title: 2009 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Kattner Stahlbau GmbH prieš Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sächsisches Landessozialgericht - Vokietija.#Konkurencija - EB 81, 82 ir 86 straipsniai - Privalomas dalyvavimas draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizacijoje - Sąvoka "įmonė" - Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi - Laisvė teikti paslaugas - EB 49 ir 50 straipsniai - Apribojimas - Pateisinimas - Reikšmingo socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo rizika.#Byla C-350/07.

text:
      Byla C‑350/07
      Kattner Stahlbau GmbH
      prieš
      Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
      (Sächsisches Landessozialgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Konkurencija – EB 81, 82 ir 86 straipsniai – Privalomas dalyvavimas draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizacijoje – Sąvoka „įmonė“ – Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi – Laisvė teikti paslaugas – EB 49 ir 50 straipsniai – Apribojimas – Pateisinimas – Reikšmingo socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo rizika“
      Sprendimo santrauka
      1.        Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Įmonė – Sąvoka – Privalomojo draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių
            ligų organizacija
      (EB 81 ir 82 straipsniai)
      2.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Nacionalinės teisės aktai, kuriais įtvirtinama privalomojo draudimo nuo nelaimingų
            atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistema – Pateisinimas viešojo intereso pagrindais – Finansinė vienos iš socialinės apsaugos
            sričių pusiausvyra
      (EB 49 ir 50 straipsniai)
      1.        Profesinio draudimo fondas, kuriame privalo dalyvauti tam tikros veiklos šakos ir teritorijos įmonės drausdamos nelaimingų
         atsitikimų darbe ir profesinių ligų riziką, nėra įmonė EB 81 ir 82 straipsnių prasme ir vykdo išimtinai socialinio pobūdžio
         funkciją, nes jis veikia pagal solidarumo principą įgyvendinančią ir valstybės kontroliuojamą draudimo sistemą. Aplinkybė,
         kad profesinio draudimo fondas tiesiogiai teikia draudimo paslaugas, savaime nepakeičia visiškai socialinio šios funkcijos
         pobūdžio, nes ji neturi įtakos nei solidarumui pagal šią sistemą, nei jos atžvilgiu valstybės turimai kontrolei.

      Solidarumo pagal draudimo sistemą sąlyga įvykdoma, kai ši sistema finansuojama įmokomis, kurių dydis ne visuomet proporcingas
         apdraudžiamai rizikai, ir kai teikiamų išmokų vertė nebūtinai proporcinga apdraustojo darbo užmokesčiui. To, kad finansuojama
         solidariai, nepaneigia nei įmokų dydžio neribojimas, nei tai, kad šią sistemą įgyvendina ne viena, bet kelios pagal sektorius
         ir (arba) geografinę teritoriją suskirstytos organizacijos, nei galiausiai tai, kad šios organizacijos turi galimybę nustatyti
         visiems vienodą minimalią įmoką.

      Kalbant apie su valstybės kontrole susijusią sąlygą pažymėtina, kad aplinkybė, jog pagal savireguliacijos sistemą diskrecija
         nustatyti įmokų ir išmokų sumas lemiančius kriterijus suteikiama profesinio draudimo fondams, savaime dar negali pakeisti
         šių fondų vykdomos veiklos pobūdžio, jei ši diskrecija yra numatyta ir griežtai ribojama įstatymu ir, be to, jei jie šiuo
         požiūriu yra valstybės kontroliuojami.

      (žr. 44, 50–55, 61–62, 64–68 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Privalomojo draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemą, turinčią socialinį tikslą, veikiančią pagal
         solidarumo principą įgyvendinančią tvarką ir kontroliuojamą valstybės, įtvirtinantis nacionalinės teisės aktas gali sudaryti
         laisvės teikti paslaugas apribojimą, tiesiogiai arba netiesiogiai trukdydamas paslaugų teikimui, darydamas jį mažiau patrauklų
         arba net visiškai užkirsdamas galimybę naudotis šia laisve kitose valstybėse narėse įsteigtoms draudimo kompanijoms, pageidaujančioms
         siūlyti draudimo nuo tokios rizikos sutartis atitinkamoje valstybėse narėje ir šiai sistemai priklausančioms įmonėms, kurios
         norėtų pasinaudoti tokių teikėjų paslaugomis. Tačiau toks teisės aktas tenkina imperatyvius viešuosius interesus užtikrindamas
         finansinę socialinės apsaugos srities pusiausvyrą, nes privalomas dalyvavimas, užtikrindamas visų atitinkamoje sistemoje dalyvaujančių
         įmonių sutelkimą pagal rizikos grupes, leidžia įgyvendinti solidarumo principą. Tokiomis aplinkybėmis EB 49 ir 50 straipsniai
         nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, jeigu ši sistema neviršija to, kas būtina siekiant užtikrinti vienos iš socialinės
         apsaugos sričių finansinę pusiausvyrą, o tai patikrinti turi nacionalinis teismas.

      Šiuo atžvilgiu aplinkybė, kad ši sistema užtikrina minimalią apsaugą ir dėl to, nepaisant pagal ją numatyto privalomo dalyvavimo,
         joje dalyvaujančioms įmonėms leidžiama papildyti šią apsaugą papildoma draudžiamąja apsauga, jei rinkoje tokia prieinama,
         yra proporcingumą liudijantis veiksnys.

      (žr. 77, 82–89 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. kovo 5 d.(*)

      „Konkurencija – EB 81, 82 ir 86 straipsniai – Privalomas dalyvavimas draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizacijoje – Sąvoka „įmonė“ – Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi – Laisvė teikti paslaugas – EB 49 ir 50 straipsniai – Apribojimas – Pateisinimas – Reikšmingo socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros pažeidimo rizika“
      Byloje C‑350/07
      dėl Sächsisches Landessozialgericht (Vokietija) 2007 m. liepos 25 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. liepos 30 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Kattner Stahlbau GmbH
      prieš
      Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh (pranešėjas), J. Klučka, U. Lõhmus ir P. Lindh,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Kattner Stahlbau GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt R. Mauer,

      –        Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft, atstovaujamos Rechtsanwalt H. Plagemann,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Möller,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir O. Weber,
      susipažinęs su 2008 m. lapkričio 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 49 ir 50 straipsnių bei EB 81, 81 ir 86 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Kattner Stahlbau GmbH (toliau – Kattner) ir Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft (Mašinų gamybos ir metalo pramonės profesinio draudimo fondas, toliau – MMB) dėl privalomojo Kattner dalyvavimo šiame fonde draudžiantis įstatymu numatytu nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimu.

       Nacionalinė teisė
      3        Vokietijoje įstatymu numatytas draudimas nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų reglamentuojamas 1996 m. rugpjūčio
         7 d. Socialinės saugos kodekso, įsigaliojusio 1997 m. sausio 1 d., VII knyga (Sozialgesetzbuch VII) (BGBl 1998 I, p. 1254,
         toliau – SGB VII). SGB VII 1 straipsnyje nurodyta, kad šio draudimo tikslas yra:

      „1)      nelaimingų atsitikimų darbe, profesinių ligų ir visų dėl darbo kylančių pavojų sveikatai prevencija visomis įmanomomis priemonėmis
         ir

      2)      apdraustųjų sveikatos ir darbingumo įvykus nelaimingam atsitikimui darbe ar susirgus profesine liga atgavimas bei jiems arba
         jų teisių perėmėjams dėl to padarytos žalos atlyginimas piniginėmis išmokomis.“

      4        Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą bei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad šiai sistemai būdingi toliau
         nurodomi požymiai.

       Privalomas dalyvavimas
      5        Pagal šią sistemą visos įmonės, drausdamos nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų riziką, privalo dalyvauti pagal
         veiklos sritis ir teritoriškai suskirstytame Berufsgenossenschaft (profesinio draudimo fondas). Profesinio draudimo fondai yra pelno nesiekiančios pagal viešąją teisę įsteigtos organizacijos.
         Vokietijos vyriausybės ir Europos Bendrijų Komisijos teigimu, šiuo metu egzistuoja 25 profesinio draudimo fondai. Kiekvienas
         profesinio draudimo fondas sudarytas iš kelių konkrečioms veiklos šakoms skirtų padalinių.

       Įmokos
      6        SBG VII 152 straipsnio „Paskirstomosios lėšos“ 1 dalyje nurodyta:

      „Įmokos nustatomos paskirstant per kalendorinius metus išmokėtas sumas. Paskirstomos praėjusių metų išmokos ir rezervui skirtos
         kaupiamosios lėšos. Papildomos įmokos gali būti renkamos tik trūkstant apyvartinių lėšų.“

      7        SGB VII 153 straipsnio „Apskaičiavimo pagrindas“1 dalyje nustatyta:

      „1.      Jei šiame įstatyme nenustatyta kitaip, įmokos apskaičiuojamos atsižvelgiant į reikalingas lėšas (paskirstomąsias lėšas), apdraustųjų
         darbo užmokesčio dydį ir rizikos klases.

      2.      Į apdraustųjų darbo užmokestį atsižvelgiama neviršijant maksimalios metinio darbo užmokesčio sumos.
      3.      Įstatuose gali būti numatyta, kad 18 metų ir vyresnių apdraustųjų minimali įmoka apskaičiuojama pagal minimalų metinį darbo
         užmokestį. Jei apdraustieji dirbo ne visus kalendorinius metus arba ne visą darbo dieną, skaičiuojama tik išdirbtą laikotarpį
         atitinanti šios įmokos proporcija.

      4.      Apskaičiuojant įmokas galima visiškai ar iš dalies neatsižvelgti į įmonių rizikingumą, jeigu išlaidos pensijoms, pašalpoms
         mirties atveju ir piniginėms išmokoms grindžiamos:

      1)      nelaimingais atsitikimais įmonėse, uždarytose ketveri metai iki einamųjų metų, arba
      2)      nelaimingais atsitikimais, pirmą kartą nustatytais ketveri metai iki einamųjų metų.
      Bendra įmonėms paskirstomų išlaidų suma, neatsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų rizikos lygį, negali viršyti 30 % visų išlaidų
         pensijoms, pašalpoms mirties atveju ir piniginėms išmokoms. Įgyvendinimo nuostatos numatomos įstatuose.“

      8        SGB VII 157 straipsnio „Rizikos lygiai“ 1 dalyje numatyta:

      „1.      Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstaiga savarankiškai sudaro rizikos lentelę. Pagal rizikos lentelę ji nustato rizikos
         klases įmokoms diferencijuoti. <…>

      2.      Rizikos lentelė turi būti padalyta į skyrius, o jiems priskiriamos žmonių grupės, apibūdintos pagal jiems kylančią riziką,
         vadovaujantis įprastais draudimo rizikos padalijimo principais. <…>

      3.      Rizikos klasės apskaičiuojamos atsižvelgiant į išmokėtų išmokų ir darbo užmokesčio santykį.
      <…>“
      9        Kattner teigimu, SGB VII 161 straipsniu leidžiama profesinio draudimo fondo įstatuose numatyti visiems vienodą minimalią įmoką.

      10      SGB VII 176 straipsnio „Peržiūrėjimo pareiga“ 1 dalyje nurodyta:

      „Tiek, kiek
      1)      profesinio draudimo fondo mokama pensija yra 4,5 kartų didesnė nei vidutinė profesinių draudimo fondų mokama pensija;
      2)      profesinio draudimo fondo, kurio ne mažiau nei 20 % ir ne daugiau nei 30 % visų perskirstomųjų išlaidų sudaro išmokos pensijoms,
         pašalpoms mirties atveju ir piniginėms išmokoms, išlaidos tris kartus viršija profesinio draudimo fondų vidutines išlaidas
         pensijai arba

      3)      profesinio draudimo fondo kompensuojama dalis penkis kartus viršija profesinio draudimo fondų vidutiniškai kompensuojamą dalį,
      profesinio draudimo fondai vieni kitiems kompensuoja išlaidų perviršį. Pagal 2 papunktį išmokama suma mažinama tiek, kiek
         ji viršija profesinio draudimo fondo, neatsižvelgiant į nelaimingų atsitikimų rizikos laipsnį, įmonėms paskirstomą sumą.“

       Išmokos
      11      Darbuotojai turi teisę į tiesiogines išmokas iš savo profesinio draudimo fondo ir neprivalo prieš tai kreiptis į savo darbdavį
         (SGB VII 104–109 straipsniai).

