1994 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Bundesrepublik Deutschland prieš Deutsches Milch-Kontor GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija. # Byla C-426/92.


title: 2008 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 39 straipsnis - Darbas valstybės tarnyboje - Laivų kapitonai ir vyresnieji kapitonų padėjėjai - Viešosios valdžios prerogatyvų suteikimas laivuose - Reikalavimas turėti tos valstybės narės pilietybę, su kurios vėliava plaukioja laivas. # Byla C-447/07.

text:
      2008 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Italiją
      (Byla C‑447/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 39 straipsnis – Darbas valstybės tarnyboje – Laivų kapitonai ir vyresnieji kapitonų padėjėjai – Viešosios valdžios prerogatyvų suteikimas laivuose – Reikalavimas turėti tos valstybės narės pilietybę, su kurios vėliava plaukioja laivas“
      1.                     Laisvas asmenų judėjimas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Darbas valstybės tarnyboje (EB 39 straipsnio 4 dalis) (žr. 16,
            18, 21 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.                     Laisvas asmenų judėjimas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos
            apsauga (EB 39 straipsnio 3 dalis) (žr. 17 punktą ir rezoliucinę dalį)
      3.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 23 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 39 straipsnio pažeidimas – Nacionalinės teisės aktas, nustatantis, kad tik valstybės
                  piliečiai gali užimti kapitono ar vyresniojo kapitono padėjėjo pareigas bet kuriame su šios valstybės vėliava plaukiojančiame
                  laive.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Savo teisės aktuose nustatydama reikalavimą turėti Italijos pilietybę norint užimti kapitono arba vyresniojo kapitono padėjėjo
                     pareigas bet kuriame su Italijos vėliava plaukiojančiame laive, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 39 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. balanžio 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # The Queen, prašoma TNT Post UK Ltd prieš The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Jungtinė Karalystė. # Šeštoji PVM direktyva - Atleidimas nuo mokesčio - 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas - Viešųjų pašto tarnybų teikiamos paslaugos. # Byla C-357/07.

text:
      Byla C-357/07
      The Queen,
      TNT Post UK Ltd prašymu,
      prieš
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas – Viešųjų pašto tarnybų teikiamos paslaugos “
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštojoje
            direktyvoje numatytas atleidimas nuo mokesčio – Viešųjų pašto tarnybų suteiktų paslaugų atleidimas nuo mokesčio
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67 3 straipsnis)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštojoje
            direktyvoje numatytas atleidimas nuo mokesčio – Viešųjų pašto tarnybų suteiktų paslaugų atleidimas nuo mokesčio
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas)
      1.        Sąvoka „viešųjų pašto tarnybų teikiamos paslaugos“, esanti Direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų
         derinimo 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte, turi būti aiškinama taip, kad ji apima viešuosius arba privačius subjektus,
         valstybės narės teritorijoje teikiančius universaliąsias pašto paslaugas arba jų dalį, kaip jos apibrėžtos Direktyvos 97/67
         dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo, iš dalies pakeistos Direktyva
         2002/39/EB, 3 straipsnyje.

      Iš tiesų pirmiausia tam, kad būtų taikomas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas, reikia, kad atleistinas
         nuo mokesčio paslaugas teiktų operatorius, kuris gali būti kvalifikuojamas kaip „viešoji pašto tarnyba“, suderinama su šia
         sąvoka prasme. Aplinkybė, kad Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies a punkto redakcija visiškai identiška Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkto redakcijai, įrodo, kad pastarojoje nuostatoje numatytas atleidimas nuo
         mokesčio taikomas ir toliau, neatsižvelgiant į pašto sektoriaus liberalizavimą. Iš to išplaukia, kad Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio negali būti aiškinamas taip, jog jis iš esmės
         apima pašto paslaugų teikimą, kaip antai rezervuotos paslaugos Direktyvos 97/67 7 straipsnio prasme, neatsižvelgiant į šių
         paslaugų teikėjo statusą.

      Antra, Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnyje numatytų atleidimo nuo mokesčio atvejų tikslas yra palankiau traktuoti
         kai kurias visuomenei naudingas veiklos rūšis. Šis bendras tikslas pašto srityje virsta specialiu tikslu, t. y. pasiūlyti
         nedidelėmis kainomis pašto paslaugas, kurios atitinka pagrindinius visuomenės poreikius. Esant dabartinei Bendrijos teisės
         būklei, šis tikslas iš esmės atitinka Direktyvos 97/67 tikslą pasiūlyti universaliąsias pašto paslaugas. Pagal šios direktyvos
         3 straipsnio 1 dalį šios paslaugos atitinka apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems naudotojams prieinamomis kainomis
         nenutrūkstamai teikiamas pašto paslaugas. Todėl, nepaisant aplinkybės, kad ji negali būti Šeštosios direktyvos 13 straipsnio
         A skirsnio 1 dalies a punkto, kurio teisinis pagrindas skiriasi nuo Direktyvos 97/67 teisinio pagrindo, aiškinimo pagrindas,
         ši direktyva yra naudinga nuoroda aiškinant sąvoką „viešosios pašto tarnybos“ šios nuostatos prasme.

      (žr. 27–30, 32–36, 40 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte
         numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas teikiant paslaugas, išskyrus keleivių gabenimo ir telekomunikacijų paslaugas, ir
         tiekiant su tuo susijusias prekes, kai šį tiekimą ir teikimą vykdo viešosios pašto tarnybos, t. y. kaip operatoriai, kurie
         valstybėje narėje teikia visas universaliąsias pašto paslaugas ar jų dalį. Jis netaikomas paslaugų teikimui ir su tuo susijusių
         prekių tiekimui, dėl kurių sąlygos buvo suderėta individualiai.

      (žr. 49 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 23 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas – Viešųjų pašto tarnybų teikiamos paslaugos“
      Byloje C‑357/07
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Jungtinė Karalystė) 2007 m. liepos 12 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. liepos 31 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Queen,

      TNT Post UK Ltd prašymu,

      prieš
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      dalyvaujant
      Royal Mail Group Ltd,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans (pranešėjas), teisėjai J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J.  Makarczyk,
         ir C. Toader,

      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. birželio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        TNT Post UK Ltd, atstovaujamos QC D. Milne ir baristerės P. Hamilton, įgaliotų solisitoriaus C. Russell,

      –        Royal Mail Group Ltd, atstovaujamos QC P. Lasok ir baristerio J. Herberg, įgaliotų solisitoriaus D. Finkler,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. Gibbs, I. Rao ir M. Hall, padedamų QC C. Vajda ir baristerės N. Shaw,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos bei S. Trekli ir M. Tassopoulou,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo SC D. Barniville, ir BL N. Travers,

      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J Heliskoski ir A. Guimaraes‑Purokoski,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Afonso ir R. Lyal,
      susipažinęs su 2009 m. sausio 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies
         a punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp TNT Post UK Ltd (toliau – TNT Post), pareiškėja pagrindinėje byloje, ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs, atsakovai pagrindinėje byloje, dalyvaujant Royal Mail Group Ltd (toliau – Royal Mail), į bylą įstojusi šalis, dėl pastarosios bendrovės pašto paslaugų atleidimo nuo pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM)
         teisėtumo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 13 straipsnis „Atleidimas nuo mokesčio šalies teritorijos ribose“ nustato:

      „A. Tam tikros visuomenei naudingos veiklos atleidimas nuo mokesčio

      1.      Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą
         atleidimo nuo mokesčių taikymą bei užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, valstybės
         narės atleidžia nuo mokesčio:

      a)      paslaugų, išskyrus keleivių gabenimo ir telekomunikacijų paslaugas, teikimas ir su tuo susijusių prekių tiekimas, kai šį tiekimą
         ir teikimą vykdo viešojo pašto tarnybos;

      <...>“
      4        2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 132 straipsnio
         1 dalies a punktas yra identiškas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio skirsnio 1 dalies a punktui.

      5        1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/67/EB dėl Bendrijos pašto paslaugų vidaus rinkos plėtros
         bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo (OL L 15, 1998, p. 14, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t.,
         p. 71), iš dalies pakeista 2002 m. birželio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/39/EB (OL L 176, p. 21, 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 316, toliau – Direktyva 97/67), remiantis jos 1 straipsniu, nustato bendras
         taisykles, be kita ko, dėl universaliųjų pašto paslaugų teikimo Europos bendrijoje ir kriterijų, apibrėžiančių paslaugas,
         kurios gali būti rezervuotos universaliųjų paslaugų teikėjams.

      6        Direktyvos 97/67 penkiolikta konstatuojamoji dalis numato:

      „<...> su universaliųjų paslaugų teikimu susijusios šios direktyvos nuostatos nepažeidžia universaliųjų paslaugų teikėjų teisės
         individualiai derėtis dėl sutarčių su klientais sudarymo.“

      7        Pagal Direktyvos 97/67 3 straipsnį:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad naudotojai turėtų teisę į universaliąsias paslaugas, apimančias apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje
         visiems naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamas pašto paslaugas.

      2.      Šiam tikslui valstybės narės imasi priemonių, reikalingų užtikrinti, kad aptarnavimo ir pašto paslaugų teikimo vietų tankumas
         atitiktų naudotojų poreikius.

      3.      Jos imasi priemonių, kad universaliųjų paslaugų teikėjas (-ai) užtikrintų kiekvieną darbo dieną ir ne mažiau kaip penkias
         dienas per savaitę, išskyrus tam tikras aplinkybes ir geografines sąlygas, kurias nacionalinės reguliavimo institucijos laiko
         išskirtinėmis, paslaugų minimumą:

      –        vieną surinkimą per dieną,
      –        vieną pristatymą į namus kiekvienam fiziniam ar juridiniam asmeniui arba, išimties tvarka, laikantis nacionalinės reguliavimo
         institucijos nustatytų reikalavimų, tam tikslui įrengtas vietas.

      Apie bet kokią išimtį arba nukrypimą nuo reikalavimų, kuriuos pagal šią straipsnio dalį leidžia nacionalinė reguliavimo institucija,
         privalu pranešti Komisijai ir visoms nacionalinėms reguliavimo institucijoms.

      4.      Kiekviena valstybė narė užtikrina būtinas priemones šių universaliųjų paslaugų teikimui:
      –        pašto siuntų iki 2 kg surinkimą, rūšiavimą, pervežimą ir pristatymą,
      –        siuntinių iki 10 kg, surinkimą, rūšiavimą, pervežimą ir pristatymą,
      –        registruotųjų ir įvertintųjų siuntų paslaugas.
      5.      Nacionalinės reguliuojančios institucijos gali padidinti universaliosioms paslaugoms priskiriamų siuntinių svorio ribą iki
         20 kg bei nustatyti konkrečias sąlygas dėl tokių siuntinių pristatymo į namus.

      Neatsižvelgiant į valstybės narės nustatytą universaliosioms paslaugoms priskiriamų siuntinių svorio ribą, valstybės narės
         užtikrina, kad iš kitų valstybių narių gauti pašto siuntiniai iki 20 kg būtų pristatomi jų teritorijoje.

      6.      Didžiausi ir mažiausi pašto siuntų matmenys turi atitikti Pasaulinės pašto sąjungos priimtoje Konvencijoje ir Susitarime dėl
         pašto siuntinių numatytus reikalavimus.

