title: 2015 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) ir Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) prieš FS Retail ir kt.#Tribunale di Milano prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas prekių judėjimas – SESV 34 – 36 straipsniai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Direktyva 94/11/EB – 3 ir 5 straipsniai – Išsamus suderinimas – Draudimas trukdyti pateikti į rinką avalynę, kuri atitinka Direktyvoje 94/11 nustatytus ženklinimo reikalavimus – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos reikalaujama nurodyti kilmės šalį gaminių, kurie buvo perdirbti užsienyje ir ant kurių vartojamas žodis italų kalba „pelle“, etiketėje – Į laisvą apyvartą išleistos prekės.#Byla C-95/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑95/14
            dėl Tribunale di Milano  (Italija) 2014 m. vasario 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. vasario 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) ,
            Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel)
            prieš
            FS Retail ,
            Luna Srl ,
            Gatsby Srl
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėjas), E. Jarašiūnas ir C. G. Fernlund,
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            posėdžio sekretorė L. Carrasco Marco, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. sausio 15 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) , atstovaujamos advokatų G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, A. Fratini ir G. P. Geminiani,
            – Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) , atstovaujamos advokatų G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, G. Geminiani ir A. Fratini,
            – FS Retail , atstovaujamos advokato M. Sapio,
            – Luna Srl , atstovaujamos advokatų A. Cattel ir M. Concetti,
            – Gatsby Srl , atstovaujamos advokato A. Terenzi,
            – Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,
            – Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bulterman, B. Koopman ir H. Stergiou,
            – Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren ir K. Sparrman bei L. Swedenborg, E. Karlsson ir F. Sjövall,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos G. Gattinara ir G. Zavvos,
            susipažinęs su 2015 m. balandžio 23 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 34–36 straipsnių, 1994m. kovo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/11/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių medžiagų, naudojamų pagrindinėms vartotojams parduodamos avalynės dalims, ženklinimą, suderinimo (OL L 100, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 13 t., p. 173) 3 ir 5 straipsnių ir 2013 m. spalio 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 952/2013, kuriuo nustatomas Sąjungos muitinės kodeksas (OL L 269, p. 1, toliau – Sąjungos muitinės kodeksas), 60 straipsnio išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Unione Nazionale Industria Conciaria (toliau – UNIC) (nacionalinė profesinė sąjunga – Italijos pramonės konfederacijos, kuri jungia ir atstovauja rauginimo sektoriuje veikiantiems kvalifikuočiausiems ūkio subjektams, narė) bei Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti di Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (toliau – UNICOPEL) (vartotojų nepelno asociacija, siekianti socialinio solidarumo tikslų) ir pagal Italijos teisę įsteigtų bendrovių FS Retail , Luna Srl bei Gatsby Srl  ginčą dėl prekybos Italijoje avalyne, kurios vidpadžiuose įspaustas bendrinis žodis italų kalba „pelle“ (oda) arba „vera pelle“ (tikra oda), nenurodant gaminio kilmės šalies.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Remiantis 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką (OL L 204, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 2 t., p. 337), iš dalies pakeistos 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/48/EB (OL L 217, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 21 t., p. 8, toliau – Direktyva 98/34), 8 straipsniu, valstybės narės iš esmės privalo nedelsdamos pateikti Europos Komisijai kiekvieno techninio reglamento, kurį jos nori priimti, projektą. Jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei priežastys nėra aiškios iš projekto. Komisija nedelsdama praneša kitoms valstybėms narėms apie projektą ir visus jai atsiųstus dokumentus. Valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai galutinę techninio reglamento redakciją.
            4. Remiantis šios direktyvos 9 straipsniu, techninio reglamento, apie kurį pranešta pagal 8 straipsnį, priėmimas turi būti atidėtas trims mėnesiams nuo tos dienos, kai Komisija gauna pranešimą apie techninio reglamento projektą. Šiame straipsnyje nustatyta, kad šis laikotarpis pratęsiamas iki šešių mėnesių, jei Komisija ar kita valstybė narė pateikia išsamią nuomonę, kad numatyta priemonė gali kliudyti laisvam prekių judėjimui vidaus rinkoje. Atidėjimo laikotarpis pratęsiamas iki dvylikos mėnesių, jeigu per tris mėnesius nuo pranešimo gavimo datos Komisija paskelbia savo ketinimą pasiūlyti arba priimti teisės aktą dėl klausimo, kuriam taikomas techninio reglamento projektas.
            5. 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), 24 straipsnyje buvo nustatyta:
            „Jeigu prekės buvo gaminamos ne vienoje šalyje, jos laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliekamas baigiamasis, svarbus, ekonomiškai pagrįstas jų perdirbimo arba apdorojimo procesas tam tikslui įrengtoje įmonėje, o šio proceso metu buvo pagamintas naujas produktas arba atliktas svarbus to produkto gamybos etapas.“
            6. 2013 m. spalio 31 d. įsigaliojusiu Sąjungos muitinės kodeksu buvo panaikintas Reglamentas Nr. 2913/92. Tačiau šio kodekso 60 straipsnis, kurio turinys iš esmės atitinka Reglamento Nr. 2913/92 24 straipsnio turinį, remiantis minėto kodekso 288 straipsnio 2 dalimi taikomas tik nuo 2016 m. gegužės 1 d.
            7. Direktyvos 94/11 pirmoje–trečioje ir penktoje bei septintoje konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
            „kadangi tam tikrose valstybėse narėse egzistuoja avalynės ženklinimą reglamentuojantys norminiai aktai, skirti visuomenei apsaugoti ir informuoti, taip pat teisėtiems pramonės interesams apsaugoti,
            kadangi skirtumai tarp šių norminių aktų kelia prekybos kliūčių sukūrimo Bendrijoje pavojų, kuris kenktų vidaus rinkos veikimui,
            kadangi, siekiant išvengti problemų, kylančių dėl skirtingų sistemų, turėtų būti aiškiai apibrėžtos bendros avalynės ženklinimo sistemos nuostatos,
            < … >
            kadangi tiek vartotojai, tiek avalynės pramonė yra suinteresuoti, kad būtų sukurta apgaulės pavojų mažinanti sistema, nurodanti tikrą pagrindinių avalynės komponentų medžiagų kilmę,
            < … >
            kadangi nacionalinės teisės derinimas yra tinkamas būdas šioms laisvos prekybos kliūtims pašalinti; kadangi šio tikslo negalima pasiekti, įgyvendinant jį tik atskirose valstybėse narėse; kadangi ši direktyva nustato tik reikalavimus, būtinus laisvam prekių, kurioms ji yra taikoma, judėjimui,
            < … > “
            8. Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta:
            „Šioje direktyvoje „avalynė“ – tai visi turintys padus gaminiai, kurie apsaugo arba dengia kojos pėdą, įskaitant ir tokias avalynės sudedamąsias dalis, kurios yra realizuojamos atskirai, kaip nurodyta I priede.“
            9. Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
            „1. Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad visa pateikiama į rinką avalynė atitiktų ženklinimo reikalavimus, nustatytus šioje direktyvoje, nepažeidžiant kitų atitinkamų Bendrijos nuostatų.
            2. Jeigu į rinką patenka avalynė, neatitinkanti ženklinimo reikalavimų, atsakinga valstybė narė imasi atitinkamų veiksmų, nustatytų jos nacionaliniuose teisės aktuose.“
            10. Tos pačios direktyvos 3 straipsnis suformuluotas taip:
            „Nepažeisdamos kitų atitinkamų Bendrijos nuostatų, valstybės narės nedraudžia ir netrukdo pateikti į rinką avalynės, kuri atitinka šioje direktyvoje nustatytus ženklinimo reikalavimus, taikydamos nesuderintas nacionalines nuostatas, reglamentuojančias visos arba kai kurių rūšių avalynės ženklinimą.“
            11. Tos pačios direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
            „1. Pateikiama informacija apie medžiagą, apibūdinamą pagal I priedą, kuri sudaro ne mažiau kaip 80 % avalynės viršaus, avalynės pamušalo ir įklotės paviršiaus ploto, ir ne mažiau kaip 80 % avalynės padų tūrio. Jeigu nei viena šių medžiagų nesudaro daugiau kaip 80 % atitinkamų avalynės dalių ploto ar tūrio, informacija pateikiama apie dvi pagrindines medžiagas, naudotas tokios avalynės gamybai.
            2. Informacija nurodoma ant avalynės. Avalynės gamintojas arba jo įgaliotasis atstovas, įsisteigęs Bendrijoje, informacijai nurodyti gali pasirinkti sutartinius ženklus (piktogramas) arba raštiškas nuorodas bent ta kalba arba kalbomis, kurias gali nurodyti avalynę priimanti valstybė narė, remiantis Sutartimi, kaip yra apibrėžta ir iliustruojama I priede. Savo nacionalinėmis nuostatomis valstybės narės garantuoja, kad vartotojai būtų tinkamai informuoti apie šių sutartinių ženklų (piktogramų) reikšmes, kartu garantuodamos, kad tokios nuostatos nesudarys kliūčių prekybai.
            3. Šioje direktyvoje ženklinimas reiškia, kad reikalaujama informacija nurodoma bent ant vienos kiekvienos avalynės poros pusporės. Informacija gali būti spausdinama, priklijuojama, įspaudžiama arba pateikiama pritvirtintoje etiketėje.
            4. Ženklinimas turi būti matomas, patikimai pritvirtintas, pasiekiamas vartotojui, o sutartiniai ženklai (piktogramos) privalo būti pakankamai dideli, kad būtų lengva suprasti juose pateiktą informaciją. Ženklinimas negali klaidinti vartotojo.
            5. Avalynės gamintojas arba jo įgaliotasis atstovas, įsisteigęs Bendrijoje, atsako už avalynės ženklinimą ir pateiktos informacijos teisingumą. Jeigu nei gamintojas, nei jo įgaliotasis atstovas nėra įsisteigę Bendrijoje, šio įpareigojimo vykdymas tenka asmeniui, pirmą kartą pateikusiam avalynę į Bendrijos rinką. Mažmenininkas atsako už tai, kad jo parduodama avalynė būtų atitinkamai ženklinama, kaip nurodyta šioje direktyvoje.“
            12. Direktyvos 94/11 5 straipsnyje nustatyta:
            „Esant reikalui, prie informacijos, kurios reikalaujama pagal šią direktyvą, gali būti pateikiama papildoma raštiška informacija. Tačiau pagal 3 straipsnį valstybės narės negali drausti ar trukdyti pateikti rinkai avalynės, atitinkančios šios direktyvos reikalavimus.“
            Italijos teisė
            13. 2013 m. sausio 14 d. Įstatymo Nr. 8/2013 dėl naujų nuostatų, susijusių su italų kalbos žodžių „cuoio“, „pelle“ ir „pelliccia“ bei jų išvestinių žodžių arba sinonimų vartojimu (GURI, Nr. 25, 2013 m. sausio 30 d., toliau – Įstatymas Nr. 8/2013), 3 straipsnio 2 dalyje, be kita ko, nustatyta, kad „draudžiama prekiauti arba kitaip pateikti į rinką prekes, ant kurių užrašyti žodžiai „cuoio“ (oda [bendra sąvoka]), „pelle“ (oda), „pelliccia“ (kailis), jų išvestiniai žodžiai arba sinonimai (kaip būdvardžiai arba daiktavardžiai), net jeigu jie įtraukti į kitus žodžius kaip priesagos arba priešdėliai, arba pateikti kaip bendriniai žodžiai „pellame“, „pelletteria“ arba „pellicceria“, net ir išversti į kitą nei italų kalbą, kurios pagamintos ne tik iš specialiai apdirbtos siekiant išlaikyti natūralias savybes gyvūnų odos, ir visais atvejais kitas nei nurodytos 1 straipsnyje prekes“. Gaminius, kurie yra pagaminti naudojant apdorojimo procesą užsienio šalyse ir ant kurių užrašyti nurodyti žodžiai italų kalba, privaloma ženklinti nurodant jų kilmės šalį.
