojimui – tai:
      a)      bet koks šių produktų išgabenimas, įskaitant ir neteisėtą, iš laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimo;
      b)      bet kokia šių produktų gamyba, įskaitant ir neteisėtą, kitaip nei taikant šiems produktams laikino akcizo mokėjimo atidėjimo
         režimą;

      c)      šių produktų importas, įskaitant ir neteisėtą, jeigu jiems nebuvo pritaikytas laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas.“
      6        Direktyvos 7 straipsnis nustato:

      „1.      Jeigu akcizais apmokestinami produktai, kurie jau buvo išleisti vartojimui vienoje valstybėje narėje, komerciniais tikslais
         yra laikomi kitoje valstybėje narėje, tuomet akcizas turi būti sumokėtas toje valstybėje narėje, kurioje šie produktai yra
         laikomi.

      <...>
      4.      1 dalyje nurodyti produktai gabenami iš vienos valstybės narės teritorijos į kitą su lydraščiu, kuriame turi būti svarbiausi
         18 straipsnio 1 dalyje nurodyto dokumento rekvizitai. Šio dokumento forma ir turinys nustatomi šios direktyvos 24 straipsnyje
         nurodyta tvarka.

      <...>“
      7        Pagal direktyvos 8 straipsnį:

      „Laikantis vidaus rinkos reguliavimo principų, akcizai privačių asmenų individualiam naudojimui įsigyjamiems bei jų gabenamiems
         produktams turi būti pritaikyti toje valstybėje narėje, kurioje šie produktai įsigyjami.“

      8        Direktyvos 9 straipsnio 3 dalis nustato:

      „Valstybės narės taip pat gali numatyti, kad vartojimo valstybėje narėje turi būti mokamas akcizas už kitoje valstybėje narėje
         jau išleistą vartojimui mineralinį kurą, jeigu privatūs asmenys arba kiti asmenys jų vardu neįprastu būdu transportuoja šiuos
         produktus. Neįprastas transportavimas – kuro gabenimas ne stacionariose transporto priemonių kuro talpose ar atitinkamuose
         atsarginio kuro kanistruose, taip pat šildymui skirto skystojo kuro gabenimas kitu būdu nei specialiose, šio kuro prekyba
         besiverčiančių asmenų vardu naudojamose transporto priemonėse.“

      9        Direktyvos 18 straipsnis numato:

      „1.      Neatsižvelgiant į galimą kompiuterizuotų procedūrų naudojimą, visi akcizu apmokestinami produktai, judantys iš vienos valstybės
         narės į kitą, taikant laikiną akcizo mokėjimo atidėjimo režimą, taip pat ir produktai, judantys jūros ar oro keliais tiesiai
         iš vieno Bendrijos uosto ar oro uosto į kitą, turi būti siunčiami kartu su lydraščiu, kurį surašo siuntėjas. Šis dokumentas
         gali būti administracinis arba komercinis dokumentas. Šio dokumento forma ir turinys bei procedūra, kurios reikia laikytis,
         jei tokio dokumento objektyviai naudoti negalima, turi būti nustatomi, laikantis 24 straipsnyje nustatytos tvarkos.

      2.      Kad prekes būtų galima identifikuoti ir patikrinti, krovinio pakuotės turi būti numeruojamos, o produktai apibūdinami 1 dalyje
         nurodytame dokumente. Prireikus siuntėjas privalo užplombuoti kiekvieną konteinerį, jeigu valstybė narė, iš kurios prekės
         išvežamos, pripažįsta transporto priemonę tinkama plombuoti, arba užplombuoti kiekvieną pakuotę.

      3.      Jeigu prekių gavėjas nėra įgaliotasis sandėlio savininkas arba registruotas prekybininkas, nepaisant 17 straipsnio nuostatų,
         kartu su 1 dalyje nurodytu dokumentu turi būti pateikiamas ir dokumentas, patvirtinantis, kad akcizas paskirties valstybėje
         narėje sumokėtas arba visi kiti su mokesčiu susiję formalumai atlikti laikantis paskirties valstybės narės atsakingų institucijų
         nustatytų sąlygų.

      Šiame dokumente turi būti nurodyta:
      –        atitinkamo už mokesčius atsakingos paskirties valstybės narės institucijos padalinio adresas,
      –        data bei informacija apie mokesčio sumokėjimą ar šio už mokesčius atsakingos institucijos padalinio priimtą mokesčio sumokėjimą
         užtikrinančią garantiją.

      <...>“.
       Nacionalinės teisės aktai
      10      Įstatymo dėl alkoholio, tabako ir mineralinio kuro produktų transportavimo ir kitų operacijų kontrolės, susijusios su akcizo
         mokesčiu (lag (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter, toliau – LPK), 1 skirsnio 4 straipsnis nustato:

      „Apmokestinamuoju asmeniu vadinamas akcizo mokėtojas pagal
      <...>
      3.      Energijos mokesčio įstatymo (lag (1994:1776) om skatt på energi, toliau – LSE) 4 skirsnio 1 straipsnio pirmosios pastraipos 1–5 punktus ar 7 punktą arba 2 straipsnį.“

      11      LSE 4 skirsnio 1 straipsnis numato:

      „Energijos mokestį privalo mokėti <...>:
      <...>
      5)      visi asmenys, <...> kurie į Švediją iš kitos Europos Bendrijos valstybės narės importuoja ar joje gauna kurą;
      <...>“
      12      LSE 4 skirsnio 1a straipsnis nustato:

      „Pagal 1 straipsnio 5 punktą mokestis nemokamas,
      <...>
      3)      už į Švediją savo reikmėms atgabentą kurą stacionariose transporto priemonių, laivų ar orlaivių kuro talpose ar atsarginio
         kuro kanistruose, kurių maksimali talpa yra 10 litrų.“

      13      Pagal LPK 1 skirsnio 6 straipsnį:

      „Akcizu apmokestinamas produktas gali būti transportuojamas, tik jei įvykdyti reikalavimai, susiję su lydraščiu, (mokesčio
         sumokėjimą užtikrinančia) garantija, garantijos pateikimo įrodymu ir deklaracija, išplaukiantys iš įstatymų, numatytų 2 straipsnyje
         ar nuostatų, numatytų 5 a straipsnyje.“

      14      Pagal LPK 5 skirsnio 1 straipsnį bet kuris asmuo, iš valstybės, kurios teritorijoje taikomi akcizus reglamentuojantys Bendrijos
         teisės aktai, į Švediją tyčia įvežęs akcizais apmokestinamų produktų, taip pažeidžiant šio įstatymo 1 skirsnio 6 straipsnį,
         dėl ko gali pasunkėti prekių transportavimo mokestinė kontrolė, dėl neteisėto akcizais apmokestinamų prekių transportavo baudžiamas
         laisvės atėmimo bausme iki dvejų metų. Jei pažeidimas laikomas lengvu, asmeniui skiriama piniginė bauda.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      2003 m. gruodžio 7 d. F. Granberg, keliaujantį furgonu iš Suomijos, sustabdė Švedijos muitinės poste Övertorneå. Muitininkai
         transporto priemonėje rado 3 000 l Suomijoje parduodamo šildymui skirto dyzelinio kuro. Šis dyzelinis kuras buvo transportuojamas
         uždengtoje kėbulo dalyje, supiltas į tris didelius IBC konteinerius. Šie IBC konteineriai buvo tokie, kokius naudoja profesionalūs
         prekiautojai būtent hidraulinei alyvai transportuoti. Minėtu dyzeliniu kuru turėjo būti šildomi F. Granberg namai, todėl jis
         buvo skirtas pastarojo asmeniniam naudojimui. Pagal LSK 4 skirsnio 1 straipsnį, kartu su LPK 1 skirsnio 4 straipsniu, ši prekė
         buvo laikoma apmokestinama akcizo mokesčiu.

      16      Prokuratūra F. Granberg iškėlė baudžiamąją bylą dėl to, kad jis apsunkino mokesčių kontrolę tiek, kiek prieš dyzelinio kuro
         transportavimą nepateikė kompetentingoms mokesčių institucijoms deklaracijos, mokėtinų mokesčių sumokėjimą užtikrinančios
         garantijos, įrodymo dėl tokios garantijos pateikimo ir supaprastinto lydraščio. 2004 m. gegužės 4 d. Sprendimu Haparanda tingsrätt (Haparanda (Švedija) teismas) paskyrė piniginę baudą už neteisėtą akcizu apmokestinamų produktų transportavimą.

