title: 2012 m. kovo 29 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung prieš Pfeifer & Langen KG.#Bundesverwaltungsgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 – Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga – 3 ir 4 straipsniai – Administracinės priemonės – Neteisėtai gautos naudos išieškojimas – Pagal nacionalinę teisę mokėtinos palūkanos už praleistą terminą ir kompensacinės palūkanos – Reglamente Nr. 2988/95 įtvirtintų senaties taisyklių taikymas šioms palūkanoms už praleistą terminą išieškoti – Senaties termino pradžia – „Sustabdymo“ sąvoka – „Nutraukimo“ sąvoka.#Byla C‑564/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. kovo 29 d. (
            *1
         )
      „Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 — Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga — 3 ir 4 straipsniai — Administracinės priemonės — Neteisėtai gautos naudos išieškojimas — Pagal nacionalinę teisę mokėtinos palūkanos už praleistą terminą ir kompensacinės palūkanos — Reglamente Nr. 2988/95 įtvirtintų senaties taisyklių taikymas šioms palūkanoms už praleistą terminą išieškoti — Senaties termino pradžia — „Sustabdymo“ sąvoka — „Nutraukimo“ sąvoka“
      Byloje C-564/10
      dėl Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) 2010 m. spalio 21 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gruodžio 2 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung

      prieš

         Pfeifer & Langen KG

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.-C. Bonichot, teisėjai K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (pranešėja) ir E. Jarašiūnas,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. lapkričio 17 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung, atstovaujamos W. Wolski, B. Messerschmidt ir J. Jakubiec,

               —

                  Pfeifer & Langen KG, atstovaujamos Rechtsanwälte D. Ehle ir C. Hagemann,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos G. von Rintelen ir P. Rossi,

         susipažinęs su 2012 m. sausio 26 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 3 straipsnio išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp Pfeifer & Langen KG (toliau – Pfeifer & Langen) ir Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Federalinė žemės ūkio ir maisto tarnyba, toliau – Bundesanstalt) dėl palūkanų, susijusių su neteisėtai, pažeidžiant Europos Sąjungos finansinius interesus gautomis sandėliavimo išlaidų kompensacijomis, išieškojimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Reglamentas Nr. 2988/95

               3

               Remiantis Reglamento Nr. 2988/95 3 konstatuojamąja dalimi, „Bendrijų finansiniams interesams kenkiantys teisės aktai turi būti panaikinti visose srityse [reikia kovoti su Bendrijų finansinių interesų pažeidimais visose srityse]“.

               4

               Remiantis šio reglamento 5 konstatuojamąja dalimi, „neteisėtą veiką ir jai taikomas administracines priemones bei už ją skiriamas nuobaudas nustato atskirų sektorių taisyklės pagal šį reglamentą“.

               5

               Šio reglamento 1 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Siekiant apsaugoti Europos Bendrijų finansinius interesus, šiuo reglamentu nustatomos bendrosios taisyklės, reglamentuojančios vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus.
               2.   „Pažeidimas“ – tai bet kuris Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės veiklos vykdytojo veiksmų [veiksmais] ar neveikimo [neveikimu], dėl kurio [kurių] Bendrijų bendrajam biudžetui ar jų valdomiems biudžetams padaroma žala sumažinant ar iš viso prarandant pajamas, gaunamas iš tiesiogiai Bendrijų vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas išlaidas.“

               6

               Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje numatyta:
               „1.   Patraukimo atsakomybėn senaties terminas – ketveri metai nuo tada, kai buvo padarytas 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas pažeidimas. Atskirų sektorių taisyklėse gali būti nustatytas trumpesnis senaties terminas, tačiau ne trumpesnis kaip treji metai.
               Jeigu pažeidimai daromi nuolat ir [arba] pakartotinai, senaties terminas skaičiuojamas nuo tos dienos, kai pažeidimas buvo baigtas. Vykdant daugiametes programas, senaties terminas nesibaigia tol, kol visiškai nebaigiama programa.
               Senaties eiga nutrūksta, jeigu kompetentinga institucija imasi bet kokio su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu susijusio veiksmo, apie kurį pranešama atitinkamam asmeniui. Senaties eiga atsinaujina po kiekvieno ją nutraukusio veiksmo.
               <...>
               2.   Administracinę nuobaudą skiriantis sprendimas įvykdomas per trejus metus nuo tos dienos, kai sprendimas tampa galutinis.
               Nutrūkimo ir laikino sustabdymo atvejus reglamentuoja atitinkamų nacionalinės teisės aktų nuostatos.
               3.   Valstybės narės išlaiko teisę taikyti ilgesnį laikotarpį nei <...> numatyta šio straipsnio 1 <...> dalyse.“

               7

               Šio reglamento 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
               „1.   Įvykdžius bet kokį pažeidimą, neteisingai [neteisėtai] įgyta nauda paprastai panaikinama:

                        —

                        įpareigojant sumokėti nustatytas sumas arba grąžinti neteisėtai įgytas sumas,

                  <...>
               2.   Taikant 1 dalyje nurodytas priemones apsiribojama įgytos naudos panaikinimu ir, jei taip yra numatyta, palūkanomis, kurias galima nustatyti pagal vienodą palūkanų normą.“

         Reglamentas (EB) Nr. 1258/1999

               8

               1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1258/1999 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 160, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 414) 8 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Valstybės narės, laikydamosi įstatymuose ir kituose teisės aktuose pateiktų nacionalinių nuostatų, imasi priemonių:

                        a)

                        įsitikinti, kad iš [Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF)] lėšų finansuojamos operacijos yra tikrai atliktos ir atliktos teisingai;

                        b)

                        užkirsti kelią taisyklių pažeidimams ir su jais kovoti;

                        c)

                        išieškoti sumas, kurios buvo prarastos dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo.

                  Valstybės narės informuoja Komisiją apie priemones, kurių buvo imtasi šiems tikslams įvykdyti, ir ypač apie administracinių ir teisminių procedūrų būklę.
               2.   Neišieškojus visos sumos, Bendrija prisiima dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo atsiradusias finansines pasekmes, išskyrus tas, kurios priskirtinos valstybių narių administracinėms institucijoms ar kitoms įstaigoms.
               Išieškotos sumos sumokamos akredituotoms mokėjimo agentūroms, kurios išskaičiuoja jas iš [EŽŪOGF] finansuojamų išlaidų. Palūkanos už išieškotas ar per vėlai sumokėtas sumas sumokamos [EŽŪOGF].
               3.   Taryba, kvalifikuota balsų dauguma priimdama sprendimą dėl Komisijos siūlymo, nustato bendrąsias šio straipsnio taikymo taisykles.“

         Reglamentas (EB) Nr. 1290/2005

               9

               2005 m. birželio 21 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 209, p. 1) 32 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Po pažeidimo ar aplaidumo išieškotos sumos ir su jomis susijusios palūkanos sumokamos akredituotai mokėjimo agentūrai, kuri jas priskiria [Europos žemės ūkio garantijų fondui (EŽŪGF)] skirtoms įplaukoms tą mėnesį, kada jos realiai yra sumokamos.
               2.   Atlikdama mokėjimą į Bendrijos biudžetą, valstybė narė gali fiksuoto dydžio išieškojimo išlaidoms padengti pasilikti 20 % sumos, atitinkančios išieškotų sumų dydį, išskyrus šios valstybės narės administracinėms institucijoms ar kitoms viešosios valdžios įstaigoms priskirtinų pažeidimų ar aplaidumo atvejus.
               3.   Perdavusios metines sąskaitas, kaip numatyta 8 straipsnio 1 dalies c punkto iii papunktyje, valstybės narės Komisijai pateikia suvestinę ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras. Ataskaitoje dar neišieškotos sumos suskirstomos pagal administracinę ir (arba) teisminę procedūrą bei pagal metus, kai buvo atliktas pirminis administracinis ar teisminis pažeidimo nustatymas.
               Valstybės narės užtikrina, kad išsamios detalės apie individualias išieškojimo procedūras ir dar neišieškotas individualias sumas yra prieinamos Komisijai.
               <...>“

               10

               Remiantis Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsniu, šio reglamento 32 straipsnis taikomas atvejams, apie kuriuos pranešama pagal 1991 m. kovo 4 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 595/91 dėl pažeidimų ir neteisingai sumokėtų sumų, susijusių su bendrosios žemės ūkio politikos finansavimu, susigrąžinimo, ir dėl šios srities informacinės sistemos organizavimo bei panaikinantis Reglamentą (EEB) Nr. 283/72 (OL L 67, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 171) 3 straipsnį ir kai iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo išieškotos visos su tuo susijusios sumos.