      12      Išmokų ir jų suteikimo sąlygų sąrašai pateikiami SGB VII 26–103 straipsniuose. Teisė gauti šias išmokas atsiranda neatsižvelgiant
         į tai, ar darbdavys mokėjo įmokas. Pagal SGB VII 85 straipsnį išmokos apskaičiuojamos remiantis ne mažesniu nei minimalus
         ir ne didesniu nei didžiausias darbo užmokesčiu.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      Kattner yra pagal Vokietijos teisę 2003 m. lapkričio 13 d. įsteigta ribotos atsakomybės bendrovė, kuri nuo 2004 m. sausio 1 d. vykdo
         veiklą metalo konstrukcijų ir laiptų bei balkonų gamybos srityje.

      14      2004 m. sausio 27 d. MMB pranešė Kattner, kad pastarosios atžvilgiu, vadovaujantis SGB VII nuostatomis, MMB yra pagal įstatymą kompetentinga draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų organizacija, todėl įtraukė
         Kattner į MMB profesinio draudimo fondą ir, be kita ko, suteikė jai rikos klases.

      15      2004 m. lapkričio 1 d. laišku Kattner, siekdama apdrausti riziką privačioje kompanijoje, informavo MMB apie ketinimą pasibaigus 2004 metams nutraukti privalomąjį dalyvavimą šiame fonde.

      16      2004 m. lapkričio 15 d. MMB informavo Kattner, jog kadangi šios bendrovės atžvilgiu ji yra pagal įstatymą kompetentinga draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių
         ligų organizacija, teisiškai neįmanoma išstoti iš organizacijos arba nutraukti dalyvavimą joje, todėl Kattner prašymą reikia atmesti. Administracine tvarka pateikus skundą MMB patvirtino šį sprendimą 2005 m. balandžio 20 dieną.

      17      2005 m. lapkričio 21 d. Sozialgericht Leipzig (Leipcigo socialinių bylų teismas) atmetė Kattner pareikštą ieškinį.

      18      Apeliacine tvarka kreipusis į Sächsisches Landessozialgericht (Saksonijos regiono socialinių bylų teismas), Kattner tvirtina, pirma, kad privalomas dalyvavimas MMB riboja EB 49 ir 50 straipsniuose įtvirtintą laisvą paslaugų teikimą. Šiuo atžvilgiu ji prideda pasiūlymą, kurį jai pateikė
         Danijos draudimo bendrovė, tomis pačiomis kaip ir MMB sąlygomis galinti drausti nuo nelaimingų atsitikimų darbe, profesinių ligų ir nelaimingų atsitikimų vykstant į darbą ir iš
         jo. Be to, šios bendrovės teikiamos išmokos atitinka pagrindinėje byloje nagrinėjamais Vokietijos įstatymais numatytąsias.
         Kattner taip pat nurodo, kad MMB suteiktos išimtinės teisės pažeidžia EB 82 ir 86 straipsnius. Pasak šios bendrovės, joks imperatyvus viešasis interesas nepateisina
         Vokietijos nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų draudimo organizacijų monopolijos atitinkamose srityse

      19      Sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą Sächsisches Landessozialgericht nurodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema iš esmės skiriasi nuo Italijos įstatymais numatytosios draudimo nuo nelaimingų
         atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemos, nagrinėtos 2002 m. sausio 22 d. Sprendime Cisal (C‑218/00, Rink. p. I‑691), todėl šiame sprendime Teisingumo Teismo pateikti paaiškinimai neleidžia atsakyti į visus jo nagrinėjamoje
         byloje kylančius klausimus.

      20      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pirmiausia kyla abejonių dėl to, ar MMB yra organizacija, kuri įstatymu įpareigojama administruoti privalomąją draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių
         ligų sistemą. Pagrindinis Italijos ir Vokietijos sistemų skirtumas šiuo atžvilgiu yra tas, kad byloje, kurioje priimtas minėtas
         sprendimas Cistal, nagrinėtas Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL) (Institut national italien d’assurance contre les accidents du travail) turėjo monopoliją, o Vokietijos sistema grindžiama oligopoline struktūra. Be to, privalomąjį draudimą ne pavesta administruoti
         MMB organizacijai, bet ji pati jį teikia. MMB vykdoma administravimo veikla iš esmės yra tokia pati kaip ūkio subjektų, ypač draudimo kompanijų.

      21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be to, mano, kad privalomas dalyvavimas Vokietijos apsaugos nuo nelaimingų
         atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistemoje nėra būtinas finansinei pusiausvyrai arba solidarumo principui įgyvendinti.
         Kadangi įmokos dydį kiekvienas profesinio draudimo fondas nustato savarankiškai, o tokio fondo veiklos sritis gali būti pakeista,
         su rizika nesusijusių monopolijų suformavimas veiklos sektorių arba geografiniu pagrindu lemtų skirtingus tos pačios rizikos
         draudimo įkainius pagal vienašališkai nustatytas rizikos grupes. Be to, jokia nuostata nenumato įmokos už didelę riziką ribojimo.
         Minimalus darbo užmokestis, į kurį pagal SGB VII 153 straipsnio 3 dalį gali būti atsižvelgta apskaičiuojant įmoką, nustatytas
         ne imperatyviai, bet gali būti numatytas fondo įstatuose. To paties straipsnio 2 dalyje numatytas maksimalus darbo užmokestis,
         į kurį atsižvelgiant apskaičiuojamos tiek išmokos, tiek įmokos, vadovaujantis SGB VII 81 ir paskesniais straipsniais bei 153 straipsnio
         2 dalimi, taip pat reglamentuojamas fondo įstatais. Galiausiai išmokos arba bent jau dauguma jų priklauso nuo apdraustųjų
         darbo užmokesčio. Iš to išplaukia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama Vokietijos sistema nėra socialinės politikos tikslu
         grindžiamas perskirstymo mechanizmas.

      22      Tokiomis aplinkybėmis Sächsisches Landessozialgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar <MMB> yra įmonė <EB> 81 ir 82 straipsnių prasme?

      2)      Ar <Kattner> pareiga būti <MMB> nare nepažeidžia Bendrijos teisės nuostatų?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      23      Dėl pirmojo klausimo MMB ir Komisija tvirtina, kad, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia nacionalinės teisės išaiškinimo
         ir, antra, jis nenurodo aplinkybių, kuriomis profesinio draudimo fondą galima būtų laikyti įmone EB 81 ir 82 straipsnių prasme.
         Dėl antrojo klausimo Komisija papildomai nurodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepakankamai tiksliai
         nurodė išaiškinti prašomas Bendrijos teisės taisykles. MMB dar teigia, kad atsakymai į abu iškeltus klausimus negali būti naudingi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
         teismui, nes jis negali nutraukti privalomo Kattner dalyvavimo fonde dėl to, kad pradinis 2004 m. sausio 27 d. Sprendimas dėl dalyvavimo nebuvo užginčytas.

      24      Dėl prejudicinių klausimų formuluotės visų pirma reikia priminti, kad per procedūrą pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas
         neturi jurisdikcijos taikyti Bendrijos teisės taisyklių konkrečiam atvejui, taigi ir kvalifikuoti nacionalinės teisės nuostatų
         tokios taisyklės atžvilgiu. Tačiau jis gali pateikti nacionaliniam teismui visapusišką Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris
         jam galėtų būti naudingas vertinant šių nuostatų veikimą (šiuo atžvilgiu žr. 1987 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Coenen, 37/86, Rink. p. 3589, 8 punktą ir 2007 m. liepos 5 d. Sprendimo Fendt Italiana, C‑145/06 ir C‑146/06, Rink. p. I‑5869, 30 punktą). Tam Teisingumo Teismui prireikus gali tekti performuluoti jam pateiktus
         klausimus (žr., be kita ko, 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo Campina, C‑45/06, Rink. p. I‑2089, 30 punktą ir 2008 m. kovo 11 d. Sprendimo Jager, C‑420/06, Rink. p. I‑1315, 46 punktą).

      25      Nors nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo taikyti EB 81 ir 82 straipsnius
         pagrindinėje byloje, t. y. pačiam nuspręsti, ar MMB yra įmonė šių nuostatų prasme, nepatikslindamas tokiam kvalifikavimui svarbių aplinkybių, nėra kliūčių performuluoti šį klausimą
         taip, kad būtų galima pateikti tokį šių nuostatų išaiškinimą, kuris šiam teismui būtų naudingas sprendžiant jo nagrinėjamą
         bylą.

      26      Be to, reikia priminti ir tai, kad pagal teismo praktiką, kai prejudiciniame klausime nurodama tik Bendrijos teisė neįvardijant
         konkrečių jos nuostatų, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų aplinkybių, visų pirma prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą motyvų, visumos Teisingumo Teismui tenka, atsižvelgiant į bylos dalyką, nustatyti išaiškintinas
         Bendrijos teisės nuostatas (šiuo atžvilgiu žr. 1988 m. balandžio 20 d. Sprendimo Bekaert, 204/87, Rink. p. 2029, 6 ir 7 punktai).

      27      Nors nagrinėjamu atveju antrojo klausimo formuluotėje nenurodytos išaiškintinos Bendrijos teisės nuostatos, iš prašymo priimti
         prejudicnį sprendimą aiškiai matyti, kad šio klausimo tikslas – nustatyti, kaip pagrindinėje byloje teigia Kattner, ar privalomas dalyvavimas profesinio draudimo fonde, kaip antai MMB, gali būti EB 49 ir 50 straipsniais draudžiamas laisvo paslaugų teikimo apribojimas arba EB 82 straipsniu, prireikus skaitomu
         kartu su EB 86 straipsniu, draudžiamas piktnaudžiavimas; taigi būtent taip šį klausimą ir galima performuluoti.

      28      Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotų klausimų naudingumo reikia priminti, kad, Teisingumo Teismui
         ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį, tik nagrinėjantis bylą nacionalinis teismas, atsakingas
         už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos ypatumus, turi įvertinti, ar jo sprendimui būtinas prejudicinis sprendimas,
         ir nustatyti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl kai pateikti prejudiciniai klausimai yra susiję su Bendrijos
         teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (žr., be kita ko, 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
         Asnef‑Equifax ir Administración del Estado, C‑238/05, Rink. p. I‑11125, 15 punktą ir ten nurodytą teismo praktiką).

      29      Tačiau išimtinėmis aplinkybėmis Teisingumo Teismui gali tekti įvertinti sąlygas, kuriomis į jį kreipiasi nacionalinis teismas,
         patikrinant savo paties kompetenciją. Bendradarbiavimo idėja, kuria turi būti vadovaujamasi procese dėl prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą, reikalaujama, kad nacionalinis teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui patikėtą uždavinį prisidėti prie teisingumo
         vykdymo valstybėse narėse, o ne teikti konsultacinio pobūdžio nuomones bendro pobūdžio ar hipotetiniais klausimais. Atmesti
         nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą galima tik tuomet, kai akivaizdu, jog prašomas Bendrijos
         teisės išaiškinimas yra nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo
         Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į pateiktus klausimus (minėto sprendimo Asnef‑Equifax ir Administración del Estado 16 ir 17 punktai bei ten nurodyta teismo praktika).

      30      Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinė byla susijusi su privalomu Kattner dalyvavimu MMB apsidraudžiant nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų. Šiame kontekste prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas pateikia konkretų klausimą dėl šio privalomojo dalyvavimo atitikties, pirma, EB 49 ir 50 straipsniams ir,
         antra, EB 82 ir 86 straipsniams.

      31      Tokiomis aplinkybėmis negalima manyti, jog akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas yra visiškai nesusijęs su
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pagrindinės bylos, kuri akivaizdžiai nėra hipotetinė, aplinkybėmis
         arba dalyku.

      32      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia laikyti priimtinu.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo klausimo
      33      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 81 ir 82 straipsniai turi
         būti aiškinami taip, kad organizacija, kaip antai MMB, į kurią privalo įstoti tam tikros veiklos šakos ir teritorijos įmonės drausdamos nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių
         ligų riziką, yra įmonė šių nuostatų prasme.

      34      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką įmonės sąvoka konkurencijos teisėje apima bet kokį ūkinę veiklą vykdantį vienetą, nepaisant
         jo teisinio statuso ir finansavimo būdo (žr., be kita ko, 1991 m. balandžio 23 d. Sprendimo Höfner ir Elser, C‑41/90, Rink. p. I‑1979, 21 punktą ir 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo ETI ir kt., C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 38 punktą).