      7.      Šiame straipsnyje apibrėžtos universaliosios paslaugos apima vidaus ir tarptautines paslaugas.“
      8        Direktyvos 97/67 7 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Kad užtikrintų universaliųjų paslaugų teikimą, valstybės narės gali toliau rezervuoti paslaugas universaliųjų paslaugų teikėjui (-ams).
         Šios paslaugos apribojamos vidaus korespondencijos ir gaunamos tarptautinės korespondencijos siuntų surinkimo, rūšiavimo,
         pervežimo ir pristatymo pagreitintu arba nepagreitintu būdu paslaugomis laikantis toliau nustatytų svorio ir kainų ribų. Nuo
         2003 m. sausio 1 d. svorio riba yra 100 g, o nuo 2006 m. sausio 1 d. – 50 g. Šios svorio ribos netaikomos nuo 2003 m. sausio
         1 d., jei pirmos svorio pakopos greičiausio pristatymo kaina yra lygi valstybiniam tarifui už korespondencijos siuntą arba
         tris kartus didesnė už jį ir jei nuo 2006 m. sausio 1 d. ši kaina lygi valstybiniam tarifui arba du su puse karto didesnė
         už jį.

      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      9        Nuostatos, skirtos perkelti Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktą, yra 1994 m. Pridėtinės vertės
         mokesčio įstatymo (Value Added Tax Act 1994), iš dalies pakeisto 2000 m. Pašto paslaugų įstatymo (Postal Services Act 2000,
         toliau – 2000 m. Pašto paslaugų įstatymas), dalis, o nuostatos, skirtos perkelti Direktyvą 97/67, yra 2000 m. Pašto paslaugų
         įstatymo dalis.

      10      2001 m. kovo 28 d. London Gazette paskelbė, jog prekybos ir pramonės ministras pranešė, kad pagal 2000 m. Pašto paslaugų įstatymą bendrovė Consignia plc (toks tuo metu buvo Royal Mail pavadinimas) paskirta universaliųjų paslaugų teikėja, teikiančia šias paslaugas Jungtinėje Karalystėje. Šis ministras tokio
         pranešimo nebuvo paskelbęs nė vieno kito asmens atžvilgiu.

      11      2005 m. vasario 18 d., vykdydama savo teisėtas pareigas pagal 2000 m. Pašto paslaugų įstatymą, Pašto paslaugų komisija (Postal Services Commission arba Postcomm) priėmė sprendimą, kad nuo 2006 m. sausio 1 d. suteiks licenciją bet kuriam paraišką pateikusiam ir reikalavimus atitinkančiam
         asmeniui, vežančiam bet kokio svorio laiškus. Šis sprendimas nuo tos dienos visiškai liberalizavo pašto rinką Jungtinėje Karalystėje,
         vis dėlto nedarydamas įtakos Royal Mail, kaip vienintelės paskirtos universaliųjų paslaugų teikėjos valstybėje narėje, statusui ir įsipareigojimams.

      12      Royal Mail veiklą vykdo 2001 m. kovo 23 d. Pašto paslaugų komisijos pagal 2000 m. Pašto paslaugų įstatymo antrą dalį išduotos licencijos
         pagrindu, kuri paskutinį kartą buvo pakeista 2006 m. gegužės 25 dieną. Šią licenciją reglamentuojanti sistema skirta užtikrinti,
         kad šalies mastu veikianti pašto sistema už prieinamą kainą būtų prieinama kiekvienam juridiniam ar fiziniam asmeniui. Šioje
         licencijoje tik Royal Mail numatytos tokios pareigos: pirma, Jungtinės Karalystės naudotojams teikti universaliąsias pašto paslaugas, apimančias bent
         jau vieną pristatymą kiekvienu adresu kiekvieną darbo dieną ir bent jau vieną surinkimą kiekvieną darbo dieną iš kiekvienos
         pašto paslaugų teikimo vietos šioje valstybėje narėje, už prieinamą kainą, kuri yra vienoda visoje valstybėje, ir, antra,
         užtikrinti, kad Jungtinės Karalystės naudotojai turėtų galimybę gauti šias universaliąsias pašto paslaugas pakankamu dažnumu,
         įsteigus pakankamą pašto paslaugų teikimo vietų kiekį.

      13      2006 m. sausio 20 d. pagal 2000 m. Pašto paslaugų įstatymo antrą dalį Pašto paslaugų komisija suteikė licenciją TNT Post, pagal kurią pastaroji bendrovė gali vežti visus laiškus Jungtinės Karalystės teritorijoje. Ši licencija pakeitė anksčiau,
         t. y. 2002 m. gruodžio 23 d., išduotą licenciją.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Royal Mail, kaip vienintelė universaliųjų pašto paslaugų teikėja Jungtinėje Karalystėje, teikia plačią įvairovę pašto paslaugų visoms
         įmonėms ir visiems fiziniams asmenims, norintiems pasinaudoti jos paslaugomis. Šios pašto paslaugos teikiamos integruotame
         nacionaliniame tinkle, aptarnaujančiame šiuo metu apie 27 milijonus adresatų 6 dienas per savaitę, reglamentuojamame atsižvelgiant
         į bendrąjį interesą, tai būdinga tik Royal Mail ir išskiria ją iš kitų pašto operatorių. Ši bendrovė surenka laiškus ir kitą korespondenciją skirtingose vietose, t. y. iš
         apie 113 000 pašto dėžučių, 14 200 pašto skyrių ir 90 000 verslo vietų. Royal Mail įdarbina apie 185 000 asmenų Jungtinėje Karalystėje.

      15      Pašto paslaugos, kurias Royal Mail privalo teikti visuomenei pagal Royal Mail licencijoje nurodytas sąlygas, atitinka tiek visos Royal Mail tvarkomos korespondencijos apimties, tiek visų šios bendrovės gautų pajamų iš pašto sandorių didžiąją dalį. Atsižvelgiant
         į Royal Mail „laiškų siuntimo“ veiklą, maždaug 90 % Royal Mail veiklos (įvertintos atsižvelgiant į apyvartą) taikomos tik Royal Mail, o ne bet kuriam kitam pašto operatoriui Jungtinėje Karalystėje nustatytos sąlygos ir reikalavimai.

      16      TNT Post, kuri yra TNT, veikiančios daugiau nei 200 valstybių ir įdarbinusios daugiau nei 128 000 asmenų, narė, teikia iš anksto surūšiuotos ir
         nesurūšiuotos verslo korespondencijos pristatymo paslaugas. Šios paslaugos apima vartotojų korespondencijos surinkimą, automatizuoto
         arba rankinio (nesurūšiuotos korespondencijos) rūšiavimo paslaugų teikimą, tvarkymą ir nuvežimą (pristatymas keliu į Royal Mail regioninį sandėlį). Šios paslaugos vadinamos „upstream services“ (paslaugos, susijusios su korespondencijos tvarkymu).

      17      2004 m. balandžio 6 d. TNT Post su Royal Mail sudarė susitarimą, pagal kurį Royal Mail sutiko teikti „downstream services“ (paslaugas, susijusias su korespondencijos pristatymu), t. y. pristatyti keliais TNT Post surinktą, surūšiuotą ir nuvežtą korespondenciją į vieną iš Royal Mail regioninių sandėlių. Šis susitarimas buvo sudarytas pagal Royal Mail licencijos sąlygas, kurios reikalauja, kad Royal Mail suteiktų galimybę naudotis savo pašto įranga (nurodytu būdu) bet kuriam pašto operatoriui arba siekiančiam tokios galimybės
         naudotojui ir sąžiningai derėtųsi siekiant susitarti dėl tokios galimybės sąlygų. TNT Post pati šiuo metu neteikia jokių „downstream services“.

      18      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad verslo korespondencija sudaro 85 % visos TNT Post apdorojamos Jungtinėje Karalystėje korespondencijos apimties, o jos pagrindinė rinka apima finansinių paslaugų sektorių. Kadangi
         finansų institucijos negali susigrąžinti viso pirkimo PVM, TNT Post komercine prasme suinteresuota sumažinti PVM sumą, kurią ji sąskaitose faktūrose nurodo klientams.

      19      Tačiau pagal 1994 m. PVM įstatymą, iš dalies pakeistą 2000 m. Pašto paslaugų įstatymu, Royal Mail pašto siuntinių, kurie apima laiškus, vežimas neapmokestinamas PVM, o TNT Post teikiamos paslaugos, kurios, pastarosios teigimu, yra tokios pačios kaip Royal Mail, apmokestinamos standartiniu 17,5 % PVM tarifu.

      20      Atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamam ginčui išspręsti reikalingas Bendrijos teisės išaiškinimas, High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      a)     Kaip turi būti aiškinama (Šeštosios direktyvos) 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte (dabar – Direktyvos 2006/112 132 straipsnio
         1 dalies a punktas) numatyta formuluotė „viešosios pašto tarnybos“?

      b)      Ar šios formuluotės aiškinimui daro įtaką faktas, kad pašto paslaugos valstybėje narėje buvo liberalizuotos, kad nėra rezervuotų
         paslaugų Direktyvos (97/67) prasme ir kad yra vienas paskirtas universaliųjų paslaugų teikėjas, apie kurį buvo pranešta Komisijai
         pagal šią direktyvą (kaip antai Royal Mail atveju Jungtinėje Karalystėje)?

      c)      Esant šioms bylos aplinkybėms (kurios nurodytos pirmojo klausimo b punkte), ar ši formuluotė apima
      i)      tik vienintelį paskirtą universaliųjų paslaugų teikėją (kaip antai Royal Mail Jungtinėje Karalystėje), ar

      ii)      taip pat privatų pašto operatorių (kaip antai TNT      Post)?

      2)      Esant šioms bylos aplinkybėms, ar (Šeštosios direktyvos) 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas (dabar – Direktyvos 2006/112
         132 straipsnio 1 dalies a punktas) turi būti aiškinamas kaip reikalaujantis ar leidžiantis valstybei narei atleisti nuo mokesčio
         visas „viešųjų pašto tarnybų“ teikiamas pašto paslaugas?

      3)      Jei valstybės narės privalo arba gali atleisti nuo mokesčio kai kurias, bet ne visas „viešųjų pašto tarnybų“ teikiamas paslaugas,
         kokiais kriterijais remiantis neapmokestinamos paslaugos turi būti nustatomos?“

       Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
      21      2009 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu TNT Post prašė Teisingumo Teismo priimti nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį. Šios
         bendrovės teigimu, generalinės advokatės išvadoje yra nesusipratimų, susijusių su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis
         ir pašto rinkos funkcionavimu Jungtinėje Karalystėje.

      22      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad jis gali savo nuožiūra, generalinio advokato pasiūlymu arba šalių prašymu priimti
         nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį, jei mano, kad nepakanka informacijos
         arba byla turi būti nagrinėjama remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepareiškė savo nuomonių (žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio
         16 d. Sprendimo Cartesio, C‑210/06, Rink. p. I‑0000, 46 punktą).

      23      Tačiau pagrindines bylos aplinkybes ir pašto rinkos funkcionavimą Jungtinėje Karalystėje detaliai išaiškino prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir apie juos buvo pateikti komentarai rašytinėse ir žodinėse pastabose Teisingumo Teismui.
         Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, jog jis turi visą reikalingą informaciją, kad atsakytų į prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus klausimus.

      24      Be to, neteigiama, kad ši byla turi būti sprendžiama remiantis argumentais, dėl kurių šalys nesiginčija Teisingumo Teisme.