         Nacionalinė teisė

               11

               Remiantis Bendro rinkos organizavimo įgyvendinimo įstatymo (Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen) su pakeitimais, padarytais 1996 m. gegužės 2 d. įstatymu, iš dalies keičiančiu administracinių procedūrų teisės nuostatas (Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften) (BGBl. 1996 I, p. 656, toliau – Rinkos organizavimo įstatymas), 6 straipsnio 1 dalies 11 punktu ir 14 straipsnio 1 dalies pirmu sakiniu, už reikalavimus grąžinti specialias lengvatas, pavyzdžiui, sandėliavimo išlaidų kompensacijas, nuo šių reikalavimų atsiradimo momento turi būti mokamos palūkanos, kurių dydis nustatomas prie Deutsche Bundesbank (Vokietijos federalinis bankas) diskonto normos pridėjus 3 procentinius punktus, jeigu Europos Sąjungos Tarybos arba Komisijos teisės aktais nenumatyta kitaip.

               12

               Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remiantis iki 2001 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 197 ir 201 straipsniais, reikalavimo teisėms į už praėjusį laikotarpį priskaičiuotas palūkanas taikomas senaties terminas yra ketveri metai nuo tų metų, kuriais atsirado teisė į šias palūkanas, gruodžio 31 d. Šios nuostatos pagal analogiją taikomos iš viešosios teisės kylantiems palūkanų reikalavimams.

               13

               2002 m. sausio 1 d. įsigaliojus 2001 m. lapkričio 26 d. Prievolių teisės modernizavimo įstatymui (Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts, BGBl. 2001 I, p. 3138), nuo tos datos galiojančios redakcijos BGB 195 straipsnyje numatyta, kad reikalavimo teisėms į už praėjusį laikotarpį priskaičiuotas palūkanas bendroji senatis yra treji metai, o minėtiems iki 2002 m. sausio 1 d. atsiradusiems reikalavimams toliau taikomas ketverių metų senaties terminas.

               14

               Remiantis iki 2001 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos BGB 217 straipsniu, „jeigu senaties termino eiga nutrūksta, į laikotarpį iki nutrūkimo neatsižvelgiama; naujo senaties termino eiga gali prasidėti tik po to, kai baigiasi nutrūkimo laikotarpis“.

               15

               Remiantis iki 2001 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos Viešojo administravimo įstatymo (Verwaltungsverfahrensgesetz) 53 straipsnio 1 dalimi, „administracinis aktas, priimtas siekiant įgyvendinti viešosios teisės subjekto reikalavimo teises, nutraukia šių teisių senaties termino eigą. Šis pertraukimas tęsiasi tol, kol administracinis aktas tampa galutinis arba kol administracinė procedūra, kurios pabaigoje jis buvo priimtas, užbaigiama kitu būdu. [Iki 2001 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos BGB] 212 ir 217 straipsniai taikomi pagal analogiją“.

               16

               Nuo 2002 m. sausio 1 d. taikomos redakcijos minėto 53 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „administracinis aktas, priimtas siekiant pripažinti arba įgyvendinti viešosios teisės subjekto reikalavimo teises, sustabdo senaties termino eigą šio reikalavimo teisių atžvilgiu. Sustabdymas pasibaigia, kai administracinis aktas tampa galutinis arba praėjus šešiems mėnesiams po kitokio jo užbaigimo“.

               17

               Administracinių bylų teisenos kodekso (Verwaltungsgerichtsordnung) 80 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „protestas ir skundas dėl panaikinimo turi sustabdomąjį poveikį“.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               18

               1994–1995, 1995–1996 ir 1996–1997 cukraus prekybos metais įmonei Pfeifer & Langen jos prašymu buvo skirtos sandėliavimo išlaidų kompensacijos, numatytos 1981 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1785/81 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo (OL L 177, 1981, p. 4) 8 straipsnio 2 dalyje už cukraus sandėliavimą remiantis bendru rinkų organizavimu.

               19

               Trimis 2003 m. sausio 30 d. sprendimais Bundesanstalt nusprendė, kad reikia išieškoti aptariamas sandėliavimo išlaidų kompensacijas, nes pareiškėja savo paraiškose buvo deklaravusi padidintus cukraus kiekius. Be to, tuose sprendimuose buvo nurodyta, kad už prašomas grąžinti sumas turi būti mokamos palūkanos ir vėlesniais aktais bus nustatyta konkreti mokėtinų palūkanų suma.

               20

                  Pfeifer & Langen pateikė protestą dėl minėtų sprendimų. 2006 m. spalio 10 d. sprendimais Bundesanstalt sumažino grąžintinas sumas, tačiau atmetė likusius prieštaravimus.

               21

                  Pfeifer & Langen pateikė skundus su prašymu iš dalies panaikinti sprendimus dėl jos protestų, tačiau sprendimas dėl šių skundų iki šiol nepriimtas.

               22

               Sprendimai dėl Pfeifer & Langen protestų tapo galutiniai, kiek tai susiję su teisme neginčyta suma, t. y. 469421,12 EUR, kurią ieškovė pagrindinėje byloje sumokėjo 2006 m. lapkričio 15 d.

               23

               2007 m. balandžio 13 d. sprendimu Bundesanstalt pripažino, kad nuo šios sumos turi būti sumokėtos palūkanos, ir pareikalavo, kad Pfeifer & Langen sumokėtų 298650,93 EUR palūkanų.

               24

                  Pfeifer & Langen apskundė tą sprendimą ir, be kita ko, nurodė, kad palūkanų reikalavimams iš dalies suėjęs senaties terminas.

               25

               2007 m. spalio 22 d. sprendimu dėl minėto protesto Bundesanstalt iš dalies patenkino protestą tiek, kiek jis susijęs su palūkanų reikalavimais už 1997 ir 1998 m. Ši federalinė tarnyba manė, kad nacionalinėje teisėje numatytas ketverių metų senaties terminas taikomas šiems reikalavimams, todėl tuo metu, kai buvo priimti sprendimai išieškoti sandėliavimo išlaidų kompensacijas, t. y. 2003 m. sausio 30 d., senaties terminas minėtiems reikalavimams jau buvo suėjęs. Tačiau dėl 237644,17 EUR dydžio palūkanų reikalavimų, atsiradusių po 1998 m. gruodžio 31 d., Bundesanstalt manė, kad tiems vėlesniais metais atsiradusiems palūkanų reikalavimams senatis nėra suėjusi, visų pirma dėl to, kad minėtais 2003 m. sausio 30 d. sprendimais senaties termino eiga buvo nutraukta. Todėl Pfeifer & Langen protestas dėl pastarųjų palūkanų reikalavimų buvo atmestas.

               26

               2007 m. lapkričio 14 d.Pfeifer & Langen pateikė skundą Verwaltungsgericht Köln (Kelno administracinis teismas), reikalaudama iš dalies panaikinti 2007 m. spalio 22 d. sprendimą dėl jos protesto tiek, kiek jis susijęs su palūkanų reikalavimais už laikotarpį nuo 1999 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d.; šių reikalavimų dydis yra 119984,27 EUR. Ieškovė pagrindinėje byloje įvykdė palūkanų reikalavimus, atsiradusius vėlesniais metais.

               27

               2009 m. lapkričio 25 d. sprendimu Verwaltungsgericht Köln panaikino minėtą 2007 m. spalio 22 d. sprendimą tiek, kiek buvo reikalaujama skunde. Teismas nurodė, kad pagal Rinkos organizavimo įstatymo 14 straipsnį už reikalavimus, susijusius su specialių lengvatų grąžinimu, nuo šių reikalavimų atsiradimo momento turi būti mokamos palūkanos. Teismo teigimu, aptariamas palūkanų už praleistą terminą reikalavimas atsirado tik paskelbus 2003 m. sausio 30 d. sprendimus, t. y. 2003 m. sausio 31 d., todėl nėra pareigos mokėti palūkanas už laikotarpį iki šios datos.

               28

               Tuomet Bundesanstalt pateikė kasacinį skundą Bundesverwaltungsgericht (Federalinis vyriausiasis administracinis teismas), kuriame prašo atmesti Pfeifer & Langen skundą.