      35      Nagrinėjamu atveju pirmiausia reikia pažymėti, kad viešosios teisės reglamentuojami profesinio draudimo fondai, kaip antai
         MMB, padeda administruoti Vokietijos socialinės apsaugos sistemą taip užtikrindami su pelno siekimu visiškai nesusijusią socialinio
         pobūdžio funkciją (šiuo atžvilgiu žr. 2004 m. kovo 16 d. Sprendimo AOK Bundesverband ir kt., C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 ir C‑355/01, Rink. p. I‑2493, 51 punktą).

      36      Kaip Teisingumo Teismas nusprendė dėl Italijos įstatymu numatytos draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų
         sistemos, šios rizikos draudiminė apsauga jau ilgą laiką yra socialinės apsaugos, kurią valstybės narės užtikrina visiems
         ar tik daliai savo gyventojų, dalis (minėto sprendimo Cisal 32 punktas).

      37      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisė neatima iš valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės apsaugos
         sistemas (žr., be kita ko, 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo Kohll, C‑158/96, Rink. p. I‑1931, 17 punktą; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Smits ir Peerbooms, C‑157/99, Rink. p. I‑5473, 44 punktą ir 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Watts, C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 92 punktą).

      38      Be to, įstatymu numatyta draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje
         byloje, siekiama socialinio tikslo tiek, kiek ja numatoma privalomoji socialinė apsauga visiems darbuotojams (žr. pagal analogiją
         minėto sprendimo Cisal 34 punktą).

      39      SGB VII 1 straipsnyje numatyta, kad šios sistemos tikslas yra, pirma, nelaimingų atsitikimų darbe, profesinių ligų ir visų
         dėl darbo sveikatai kylančių pavojų prevencija visomis įmanomomis priemonėmis ir, antra, apdraustųjų sveikatos ir darbingumo
         įvykus nelaimingam atsitikimui darbe ar susirgus profesine liga atgavimas bei jiems arba jų teisių perėmėjams dėl to padarytos
         žalos atlyginimas piniginėmis išmokomis.

      40      Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktų atsiliepimų matyti, kad ši sistema skirta užtikrinti draudžiamajai nelaimingų atsitikimų
         darbe ir profesinių ligų rizikos apsaugai visiems apdraustiems asmenims neatsižvelgiant į galimą aukos arba darbdavio kaltę,
         t. y. nesant reikalo nustatyti asmens, iš riziką keliančios veiklos gaunančio naudos, civilinės atsakomybės (žr. pagal analogiją
         minėto sprendimo Cisal 35 punktą).

      41      Be to, tokios apsaugos sistemos socialinę paskirtį, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, patvirtina
         išmokų mokėjimas net ir tuo atveju, jei nesumokėtos įmokos, o tai akivaizdžiai padeda apsaugoti visus darbuotojus nuo ekonominių
         nelaimingų atsitikimų darbe pasekmių (žr. pagal analogiją minėto sprendimo Cisal 36 punktą).

      42      Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad vien socialinio draudimo sistemos tikslo nepakanka, kad atitinkama veikla
         būtų kvalifikuojama kaip ekonominė veikla (šiuo atžvilgiu žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Albany, C‑67/96, Rink. p. I‑5751, 86 punktą; 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Pavlov ir kt., C‑180/98– C‑184/98, Rink. p. I‑6451, 118 punktą ir minėto sprendimo Cisal 37 punktą).

      43      Dar būtina įvertinti, pirma, ar ši sistema gali būti laikoma įgyvendinančia solidarumo principą ir, antra, kiek ji yra kontroliuojama
         valstybės, t. y. veiksniai, kurie gali pašalinti konkrečios veiklos ekonominį pobūdį (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo
         Cisal 38–44 punktus).

      –       Dėl solidarumo principo įgyvendinimo
      44      Pirma, dėl solidarumo principo įgyvendinimo reikia pažymėti, jog visapusiškai vertinant pagrindinėje byloje nagrinėjamą sistemą
         matyti, kad ji, kaip ir byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Cisal (žr. 39 punktą), nagrinėta sistema, yra finansuojama įmokomis, kurių dydis ne visuomet yra proporcingas apdraudžiamai rizikai.

      45      Įmokų dydis priklauso ne tik nuo apdraudžiamos rizikos, bet ir nuo, kaip matyti iš SGB VII 153 straipsnio 1–3 dalių, apdraustųjų
         darbo užmokesčio, neviršijant maksimalios ir prireikus minimalios sumos (žr. pagal analogiją minėto sprendimo Cisal 39 punktą).

      46      Be to, pagal SGB VII 152 straipsnio 1 dalį ir 153 straipsnio 1 dalį įmokų suma priklauso, be kita ko, nuo per praėjusius kalendorinius
         metus tam tikro profesinio draudimo fondo suteiktoms išmokoms padengti reikalingų finansinių išteklių. Įvertinus šį finansinių
         išteklių poreikį, su profesinio draudimo fondo narių veikla susijusią riziką galima paskirstyti visiems, ne tik konkrečios
         veiklos šakos nariams, taip sukuriant bendrą profesinio draudimo fondo rizikos grupę.

      47      Išskyrus tam tikras išlygas, galimas atskirų įmonių veiklos atžvilgiu, apskaičiuojant įmokas atsižvelgiama į visų pagal SGB VII
         157 straipsnį nustatytų klasių riziką, būdingą profesinio draudimo fondo narių vykdomos veiklos šakai, todėl šie nariai sudaro
         šiai veiklos šakai kylančios rizikos bendruomenę.

      48      Be to, reikia konstatuoti, kad pagal SGB VII 176 straipsnį profesinio draudimo fondai privalo kompensuoti vieni kitiems išlaidų
         dalį, gerokai viršijančią vidutines visų profesinio draudimo fondų išlaidas. Iš to darytina išvada, kad solidarumo principas
         įgyvendintas ir tarp visų nacionalinėje teritorijoje vykdomų veiklos šakų, nes atskiri profesinio draudimo fondai apjungiami
         į rizikos bendruomenę, leidžiančią jiems persiskirstyti išlaidas ir riziką (žr. pagal analogiją 1993 m. vasario 17 d. Sprendimo
         Poucet ir Pistre, C‑159/91 ir C‑160/91, Rink. p. I‑637, 12 punktą ir minėto sprendimo AOK Bundesverband 53 punktą).

      49      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, skirtingai nuo byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
         Cisal, nagrinėtos sistemos, pirma, pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą Vokietijos sistemą nenumatoma maksimalaus įmokos dydžio
         ir, antra, ši sistema įgyvendinama ne vienintelės monopoliją turinčios organizacijos, bet, kaip nurodo šis teismas, daug organizacijų,
         sudarančių oligopoliją.

      50      Tačiau šios dvi aplinkybės negali pakeisti iš šio sprendimo 44–48 punktuose nurodytų argumentų išplaukiančios išvados, kad
         visapusiškai įvertinus tokią sistemą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, ji finansuojama solidariai.

      51      Dėl pirmosios aplinkybės reikia pažymėti, kad nors maksimalaus dydžio nustatymas aiškiai padeda įgyvendinti solidarumo principą,
         ypač tais atvejais, kai nesumokėtą likutį kompensuoja visos tai pačiai klasei priskiriamos įmonės (šiuo atžvilgiu žr. minėto
         sprendimo 39 punktą), jo nenustačius savaime dar nepašalinamas solidarumas pagal minėtomis savybėmis pasižyminčią sistemą.

      52      Bet kuriuo atveju, kadangi SGB VII 153 straipsnio 2 dalyje aiškiai numatyta, jog „į apdraustųjų darbo užmokestį atsižvelgiama
         neviršijant maksimalios metinio darbo užmokesčio sumos“, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kurio nutartyje
         daroma aiški nuoroda į šią nuostatą, turi patikrinti, ar, kaip nurodė Vokietijos vyriausybė ir kaip matyti iš Kattner pastabų, minėta nuostata, kuria netiesiogiai ribojama įmokos suma, nėra solidarumą pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą sistemą
         stiprinantis veiksnys tais atvejais, kai draudžiama rizika yra labai didelė.

      53      Dėl antrosios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos aplinkybės reikia priminti, kaip jau nurodyta
         šio sprendimo 37 punkte, kad Bendrijos teisė neatima iš valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas.
         Kai įgyvendindama šią kompetenciją valstybė narė nusprendžia paskirstyti socialinės apsaugos sistemos įgyvendinimą kelioms
         organizacijoms pagal sektorius arba geografinę teritoriją, iš tiesų ji įgyvendina solidarumo principą, nors ir apribodama
         jo taikymo sritį. Tai taikytina ypač tokiam atvejui, kai, kaip yra pagrindinėje byloje, nacionaliniu lygmeniu profesinio draudimo
         fondai tarpusavyje persiskirsto išlaidas ir riziką.

      54      Galiausiai, priešingai nei teigia Kattner, solidarumui finansuojant tokią sistemą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, juo labiau neturi įtakos aplinkybė, kad pagal
         SGB VII 161 straipsnį profesinio draudimo fondai turi galimybę nustatyti visiems vienodą minimalią įmoką. Atvirkščiai, net
         jei nustačius tokią įmoką, kaip nurodo Kattner, patenkinama dalis paskirstytinų finansinių išteklių poreikių, tai savaime gali padidinti solidarumą pagal minėtą sistemą.
         Apdraustųjų, kurių darbo užmokestis yra mažesnis nei tas, nuo kurio apskaičiuojama minimali įmoka, atžvilgiu tokio minimumo
         įvedimas yra įmokos, kurios suma yra ne tik vienoda visiems tokiems atitinkamo profesinio draudimo fondo apdraustiesiems,
         bet ir nepriklauso nuo apdraustos rizikos, taigi ir nuo šių apdraustųjų vykdomos veiklos šakos, taikymas.

      55      Antra, reikia pažymėti, taip pat sekant Teisingumo Teismo pavyzdžiu minėtame sprendime Cisal (40 punktas), kad tokių profesinio draudimo fondų kaip MMB teikiamų išmokų vertė nebūtinai proporcinga apdraustojo darbo užmokesčiui.

      56      Nors į darbo užmokesčio dydį ir atsižvelgiama apskaičiuojant įmoką, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą bei iš Teisingumo
         Teismui pateiktų pastabų matyti, kad natūrinės išmokos, kaip antai prevencija ir pakartotiniai apmokymai, visiškai nepriklauso
         nuo darbo užmokesčio. Šios išmokos yra svarbios, nes sudaro, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         apie 12 % visų MMB 2002 m. patirtų išlaidų ir, jo bei Vokietijos vyriausybės teigimu, gali siekti net 25 %–30 % visų šių išlaidų.

      57      Dėl piniginių išmokų, kuriomis kompensuojama dalis dėl nelaimingo atsitikimo darbe arba profesinės ligos negauto darbo užmokesčio,
         iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą bei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, jog pagal SGB VII 85 straipsnį
         atsižvelgiama tik į ne mažesnius nei minimalus ir ne didesnius nei maksimalus darbo užmokesčius (atitinkamai – minimalus metinis
         darbo užmokestis ir maksimalus metinis darbo užmokestis), tačiau tai dar turi patvirtinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas. Be kita ko, Vokietijos vyriausybė bei Komisija nurodė, kad darbuotojo išlaikytiniui mokamos išmokos suma
         visiškai nepriklauso nuo sumokėtų įmokų sumos, o tai patikrinti taip pat turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas.

      58      Tokiomis aplinkybėmis, kaip ir byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Cisal, nagrinėtoje sistemoje, gali būti, kad mokant dideles įmokas bus įgyta teisė tik į nustatyto dydžio išmokas ir, atvirkščiai,
         mokant santykinai nedideles įmokas bus įgyta teisė į nuo didesnio darbo užmokesčio apskaičiuotas išmokas, kaip savo pastabose
         pažymėjo ir pati Kattner.

      59      Tai, kad nėra tiesioginio ryšio tarp surinktų įmokų ir suteiktų išmokų, patvirtina solidarumą tarp didesnį darbo užmokestį
         gaunančių darbuotojų ir tų, kurie, egzistuojant tokiam tiesioginiam ryšiui, dėl nedidelių pajamų neturėtų adekvačios socialinės
         apsaugos (žr. minėto sprendimo Cisal 42 punktą).