      25      Todėl, susipažinus su generalinės advokatės nuomone, reikia atmesti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      26      Pirmuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti visą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia,
         kaip reikia aiškinti sąvoką „viešosios pašto tarnybos“, numatytą Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte,
         ypač šiuo atveju, kai pašto paslaugos valstybėje narėje buvo liberalizuotos.

      27      Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad visas šis žodžių junginys šioje nuostatoje sintaksės požiūriu aiškiai rodo,
         jog „viešosios pašto tarnybos“ reiškia subjektus, kurie teikia atleistinas nuo mokesčio paslaugas. Tam, kad būtų taikoma ši
         nuostata, reikia, kad paslaugas teiktų operatorius, kuri galėtų būti kvalifikuojamas kaip „viešoji pašto tarnyba“, suderinama
         su šia sąvoka prasme (žr. 1985 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 107/84, Rink. p. 2655, 11 punktą).

      28      Šis aiškinimas pagrįstas pačiu Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkto tekstu. Be to, niekas neleidžia
         daryti išvados, kad tokiam aiškinimui turėtų įtakos aplinkybės, kaip antai pašto sektoriaus liberalizavimas, įvykęs tada,
         kai buvo priimtas minėtas sprendimas Komisija prieš Vokietiją.

      29      Atvirkščiai, aplinkybė, kad Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies a punkto redakcija visiškai identiška Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkto redakcijai įrodo, kad pastarojoje nuostatoje numatytas atleidimas nuo mokesčio
         taikomas ir toliau, neatsižvelgiant į pašto sektoriaus liberalizavimą.

      30      Iš to išplaukia, priešingai, nei teigia TNT Post bei Suomijos ir Švedijos vyriausybės, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte numatytas atleidimas
         nuo mokesčio neturėtų būti aiškinamas taip, jog jis iš esmės numato pašto paslaugų teikimą, kaip antai rezervuotos paslaugos
         Direktyvos 97/67 7 straipsnio prasme, neatsižvelgiant į šių paslaugų teikėjo statusą.

      31      Antra, terminai, apibrėžiantys Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte numatytą atleidimą nuo mokesčio,
         turi būti aiškinamai siaurai, nes juo nukrypstama nuo bendro principo, pagal kurį PVM apmokestinamas kiekvienas apmokestinamojo
         asmens paslaugos suteikimas už atlygį. Tačiau šių terminų aiškinimas turi atitikti tokių atleidimų nuo mokesčio siekiamus
         tikslus ir nepažeisti fiskalinio neutralumo principo, būdingo bendrajai PVM sistemai. Taigi ši siauro aiškinimo taisyklė nereiškia,
         kad terminai, apibrėžiantys 13 straipsnyje numatytus atleidimo nuo mokesčio atvejus, turi būti aiškinami taip, jog atleidimo
         nuo mokesčio poveikis nebūtų pasiektas (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 14 d. Sprendimo Haderer, C‑445/05, Rink. p. I‑4841, 18 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      32      Kaip nurodo Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio pavadinimas, jame numatytų atleidimo nuo mokesčio atvejų tikslas
         yra palankiau traktuoti kai kurias visuomenei naudingas veiklos rūšis.

      33      Šis bendras tikslas pašto srityje virsta specialiu tiksliu, t. y. pasiūlyti nedidelėmis kainomis pašto paslaugas, kurios atitinka
         pagrindinius visuomenės poreikius.

      34      Iš esmės dabartinėje Bendrijos teisės būklėje šis tikslas atitinka Direktyvos 97/67 tikslą pasiūlyti universaliąsias pašto
         paslaugas. Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį šios paslaugos atitinka apibrėžtos kokybės visoje teritorijoje visiems
         naudotojams prieinamomis kainomis nenutrūkstamai teikiamas pašto paslaugas.

      35      Todėl nepaisant aplinkybės, kad ji negali būti Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkto, kurio teisinis
         pagrindas skiriasi nuo Direktyvos 97/67 teisinio pagrindo, aiškinimo pagrindu, pastaroji direktyva yra naudinga nuoroda aiškinant
         sąvoką „viešosios pašto tarnybos“.

      36      Iš to matyti, kad pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktą viešosios pašto tarnybos turi būti
         laikomos viešuoju arba privačiu subjektu (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 16 punktą), valstybės narės teritorijoje teikiančiu apibrėžtos kokybės pagrindinius vartotojų poreikius atitinkančias universaliąsias
         pašto paslaugas arba jų dalį, kaip jos apibrėžtos Direktyvos 97/67 3 straipsnyje.

      37      Toks aiškinimas neprieštarauja fiskalinio neutralumo principui, kuris draudžia apmokestinant PVM skirtingai vertinti tokią
         pat veiklą vykdančius ūkio subjektus (žr. 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust ir The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05, Rink. p. I‑5517, 46 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      38      Iš tiesų, kaip teigė generalinė advokatė išvados 63 punkte, norint įvertinti, ar paslaugos yra panašios, reikia atsižvelgti
         ne į atskiras paslaugas, bet į kontekstą, kuriame jos teikiamos.

      39      Tačiau, kaip rodo pagrindinės bylos aplinkybės, operatorius, kaip antai Royal Mail, dėl šio sprendimo 12 punkte aprašytų pareigų, kurios atsirado pagal licenciją, kurios savininkas jis yra, ir yra susijusios
         su universaliųjų paslaugų teikėjo statusu, teikia pašto paslaugas pagal tokią teisinę tvarką, kuri iš esmės skiriasi nuo tos,
         pagal kurią operatorius, kaip antai TNT Post, teikia tokias paslaugas.

      40      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad sąvoka „viešosios pašto tarnybos“, esanti Šeštosios direktyvos 13 straipsnio
         A skirsnio 1 dalies a punkte, turi būti aiškinama taip, kad ji numato viešąjį arba privatų subjektą, valstybės narės teritorijoje
         teikiantį apibrėžtos kokybės pagrindinius vartotojų poreikius atitinkančias universaliąsias pašto paslaugas arba jų dalį,
         kaip jos apibrėžtos Direktyvos 97/67 3 straipsnyje.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
      41      Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia išnagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas
         visoms viešųjų pašto tarnybų teikiamoms pašto paslaugoms, ar tik jų daliai. Pastaruoju atveju jis pageidauja žinoti kriterijus,
         leidžiančius nustatyti neapmokestinamas paslaugas.

      42      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktą nuo mokesčio atleidžiamas
         paslaugų teikimas ir su tuo susijusių prekių tiekimas, kai šį tiekimą ir teikimą vykdo viešosios pašto tarnybos. Ši nuostata
         akivaizdžiai netaikoma tik keleivių gabenimo ir telekomunikacijų paslaugoms.

      43      Tačiau, priešingai nei teigia Royal Mail, Jungtinės Karalystės ir Graikijos bei Airijos vyriausybės, iš šios nuostatos neišplaukia, kad nuo mokesčio atleidžiamas
         visų paslaugų teikimas ir su tuo susijusių prekių tiekimas, kai šį tiekimą ir teikimą vykdo viešosios pašto tarnybos, jei
         šioms paslaugoms akivaizdžiai nėra netaikoma ši nuostata, neatsižvelgiant į jų pobūdį.

      44      Iš tiesų, iš šio sprendimo 31 punkte nurodytų reikalavimų, pagal kuriuos atleidimo nuo mokesčio atvejai, numatyti Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte, turi būti aiškinami siaurai ir turi atitikti šios nuostatos tikslą,
         t. y. paslaugų teikimas ir su tuo susijusių prekių tiekimas turi būti aiškinamas taip, kad tai teikimas ir tiekimas, kurį
         vykdo pačios viešosios pašto tarnybos, vykdydamos savo, kaip viešųjų pašto tarnybų, funkcijas.

      45      Šis aiškinimas atsirado dėl būtinybės laikytis fiskalinio neutralumo principo. Iš tiesų, operatoriaus, kaip antai Royal Mail, pareigos, kurios, kaip matyti iš šio sprendimo 39 punkto, leidžiančios atskirti situaciją, kurioje šis operatorius teikia
         pašto paslaugas, nuo situacijos, kurioje operatorius, kaip antai TNT Post, teikia tokias paslaugas, yra susijusios tik su pašto paslaugomis, kurias jis teikia kaip universaliųjų paslaugų teikėjas.

      46      Taip pat iš šio sprendimo 44 punkte aptartų reikalavimų, būtent iš siekiamo tikslo, t. y. skatinti visuomenei naudingą veiklą,
         pobūdžio, matyti, kad atleidimas nuo mokesčio neturėtų būti taikomas specialioms paslaugoms, nesusijusioms su visuomenei naudingomis
         paslaugomis, įskaitant paslaugas, kurios tenkina ūkio subjektų specialius poreikius (šiuo klausimu žr. 1993 m. gegužės 19 d.
         Sprendimo Corbeau, C‑320/91, Rink. p. I‑2533, 19 punktą).

      47      Taigi, Vokietijos vyriausybė ir Komisija teisingai teigia, kad pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies
         a punktą neturėtų būti atleidžiamos nuo mokesčio viešųjų pašto tarnybų teikiamos paslaugos, kurių sąlygos buvo suderėtos individualiai.
         Dėl savo pobūdžio tokios paslaugos tenkina specialius atitinkamų naudotojų poreikius.

      48      Be to, šį aiškinimą patvirtina Direktyvos 97/67 penkiolikta konstatuojamoji dalis, iš kurios matyti, jog galimybė individualiai
         derėtis dėl sutarčių su klientais sudarymo neatitinka a priori universaliųjų paslaugų sąvokos.

      49      Todėl į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte
         numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas paslaugų, išskyrus keleivių gabenimo ir telekomunikacijų paslaugas, teikimui ir
         su tuo susijusių prekių tiekimui, kai šį tiekimą ir teikimą vykdo viešosios pašto tarnybos, t. y. kaip operatoriai, kurie
         valstybėje narėje teikia visas universaliąsias pašto paslaugas ar jų dalį. Jis netaikomas paslaugų teikimui ir su tuo susijusių
         prekių tiekimui, kurių sąlygos buvo suderėtos individualiai.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      50      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Sąvoka „viešosios pašto tarnybos“, esanti 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių
            apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio
            A skirsnio 1 dalies a punkte turi būti aiškinama taip, kad ji numato viešuosius arba privačius subjektus, valstybės narės
            teritorijoje teikiančius apibrėžtos kokybės pagrindinius vartotojų poreikius atitinkančias universaliąsias pašto paslaugas
            arba jų dalį, kaip jos apibrėžtos 1997 m. gruodžio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/67/EB dėl Bendrijos pašto
            paslaugų vidaus rinkos plėtros bendrųjų taisyklių ir paslaugų kokybės gerinimo, iš dalies pakeistos 2002 m. birželio 10 d.
            Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/39/EB, 3 straipsnyje.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio taikomas paslaugų,
            išskyrus keleivių gabenimo ir telekomunikacijų paslaugas, teikimui ir su tuo susijusių prekių tiekimui, kai šį tiekimą ir
            teikimą vykdo viešosios pašto tarnybos, t. y. kaip operatoriai, kurie valstybėje narėje teikia visas universaliąsias pašto
            paslaugas ar jų dalį. Jis netaikomas paslaugų teikimui ir su tuo susijusių prekių tiekimui, kurių sąlygos buvo suderėtos individualiai.