               29

                  Bundesverwaltungsgericht sutinka su Verwaltungsgericht Köln nuomone, kad pagrindinėje byloje pareiga mokėti palūkanas už praleistą terminą nuo sumų, atitinkančių iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautą naudą, reglamentuojama nacionalinėje teisėje, nagrinėjamu atveju – Rinkos organizavimo įstatymo 14 straipsnyje, jeigu tokia pareiga nenumatoma nė viename cukraus sektoriui taikomame Sąjungos teisės akte.

               30

               Tačiau Bundesverwaltungsgericht mano, kad Verwaltungsgericht Köln šį 14 straipsnį išaiškino klaidingai. Bundesverwaltungsgericht nuomone, už reikalavimus grąžinti neteisėtai gautą naudą palūkanos turi būti mokamos nuo šių reikalavimų atsiradimo momento. Esant tokioms sąlygoms, tas teismas mano, kad jeigu 2003 m. sausio 30 d. sprendimų tikslas – atimti neteisėtai gautą naudą atgaline data, palūkanų galima reikalauti už laikotarpius iki šių sprendimų priėmimo.

               31

               Minėtas teismas daro išvadą, kad nagrinėjamiems palūkanų reikalavimams senatis nesuėjusi, nes pagal nuo 2002 m. sausio 1 d. taikomos redakcijos Viešojo administravimo įstatymo 53 straipsnio 1 dalį senaties termino eiga buvo sustabdyta priėmus 2003 m. sausio 30 d. išieškojimo sprendimus. Tačiau jis mano, kad galimas Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje įtvirtintų senaties taisyklių, įskaitant taisykles dėl senaties termino pradžios ir nutraukimo, taikymas gali turėti įtakos sprendimui dėl kasacinio skundo.

               32

               Teismo abejonės dėl Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio taikymo tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos aplinkybėmis susijusios visų pirma su tuo, kad Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas) vienoje su eksporto grąžinamosiomis išmokomis susijusioje byloje nusprendė, jog šis 3 straipsnis taikomas palūkanų, susijusių su neteisėtai gautos naudos grąžinimu, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 4 straipsnio 2 dalį, senaties terminui.

               33

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nebūtinai turi būti aiškinama taip ir, kadangi šio 4 straipsnio 2 dalimi nedraudžiama nacionalinėje teisėje numatyti pareigos gauti palūkanas srityse, kuriose tokia pareiga Sąjungos teisės aktais nenumatyta arba dar nenumatyta, galėtų būti logiška, kad nacionalinėje teisėje įtvirtinti palūkanų reikalavimai šioje nacionalinėje teisėje reglamentuojami ir tiek, kiek tai susiję su jų senatimi. Be to, teismas pažymi, kad jeigu Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio taisyklės būtų taikytinos tokiems palūkanų reikalavimams, kiltų tam tikrų sunkumų taikyti principą, pagal kurį senaties termino eiga prasideda nuo „pažeidimo“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 1 straipsnį, nes palūkanų reikalavimai atsiranda ne tuomet, kai padaromas pažeidimas, o bėgant laikui po šio pažeidimo padarymo.

               34

               Būtent esant šioms sąlygoms Bundesverwaltungsgericht nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [Reglamento Nr. 2988/95] 3 straipsnis taikomas ir palūkanų, kurios pagal nacionalinę teisę mokėtinos greta dėl pažeidimo neteisėtai gautos naudos grąžinimo, reikalavimų senačiai?
                        Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas:

                        2.

                        Ar į pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalį reikalaujamą terminų palyginimą reikia įtraukti tik termino trukmę, ar turi būti atsižvelgta ir į nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias termino eigos pradžia, nereikalaujant tam papildomų aplinkybių, nukeliama į kalendorinių metų, kuriais atsiranda reikalavimas (šiuo atveju – dėl palūkanų), pabaigą?

                        3.

                        Ar padarius pažeidimą arba užbaigus tęstinį ar pakartotinį pažeidimą senaties terminas pradeda eiti ir palūkanų reikalavimams, net jeigu jie susiję tik su vėlesniais laikotarpiais ir dėl to atsiranda tik vėliau? Ar dėl Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antros pastraipos senaties termino eigos pradžia, esant tęstiniams arba pakartotiniams pažeidimams, iki pažeidimo užbaigimo momento nukeliama ir palūkanų reikalavimų atžvilgiu?

                        4.

                        Kada pasibaigia kompetentingos institucijos pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos antrą sakinį priimto sprendimo, kuriuo iš esmės pripažįstamas nagrinėjamas reikalavimas (šiuo atveju – dėl palūkanų), sukeliamas senaties eigos nutraukimo poveikis?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               35

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jame nustatytas senaties terminas taikomas ne tik išieškant pagal pagrindinį reikalavimą grąžinti iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautą naudą, bet ir išieškant su tuo reikalavimu susijusias palūkanas, net jei šios palūkanos mokėtinos ne pagal Sąjungos teisę, o remiantis tik nacionalinėje teisėje nustatyta pareiga.

               36

               Primintina, kad Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 1 dalimi nustatomos „bendrosios taisyklės, reglamentuojančios vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus,“ ir būtent, kaip matyti iš šio reglamento 3 konstatuojamosios dalies, siekiant „kovoti su Bendrijų finansinių interesų pažeidimais visose srityse“.

               37

               Priimdamas Reglamentą Nr. 2988/95, ypač jo 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė įtvirtinti bendrą šiai sričiai taikomą senaties termino taisyklę, kad apibrėžtų visose valstybėse narėse taikomą minimalų terminą ir atsisakytų galimybės susigrąžinti iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautas sumas, nuo pažeidimo, susijusio su ginčijamoms išmokoms, padarymo praėjus ketveriems metams (2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Corman, C-131/10, Rink. p. I-14199, 39 punktas; 2011 m. gegužės 5 d. Sprendimo Ze Fu Fleischhandel ir Vion Trading, C-201/10 ir C-202/10, Rink. p. I-3545, 24 punktas ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C-465/10, Rink. p. I-14081, 52 punktas).

               38

               Dėl gavėjo neteisėtai gautų sandėliavimo išlaidų kompensacijų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnyje numatyta, jog valstybės narės, vykdydamos bendrą žemės ūkio politiką, imasi priemonių, reikalingų veiksmingai finansinių Bendrijos interesų apsaugai, visų pirma siekdamos susigrąžinti sumas, kurios buvo prarastos dėl pažeidimų ar aplaidumo.

               39

               Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtinta ketverių metų senaties termino taisyklė, nesant kitokį reguliavimą nustatančių atskirų sektorių taisyklių, taikoma šio reglamento 4 straipsnyje nurodytiems pažeidimams, darantiems žalą Sąjungos finansiniams interesams (žr. 2004 m. birželio 24 d. Sprendimo Handlbauer, C-278/02, Rink. p. I-6171, 34 punktą ir 2009 m. sausio 29 d. Sprendimo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb ir kt., C-278/07-C-280/07, Rink. p. I-457, 22 punktą).

               40

               Kadangi Reglamente Nr. 1258/1999 ir Reglamente Nr. 1785/81 nėra nuostatos, susijusios su šioje srityje taikytina senaties terminų sistema, senaties terminas neteisėtai gautoms sandėliavimo išlaidų kompensacijoms išieškoti, remiantis Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa ir nesant sustabdančio akto, gali sueiti pasibaigus ketverių metų laikotarpiui nuo pažeidimo padarymo, jei valstybė narė, kurioje buvo padaryti šie pažeidimai, nepasinaudojo minėto reglamento 3 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta teise numatyti ilgesnį senaties terminą (žr. minėtų sprendimų Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb ir kt. 36 punktą ir Corman 48 punktą).

               41

               Be to, Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad prie panaikinamos neteisėtai įgytos naudos, jei taip yra numatyta, gali būti pridedamos ir palūkanos, kurias galima nustatyti pagal vienodą palūkanų normą.

               42

               Tokių palūkanų nuo pagrindinio reikalavimo, kurį sudaro iš Sąjungos biudžeto neteisėtai įgyta nauda, taikymas gali būti numatytas Sąjungos atskirų sektorių taisyklėse. Taip buvo, pavyzdžiui, 1999 m. balandžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 800/1999, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (OL L 102, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 129), arba 1969 m. rugsėjo 30 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1957/69 dėl papildomų taikymo sąlygų skiriant eksporto grąžinamąsias išmokas produktų, kuriems taikoma vienos kainos sistema, sektoriuje (OL L 250, p. 1) atveju.