      –       Dėl valstybės turimos kontrolės
      60      Dėl valstybės turimos kontrolės iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nors įstatymu numatytą
         apsaugą nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų Vokietijos įstatymu pavedama įgyvendinti profesinio draudimo fondams,
         kaip antai MMB, šie fondai savo įstatuose gali numatyti minimalią metinio darbo užmokesčio sumą, nuo kurios apskaičiuojamos įmokos (vadovaudamiesi
         SGB VII 153 straipsnio 3 dalimi), ir padidinti maksimalaus metinio darbo užmokesčio sumą, nuo kurios apskaičiuojamos įmokos
         (vadovaudamiesi SGB VII 153 straipsnio 2 dalimi) bei išmokos (vadovaudamiesi SGB VII 85 straipsniu). Be to, iš Kattner pastabų, kurias šiuo atžvilgiu patvirtina Vokietijos vyriausybės pateiktos pastabos, matyti, kad pagal SGB VII 157 straipsnio
         1 dalį profesinio draudimo fondai savarankiškai nustato įmokoms apskaičiuoti naudojamą rizikos lentelę bei rizikos klases.

      61      Tačiau savireguliacijos sistemoje tokią diskreciją nustatyti įmokų ir išmokų sumas lemiančius kriterijus suteikus tokiems
         profesinio draudimo fondams kaip MMB, dar nepakeičiamas šių fondų vykdomos veiklos pobūdis (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo AOK Bundesverband ir kt. 56 punktą).

      62      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad, kaip savo išvados 54 punkte nurodė generalinis advokatas, ši
         diskrecija yra numatyta ir griežtai ribojama įstatymu, SGB VII nurodant kriterijus, į kuriuos reikia atsižvelgti apskaičiuojant
         įmokas į pagrindinėje byloje nagrinėjamą įstatymu numatytą sistemą, ir išsamų išmokų pagal šią sistemą bei jų suteikimo sąlygų
         sąrašą.

      63      Šiuo atžvilgiu iš Kattner, Vokietijos vyriausybės ir Komisijos pateiktų pastabų matyti, tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         tai dar turi patikrinti, jog taikytinomis teisės nuostatomis nustatomas minimalus ir maksimalus darbo užmokestis, į kuriuos
         reikia atsižvelgti tam tikrais atvejais apskaičiuojant įmokas bei išmokas, ir tik maksimali suma prireikus gali būti numatyta
         profesinio draudimo fondų įstatuose.

      64      Be to, matyti, tačiau tai dar turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad rengdami įstatus
         ir ypač nustatydami įmokų į pagrindinėje byloje nagrinėjamą įstatymu nustatytą sistemą bei išmokų iš jos sumas profesinio
         draudimo fondai yra kontroliuojami Federalinės valdžios, kuri, vadovaujantis SGB VII nuostatomis, šiuo atžvilgiu veikia kaip
         priežiūros institucija.

      65      Su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tai dar patikrins, iš to, kas išdėstyta, išplaukia,
         jog tokioje įstatymu numatytoje draudimo sistemoje, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, įmokų suma ir išmokų verte, t. y.
         dviem pagrindiniais tokios sistemos vertinimo kriterijais, pirma, įgyvendinamas solidarumo principas, reiškiantis, jog teikiamos
         išmokos nebūtinai proporcingos sumokėtoms įmokoms, ir, antra, jog jos yra kontroliuojamos valstybės (šiuo atžvilgiu žr. minėto
         sprendimo Cisal 44 punktą).

      66      Tokiomis aplinkybėmis, su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikrins, ar įvykdyti šie du
         su solidarumo principu ir valstybės kontrole susiję kriterijai, reikia konstatuoti, kad dalyvaudama vienos iš tradicinių socialinės
         apsaugos sričių, nagrinėjamu atveju – draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, administravime organizacija,
         kaip antai MMB, vykdo išimtinai socialinio pobūdžio funkciją, todėl ji nevykdo ekonominės veiklos konkurencijos teisės prasme; taigi ši
         organizacija nėra įmonė EB 81 ir 82 straipsnių prasme (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo Cisal 45 punktą).

      67      Šios išvados nepaneigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad, skirtingai nuo Italijos
         sistemos kontekste susidariusios situacijos, nagrinėtos byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Cisal, profesinio draudimo fondas, kaip antai MMB, ne administruoja atitinkamą įstatymu numatytą draudimo sistemą, bet tiesiogiai teikia draudimo paslaugas. Kaip savo išvados
         61 punkte nurodė generalinis advokatas, kadangi Bendrijos teisė neatima iš valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės
         apsaugos sistemas, vien ši nurodyta aplinkybė savaime nepakeičia visiškai socialinio tokio profesinio draudimo fondo vykdomos
         funkcijos pobūdžio, nes, kaip matyti iš pateiktos analizės, ji neturi įtakos nei solidarumui pagal šią sistemą, nei jos atžvilgiu
         valstybės turimai kontrolei.

      68      Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 81 ir 82 straipsnius reikia aiškinti taip, kad organizacija, kaip antai pagrindinėje
         byloje nagrinėjamas profesinio draudimo fondas, kuriame privalo dalyvauti tam tikros veiklos šakos ir teritorijos įmonės drausdamos
         nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų riziką, nėra įmonė šių nuostatų prasme ir vykdo išimtinai socialinio pobūdžio
         funkciją, nes tokia organizacija veikia pagal solidarumo principą įgyvendinančią ir valstybės kontroliuojamą sistemą, o tai
         patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

       Dėl antrojo klausimo
      69      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, viena vertus, EB 49 ir 50 straipsniai
         ir, kita vertus, EB 82 ir 86 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai
         nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais numatoma, kad tam tikros veiklos šakos ir teritorijos įmonės privalo dalyvauti tokioje
         organizacijoje kaip MMB.

      70      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į pirmąjį klausimą pateiktą atsakymą nėra reikalo atsakyti į
         antrąjį klausimą tiek, kiek jis susijęs su EB 82 ir 86 straipsniais, nes šios nuostatos taikomos tik įmonėms.

      71      Dėl EB 49 ir 50 straipsnių aiškinimo reikia priminti, kaip tai jau padaryta šio sprendimo 37 punkte, jog kadangi Bendrijos
         teisė neatima iš valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas, nesant Bendrijos lygmeniu suderintų
         teisės normų, teisės arba pareigos dalyvauti socialinės apsaugos sistemoje sąlygos turi būti nustatytos kiekvienos atitinkamos
         valstybės narės teisės aktuose (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Kohll 18 punktą; Smits ir Peerbooms 45 punktą bei Watts 92 punktą).

      72      Komisija bei iš esmės Vokietijos vyriausybė mano, kad iš šios teismo praktikos išplaukia, jog tik valstybės narės turi kompetenciją
         nustatyti pareigą dalyvauti socialinės apsaugos sistemoje, kaip nustatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės
         aktais, todėl šie teisės aktai nepatenka į EB 49 ir 50 straipsnių taikymo sritį. Be privalomojo dalyvavimo, laisvas paslaugų
         teikimas neribojamas, nes byloje ginčijamas tik socialinės apsaugos sistemos finansavimas, o ne paslaugų teikimas po to, kai
         realizavosi apdraustoji rizika.

      73      Su šiuo teiginiu sutikti negalima.

      74      Nors pagal šio sprendimo 71 punkte nurodytą nusistovėjusią teismo praktiką, nesant Bendrijos lygmeniu suderintų teisės normų,
         visų pirma pareigos dalyvauti socialinės apsaugos sistemoje sąlygos, vadinasi, ir šios sistemos finansavimo būdas, turi būti
         nustatyti kiekvienos valstybės narės teisės aktuose, tačiau naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Bendrijos
         teisės (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Kohll 19 punktą bei Smits ir Peerbooms 46 punktą). Iš to išplaukia, kad ši valstybių narių kompetencija yra neribota (2008 m. balandžio 3 d. Sprendimo Derouin, C‑103/06, Rink. p. I‑0000, 25 punktas).

      75      Todėl kad nacionaliniais teisės aktais, kaip antai nagrinėjamais pagrindinėje byloje, reglamentuojamas tik vienos iš socialinės
         apsaugos sričių, nagrinėjamu atveju – draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, finansavimas ir numatomas
         privalomas įmonių, kurioms taikoma nagrinėjama sistema, dalyvavimas profesinio draudimo fonduose, kuriems įstatymu pavesta
         teikti šį draudimą, nepanaikina galimybės taikyti EB sutarties taisyklių, visų pirma susijusias su laisvu paslaugų teikimu
         (žr. 1999 m. sausio 26 d. Sprendimo Terhoeve, C‑18/95, Rink. p. I‑345, 35 punktą).

      76      Taigi, pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės aktais numatyta privalomo dalyvavimo sistema turi atitikti EB 49
         ir 50 straipsnių nuostatas.

      77      Todėl reikia išnagrinėti, ar, kaip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme bei Teisingumo Teismui pateiktose
         pastabose nurodė Kattner, valstybei narei įdiegus tokią įstatymu numatytą draudimo sistemą, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią
         numatomas privalomas įmonių dalyvavimas profesinėse organizacijose, kaip antai MMB, apsidraudžiant nuo nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, gali būti laisvo paslaugų teikimo apribojimas EB 49 straipsnio
         prasme. Taip pat reikia patikrinti, pirma, ar tokia sistema riboja kitose valstybėse narėse įsteigtų draudimo bendrovių galimybę
         siūlyti draudimo nuo atitinkamos rizikos ar jos dalies paslaugas pirmosios valstybės narės teritorijoje ir, antra, ar ji atgraso
         šioje pirmojoje valstybėje narėje įsteigtas įmones šių paslaugų gavėjas nuo draudimo paslaugų tokiose kompanijose įsigijimo.

      78      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, vadovaujantis teismo praktika, dėl laisvo paslaugų teikimo reikia ne tik pašalinti bet
         kokią kitoje valstybėje narėje įsteigtų paslaugų teikėjų diskriminaciją dėl nacionalinės priklausomybės, bet ir panaikinti
         bet kokį, net ir vienodai tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams taikomą apribojimą, jeigu juo
         draudžiama kitoje valstybėje narėje įsteigto ir joje teisėtai analogiškas paslaugas teikiančio paslaugų teikėjo veikla, jai
         trukdoma ar ji daroma mažiau patraukli (šiuo atžvilgiu žr., be kita ko, 2001 m. vasario 20 d. Sprendimo Analir ir kt., C‑205/99, Rink. p. I‑1271, 21 punktą; 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Cipolla ir kt., C‑202/04 ir C‑94/04, Rink. p. I‑11421, 56 punktą ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo ITC, C‑208/05, Rink. p. I‑181, 55 punktą).

      79      Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 49 straipsniu draudžiama taikyti bet kokį nacionalinės teisės aktą, dėl kurio
         paslaugų teikimas tarp valstybių narių tampa sunkesnis už paslaugų teikimą vienoje valstybėje narėje (minėtų sprendimų Kohll 33 punktas bei Smits ir Peerbooms 61 punktas).

      80      Nagrinėjamu atveju kyla abejonių ar, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 72 punkte, nuo pagal pagrindinėje byloje
         nagrinėjamą įstatymu numatytą draudimo sistemą draudžiamos rizikos arba bent jau jos dalies įmanoma apdrausti privačiose draudimo
         bendrovėse, nes šios iš principo veikia ne pagal šio sprendimo 44–59 punktuose minėtais solidarumo elementais pasižyminčią
         sistemą.

      81      Be to, kadangi išmokos pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą įstatymu numatytą draudimo sistemą, kaip matyti iš šio sprendimo
         57 ir 58 punktų, yra riboto dydžio ir užtikrina tik minimalią apsaugą, šioje sistemoje dalyvaujančioms įmonėms leidžiama,
         kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kaip pripažino Kattner, sudaryti papildomojo draudimo sutartis su tiek Vokietijoje, tiek kitose valstybėse narėse įsteigtomis privačiomis draudimo
         kompanijomis (žr. pagal analogiją 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Freskot, C‑355/00, Rink. p. I‑5263, 62 punktą).

      82      Tačiau kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjama įstatymu numatyta draudimo sistema, kaip tai matyti iš pagrindinės bylos aplinkybių,
         apima ir tą riziką, kurią įmanoma apdrausti draudimo kompanijose, kurių veiklai nebūdingas solidarumo principas, tokia sistema
         gali riboti kitose valstybėse narėse įsteigtoms draudimo kompanijoms, pageidaujančioms siūlyti draudimo nuo tokios rizikos
         sutartis atitinkamoje valstybėse narėje, laisvai teikti paslaugas, tiesiogiai arba netiesiogiai trukdydama, darydama paslaugų
         teikimą mažiau patrauklų arba net visiškai užkirsdama galimybę naudotis šia laisve (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo Freskot 63 punktą).