      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. liepos 14 d.#ThyssenKrupp Stainless GmbH (C-65/02 P) ir ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA (C-73/02 P) prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Apeliacinis skundas - EAPB sutartis - Karteliai - Papildomas lydinio mokestis - Paraleliniai veiksmai - Baudos sumažinimas - Bendradarbiavimas administracinės procedūros metu - Pažeidimo priskirtinumas - Teisės į gynybą.#Sujungtos bylos C-65/02 P ir C-73/02 P.

text:
      Sujungtos bylos C‑65/02 P ir C‑73/02 P
      ThyssenKrupp Stainless GmbH, anksčiau Krupp Thyssen Stainless GmbH,
      ir
      ThyssenKrupp Acciai speciali Terni SpA, anksčiau Acciai speciali Terni SpA,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Apeliacinis skundas – EAPB sutartis – Karteliai – Papildomas lydinio mokestis – Baudos sumažinimas – Bendradarbiavimas administracinės procedūros metu – Pažeidimo priskirtinumas – Teisė į gynybą“
      Generalinio advokato P. Léger išvada, pateikta 2004 m. spalio 28 d.  I‑0000
      2005 m. liepos 14 d Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas . I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos teisė — Principai — Teisėtų lūkesčių apsauga — Apsaugos nesuteikimas asmeniui, kuris akivaizdžiai pažeidė galiojančius
            teisės aktus
      2.     EAPB — Karteliai — Draudimas — Pažeidimas — Administracinė procedūra — Prašymas pateikti informaciją — Teisė į gynybą — Teisė
            atsisakyti pateikti atsakymą, kuris reikštų pažeidimo pripažinimą
      (EAPB sutarties 36 straipsnio pirmoji pastraipa)
      3.     EAPB — Karteliai — Baudos — Dydis — Nustatymas — Baudos neskyrimas arba sumažinimas dėl kaltinamos įmonės bendradarbiavimo
            — Didesnis sumažinimas pažeidimo pripažinimo atveju — Įmonės teisės į gynybą pažeidimas, ypač teisės atsisakyti pateikti atsakymą,
            kuris reikštų pažeidimo pripažinimą — Nebuvimas
      (EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalis; Komisijos pranešimo 96/C 207/04 D punktas)
      4.     EAPB — Karteliai — Baudos — Antrinės įmonės padarytas pažeidimas — Kriterijai, taikomi siekiant nustatyti, kuriam juridiniam
            asmeniui skirti baudą
      (EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalis)
      5.     EAPB — Karteliai — Draudimas — Pažeidimas — Administracinė procedūra — Teisės į gynybą paisymas — Pranešimas apie kaltinimus
            — Būtinas turinys
      (EAPB 36 straipsnio pirmoji pastraipa ir 65 straipsnis)
      1.     Teisėtų lūkesčių principu negali remtis asmuo, kaltas dėl akivaizdaus galiojančių teisės aktų pažeidimo. Todėl įmonė, kuri
         sąmoningai ėmėsi konkurenciją pažeidžiančių veiksmų, negali remtis šio principo pažeidimu, motyvuodama tuo, kad Komisija jai
         nepakankamai aiškiai nurodė, jog jos veiksmai sudaro pažeidimą.

      (žr. 41 punktą)
      2.     Nors proceso, kuriuo siekiama nustatyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, metu Komisija turi teisę įpareigoti įmonę pateikti
         visą informaciją apie šios institucijos žinomus faktus, tačiau ji negali įpareigoti įmonės pateikti atsakymus, kuriais tokia
         įmonė turėtų pripažinti pažeidimą, kurį turi įrodyti Komisija.

      (žr. 48–49 punktus)
      3.     Nors Komisija negali priversti įmonės pripažinti savo dalyvavimo konkurencijos pažeidime, tai netrukdo jai nustatant baudos
         dydį atsižvelgti į tai, kad įmonė suteikė pagalbą, padėjusią lengviau išaiškinti pažeidimą, ir ypač į jos prisipažinimą dalyvavus
         darant pažeidimą. Komisija jai padėjusiai įmonei gali labai sumažinti baudą, o įmonei, kuri tik neneigė pagrindinių faktinių
         aplinkybių, kuriomis Komisija grindė savo kaltinimus, baudą sumažinti galima daug mažiau.

      Prisipažinimas dėl inkriminuojamo pažeidimo yra visiškai savanoriškas atitinkamos įmonės aktas. Ji visiškai nėra įpareigota
         prisipažinti dalyvavusi kartelyje. Todėl tai, jog spręsdama, ar skirti mažesnę baudą, Komisija atsižvelgia į įmonės bendradarbiavimą
         su ja, įskaitant ir pažeidimo pripažinimą, nėra teisės į gynybą pažeidimas.

      Taigi pranešimą dėl bendradarbiavimo, ypač jo D dalį, reikia suprasti taip, kad galimas įmonės bendradarbiavimas, dėl kurio
         gali būti sumažinta jai skiriama bauda, yra ne tik faktų pripažinimas, bet ir prisipažinimas dalyvavus darant pažeidimą.

      (žr. 50–54 punktus)
      4.     Įmonės atsakomybė už konkurencijos teisės pažeidimą susijusi su tuo, ar ši įmonė veikė savarankiškai, ar paprasčiausia vykdė
         patronuojančios bendrovės nurodymus. Pastaruoju atveju konkurenciją pažeidžiantis įmonės elgesys gali būti priskirtas patronuojančiai
         bendrovei.

      Tačiau kai tos pačios grupės įmonės kartelyje dalyvavo savarankiškai, Komisija kiekvienai iš jų gali skirti baudą, atsižvelgdama
         į fiksuoto dydžio baudą.

      (žr. 66–67 punktus)
      5.     Teisės į gynybą gerbimas visos procedūros, kuri gali pasibaigti sankcijų paskyrimu, metu yra pagrindinis Bendrijos teisės
         principas, įtvirtintas EAPB sutarties 36 straipsnio pirmojoje pastraipoje. Šio principo veiksmingas taikymas reiškia, kad
         suinteresuotajai įmonei nuo pat administracinės procedūros stadijos būtų sudaryta galimybė tinkamai pateikti savo nuomonę
         dėl faktų ir aplinkybių, kuriais yra kaltinama, tikrumo ir svarbos, o taip pat apie Komisijos turimus dokumentus, kuriais
         ji grindžia savo kaltinimus. Pranešime apie kaltinimus, atsižvelgiant į jo svarbą, turi būti aiškiai nurodomas juridinis asmuo,
         kuriam gali būti skirtos baudos, ir pranešimas turi būti adresuotas būtent jam.

      (žr. 92 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. liepos 14 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – EAPB sutartis – Karteliai – Papildomas lydinio mokestis – Paraleliniai veiksmai – Baudos sumažinimas – Bendradarbiavimas administracinės procedūros metu – Pažeidimo priskirtinumas – Teisė į gynybą“
      Sujungtose bylose C‑65/02 P ir C‑73/02 P
      dėl 2002 m. vasario 28 d. pagal Teisingumo Teismo EAPB statuto 49 straipsnį pateiktų dviejų apeliacinių skundų
      ThyssenKrupp Stainless GmbH,  anksčiau Krupp Thyssen Stainless GmbH, atstovaujama advokato M. Klusmann,

      ieškovė byloje C‑65/02 P,
      ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA,  anksčiau Acciai Speciali Terni SpA, atstovaujama advokatų A. Giardina ir G. Di Tommaso, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė byloje C‑73/02 P,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai
      Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai A. Whelan, padedamo advokato H.‑J. Freund (C‑65/02 P) ir A Whelan ir V. Superti, padedamų advokato A. Dal Ferro
         (C‑73/02 P), nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts ir S. von Bahr (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Léger,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2004 m. spalio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Savo ieškiniais ThyssenKrupp Stainless GmbH (toliau – TKS) ir ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA (toliau – AST) prašo panaikinti 2001 m. gruodžio 13 d. Europos Bendrijų pirmosios instancijos teismo sprendimą sujungtose bylose Krupp Thyssen Stainless  ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją (T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas tik iš dalies
         patenkino jų ieškinius su prašymu panaikinti 1998 m. sausio 21 d. Komisijos sprendimą 98/247/EAPB dėl EAPB sutarties 65 straipsnyje
         numatytos procedūros taikymo (byla IV/35.814 – Papildomas lydinio mokestis) (OL L 100, p. 55, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Bylos faktai
      2       Skundžiamame sprendime išdėstytus faktus, dėl kurių buvo paduotas ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir kurie yra aktualūs
         priimant šį sprendimą, galima reziumuoti taip.

      3       TKS yra 1995 m. sausio 1 d., sujungus Fried Krupp AG Hoesch-Krupp, (toliau – Krupp) ir Thyssen Stahl AG (toliau – Thyssen) rūgštims ir aukštoms temperatūroms atsparių plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių verslą, pagal Vokietijos teisę įsteigta
         bendrovė. TKS iš pradžių buvo vadinama KruppThyssen Nirosta GmbH, o vėliau, nuo 1997 m. rugsėjo mėn. – Krupp Thyssen Stainless GmbH.

      4       AST, anksčiau Acciai Speciali Terni SpA, pagal Italijos teisę įsteigta bendrovė, kurios viena iš pagrindinių veiklos rūšių yra plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių
         gamyba, buvo įkurta 1994 m. sausio 1 dieną. 1994 m. gruodžio 21 d. Europos Bendrijų Komisija kelioms bendrovėms, tarp jų Krupp ir Thyssen, leido bendrai įsigyti AST. 1995 m. gruodžio mėnesį Krupp dalis AST išaugo nuo 50 % iki 75 %, o 1996 m. gegužės 10 d. ji tapo 100 %. Vėliau Krupp visas AST akcijas perleido TKS.

      5       Pasirodžiusios informacijai specializuotojoje spaudoje ir vartotojų skundams, 1995 m. kovo 16 d. Europos Bendrijų Komisija
         pagal EAPB 47 straipsnį paprašė daugelio nerūdijančio plieno gamintojų pateikti informacijos apie jų įvykdytą bendrą kainų
         padidinimą, vadinamą „papildomu lydinio mokesčiu“.

      6       Papildomas lydinio mokestis yra kainos priedas, kuris, apskaičiuotas atsižvelgiant į lydinio komponentų kainas, pridedamas
         prie bazinės nerūdijančio plieno kainos. Nerūdijančio plieno gamintojų naudojamų lydinio komponentų (nikelio, chromo ir molibdeno)
         kaina sudaro didelę gamybos sąnaudų dalį. Šių komponentų kainos labai smarkiai kinta.

      7       1995 m. gruodžio 19 d. Komisija, remdamasi surinkta informacija, 19 įmonių nusiuntė pranešimą apie kaltinimus (toliau – pirmasis
         pranešimas apie kaltinimus).

      8       1996 m. gruodžio mėnesį ir 1997 m. sausio mėnesį Komisijai atlikus patikrinimą vietoje, kai kurių bendrovių atstovai arba
         advokatai pranešė norintys su ja bendradarbiauti. TKS ir AST, atitinkamai 1996 m. gruodžio 17 d. ir 1997 m. sausio 10 d. išsiuntė Komisijai tai patvirtinančius pareiškimus.

      9       1997 m. balandžio 24 d. Komisija šioms įmonėms ir Thyssen išsiuntė naują pranešimą apie kaltinimus, kuris pakeitė 1995 m. gruodžio 19 d. pranešimą apie kaltinimus (toliau – antrasis
         pranešimas apie kaltinimus).

      10     1997 m. liepos 23 d. pranešimu TKS sutiko prisiimti atsakomybę už nuo 1993 metų Thyssen atliktus veiksmus, nors šios bendrovės plokščiųjų nerūdijančio plieno produktų gamybos verslas TKS buvo perduota tik nuo 1995 m. sausio 1 dienos.