               43

               Tačiau kalbant apie neteisėtai gautas sandėliavimo išlaidų kompensacijas, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamos kompensacijos, nei Reglamente Nr. 1258/1999, nei Reglamente Nr. 1785/81 nenumatyta, kad išieškant šias kompensacijas, kai jos buvo gautos neteisėtai, turi būti reikalaujama palūkanų.

               44

               Žinoma, Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnyje ir Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad su sumomis, išieškomomis po pažeidimo ar aplaidumo, susijusios palūkanos sumokamos akredituotai mokėjimo agentūrai, kuri jas priskiria atitinkamai prie EŽŪOGF ir EŽŪGF skirtų įplaukų tą mėnesį, kada jos realiai yra sumokamos. Tačiau šiose nuostatose, kuriose įtvirtinta tik paprasta biudžetinio tokių pajamų priskyrimo taisyklė, nenumatyta valstybių narių pareigos reikalauti palūkanų nuo tokių išieškomų sumų, jeigu šios palūkanos susijusios su sandėliavimo išlaidų kompensacijomis.

               45

               Todėl pagrindinėje byloje kyla klausimas, ar, nesant palūkanų išieškojimą numatančių atskirų sektorių taisyklių, Sąjungos teise, visų pirma Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnio 2 dalimi, draudžiama valstybei narei įgyvendinti jos nacionalinėje teisėje įtvirtintą pareigą, reikalaujančią be iš Sąjungos biudžeto neteisėtai įgytos naudos išieškoti tokias palūkanas, ir, jeigu atsakymas būtų neigiamas, ar reikalavimo, kurį sudaro tokie interesai, išieškojimui turi būti taikomas šio reglamento 3 straipsnyje numatytas senaties terminas, ar šiam išieškojimui lieka taikytina šios valstybės nacionalinė teisė.

               46

               Pirmiausia dėl paties nacionalinėje teisėje numatyto palūkanų taikymo tais atvejais, kai Sąjungos teisėje tokių palūkanų taikymas nenumatytas, principo jau buvo nuspręsta, kad Sąjungos teisę atitinka tai, jog valstybė narė, išieškodama iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautą naudą, pagal savo nacionalinę teisę išieško palūkanas, kurios, kadangi tuo metu nebuvo taisyklių, numatančių šių palūkanų pervedimą į Bendrijos fondus, buvo pervestos į jos pačios biudžetą (žr. 1982 m. gegužės 6 d. Sprendimo Fromme, 54/81, Rink. p. 1449, 8 punktą).

               47

               Kitaip negalėtų būti tuomet, kai šios palūkanos, kurių išieškojimo pagal Sąjungos teisę nereikalaujama, vykdant EŽŪGF finansuojamas priemones grąžinamos į Sąjungos biudžetą. Todėl tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, pagal Sąjungos teisę, visų pirma pagal Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnio 2 dalį, valstybėms narėms nedraudžiama savo nacionalinėje teisėje numatyti palūkanų už praleistą terminą ir (arba) kompensacinių palūkanų, kurios vykdant EŽŪGF finansuojamas priemones grąžinamos į Sąjungos biudžetą, išieškojimo greta iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautos naudos išieškojimo.

               48

               Antra, dėl tokių palūkanų taikymo sąlygų ir reikalavimų tais atvejais, kai, kaip yra pagrindinėje byloje, palūkanų reikalavimas greta iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautos naudos išieškojimo atsiranda pagal valstybės narės nacionalinę teisę, būtent šios valstybės narės nacionalinėje teisėje turi būti numatytos tokios sąlygos ir reikalavimai, taikomi šių palūkanų išieškojimui, kuris yra papildomas neteisėtai gautų sumų išieškojimo atžvilgiu (žr. 1976 m. gegužės 21 d. Sprendimo Roquette frères prieš Komisiją, 26/74, Rink. p. 677, p. 12).

               49

               Taigi, nesant šioje srityje taikytino atskirų sektorių reguliavimo normos, minėta valstybė narė taip pat turi apibrėžti ir įgyvendinti senaties tvarką, taikytiną tokio palūkanų reikalavimo išieškojimui, numatytam tos valstybės nacionalinėje teisėje ir pagal ją laikomam savarankišku reikalavimu, palyginti su iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gauta nauda, kurios išieškojimas toliau reglamentuojamas Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje įtvirtintomis senaties taisyklėmis ir išimtimis.

               50

               Nors iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautos naudos išieškojimui taikoma Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje numatyta senaties sistema, nei iš šios nuostatos teksto, nei iš šio reglamento struktūros nematyti, kad ši sistema skirta reglamentuoti palūkanų reikalavimo išieškojimą, jeigu, kaip yra pagrindinėje byloje, šis palūkanų reikalavimo išieškojimas nustatomas bet kuriuo atveju ne atskirų sektorių reguliavimo normomis, o nacionaline teise.

               51

               Tačiau, atsižvelgiant į šio palūkanų reikalavimo papildomą pobūdį, šis reikalavimas negali būti vykdomas, jeigu taikant Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnį arba Sąjungos atskirų sektorių taisykles pačiam pagrindiniam reikalavimui (iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gauta nauda) buvo suėjusi senatis.

               52

               Be to, kadangi pagal SESV 325 straipsnį valstybės narės turi imtis tų pačių priemonių kovoti su Sąjungos finansiniams interesams kenkiančiu sukčiavimu kaip tos, kurių jos imasi kovodamos su savo pačių finansiniams interesams kenkiančiu sukčiavimu, nesant Sąjungos teisės normų ir, kai tų valstybių narių nacionalinėje teisėje numatomas palūkanų gavimas išieškant tos pačios rūšies naudą, neteisėtai gautą iš jų nacionalinio biudžeto, tos valstybės narės turi analogiškai gauti palūkanas išieškodamos iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautą naudą, visų pirma tuomet, kai, kitaip nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Fromme, sumos, gaunamos kaip šios palūkanos, kurių išieškojimas nustatytas nacionalinėje teisėje, galiausiai grąžinamos Sąjungos biudžetui.

               53

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jame nustatytas senaties terminas išieškant pagal pagrindinį reikalavimą grąžinti iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautą naudą netaikomas išieškant su tuo reikalavimu susijusias palūkanas, jeigu šios palūkanos mokėtinos ne pagal Sąjungos teisę, o remiantis tik nacionalinėje teisėje nustatyta pareiga.

         Dėl antrojo–ketvirtojo klausimų

               54

               Antrasis–ketvirtasis klausimai buvo pateikti papildomai tuo atveju, jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas.

               55

               Taigi, atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, į antrąjį–ketvirtąjį klausimus atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               56

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos 3 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jame nustatytas senaties terminas išieškant pagal pagrindinį reikalavimą grąžinti iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautą naudą netaikomas išieškant su tuo reikalavimu susijusias palūkanas, jeigu šios palūkanos mokėtinos ne pagal Sąjungos teisę, o remiantis tik nacionalinėje teisėje nustatyta pareiga.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1989 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (Fediol) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Bendra prekybos politika. # Byla 70/87.


title: 2009 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Bendra žemės ūkio politika - Mokesčiai veterinarinių patikrinimų ir kontrolės srityje - Direktyva 85/73/EEB - Reglamentas (EB) Nr. 882/2004.#Byla C-270/07.

text:
      Byla C‑270/07
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Bendra žemės ūkio politika – Mokesčiai veterinarinių patikrinimų ir kontrolės srityje – Direktyva 85/73/EEB – Reglamentas (EB) Nr. 882/2004“
      Sprendimo santrauka
      1.        Žemės ūkis – Teisės aktų derinimas gyvūnų sveikatos srityje – Šviežios mėsos veterinarinio patikrinimo ir kontrolės finansavimas
            – Direktyva 85/73 – Specialus mokestis, kuriuo padengiamos faktinės išlaidos
      (Tarybos direktyvos 85/73, iš dalies pakeistos Direktyva 97/79, A priedo I skyriaus 4 punkto b papunktis)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas – Nustatymas per ikiteisminę procedūrą – Pritaikymas pasikeitus Bendrijos
            teisei – Leistinumas – Sąlygos
      (EB 226 straipsnis)
      1.        Direktyvos 85/73 dėl veterinarinių patikrinimų ir kontrolės, numatytos Direktyvose 89/662, 90/425, 90/675 bei 91/496, finansavimo,
         iš dalies pakeistos ir konsoliduotos Direktyva 96/43, A priedo I skyriaus 4 punkto b papunktyje numatytas mokestis, pirma,
         neturi viršyti faktiškai patirtų patikrinimo ir kontrolės išlaidų, ir, antra, turi būti atsižvelgiama į visas šias išlaidas,
         nė vienos iš jų neatmetant. Taigi jis negali būti „standartinio dydžio“ mokestis, nes standartinio dydžio mokestis dėl savo
         pobūdžio kai kuriais atvejais viršija finansuoti numatytų priemonių faktines išlaidas, o kai kuriais atvejais jis yra mažesnis.