      83      Be to, tokia sistema gali atgrasyti joje dalyvaujančias įmones arba net užkirsti joms galimybę kreiptis į kitose nei jų apsidraudimo
         valstybėse narėse įsteigtus tokių draudimo paslaugų teikėjus ir šioms įmonėms taip pat yra kliūtis laisvai teikti paslaugas
         (žr. pagal analogiją 1984 m. sausio 31 d. Sprendimo Luisi ir Carbone, 286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 16 punktą ir minėtų sprendimų Kohll 35 punktą bei Smits ir Peerbooms 69 punktą).

      84      Tačiau toks apribojimas gali būti pateisinamas, jei tenkina imperatyvius viešuosius interesus, yra tinkamas juo siekiamam
         tikslui įgyvendinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr., be kita ko, 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SETTG, C‑398/95, Rink. p. I‑3091, 21 punktą; minėto sprendimo Cipolla ir kt., 61 punktą ir 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo United Pan‑Europe Communications Belgium ir kt., C‑250/06, Rink. p. I‑11135, 39 punktą).

      85      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką reikšmingo socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros
         pažeidimo rizika savaime gali būti imperatyvus bendrasis interesas, galintis pateisinti laisvo paslaugų teikimo principo apribojimą
         (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Kohll 41 punktą; Smits ir Peerbooms 72 punktą bei 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Stamatelaki, C‑444/05, Rink. p. I‑3185, 30 punktą).

      86      Kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų, pareiga dalyvauti tokioje įstatymu numatytoje draudimo sistemoje, kokią
         numato pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai, skirta finansinei vienos iš tradicinių socialinės apsaugos sričių, nagrinėjamu
         atveju – draudimo nuo laimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų, pusiausvyrai užtikrinti.

      87      Tokia pareiga, užtikrindama visų atitinkamoje sistemoje dalyvaujančių įmonių sutelkimą pagal rizikos grupes, leidžia šiai
         sistemai, kuria, kaip matyti iš šio sprendimo 38 punkto, siekiama socialinio tikslo, veikti pagal solidarumo principą įgyvendinančią
         tvarką, pasižyminčią, be kita ko, finansavimu įmokomis, kurių suma nėra griežtai proporcinga draudžiamai rizikai, ir teikimu
         išmokų, kurių vertė nėra griežtai proporcinga įmokoms.

      88      Tokiomis aplinkybėmis pareigą dalyvauti numatantys nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje,
         gali būti pateisinami imperatyviu bendruoju interesu, t. y. tikslu užtikrinti finansinę vienos iš socialinės apsaugos sričių
         pusiausvyrą, jeigu ši pareiga tinkama šiam tikslui įgyvendinti.

      89      Dėl atsakymo į klausimą, ar tokie teisės aktai neviršija to, kas būtina numatytam tikslui pasiekti, iš Teisingumo Teismui
         pateiktos bylos medžiagos matyti, kaip jau konstatuota šio sprendimo 81 punkte, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama įstatymu
         numatyta sistema užtikrina minimalią apsaugą, todėl, nepaisant pagal ją numatytos dalyvavimo pareigos, joje dalyvaujančioms
         įmonėms leidžiama papildyti šią apsaugą papildoma draudžiamąja apsauga, jei rinkoje tokia yra prieinama. Ši aplinkybė yra
         tokios įstatymu numatytos draudimo sistemos, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, proporcingumą liudijantis veiksnys
         (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo Freskot 70 punktą).

      90      Kalbant apie tokios apsaugos, kaip pagal šią sistemą numatytoji, apimtį, negalima atmesti galimybės, kad, kaip savo pastabose
         tvirtina MMB, dalyvavimo pareigą taikant tik tam tikrų paslaugų, pavyzdžiui, susijusių su nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų
         prevencijos tikslu, atžvilgiu, tokios įmonės, kokias savo pastabose kaip pavyzdį mini Kattner, kuriose nepavojingas užduotis atlieka, pavyzdžiui, jauni geros sveikatos darbuotojai, ieškotų privačių draudikų siūlomų
         palankesnių draudimo sąlygų. Tačiau laipsniškai mažėjant šiai „gerai“ rizikai, profesinio draudimo fondams, kaip antai MMB, tektų atsakomybė už vis didesnę dalį „blogos“ rizikos, dėl to padidėtų išmokų kaina, ypač toms įmonėms, kuriose pavojingesnes
         užduotis atlieka senyvo amžiaus darbuotojai, ir joms šie fondai jau nebegalėtų teikti išmokų už prieinamą kainą. Tai pasakytina
         ypač apie tuos atvejus, kai atitinkamai įstatymu numatytai draudimo sistemai, kaip kad pagrindinėje byloje, įgyvendinančiai
         solidarumo principą, būdinga, be kita ko, tai, kad nėra griežtai proporcingo ryšio tarp įmokų ir apdraustos rizikos (žr. pagal
         analogiją minėto sprendimo Albany 108 ir 109 punktus).

      91      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas jo nagrinėjamo ginčo aplinkybes ir šio sprendimo
         89 ir 90 punktuose pateiktas gaires, turi patikrinti pagrindinėje byloje nagrinėjamos įstatymu numatytos draudimo sistemos
         reikalingumą ja siekiamos socialinės apsaugos finansinės pusiausvyros atžvilgiu.

      92      Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti, jog EB 49 ir 50 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais nedraudžiami tokie nacionalinės
         teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, jog tam tikros veiklos šakos ir teritorijos įmonės
         privalo dalyvauti organizacijoje, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas profesinio draudimo fondas, jeigu tokia sistema
         neviršija to, kas būtina siekiant užtikrinti vienos iš socialinės apsaugos sričių finansinę pusiausvyrą, o tai patikrinti
         turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      93      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 81 ir 82 straipsnius reikia aiškinti taip, kad organizacija, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas profesinio draudimo
            fondas, kuriame privalo dalyvauti tam tikros veiklos šakos ir teritorijos įmonės drausdamos nelaimingų atsitikimų darbe ir
            profesinių ligų riziką, nėra įmonė šių nuostatų prasme ir vykdo išimtinai socialinio pobūdžio funkciją, nes tokia organizacija
            veikia pagal solidarumo principą įgyvendinančią ir valstybės kontroliuojamą sistemą, o tai patikrinti turi prašymą priimti
            prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
      2.      EB 49 ir 50 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais nedraudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami
            pagrindinėje byloje, kuriuose numatyta, jog tam tikros veiklos šakos ir teritorijos įmonės privalo dalyvauti organizacijoje,
            kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas profesinio draudimo fondas, jeigu tokia sistema neviršija to, kas būtina siekiant
            užtikrinti vienos iš socialinės apsaugos sričių finansinę pusiausvyrą, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą
            pateikęs teismas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2010 m. kovo 4 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Rhimou Chakroun prieš Minister van Buitenlandse Zaken.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van State - Nyderlandai.#Teisė į šeimos susijungimą - Direktyva 2003/86/EB - Sąvoka "naudojimasis socialinės paramos sistema" - Sąvoka "šeimos susijungimas" - Šeimos sukūrimas.#Byla C-578/08.

text:
      Byla C‑578/08
      Rhimou Chakroun
      prieš
      Minister van Buitenlandse Zaken
      (Raad van State prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisė į šeimos susijungimą – Direktyva 2003/86/EB – Sąvoka „naudojimasis socialinės paramos sistema“ – Sąvoka „šeimos susijungimas“ – Šeimos sukūrimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Vizos, prieglobstis, imigracija – Imigracijos politika – Teisė į šeimos susijungimą – Direktyva 2003/86
      (Tarybos direktyvos 2003/86 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      2.        Vizos, prieglobstis, imigracija – Imigracijos politika – Teisė į šeimos susijungimą – Direktyva 2003/86
      (Tarybos direktyvos 2003/86 2 straipsnio d punktas ir 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      1.        Direktyvos 2003/86 dėl teisės į šeimos susijungimą 7 straipsnio 1 dalies c punkto formuluotė „naudojimasis socialinės paramos
         sistema“ reiškia, kad ji neleidžia valstybei narei priimti tokių teisės aktų dėl šeimos susijungimo, pagal kuriuos neleidžiama
         susijungti globėjo, įrodžiusio, kad jis turi pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti,
         bet, nepaisant šių pajamų, vis tiek turinčio teisę kreiptis dėl specialios paramos padengti specialias ir individualiai įvertintas
         būtinas pragyvenimo išlaidas, dėl mokesčių lengvatų, kurias suteikia vietos valdžios institucijos atsižvelgdamos į pajamas,
         ar dėl pajamų palaikymo priemonių, taikomų vykdant vietos politiką dėl minimalių pajamų, šeimai.

      Iš tiesų kadangi leidimas susijungti šeimai pagal direktyvą yra bendra taisyklė, tai direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkte
         numatyta teisė turi būti aiškinama siaurai. Be to, valstybėms narėms suteikta veiksmų laisvė neturi būti naudojama taip, kad
         pakenktų direktyvos tikslui, kuris yra skatinti šeimos susijungimą, ir jos veiksmingumui.

      (žr. 43 ir 52 punktus bei rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyva 2003/86 dėl teisės į šeimos susijungimą, ir visų pirma jos 2 straipsnio d punktas, turi būti aiškinama taip, kad
         ši nuostata draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos, taikant šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatytą
         pajamų reikalavimą, daromas skirtumas pagal tai, ar šeimos santykiai atsirado prieš globėjui atvykstant į priimančios valstybės
         narės teritoriją, ar jam jau atvykus.

      Iš tiesų, atsižvelgiant į šio skirtumo, kurį ketino nustatyti Sąjungos teisės aktų leidėjas, pagal šeimos sukūrimo momentą
         nebuvimą ir į būtinybę neaiškinti Direktyvos 2003/86 nuostatų siaurai bei nepanaikinti jų veiksmingumo, valstybės narės neturi
         diskrecijos nustatyti tokio skirtumo nacionalinės teisės aktuose, perkeliančiuose direktyvą. Be to, tikimybė, kad globėjas
         turės pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkto
         prasme, negali priklausyti nuo šeimos sukūrimo momento.

      (žr. 64 ir 66 punktus bei rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. kovo 4 d.(*)

      „Teisė į šeimos susijungimą – Direktyva 2003/86/EB – Sąvoka „naudojimasis socialinės paramos sistema“ – Sąvoka „šeimos susijungimas“ – Šeimos sukūrimas“
      Byloje C‑578/08
      dėl Raad van State (Nyderlandai) 2008 m. gruodžio 23 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. gruodžio 29 d., pagal EB 68 ir 234 straipsnius
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Rhimou Chakroun
      prieš
      Minister van Buitenlandse Zaken,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Rosas (pranešėjas), U. Lõhmus, A. Ó Caoimh ir A. Arabadjiev,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      įvykus 2009 m. spalio 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        R. Chakroun, atstovaujamos advokato R. Veerkamp,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. M. Wissels ir Y. de Vries,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos T. Papadopoulou, G. Kanellopoulos ir Z. Chatzipavlou,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Condou‑Durande ir R. Troosters,
      susipažinęs su 2009 m. gruodžio 10 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos
         susijungimą (OL L 251, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 224, toliau – direktyva) 2 straipsnio
         d punkto ir 7 straipsnio 1 dalies c punkto išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas ginče tarp R. Chakroun ir minister van Buitenlandse Zaken (užsienio reikalų ministras, toliau – ministras) dėl atsisakymo ieškovei pagrindinėje byloje suteikti laikiną leidimą gyventi.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Šioje direktyvoje nustatytos valstybių narių teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams naudojimosi šeimos
         susijungimo teise sąlygos.

      4        Direktyvos antra, ketvirta ir šešta konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „(2)      Laikantis daugelyje tarptautinės teisės dokumentų įrašyto įsipareigojimo saugoti šeimą ir gerbti šeimos gyvenimą, turėtų būti
         imamasi priemonių dėl šeimos susijungimo. Ši direktyva gerbia pagrindines teises ir laikosi principų, pripažintų, visų pirma,
         [Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje (toliau – EŽTK)]
         8 straipsnyje bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje [OL C 364, 2000, p. 1, toliau – chartija].

      <...>
      (4)      Šeimos susijungimas yra būtinas, kad būtų galimas šeimos gyvenimas. Jis padeda kurti sociokultūrinį stabilumą, palengvinantį
         trečiųjų šalių piliečių integraciją valstybėje narėje, o tai padeda siekti ekonominės ir socialinės sanglaudos, vieno iš pagrindinių
         Sutartyje nurodytų Bendrijos tikslų.