      11     1998 m. sausio 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
      12     Šiame sprendime nurodoma, kad 1993 m. nerūdijančio plieno lydinio komponentų kainos labai smuko. Kai nuo 1993 m. rugsėjo mėnesio
         išaugo nikelio kainos, gamintojų marža labai sumažėjo. Reaguodami į susidariusią padėtį, dauguma plokščiųjų plieno produktų
         gamintojų 1993 m. gruodžio 16 d. Madride vykusiame susitikime (toliau – Madrido susitikimas) nusprendė kartu pakelti savo
         produktų kainas, pakeičiant papildomo lydinio mokesčio skaičiavimo formulę. Buvo nuspręsta nuo 1994 m. vasario 1 d. papildomą
         lydinio mokestį skaičiuoti pagal formulę, kuri buvo paskutinį kartą naudota 1991 m., ir nustatyti, kad visi gamintojai referencinėmis
         kainomis turėtų laikyti 1993 m. rugsėjo mėnesį, kai nikelio kaina buvo žemiausia per visą istoriją, buvusias lydinio komponentų
         kainas.

      13     Ginčijamame sprendime nurodoma, kad visi gamintojai nuo 1994 m. vasario 1 d., parduodami savo produkciją Europoje, išskyrus
         Ispaniją ir Portugaliją, taikė papildomą lydinio mokestį, apskaičiuotą pagal nustatytas naujas referencines kainas.

      14     Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija nusprendė, kad Compañía española para la fabricación de aceros inoxydables SA (toliau – Acerinox), ALZNV, AST, Avesta Sheffield AB (toliau – Avesta), Krupp  bei Thyssen, nuo 1995 m. sausio 1 d. tapusi TKS, ir Ugine SA, dabar Usinor SA (toliau – Usinor), nuo 1993 m. gruodžio mėn. iki 1996 m. lapkričio mėn. Avesta atveju ir iki ginčijamo sprendimo priėmimo visų kitų įmonių atveju, pakoreguodamos ir suderintai taikydamos naujas apskaičiuojant
         papildomą lydinio mokestį naudojamas referencines kainas pažeidė EAPB sutarties 65 straipsnio 1 dalį. Komisijos teigimu, šiais
         veiksmais buvo siekiama apriboti ir iškreipti normalią konkurenciją bendrojoje rinkoje, ir jie sukėlė tokias pasekmes.

      15     Ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje buvo paskirtos tokios baudos:
      –       Acerinox                                             3 530 000 ekiu,

      –       ALZ NV                                                      4 540 000 ekiu,

      –       AST                                                      4 540 000 ekiu,

      –       Avesta                                                      2 810 000 ekiu,

      –       Krupp Thyssen Nirosta GmbH                  8 100 000 ekiu ir

      –       Usinor                                                      3 860 000 ekiu.

       Ieškiniai Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      16     TKS ir AST atitinkamai 1998 m. kovo 11 d. ir 1998 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateikė ieškinius, kuriuose
         prašė panaikinti joms skirtas ginčijamo sprendimo dalis arba, nepatenkinus šio prašymo, labai sumažinti šiuo sprendimu joms
         paskirtas baudas.

      17     Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas:
      –       sujungė bylas T‑45/98 ir T‑47/98, kad būtų priimtas galutinis sprendimas,
      –       panaikino ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jame nustatyta atsakomybė už Thyssen atliktus veiksmus tenka TKS,

      –       nustatė 4 032 000 eurų pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnį TKS ir AST mokėtinos baudos dydį,

      –       atmetė likusias abiejų ieškinių dalis,
      –       byloje T‑45/98 nurodė TKS ir Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas,

      –       byloje T‑47/98 nurodė AST padengti savo ir du trečdalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų, o Komisijai padengti trečdalį savo bylinėjimosi išlaidų.

       Šalių prašymai ir apeliacinių skundų pagrindai
      18     Byloje C‑65/02 P TKS Teisingumo Teismo prašo:

      –       panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kuria atmetamas jos ieškinys,
      –       pakeisti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį ir jos atžvilgiu nustatytą pažeidimo trukmę,
      –       atitinkamai sumažinti skundžiamo sprendimo 2 straipsnyje jai paskirtą baudą,
      –       nepatenkinus šių dviejų prašymų, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
      –       atmesti priešpriešinį Komisijos apeliacinį skundą ir
      –       priteisti iš jos apeliacinio proceso ir priešpriešinio apeliacinio proceso bylinėjimosi išlaidas.
      19     Šioje byloje Komisija Teisingumo Teismo prašo:
      –       atmesti apeliacinį skundą,
      –       nepatenkinus šio prašymo, jei skundžiamas sprendimas būtų panaikintas, atmesti prašymą dėl baudos sumažinimo,
      –       panaikinti skundžiamo sprendimo dalis, kuriose Pirmosios instancijos teismas:
      i)      panaikino ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, kuriame buvo nustatyta, kad atsakomybė už Thyssen atliktus veiksmus tenka  TKS;

      ii)      sumažino TKS ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje paskirtą baudą iki žemesnės kaip 7 596 000 eurų ribos;

      iii)      nurodė Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas;
      –       priteisti iš TKS bylinėjimosi Teisingumo Teisme išlaidas.

      20     Byloje C‑73/02 P AST Teisingumo Teismo prašo:

      –       panaikinti tą skundžiamo sprendimo dalį, kuria patvirtinamas ginčijamas sprendimas skirti jai fiksuoto dydžio baudą, nors
         ji buvo TKS grupės, kuriai taip pat skirta fiksuoto dydžio bauda, narė,

      –       nepatenkinus šio prašymo, panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kurioje patvirtinamas ginčijamo sprendimo 1 straipsnis, nustatantis,
         kad konkurencijos taisyklių pažeidimas, kuriuo ji yra kaltinama, truko iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos,

      –       panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kurioje nepatenkinamas jos prašymas papildomai sumažinti baudą 40 % dėl to, kad ji bendradarbiavo
         administracinės procedūros metu, ir

      –       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      21     Šioje byloje Komisija Teisingumo Teismo prašo:
      –       atmesti apeliacinį skundą,
      –       nepatenkinus šio prašymo, jei vienas ar keli skundžiamo sprendimo punktai būtų panaikinti, atmesti prašymą dėl ginčijamo sprendimo
         panaikinimo ir

      –       priteisti iš AST bylinėjimosi išlaidas.

      22     TKS savo apeliacinį skundą grindžia trimis pagrindais:

      –       teisės klaida vertinant pažeidimo trukmę,
      –       klaidingu baudos apskaičiavimu ir
      –       teisės klaida vertinant TKS bendradarbiavimo tyrimo procedūros metu poveikį baudos sumažinimui.

      23     AST savo apeliacinį skundą grindžia taip pat trimis pagrindais:

      –       teisės klaida paskyrus jai baudą, nors ji buvo TKS grupės narė,

      –       teisės klaida vertinant pažeidimo trukmę ir
      –       vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų pažeidimu mažinant baudą.
      24     Komisija savo priešpriešinį apeliacinį skundą taip pat grindžia trimis pagrindais:
      –       tam tikrų dokumentų iškraipymu ir teisės klaida vertinant Thyssen atsakomybės perdavimą TKS,

      –       klaidingu sąlygų, keliamų teisei į gynybą užtikrinti, vertinimu ir
      –       vertinimo klaida, sprendžiant dėl teisės į gynybą pažeidimo.
       Dėl bylų sujungimo
      25     Dėl šio klausimo išklausius bylos šalis ir generalinį advokatą, atsižvelgiant į tai, kad šios bylos yra susijusios, pagal
         Teisingumo Teismo procedūros reglamento 43 straipsnį reikia jas sujungti, kad sprendimas būtų priimamas bendrai.

       Dėl TKS ir AST apeliacinių skundų
      26     Kadangi trys TKS ir AST apeliacinių skundų pagrindai iš esmės vienodi, juos reikia nagrinėti kartu ir prireikus nagrinėjant kiekvieną pagrindą atsižvelgti
         į konkrečius niuansus, kuriais rėmėsi viena ar kita ieškovė.

       Dėl apeliacinių skundų pagrindo, grindžiamo teisės klaida vertinant pažeidimo trukmę
       Šalių argumentai
      27     TKS kaip pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, o AST kaip antrąjį apeliacinio skundo pagrindą nurodo, kad pažeidimas truko ne ketverius metus, t. y. nuo Madrido susitikimo iki
         ginčijamo sprendimo priėmimo dienos, o, priešingai nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 182 punkte,
         jis buvo vienkartinis. Pažeidimas prasidėjo įvykus šiam susitikimui ir tetruko kelias savaites.

      28     TKS ir AST pabrėžia, kad kiekviena įmonė savarankiškai nustatė savo kainas, – tai paliudija kainų svyravimai. Nuspręsdamos nekeisti
         papildomo lydinio mokesčio referencinės kainos, jos veikė savarankiškai ir nederindamos veiksmų. Jos mano, kad Pirmosios instancijos
         teismas, pirmiausia 178 skundžiamo sprendimo punkte, neteisingai motyvavo savo išvadą dėl pažeidimo trukmės.

      29     Be to, TKS ir AST priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, kad jis neatsižvelgė į Komisijos klaidą, kuri administracinės procedūros metu
         joms aiškiai nepranešė mananti, jog kartelis tebesitęsia. Nepranešdama šios informacijos, Komisija pažeidė šių dviejų įmonių
         teisėtus lūkesčius.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      30     TKS ir AST nurodytą apeliacinių skundų pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoji dalis susijusi su informacijos, iš kurios galima nustatyti
         kartelio trukmę, vertinimu, o antra – su tariamu teisėtų šių įmonių lūkesčių pažeidimu.

      31     Dėl pirmosios apeliacinių skundų pagrindo dalies Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 174 punkte teisingai nurodė,
         kad Komisija privalo įrodyti ne tik pažeidimo egzistavimą, bet ir jo trukmę.

      32     Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 176 punkte priminė, kad kartelio tikslas buvo užtikrinti, jog
         plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių gamintojai, apskaičiuodami papildomą lydinio mokestį, naudotų vienodas referencines
         kainas ir taip pakeltų savo galutines kainas. Savo sprendimo 177 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad iš ginčijamo
         sprendimo aišku, jog kartelis prasidėjo per Madrido susitikimą ir kad Europoje, išskyrus Ispaniją ir Portugaliją, TKS, AST ir kitos kartelio narės nuo 1994 m. vasario 1 d., parduodamos savo produkciją, iš tiesų taikė papildomą lydinio mokestį,
         apskaičiuojamą pagal formulę, grindžiamą per šį susitikimą nustatytais dydžiais.

      33     Galiausiai skundžiamo sprendimo 178 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad TKS ir AST neginčijo, jog referencinės kainos, dėl kurių buvo susitarta per šį susitikimą, nebuvo pakeistos iki pat ginčijamo sprendimo
         priėmimo. Iš to Pirmosios instancijos teismas tame pačiame punkte padarė išvadą, kad, kadangi šios bendrovės tebetaikė sutartas
         referencines kainas, aplinkybė, jog nebuvo priimta jokio aiškaus sprendimo dėl šio kartelio trukmės, neįrodo, kad kartelis
         buvo ne tęstinis, o vienkartinis.