      Tačiau vien todėl, kad pagal minėtą nuostatą renkamą mokestį sudaro kelios išlaidų dalys, šiuo mokesčiu nepažeidžiama ši nuostata.
      Skaidrumo tikslas nedraudžia rinkti tokio mokesčio, jeigu juo aiškiai ir išsamiai atskleidžiamas jo sudėtinių dalių pobūdis,
         suteikiant galimybę kreditoriui susipažinti su tikslia viso mokesčio sudėtimi.

      Be to, kadangi tokiu mokesčiu nepadengiamos kitos išlaidų dalys nei numatytos Bendrijos teisės aktuose ir neviršijamos faktiškai
         patirtos išlaidos, juo negali būti pažeistas Direktyva 85/73 siekiamas kovos su konkurencijos iškraipymu tikslas.

      (žr. 32, 37, 41, 43 punktus)
      2.        Nors procese dėl įsipareigojimų neįvykdymo ieškinio reikalavimai iš principo negali viršyti oficialiame pranešime ir pagrįstos
         nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodytų neįvykdytų įsipareigojimų, Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta, jog valstybė
         narė neįvykdė įsipareigojimų, numatytų vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Bendrijos teisės akto redakcijoje, kurie
         buvo palikti galioti naujomis nuostatomis. Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimams pagal naujas nuostatas,
         kurios neatitinka pirminės atitinkamo akto formuluotės, priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai.

      (žr. 50 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. kovo 19 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Bendra žemės ūkio politika – Mokesčiai veterinarinių patikrinimų ir kontrolės srityje – Direktyva 85/73/EEB – Reglamentas (EB) Nr. 882/2004“
      Byloje C‑270/07
      dėl 2007 m. birželio 6 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama F. Erlbacher ir A. Szmytkowska, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą M. Lumma ir C. Schulze-Bahr, padedamų Rechtsanwalt U. Karpenstein,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits ir J.‑J. Kasel (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. rugsėjo 4 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nesuderinusi su Bendrijos nuostatomis 1998 m.
         sausio 12 d. Šlėzvigo-Holšteino žemės įstatymo, įgyvendinančio mėsos ir paukštienos veterinarinį patikrinimą reglamentuojančius
         teisės aktus (Ausführungsgesetz zum Fleischhygienerecht und zum Geflügelfleischrecht für das Land Schleswig-Holstein) (GVOBl.
         Schl.-H. 1998, p. 2, toliau – Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymas), 4 straipsnio Vokietijos Federacinė Respublika
         neįvykdė ar toliau nevykdo įsipareigojimų pagal 1985 m. sausio 29 d. Tarybos direktyvos 85/73/EEB dėl veterinarinių patikrinimų
         ir kontrolės, numatytų Direktyvose 89/662/EEB, 90/425/EEB, 90/675/EEB bei 91/496/EEB, finansavimo (OL L 32, p. 14; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 6 t., p. 161), iš dalies pakeistos 1997 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyva 97/79/EB
         (OL L 24, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 22 t., p. 269; toliau – Direktyva 85/73), 1 straipsnį ir
         5 straipsnio 3 ir 4 dalis bei nuo 2007 m. sausio 1 d. pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento
         (EB) Nr. 882/2004 dėl oficialios kontrolės, kuri atliekama siekiant užtikrinti, kad būtų įvertinama, ar laikomasi pašarus
         ir maistą reglamentuojančių teisės aktų, gyvūnų sveikatos ir gerovės taisyklių (OL L 165, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 3 sk., 45 t., p. 200 ir klaidų ištaisymas OL L 191, p. 1), iš dalies pakeisto 2006 m. gegužės 23 d. Komisijos
         reglamentu (EB) Nr. 776/2006 (OL L 136, p. 3, toliau – Reglamentas Nr. 882/2004), 27 straipsnio 2, 4 ir 10 dalis.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        Iš 1964 m. birželio 26 d. Tarybos direktyvos 64/433/EEB dėl sveikatos reikalavimų, taikomų gaminant ir prekiaujant šviežia
         mėsa (OL 1964, 121, p. 2012; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 1 t., p. 34), iš dalies pakeistos ir kodifikuotos
         1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyva 91/497/EEB (OL L 268, p. 69; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 12 t.,
         p. 72, toliau – Direktyva 64/433), kartu skaitomų 3 straipsnio 1 dalies A punkto d papunkčio ir 5 straipsnio 1 dalies a punkto
         ii papunkčio bei I priedo VIII skyriaus 40 punkto e papunkčio matyti, kad šviežios mėsos post mortem patikrinimai apima, jei reikia, laboratorinius tyrimus, įskaitant prireikus bakteriologinius tyrimus bei farmakologinį poveikį
         turinčių medžiagų likučių tyrimus.

      3        Nuo 2006 m. sausio 1 d. Direktyva 64/433 buvo panaikinta 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2004/41/EB,
         panaikinančia tam tikras direktyvas dėl tam tikrų žmonėms skirtų gyvūninės kilmės produktų gamybos ir pateikimo į rinką maisto
         higienos ir sveikatos sąlygų ir iš dalies keičiančia Tarybos direktyvas 89/662/EEB, 92/118/EB bei Tarybos sprendimą 95/408/EB
         (OL L 157, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 407).

      4        Pagal Direktyvos 2004/41 4 straipsnio 1 dalį nuorodos, be kita ko, į Direktyvą 64/433 suprantamos kaip nuorodos (atsižvelgiant
         į kontekstą) į 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 853/2004, nustatantį konkrečius gyvūninės
         kilmės maisto produktų higienos reikalavimus (OL L 139, p. 55; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 45 t., p. 14),
         bei į 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 854/2004, nustatantį specialiąsias gyvūninės
         kilmės produktų, skirtų vartoti žmonėms, oficialias kontrolės taisykles (OL L 139, p. 206; specialusis leidimas lietuvių k.,
         3 sk., 45 t., p. 75 ir klaidų ištaisymas OL L 226, p. 83).

      5        Iš kartu skaitomų Reglamento Nr. 854/2004 5 straipsnio 1 dalies d ir f papunkčių bei jo I priedo II skyriaus D ir F dalių
         matyti, kad post mortem patikrinimai, jei reikia, turi apimti laboratorinius tyrimus, siekiant nustatyti aiškią diagnozę arba, be kita ko, gyvūnų
         ligas ar kitus faktus, kuriais remiantis turėtų būti paskelbta, kad mėsa yra netinkama vartoti žmonėms arba jos vartojimas
         turėtų būti apribotas. Oficialiai paskirtas veterinarijos gydytojas turi užtikrinti, kad būtų atlikti bet kokie kiti reikalingi
         laboratoriniai tyrimai.

      6        Dėl aptariamų patikrinimų ir kontrolės finansavimo Direktyvos 85/73 1 straipsnyje numatyta, jog valstybės narės garantuoja,
         kad surenkamas Bendrijos mokestis, kuriuo padengiamos šių patikrinimų bei kontrolės išlaidos.

      7        Pagal Direktyvos 85/73 5 straipsnio 1 dalį Bendrijos mokesčiai nustatomi tokio dydžio, kad būtų padengtos kompetentingos institucijos
         išlaidos atlyginimams bei socialinio draudimo įmokoms, susijusioms su patikrinimo tarnyba, bei atliekant kontrolę ir patikrinimą
         susidariusios administracinės išlaidos, kurias gali sudaryti išlaidos, reikalingos inspektorių kvalifikacijai kelti. Be to,
         valstybės narės pagal šio straipsnio 3 dalį gali rinkti mokesčius, kurių suma viršija Bendrijos mokesčių dydį, jeigu kiekvienoje
         valstybėje narėje bendra renkamų mokesčių suma neviršija faktinių patikrinimo išlaidų. To paties 5 straipsnio 4 dalyje numatyta,
         kad Bendrijos mokesčiai renkami vietoj visų kitų mokesčių ar rinkliavų, kuriuos nustato valstybių narių nacionalinė, regioninė
         ar vietos institucija už tos pačios direktyvos 1 straipsnyje numatytus patikrinimus ir kontrolę.