      17      F. Granberg pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Hovrätten för Övre Norrland (Övre Norrland apeliacinis teismas). Jis sutiko su bylos aplinkybėmis, bet neigė padaręs nusižengimą. Iš tiesų jis tvirtino,
         kad taikydamas akcizo mokestį visam šildymui skirto dyzelinio kuro importui, nenumatydamas išimties ne tik „neįprastu“ transportu
         įvykdytam importui direktyvos 9 straipsnio 3 dalies prasme, Švedijos įstatymų leidėjas neperkėlė arba perkėlė neteisingai
         šios direktyvos nuostatas.

      18      Esant šioms aplinkybėms, Hovrätten för Övre Norrland nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar (direktyvos) 9 straipsnio 3 dalis bendrai suteikia valstybėms narėms galimybę netaikyti šildymui skirtam dyzeliniam kurui
         direktyvos 8 straipsnio, tai yra kad valstybės narės (teisės aktai) gali numatyti, jog privatus asmuo, mazutą įsigyjantis
         savo reikmėms kitoje valstybėje narėje, kurioje jis buvo išleistas vartojimui, ir pats jį transportuojantis į paskirties valstybę
         narę, turi šioje valstybėje narėje sumokėti akcizą, neatsižvelgiant į transportavimo būdą?

      2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar (direktyvos) 9 straipsnio 3 dalis yra suderinama su EB sutartyje nustatytu
         laisvo prekių judėjimo principu ir proporcingumo principu, atsižvelgiant į tai, kad atrodo, jog direktyvos 9 straipsnio 3 dalies
         tikslas yra neleisti privatiems asmenims transportuoti mineralinį kurą, nustatant principo, kad kai privatūs asmenys prekių
         įsigijo savo reikmėms ir patys jas transportavo, akcizas mokamas įsigijimo valstybėje narėje, išimtį, ir ar toks tikslas suderinamas
         su Europos Sąjungos Tarybos nurodytu direktyvos teisiniu pagrindu, ar direktyvos 9 straipsnio 3 dalis yra neteisėta?

      3.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar tai, kad privatus asmuo furgone transportuoja 3 000 l šildymui skirto
         dyzelinio kuro trijuose (IBC) konteineriuose, o tai gali būti leista komerciniam pavojingų prekių, būtent skysčių, transportavimui
         furgone, reiškia transportavimą neįprastu būdu (direktyvos) 9 straipsnio 3 dalies prasme?

      4.      Ar su (direktyvos) 7 straipsnio 4 dalimi suderinama tai, kad valstybė narė priima teisės nuostatą, kuri numato, jog privatus
         asmuo, įsigyjantis šildymui skirtą dyzelinį kurą savo reikmėms kitoje valstybėje narėje, kurioje jis jau buvo išleistas vartojimui,
         ir pats jį transportuojantis į paskirties valstybę narę neįprastu būdu direktyvos 9 straipsnio 3 dalies prasme, turi pateikti
         akcizo sumokėjimo užtikrinimo garantiją ir transportuodamas turėti supaprastintą lydraštį bei akcizo mokesčio sumokėjimą užtikrinančios
         garantijos pateikimo įrodymą?“

       Dėl prejudicinių klausimų

       Dėl pirmojo klausimo
      19      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 9 straipsnio 3 dalis
         bendrai leidžia valstybėms narėms apmokestinti akcizo mokesčiu šildymui skirtą dyzelinį kurą, kurį privatus asmuo įsigijo
         savo reikmėms kitoje valstybėje narėje, kurioje jis buvo išleistas vartojimui, ir pats jį transportavo į suvartojimo valstybę
         narę, neatsižvelgiant į transportavimo būdą.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      20      Lenkijos vyriausybė, Taryba ir Europos Bendrijų Komisija siūlo į šį klausimą atsakyti neigiamai.

      21      Jos tvirtina, kad direktyvos 9 straipsnio 3 dalis valstybėms narėms suteikia galimybę netaikyti direktyvos 8 straipsnio šildymui
         skirtam dyzeliniam kurui, kurį privatus asmuo į jų teritoriją atgabeno savo reikmėms, tik su sąlyga, kad šiuo tikslu pastarasis
         naudojo „neįprastą transportavimą“ 9 straipsnio 3 dalies prasme.

      22      Lenkijos vyriausybės ir Tarybos teigimu, pastaroji nuostata, leidžianti nukrypti nuo direktyvos 8 straipsnyje nustatytos bendros
         taisyklės, turi būti aiškinama siaurai. Šiuo klausimu Taryba pabrėžia, kad jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs
         leisti valstybėms narėms netaikyti 8 straipsnio privataus asmens šildymui skirto dyzelinio kuro transportavimui, jis tai būtų
         aiškiai numatęs.

      23      Laikydamosi priešingos nuomonės, Švedijos, Graikijos ir Italijos vyriausybės tvirtina, kad valstybės narės gali netaikyti
         direktyvos 8 straipsnio privačių asmenų transportuojamam šildymui skirtam skystajam kurui ir todėl apmokestinti šį produktą
         akcizu vartojimo valstybėje narėje, neatsižvelgiant į pasirinktą transportavimo būdą.

      24      Iš esmės Švedijos vyriausybė tvirtina, kad iš direktyvos 9 straipsnio 3 dalies formuluotės išplaukia, jog kiek tai susiję
         su šildymui skirtu dyzeliniu kuru, privatus asmuo neturi galimybės šios rūšies produktą transportuoti „įprastu“ būdu ir būti
         atleistas nuo akcizo mokesčio mokėjimo vartojimo valstybėje narėje. Iš tiesų šia nuostata siekiama valstybėms narėms leisti
         bendrai uždrausti privatiems asmenims transportuoti šildymui skirtą dyzelinį kurą.

      25      Graikijos ir Italijos vyriausybės savo ruožtu pastebėjo, kad šildymui skirto skystojo kuro, atsižvelgiant į jo specialų pobūdį,
         Bendrijos teisės aktų leidėjas neįtraukė į direktyvos 8 straipsnio taikymo apimtį. Iš tiesų, skirtingai nei kitų akcizu apmokestinamų
         produktų, pavyzdžiui, tabako ir alkoholinių gėrimų, šildymui skirto skystojo kuro įprastai individualiam naudojimui privatūs
         asmenys negabena. Taigi galima daryti išvadą, kad šios rūšies produktai transportuojami tik komerciniais tikslais.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      26      Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau nusprendė, direktyva norima nustatyti tam tikras akcizais apmokestinamų produktų laikymo,
         judėjimo ir kontrolės taisykles, siekiant užtikrinti vienodą akcizų taikymą visose valstybėse narėse (1998 m. balandžio 2 d.
         Sprendimo EMU Tabac ir kt., C‑296/95, Rink. p. I‑1605, 22 punktas; 2001 m. balandžio 5 d. Sprendimo Van de Water, C‑325/99, Rink. p. I‑2729, 39 punktas; 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Cipriani, C‑395/00, Rink. p. I‑11877, 41 punktas ir 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Joustra, C‑5/05, Rink. p. I‑11075, 27 punktas).

      27      Šiuo atžvilgiu direktyvos 8 straipsnis nustatė bendrą principą, pagal kurį akcizo mokestis už privačių asmenų savo reikmėms
         įsigytus ir jų pačių atsivežtus produktus mokėtinas valstybėje narėje, kurioje produktai įsigyti (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Joustra 31 ir 33 punktus).

      28      Tačiau, kalbant apie mineralinio kuro, jau išleisto vartojimui valstybėje narėje, įsigijimą, direktyvos 9 straipsnio 3 dalis
         leidžia nukrypti nuo 8 straipsnyje nustatytos bendros taisyklės ir taip pat numato, kad akcizas gali būti sumokėtas kitoje
         valstybėje narėje, į kurią šis kuras yra išvežtas vartojimui.

      29      Tačiau valstybės narės gali pasinaudoti šia teise, tik jei įvykdytos kelios sąlygos. Pagal 9 straipsnio 3 dalį akcizu apmokestintą
         mineralinį kurą turi transportuoti privatus asmuo ar kitas asmuo jo vardu „neįprastu būdu“, kuris šioje nuostatoje apibrėžtas
         taip: „kuro gabenimas ne stacionariose transporto priemonių kuro talpose ar atitinkamuose atsarginio kuro kanistruose, taip
         pat šildymui skirto skystojo kuro gabenimas kitu būdu nei specialiose, šio kuro prekyba besiverčiančių asmenų vardu naudojamose
         transporto priemonėse“.