      34     Reikia pastebėti, kad išvada, kurią Pirmosios instancijos teismas padarė skundžiamo sprendimo 178 punkte, yra faktų vertinimas,
         kurio negalima ginčyti per apeliacinį procesą, jei nėra duomenų, kad buvo iškraipyti įrodymai ar padaryta teisės klaidų nagrinėjant
         faktus.

      35     Šiuo atžvilgiu TKS ir AST teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į kitus įrodymus, įrodančius, kad 1994–1998 m. kartelio nebuvo, t. y.
         į skirtingas jų kainas ir paralelinius veiksmus.

      36     Vis dėlto manytina, kad šios aplinkybės yra visiškai nereikšmingos ir jų nepakanka, kad būtų galima ginčyti Pirmosios instancijos
         teismo vertinimą.

      37     Pirma, kaip skundžiamo sprendimo 179 punkte teisingai nurodė Pirmosios instancijos teismas, argumentas dėl skirtingų TKS ir AST jų klientams taikytų kainų ir jų svyravimų, kurie, kaip teigiama, įrodo, kad rinkoje jos veikė savarankiškai ir nederindamos
         veiksmų, nereikšmingas. Šios kainos yra galutinės plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių kainos, kurias taiko šios įmonės.
         Tačiau tai, kad šios kainos skyrėsi, ir tai, kad šios dvi įmonės jas taikė skirtingu aptariamo laikotarpio metu, jokiu būdu
         nesuteikia pagrindo atmesti Komisijos ir Pirmosios instancijos teismo išvados, kad šios kainos daugiausia buvo kartelio, nustatančio
         esminę jų sudedamąją dalį, t. y. papildomą lydinio mokestį, pasekmė.

      38     Antra, argumentas dėl tariamų paralelinių veiksmų taip pat neleidžia ginčyti išvados dėl kartelio tęstinumo, nes tinkamesnis
         kitas paaiškinimas. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 180 punkte pagrįstai galėjo konstatuoti,
         kad tai, jog šios įmonės, taikydamos papildomo lydinio mokesčio apskaičiavimo formulę, naudojo tas pačias referencines kainas,
         paaiškinama tuo, kad buvo taikomos 1993 m. gruodžio mėn. vykusių gamintojų diskusijų metu bendrai nustatytos referencinės
         kainos.

      39     Todėl darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos skundžiamo sprendimo 174–184 punktuose konstatuodamas,
         kad Komisija galėjo pagrįstai manyti, jog pažeidimas truko ketverius metus, t. y. nuo Madrido susitikimo iki ginčijamo sprendimo
         priėmimo dienos, ir kad skundžiamas sprendimas pakankamai motyvuotas.

      40     Dėl antrosios apeliacinių skundų pagrindo dalies, kurioje nurodomas tariamas TKS ir AST teisėtų lūkesčių pažeidimas, pažymėtina, kad, priešingai nei teigia TKS su AST, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 215 punkte nusprendė, jog Komisijos negalima kaltinti darius prielaidą,
         kad pažeidimas tęstinis, tačiau neinformavus apie tai šių įmonių administracinės procedūros metu. Savo vertinimą Pirmosios
         instancijos teismas pagrindė visų pirma nurodydamas, kad antrojo pranešimo apie kaltinimus 50 punkte Komisija pabrėžia, jog
         „susitarimas buvo sudarytas per Madrido susitikimą ir tęsiasi nuo to laiko“.

      41     Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką teisėtų lūkesčių principu negali remtis asmuo,
         kaltas dėl akivaizdaus galiojančių teisės aktų pažeidimo (1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 30 punktas). Todėl, kaip teisingai pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 112 punkte, įmonė,
         kurį sąmoningai ėmėsi konkurenciją pažeidžiančių veiksmų, negali remtis šio principo pažeidimu, motyvuodama tuo, kad Komisija
         jai nepakankamai aiškiai nurodė, jog jos veiksmai sudaro pažeidimą.

      42     Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad TKS ir AST apeliacinių skundų pagrindas dėl pažeidimų, kuriais jos kaltinamos, trukmės atmestinas kaip nepagrįstas.

       Dėl apeliacinių skundų pagrindo, grindžiamo teisės klaida papildomai nesumažinus paskirtos baudos
      43     Kaip trečiąjį savo apeliacinių skundų pagrindą TKS ir AST nurodo, kad, kadangi jos pripažino faktus, kuriais buvo grindžiamas ginčijamas sprendimas, kaip Pirmosios instancijos teismas
         konstatavo ginčijamo sprendimo 262 ir 268 punktuose, bauda joms turėjo būti sumažinta tiek pat, kiek ir įmonėms, kurios aiškiai
         pripažino ir patį pažeidimo faktą. Jos teigia, kad šių įmonių negalima skirtingai vertinti, atsižvelgiant į bendradarbiavimo
         su Komisija laipsnį, ir jų elgesys negali nulemti skirtingo paskirtų baudų sumažinimo.

      44     TKS ir AST teigia, kad iš Komisijos pranešimo dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207, 1996, p. 4), bei iš ankstesnės
         šio pranešimo versijos (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo) aišku, kad baudai sumažinti pakanka,
         kad atitinkamos įmonės pateiktų įrodymus ir taip pripažintų faktines aplinkybes. Nebūtina, kad įmonės pateiktų teisinį šių
         aplinkybių vertinimą ir taip prisipažintų dalyvavusios darant pažeidimą. Tik Komisijai priklauso atlikti teisinį faktų vertinimą
         ir konstatuoti padarytą pažeidimą.

      45     Todėl Komisija negali papildomai sumažinti baudos įmonei, kuri sutiko su teisiniu faktų įvertinimu ar aiškiai prisipažino
         dalyvavusi darant pažeidimą. Toks baudos sumažinimas pažeistų teisę į gynybą, nes galiausiai reikštų tų įmonių, kurios nusprendžia
         gintis ginčydamos pažeidimo egzistavimą, nubaudimą.

      46     Be to, TKS teigia, kad nurodydama, jog savarankiškai priėmė sprendimus, ji neginčijo dalyvavusi pažeidime, šiuo atveju – derinusi veiksmus.
         AST tvirtina ginčijusi tik „susitarimo“ kvalifikavimą, bet ne tai, kad kartelis pažeidė konkurencijos taisykles.

      47     Todėl TKS ir AST mano, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 260–281 punktuose, atsisakydamas papildomai sumažinti joms skirtą
         baudą, kaip ji buvo sumažinta Usinor ir Avesta, padarė teisės klaidą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      48     Siekiant išsiaiškinti, ar Pirmosios instancijos teismas, sumažindamas TKS ir AST skirtą baudą mažiau nei Usinor ir Avesta skirtas baudas, padarė teisės klaidą, reikia vadovautis Teisingumo Teismo praktika dėl Komisijos įgaliojimų vykdant išankstinius
         tyrimus ir administracines procedūras, atsižvelgiant į pareigą užtikrinti teisę į gynybą.

      49     Pagal 1989 m. spalio 18 d. Sprendimą Orkem prieš Komisiją (374/87, Rink. p. 3283, 34 ir 35 punktai) Komisija turi teisę įpareigoti įmonę pateikti visą informaciją apie Komisijos žinomus
         faktus, tačiau ji negali įpareigoti įmonės pateikti atsakymus, kuriuose tokia įmonė turėtų pripažinti pažeidimą, kurį turi
         įrodyti Komisija.

      50     Nors Komisija negali priversti įmonės prisipažinti dalyvavus darant pažeidimą, tačiau tai netrukdo jai nustatant baudos dydį
         atsižvelgti į tai, kad įmonė savo gera valia suteikė pagalbą išaiškinant pažeidimą.

      51     Šiuo atžvilgiu iš 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Finnboard prieš Komisiją (C‑298/98 P, Rink. p. I‑10157), ypač iš jo 56, 59 ir 60 punktų, išplaukia, kad Komisija, nustatydama baudos dydį, gali atsižvelgti
         į įmonės suteiktą pagalbą, padėjusią lengviau nustatyti pažeidimą, ypač į jos prisipažinimą dalyvavus darant pažeidimą. Komisija
         jai padėjusiai įmonei gali labai sumažinti baudą, o įmonei, kuri tik neneigė pagrindinių faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija
         grindė savo kaltinimus, baudą sumažinti galima daug mažiau.

      52     Kaip savo išvados 140 punkte nurodė generalinis advokatas, prisipažinimas dėl inkriminuojamo pažeidimo yra visiškai savanoriškas
         atitinkamos įmonės aktas. Ji visiškai nėra įpareigota prisipažinti dalyvavusi kartelyje.

      53     Todėl darytina išvada, kad tai, jog spręsdama, ar skirti mažesnę baudą, Komisija atsižvelgia į įmonės bendradarbiavimą su
         ja, įskaitant ir pažeidimo pripažinimą, nėra teisės į gynybą pažeidimas.

      54     Būtent taip reikia suprasti bendradarbiavimo pranešimą, ypač jo D dalį, kurioje numatoma, kad Komisija baudą įmonei gali sumažinti
         10–50 %, lyginant su bauda, kuri būtų paskirta visai nebendradarbiaujant, ypač jei įmonė praneša Komisijai neginčijanti faktų,
         kuriais pastaroji grindžia savo kaltinimus. Todėl galimas įmonės bendradarbiavimas, dėl kurio gali būti sumažinta jai skiriama
         bauda, nėra tik faktų pripažinimas, bet ir prisipažinimas dalyvavus pažeidime.

      55     Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 261 punkte konstatavo, kad pagal ginčijamą sprendimą tik Usinor ir Avesta  pripažino suderintus veiksmus, o TKS ir AST ginčijo suderintų veiksmų buvimą ir todėl nepripažino pažeidimo. Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad iš to Komisija
         padarė išvadą, jog TKS ir AST bendradarbiavo mažiau nei Usinor ir Avesta, todėl nebuvo pagrindo TKS ir AST baudą sumažinti tiek pat kiek ir Usinor ir Avesta.

      56     Dėl TKS Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 263 punkte patikslino, kad ji teigė savarankiškai priėmusi sprendimus
         dėl papildomo lydinio mokesčio. To paties sprendimo 264 punkte Pirmosios instancijos teismas iš to teisingai, nepadarydamas
         teisės klaidos, padarė išvadą, kad taip TKS, nors aiškiai to ir nepareikšdama, neabejotinai leido suprasti, kad nebuvo patenkinti suderintiems veiksmams konstatuoti
         būtini koordinavimo ir bendradarbiavimo kriterijai. Skundžiamo sprendimo 266 punkte Pirmosios instancijos teismas iš to padarė
         išvadą, kad negalima pripažinti, jog ši įmonė aiškiai prisipažino dalyvavusi darant pažeidimą.

      57     Dėl AST Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 268 punkte nurodė, kad ji, nors pripažino faktus, kuriais Komisija grindė
         savo poziciją, nepripažino suderintų veiksmų fakto.

      58     Todėl reikia pripažinti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 269 punkte pagrįstai atmetė AST argumentą, jog toks pripažinimas išplaukė iš fakto, kad ji neginčijo, jog jos elgesys gali būti kvalifikuojamas kaip suderinti
         veiksmai. To paties sprendimo 270 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė skirtumą tarp aiškaus pažeidimo pripažinimo
         ir jo neginčijimo, kuris nepalengvina Komisijos užduoties nustatyti ir nutraukti Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimus.