      8        Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 1 punkte nustatytos standartinės sumos patikrinimo išlaidoms, susijusioms su skerdimu,
         padengti. To paties skyriaus 2 punkte numatyti kontrolės ir patikrinimų, susijusių su išpjaustymo operacijomis, finansavimo
         būdai. Pagal šio skyriaus 4 punkto a ir b papunkčius:

      „Padidėjusioms išlaidoms padengti, valstybės narės gali:
      a)      atskiroms įmonėms padidinti standartinę mokesčio sumą, kaip nurodyta 1 punkte ir 2 punkto a papunktyje;
      <…>
      b)      imti specialų mokestį, kuris padengtų faktines išlaidas.“
      9        Reglamento Nr. 882/2004 27 straipsnyje numatyta:

      „1.      Valstybės narės gali imti mokesčius ar privalomuosius mokėjimus, skirtus padengti oficialios kontrolės išlaidas.
      2.      Tačiau valstybės narės užtikrina, kad mokestis būtų imamas už IV priedo A skirsnyje ir V priedo A skirsnyje nurodytą veiklą.
      <…>
      4.      Pagal straipsnio 1 ir 2 dalis už oficialią kontrolę imami mokesčiai:
      a)      neturi viršyti atsakingųjų kompetentingų institucijų išlaidų, susijusių su VI priede išvardytais kriterijais; ir
      b)      gali būti standartinio dydžio, kuris nustatomas atsižvelgiant į kompetentingų institucijų išlaidų sumą per tam tikrą laikotarpį,
         arba, tam tikrais atvejais – IV priedo B skirsnyje ir V priedo B skirsnyje nustatyto dydžio.

      <…>
      10.      Nepažeidžiant išlaidų, susijusių su 28 straipsnyje nurodytomis išlaidomis, valstybės narės už šio reglamento įgyvendinimą
         neima jokių kitų mokesčių, išskyrus nurodytuosius šiame straipsnyje.

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      10      Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnyje numatyta:

      „1.      Mokesčio už ante ir post mortem patikrinimą, įskaitant liekanų, trichinelių (trichinella spiralis) tyrimus bei patikrinimus, dydis nustatomas už gyvulį pagal rūšį; išpjaustymo cechuose, kur mėsa yra supjaustoma ir pašalinami
         kaulai, jis nustatomas už toną mėsos su kaulais.

      2.      Apskaičiuojant mokesčio dydį įtraukiami:
      1)      atlyginimai ir socialinio draudimo įmokos, susijusios su patikrinimų tarnybos paslaugomis;
      2)      kontrolę ir patikrinimą atliekant susidariusios administracinės išlaidos, į kurias gali įeiti išlaidos, reikalingos inspektorių
         kvalifikacijai kelti.

      3.      Administracinės išlaidos proporcingai padidinamos
      1)      iki 100 %, jei administraciniai veiksmai pateikus prašymą atliekami nuo 18 iki 7 val. ryto, didelėse įmonėse  nuo 18 iki 6 val.
         ryto, šeštadieniais po 15 val. ir sekmadieniais arba oficialių švenčių dienomis;

      2)      iki 50 %, jei administraciniai veiksmai pateikus prašymą atliekami ne patikrinimų valandomis ar ne nustatytomis skerdimo dienomis.
      4.      <…>
      Be mokesčių, reikia padengti <...> šias išlaidas:
      <…>
      2)      išsiuntimo atlikti bakteriologinius tyrimus išlaidas (bakteriologinio tyrimo mėginiai, ESB tyrimo mėginiai ir kiti keliantys
         abejonių mėginiai, išskyrus liekanų tyrimo testus <…>) ir

      3)      <...> 2 dalyje numatytų mėginių tyrimo išlaidas <…>“
       Ikiteisminė procedūra
      11      Gavusi skundą, 2005 m. kovo 21 d. Komisija nusiuntė Vokietijos Federacinei Respublikai oficialų pranešimą, informuodama šią
         valstybę narę, kad, jos manymu, Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnio 4 dalis neatitinka Direktyvos 85/73
         nuostatų, kurias Teisingumo Teismas išaiškino savo 2002 m. gegužės 30 d. Sprendime Stratmann ir Fleischversorgung Neuss (C‑284/00 ir C‑288/00, Rink. p. I-4611).

      12      2005 m. gegužės 20 d. Vokietijos valdžios institucijos atsakė į šį oficialų pranešimą, nurodydamos, kad Komisijos abejonės
         dėl tinkamo Direktyvos 85/73 perkėlimo į nacionalinę teisę yra nepagrįstos ir kad minėtas sprendimas Stratmann ir Fleischversorgung Neuss neturi reikšmės šiai bylai.

      13      Kadangi šis atsakymas Komisijos netenkino, 2006 m. liepos 4 d. ji priėmė pagrįstą nuomonę, pakartodama oficialiame pranešime
         pateiktus pagrindus ir nurodydama Vokietijos Federacinei Respublikai per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių,
         kad į šią nuomonę būtų tinkamai atsižvelgta.

      14      Šiai valstybei narei neatsakius į pagrįstą nuomonę, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      15      Komisija tvirtina, kad taikydamos Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnio 4 dalį šios žemės kompetentingos
         institucijos gali rinkti mokesčius, kurių sumos atitinka išlaidas, patirtas atliekant šviežios mėsos bakteriologinį tyrimą,
         kurios viršija Bendrijos mokesčio standartinio dydžio sumą. Be to, minėtame sprendime Stratmann ir Fleischversorgung Neuss Teisingumo Teismas nusprendė, kad tiek iš Direktyvų 64/433 ir 85/73 formuluočių, tiek iš jų tikslo matyti, jog išlaidos,
         patirtos atliekant šiuos tyrimus, padengiamos Bendrijos mokesčiu, kurį renka valstybės narės pagal pastarąją direktyvą.

      16      Įsigaliojus naujiems Bendrijos teisės aktams, t. y. nuo 2006 m. sausio 1 d. reglamentams Nr. 853/2004 ir 854/2004 ir nuo 2007 m.
         sausio 1 d. Reglamentui Nr. 882/2004, ši situacija nepasikeitė. Iš tiesų, pirma, iš atitinkamų šių reglamentų nuostatų formuluočių
         matyti, kad bakteriologiniai tyrimai ir toliau yra privalomų veterinarinių patikrinimų ir kontrolės, per kuriuos patirtos
         išlaidos padengiamos Bendrijos mokesčiu, dalis. Taigi už šiuos tyrimus neturėtų būti renkama jokio kito mokesčio, išskyrus
         šį. Antra, Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnio 4 dalimi prieštaraujama atitinkamų Bendrijos nuostatų,
         kurios pagal analogiją gali būti taikomos naujiems Bendrijos teisės aktams ir kuriomis siekiama, kaip Teisingumo Teismas jau
         patvirtino minėtame sprendime Stratmann ir Fleischversorgung Neuss, išvengti konkurencijos iškraipymo finansuojant patikrinimus ir kontrolę, tikslui. Be to, šis tikslas gali būti nepasiektas,
         jei kai kurios Bendrijos teisėje numatytos patikrinimo priemonės nepatektų į suderintą Bendrijos finansavimo sistemą, o būtų
         specialaus nacionalinio mokesčio objektas.

      17      Priešingai nei tvirtina Vokietijos Federacinė Respublika, tokia nuostata, kokia yra Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo
         įstatymo 4 straipsnio 4 dalis, negali būti pagrįsta Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punktu. Iš tikrųjų minėtame sprendime
         Stratmann ir Fleischversorgung Neuss Teisingumo Teismas aiškiai atmetė galimybę remtis 4 punkto b papunkčiu, norint atsižvelgti į išlaidas, patirtas atliekant
         bakteriologinius tyrimus, kurios viršija mokesčio standartinio dydžio sumas. Šiame sprendime Teisingumo Teismas taip pat nusprendė,
         kad remiantis šia nuostata renkamas mokestis turi būti standartinio dydžio suma. Vis dėlto šioje byloje nekalbama apie bendrai
         padidintą Bendrijos mokesčio standartinio dydžio sumą, kuria padengiamos visos faktiškai patirtos išlaidas. Todėl Šlėzvigo-Holšteino
         žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnio 4 dalimi pažeidžiama Direktyvos 85/73 5 straipsnio 4 dalies pirmoji pastraipa.