      <...>
      (6)      Šeimai saugoti ir šeimos gyvenimui kurti ar išlaikyti, remiantis bendrais kriterijais, turėtų būti nustatytos materialinės
         sąlygos naudotis teise į šeimos susijungimą.“

      5        Direktyvos 2 straipsnio a–d punktuose numatytos šios sąvokos:

      „Šioje direktyvoje:
      a)      „trečiosios šalies pilietis“ – tai kiekvienas asmuo, kuris nėra Sąjungos pilietis, kaip apibrėžta Sutarties 17 straipsnio
         1 dalyje;

      b)      „pabėgėlis“ – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, turintis pabėgėlio statusą, kaip apibrėžta 1951 m. liepos
         28 d. Ženevos konvencijoje dėl pabėgėlių statuso su pakeitimais, padarytais 1967 m. sausio 31 d. Niujorke pasirašytu protokolu;

      c)      „globėjas“ – trečiosios šalies pilietis, teisėtai gyvenantis valstybėje narėje ir pateikiantis prašymą arba kurio šeimos nariai
         prašo šeimos susijungimo, kad prisijungtų prie jo;

      d)      „šeimos susijungimas“ – valstybėje narėje teisėtai gyvenančio trečiosios šalies piliečio šeimos narių atvykimas ir gyvenimas
         toje valstybėje narėje, kad būtų išsaugota šeima, nepaisant ar šeimos santykiai atsirado prieš atvykstant tam gyventojui,
         ar jam atvykus.“

      6        Direktyvos 4 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta:

      „1.      Pagal šią direktyvą ir laikydamosi IV skyriuje, taip pat 16 straipsnyje nustatytų sąlygų valstybės narės leidžia atvykti ir
         gyventi šiems šeimos nariams:

      globėjo sutuoktiniui;“
      7        Direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Tuo metu, kai yra pateiktas prašymas susijungti su šeima, atitinkama valstybė narė gali reikalauti, kad prašymą pateikęs
         asmuo pateiktų įrodymus, kad globėjas turi:

      a)      panašiai šeimai tame pačiame regione normaliomis laikomas gyvenamąsias patalpas, atitinkančias atitinkamoje valstybėje narėje
         galiojančius bendrus sveikatingumo ir saugos standartus;

      b)      sau ir savo šeimos nariams skirtą ligos draudimą nuo bet kurios rizikos, nuo kurios atitinkamoje valstybėje narėje įprastai
         apdraudžiami savi piliečiai;

      c)      pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti nesinaudojant atitinkamos valstybės narės
         socialinės paramos sistema. Valstybės narės įvertina šias lėšas atsižvelgdamos į jų pobūdį ir reguliarumą bei minimalų nacionalinį
         darbo užmokestį ir pensijas, taip pat šeimos narių skaičių.“

      8        Direktyvos 9 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Šis skyrius taikomas valstybių narių pripažintų pabėgėlių šeimų susijungimui.
      2.      Valstybės narės gali šį skyrių taikyti tik pabėgėliams, kurių šeimos santykiai atsirado iki jų atvykimo.“
      9        Direktyvos 17 straipsnis suformuluotas taip:

      „Valstybės narės, atmesdamos prašymą, panaikindamos ar atsisakydamos atnaujinti leidimą gyventi arba spręsdamos klausimą dėl
         globėjo ar jo šeimos nario išsiuntimo, deramai atsižvelgia į asmens šeimos santykių pobūdį ir tvirtumą, jo gyvenimo valstybėje
         narėje trukmę, šeimos, kultūrinių ir socialinių ryšių su jo ar jos kilmės šalimi buvimą.“

      10      Pagal direktyvos 20 straipsnį ją valstybės narės turėjo perkelti į savo nacionalinę teisę vėliausiai 2005 m. spalio 3 dieną.

       Nacionalinė teisė
      11      2000 m. Užsieniečių įstatymo (Vreemdelingenwet 2000) 16 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta:

      „Prašymas suteikti laikiną leidimą gyventi <...> gali būti atmestas, jei:
      <...>
      c) užsienietis pats arba asmuo, su kuriuo jis nori gyventi, neturi nepriklausomų, nuolatinių ir pakankamų pragyvenimo lėšų.“

      12      Didžioji dalis pagrindinėje byloje svarbių nuostatų yra 2000 m. Nutarime dėl užsieniečių (Vreemdelingenbesluit 2000, toliau – Vb 2000). Jis buvo iš dalies pakeistas 2004 m. rugsėjo 29 d. Karaliaus nutarimu (Staatsblad, Nr. 496, 2004) tam, kad būtų perkelta
         direktyva.

      13      Vb 2000 1.1 straipsnio r punkte šeimos sukūrimas apibrėžiamas kaip sutuoktinių <...> šeimos susijungimas, jeigu šeimos santykiai
         atsirado tuo metu, kai pagrindinio asmens nuolatinė gyvenamoji vieta buvo Nyderlanduose.

      14      Vb 2000 3.13 straipsnio 1 dalyje tiek, kiek susiję su pagrindine byla, nustatyta:

      „<...> laikinas leidimas gyventi šeimos susijungimo ir šeimos sukūrimo atveju pagrindinio asmens <...> šeimos nariams <...>
         suteikiamas, jei įvykdytos visos 3.16 – 3.22 straipsniuose nustatytos sąlygos.“

      15      Vb 2000 3.22 straipsnyje numatyta:

      „1.      3.13 straipsnio 1 dalyje numatytas leidimas gyventi suteikiamas, jei pagrindinis asmuo:
      a) pats turi nuolatines grynąsias pajamas 3.74 straipsnio a punkto <...> prasme
      <...>
      2.      Nukrypstant nuo 1 dalies, šeimos sukūrimo atveju leidimas gyventi suteikiamas, jei pagrindinis asmuo pats turi nuolatinių
         grynųjų pajamų, kurios sudaro mažiausiai 120 % minimalaus darbo užmokesčio, numatyto Įstatymo dėl minimalaus darbo užmokesčio
         ir atostogų išmokų (Wet minimuloon en minimum vakantiebijslag) 8 straipsnio 1 dalies a punkte ir 14 straipsnyje, įskaitant atostogų išmoką, numatytą šio įstatymo 15 straipsnyje.“

      16      Vb 2000 3.74 straipsnio a–d punktuose nustatyta:

      „Pragyvenimo lėšų <...> pakanka, jei grynosios pajamos lygios:
      a)      darbo ir socialinės paramos įstatymo (Wet werk en bijstand) 21 straipsnyje numatytai socialinės paramos sumai vienišiems asmenims, vienišiems tėvams ar sutuoktinių poroms ir šeimoms,
         įskaitant minėtą atostogų išmoką <...>

      <...>
      d)      šeimos sukūrimo atveju pragyvenimo lėšų pakanka, jei grynosios pajamos lygios 120 % minimalaus darbo užmokesčio, nustatyto
         Įstatymo dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų išmokų 8 straipsnio 1 dalies a punkte ir 14 straipsnyje, įskaitant atostogų
         išmoką, numatytą šio įstatymo 15 straipsnyje.“

      17      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų įrodymų matyti, kad pagrindinei bylai svarbiu momentu
         paramos norma, nustatyta pagal Darbo ir socialinės paramos įstatymo 21 straipsnio c punktą vyresniems nei 21 metų ir jaunesniems
         nei 65 metų suinteresuotiesiems asmenims, kai abu sutuoktiniai jaunesni nei 65 metai, buvo 1 207,91 euro per mėnesį, nors
         šeimos sukūrimo atveju pragyvenimo lėšų pakanka, kai grynosios pajamos lygios 1 441,44 euro per mėnesį, įskaitant atostogų
         išmokas.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      18       Maroko pilietis M. Chakroun gimė 1944 m. liepos 1 dieną. Nuo 1970 m. gruodžio 21 d. jis yra Nyderlandų rezidentas, turintis
         neterminuotą leidimą gyventi. Nuo 2005 m. liepos 12 d. jis pagal 1986 m. lapkričio 6 d. Darbuotojų draudimo nuo finansinių
         nedarbo pasekmių įstatymą (Wet tot verzekering van werknemers tegen geldelijke gevolgen van werkloosheid) gauna paramą, kuri, jei aplinkybės nepasikeis, bus mokama iki 2010 m. liepos 12 dienos.

      19      R. Chakroun, taip pat Maroko pilietė, gimė 1948 m. liepos 18 d. ir nuo 1972 m. liepos 31 d. yra susituokusi su M. Chakroun.

      20      2006 m. kovo 10 d. R. Chakroun pateikė Nyderlandų ambasadai Rabate, Maroke, prašymą suteikti leidimą gyventi su sutuoktiniu.

      21      2006 m. liepos 17 d. sprendimu ministras prašymą atmetė, nes M. Chakroun negavo pakankamai pajamų pagal Vb 2000. Iš tiesų M. Chakroun gavo 1 322,73 eurus grynųjų pajamų per mėnesį bedarbio pašalpą, įskaitant atostogų išmoką, t. y. sumą,
         mažesnę nei pajamų norma, taikoma šeimos sukūrimo atveju, būtent 1 441,44 euro.

      22      2007 m. vasario 21 d. sprendimu ministras pripažino R. Chakroun skundą dėl šio sprendimo nepagrįstu.

      23      2007 m. spalio 15 d. Sprendime Rechtbank ’s-Gravenhage pripažino R. Chakroun ieškinį dėl 2007 m. vasario 21 d. sprendimo nepagrįstu. Ieškovė pagrindinėje byloje pareiškė apeliacinį
         skundą dėl šio sprendimo Raad van State.

      24      Šiame teisme R. Chakroun iškėlė, pirma, klausimą, ar direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punktas buvo teisingai įgyvendintas
         Vb 2000 3.74 straipsnio d punktu ir 3.22 straipsnio 2 dalimi tiek, kiek pagal šias nuostatas reikalaujama, jog globėjas šeimos sukūrimo
         atveju turėtų pajamas, lygias 120 % minimalaus darbo užmokesčio.

      25      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad minimalus darbo užmokestis yra svarbiausia nuoroda Įstatyme
         dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų išmokų, kurio tikslas yra užtikrinti minimalų pragyvenimą visiems Nyderlandų piliečiams,
         gyvenantiems Nyderlanduose, taip pat visiems užsieniečiams, Nyderlandų rezidentams, kurie yra ar gali būti situacijoje, kai
         jie nedisponuoja pragyventi reikalingomis lėšomis (Įstatymo dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų išmokų 11 straipsnis).
         Šio įstatymo taikymas priklauso vietos valdžios institucijų kompetencijai.

      26      Įstatyme dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų išmokų numatytos dvi paramos rūšys. Pirma, egzistuoja bendra parama,
         kuri turi padengti bendras pragyvenimo išlaidas (Įstatymo dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų išmokų 5 straipsnio
         b punktas). Antra, įstatyme numatyta speciali parama, kuri suteikia suinteresuotajam asmeniui teisę tiek, kiek jis neturi
         pakankamai pajamų padengti būtinoms pragyvenimo išlaidos, kylančioms dėl specialių aplinkybių, ir tiek, kiek tų išlaidų, vietos
         valdžios institucijos nuomone, negali padengti kitos turimos priemonės (Įstatymo dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų
         išmokų 35 straipsnio 1 dalis).

      27      23 metų asmens minimalus darbo užmokestis Įstatyme dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų išmokų yra naudojamas kaip
         referencinis elementas nustatant poreikius ir sumą, kurios asmeniui reikia kaip bendros paramos. Kaip pastabose teigia Nyderlandų
         vyriausybė, suma, atitinkanti 120 % minimalaus darbo užmokesčio, yra suma, kurią viršijus rezidentui negali priklausyti bendroji
         ar specialioji parama.

      28      Raad van State svarsto, ar valstybės narės, įgyvendindamos direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punktą, gali, ar turi atsižvelgti, ir galbūt
         nustatytu būdu, į socialines specialios paramos išmokas. Išnagrinėjus prašymą pateikusio asmens situaciją, vietos valdžios
         institucijos suteikta specialioji parama gali būti įvairių formų.

      29      Antra, R. Chakroun ginčijo Nyderlandų teisės aktuose nustatytą skirtumą tarp šeimos susijungimo ir šeimos sukūrimo pagal tai,
         ar šeiminiai ryšiai atsirado prieš susijungimą Nyderlandų teritorijoje, ar po jo, nes tokio skirtumo nėra direktyvos 7 straipsnio
         1 dalyje. Iš tiesų, jei pagrindinėje byloje aptariamas prašymas buvo laikomas prašymu, susijusiu su šeimos susijungimu, Nyderlandų
         teisės aktų prasme, paramos norma, nustatyta Įstatymo dėl minimalaus darbo užmokesčio ir atostogų išmokų 21 straipsnio c punkte,
         į kurį atsižvelgta pagal Vb 2000 3.74 straipsnio a punktą, ir R. Chakroun pajamos būtų didesnės nei reikalaujama suma.