      59     Reikia pridurti, kad Pirmosios instancijos teismas pagrįstai vadovavosi 1996 m. pranešimu dėl bendradarbiavimo, nes jo 2002 m.
         versija priimant sprendimą dar nebuvo išleista. Šiuo požiūriu skundžiamo sprendimo 275 punkte Pirmosios instancijos teismas
         taip pat pagrįstai nusprendė, kad aplinkybė, jog šiame pranešime aiškiai numatoma galimybė pripažinti pažeidimą pakankamai
         ankstyvoje procedūros stadijoje, neužkerta kelio tokio pripažinimo padaryti vėliau – prieš pateikiant pranešimą apie kaltinimus
         arba jį jau pateikus, ir taip pat nesudaro kliūčių Komisijai sumažinti baudą atsižvelgus į tokį prisipažinimą.

      60     Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, jog aiškiai pripažinus pažeidimą
         bauda gali būti sumažinta papildomai, o kadangi TKS ir AST aiškiai neprisipažino, šių dviejų įmonių bendradarbiavimo su Komisija pobūdis nebuvo pakankamas, kad joms skirtą baudą galima
         būtų sumažinti tiek pat, kiek ji buvo sumažinta Usinor ir Avesta.
      61     Iš to darytina išvada, kad pagrindas, grindžiamas atsisakymu daugiau sumažinti TKS ir AST paskirtą baudą, atmestinas kaip nepagrįstas.

       Dėl apeliacinių skundų pagrindo, grindžiamo teisės klaida taikant baudą
       Šalių argumentai
      62     TKS kaip antrąjį apeliacinio skundo pagrindą, o AST kaip pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą nurodo, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 189–192 punktuose
         padarė teisės klaidą, nes skirdamas baudą neatsižvelgė į tai, kad baudos paskyrimo dieną, 1998 m. sausio 21 d., šie trys subjektai,
         t. y. TKS, plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių gamybos padalinys, anksčiau priklausęs Thyssen, ir AST, priklausė tai pačiai įmonių grupei ir buvo vienas ūkio subjektas, kuriam vadovavo TKS.

      63     TKS ir AST teigia, kad kai fiksuota bauda apskaičiuojama vieningai, Komisija šią baudą privalo skirti ūkio subjektui. Skirdama baudas
         kiekvienam iš TKS grupės subjektų atskirai, ji iš tiesų paskyrė tris kartus didesnę baudą nei kitoms suinteresuotosioms įmonėms, t. y. Acerinox, ALZ NV, Avesta  ir Usinor.

      64     AST priduria, kad dviejų skirtingų baudų paskyrimas TKS ir jai pačiai yra nepagrįstas atsižvelgiant į 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją (T‑354/94, Rink. p. II‑2111), nes TKS, įsigydama visas AST akcijas, žinojo, kad ši dalyvavo kartelyje, kuriame dalyvavo ir ji pati, ir laikotarpis, kurį, įsigaliojus karteliui, AST buvo nepriklausoma, buvo labai trumpas.

      65     TKS teigia, kad netirdamas TKS ir AST ryšio ir neatsakydamas į jos ieškinio pagrindą dėl grupės, kurią ji sudarė kartu su anksčiau Thyssen priklausiusiu plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių gamybos padaliniu, bei skirdamas atskiras baudas jai ir Thyssen, Pirmosios instancijos teismas atsisakė suteikti teisinę apsaugą ir nepakankamai motyvavo šią skundžiamo sprendimo dalį.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      66     Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 189 ir 191 punktuose teisingai nusprendė,
         jog įmonės atsakomybė už konkurencijos teisės pažeidimą priklauso nuo to, ar ši įmonė veikė savarankiškai, ar paprasčiausia
         vykdė motininės bendrovės nurodymus. Pirmosios instancijos teismas 189 punkte teisingai nurodė, kad pastaruoju atveju konkurenciją
         pažeidžiantis įmonės elgesys gali būti priskirtas motininei bendrovei.

      67     Tačiau kai tos pačios grupės įmonės kartelyje dalyvavo savarankiškai, Komisija kiekvienai iš jų gali skirti baudą, atsižvelgdama
         į fiksuoto dydžio baudą.

      68     Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 191 punkte konstatavo, kad TKS ir AST neneigė per visą kartelio egzistavimo laikotarpį veikusios savarankiškai, ir ši jo išvada nėra ginčijama nė viename iš apeliacinių
         skundų. Iš to darytina išvada, kad Komisija kiekvienai iš šių įmonių galėjo skirti fiksuotą baudą ir baudą, kurios dydis priklauso
         nuo pažeidimo trukmės, ir iš kiekvienos iš šių įmonių reikalauti bendros baudos sumos, gautos sudėjus pirmiau minėtas baudas,
         nes nuo kartelio pradžios abi šios įmonės buvo savarankiški juridiniai asmenys. Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos
         teismas nesuklydo, skundžiamo sprendimo 192 punkte konstatuodamas, kad AST ir TKS argumentas, jog Komisija visai įmonių grupei turėjo skirti vieną fiksuoto dydžio baudą, yra nepriimtinas.

      69     Dėl AST argumento, grindžiamo minėtu sprendimu Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją (T‑354/94, Rink. p. II‑2111), pakanka priminti, kad Teisingumo Teismas panaikino tą jo punktą, kuriuo remiasi AST. Teisingumo Teismas nusprendė, kad aplinkybės, jog motininė bendrovė negalėjo nežinoti, jog jos įsigytos antrinės įmonės
         dalyvavo susitarime, nes ji ir pati jame dalyvavo, nepakanka tam, kad jai būtų galima priskirti atsakomybę už šių bendrovių
         prieš jas įsigyjant padarytus pažeidimus (žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Stora Kopparbergs Bergslagsprieš Komisiją, C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, 39 punktas).

      70     Dėl TKS kaltinimo Pirmosios instancijos teismui neatsakius į jos argumentą, kad TKS ir Thyssen  anksčiau priklausęs plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių gamybos padalinys sudarė grupę, reikia konstatuoti, kad, kaip savo
         išvados 91 ir 93 punktuose nurodė generalinis advokatas, Pirmosios instancijos teismas, siekdamas proceso ekonomijos, galėjo
         šio argumento atskirai nenagrinėti. Kadangi Pirmosios instancijos teismas, pripažindamas TKS ieškinio pagrindą, grindžiamą jos teisės būti išklausytai dėl Thyssen veiksmų pažeidimu, jau buvo panaikinęs ginčijamo sprendimo 1 straipsnio dalį, kurioje TKS buvo priskiriamas Thyssen padarytas pažeidimas, ir atitinkamai sumažino to paties sprendimo 2 straipsnyje TKS paskirtą baudą, jis neprivalėjo nagrinėti kito pagrindo, kuriuo buvo siekiama tokio paties rezultato.

      71     Todėl apeliacinių skundų pagrindas dėl klaidos paskiriant fiksuotą baudą atmestinas kaip nepagrįstas.
      72     Kadangi nė vienas iš AST ir TKS apeliacinių skundų pagrindų nepagrįstas, šie apeliaciniai skundai atmestini.

       Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo
       Dėl pirmojo priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindo, grindžiamo įrodymų iškraipymu ir teisės klaida vertinant Thyssen atsakomybės
            perkėlimą TKS
       Šalių argumentai
      73     Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas per siaurai išaiškino 1997 m. liepos 23 d. pareiškimą, kuriame TKS sutiko prisiimti atsakomybę už nuo 1993 metų Thyssen inkriminuojamus veiksmus, nors jos plokščiųjų nerūdijančio plieno produktų gamybos verslas TKS buvo perduotas tik nuo 1995 m. sausio 1 dienos.

      74     Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė šio pranešimo turinį, skundžiamo sprendimo 64 punkte, klaidingai
         nuspręsdamas, kad jo negalima aiškinti taip, jog TKS ne tik prisiėmė atsakomybę, bet ir atsisakė savo teisės būti išklausyta dėl Thyssen  veiksmų.

      75     Komisija mano, kad Pirmosios instancijos teismas išsamiai neišnagrinėjo dokumentų, nulėmusių 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo
         pateikimą, ir taip iškraipė jų turinį.

      76     Ji taip pat teigia, kad TKS atsakyme į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus ir 1996 m. gruodžio 17 d. laiške pateikė paaiškinimus ne tik savo, bet ir Thyssen vardu dėl pastarosios iki 1995 m. sausio 1 d. atliktų veiksmų. Be to, atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus TKS pateikė nuorodą į 1996 m. gruodžio 17 d. laišką, kuriame rašoma apie šiuos veiksmus. Thyssen, atsakydama į abu pranešimus apie kaltinimus, tiesiog darė nuorodą į TKS pastabas, o pats atsakymas buvo pateiktas tik iš „labai didelio atsargumo“. Galiausiai Thyssen teigė, kad Komisija tuo pačiu metu negali vykdyti prieš TKS ir ją pačią pradėtų procedūrų.

      77     Komisija priduria, kad antrajame pranešime apie kaltinimus patikslinama, jog TKS prisiėmė atsakomybę už veiksmus, kuriuos Thyssen atliko dar prieš TKS perimant jos veiklą, t. y. prieš 1995 m. sausio 1 d., taip pat, kaip ji buvo prisiėmusi atsakomybę už Krupp  atliktus veiksmus.

      78     Komisija teigia, kad faktas, jog antrasis pranešimas apie kaltinimus buvo atskirai nusiųstas ir TKS, ir Thyssen ir jog abi įmonės į jį atsakė atskirai, neturi jokios reikšmės. Iš tiesų jos abi atsakė visiškai formaliai. Jei ir galėjo
         kilti abejonių, tai jos buvo išsklaidytos, kai Komisija, gavusi šių įmonių atsakymus į šį pranešimą, iš naujo paprašė TKS patvirtinti, kad ji prisiima atsakomybę už Thyssen veiksmus nuo 1993 metų.

      79     Komisija taip pat teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į išskirtines aplinkybes, leidžiančias jam nuspręsti,
         kad atsakomybė už vieno juridinio asmens pažeidimą tenka kitam asmeniui. Pirmiausia, TKS yra Thyssen teisių ir ūkinės veiklos perėmėja. Antra, šios dvi įmonės veikė vieningai, kiek tai susiję su TKS perimta Thyssen veiklos dalimi. Galiausiai, administracinės procedūros metu TKS darė pareiškimus Thyssen vardu. Komisija nurodo, kad Teisingumo Teismo praktika pagrindžia jos požiūrį, jog už Thyssen elgesį ji galėjo skirti baudą TKS.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      80     Reikia ištirti, ar Pirmosios instancijos teismas, priimdamas sprendimą, kad 1997 m. liepos 23 d. pranešimu TKS neatsisakė savo teisės būti išklausytai, iškraipė šio įrodymo ir galbūt kitų šio sprendimo 76 ir 77 punktuose minimų dokumentų
         turinį ir padarė teisės klaidą.

      81     Šiuo požiūriu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 62 punkte nurodė, kad neginčytina, jog dėl 1997 m. liepos
         23 d. pareiškimo Komisija išimties tvarka turėjo teisę atsakomybę už Thyssen nuo 1993 m. gruodžio mėn. iki jos veiklos perdavimo TKS 1995 m. sausio 1 d. atliktus veiksmus priskirti TKS.

      82     Tačiau Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte teisingai pastebėjo, kad toks pareiškimas, kadangi juo
         nukrypstama nuo principo, pagal kurį fiziniam ar juridiniam asmeniui sankcija gali būti skirta tik už jo individualius veiksmus,
         turi būti aiškinamas siaurai. Iš to Pirmosios instancijos teismas padarė teisingą išvadą, kad, nesant kitų argumentų, negalima
         daryti prielaidos, jog tokį pranešimą pateikęs asmuo atsisakė savo teisės į gynybą.