      30      Taip pat svarbu priminti, kad aptariama nuostata, kaip nuo bendros taisyklės leidžianti nukrypti nuostata, turi būti aiškinama
         siaurai (šiuo klausimu ypač žr. 2001 m. sausio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑83/99, Rink. p. I‑445, 19 punktą; 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, C‑5/01, Rink. p. I‑11991, 56 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Stadt Sundern, C 43/04, Rink. p. I‑4491, 27 punktą).

      31      Iš to išplaukia, kad, priešingai nei teigia Švedijos vyriausybė, direktyvos 9 straipsnio 3 dalis neturėtų būti aiškinama kaip
         leidžianti apmokestinti akcizu taip pat vartojimo valstybėje narėje visą privataus asmens asmeniniais tikslais importuotą
         šildymui skirtą dyzelinį kurą, neatsižvelgiant į transportavimo būdą. Iš tiesų valstybė narė negali pasinaudoti šia teise,
         kai privatus asmuo transportuoja prekę tokiu būdu, kurio neapima sąvoka „neįprastas transportavimas“, apibrėžta šio sprendimo
         29 punkte nurodytoje nuostatoje.

      32      Todėl į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad direktyvos 9 straipsnio 3 dalis bendrai neleidžia apmokestinti
         akcizo mokesčiu vartojimo valstybėje narėje šildymui skirto dyzelinio kuro, kurį kitoje valstybėje narėje įsigijo privatus
         asmuo savo reikmėms ir pats jį transportavo į vartojimo valstybę narę, neatsižvelgiant į transportavimo būdą.

       Dėl antrojo klausimo
      33      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nereikia atsakyti į antrąjį klausimą.

       Dėl trečiojo klausimo
      34      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar 3 000 l šildymui skirto dyzelinio kuro
         transportavimas privataus asmens furgone esančiuose trijuose IBC konteineriuose reiškia „transportavimą neįprastu būdu“ direktyvos
         9 straipsnio 3 dalies prasme.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      35      Komisija teigia, kad direktyvos 9 straipsnio 3 dalis skirtingomis kalbomis šiuo klausimu ne visai sutampa. Ji tvirtina, kad
         todėl ši nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į jos turinį, priėmimo kontekstą ir griežto išimčių aiškinimo principą.
         Tad neįprasto transportavimo sąvokai nepriskiriamas tik privataus asmens sąskaita profesionalaus gabentojo vykdomas šildymui
         skirto dyzelinio kuro transportavimas sunkvežimiu cisterna. Atvirkščiai, tokio produkto transportavimas, kurį atlieka privatus
         asmuo IBC konteineriuose, aiškiai patenka į šią sąvoką.

      36      Italijos ir Lenkijos vyriausybės, padariusios tokią pačią išvadą kaip Komisija, pabrėžia 9 straipsnio 3 dalies, kurios aiškinimas
         nekelia abejonių, aiškumą ir tikslumą.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      37      Taigi, kaip buvo priminta šio sprendimo 29 punkte, pagal direktyvos 9 punkto 3 dalyje esantį apibrėžimą reikia suprasti, kad
         neįprastas transportavimas yra „kuro gabenimas ne stacionariose transporto priemonių kuro talpose ar atitinkamuose atsarginio
         kuro kanistruose, taip pat šildymui skirto skystojo kuro gabenimas kitu būdu nei specialiose, šio kuro prekyba besiverčiančių
         asmenų vardu naudojamose transporto priemonėse“.

      38      Iš šios nuostatos teksto išplaukia, kad šildymui skirto skystojo kuro transportavimas ne sunkvežimiais cisternomis turi būti
         laikomas neįprastu transportavimu.

      39      Toks aiškinimas pagrįstas šios nuostatos versijomis skirtingomis kalbomis. Ypač taip yra sąvokos „tankers“ anglų kalba, „autocisterne“
         italų kalba ir „cystern“ lenkų kalba atveju.

      40      Todėl reikia konstatuoti, kad privataus asmens šildymui skirto dyzelinio kuro transportavimas ne sunkvežimiu cisterna, o paprasčiausiu
         furgonu, kaip yra pagrindinėje byloje, yra „neįprastas transportavimas“ direktyvos 9 straipsnio 3 dalies prasme. Aplinkybė,
         kad šioje byloje minėtas dyzelinis kuras buvo trijuose IBC konteineriuose, neleidžia suabejoti šia išvada.

      41      Todėl į trečiąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, jog 3 000 l šildymui skirto dyzelinio kuro transportavimas privataus
         asmens furgone esančiuose trijuose IBC konteineriuose reiškia „neįprastą transportavimą“ direktyvos 9 straipsnio 3 dalies
         prasme.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      42      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 7 straipsnio 4 dalis
         leidžia valstybei narei reikalauti, jog privatus asmuo, transportuojantis šildymui skirtą dyzelinį kurą naudojimui savo reikmėms
         neįprastu būdu, pateiktų akcizo sumokėjimo užtikrinimo garantiją ir transportuodamas turėtų akcizo mokesčio sumokėjimą užtikrinančios
         garantijos pateikimo įrodymą bei lydraštį.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      43      Komisija teigia, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalis, kuri aprašo produktus, susijusius su to paties straipsnio 4 dalimi,
         numato tik produktus, „laikomus komerciniais tikslais“. Todėl ji tvirtina, kad pastaroji nuostata nesusijusi su privataus
         asmens savo reikmėms įsigytais produktais ir todėl netaikoma šioje pagrindinėje byloje. Šiuo atžvilgiu ji pabrėžia, kad iš
         direktyvos trečios, penktos, šeštos ir vienuoliktos konstatuojamųjų dalių išplaukia, jog pastaroji nustato neto skirtumą tarp
         prekių, kurios laikomos komerciniais tikslais ir transportuojamos kartu su dokumentais, ir prekių, laikomų asmeniniais tikslais,
         kurias transportuojant į kitą valstybę narę nereikalaujama turėti jokio dokumento.

      44      Komisija priduria, kad jokia direktyvos nuostata nenustato, jog jos 9 straipsnio 3 dalyje numatyti produktai turi būti gabenami
         su kokiu nors dokumentu ar turi būti pateikta garantija.

      45      Atvirkščiai, Švedijos ir Lenkijos vyriausybės tvirtina, kad iš direktyvos 9 straipsnio išplaukia, jog bet koks neįprastas
         transportavimas vykdomas komerciniais tikslais. Pirmoji iš šių vyriausybių priduria, kad ši nuostata pagrįsta principu, pagal
         kurį privatūs asmenys neturėtų galėti transportuoti mineralinį kurą. Todėl bet koks šio produkto transportavimas, net įvykdytas
         privataus asmens savo reikmėms, turi būti laikomas komercinio pobūdžio ir jam turi būti taikomos direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje
         nustatytos pareigos.

       Teisingumo teismo atsakymas
      46      Pirmiausia reikia priminti, kad direktyvos 7 straipsnio 4 dalis, susijusi su akcizais apmokestinamų produktų gabenimu su lydraščiu,
         nurodo šios direktyvos 18 straipsnio 1 dalį, kuri numato, kad visi akcizu apmokestinami produktai, judantys iš vienos valstybės
         narės į kitą, taikant laikinąjį akcizo mokėjimo atidėjimo režimą, turi būti siunčiami kartu su lydraščiu, kurį surašo siuntėjas.

      47      Direktyvos 18 straipsnio 3 dalis numato galimybę, kad kartu su šiuo dokumentu būtų pateikiamas ir dokumentas, patvirtinantis,
         jog akcizas paskirties valstybėje narėje sumokėtas arba visi kiti su mokesčiu susiję formalumai atlikti laikantis šios valstybės
         narės atsakingų institucijų nustatytų sąlygų. Pagal šią nuostatą pastarajame dokumente turi būti nurodyta būtent data bei
         informacija apie mokesčio sumokėjimą ar šio už mokesčius atsakingos institucijos padalinio priimtą mokesčio sumokėjimą užtikrinančią
         garantiją.

      48      Tai pabrėžiant reikia konstatuoti, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalis, numatanti, kad produktai turi būti transportuojami
         su šio straipsnio 4 dalyje nurodytu lydraščiu, apibrėžia tik „komerciniais tikslais laikomus“ produktus.

      49      Kaip Teisingumo Teismas jau nusprendė, direktyva nustato skirtumą tarp šių produktų ir produktų, kurių įsigyjama savo reikmėms
         ir kuriuos transportuojant nereikia jokių dokumentų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų EMU Tabac ir kt. 23 punktą ir Joustra 28 punktą).