      30      Raad van State kelia abejonių valstybių narių galimybė daryti tokį skirtumą tarp šeimos sukūrimo ir šeimos susijungimo, bet jis pabrėžia,
         jog neatmetama galimybė, kad direktyva nedraudžia priimti teisės akto, kuriame daromas skirtumas pagal tai, ar šeiminiai ryšiai
         atsirado prieš susijungiant priimančios valstybės narės teritorijoje, ar vėliau. Raad van State teigia, kad šis skirtumas numatytas direktyvos 9 straipsnyje, taikomame pabėgėliams, bei 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos
         direktyvos 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (OL L 16, p. 44; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272) 16 straipsnio 1 ir 5 dalyse.

      31      Atsižvelgdamas į tai, Raad van State nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar (direktyvos) 7 straipsnio 1 dalies c punkto formuluotė „naudojimasis socialinės paramos sistema“ reiškia, kad ji leidžia
         valstybei narei priimti tokius teisės aktus dėl šeimos susijungimo, pagal kuriuos neleidžiama susijungti globėjo, įrodžiusio,
         kad jis turi pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti, bet, nepaisant savo pajamų,
         vis tiek turinčio teisę kreiptis dėl specialios paramos padengti specialias ir individualiai įvertintas būtinas pragyvenimo
         išlaidas, dėl mokesčių lengvatų, kurias suteikia vietos valdžios institucijos atsižvelgdamos į pajamas, ar dėl pajamų palaikymo
         priemonių, taikomų vykdant vietos politiką dėl minimalių pajamų („minimabeleid“), šeimai?

      2.      Ar (direktyva), visų pirma jos 2 straipsnio d punktas, turi būti aiškinama taip, jog ši nuostata draudžia nacionalinės teisės
         aktus, pagal kuriuos, taikant 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatytą pajamų reikalavimą, daromas skirtumas pagal tai, ar
         šeimos santykiai atsirado prieš valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniu atvykstant į valstybę narę, ar jam jau atvykus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      32      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkto
         formuluotė „naudojimasis socialinės paramos sistema“ turi būti aiškinama taip, kad ji leidžia valstybei narei priimti teisės
         aktus, susijusius su šeimos susijungimu, pagal kuriuos neleidžiama susijungti globėjo, įrodžiusio, kad jis turi pastovių ir
         nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti, bet, nepaisant savo pajamų, vis tiek turinčio teisę kreiptis
         dėl specialios paramos padengti specialias ir individualiai įvertintas būtinas pragyvenimo išlaidas, dėl mokesčių lengvatų,
         kurias suteikia vietos valdžios institucijos atsižvelgdamos į pajamas, ar dėl pajamų palaikymo priemonių, taikomų vykdant
         vietos valdžios institucijų politiką dėl minimalių pajamų („minimabeleid“), šeimai.

       Šalių pateiktos pastabos
      33      Ieškovė pagrindinėje byloje teigia, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta „atitinkamos valstybės narės socialinės
         paramos sistema“ gali būti susijusi tik su reglamentavimu nacionaliniu lygmeniu, o Raad van State minėti teisės aktai nustatyti vietos valdžios institucijų lygmeniu. Ji taip pat teigė, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalies
         c punkte esanti nuoroda į minimalių darbo užmokesčio ir pensijų lygmenį reiškia, kad yra aukščiausia riba.

      34      Ieškovė pagrindinėje byloje, kaip ir Europos Komisija, pabrėžia, kad valstybėms narėms suteikta diskrecija įgyvendinti direktyvą
         neturi pakenkti šios direktyvos tikslams ir veiksmingumui. Būtent ji paaiškina, jog nustatyta 120 % minimalaus darbo užmokesčio
         norma reiškia, kad jauni prašymą pateikę asmenys praktiškai negali atitikti pragyvenimo priemonių kriterijų remdamiesi darbu
         visą darbo dieną. Iš tiesų įstatyme remiamasi 23 metų asmens minimaliu darbo užmokesčiu. Tačiau jaunesnio nei 23 metų asmens
         minimalus darbo užmokestis yra tik 23 metų asmens darbo užmokesčio dalis, t. y. pavyzdžiui, 72 % 21 metų asmeniui, todėl 21 metų
         asmuo turi gauti 160 % savo amžiaus kategorijos minimalaus darbo užmokesčio, kad atitiktų šiuos kriterijus.

      35      Per posėdį R. Chakroun citavo Nyderlandų teisingumo ministerijos Wetenschappelijk Onderzoek- en Documentatiecentrum (mokslo tyrimų ir dokumentacijos centras) ataskaitą, sudarytą vertinant užsieniečių sutuoktinių migraciją į Nyderlandus, dėl
         pajamų, reikalaujamų susijungiant šeimai, padidinimo. R. Chakroun teigimu, šioje ataskaitoje aprašytas neigiamas poveikis
         rodo, kad Nyderlandų teisės aktai prieštarauja direktyvos tikslui.

      36      Komisija teigia, kad pagal direktyvą svarbiausias elementas yra tas, ar pats suinteresuotasis asmuo turi pakankamai lėšų,
         kad padengtų savo elementarius poreikius nesikreipdamas socialinės paramos. Direktyvoje nustatytos sistemos nereikia suprasti
         taip, kad ji leidžia valstybei narei sudėti visą socialinę paramą, kurios gali prašyti suinteresuotasis asmuo, kad būtų nustatyta
         reikalaujamų pajamų riba.

      37      Šiuo klausimu Komisija pabrėžia, kad, kaip nurodyta jos 2008 m. spalio 8 d. pranešime Europos Parlamentui ir Tarybai dėl Direktyvos
         2003/86 taikymo [COM(2008) 610], Nyderlandų institucijų reikalaujama suma vertinant, ar pakanka lėšų, yra didžiausia iš visų
         Bendrijos valstybių narių. Be to, ji teigia, kad jei pagrindinėje byloje šeiminiai ryšiai tarp sutuoktinių Chakroun būtų egzistavę
         prieš M. Chakroun atvykstant į Bendrijos teritoriją, vertinama pajamų suma vertinat tai, ar pakanka lėšų, būtų mažesnė nei
         taikoma pagrindinėje byloje pagal Vb 2000 3.74 straipsnio d punktą. Todėl galima teigti, kad suma, reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus, jei šeiminiai ryšiai
         egzistavo prieš globėjui atvykstant į Bendrijos teritoriją, atitinka sumą, kurios paprastai pakanka patenkinti elementariausius
         poreikius Nyderlandų visuomenėje.

      38      Galiausiai tiek R. Chakroun, tiek Komisija teigia, kad Nyderlandų institucijos turėjo pagrindinėje byloje atsižvelgti į ilgą
         gyvenimo ir santuokos laiką ir tai, kad to nepadarydamos jos pažeidė direktyvos 17 straipsnyje nustatytą reikalavimą individualiai
         ištirti prašymą.

      39      Nyderlandų vyriausybė aiškina, kad nustatytas pakankamų pajamų lygis, atitinkantis 120 % teisėto minimalaus darbo užmokesčio,
         yra bendrai Nyderlandų vietos valdžios institucijų vartojama pajamų suma kaip kriterijus, leidžiantis nustatyti potencialius
         bendros ar specialios paramos gavėjus. Tačiau kai kurios vietos valdžios institucijos taiko kitokį pajamų lygį, atitinkantį
         110–130 % teisėto minimalaus darbo užmokesčio. Kadangi socialinė parama suteikiama pagal poreikius, tai tik a posteriori yra įmanoma surinkti statistiką, leidžiančią nustatyti minimalių pajamų ribą, kai suteikiama ši parama.

      40      Ši vyriausybė tvirtina, kad pajamų lygis, atitinkantis 120 % teisėto minimalaus darbo užmokesčio, atitinka direktyvos 7 straipsnio
         1 dalies c punktą, nes kalbama apie pajamų lygį, nuo kurio iš esmės negalima gauti bendros ar specialios socialinės paramos.
         Iš esmės, šios vyriausybės teigimu, minimalaus darbo užmokesčio lygis Nyderlanduose leidžia tik patenkinti gyvybinius poreikius
         ir gali įrodyti, kad jo nepakanka specialioms individualioms išlaidoms. Šie elementai pateisina tai, kad skaičiuojama pagal
         pajamų lygį, atitinkantį 120 % teisėto minimalaus darbo užmokesčio.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      41      Reikia priminti, kad direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje valstybėms narėms nustatomos tikslios pozityvios pareigos, kurias atitinka
         aiškiai apibrėžtos subjektyvios teisės, nes direktyvoje apibrėžtais atvejais jos įpareigojamos leisti atitinkamų globėjo šeimos
         narių susijungimą, neleidžiant naudotis savo diskrecija (2006 m. birželio 27 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑540/03, Rink. p. I‑5769, 60 punktas).

      42      Tačiau šia nuostata reikalaujama įvykdyti direktyvos IV skyriuje nustatytas sąlygas. Direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punktas
         yra šių sąlygų dalis ir leidžia valstybėms narėms reikalauti įrodymų, kad globėjas turi pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių
         pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti nesinaudojant atitinkamos valstybės narės socialinės paramos sistema. Toje pačioje
         nuostatoje pabrėžiama, kad valstybės narės įvertina šias lėšas atsižvelgdamos į jų pobūdį ir reguliarumą bei minimalų nacionalinį
         darbo užmokestį ir pensijas, taip pat šeimos narių skaičių.

      43      Kadangi leidimas susijungti šeimai yra bendra taisyklė, direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta teisė turi būti
         aiškinama siaurai. Be to, valstybėms narėms suteikta veiksmų laisvė neturi būti naudojama taip, kad pakenktų direktyvos tikslui,
         kuris yra skatinti šeimos susijungimą, ir jos veiksmingumui.

      44      Šiuo klausimu iš direktyvos antros konstatuojamosios dalies matyti, kad laikantis daugelyje tarptautinės teisės dokumentų
         įrašyto įsipareigojimo saugoti šeimą ir gerbti šeimos gyvenimą, turėtų būti imamasi priemonių dėl šeimos susijungimo. Iš tiesų
         direktyva gerbia pagrindines teises ir laikosi principų, pripažintų visų pirma EŽTK 8 straipsnyje bei chartijoje. Todėl direktyvos
         nuostatos, visų pirma 7 straipsnio 1 dalies c punktas, turi būti aiškinamos atsižvelgiant į pagrindines teises, konkrečiau
         kalbant, į teisę į šeimos gyvenimo pagarbą, numatytą ir EŽTK, ir chartijoje. Reikia pridurti, kad pagal Europos Sąjungos sutarties
         6 straipsnio 1 dalies pirmą įtrauką Europos Sąjunga pripažįsta chartijoje, priimtoje 2007 m. gruodžio 12 d. Strasbūre (OL C 303,
         p. 1) ir turinčioje tokią pačią teisinę galią kaip sutartys, nustatytas teises, laisves ir principus.

      45      Taigi, kaip ieškovė pagrindinėje byloje pabrėžė per posėdį, sąvoka „atitinkamos valstybės narės socialinės paramos sistema“
         yra Sąjungos teisės savarankiška sąvoka, kuri neturi būti aiškinama atsižvelgiant į tarptautinės teisės sąvokas. Be kita ko,
         atsižvelgiant į skirtumus tarp valstybių narių, susijusių su socialinės paramos administravimu, šią sąvoka reikia suprasti
         taip, kad ji reiškia valstybės institucijų suteiktą socialinę paramą nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygmeniu.

      46      Direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkto pirmu sakiniu nustatoma priešprieša tarp, viena vertus, „pastovių ir nuolatinių
         lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti“, ir, kita vertus, „socialinės paramos“. Iš šios priešpriešos matyti,
         kad sąvoka „socialinė parama“, numatyta direktyvoje, reiškia paramą, kurią nacionaliniu, regioniniu ar vietos lygmeniu suteikia
         valdžios institucijos, į kurias kreipėsi asmuo susijungimo atveju, neturintis pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau
         ir savo šeimos nariams išlaikyti, dėl to rizikuojantis savo gyvenimo laikotarpiu tapti priimančios valstybės narės socialinės
         paramos našta (pagal analogiją žr. 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Eind, C‑291/05, Rink. p. I‑10719, 29 punktą)

      47      Direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkto antru sakiniu valstybėms narėms leidžiama įvertinti globėjo pajamas atsižvelgiant
         į jų pobūdį ir reguliarumą bei minimalų nacionalinį darbo užmokestį ir pensijas, taip pat šeimos narių skaičių Kaip numatyta
         šio sprendimo 43 punkte, šia teise reikia naudotis vengiant pakenkti direktyvos tikslui, kuris yra skatinti šeimos susijungimą,
         ir jos veiksmingumui.