            14. Šia nacionalinės teisės nuostata įtvirtinama nenuginčijama prezumpcija, kad gaminių, turinčių ne itališkos odos, ant kurių užrašyti žodžiai italų kalba, pardavimas klaidina vartotojus.
            15. Įstatyme Nr. 8/2013 nenustatytas skirtumas tarp trečiosiose šalyse pagamintų prekių ir kitoje nei Italijos Respublika Europos Sąjungos valstybėje narėje teisėtai pagamintų arba parduodamų prekių.
            16. Šio įstatymo 4 straipsnyje nustatyta, kad pažeidus šiame teisės akte nustatytą draudimą parduoti taikomos administracinės sankcijos, kurių dydis yra nuo 10 000 iki 50 000 eurų, ir konfiskuojamos atitinkamos prekės.
            Ginčo pagrindinėje byloje aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
            17. 2013 m. rugsėjo 27 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pateiktu prašymu taikyti laikinąsias apsaugos priemones UNIC ir Uni.co.pel  paprašė priimti laikinąsias skubias priemones prieš atsakoves pagrindinėje byloje.
            18. Ieškovės pagrindinėje byloje jas kaltina prekyba Italijos teritorijoje avalyne, kurios vidpadžiuose įspaustas bendrinis žodis italų kalba „pelle“ (oda) arba „vera pelle“ (tikra oda) ir nenurodyta gaminio kilmės šalis, pažeidžiant Įstatymą Nr. 8/2013. Taip visuomenė gali būti suklaidinta dėl odos kilmės ir klaidingai manyti, kad ji yra Italijos kilmės, nes gaminys pažymėtas itališku prekių ženklu. Be to, vidpadyje įspausta žyma „pelle“ arba „vera pelle“ verstų klaidingai manyti, kad viso gaminio, įskaitant jo detale s iš odos, kilmės šalis yra Italija, nors taip nėra.
            19. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ieškovės paprašė nurodyti atsakovėms pagrindinėje byloje nebeišleisti iš apyvartą Italijos rinkoje tokios avalynės, kai ant jos nenurodyta jai pagaminti naudotos odos kilmės šalis. Jos taip pat prašo, kad atsakovėms būtų skirta periodinė bauda.
            20. Remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą darytina išvada, kad tam tikra avalynė, kuri yra šiame teisme nagrinėjamo ginčo dalykas, pagaminta trečiosiose šalyse, kaip antai Kinijoje, kaip nurodyta plastikinėse etiketėse ant padų. Vis dėlto ieškovės pagrindinėje byloje teigia, kad tokia nuoroda neatitinka Įstatymo Nr. 8/2013 reikalavimų, nes konkrečiai susijusi su visos avalynės, o ne konkrečiai su odos, kaip su avalynės detalės, kilme. Tokiomis aplinkybėmis ant vidpadžio įspausti žodžiai „vera pelle“ gali versti vartotoją manyti, kad nors ši avalynė pagaminta užsienyje, jos gamybai naudota Italijos kilmės oda. Kita vertus, kiek tai susiję su kita avalyne, ginčas kyla dėl naudojamos odos Europos Sąjungos arba užsienio kilmės.
            21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma mano, kad, remiantis Sprendimu Eggers  (13/78, EU:C:1978:182, 25 punktas), aptariamos Įstatymo Nr. 8/2013 nuostatos galėtų būti Sąjungos teisei prieštaraujančios lygiaverčio poveikio priemonės arba kiekybiniai ribojimai, nes kokybės prezumpcija, susijusi su dalies ar viso gamybos proceso vykdymu nacionalinėje teritorijoje, dėl ko apribojamas ar tampa mažiau palankus gamybos procesas, kurio stadijos visiškai ar iš dalies vyksta kitose valstybėse narėse, yra nesuderinama su vieninga rinka.
            22. Šis teismas taip pat klausia, ar Sąjungos teisė draudžia nacionalinės teisės aktus tik tuomet, kai tie teisės aktai taikomi odos gaminiams, gautiems taikant apdorojimo procesą, ir kurie teisėtai parduodami valstybėse narėse, ir ar ji taip pat taikoma prekėms iš odos, gautoms taikant apdorojimo procesą trečiosiose šalyse ir dar teisėtai neparduodamoms Sąjungoje.
            23. Paskui šis teismas klausia, ar Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnis, draudžiantis avalynės, kurios ženklinimas vis dėlto atitinka Direktyvos 94/11 reikalavimus, pardavimą, turi būti laikomas nustatančiu su šios direktyvos 5 straipsniu nesuderinamą pareigą nurodyti kilmę.
            24. Galiausiai šis teismas siekia išsiaiškinti, ar pagal Sąjungos muitinės kodeksą ir taisyklę, pagal kurią prekės, kuri buvo gaminama daugiau nei vienoje šalyje, kilmės šalis yra ta, kurioje buvo atliekamas baigiamas jos perdirbimo arba apdorojimo procesas, taip pat nedraudžiami pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai.
            25. Šiomis aplinkybėmis Tribunale di Milano nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar pagal tinkamai išaiškintus [SESV 34–36 straipsnius] draudžiama taikyti Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtinta pareiga ženklinti nurodant kilmės šalį gaminius, pagamintus naudojant apdorojimo procesą užsienio šalyse, ant kurių [italų kalba] užrašytas žodis „pelle“, gaminiams iš odos, teisėtai apdirbtos ir pateiktos į rinką kitose Europos Sąjungos valstybėse narėse, nes toks nacionalinis įstatymas laikomas kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemone, kuri draudžiama pagal SESV 34 straipsnį ir nėra pateisinama SESV 36 straipsniu?
            2. Ar pagal tinkamai išaiškintus [SESV 34–36 straipsnius] draudžiama taikyti Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtinta pareiga ženklinti nurodant kilmės šalį gaminius, pagamintus naudojant apdorojimo procesą užsienio šalyse, ant kurių [italų kalba] užrašytas žodis „pelle“, gaminiams iš odos, gautos naudojant apdorojimo procesą ne Europos Sąjungos valstybėse narėse, kurie dar nebuvo teisėtai pateikti į Sąjungos rinką, nes toks nacionalinis įstatymas laikomas kiekybiniam apribojimui lygiaverčio poveikio priemone, kuri draudžiama pagal SESV 34 straipsnį ir nėra pateisinama SESV 36 straipsniu?
            3. Ar pagal tinkamai išaiškintus Direktyvos 94/11 3 ir 5 straipsnius draudžiama taikyti Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtinta pareiga ženklinti nurodant kilmės šalį gaminius, pagamintus naudojant apdorojimo procesą užsienio šalyse, ant kurių italų kalba užrašytas žodis „pelle“, gaminiams iš odos, teisėtai apdirbtos arba pateiktos į rinką kitose Sąjungos valstybėse narėse?
            4. Ar pagal tinkamai išaiškintus Direktyvos 94/11 3 ir 5 straipsnius draudžiama taikyti Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtinta pareiga ženklinti nurodant kilmės šalį gaminius iš odos, gautos naudojant apdorojimo procesą ne Europos Sąjungos valstybėse narėse, kurie dar nebuvo teisėtai parduodami Sąjungos rinkoje?
            5. Ar pagal tinkamai išaiškintą Reglamento Nr. 952/2013 60 straipsnį draudžiama taikyti Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtinta pareiga ženklinti nurodant kilmės šalį gaminius, pagamintus naudojant apdorojimo procesą užsienio šalyse, ant kurių italų kalba užrašytas žodis „pelle“, gaminiams iš odos, gautos naudojant apdorojimo procesą Sąjungos valstybėse narėse, kurie dar nebuvo teisėtai parduodami Sąjungos rinkoje?
            6. Ar pagal tinkamai išaiškintą Reglamento Nr. 952/2013 60 straipsnį draudžiama taikyti Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtinta pareiga ženklinti nurodant kilmės šalį gaminius, pagamintus naudojant apdorojimo procesą užsienio šalyse, ant kurių italų kalba užrašytas žodis „pelle“, gaminiams iš odos, gautos naudojant apdorojimo procesą ne Sąjungos valstybėse narėse, kurie dar nebuvo teisėtai parduodami Sąjungos rinkoje?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl Direktyvos 98/34
            26. Visų pirma reikia pažymėti, kad Komisija nurodo, jog Įstatymo Nr. 8/2013 nuostatos netaikomos, nes buvo priimtos pažeidžiant Direktyvos 98/34 9 straipsnyje nustatytą trijų mėnesių atidėjimo laikotarpį.
            27. Komisija tvirtina, kad pranešimą apie Įstatymą 8/2013 ji gavo 2012 m. lapkričio 29 d., ir remdamasi Direktyvos 98/34 9 straipsnio 1 dalimi nurodė, kad terminas šiam įstatymui priimti turi būti atidėtas iki 2013 m. kovo 1 d. Ši nuostata buvo akivaizdžiai pažeista, nes Įstatymas Nr. 8/2013 priimtas 2013 m. sausio 14 d. ir įsigaliojo 2013 m. vasario 14 d.
            28. Per teismo posėdį UNIC ir Uni.co.pel patvirtino Komisijos pateiktą informaciją ir pridūrė, kad Italijos valdžios institucijos ėmėsi priemonių, kad ištaisytų šį Direktyvos 98/34 privalomųjų nuostatų pažeidimą, ir 2014 m. spalio 30 d. Įstatymo Nr. 161 26 straipsniu panaikino Įstatymą Nr. 8/2013. Remiantis šiuo įstatymu dėl panaikinimo, naujas reglamentavimas šioje srityje turi būti priimtas per dvylika mėnesių laikantis Direktyvoje 98/34 nustatytų pareigų pranešti apie techninius reglamentus.
            29. Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad techninis reglamentas negali būti taikomas, kol apie jį nepranešta laikantis Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies arba, nors apie jį pranešta, jeigu jis buvo patvirtintas ir įvykdytas prieš pasibaigiant šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje nustatytam trijų mėnesių atidėjimo laikotarpiui (žr. Sprendimo CIA Security International , C‑194/94, EU:C:1996:172, 41, 44 ir 54 punktus ir Sprendimo Unilever , C‑443/98, EU:C:2000:496, 49 punktą).
            30. Todėl pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar Įstatymas Nr. 8/2013 įsigaliojo nesilaikant Direktyvos 98/34 9 straipsnyje nustatyto atidėjimo termino. Jei taip, šio termino nesilaikymas yra esminio procedūrinio reikalavimo nesilaikymas, dėl kurio aptariamas techninis reglamentas tampa netaikomas. Kaip savo išvados 44–47 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, tokiu atveju Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalimi nebus galima remtis prieš asmenis.
            31. Vis dėlto, kadangi klausimams dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, kuriuos nacionalinis teismas pateikia pats apibrėždamas teisines ir faktines aplinkybes (jų tikslumo Teisingumo Teismas neturi tikrinti), taikoma reikšmingumo prezumpcija (Sprendimo Melki ir Abdeli , C‑188/10 ir C‑189/10, EU:C:2010:363, 27 punktas ir jame nurodyta teismo praktika), reikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
            Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
            32. Pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kurie turi būti nagrinėjami kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar SESV 34–36 straipsniai ir Direktyvos 94/11 3 ir 5 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami tokie valstybės narės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriais draudžiama, be kita ko, prekiauti kitų valstybių narių arba trečiųjų šalių kilmės odinėmis avalynės detalėmis, kurios pastaruoju atveju jau buvo parduodamos kitoje valstybėje narėje arba nagrinėjamoje valstybėje narėje, kai ant šių prekių nepažymėta jų kilmės šalis.