      50      Iš tiesų tiek, kiek direktyvos 8 straipsnis numato, kad už asmeniniams tikslams laikomus produktus akcizo mokestis mokamas
         valstybėje narėje, kurioje produktai įsigyti, ši nuostata nereikalauja turėti jokio dokumento juos transportuojant į kitą
         valstybę narę (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo EMU Tabac ir kt. 24 punktą).

      51      Tačiau reikia priminti, kad šildymui skirtas dyzelinis kuras, kurį privatus asmuo įsigijo savo reikmėms ir pats transportavo
         neįprastu būdu, yra asmeniniams tikslams laikomas produktas. Todėl, atsižvelgiant į tai, kas minėta, direktyvos 7 straipsnio
         4 dalis nereikalauja, kad šis produktas būtų transportuojamas su lydraščiu.

      52      Taigi iš šios išvados išplaukia, kad valstybė narė negali reikalauti, jog šildymui skirtas dyzelinis kuras, laikomas asmeniniams
         tikslams, būtų transportuojamas su tokiu dokumentu.

      53      Tokia pareiga galėtų būti privaloma neįprastu būdu transportuojant mineralinį kurą, kai vartojimo valstybė narė, vykdydama
         direktyvos 9 straipsnio 3 dalyje numatytą pareigą, reikalauja sumokėti akcizo mokestį tam, kad galėtų kontroliuoti šio produkto
         padėtį mokesčių prasme.

      54      Iš tiesų, kaip išplaukia iš direktyvos tryliktos konstatuojamosios dalies ir 18 straipsnio, lydraščio tikslas yra būtent identifikuoti
         transportuojamas prekes, taip pat nustatyti jų mokestinį statusą.

      55      Todėl nereikėtų atmesti galimybės, jog paskirties valstybė narė privataus asmens šildymui skirto dyzelinio kuro neįprasto
         transportavimo atveju gali reikalauti, kad šis asmuo pateiktų lydraštį bei dokumentą, įrodantį, kad pateikta akcizo mokesčio
         sumokėjimą užtikrinanti garantija.

      56      Atsižvelgiant į minėtas išvadas, į ketvirtąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad direktyvos 7 straipsnio 4 dalis
         nedraudžia paskirties valstybės narės, kurioje akcizas yra mokėtinas, teisės aktų, kaip tai leidžia šios direktyvos 9 straipsnio
         3 dalis, nustatančių visiems privatiems asmenims, asmeniškai ir savo reikmėms įsigijusiems šildymui skirto dyzelinio kuro
         kitoje valstybėje narėje, kurioje ši prekė buvo išleista vartojimui, ir patiems ją transportuojantiems į šią paskirties valstybę
         narę „neįprastu būdu“ 9 straipsnio 3 dalies prasme, pareigą pateikti akcizo mokesčio sumokėjimą užtikrinančią garantiją ir
         turėti lydraštį bei šios garantijos pateikimą įrodantį dokumentą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      57      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1992 m. vasario 25 d. Europos Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais
            ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, iš dalies pakeistos 1992 m. gruodžio 14 d. Tarybos direktyva 92/108/EEB, 9 straipsnio
            3 dalis bendrai neleidžia apmokestinti akcizo mokesčiu vartojimo valstybėje narėje šildymui skirto dyzelinio kuro, kurį kitoje
            valstybėje narėje įsigijo privatus asmuo savo reikmėms ir pats jį transportavo į vartojimo valstybę narę, neatsižvelgiant
            į transportavimo būdą.
      2.      3 000 l šildymui skirto dyzelinio kuro transportavimas privataus asmens furgone esančiuose trijuose IBC konteineriuose reiškia
            „neįprastą transportavimą“ Direktyvos 92/12, iš dalies pakeistos Direktyva 92/108, 9 straipsnio 3 dalies prasme.
      3.      Direktyvos 92/12, iš dalies pakeistos Direktyva 92/108, 7 straipsnio 4 dalis nedraudžia paskirties valstybės narės, kurioje
            akcizas yra mokėtinas, teisės aktų, kaip tai leidžia šios direktyvos 9 straipsnio 3 dalis, nustatančių visiems privatiems
            asmenims, asmeniškai ir savo reikmėms įsigijusiems šildymui skirto dyzelinio kuro kitoje valstybėje narėje, kurioje ši prekė
            buvo išleista vartojimui, ir patiems ją transportuojantiems į šią paskirties valstybę narę „neįprastu būdu“ 9 straipsnio 3 dalies
            prasme, pareigą pateikti akcizo mokesčio sumokėjimą užtikrinančią garantiją ir turėti lydraštį bei šios garantijos pateikimą
            įrodantį dokumentą.
      Parašai.
      *Proceso kalba: švedų.


2011 m. gegužės 25 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Luis María Bombín Bombín prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-22/10.


2016 m. vasario 19 d. Bendrojo Teismo (vienas teisėjas) sprendimas.#Infinite Cycle Works Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo INFINITY paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas INFINI – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-30/15.


Pirmos instancijos teismo (vienas teisėjas) sprendimas 2004 m. kovo 17 d. # Giorgio Lebedef prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Pareigų paaukštinimas - Motyvavimas - Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-4/03.


title: 2009 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Jungtinę Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2006/40/EB - Motorinių transporto priemonių oro kondicionavimo sistema - Nevisiškas perkėlimas. # Byla C-187/09.

text:
      2009 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Jungtinę Karalystę
      (Byla C‑187/09)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2006/40/EB – Motorinių transporto priemonių oro kondicionavimo sistema – Nevisiškas perkėlimas“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 8 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2006 m. gegužės 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
                  2006/40/EB dėl dujų, išmetamų iš motorinių transporto priemonių oro kondicionavimo sistemų, ir iš dalies keičiančią Tarybos
                  direktyvą 70/156/EEB (OL L 161, p. 12), nepriėmimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis
      1.         Nepriėmusi 2006 m. gegužės 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai 2006/40/EB dėl dujų, išmetamų iš motorinių transporto
         priemonių oro kondicionavimo sistemų, ir iš dalies keičiančiai Tarybos direktyvą 70/156/EEB, įgyvendinti būtinų įstatymų ir
         kitų teisės aktų, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

      2.      Priteisti iš Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. liepos 2 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) prieš Cul de Sac Espacio Creativo SL ir Acierta Product & Position SA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Ispanija.#Reglamentas (EB) Nr. 6/2002 - Bendrijos dizainas - 14 ir 88 straipsniai - Teisės į Bendrijos dizainą turėtojas - Neregistruotas dizainas - Dizainas pagal užsakymą.#Byla C-32/08.

text:
      Byla C‑32/08
      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      prieš
      Cul de Sac Espacio Creativo SL
      ir
      Acierta Product & Position SA
      (Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Reglamentas (EB) Nr. 6/2002 – Bendrijos dizainas – 14 ir 88 straipsniai – Teisės į Bendrijos dizainą turėtojas – Neregistruotas dizainas – Dizainas pagal užsakymą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos dizainas – Teisė į Bendrijos dizainą – Dizaino sukūrimas esant darbo santykiams – Taikymo sritis
      (Tarybos reglamento Nr. 6/2002 14 straipsnio 3 dalis)
      2.        Bendrijos dizainas – Teisė į Bendrijos dizainą – Dizainerio teisės į Bendrijos dizainą perleidimas jo teisių perėmėjui
      (Tarybos reglamento Nr. 6/2002 14 straipsnio 1 dalis)
      1.        Reglamento Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 14 straipsnio 3 dalis, pagal kurią, jeigu dizainą sukūrė darbuotojas, vykdęs savo
         funkcijas arba darbdavio nurodymus, teisė į Bendrijos dizainą priklauso darbdaviui, išskyrus atvejus, kai yra kitoks susitarimas
         arba jeigu taikomuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta kitaip, netaikoma pagal užsakymą sukurtam Bendrijos dizainui.

      Iš tikrųjų Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo apibrėžti reglamento 14 straipsnio 3 dalyje numatytą specialią sistemą, darydamas
         nuorodą į konkrečią sutartinių santykių, būtent darbo santykių, rūšį, dėl to minėta dalis negali būti taikoma esant kitiems
         sutartiniams santykiams, kaip antai sutartiniai santykiai dėl pagal užsakymą kuriamo Bendrijos dizaino.

      (žr. 44, 51, 55 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Tokiu atveju, kuris, pirma, yra susijęs su pagal užsakymą sukurtu neregistruotu Bendrijos dizainu, ir kai, antra, pagal nacionalinį
         įstatymą toks dizainas neprilyginamas esant darbo santykiams sukurtam dizainui, Reglamento Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino
         14 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad teisė į Bendrijos dizainą priklauso dizaineriui, nebent jis pagal sutartį būtų
         ją perdavęs savo teisių perėmėjui.