      83     Vis dėlto reikia patikrinti, ar, aiškindamas 1997 m. liepos 23 d. pranešimą, Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į su
         šiuo pranešimu susijusius kitus įrodymus.

      84     Komisijos teigimu, iš TKS atsakymų į du pranešimus apie kaltinimus ir iš jos 1996 m. gruodžio 17 d. laiško aišku, kad TKS savo vardu pateikė pastabas dėl savo pačios veiklos ir dėl veiklos, kurią vykdė Thyssen prieš tai, kai ją įsigijo TKS. Pati Thyssen darė nuorodas į TKS atsakymus. Todėl, kadangi pastaroji 1997 m. liepos 23 d. pranešime nurodė, jog prisiima atsakomybę už Thyssen veiksmus, atliktus prieš 1995 m. sausio 1 d., darytina prielaida, kad ji sutiko sumokėti baudą, kurią už Thyssen veiksmus paskyrė Komisija, pabaigusi savo pradėtą procedūrą. Iš to darytina išvada, kad 1997 m. liepos 23 d. pranešimo negalima
         suprasti taip, jog TKS prisiėmė šią atsakomybę tik su sąlyga, kad ją šiuo klausimu iš naujo išklausys.

      85     Reikia konstatuoti, kad 1996 m. gruodžio 17 d. laiške TKS aiškiai nenurodė, jog reiškia ir Thyssen poziciją. Be to, TKS atsakymas į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus buvo pateiktas tik TKS vardu ir tik dėl jos veiksmų. Nors TKS šiuose dokumentuose pateikė ir savo pastabas apie tam tikrą Thyssen veiklą prieš tai, kai ji ją įsigijo 1995 m., 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas nereiškia, kad TKS manė, jog ji visiškai ir pakankamai pasinaudojo savo teise į gynybą dėl šių klausimų ir kad Komisija turėjo pagrindą, neišklausiusi
         jos dar kartą, skirti jai baudą už Thyssen veiksmus.

      86     Kadangi Komisija išsiuntė TKS ir Thyssen atskirus pranešimus apie kaltinimus ir jos atskirai pateikė atsakymus apie veiksmus, kuriais kiekviena iš jų yra kaltinama,
         tai Komisija, prieš priimdama sprendimą laikyti TKS atsakinga už Thyssen veiksmus ir paskirti už juos baudą, privalėjo pateikti klausimus ir išklausyti TKS nuomonę šiuo klausimu.

      87     Todėl reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas visiškai neiškraipė nei 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo, nei kitų
         TKS Komisijai pateiktų įrodymų prasmės.  Nuspręsdamas, kad tai, jog TKS prisiėmė atsakomybę už Thyssen veiksmus, nereiškia, kad ji taip pat atsisakė teisės į gynybą, jis nepadarė teisės klaidos.

      88     Dėl tariamų išimtinių aplinkybių, kuriomis rėmėsi Komisija ir kurios nurodytos šio sprendimo 79 straipsnyje, pakanka priminti,
         kad, pirmiausia, TKS nėra Thyssen ūkinės veiklos perėmėja, nes pastaroji bendrovė toliau egzistavimo kaip savarankiškas juridinis asmuo iki pat ginčijamo sprendimo
         priėmimo. Be to, aplinkybės, jog šios dvi įmonės galbūt veikė vieningai po 1995 m. sausio 1 d., nepakanka, kad TKS galima būtų priskirti Thyssen veiksmus, nes šio sprendimo 82 punkte minėtas principas nurodo, jog juridiniam asmeniui sankcija gali būti skirta tik už
         tuos veiksmus, kuriuos jam galima konkrečiai inkriminuoti. Kalbant apie administracinės procedūros metu padarytus TKS pareiškimus dėl Thyssen veiksmų, šio sprendimo 85 ir 86 punktuose jau buvo nurodyta, kad jie nesudaro pagrindo spręsti, jog atsakomybė už iki šios
         datos atliktus Thyssen  veiksmus tenka TKS.

      89     Todėl pirmasis Komisijos priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindas atmestinas.
       Dėl antrojo ir trečiojo priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindų, grindžiamų tuo, kad nebuvo pažeisti teisės į gynybą apsaugos
            principas ir galimybė ja pasinaudoti
      90     Kaip antrąjį pagrindą Komisija nurodo, kad ji nepažeidė teisės į gynybą apsaugos principo, nes antrojo pranešimo apie kaltinimus
         11F punkte buvo minima, kad TKS bus atsakinga už veiksmus, kuriuos Thyssen atliko dar prieš TKS perimant jos veiklą, t. y. prieš 1995 m. sausio 1 d., ir kad Komisija prašo TKS aiškiai patvirtinti, jog ji už tai prisiima atsakomybę.

      91     Kaip trečiąjį priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindą Komisija nurodo, kad ji nepažeidė TKS galimybės pasinaudoti teise į gynybą, ir tai yra aišku iš administracinės procedūros metu TKS pateiktų atsakymų ir pastabų. Grįsdama šį pagrindą, Komisija nurodo 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją (C‑395/96 P ir C‑396/96 P, Rink. p. I‑1365) 142–146 punktus. Komisija pabrėžia, kad bylos, dėl kurios buvo priimtas šis sprendimas,
         atveju pranešime apie kaltinimus buvo nurodytas tik vienas pažeidėjas Associated Central West Africa Lines, kuri yra jūrinė konferencija, o ne jos dalyviai. Komisija taip pat mini 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimą ARBED prieš Komisiją (T‑137/94, Rink. p. II‑303). Komisija teigia, kad, kaip ir bendrovė ARBED SA, kuri, Pirmosios instancijos teismo nuomone, galėjo būti laikoma atsakinga už savo antrinės bendrovės TradeARBED SA veiksmus dėl to, kad ji atsakė į pastarajai adresuotą pranešimą apie kaltinimus ir prašymą suteikti informacijos, TKS pateikė pastabas Thyssen vardu, kuriomis rėmėsi pati Thyssen.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      92     Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 55 ir 56 punktuose pagrįstai nusprendė,
         kad teisės į gynybą gerbimas visos procedūros, kuri gali pasibaigti sankcijų paskyrimu, metu yra pagrindinis Bendrijos teisės
         principas, įtvirtintas EAPB sutarties 36 straipsnio pirmojoje pastraipoje. Jis teisingai priminė, kad šio principo taikymas
         reiškia, jog suinteresuotajai įmonei nuo pat administracinės procedūros stadijos būtų sudaryta galimybė tinkamai pateikti
         savo nuomonę dėl faktų ir aplinkybių, kuriais yra kaltinama, tikrumo ir svarbos, o taip pat apie Komisijos turimus dokumentus,
         kuriais ji grindžia savo kaltinimus. Pirmosios instancijos teismas to paties sprendimo 57 punkte patikslino, kad iš principo
         už įmonės padarytą pažeidimą turi atsakyti tas fizinis ar juridinis asmuo, kuris tuo metu, kai jis buvo padarytas, jai vadovavo,
         net jei sprendimo, kuriame nustatytas šis pažeidimas, priėmimo momentu įmonės valdymas buvo perduotas kitam asmeniui. Svarbu
         pridurti, kad pranešime apie kaltinimus, atsižvelgiant į jo svarbą, turi būti aiškiai nurodomas juridinis asmuo, kuriam gali
         būti skirtos baudos, ir pranešimas turi būti adresuotas būtent jam (žr., be kita ko,  2003 m. spalio 2 d. Sprendimo ARBED prieš Komisiją, C-‑176/99 P, Rink. p. I-10687, 21 punktą).

      93     Kadangi Komisija šių principų laikėsi ir išsiuntė Thyssen bei TKS atskirus pranešimus apie kaltinimus, kyla abejonių dėl pastarajai įmonei inkriminuojamų veiksmų apimties ir to, ar jai reikia
         gintis nuo Thyssen  išsiųstame pranešime apie kaltinimus pateiktų kaltinimų. Todėl antrajame pranešime apie kaltinimus pateikta nuoroda, kad atsakomybė
         dėl dar prieš sukuriant TKSThyssen atliktų veiksmų tenka TKS, negalėjo išsklaidyti visų abejonių. Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 84 ir 86 punktuose, nors prašymas, kad TKS patvirtintų savo atsakomybę už Thyssen veiksmus, ir TKS pareiškimas šiuo klausimu išaiškino atsakomybės perėmimo problemą, jie nepanaikino būtinybės atsakyti, ar TKS turėjo galimybę pateikti savo požiūrį į visus veiksmus, kuriuos Thyssen kaltinama atlikus 1993‑1995 metais.

      94     Kadangi Komisija Thyssen ir TKS išsiuntė atskirus pranešimus apie kaltinimus, pastarosios teisę į gynybą ji būtų užtikrinusi, tik jei išsiuntusi antrąjį
         pranešimą apie kaltinimus ji būtų jai pasiūliusi pateikti turimas pastabas ir dėl konkrečių Thyssen pateiktų kaltinimų.

      95     Iš to matyti, kad, nors TKS ir pateikė išsamią nuomonę dėl klausimų, susijusių su iki 1995 m. sausio 1 d. Thyssen atliktais veiksmais, Komisija padarė procedūrinį pažeidimą, kurį TKS teisingai apskundė. Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 66 punkte pagrįstai nusprendė, kad Komisija
         nesudarė TKS sąlygų pateikti savo pastabų dėl veiksmų, kuriais kaltinama Thyssen, tikrumo ir svarbos, todėl TKS šiuo klausimu negalėjo pasinaudoti teise į gynybą.

      96     Pridurtina, kad teismo praktika, kuria remiasi Komisija, t. y. Pirmosios instancijos teismo sprendimas ARBED prieš Komisiją  ir Teisingumo Teismo sprendimas Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją, niekaip nepagrindžia Komisijos pozicijos. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Teisingumo Teismas panaikino apeliacine
         tvarka. Teisingumo Teismas, be kita ko,  vadovaudamasis sprendimu Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją, nusprendė, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai konstatavo, jog Komisija, neišsiųsdama pranešimo apie kaltinimus
         ARBED SA, tačiau nubausdama ją bauda už jos antrinės įmonės veiksmus, nepadarė pažeidimo, dėl kurio šį Komisijos sprendimą reikėtų
         panaikinti kaip pažeidžiantį teisę į gynybą (žr. minėto Teisingumo Teismo sprendimo ARBED prieš Komisiją 24 punktą).

      97     Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad antrasis ir trečiasis Komisijos priešpriešinio ieškinio pagrindai atmestini.
      98     Nepatenkinus nė vieno Komisijos priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindo, jis atmestinas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      99     Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal
         to paties reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         prašė. Tačiau pagal šio straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą, jei kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis
         atmetama, Teisingumo Teismas gali nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi TKS ir AST apeliaciniai skundai ir Komisijos priešpriešinis apeliacinis skundas buvo atmesti, kiekviena iš šalių turi padengti savo
         išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinius skundus ir priešpriešinį apeliacinį skundą.
      2.      ThyssenKrupp Stainless GmbH, ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA ir Europos Bendrijų Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalbos: vokiečių ir italų.


2001 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Hamburger Hafen- und Lagerhaus Aktiengesellschaft, Zentralverband der Deutschen Seehafenbetriebe eV ir Unternehmensverband Hafen Hamburg eV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas. # Byla T-69/96.