      48      Todėl, kadangi asmenų poreikiai gali labai skirtis, šis leidimas turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės gali nustatyti
         tam tikrą sumą kaip referencinę, bet ne ta prasme, kad jos gali nustatyti minimalių pajamų sumą, kurios nepasiekus nesuteikiama
         teisė susijungti šeimai, neatsižvelgiant į kiekvieno prašymą pateikusio asmens konkrečią situaciją. Šį aiškinimą remia direktyvos
         17 straipsnis, kuriame nustatomas reikalavimas individualiai nagrinėti prašymus dėl susijungimo.

      49      Pajamų lygio, atitinkančio 23 metų darbuotojo 120 % minimalaus darbo užmokesčio, kurį viršijus speciali socialinė parama netaikoma,
         naudojimas kaip referencinio lygio, neatrodo, kad atitiktų tikslą nustatyti, ar individas disponuoja pastoviomis lėšomis,
         kurių pakanka išsilaikyti. Iš tiesų direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta sąvoka „socialinė parama“ turi būti
         aiškinama, kaip reiškianti paramą, kompensuojančią pastovių, nuolatinių ir pakankamų lėšų trūkumą, o ne paramą, leidžiančią
         patenkinti specialius ar nenumatytus poreikius.

      50      Be to, skaičius 120 %, naudojamas nustatyti sumai, numatytai Vb 2000, yra tik vidurkis, nustatytas vertinant statistiką, susijusią su Nyderlandų vietos valdžios institucijų suteikta specialia
         parama ir pajamų kriterijais, į kuriuos atsižvelgė šios vietos valdios institucijos. Kaip buvo paaiškinta per posėdį, kai
         kurios vietos valdžios institucijos kaip referencinę sumą taiko pajamų sumą, mažesnę nei 120 % minimalių pajamų, o tai prieštarauja
         teiginiui, kad būtinos 120 % minimalių darbo užmokesčių pajamos.

      51      Galiausiai Teisingumo Teismas turi nuspręsti, ar Nyderlandų teisės aktuose numatytų minimalių pajamų pakanka, kad šios valstybės
         darbuotojai patenkintų kasdienius poreikius. Todėl pakanka konstatuoti, kaip teisingai teigė Komisija, kad jei šioje pagrindinėje
         byloje sutuoktinių Chakroun šeiminiai ryšiai būtų egzistavę prieš M. Chakroun atvykstant į Bendrijos teritoriją, vertinama
         suma, nagrinėjant R. Chakroun prašymą, būtų minimalių pajamų suma, o ne 120 % šios sumos. Reikia daryti išvadą, kad Nyderlandų
         institucijos minimaliomis pajamomis laiko pajamas, atitinkančias pakankamas lėšas direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkto
         prasme.

      52      Atsižvelgiant į tai, į pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkto formuluotė
         „naudojimasis socialinės paramos sistema“ reiškia, kad ji neleidžia valstybei narei priimti tokių teisės aktų dėl šeimos susijungimo,
         pagal kuriuos neleidžiama susijungti globėjo, įrodžiusio, kad jis turi pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo
         šeimos nariams išlaikyti, bet, nepaisant šių pajamų, vis tiek turinčio teisę kreiptis dėl specialios paramos padengti specialias
         ir individualiai įvertintas būtinas pragyvenimo išlaidas, dėl mokesčių lengvatų, kurias suteikia vietos valdžios institucijos
         atsižvelgdamos į pajamas, ar dėl pajamų palaikymo priemonių, taikomų vykdant vietos politiką dėl minimalių pajamų („minimabeleid“),
         šeimai.

       Dėl antrojo klausimo
      53      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar direktyva, ir visų pirma jos 2 straipsnio
         d dalis, turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos, taikant 7 straipsnio
         1 dalies c punkte numatytą pajamų reikalavimą, daromas skirtumas pagal tai, ar šeiminiai santykiai atsirado prieš globėjui
         atvykstant į valstybę narę, ar jam jau atvykus.

       Šalių pateiktos pastabos
      54      R. Chakroun aiškino, kad jos sutuoktinis nuo atvykimo į Nyderlandus 1970 m. dvejus metus dirbo šioje valstybėje narėje, kad
         uždirbtų būtinų pinigų santuokai.

      55      Ieškovės pagrindinėje byloje ir Komisijos teigimu, direktyvoje nėra pagrindo skirtumui tarp šeimos santykių išlaikymo ir jos
         sukūrimo. Iš Europos Vadovų Tarybos dokumento (2001 m. sausio 31 d. Tarybos dokumentas 5682/01, p. 3) matyti, kad egzistavo
         platus susitarimas, jog šeimos susijungimas turi apimti tiek šeimos sukūrimą, tiek šeimos išsaugojimą. Šį aiškinimą parėmė
         direktyvos šešta konstatuojamoji dalis bei jos 2 straipsnio d punktas. Kalbant apie direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje nustatytą
         išimtį, tai yra speciali nuostata, susijusi su pabėgėlių, priverstų palikti savo šalį, situacija. Be to, R. Chakroun cituoja
         2009 m. kovo 11 d. Europos Tarybos žmogaus teisių komisaro ataskaitą dėl jo vizito 2008 m. rugsėjo 21–25 d. į Nyderlandus,
         kurioje komisaras stebisi kai kuriomis Nyderlandų teisės aktų nuostatomis šeimos susijungimo srityje.

      56      Be to, Komisija svarsto, kaip skirtumas, daromas atsižvelgiant į laiko momentą, kada šeiminiai ryšiai buvo sukurti, galėtų
         turėti nors mažiausią įtaką reikalavimo atitikti elementarių poreikių materialines sąlygas įgyvendinimui.

      57      Nyderlandų vyriausybė teigia, kad nacionalinės teisės aktuose nustatyto skirtumo tarp šeimos sukūrimo ir jos susijungimo direktyva
         nedraudžia ir tai yra vienas iš būdų atsižvelgti į šeiminių ryšių pobūdį bei tvirtumą, kaip tai nustatyta direktyvos 17 straipsnyje.
         Šios vyriausybės teigimu, iš tiesų galima įsivaizduoti, kad tokiu atveju interesai yra svarbesni nei tai, kad šeiminiai ryšiai
         egzistavo dar prieš atitinkamam asmeniui apsigyvenant Nyderlanduose. Šeimos sukūrimo atveju abu partneriai prisiima riziką,
         kad laikinai gyvenimas kartu gali būti neįmanomas Nyderlanduose. Paprastai šeiminiai ryšiai tokiais atvejais mažiau intensyvūs
         nei tie, kai iš karto pateikiami prašymai leisti susijungti šeimai. Tai, kad Nyderlandų Karalystė prašymų leisti susijungti
         šeimai atveju kaip pakankamų pajamų lygį nustatė sumą, mažesnę nei 120 % minimalaus darbo užmokesčio, būtent ir skirta apsaugoti
         šeimą.

      58      Papildomai Nyderlandų vyriausybė nurodo, kad net tuo atveju, kai šeiminiai ryšiai atsirado po to, kai atitinkamas asmuo atvyko
         į Nyderlandus ir pajamų sąlyga nėra įvykdyta, nepaisant to, šeimos nariams leidžiama gyventi, jei EŽTK 8 straipsnis to reikalauja.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      59      Direktyvos 2 straipsnio d punkte šeimos susijungimas apibrėžiamas nedarant skirtumo pagal tai, kada sutuoktiniai susituokė,
         nes jame nustatyta, jog šeimos susijungimas yra priimančioje valstybėje narėje teisėtai gyvenančio trečiosios šalies piliečio
         šeimos narių atvykimas ir gyvenimas toje valstybėje narėje, kad būtų išsaugota šeima, „nepaisant, ar šeimos santykiai atsirado
         prieš atvykstant tam gyventojui, ar jam atvykus“.

      60      Tik direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje, taikytinoje pabėgėliams, numatyta, kad „valstybės narės gali [direktyvos V skyriuje
         numatytas nuostatas] taikyti tik pabėgėliams, kurių šeimos santykiai atsirado iki jų atvykimo“. Šią nuostatą paaiškina palankesnis
         pabėgėlių, atvykusių į jų teritoriją, vertinimas.

      61      Iš to matyti, kad direktyvos nuostatos, išskyrus 9 straipsnio 2 dalį, taikytinos tiek Nyderlandų teisės aktuose apibrėžtam
         šeimos susijungimui, tiek juose apibrėžtam šeimos sukūrimui.

      62      Šį aiškinimą patvirtina direktyvos šešta konstatuojamoji dalis, kurioje numatyta sąvoka „šeimai saugoti ir šeimos gyvenimui
         kurti ar išlaikyti“. Taip pat iš ieškovės pagrindinėje byloje nurodytų parengiamųjų darbų matyti, kad buvo sudarytas platus
         susitarimas dėl šeimos susijungimo, kuris turėtų apimti tiek šeimos sukūrimą, tiek šeimos išsaugojimą.

      63      Be to, šį aiškinimą patvirtina EŽTK 8 straipsnis ir chartijos 7 straipsnis, kuriuose nenustatytas joks skirtumas pagal šeimos
         sukūrimo aplinkybes ir momentą.

      64      Atsižvelgiant į šio skirtumo, kurį ketino nustatyti Sąjungos teisės aktų leidėjas, pagal šeimos sukūrimo momentą nebuvimą,
         ir atsižvelgiant į būtinybę neaiškinti direktyvos nuostatų siaurai bei nepanaikinti jų veiksmingumo, valstybės narės neturi
         diskrecijos nustatyti tokio skirtumo nacionalinės teisės aktuose, perkeliančiuose direktyvą (pagal analogiją žr. 2008 m. liepos
         25 d. Sprendimo Metock ir kt., C‑127/08, Rink. p. I‑6241, 93 punktą). Be to, tikimybė, kad globėjas turės pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau
         ir savo šeimos nariams išlaikyti direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, negali priklausyti nuo šeimos sukūrimo
         momento.

      65      Galiausiai, kalbant apie Nyderlandų vyriausybės argumentą, kad leidimas turi būti suteiktas, jei EŽTK 8 straipsnis reikalauja,
         konstatuotina, kad, kaip matyti iš posėdžio, R. Chakroun vis dar nėra leista prisijungti prie sutuoktinio, su kuriuo ji susituokusi
         daugiau nei 37 metus.

      66      Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, jog direktyva, ir visų pirma jos 2 straipsnio d punktas, turi būti aiškinama
         taip, kad ši nuostata draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos, taikant 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatytą pajamų
         reikalavimą, daromas skirtumas pagal tai, ar šeimos santykiai atsirado prieš globėjui atvykstant į priimančios valstybės narės
         teritoriją, ar jam jau atvykus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą 7 straipsnio 1 dalies c punkto formuluotė
            „naudojimasis socialinės paramos sistema“ reiškia, kad ji neleidžia valstybei narei priimti tokių teisės aktų dėl šeimos susijungimo,
            pagal kuriuos neleidžiama susijungti globėjo, įrodžiusio, kad jis turi pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo
            šeimos nariams išlaikyti, bet, nepaisant šių pajamų, vis tiek turinčio teisę kreiptis dėl specialios paramos padengti specialias
            ir individualiai įvertintas būtinas pragyvenimo išlaidas, dėl mokesčių lengvatų, kurias suteikia vietos valdžios institucijos
            atsižvelgdamos į pajamas, ar dėl pajamų palaikymo priemonių, taikomų vykdant vietos politiką dėl minimalių pajamų („minimabeleid“),
            šeimai.
      2.      Direktyva 2003/86, ir visų pirma jos 2 straipsnio d punktas, turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata draudžia nacionalinės
            teisės aktus, pagal kuriuos, taikant Direktyvos 2003/86 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatytą pajamų reikalavimą, daromas
            skirtumas pagal tai, ar šeimos santykiai atsirado prieš globėjui atvykstant į priimančios valstybės narės teritoriją, ar jam
            jau atvykus.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.