            33. Kadangi šie du klausimai susiję tiek su pirminės teisės, tiek su Direktyvos 94/11 aiškinimu, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką nacionalinė priemonė, priklausanti Sąjungos lygiu išsamiai suderintai sričiai, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios suderinimo priemonės, o ne į pirminės teisės nuostatas (Sprendimo Gysbrechts ir Santurel Inter , C‑205/07, EU:C:2008:730, 33 punktas ir Sprendimo Komisija / Belgija , C‑421/12, EU:C:2014:2064, 63 punktas).
            34. Taigi visų pirma reikia išnagrinėti, ar direktyvoje, būtent jos 3 ir 5 straipsniuose, atliktas suderinimas yra išsamus.
            35. Šiuo tikslu Teisingumo Teismas šias nuostatas turi aiškinti atsižvelgdamas ne tik į jų formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame jos įtvirtintos, tikslus (žr. Sprendimo Sneller , C‑442/12, EU:C:2013:717, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            36. Remiantis Direktyvos 94/11 1–3 ir 7 konstatuojamosiomis dalimis darytina išvada, kad ja siekiama aiškiai apibrėžti bendros avalynės ženklinimo sistemos nuostatas, kad būtų išvengta problemų dėl šios srities nacionalinės teisės aktų skirtumų, kurie gali sukelti prekybos kliūčių Sąjungoje. Šių teisės aktų derinimas laikomas tinkamu būdu šioms laisvos prekybos kliūtims pašalinti, nes valstybės narės kiekviena atskirai negali šio tikslo tinkamai pasiekti.
            37. Kaip savo išvados 58 ir 59 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, remiantis Direktyvos 94/11 1 ir 4 straipsniais bei I priedu teigtina, kad joje nustatyti ne būtiniausi reikalavimai dėl pagrindinių avalynės detalių gamybai naudojamų medžiagų ženklinimo, o išsamios taisyklės. Todėl valstybės narės negali tvirtinti griežtesnių reikalavimų.
            38. Nors pagal šios direktyvos 5 straipsnį valstybės narės gali leisti „papildomą raštišką informaciją“ „pateikti, esant reikalui, prie informacijos“, „kurios reikalaujama pagal šią direktyvą“, tai vis dėlto nereiškia, kad remdamosi tos pačios direktyvos 5 straipsniu valstybės narės negali „pagal 3 straipsnį < … > drausti ar trukdyti pateikti rinkai avalynės, atitinkančios šios direktyvos reikalavimus“.
            39. Taigi remiantis pažodiniu minėtų 3 ir 5 straipsnių aiškinimu ir atsižvelgiant į Direktyvos 94/11 tikslus darytina išvada, kad šia direktyva atliekamas išsamus suderinimas, kiek tai susiję tik su medžiagų, naudojamų gaminant pagrindines avalynės detales, ženklinimo įpareigojimų turiniu, kuriuos įgyvendinus valstybėms imamas taikyti draudimas kliudyti parduoti tokią avalynę.
            40. Atsižvelgiant į šiuos argumentus, pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai, kiek jie susiję su kitų valstybių narių kilmės arba Sąjungos teritorijoje į laisvą apyvartą jau išleistų odinių avalynės detalių ženklinimu, turi būti vertinami atsižvelgiant tik į Direktyvos 94/11, o ne į pirminės teisės nuostatas.
            41. Antra, dėl vertinimo atsižvelgiant į Direktyvą 94/11 reikia priminti, kad numatytos valstybių narių prekybos liberalizavimo priemonės, kaip antai Direktyva 94/11, taikomos vienodai tiek valstybių narių kilmės prekėms, tiek trečiųjų šalių kilmės prekėms, kurios išleistos į laisvą apyvartą Sąjungoje. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, kiek tai susiję su laisvu prekių judėjimu Sąjungoje, prekės, kurios yra laisvoje apyvartoje, yra galutinai ir visiškai prilygintos valstybių narių kilmės prekėms (šiuo klausimu žr. Sprendimo Tezi Textiel / Komisija , 59/84, EU:C:1986:102, 26 punktą).
            42. Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta, kad „valstybės narės nedraudžia ir netrukdo pateikti į rinką avalynės, kuri atitinka šioje direktyvoje nustatytus ženklinimo reikalavimus, taikydamos nesuderintas nacionalines nuostatas, reglamentuojančias visos arba kai kurių rūšių avalynės ženklinimą“.
            43. Remiantis Direktyvos 94/11 4 straipsniu ir jos I priedu, ženklinant tokius gaminius turi būti nurodyta tik informacija, susijusi su jų gamybai naudojama medžiaga (oda, oda su apdaila, tekstilė arba kitos medžiagos). Pareiga nurodyti odos kilmės šalį, kaip nustatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės aktuose, šioje direktyvoje nenurodyta.
            44. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kiek tai susiję su SESV 34 straipsnio aiškinimu, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog kilmės ženklinimu ar žymėjimu, kaip antai nagrinėjamais pagrindinėje byloje, siekiama sudaryti sąlygas vartotojams atskirti nacionalinės kilmės ir importuotas prekes bei suteikiama galimybė pasinaudoti galimu išankstiniu nusistatymu prieš užsienio kilmės prekes. Vieningoje vidaus rinkoje dėl reikalavimo žymėti kilmę ne tik tampa sunkiau valstybėje narėje realizuoti kitų valstybių narių pagamintas prekes nagrinėjamuose sektoriuose, bet dėl šio reikalavimo stabdoma tarpusavio ekonominė skvarba Sąjungoje ir taip sudaromos nepalankios sąlygos parduoti prekes, kurios pagamintos pasidalijant darbus tarp valstybių narių (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė , 207/83, EU:C:1985:161, 17 punktas).
            45. Be to, remiantis teismo praktika dėl tos pačios nuostatos darytina išvada, kad kalbiniai reikalavimai, kurie nustatyti pagrindinėje byloje nagrinėjamuose valstybės narės teisės aktuose, yra kliūtis prekiauti Sąjungoje, nes kitų valstybių narių kilmės prekės turi būti su skirtingu ženklinimu, o dėl to patiriama papildomų pakavimo sąnaudų (Sprendimo Colim , C‑33/97, EU:C:1999:274, 36 punktas).
            46. Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 94/11 3 ir 5 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami tokie valstybės narės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriais draudžiama, be kita ko, prekiauti kitų valstybių narių arba trečiųjų šalių kilmės odinėmis avalynės detalėmis, kurios pastaruoju atveju jau buvo parduodamos kitoje valstybėje narėje arba nagrinėjamoje valstybėje narėje, kai ant šių prekių nepažymėta jų kilmės šalis.
            Dėl antrojo ir ketvirtojo klausimų
            47. Antruoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 34–36 straipsniai ir Direktyvos 94/11 3 ir 5 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriais draudžiama, be kita ko, parduoti trečiųjų šalių kilmės odines avalynės detales, kuriomis dar nebuvo teisėtai prekiaujama Sąjungos teritorijoje, kai ant šių prekių nepažymėta jų kilmės šalis.
            48. Laikantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vartojamos terminijos, šie klausimai susiję su trečiųjų šalių kilmės odinėmis avalynės detalėmis, kurios dar nebuvo išleistos į laisvą apyvartą Sąjungos teritorijoje, taigi ir Italijoje.
            49. Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad remiantis SESV 28 straipsniu draudžiama nustatyti importo ar eksporto muitus arba bet kokį lygiaverčio poveikio mokėjimą tarp valstybių narių, ir šis draudimas taikomas tiek „valstybių narių kilmės gaminiams“, tiek „valstybėse narėse laisvoje apyvartoje esantiems iš trečiųjų šalių įvežtiems gaminiams“.
            50. SESV 29 straipsnyje nustatyta, kad iš trečiosios šalies įvežti gaminiai laikomi valstybėje narėje esančiais laisvoje apyvartoje, jei toje valstybėje narėje yra atlikti importo formalumai ir sumokėti mokėtini muitai arba lygiaverčio poveikio mokėjimai ir jei šiems gaminiams nebuvo taikytas visiškas arba dalinis atleidimas nuo tokių muitų ar mokesčių.
            51. Analizuojant prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir nacionalinę bylą vis dėlto paaiškėja, kad aptariamais gaminiais buvo prekiaujama Italijoje, ir dėl tos priežasties – kad jie jau buvo išleisti į laisvą apyvartą Sąjungos teritorijoje, kaip tai suprantama pagal SESV 29 straipsnį.
            52. Tačiau reikia pažymėti, pirma, kad tokiems gaminiams galima taikyti šio sprendimo 32–46 punktuose Teisingumo Teismo pateiktą atsakymą į pirmąjį ir trečiąjį klausimus.
            53. Kita vertus, kadangi antrasis ir ketvirtasis klausimai aiškiai susiję su gaminiais, kurie dar neišleisti į laisvą apyvartą Sąjungos teritorijoje, galima teigti, kad šie klausimai yra hipotetiniai.
            54. Šiuo atveju reikia priminti, kad Teisingumo Teismas gali atsisakyti atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotą klausimą, jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (Sprendimo Stark , C‑293/10, EU:C:2011:355, 25 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            55. Todėl reikia konstatuoti, kad antrasis ir ketvirtasis klausimai yra nepriimtini.
            Dėl penktojo ir šeštojo klausimų
            56. Penktuoju ir šeštuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Sąjungos muitinės kodekso 60 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje.
            57. Pirmiausia reikia pažymėti, kad nors teismas prašo išaiškinti Sąjungos muitinės kodekso 60 straipsnį, šis straipsnis įsigalios tik 2016 m. gegužės 1 d. Todėl reikia priimti sprendimą dėl Reglamento Nr. 2913/92, kuris galioja pagrindinės bylos faktinių aplinkybių susidarymo momentu, 24 straipsnio, kurio turinys iš esmės identiškas minėto 60 straipsnio turiniui, išaiškinimo.
            58. Remiantis Reglamento Nr. 2913/92 24 straipsniu, importo ar eksporto muitų nustatymo tikslais pripažįstama, kad „jeigu prekės buvo gaminamos ne vienoje šalyje, jos laikomos kilusiomis iš tos šalies, kurioje buvo atliekamas baigiamasis svarbus < … > perdirbimo arba apdorojimo procesas“.
            59. Šioje nuostatoje pateikiama bendra prekių kilmės sąvokos apibrėžtis, kuri yra būtina priemonė užtikrinant vienodą bendrojo muitų tarifo ir visų kitų nustatytų priemonių taikymą Sąjungos ar valstybių narių prekių importui ar eksportui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gesellschaft für Überseehandel , 49/76, EU:C:1977:9, 5 punktą).
            60. Tuo remiantis darytina išvada, pirma, kad ši nuostata netaikoma vartotojams skirtos informacijos turiniui, pateikiamam ženklinant avalynę.
            61. Antra, kaip teigia Komisija, atsižvelgiant į tai, kad Įstatymo Nr. 8/2013 3 straipsnio 2 dalyje nenustatytas joks kriterijus, leidžiantis nustatyti prekės kilmę pagal „baigiamojo svarbaus < … > perdirbimo arba apdorojimo proceso“ vietą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2913/92 24 straipsnį, reikia konstatuoti, kad remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą neįmanoma nustatyti šio 24 straipsnio aiškinimo ir sprendimo, kurį reikia priimti pagrindinėje byloje, ryšio.
            62. Kadangi Teisingumo Teismo atsakymas į penktąjį ir šeštąjį klausimus neturi reikšmės ginčui pagrindinėje byloje išspręsti, riekia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 54 punkte minėtą teismų praktiką, šie klausimai yra nepriimtini.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            63. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            1994 m. kovo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/11/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių medžiagų, naudojamų pagrindinėms vartotojams parduodamos avalynės dalims, ženklinimą, suderinimo 3 ir 5 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiami tokie valstybės narės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriais draudžiama, be kita ko, prekiauti kitų valstybių narių arba trečiųjų šalių kilmės odinėmis avalynės detalėmis, kurios pastaruoju atveju jau buvo parduodamos kitoje valstybėje narėje arba nagrinėjamoje valstybėje narėje, kai ant šių prekių nepažymėta jų kilmės šalis.