      Galimybė pagal sutartį perduoti dizainerio teisę į Bendrijos dizainą jo teisių perėmėjui reglamento 14 straipsnio 1 dalies
         prasme, pirma, išplaukia iš paties šio straipsnio teksto ir, antra, atitinka minėtu reglamentu siekiamus tikslus. Šiuo atžvilgiu
         pritaikius Bendrijos dizaino apsaugą prie visų Bendrijos pramonės šakų poreikių, pagal sutartį perduodant teisę į Bendrijos
         dizainą, gali būti prisidedama prie pagrindinio tikslo užtikrinti veiksmingą Bendrijos dizaino suteikiamų teisių įgyvendinimą
         visoje Bendrijos teritorijoje. Apskritai sustiprinta pramoninio dizaino apsauga ne tik padeda pavieniams dizaineriams prisidėti
         prie Bendrijos didelės pažangos šioje srityje, bet ir skatina naujoves ir naujų gaminių kūrimą bei investicijas į jų gamybą.

      Tačiau būtent nacionalinis teismas turi išnagrinėti tokios sutarties turinį ir šiuo atžvilgiu nustatyti, ar teisę į neregistruotą
         Bendrijos dizainą dizaineris iš tikrųjų perdavė savo teisių perėmėjui, ir atlikdamas minėtą analizę taikyti sutartis reglamentuojančius
         teisės aktus tam, kad nustatytų, kas pagal reglamento 14 straipsnio 1 dalį turi teisę į neregistruotą Bendrijos dizainą.

      (žr. 62, 77–82 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. liepos 2 d.(*)

      „Reglamentas (EB) Nr. 6/2002 – Bendrijos dizainas – 14 ir 88 straipsniai – Teisės į Bendrijos dizainą turėtojas – Neregistruotas dizainas – Dizainas pagal užsakymą“
      Byloje C‑32/08,
      dėl 2008 m. sausio 18 d. Juzgado de lo Mercantil n°1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria (Ispanija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. sausio 28 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      prieš
      Cul de Sac Espacio Creativo SL,

      Acierta Product & Position SA,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič (pranešėjas), A. Tizzano, A. Borg Barthet ir E. Levits,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. sausio 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA), atstovaujamos advokatės J. Sanmartín Sanmartín,

      –        Cul de Sac Espacio Creativo SL, atstovaujamos advokato O. L. Herreros Chico,

      –        Acierta Product & Position SA, atstovaujamos advokatės T. Sánchez Morgado,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos I. Rao, padedamos baristerio S. Malynicz,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos I. Martínez del Peral ir H. Krämer,
      susipažinęs su 2009 m. kovo 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos
         dizaino (OL L 3, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 142) (toliau – reglamentas) 14 straipsnio
         1 bei 3 dalių ir 88 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (toliau – FEIA) ir bendrovių Cul de Sac Espacio Creativo SL (toliau – Cul de Sac) bei Acierta Product & Position SA (toliau – Acierta) dėl nuosavybės teisių į sieninių laikrodžių Bendrijos dizainą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Iš reglamento 1 konstatuojamosios dalies matyti, kad reglamentu siekiama sukurti „Bendrijos dizainą, kuriam suteikiama visoje
         Bendrijos teritorijoje galiojanti vienoda apsauga“.

      4        Reglamento 8 konstatuojamojoje dalyje numatyta:

      „Vidaus rinkos poreikiams pritaikyta prieinamesnė dizaino apsaugos sistema yra esminė Bendrijos pramonei.“
      5        Šio reglamento 9 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „Esmines šio reglamento nuostatas dėl dizaino įstatymo reikia suderinti su atitinkamomis (1998 m. spalio 13 d. Europos Parlamento
         ir Tarybos) direktyvos 98/71/EB (dėl teisinės dizaino apsaugos) (OL L 289, p. 28; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         13 sk., 21 t., p. 120) nuostatomis.“

      6        Pagal reglamento 16 konstatuojamąją dalį:

      „Kai kurios iš (Bendrijos pramonės šakų) sukuria daug trumpai rinkoje esančių gaminių dizainų, kai registracijos formalumais
         neapsunkinta apsauga yra privalumas, o apsaugos laikotarpio trukmė yra ne tokia reikšminga. <...>“

      7        Reglamento 21 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „<...> neregistruotasis Bendrijos dizainas turėtų tik suteikti teisę užkirsti kelią kopijų gamybai <...>.“
      8        Reglamento 25 konstatuojamojoje dalyje numatyta:

      „Pramonės šakoms, per trumpą laikotarpį sukuriančioms daug trumpalaikių dizainų, iš kurių tik keletas vėliau gali būti pradėti
         gaminti masiškai, daugiau privalumų teikia neregistruotasis Bendrijos dizainas. Be to, šios pramonės šakos taip pat jaučia
         poreikį lengviau pasinaudoti registruotuoju Bendrijos dizainu. Todėl šį poreikį galėtų patenkinti leidimas į vieną sudėtinę
         paraišką įtraukti keletą dizainų. Tačiau, siekiant <...> dizaino atsisakymą [kalbant apie <...> dizaino perleidimą] <...>
         kiekvienas sudėtinėje paraiškoje pateiktas dizainas gali būti nagrinėjamas atskirai.“

      9        Reglamento 31 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:

      „Šis reglamentas neužkerta kelio Bendrijos dizaino saugomiems dizainams taikyti pramoninės nuosavybės įstatymus ir kitus atitinkamus
         valstybių narių įstatymus, pavyzdžiui, įstatymus, susijusius su registruotojo dizaino apsauga arba su neregistruotaisiais
         dizainais <...>“

      10      Pagal reglamento 1 straipsnio 2 dalies a punktą:

      „2.      Saugomas dizainas:
      a)      „neregistruotasis Bendrijos dizainas“, jei dizainas viešai skelbiamas šiame reglamente nustatyta tvarka;“
      11      Pagal šio straipsnio 3 dalį:

      „Bendrijos dizainas yra unitarinis. Jis vienodai galioja visoje Bendrijoje. Negalima jo <...> perduoti <...> kitaip, kaip
         tik visoje Bendrijoje. Šis principas galioja ir yra reikšmingas visais atvejais, nebent šis reglamentas numato kitaip.“

      12      Reglamento II antraštinėje dalyje „Dizainų teisė“, be kita ko, numatytas 1 skirsnis „Apsaugos reikalavimai“, kuriame įtvirtinti
         3–9 straipsniai, 3 skirsnis „Teisė į Bendrijos dizainą“, kuriame įtvirtint 14–18 straipsniai, ir 5 skirsnis „Negaliojimas“,
         kuriame įtvirtinti 24–36 straipsniai.

      13      Reglamento 3 straipsnio a punkte „dizainas“ apibrėžiamas kaip „viso gaminio ar jo dalies vaizdas, susidarantis dėl paties
         gaminio ir (arba) jo ornamentikos, specifinių linijų, kontūrų, spalvų, formos, tekstūros ir (arba) medžiagų savybių“.

      14      Reglamento 11 straipsnio „Neregistruotojo Bendrijos dizaino įsigaliojimas ir jo apsaugos galiojimo terminas“ 1 dalyje nustatyta:

      „Šio reglamento 1 skirsnio reikalavimus atitinkantis dizainas saugomas kaip [neregistruotas] Bendrijos dizainas trejus metus
         nuo tos datos, kai tas dizainas pirmą kartą tapo prieinamas Bendrijos visuomenei.“

      15      Reglamento 14 straipsnio „Teisė į Bendrijos dizainą“ 1–3 dalyse nustatyta:

      „1.      Teisė į Bendrijos dizainą priklauso dizaineriui arba jo teisių perėmėjui.
      <...>
      3.      Jeigu dizainą sukūrė darbuotojas, kuris vykdė savo funkcijas arba darbdavio nurodymus, teisė į Bendrijos dizainą priklauso
         darbdaviui, išskyrus atvejus, jeigu yra kitoks susitarimas arba jeigu nacionaliniai įstatymai nustato kitokią tvarką [jeigu
         taikomuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta kitaip].“

      16      Reglamento 19 straipsnio „Bendrijos dizaino suteikiamos teisės“ 2 dalyje nustatyta:

      „Neregistruotasis Bendrijos dizainas suteikia jo savininkui teisę neleisti atlikti šio straipsnio 1 dalyje minėtų veiksmų
         tik tuo atveju, kai naudojimas yra užginčytas, nes saugomas dizainas buvo nukopijuotas.“

      17      Reglamento 25 straipsnio „Negaliojimo pagrindai“ 1 dalies c punkte numatyta, kad Bendrijos dizaino registracija gali būti
         pripažinta negaliojančia tik „teismui priėmus sprendimą, kad teisės turėtojas neturi teisės į Bendrijos dizainą pagal 14 straipsnio
         nuostatas“.