      18      Komisija taip pat tvirtina, kad 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Feyrer (C‑374/97, Rink. p. I‑5153), kuriuo rėmėsi Vokietijos Federacinė Respublika pagrįsdama savo poziciją, nesvarbus šiai bylai.
         Iš tiesų šiame sprendime Teisingumo Teismo nagrinėjami klausimai labai skiriasi nuo iškeltų šioje byloje.

      19      Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymas buvo priimtas remiantis Direktyvos 85/73
         1 straipsnio ir jos A priedo I skyriaus 4 punkto b papunkčio nuostatomis, pagal kurias valstybės narės gali rinkti mokestį,
         kuriuo būtų padengiamos vykdant skerdienos veterinarinius patikrinimus ir kontrolę faktiškai patirtos išlaidos.

      20      Visų pirma, valstybė narė nurodo, kad Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatyme numatytas mokestis už skerdienos veterinarinius
         patikrinimus ir kontrolę neapima transporto ir mėginių, paimtų siekiant atlikti bakteriologinius tyrimus, išlaidų. Be to,
         tai atitinka nacionalinę teisę, pagal kurią mokestis jokiu atveju negali padengti tokių išlaidų. Taigi yra teisėta atskirai
         rinkti sumas, kad būtų padengtos tokios išlaidos.

      21      Be to, Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Šlėzvigo-Holšteino žemė, kaip mokesčio už šviežios mėsos patikrinimus
         ir kontrolę, nerenka nei standartinio dydžio sumų, numatytų Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 2 ir 3 punktuose, nei mokesčių,
         kuriais siekiama padidinti standartinio dydžio sumas taikant to paties I skyriaus 4 punkto a papunktį. Todėl negalima tvirtinti,
         kaip daro Komisija, kad šios sumos „viršija“ Bendrijos standartinio dydžio mokestį. Šiuo atžvilgiu yra labai didelis skirtumas
         tarp Šlėzvigo-Holšteino žemės nuostatų ir aptartų byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Stratmann ir Fleischversorgung Neuss. Be to, remiantis minėto sprendimo Feyrer 32 punktu valstybės narės gali pasinaudoti joms Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunkčiu suteikta galimybe,
         jei specialus mokestis neviršija faktiškai patirtų išlaidų, netaikydamos jokios kitos sąlygos. Todėl jei laikomasi šios sąlygos,
         už įvairias paslaugas galima rinkti specialius mokesčius. Tačiau, kaip ir šioje byloje, negali būti dvigubo finansavimo.

      22      Galiausiai Vokietijos Federacinė Respublika tvirtina, kad Šlėzvigo‑Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnio 4 dalimi
         neprieštaraujama nei Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunkčio formuluotei, nei tikslui. Iš tiesų, pirma,
         iš kartu skaitomų kelių šios nuostatos kalbinių versijų matyti, kad šia nuostata nedraudžiama rinkti nei kelių dalinių mokesčių,
         nei „bendrą mokestį“ sudarančių sutampančių rinkliavų ir mokesčių. Antra, siekiant šios direktyvos tikslo, būtent suderinti
         mokesčių apskaičiavimo bazę, nereikia derinti taikytinų dydžių, jei pagal pačioje direktyvoje numatytas leidžiančias nukrypti
         nuostatas valstybės narės gali atsižvelgti į skirtingas išlaidų dalis.

      23      Ši valstybė narė priduria, jog, beje, neišvengiama tai, kad aptariamo mokesčio suma skiriasi kiekvienu atskiru atveju, nes
         išlaidos, į kurias atsižvelgiama, skiriasi pagal esamas sąlygas skerdimo įmonėse ir patikrinimų, kuriuos reikia atlikti, pobūdį.
         Mokestis, kuriuo siekiama padengti faktiškai patirtas išlaidas, gali būti atskirtas visų pirma nuo standartinio mokesčio pagal
         tai, kad pirmuoju atveju išlaidos priklauso nuo atitinkamos skerdimo įmonės, o antruoju – šias išlaidas patiria visos skerdimo
         įmonės. Tokia nuostata, kokia yra Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnio 4 dalis, bet kokiu atveju neprieštarauja
         draudimui viršyti Direktyvos 85/73 5 straipsnio 3 dalyje numatytas vykdant patikrinimus faktiškai patirtas išlaidas.

      24      Reglamentais Nr. 853/2004, 854/2004 ir 882/2004, atitinkamai taikomais nuo 2006 m. sausio 1 d. ir 2007 m. sausio 1 d., ši
         situacija nepakeičiama, nes šio sprendimo 19–23 punktuose nurodyti Vokietijos Federacinės Respublikos argumentai pagal analogiją
         taikytini šiems naujiems reglamentams.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      25      Pirmiausia reikia nurodyti, kad Komisija grįsdama savo ieškinį nurodo du pagrindus, susijusius su Vokietijos Federacinei Respublikai
         tenkančių įsipareigojimų pagal, pirma, Direktyvos 85/73 1 straipsnį ir 5 straipsnio 3 ir 4 dalis ir, antra, Reglamentą Nr. 882/2004,
         pažeidimu.

       Dėl pirmojo pagrindo
      26      Norint nuspręsti, ar pirmasis pagrindas pagrįstas, visų pirma reikia nustatyti, ar minėtas Komisijos nurodytas sprendimas
         Stratmann ir Fleischversorgung Neuss yra reikšmingas šiai bylai, ir atsakyti į klausimą, ar Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunktį reikia aiškinti,
         kaip tvirtina ši institucija, taip, kad pagal šią nuostatą renkamas mokestis turi būti standartinio dydžio.

      27      Visų pirma, dėl minėto sprendimo Stratmann ir Fleischversorgung Neuss taikymo pagal analogiją šioje byloje aptariamai teisinei situacijai reikia nurodyti, kad, kaip tvirtina Vokietijos Federacinė
         Respublika, o Komisija jai neprieštarauja, Land de Schleswig-Holstein, kaip mokesčio už šviežios mėsos patikrinimus ir kontrolę, nerenka nei standartinio dydžio sumų, numatytų Direktyvos 85/73
         A priedo I skyriaus 2 ir 3 punktuose, nei mokesčių, kuriais siekiama padidinti standartinio dydžio sumas taikant to paties
         I skyriaus 4 punkto a papunktį.

      28      Kadangi akivaizdu, kad šioje byloje kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos renka tik specialų mokestį, nors jį
         sudaro kelios dalys, reikia padaryti išvadą, kad Šlėzvigo-Holšteino žemės nuostatos iš esmės skiriasi nuo aptariamų byloje,
         kurioje priimtas minėtas sprendimas Stratmann ir Fleischversorgung Neuss.

      29      Iš to išplaukia, kad Teisingumo Teismo priimtas sprendimas minėtoje byloje Stratmann ir Fleischversorgung Neuss pagal analogiją negali būti taikomas tokiai situacijai, kokia aptariama šioje byloje.

      30      Antra, dėl Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunkčio aiškinimo, visų pirma reikia konstatuoti, kad, priešingai
         nei tvirtina Komisija, Teisingumo Teismas minėto sprendimo Stratmann ir Fleischversorgung Neuss 56 punkte nenusprendė, jog šioje nuostatoje numatytas mokestis turi būti standartinio dydžio.

      31      Iš tiesų šiame punkte Teisingumo Teismo nurodyti padidinimo atvejai yra tie, kurie numatyti Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus
         4 punkto a papunktyje, nes tik šioje nuostatoje vartojamos sąvokos „padidinti“ ir „standartinio dydžio sumos“. Antroje 56 punkto
         dalyje, susijusioje su valstybių narių galimybe rinkti specialų mokestį, viršijantį Bendrijos mokesčių dydį, nėra jokios nuorodos
         į standartinio dydžio sumą, tik šiai galimybei įgyvendinti nustatoma vienintelė sąlyga, kad šis mokestis padengtų visas faktiškai
         patirtas išlaidas.

      32      Iš to išplaukia, kad, pirma, šis mokestis neturi viršyti faktiškai patirtų išlaidų, ir, antra, turi būti atsižvelgiama į visas
         šias išlaidas, nė vienos iš jų neatmetant. Taigi jis negali būti „standartinio dydžio“ mokestis ta prasme, kurią jam suteikia
         Komisija, nes, kaip Teisingumo Teismas konstatavo minėto sprendimo Stratmann ir Fleischversorgung Neuss 52 punkte, standartinio dydžio mokestis dėl savo pobūdžio kai kuriais atvejais viršija finansuoti numatytų priemonių faktines
         išlaidas, o kai kuriais atvejais jis yra mažesnis.