title: 2015 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Nike European Operations Netherlands BV prieš Sportland Oy.#Helsingin hovioikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB) Nr. 346/2000 – 4 ir 13 straipsniai – Bankroto byla – Žalingi aktai – Ieškinys dėl mokėjimų, atliktų prieš iškeliant bankroto bylą, grąžinimo – Valstybės narės, kurioje iškelta bankroto byla, teisė – Kitos valstybės narės teisė, reglamentuojanti nagrinėjamą aktą – Teisė, nenumatanti „jokių priemonių atitinkamu atveju užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą]“ – Įrodinėjimo pareiga“.#Byla C-310/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. spalio 15 d. (
            *
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Reglamentas (EB) Nr. 346/2000 — 4 ir 13 straipsniai — Bankroto byla — Žalingi aktai — Ieškinys dėl mokėjimų, atliktų prieš iškeliant bankroto bylą, grąžinimo — Valstybės narės, kurioje iškelta bankroto byla, teisė — Kitos valstybės narės teisė, reglamentuojanti nagrinėjamą aktą — Teisė, nenumatanti „jokių priemonių atitinkamu atveju užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą]“ — Įrodinėjimo pareiga“
      Byloje C‑310/14
      dėl Helsingin hovioikeus (Helsinkio apeliacinis teismas, Suomija) 2014 m. birželio 26 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. birželio 30 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Nike European Operations Netherlands BV