      18      27 straipsnio „Bendrijos dizainai kaip nacionalinio dizaino teisės“ 1 dalyje nurodyta:

      „Jeigu 28, 29, 30, 31 ir 32 straipsniuose nenustatyta kitokia tvarka, Bendrijos dizainas, kaip nuosavybės teisės objektas,
         nagrinėjamas kaip visuma visoje Bendrijos teritorijoje ir yra vertinamas kaip teisė į nacionalinį dizainą, suteikta valstybėje
         narėje, kurioje:

      a)      atitinkamą datą yra teisių savininko buveinė ar gyvenamoji vieta; arba
      b)      atitinkamą datą teisių turėtojas yra įsikūręs, jeigu a punktas negalioja [jeigu a punktas netaikomas].
      <...>“
      19      Reglamento IX antraštinėje dalyje „Ginčai dėl Bendrijos dizainų pažeidimo ir galiojimo“ numatytas 2 skirsnis „Ginčai dėl Bendrijos
         dizainų pažeidimo ir galiojimo [registracijos galiojimo]“, kuriame yra 88 straipsnis.

      20      Šio straipsnio „Taikytina teisė“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Bendrijos dizainų teismai taiko šio reglamento nuostatas.
      2.      Visiems klausimams, kurių nereglamentuoja šis reglamentas, Bendrijos dizainų teismai taiko savo nacionalinę, įskaitant tarptautinę
         privatinę, teisę.“

      21      96 straipsnio „Santykis su kitomis nacionaliniuose įstatymuose numatytomis apsaugos formomis“ 1 dalyje numatyta:

      „Šio reglamento nuostatos nepažeidžia [taikomos nepažeidžiant] jokių Bendrijos arba atitinkamos valstybės narės teisės normų,
         reglamentuojančių neregistruotuosius dizainus <...>“

      22      Pagal Direktyvos 98/71 3 konstatuojamąją dalį šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių teisinės dizaino apsaugos įstatymus.

      23      Šios direktyvos 2 straipsnyje nurodyta, kad ji taikoma teisėms į dizainą, registruotoms valstybių narių centriniuose pramoninės
         nuosavybės biuruose ar Beniliukso dizaino biure.

      24      Pagal Direktyvos 98/71 11 straipsnio 1 dalies c punktą:

      „Dizainą atsisakoma registruoti arba, jei tas dizainas buvo registruotas, teisė į dizainą skelbiama negaliojančia [dizaino
         registracija pripažįstama negaliojančia]:

      <...>
      c)      jei pareiškėjas arba teisės į dizainą turėtojas [savininkas] negali jos reikalauti pagal atitinkamos valstybės narės teisę
         <...>“.

       Nacionalinės teisės aktai
      25      2003 m. liepos 7 d. Įstatyme Nr. 20/2003 dėl pramoninio dizaino teisinės apsaugos (ley 20/2003, de Protección Jurídica del
         Diseño Industrial) (BOE, 2003 m. liepos 8 d., p. 26348, toliau – LPJDI) aptariamas tik registruotas dizainas.

      26      LPJDI 14 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „teisė registruoti dizainą priklauso dizaineriui arba teisių perėmėjui“.

      27      LPJDI 15 straipsnyje „Dizainas, sukurtas pagal darbo sutartį arba pagal paslaugų sutartį“ nustatyta:

      „Jei dizainą, vykdydamas savo funkcijas arba darbdavio nurodymus, sukuria darbuotojas arba jis sukuriamas vykdant užsakymą
         pagal paslaugų sutartį, teisė registruoti dizainą priklauso darbdaviui arba sutarties šaliai, kuri pavedė dizainą sukurti,
         nebent sutartyje numatyta kitaip.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      28      FEIA parengė projektą D’ARTES, pagal kurį penkiasdešimt įvairių šakų amatininkų dirbtuvių galėjo, pasinaudodamos profesionalo
         parengtu dizaino projektu, kurti parduoti skirtus daiktus.

      29      AC&G SA bendrovė (toliau – AC&G), kaip projekto organizatorė, nustatė D'ARTES projekto fizinius vykdymo parametrus ir buvo įgaliota
         parinkti dizainerius bei sudaryti su jais sutartis.

      30      Tokiomis aplinkybėmis AC&G sudarė su Cul de Sac žodinę sutartį, kuriai nebuvo taikomas Ispanijos darbo kodeksas ir pagal kurią Cul de Sac buvo įpareigota sukurti dizainą ir kuriant naują prekių kolekciją teikti amatininkui techninę pagalbą. Už šią paslaugą AC&G
         sumokėjo Cul de Sac 1 800 EUR (be mokesčių).

      31      Cul de Sac sukūrė sieninių laikrodžių su gegute seriją, kuriuos pagal D'ARTES projektą pagamino amatininkė Verónica Palomares ir kurie
         2005 m. balandžio mėn. buvo pristatyti kaip „Santamaría“ kolekcija.

      32      Vėliau Cul de Sac ir Acierta gamino ir pardavinėjo laikrodžius su gegute TIMELESS kolekcijos pavadinimu.

      33      FEIA, manydama, kad šie laikrodžiai su gegute yra neregistruoto Bendrijos dizaino („Santamaría“ kolekcija) kopija, o ji yra
         šio dizaino savininkė tiek dėl to, kad remia D'ARTES projektą, tiek dėl to, kad iš esmės jį finansuoja, ir remdamasi AC&G
         jai perduotomis išimtinėmis teisėmis naudoti produktus, sukurtus išleidžiant pirmąją seriją pagal minėtą projektą, pareiškė
         ieškinį Cul de Sac ir Acierta dėl teisių į minėtą Bendrijos dizainą pažeidimo ir subsidiairiai dėl nesąžiningos konkurencijos.

      34      FEIA visų pirma tvirtina, kad pagal LPJDI 15 straipsnį jai priklauso nuosavybės teisės į „Santamaría“ kolekcijos laikrodžių
         neregistruotą Bendrijos dizainą, nes Cul de Sac juos sukūrė pagal AC&G, veikusios kaip „akivaizdi“ FEIA atstovė, užsakymą teikiant paslaugas už atlygį.

      35      Cul de Sac ir Acierta ginčija tai, kad AC&G ir (arba) FEIA buvo ar yra minėto dizaino savininkės, todėl ir tai, kad FEIA galėjo pareikšti ieškinį.

      36      Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria mano, kad FEIA galėtų remtis nuosavybės teisėmis į pagrindinėje byloje nagrinėjamą dizainą, tik jeigu AC&G, kuri jas perdavė
         FEIA, pati turėtų teises į minėtą dizainą.

      37      Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Reglamento Nr. 6/2002 14 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma tik Bendrijos dizainui, sukurtam esant
         darbo santykiams, kai dizaineris (autorius) yra siejamas darbo teisės reglamentuojama sutartimi, kuriai būdingas pavaldumas
         ir darbas kito asmens naudai?

      2.      Ar Reglamento Nr. 6/2002 14 straipsnio 3 dalyje vartojamos sąvokos „darbuotojas“ ir „darbdavys“ aiškintinos plačiai, kaip
         apimančios ne tik su darbo santykiais susijusius atvejus, kai, pavyzdžiui, pagal civilinę (komercinę) sutartį (taigi nesant
         pavaldumo, darbo kito asmens naudai ir įprastumo) tam tikras asmuo (autorius) kitam įsipareigoja sukurti dizainą už tam tikrą
         kainą ir dėl to suprantama, kad dizainas priklauso užsakovui, nebent sutartyje nurodyta kitaip?

      3.      Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, remiantis tuo, kad dizainą sukūrus faktinės situacijos esant darbo santykiams
         ir nesant darbo santykių skiriasi:

      a)      Ar reikia taikyti bendrą Reglamento Nr. 6/2002 14 straipsnio 1 dalies taisyklę ir dėl to teisė į dizainą priklauso dizaineriui,
         jei šalys sutartyje nenumatė kitaip?

      b)      Ar Bendrijos dizaino teismas turi remtis nacionalinės teisės aktais dėl dizaino, remiantis Reglamento Nr. 6/2002 88 straipsnio
         2 dalimi?