      33      Reikia pridurti, kad šis minėto sprendimo Stratmann ir Fleischversorgung Neuss 56 punkto aiškinimas atitinka šio sprendimo struktūrą, nes šį punktą apima platesni argumentai, skirti atsakyti į kausimą,
         ar bakteriologinių ir trichinelių tyrimų, atliktų vadovaujantis antrine Bendrijos teise, išlaidos padengiamos valstybių narių
         renkamu Bendrijos mokesčiu už šviežios mėsos veterinarinius patikrinimus ir kontrolę, vykdomus vadovaujantis ta pačia Bendrijos
         teise, ar remdamosi šia teise šios valstybės gali rinkti specialų mokestį, kuris laikomas Bendrijos mokesčiu, siekiant padengti
         šias išlaidas.

      34      Kadangi nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Stratmann ir Fleischversorgung Neuss, Teisingumo Teismas neatsakė į klausimą, ar pagal Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunktį renkamas mokestis
         turi būti standartinio dydžio, iš šio sprendimo negalima padaryti jokios išvados atsakant į šį klausimą.

      35      Be to, reikia pridurti, kad Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunkčio aiškinimą, pagal kurį taikant šią nuostatą
         renkamo mokesčio negali sudaryti kelios dalys, paneigia minėtas sprendimas Feyrer.

      36      Iš tiesų sprendimo Feyrer 26 punkte, kuriame daroma nuoroda į Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunktį, Teisingumo Teismas priminė,
         kad taikant šios direktyvos 2 straipsnio 3 dalį, po pakeitimo – 5 straipsnio 3 dalį, „bendra renkamo mokesčio“ suma, į kurią
         daroma nuoroda šioje nuostatoje, neturi viršyti faktinių patikrinimų išlaidų. Be to, „bendra“ mokesčio suma būtinai gaunama
         sudėjus kelias jo sudėtines dalis.

      37      Vien dėl to, kad šioje byloje aptariamą mokestį sudaro kelios išlaidų dalys, šiuo mokesčiu nepažeidžiamas Direktyvos 85/73
         A priedo I skyriaus 4 punkto b papunktis.

      38      Šiuo atžvilgiu reikia pridurti, jog šioje byloje neginčijama, kad aptariamas mokestis neviršija faktiškai patirtų išlaidų.
         Iš to išplaukia, kad šiuo aspektu nagrinėjamu mokesčiu taip pat nepažeidžiamas Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto
         b papunktis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Feyrer 27 ir 29 punktus).

      39      Dėl tos pačios priežasties šiuo mokesčiu taip pat nepažeidžiami Direktyvos 85/73 1 straipsnis ir 5 straipsnio 4 dalis.

      40      Galiausiai reikia konstatuoti, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, skaidrumo ir kovos su konkurencijos iškraipymu tikslai
         nedraudžia rinkti tokio mokesčio, koks numatytas pirmajame Komisijos pagrinde.

      41      Dėl, pirma, skaidrumo tikslo reikia nurodyti jog, atsižvelgiant į tai, kad šiuo mokesčiu aiškiai ir išsamiai atskleidžiamas
         jo sudėtinių dalių pobūdis, juo suteikiama galimybė kreditoriui susipažinti su tikslia viso mokesčio sudėtimi, todėl jis gali,
         pirma, pakeisti savo veiklos organizavimą, optimizuodamas jos funkcionavimą, būtent sumažindamas kai kurias išlaidas, ir,
         antra, prireikus palyginti šias išlaidas su kitų ūkio subjektų išlaidomis.

      42      Dėl, antra, kovos su konkurencijos iškraipymu tikslo reikia priminti, kad jo siekiama ne nustatant vienodo dydžio mokestį
         visai Europos Bendrijai, bet priimant suderintas taisykles šviežios mėsos veterinarinių patikrinimų ir kontrolės finansavimo
         srityje (šia prasme žr. minėto sprendimo Feyrer 40 punktą). Todėl patikrinimų ir kontrolės priemonės buvo suderintos taip, kad, kaip matyti iš Direktyvos 85/73 5 straipsnio
         1 dalies ir jos A priedo I skyriaus 4 ir 5 punktų, nustatant Bendrijos mokestį būtų galima atsižvelgti į įvairias išlaidų
         dalis.

      43      Kadangi nėra nustatyta ir net neteigiama, kad Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo įstatymo 4 straipsnyje numatytu mokesčiu
         padengiamos kitos išlaidų dalys nei numatytos Bendrijos teisės aktuose ar viršijamos faktiškai patirtos išlaidos, juo negali
         būti pažeistas Direktyva 85/73 siekiamas kovos su konkurencijos iškraipymu tikslas.

      44      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia konstatuoti, kad negalima pritarti Komisijos argumentams, pagrindžiantiems jos pirmąjį
         pagrindą.

      45      Iš to išplaukia, kad pirmąjį Komisijos pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl antrojo pagrindo
      46      Savo antruoju pagrindu Komisija kaltina Vokietijos Federacinę Respubliką, kad, nepriėmusi Šlėzvigo-Holšteino žemės įgyvendinimo
         įstatymo 4 straipsnio nuostatų, ji nuo 2007 m. sausio 1 d. nevykdė jai tenkančių įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 882/2004
         27 straipsnio 2, 4 ir 10 dalis.

      47      Dėl šio pagrindo visų pirma reikia nurodyti, kad 2006 m. liepos 6 d. pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nenurodyta, jog
         Vokietijos Federacinė Respublika tariamai neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 882/2004 27 straipsnį, nes šis buvo
         pradėtas taikyti vėliau, nei minėtai valstybei narei buvo perduota pagrįsta nuomonė.

      48      Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar antrasis Komisijos pagrindas, kuriuo grindžiamas jos ieškinys, yra priimtinas.

      49      Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimų neįvykdymas nagrinėjant EB 226 straipsniu
         grindžiamą ieškinį turi būti vertinamas vadovaujantis Bendrijos teisės aktais, galiojusiais atitinkamai valstybei narei Komisijos
         nustatyto termino imtis būtinų priemonių, kad būtų tinkamai atsižvelgta į jos pagrįstą nuomonę, pabaigoje (žr., be kita ko,
         1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą ir 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑275/04, Rink. p. I‑9883, 34 punktą).

      50      Nors ieškinio reikalavimai iš principo negali viršyti oficialiame pranešime ir pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodytų
         neįvykdytų įsipareigojimų, Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, numatytų
         vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Bendrijos teisės akto redakcijoje, kurie buvo palikti galioti naujomis nuostatomis.
         Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimams pagal naujas nuostatas, kurios neatitinka pirminės atitinkamo
         akto formuluotės, priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai
         (šiuo klausimu žr. 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑363/00, Rink. p. I-5767, 22 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją 35 punktą).

      51      Šioje byloje akivaizdu, kad rinkliavos ar mokesčiai, numatyti Reglamento Nr. 882/2004 27 straipsnio 2, 4 ir 10 dalyse, kaip
         konkrečiau matyti iš antrosios iš šių nuostatų b papunkčio, gali būti standartinio dydžio.

      52      Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad šios rinkliavos ir mokesčiai iš esmės skiriasi nuo mokesčių, kuriuos valstybės
         narės renka taikydamos Direktyvos 85/73 A priedo I skyriaus 4 punkto b papunktį ir kurie, kaip matyti iš šio sprendimo 31 punkto,
         negali būti standartinio dydžio, bet turi atitikti faktiškai patirtas išlaidas.

      53      Iš to išplaukia, kad, kaip matyti iš pagrįstos nuomonės, savo antruoju pagrindu Komisija išplėtė ginčo dalyką iš Reglamento
         Nr. 882/2004 išplaukiančia pareiga, kuri neatitinka numatytos Direktyvoje 85/73, todėl ši institucija pažeidė esminius procedūros
         dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimus.

      54      Todėl antrąjį Komisijos pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

      55      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia atmesti visą Komisijos ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      56      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Komisija pralaimėjo bylą,
         pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1984 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # C. Razzouk ir A. Beydoun prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Sujungtos bylos 75 ir 117/82.


2015 m. rugsėjo 25 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Carsten Bopp prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, kuriame atvaizduotas žalias aštuonkampis, paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-209/14.


2011 m. rugsėjo 14 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # André Hecq prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Socialinė apsauga. # Byla F-47/10.


1983 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Vienodas požiūris į vyrus ir moteris. # Byla 163/82.