      prieš

         Sportland Oy, likviduojamą įmonę,
      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro dešimtosios kolegijos pirmininkas F. Biltgen, einantis šeštosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai M. Berger (pranešėja) ir S. Rodin,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      kancleris: A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Nike European Operations Netherlands BV, atstovaujamos asianajaja A. Saarikivi,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos H. Leppo,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos L. Banciella Rodríguez‑Miñón,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos E. Paasivirta ir M. Wilderspin,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191) 4 straipsnio 2 dalies m punkto ir 13 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas sprendžiant Nike European Operations Netherlands BV (toliau – Nike) ir Sportland Oy, likviduojamos įmonės (toliau – Sportland) ginčą, susijusį su ieškiniu dėl nuginčijimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Reglamento Nr. 1346/2000 24 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               „Automatiškas bankroto bylų, kurioms paprastai taikoma valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisė, pripažinimas gali susidurti su taisyklėmis, pagal kurias kitose valstybėse narėse turi būti vykdomi sandoriai. Siekiant apsaugoti teisėtus lūkesčius ir tikrumą dėl kitose valstybėse narėse sudarytų sandorių, nei ta valstybė narė, kurioje iškelta byla, reikėtų priimti tam tikras bendrosios taisyklės išimtis.“

               4

               Šio reglamento 4 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, toliau vadinama „valstybė, kurioje iškelta byla“, teisė.
               2.   Valstybės, kurioje iškelta byla, teisė nustato tokios bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą. Ji konkrečiai nustato:
               <...>

                        m)

                        taisykles, susijusias su atvejais, kai visiems kreditoriams nepalankūs teisės aktai [žalingi aktai] yra niekiniai, ginčytini arba negalima užtikrinti jų vykdymo [netaikytini].“

               5

               Pagal to paties reglamento 13 straipsnį:
               „4 straipsnio 2 dalies m punktas netaikomas, jei asmuo, gavęs naudos iš visiems kreditoriams nepalankių teisės aktų [žalingo akto], pateikia įrodym[ų], kad:

                        —

                        minėtas teisės aktas priklauso ne tos valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisei [minėtam aktui taikoma ne tos valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisė], ir

                        —

                        teisė nenumato jokių priemonių atitinkamu atveju užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą].“

         Suomijos teisė

               6

               Pagal Įstatymo dėl turto grąžinimo į bankrutuojančios įmonės turtą (takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki) 10 straipsnį skolos apmokėjimas, kuris įvykdomas likus mažiau kaip trims mėnesiams iki nustatytos datos, anuliuojamas, jeigu jis buvo įvykdytas neįprastomis mokėjimo priemonėmis, buvo sumokėtas iki mokėjimo termino arba jo dydis, atsižvelgiant į bankrutuojančios įmonės turtą, gali būti laikomas reikšmingu.

         Nyderlandų teisė

               7

               Remiantis Bankroto įstatymo (Faillissementswet) 47 straipsniu, skolos, kurios mokėjimo terminas suėjo, mokėjimą galima užginčyti tik tuomet, jei įrodoma, kad gaudamas apmokėjimą gavėjas žinojo, kad jau buvo pateiktas prašymas iškelti bankroto bylą arba kad kreditorius ir skolininkas sudarė susitarimą, kuriuo kreditoriui buvo sudarytos palankesnės sąlygos, palyginti su kitais kreditoriais.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

               Helsinkyje (Suomija) įsteigta Sportland pagal franšizės sutartį užsiėmė mažmenine Nike, įsteigtos Hilversiume (Nyderlandai), tiekiamų prekių prekyba. Pagal šią sutartį, kuriai buvo taikoma Nyderlandų teisė, Sportland, įsigydama minėtoje sutartyje numatytas prekių atsargas, laikotarpiu nuo 2009 m. vasario 10 d. iki 2009 m. gegužės 20 d. per dešimt kartų sumokėjo Nike skolas, kurių mokėjimo terminas buvo suėjęs; bendra jų suma sudarė 195108,15 EUR.

               9

               Gavęs 2009 m. gegužės 5 d. prašymą, Helsingin käräjäoikeus (Helsinkio pirmosios instancijos teismas) 2009 m. gegužės 26 d. iškėlė Sportland bankroto bylą. Sportland pareiškė ieškinį Helsingin käräjäoikeus ir prašė, kad šio sprendimo ankstesniame punkte nurodyti mokėjimai būtų anuliuoti ir kad Nike būtų įpareigota grąžinti sumokėtas sumas ir palūkanas pagal Įstatymo dėl turto grąžinimo į bankrutuojančios įmonės turtą 10 straipsnį.

                  10

                  Nike prašė atmesti ieškinį. Ji rėmėsi, be kita ko, Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsniu ir tvirtino, kad ginčijamiems mokėjimams taikoma Nyderlandų teisė. Tačiau, remiantis Bankroto įstatymo 47 straipsniu, šie mokėjimai negalėjo būti anuliuoti.

                  11

                  Helsingin käräjäoikeus patenkino Sportland ieškinį. Jis, be kita ko, nusprendė, kad teismo procese dalyvavęs ekspertas, atsižvelgdamas į visas pagrindinės bylos aplinkybes, nenagrinėjo Nyderlandų teisėje numatytos galimybės grąžinti mokėjimus į likviduojamos įmonės turtą klausimo. Remdamasis tuo tas teismas padarė išvadą, kad Nike neįrodė, jog šie mokėjimai negali būti ginčijami pagal minėto reglamento 13 straipsnį.

               12

               Manydama, kad pateikė pakankamai įrodymų dėl šio Nyderlandų teisės akto turinio, Nike apskundė tą sprendimą Helsingin hovioikeus (Helsinkio apeliacinis teismas). Sportland prašė atmesti tą apeliacinį skundą, be kita ko, dėl to, kad Nike nepateikė paaiškinimų nei dėl kitų Nyderlandų teisės aktų nuostatų, nesusijusių su teisės aktais bankroto srityje, turinio, nei dėl bendrųjų šios teisės principų.

               13

               Savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą Helsingin hovioikeus primena, kad, remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalimi, bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, teisė. Remiantis šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punktu, šioje teisėje nustatomos, be kita ko, taisyklės, susijusios su atvejais, kai visiems kreditoriams žalingi aktai yra niekiniai, ginčytini arba netaikytini. Tačiau pagal šio reglamento 13 straipsnį to paties reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punktas netaikomas, jei asmuo, gavęs naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, pateikia įrodymų, kad šiam aktui taikoma kitos valstybės narės nei ta, kurioje iškelta byla, teisė ir kad pagal šią teisę atitinkamu atveju nenumatyta jokių priemonių šiam aktui užginčyti.

               14

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šalys pagrindinėje byloje, pirma, nesutinka su frazės „nenumato jokių priemonių atitinkamu atveju užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą]“ aiškinimu, antra, su Nike pareigos pateikti informacijos apie Nyderlandų teisės aktų turinį apimtimi ir, trečia, su įrodinėjimo pareigos paskirstymu tarp šalių.

               15

               Šiomis aplinkybėmis Helsingin hovioikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad frazė „atitinkamu atveju <...> [minėtą aktą]“ reiškia, kad aktas, atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, negali būti ginčijamas?

                        2.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai ir atsakovas rėmėsi teisės nuostata, kaip tai suprantama pagal 13 straipsnio pirmą įtrauką, pagal kurią mokėtinos skolos sumokėjimą galima užginčyti tik esant joje numatytoms aplinkybėms, kurios nepaminėtos pagal valstybės, kurioje iškelta bankroto byla, teisę pareikštame ieškinyje:

                                 a)

                                 ar yra priežasčių, draudžiančių 13 straipsnį aiškinti taip, kad ginčijanti bylos šalis, sužinojusi apie tokią teisės nuostatą, turi remtis tomis aplinkybėmis, jeigu ji pagal valstybės narės, kurioje iškelta bankroto byla, teisę turi išdėstyti visas ieškinį dėl užginčijimo pagrindžiančias aplinkybes; arba

                                 b)

                                 ar atsakovas turi įrodyti, kad tų aplinkybių nagrinėjamu atveju nebuvo, todėl užginčyti pagal nagrinėjamą nuostatą neįmanoma, o ginčijanti bylos šalis neprivalo atskirai remtis tomis aplinkybėmis?