      4.      Jei reikia remtis nacionalinės teisės aktais, ar galima taikyti tokius nacionalinės teisės aktus, kurie (kaip Ispanijos teisės
         atveju) vienodai traktuoja esant darbo santykiams sukurtą dizainą (šis priklauso darbdaviui, jei kitaip nenumatyta sutartyje)
         ir pagal užsakymą sukurtą dizainą (šis priklauso užsakovui, jei kitaip nenumatyta sutartyje)?

      5.      Jei į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar toks sprendimas (dizainas priklauso užsakovui, jei sutartyje nenumatyta
         kitaip) neprieštarauja neigiamam atsakymui į antrąjį klausimą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų, susijusių su reglamento 14 straipsnio 3 dalies taikymo sritimi
      38      Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar reglamento 14 straipsnio 3 dalis taip pat taikoma Bendrijos dizainui, sukurtam pagal užsakymą, taigi nesant darbo santykių.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      39      FEIA ir Jungtinės Karalystės vyriausybė išreiškė nuomonę, kad reglamento 14 straipsnio 3 dalį reikia taikyti ir pagal užsakymą
         sukurtam dizainui, ir manė, kad ši nuostata ir, konkrečiai kalbant, sąvokos „darbdavys“ bei „darbuotojas“, į kurias joje daroma
         nuoroda, turi būti aiškinamos ne tik remiantis šios nuostatos tekstu, bet ir atsižvelgiant į sistemos, kurioje šios sąvokos
         įtvirtintos, bendrą struktūrą ir tikslus.

      40      Atvirkščiai, Europos Bendrijų Komisija, Cul de Sac ir Acierta siūlo nuspręsti, kad reglamento 14 straipsnio 3 dalyje numatyta taisyklė taikoma tik dizainui, sukurtam esant pavaldumu grindžiamiems
         darbo santykiams.

      41      Acierta ir Komisija taip pat pabrėžia, kad 14 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta nuo minėto straipsnio 1 dalyje nurodyto bendrojo principo
         leidžianti nukrypti taisyklė ar šio principo išimtis, kurios negalima aiškinti plačiai ar pagal analogiją taikyti aiškiai
         nenumatytais atvejais.

      42      Pagaliau Komisija mano, kad siūlomą aiškinimą pagrindžia reglamento parengiamieji darbai bei jo priėmimo procedūra ir jis
         atitinka Bendrijos bei tarptautinės teisės aktus dėl pramoninės nuosavybės teisių.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      43      Kaip matyti iš reglamento 14 straipsnio 1 dalies, teisė į Bendrijos dizainą priklauso dizaineriui arba jo teisių perėmėjui.

      44      Tačiau iš minėto straipsnio 3 dalies matyti, kad jeigu dizainą sukūrė darbuotojas, kuris vykdė savo funkcijas arba darbdavio
         nurodymus, teisė į Bendrijos dizainą priklauso darbdaviui, išskyrus atvejus, kai yra kitoks susitarimas arba jeigu taikomuose
         nacionalinės teisės aktuose nustatyta kitaip.

      45      Todėl reikia atmesti FEIA ir Jungtinės Karalystės vyriausybės argumentus, kad, be kita ko, minėtoje dalyje vartojamas sąvokas
         „darbdavys“ ir „darbuotojas“ reikia aiškinti plačiai, siekiant jas taikyti ir pagal užsakymą sukurto dizaino atveju.

      46      Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad šioje dalyje Bendrijos teisės aktų leidėjas įtvirtino specialią Bendrijos dizaino, sukurto
         esant darbo santykiams, sistemą.

      47      Tai konkrečiai matyti iš aplinkybės, kad rengdamas minėtos dalies tekstą Bendrijos dizaino, sukurto esant darbo santykiams,
         savininkui apibūdinti jis pasirinko „darbdavio“, o ne akivaizdžiai platesnę „komitento“ sąvoką.

      48      Be to, iš reglamento 14 straipsnio 3 dalies matyti, kad „darbdavys“ tampa Bendrijos dizaino savininku, kai „darbuotojas“ sukuria
         tokį dizainą vykdydamas savo funkcijas arba darbdavio nurodymus.

      49      Kalbant apie sąvoką „darbuotojas“, taip pat reikia konstatuoti, kad, kiek tai susiję su dizainą kuriančiu asmeniu, Bendrijos
         teisės aktų leidėjas nepasirinko minėtoje nuostatoje įtvirtinti akivaizdžiai platesnės „komisionieriaus“ sąvokos. Todėl sąvoka
         „darbuotojas“ apima asmenis, kurie, kurdami Bendrijos dizainą esant darbo santykiams, yra pavaldūs „darbdaviui“.

      50      Kalbant apie minėtos dalies nuostatą „jeigu yra kitoks susitarimas arba jeigu taikomuose nacionalinės teisės aktuose nustatyta
         kitaip“, reikia pastebėti, kad ja darbo sutarties šalims darbo sutartyje suteikiama galimybė numatyti, o valstybėms narėms
         savo nacionalinės teisės aktuose – nustatyti, kad „darbutojas“ yra Bendrijos dizaino savininkas, jeigu tiek vienu, tiek kitu
         atveju šis dizainas sukurtas esant darbo santykiams.

      51      Iš to matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo apibrėžti reglamento 14 straipsnio 3 dalyje numatytą specialią sistemą,
         darydamas nuorodą į konkrečią sutartinių santykių, būtent darbo santykių, rūšį, dėl to minėta dalis negali būti taikoma esant
         kitiems sutartiniams santykiams, kaip antai sutartiniai santykiai dėl pagal užsakymą sukuriamo Bendrijos dizaino.

      52      Šį aiškinimą taip pat pagrindžia reglamento parengiamieji darbai.

      53      Šiuo atžvilgiu Komisija tvirtina, kad pateiktoje Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl Bendrijos dizaino pasiūlymo
         motyvų santraukoje (1993 m. gruodžio 3 d. KOM (93) 324, galutinis) nurodyta, kad darbdavys yra Bendrijos dizaino savininkas,
         jeigu šį dizainą sukūrė darbuotojas, vykdydamas pagal darbo sutartį jam tenkančias funkcijas.

      54      Be to, kaip teigia Komisija ir kaip matyti iš generalinio advokato išvados 27–32 punktų, nors iš tiesų Komisijos siūlytame
         pirmajame reglamento projekte, be nuostatos dėl nuosavybės teisių į darbuotojo sukurtą Bendrijos dizainą, taip pat buvo aiški
         nuostata dėl nuosavybės teisių į pagal užsakymą sukurtą Bendrijos dizainą, reglamente šios nuostatos neliko.

      55      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad reglamento 14 straipsnio 3 dalis
         netaikoma pagal užsakymą sukurtam Bendrijos dizainui.

       Dėl trečiojo klausimo a punkto, susijusio su reglamento 14 straipsnio 1 dalies išaiškinimu
      56      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reglamento 14 straipsnio 1 dalį
         reikia aiškinti taip, kad teisė į Bendrijos dizainą priklauso dizaineriui, nebent jis pagal sutartį būtų ją perdavęs savo
         teisių perėmėjui.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      57      FEIA mano, kad visą 14 straipsnį reikia aiškinti atsižvelgiant į reglamentu siekiamus tikslus ir į teisės aktų leidėjo norą
         šią sritį minimaliai reglamentuoti teisės aktais. Konkrečiai FEIA remiasi, pirma, reglamento 27, 88 ir 96 straipsniais, kuriuose
         daroma nuoroda į nacionalinės teisės aktus ir leidžiama šiuose teisės aktuose numatyti didesnę dizaino apsaugą negu nustatyta
         reglamente, ir, antra, reglamento 6, 8 ir 9 konstatuojamosiomis dalimis, kuriose nurodomi reikalavimai, susiję su subsidiarumo
         ir proporcingumo principų laikymusi, ir nustatomas tikslas suderinti esmines reglamento nuostatas su atitinkamomis Direktyvos 98/11
         nuostatomis.

      58      Be to, FEIA siūlo aiškinti reglamento 14 straipsnio 1 dalyje minimą „teisių perėmėjo“ sąvoką taip, kad ji apima įvairius įmanomus
         teisės į dizainą įgijimo būdus, numatytus valstybių narių teisės aktuose, įskaitant būdą, numatytą LPJDI, kai teisė perduodama
         sukurti dizainą užsakiusiam asmeniui.