                        3.

                        Neatsižvelgiant į atsakymą į antrojo klausimo a punktą, ar 13 straipsnis aiškintinas taip, kad:

                                 a)

                                 atsakovui tenka pareiga įrodyti, kad nuostatoje išvardytų aplinkybių konkrečiu atveju nebuvo; arba

                                 b)

                                 pareiga įrodyti šias aplinkybes gali būti nustatoma pagal aktui taikytiną kitos valstybės nei tos, kurioje iškelta byla, teisę, pagal kurią įrodinėjimo pareiga tenka ginčijančiai bylos šaliai; arba

                                 c)

                                 13 straipsnis gali būti aiškinamas ir taip, kad klausimas dėl įrodinėjimo pareigos sprendžiamas pagal teismo vietos valstybės teisės nuostatas?

                        4.

                        Ar 13 straipsnis aiškintinas taip, kad formuluotė „nenumato jokių priemonių užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą]“ apima ne tik aktui taikytinos bankroto teisės nuostatas, bet ir jam taikytinas tos teisės nuostatas ir bendruosius principus?

                        5.

                        Jeigu į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:

                                 a)

                                 ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad atsakovas turi įrodyti, jog teisėje, kaip ji suprantama pagal šį 13 straipsnį, neįtvirtinta jokių bendrųjų ar kitų nuostatų ar principų, pagal kuriuos galima užginčyti remiantis išdėstytais faktais; ir

                                 b)

                                 ar pagal šį 13 straipsnį teismas, manantis, kad atsakovas pateikė pakankamai paaiškinimų, gali iš kitos šalies reikalauti pateikti bankroto teisės nuostatos arba teisės principo bankroto srityje, arba aktui taikytinos kitos valstybės nei tos, kurioje iškelta byla, kaip tai suprantama pagal 13 straipsnį, bendrosios teisės nuostatos, pagal kuriuos vis dėlto įmanoma užginčyti, įrodymą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               16

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jo taikymas, atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, susijęs su sąlyga, jog atitinkamas aktas negali būti ginčijamas remiantis šiam aktui taikytina teise (toliau – lex causae).

               17

               Šiuo klausimu konstatuotina, kad šio reglamento 13 straipsnio tekstas versijoje suomių kalba truputį skiriasi nuo kitų kalbinių versijų, nes jame, atrodo, nėra žodžių „atitinkamu atveju“ ar analogiškos frazės. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, kadangi Sąjungos teisės nuostatą būtina aiškinti vienodai, reikalaujama, kad, esant įvairių kalbinių versijų neatitikimų, nagrinėjama nuostata būtų aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, kontekstą ir tikslą (žr. Sprendimo Christie’s France, C‑41/14, EU:C:2015:119, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               18

               Dėl Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio konteksto ir tikslo primintina, kad, viena vertus, šiame straipsnyje numatyta išimtis iš šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos bendros taisyklės, pagal kurią bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės, kur iškelta byla, teisė (toliau – lex fori concursus). Kita vertus, ši išimtis, kurios tikslas, kaip priminta šio reglamento 24 konstatuojamojoje dalyje, yra apsaugoti teisėtus lūkesčius ir tikrumą dėl kitose valstybėse narėse nei ta, kur iškelta byla, sudarytų sandorių, turi būti aiškinama griežtai ir jos taikymo sritis negali būti išplėsta labiau, nei tai būtina šiam tikslui pasiekti (žr. Sprendimo Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, 34 punktą).

               19

               Taigi, pagal Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį siekiama apsaugoti asmens, kuris gavo naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, teisėtus lūkesčius ir numatoma, kad šiam aktui net ir po bankroto bylos iškėlimo toliau bus taikoma teisė, kuri buvo jam taikoma tuo metu, kai šis aktas buvo atliktas, t. y. lex causae.

               20

               Iš šio tikslo aiškiai matyti, kad taikant Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį reikalaujama atsižvelgti į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes. Iš tiesų negalima turėti teisėtų lūkesčių, kad akto galiojimas po bankroto bylos iškėlimo bus vertinamas neatsižvelgiant į šias aplinkybes, nors, neiškėlus tokios bylos, į jas turėtų būti atsižvelgta.

               21

               Be to, pareiga siaurai aiškinti minėto reglamento 13 straipsnyje numatytą išimtį prieštarauja plačiam šio straipsnio taikymo srities aiškinimui, kuriuo asmeniui, gavusiam naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, leidžiama išvengti lex fori concursus taikymo, tik visiškai abstrakčiai nurodant galimybės ginčyti atitinkamą aktą nebuvimą remiantis lex causae nuostata.

               22

               Esant šioms sąlygoms, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jo taikymas, atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, susijęs su sąlyga, jog atitinkamas aktas negali būti ginčijamas remiantis lex causae.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               23

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, kas Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio taikymo tikslais tuo atveju, kai atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, nurodo lex causae nuostatą, pagal kurią šį aktą galima ginčyti tik šioje nuostatoje numatytomis aplinkybėmis, turi nurodyti šių aplinkybių nebuvimą ir pateikti to įrodymų.

               24

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal šio reglamento 13 straipsnį to paties reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punktas gali būti netaikomas, tik jei asmuo, gavęs naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, pateikia įrodymų, kad šiam aktui taikoma kitos valstybės narės nei ta, kurioje iškelta byla, teisė ir kad pagal šią teisę nenumatyta jokių priemonių šiam aktui užginčyti.

               25

               Taigi iš paties Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio teksto matyti, kad atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, turi pateikti įrodymų, jog šis aktas, remiantis lex causae, negali būti ginčijamas. Be to, numatydamas, kad šis atsakovas turi pateikti įrodymų, jog atitinkamas aktas negali būti ginčijamas „jokiomis priemonėmis“, ir, kaip matyti iš šio sprendimo 22 punkto, atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, minėtas 13 straipsnis šiam atsakovui nustato pareigą, bent jau netiesiogiai, pateikti įrodymų tiek dėl faktinių aplinkybių, leidžiančių daryti išvadą, kad atitinkamo akto negalima ginčyti, buvimo, tiek dėl bet kokio elemento, kuris prieštarautų tokiai išvadai, nebuvimo.

               26

               Todėl, kadangi pagal Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį įrodinėjimo pareiga aiškiai nustatyta atsakovui, kuris remiasi šiuo straipsniu, negali būti manoma, kad ieškovas, pareiškęs ieškinį, grindžiamą reikšmingomis lex fori concursus nuostatomis, turi nurodyti ar netgi pateikti įrodymų, kad lex causae nuostatos, kuri iš principo leidžia ginčyti atitinkamą aktą, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamą Bankroto įstatymo 47 straipsnį, taikymo sąlygos yra įvykdytos.

               27

               Tačiau, nors įrodinėjimo pareigos priskyrimas aiškiai reglamentuotas šio reglamento 13 straipsnyje, jame nėra nuostatų, susijusių su konkretesniais procesiniais aspektais. Taigi, šiame straipsnyje nėra nuostatų, susijusių, be kita ko, su įrodymų pateikimo sąlygomis, kompetentingame nacionaliniame teisme priimtinais įrodymais ar principais, taikomais vertinant jam pateiktų įrodymų įrodomąją galią.

               28

               Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, jeigu Sąjungos teisėje šios taisyklės nesuderintos, pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą jos turi būti įtvirtintos kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje su sąlyga, kad jos nėra mažiau palankios, nei reglamentuojančios panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų netampa praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti Sąjungos teisės suteiktomis teisėmis (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. Sprendimo Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, 50 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               29

               Kalbant konkrečiai apie ankstesniame šio sprendimo punkte minėtą veiksmingumo principą, pažymėtina, kad juo, viena vertus, draudžiama taikyti nacionalines procesines taisykles, dėl kurių taptų praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasiremti Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsniu, numatant per griežtas taisykles, visų pirma kiek tai susiję su priešingais įrodymais, t. y. kad tam tikrų aplinkybių nebuvo. Kita vertus, pagal šį principą draudžiamos pernelyg švelnios nacionalinės įrodinėjimo taisyklės, kurių taikymas praktikoje reikštų minėto reglamento 13 straipsnyje numatytos įrodinėjimo pareigos perkėlimą.

               30

               Tačiau vien tai, kad sudėtinga pateikti įrodymų apie aplinkybių, kuriomis pagal lex causae negalima ginčyti atitinkamo akto, buvimą arba prireikus įrodymų apie lex causae numatytų aplinkybių, kuriomis šis aktas gali būti ginčijamas, nebuvimą, savaime nepažeidžia veiksmingumo principo, o veikiau atitinka šio sprendimo 18 punkte nurodytą reikalavimą minėtą straipsnį aiškinti siaurai.

               31

               Esant šioms sąlygoms, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio taikymo tikslais tuo atveju, kai atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, nurodo lex causae nuostatą, pagal kurią šį aktą galima ginčyti tik toje nuostatoje numatytomis aplinkybėmis, jis turi nurodyti šių aplinkybių nebuvimą ir pateikti to įrodymų.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               32

               Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad formuluotė „nenumato jokių priemonių užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą]“, be bankroto srityje taikytinų lex causae nuostatų, apima visas tos teisės nuostatas ir bendruosius principus.

               33

               Iš šio sprendimo 19 punkto matyti, kad pagal šio reglamento 13 straipsnį siekiama apsaugoti asmens, kuris gavo naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, teisėtus lūkesčius, ir numatoma, kad šiam aktui net ir po bankroto bylos iškėlimo toliau bus taikoma lex causae. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo 22 punkto, tam, kad šis 13 straipsnis būtų taikomas tokiam naudos gavusiam asmeniui, reikia atsižvelgti į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes.

               34

               Teisėtų lūkesčių apsaugos tikslas ir būtinumas atsižvelgti į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes reikalauja to paties reglamento 13 straipsnį aiškinti taip, kad minėtas naudos gavęs asmuo turi pateikti įrodymų, jog atitinkamo akto negalima ginčyti remiantis nei bankroto srityje taikytinomis lex causae nuostatomis, nei bendrai lex causae.

               35

               Iš tiesų, viena vertus, Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio tekstas aiškiai patvirtina tokį aiškinimą, nes šiuo straipsniu naudos iš žalingo akto gavusiam asmeniui nustatoma pareiga pateikti įrodymų, kad šio akto negalima ginčyti „jokiomis priemonėmis“. Kita vertus, negalima turėti teisėtų lūkesčių, kad aktas, kurį galima ginčyti remiantis lex causae nuostata ar bendruoju principu, po bankroto bylos iškėlimo bus vertinamas tik pagal bankroto srityje taikytinas lex causae nuostatas.

               36

               Esant šioms sąlygoms, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad formuluotė „nenumato jokių priemonių užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą]“, be bankroto srityje taikytinų lex causae nuostatų, apima visas tos teisės nuostatas ir bendruosius principus.

         Dėl penktojo klausimo

               37

               Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, turi įrodyti, jog visa lex causae neleidžia ginčyti šio akto. Be to, tas teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tokį ieškinį gavęs nacionalinis teismas, kai mano, kad atsakovas pateikė pakankamai paaiškinimų, gali manyti, jog pareiga pateikti lex causae nuostatos ar bendrojo principo, pagal kuriuos minėtas aktas gali būti ginčijamas, įrodymų tenka ieškovui.

               38

               Pirma, kiek tai susiję su klausimu, ar minėto 13 straipsnio taikymo tikslais atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, turi įrodyti, jog visa lex causae neleidžia ginčyti atitinkamo akto, primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 31 punkto, šis atsakovas turi nurodyti aplinkybių, leidžiančių ginčyti šį aktą remiantis lex causae, nebuvimą ir pateikti to įrodymų.

               39

               Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje nedaromas skirtumas tarp bankroto srityje taikytinų lex causae nuostatų ir kitose srityse taikytinų lex causae nuostatų ir principų, bet numatyta, kad atsakovas turi pateikti įrodymų, jog atitinkamas aktas negali būti ginčijamas „jokiomis priemonėmis“. Todėl iš šio straipsnio teksto aiškiai matyti, kad šis straipsnis aiškintinas taip, jog atsakovas turi įrodyti, kad visa lex causae neleidžia ginčyti šio akto.

               40

               Ši išvada taip pat atitinka šio sprendimo 18 punkte primintą principą, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis turi būti aiškinamas siaurai. Iš tiesų priešingas aiškinimas – kad su bet kokios lex causae nuostatos ar principo, leidžiančio ginčyti aktą, nebuvimu susijusi įrodinėjimo pareiga tenka aktą ginčijančiam asmeniui, pernelyg supaprastintų rėmimąsi šia nuostata ir suteiktų jai gerokai platesnę taikymo sritį.

               41

               Be to, tik tokia išvada atitinka šio sprendimo 19 punkte primintą minėto 13 straipsnio tikslą apsaugoti asmens, kuris gavo naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, teisėtus lūkesčius, numatant, kad šiam aktui toliau bus taikoma teisė, kuri jam taikyta tuo metu, kai šis aktas buvo atliktas. Tuo metu minėtas aktas buvo reglamentuojamas visa lex causae, taikytina ne bankroto byloms, nes tas pats 13 straipsnis, remiantis Teisingumo Teismo praktika, iš esmės netaikytinas aktams, atliktiems po bankroto bylos iškėlimo (žr. Sprendimo Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, 36 punktą).

               42

               Antra, dėl klausimo, ar ieškinį dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo gavęs nacionalinis teismas, jei mano, kad atsakovas pateikė pakankamai paaiškinimų, gali manyti, jog ieškovas turi pateikti lex causae nuostatos arba principo, pagal kuriuos šis aktas gali būti ginčijamas, įrodymų, pažymėtina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 25 punkto, pareiga pateikti įrodymų, kad šis aktas negali būti ginčijamas, tenka šiam atsakovui.

               43

               Be to, iš šio sprendimo 27–29 punktų matyti: kadangi Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje nėra nuostatų, susijusių, be kita ko, su įrodymų pateikimo sąlygomis, kompetentingame nacionaliniame teisme priimtinais įrodymais ar principais, taikomais tame teisme atliekamam jam pateiktų įrodymų įrodomosios galios vertinimui, pagal procesinės autonomijos principą jos turi būti įtvirtintos kiekvienos valstybės narės teisės sistemoje su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų. Veiksmingumo principo neatitinka pernelyg švelnios nacionalinės įrodinėjimo taisyklės, kurių taikymas praktikoje reikštų įrodinėjimo pareigos perkėlimą.

               44

               Tai reiškia, kad kompetentingas nacionalinis teismas negali manyti, jog būtent ieškinį dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo pareiškęs asmuo turi pateikti įrodymų dėl lex causae nuostatos ar principo, pagal kuriuos šis aktas gali būti ginčijamas, tik jei tas teismas nusprendžia, kad atsakovas pirmiausia pagal jo nacionalinėje procesinėje teisėje paprastai taikytinas taisykles faktiškai įrodė, jog atitinkamo akto pagal lex causae negalima ginčyti. Tačiau atitinkama valstybė narė, remdamasi procesine autonomija ir laikydamasi veiksmingumo ir lygiavertiškumo principų, turi nustatyti kriterijus, leidžiančius įvertinti, ar ieškovas iš tiesų pateikė tokių įrodymų.

               45

               Esant šioms sąlygoms, į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, turi įrodyti, jog visa lex causae neleidžia ginčyti šio akto. Tokį ieškinį gavęs nacionalinis teismas gali manyti, kad pareiga pateikti įrodymų, jog egzistuoja lex causae nuostata ar principas, pagal kuriuos šis aktas gali būti ginčijamas, tenka ieškovui, tik jei nusprendžia, kad atsakovas pirmiausia pagal jo nacionalinėje procesinėje teisėje paprastai taikytinas taisykles faktiškai įrodė, jog atitinkamo akto pagal lex causae negalima ginčyti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               46

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jo taikymas, atsižvelgiant į visas nagrinėjamo atvejo aplinkybes, susijęs su sąlyga, jog atitinkamas aktas negali būti ginčijamas remiantis šiam aktui taikytina teise (lex causae).

                           2.

                           Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio taikymo tikslais tuo atveju, kai atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, nurodo šiam aktui taikytinos teisės (lex causae) nuostatą, pagal kurią šį aktą galima ginčyti tik toje nuostatoje numatytomis aplinkybėmis, jis turi nurodyti šių aplinkybių nebuvimą ir pateikti to įrodymų.

                           3.

                           Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad formuluotė „nenumato jokių priemonių užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą]“, be bankroto srityje taikytinų šiam aktui taikytinos teisės (lex causae) nuostatų, apima visas tos teisės nuostatas ir bendruosius principus.

                           4.

                           Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad atsakovas, kuriam pareikštas ieškinys dėl akto negaliojimo, panaikinimo ar netaikymo, turi įrodyti, jog visa šiam aktui taikytina teisė (lex causae) neleidžia ginčyti šio akto. Tokį ieškinį gavęs nacionalinis teismas gali manyti, kad pareiga pateikti įrodymų, jog egzistuoja minėtos teisės nuostata ar principas, pagal kuriuos šis aktas gali būti ginčijamas, tenka ieškovui, tik jei nusprendžia, kad atsakovas pirmiausia pagal jo nacionalinėje procesinėje teisėje paprastai taikytinas taisykles faktiškai įrodė, jog atitinkamo akto pagal tą pačią teisę negalima ginčyti.

                     Parašai.