      59      Komisijos ir Acierta bei Cul de Sac nuomone, reglamento 14 straipsnio 1 dalyje numatyta bendra nuostata, pagal kurią teisė į dizainą suteikiama dizaineriui. Vienintelė
         šios taisyklės išimtis įtvirtinta šio straipsnio 3 dalyje ir yra susijusi su atveju, kai dizainą sukuria pavaldumu grindžiamus
         darbo santykius turintis darbuotojas. Todėl, kiek tai susiję su nustatymu, kas yra Bendrijos dizaino savininkas, reglamente
         nėra jokios spragos.

      60      Acierta ir Cul de Sac nurodo, kad teisių perėmėjui teisė į Bendrijos dizainą gali būti perduota pagal sutartį.

      61      Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad reglamento 14 straipsnio 1 dalyje nenurodoma, kas yra pagal užsakymą sukurto
         dizaino savininkas. Todėl ji mano, kad remdamosi reglamento 31 konstatuojamąja dalimi ir 88 straipsnio 2 dalimi valstybės
         narės gali taikyti savo nacionalinės teisės aktus dėl neregistruoto dizaino.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      62      Visų pirma reikia priminti, kad šioje byloje Teisingumo Teismas turi tik išnagrinėti atvejį, kuris, pirma, yra susijęs su
         pagal užsakymą sukurtu neregistruotu Bendrijos dizainu, ir kai, antra, pagal LPJDI toks dizainas neprilyginamas esant darbo
         santykiuose sukurtam dizainui.

      63      Ir iš vienodo Bendrijos teisės taikymo, ir iš lygybės principo reikalavimų matyti, kad Bendrijos teisės nuostatoje, kurioje,
         norint nustatyti jos prasmę bei apimtį, nedaroma aiški nuoroda į valstybių narių teisę, įtvirtintos sąvokos visoje Bendrijoje
         paprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą
         tikslą (be kita ko, žr. 1984 m. sausio 18 d. Sprendimo Ekro, C‑327/82, Rink. p. 107, 11 punktą; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Linster, C‑287/98, Rink. p. I‑6917, 43 punktą ir 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Nokia, C‑316/05, Rink. p. I‑12083, 21 punktą).

      64      Taip yra kalbant apie reglamento 14 straipsnyje vartojamas sąvokas „dizaineris“ ir „teisių perėmėjas“.

      65      Jeigu minėtos sąvokos turėtų būti skirtingai aiškinamos įvairiose valstybėse narėse, esant toms pačioms aplinkybėms teisė
         į dizainą vienose valstybėse galėtų priklausyti dizaineriui, o kitose – jo teisių perėmėjui. Tokiu atveju šiam Bendrijos dizainui
         užtikrinama apsauga nebūtų vienoda visoje Bendrijos teritorijoje (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Nokia 27 punktą).

      66      Todėl būtina, kad Bendrijos teisės sistemoje minėtos sąvokos būtų aiškinamos vienodai.

      67      Šį aiškinimą pagrindžia ir reglamento 1 konstatuojamoji dalis, pagal kurią „bendra sistema, pagal kurią <...> įgyjamos teisės
         į Bendrijos dizainą, (grindžiama) <...> visoje Bendrijos teritorijoje (galiojančia) vienoda apsauga <...>“.

      68      Be to, iš reglamento 1 straipsnio 3 dalies matyti, kad minėto dizaino negalima perduoti kitaip, kaip tik visoje Bendrijoje,
         nebent šiame reglamente būtų numatyta kitaip.

      69      Konkrečiau kalbant apie dizainerio perduodamą teisę į Bendrijos dizainą teisių perėmėjui reglamento 14 straipsnio 1 dalies
         prasme, reikia konstatuoti, kaip iš esmės pabrėžia FEIA ir Cul de sac bei Acierta, kad tokio perdavimo galimybė netiesiogiai numatyta minėto straipsnio tekste.

      70      Be to, tokį aiškinimą akivaizdžiai pagrindžia ir sąvoka „teisių perėmėjas“ kai kuriomis, būtent vokiečių, švedų, lenkų, slovėnų
         ir anglų, kalbomis, kur atitinkamai nurodyta „Rechtsnachfolger“, „den till vilken rätten har övergått“, „następcy prawnemu“,
         „pravni naslednik“ ir „successor in title“.

      71      Toks perdavimas apima ir perdavimą pagal sutartį.

      72      Kaip išvados 46–50 punktuose pabrėžia generalinis advokatas, iš reglamento parengiamųjų darbų matyti, kad dizaineris gali
         perduoti teisę į Bendrijos dizainą teisių perėmėjui pagal sutartį.

      73      Šį aiškinimą pagrindžia reglamento 8 ir 15 konstatuojamosios dalys, kuriose pabrėžiama būtinybė, kad Bendrijos dizaino apsauga
         atitiktų visų Bendrijos pramonės šakų poreikius.

      74      Be to, siekiant apsaugoti būtent neregistruotą Bendrijos dizainą, yra svarbu, remiantis reglamento 21 konstatuojamąja dalimi
         ir 19 straipsnio 2 dalimi, nustatyti pareigą nepažeisti teisės drausti šį dizainą kopijuoti.

      75      Iš reglamento 16 ir 25 konstatuojamųjų dalių matyti, kad, be šio reglamento 7 konstatuojamojoje dalyje nurodytų pavienių dizainerių,
         neregistruotus Bendrijos dizainus taip pat gali sukurti kai kurios Bendrijos pramonės šakos.

      76      Kaip iš esmės nurodė Jungtinės Karalystės vyriausybė, tokiomis aplinkybėmis negalima atmesti, kad teisių perėmėjas yra už
         dizainerį finansiškai stipresnė šalis, kuri turi daugiau priemonių pradėti teisminį procesą, kad būtų užkirstas kelias minėto
         dizaino kopijavimui.

      77      Iš to išplaukia, kad, kaip numatyta reglamento 8 ir 15 konstatuojamosiose dalyse, pritaikius Bendrijos dizaino apsaugą prie
         Bendrijos pramonės šakų poreikių, pagal sutartį perduodant teisę į Bendrijos dizainą, gali būti prisidedama prie pagrindinio
         tikslo užtikrinti veiksmingą Bendrijos dizaino suteikiamų teisių įgyvendinimą visoje Bendrijos teritorijoje, kaip matyti iš
         reglamento 29 konstatuojamosios dalies.

      78      Apskritai, remiantis reglamento 7 konstatuojamąja dalimi, sustiprinta pramoninio dizaino apsauga ne tik padeda pavieniams
         dizaineriams prisidėti prie Bendrijos didelės pažangos šioje srityje, bet ir skatina naujoviškumą ir naujų gaminių kūrimą
         bei investicijas į jų gamybą.

      79      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad galimybė pagal sutartį perduoti dizainerio teisę į Bendrijos dizainą jo teisių perėmėjui
         reglamento 14 straipsnio 1 dalies prasme atitinka ir minėto straipsnio tekstą, ir minėtu reglamentu siekiamus tikslus.

      80      Tačiau būtent nacionalinis teismas turi išnagrinėti tokios sutarties turinį ir šiuo atžvilgiu nustatyti, ar teisę į neregistruotą
         Bendrijos dizainą dizaineris iš tikrųjų perdavė savo teisių perėmėjui.

      81      Akivaizdu, kad pagal padarytas išvadas minėtą analizę atliekančiam nacionaliniam teismui nedraudžiama taikyti sutartis reglamentuojančių
         teisės aktų tam, kad jis nustatytų, kas pagal reglamento 14 straipsnio 1 dalį turi teisę į neregistruotą Bendrijos dizainą.

      82      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiojo klausimo a punktą reikia atsakyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos
         pagrindinėje byloje, minėto reglamento 14 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad teisė į Bendrijos dizainą priklauso
         dizaineriui, nebent jis pagal sutartį būtų ją perdavęs savo teisių perėmėjui.

       Dėl trečiojo klausimo b punkto ir ketvirtojo bei penktojo klausimų
      83      Atsižvelgiant į trečiojo klausimo a punkto atsakymą, nereikia atsakyti į trečiojo klausimo b punktą ir į ketvirtąjį bei penktąjį
         klausimus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      84      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino 14 straipsnio 3 dalis netaikoma pagal užsakymą
            sukurtam Bendrijos dizainui.
      2.      Tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, Reglamento Nr. 6/2002 14 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti
            taip, kad teisė į Bendrijos dizainą priklauso dizaineriui, nebent jis pagal sutartį būtų ją perdavęs savo teisių perėmėjui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.