            (
            *
         )   Proceso kalba: suomių.


title: 2005 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Baudžiamosios bylos prieš Claude Nadin, Nadin-Lux SA (C-151/04) ir Jean-Pascal Durré (C-152/04).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de police de Neufchâteau - Belgija.#Laisvas asmenų ir paslaugų judėjimas - Sąvoka "darbuotojas" - Pavaldumo santykio sąlyga - Automobilis - Darbdavio suteikimas darbuotojui - Užsienyje įregistruota transporto priemonė - Kitoje valstybėje narėje įsisteigęs darbdavys - Automobilio registracija ir apmokestinimas.#Sujungtos bylos C-151/04 ir C-152/04.

text:
      Sujungtos bylos C‑151/04 ir C‑152/04
      Baudžiamosios bylos
      prieš
      Claude Nadin ir kt.
      (Neufchâteau Tribunal de police  prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas asmenų ir paslaugų judėjimas – „Darbuotojo“ sąvoka – Pavaldumo santykio sąlyga – Automobilis – Darbdavio darbuotojui suteiktas naudoti automobilis – Užsienyje įregistruota transporto priemonė – Kitoje valstybėje narėje įsteigtas darbdavys – Automobilio registracija ir apmokestinimas“
      Generalinio advokato F. G.  Jacobs išvada, pateikta 2005 m. gegužės 26 d.  I‑0000

      2005 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Apribojimai – Nacionalinės teisės aktai, reikalaujantys, kad valstybės teritorijoje
            gyvenantis savarankiškai dirbantis asmuo įregistruotų transporto priemonę, jam suteiktą kitoje valstybėje narėje įsisteigusio
            jo darbdavio – Neleistinumas – Pateisinimas – Nebuvimas
      (EB 43 straipsnis)
      EB 43 straipsnis draudžia pirmosios valstybės narės nacionalinės teisės aktus, kurie įpareigoja šioje valstybėje narėje gyvenantį
         savarankiškai dirbantį asmenį joje įregistruoti bendrovės transporto priemonę, jam suteiktą antrojoje valstybėje narėje įsteigtos
         bendrovės, kurioje jis dirba, kai bendrovės transporto priemonė nėra nei skirta nuolat naudoti daugiausia pirmojoje valstybėje
         narėje, nei realiai taip naudojama.

      Kova su mokesčių vengimu, piktnaudžiavimo prevencija, patikimo identifikavimo būtinumas, saugumas keliuose ar aplinkos politika
         negali pateisinti tokios registracijos pareigos.

      (žr. 44–45, 48–49, 52, 55 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gruodžio 15 d.(*)

      „Laisvas asmenų ir paslaugų judėjimas – „Darbuotojo“ sąvoka – Pavaldumo santykio sąlyga – Automobilis – Darbdavio darbuotojui suteiktas naudoti automobilis – Užsienyje įregistruota transporto priemonė – Kitoje valstybėje narėje įsteigtas darbdavys – Automobilio registracija ir apmokestinimas“
      Sujungtose bylose C‑151/04 ir C‑152/04,
      dėl Neufchâteau (Belgija) Tribunal de police  2004 m. sausio 16 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2004 m. kovo 25 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktų prašymų
         priimti prejudicinį sprendimą baudžiamosiose bylose prieš

      Claude Nadin,

      Nadin‑Lux SA      (C‑151/04)
      ir
      Jean-Pascal Durré (C‑152/04),

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric (pranešėja), J. N. Cunha Rodrigues ir E. Levits,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. vasario 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       J.‑P. Durré, atstovaujamo advokato J.‑F. Cartuyvels,
      –       Belgijos vyriausybės, atstovaujamos E. Dominkovits, padedamos advokato B. van de Walle de Ghelcke,
      –       Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä ir A. Guimaraes‑Purokoski,
      –       Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. White ir K. Manji, padedamų barrister  P. Whipple,

      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir N. B. Rasmussen,
      susipažinęs su 2005 m. gegužės 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su EB 10, 39, 43 ir 49 straipsnių aiškinimu.
      2       Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant dvi baudžiamąsias bylas, kuriose Belgijos gyventojai C. Nadin ir J.‑P. Durré kaltinami
         pažeidę Belgijos teisės aktus, įpareigojančius Belgijoje registruoti bendrovės transporto priemones, jiems suteiktas kitoje
         valstybėje įsteigtų bendrovių, kuriose jie dirba.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       EB 10 straipsnyje numatyta:
      „Kad užtikrintų šios Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą, valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų
         ar specialių priemonių. Jos padeda atlikti Bendrijos uždavinius.

      Jos nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios Sutarties tikslų.“
      4       EB 39 straipsnis nustato:
      „1.      Bendrijoje užtikrinama darbuotojų judėjimo laisvė.
      2.      Tokia judėjimo laisvė reiškia, kad įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo ir užimtumo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet
         kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės.

      3.      Ji suteikia teisę, galimą riboti tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais:
      a)      priimti faktiškai pateiktus pasiūlymus įsidarbinti;
      b)      šiuo tikslu laisvai judėti valstybių narių teritorijoje;
      c)      apsigyventi bet kurioje valstybėje narėje siekiant dirbti pagal tos valstybės piliečių įsidarbinimą reglamentuojančius įstatymus
         ir kitus teisės aktus;

      d)      laikantis Komisijos įgyvendinimo reglamentuose nustatytų sąlygų, pasilikti gyventi valstybės narės teritorijoje pasibaigus
         darbo joje laikui.

      4. Šio straipsnio nuostatos netaikomos darbui valstybės tarnyboje.“
      5       EB 43 straipsnis numato:
      „Vadovaujantis toliau išdėstytomis nuostatomis vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės
         narės teritorijoje apribojimai uždraudžiami. Draudžiami ir apribojimai vienos valstybės narės nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems
         kitos valstybės narės teritorijoje, steigti atstovybes, padalinius ar dukterines bendroves.

      Įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti
         įmones, būtent bendroves ar firmas, apibūdintas 48 straipsnio antrojoje pastraipoje, tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo
         šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, ir laikantis kapitalui skirto skyriaus nuostatų.“

      6       EB 49 straipsnio pirmoji pastraipa numato:
      „Pagal toliau išdėstytas nuostatas Bendrijoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams
         subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam tos paslaugos
         teikiamos.“

       Nacionalinės teisės aktai
      7       2001 m. liepos 20 d. Karaliaus dekreto dėl transporto priemonių registracijos (Moniteur belge, 2001 m. rugpjūčio 8 d., p. 27031) 1 straipsnis nustato:

      „Taikant šį dekretą:
      <…>
      27)      nuolatinė buveinė reiškia:
      –       pastovią ir materialią buveinę, kurioje yra juridinio asmens registruota būstinė ar pagrindinė administracija, arba vieta,
         kurioje vienas ar keli jo organai renkasi ir priima sprendimus, arba vieta, kurioje vykdoma jo ekonominei veiklai ar nustatytiems
         tikslams priskiriama veikla, arba vieta, kurioje šiam asmeniui atstovauja vienas ar keli fiziniai asmenys, veikiantys jo vardu
         ar jo naudai.“

      8       Šio dekreto 3 straipsnis nustato:
      „1. Belgijoje gyvenantys asmenys, norintys Belgijoje vairuoti transporto priemones, net jei jos jau būtų įregistruotos užsienyje,
         jas registruoja 6 straipsnyje nurodytame transporto priemonių registre.

      Gyvenamoji vieta Belgijoje reiškia, kad šie asmenys atitinka vieną iš šių sąlygų:
      a)      yra įtraukti į Belgijos komunos gyventojų sąrašą;
      b)      yra įtraukti į Belgijos prekybos ar amatų registrą kaip fiziniai ar juridiniai asmenys;
      c)      jie yra juridiniai asmenys, neįregistruoti Belgijos prekybos ar amatų registre, įsteigti pagal tarptautinę, užsienio ar Belgijos
         teisę ir turintys nuolatinę buveinę Belgijoje, kur transporto priemonė yra valdoma ar ja naudojamasi.

      2.      Vis dėlto pirmiau nurodytais atvejais užsienyje registruotos ir 1 dalyje nurodytų asmenų suteiktos naudotis transporto priemonės
         registracija Belgijoje neprivaloma, kai:

      <…>
      2)      transporto priemonė, fizinio asmens naudojama darbui ir užsienyje įregistruota užsienio savininko, su kuriuo šį asmenį sieja
         darbo sutartis, vardu; tokiu atveju transporto priemonėje turi būti PVM institucijų išduota pažyma (PVM pažyma); detalias
         transporto priemonės naudojimo sąlygas nustato finansų ministras.“

      9       2000 m. gegužės 3 d. Belgijos mokesčių administracijos cirkuliaro Nr. 1/2000 „Transporto priemonių naudojimas Belgijoje –
         Perdavimo ir neperdavimo režimas“ 14 straipsnis numato:

      „Šiame cirkuliare nurodytos transporto priemonės yra visos motorinės transporto priemonės, kurios kaip įmonės transporto priemonės
         neatitinka 12 punkte pateikto apibrėžimo. Be kita ko, jos apima automobilius, prekėms ir keleiviams vežti skirtus automobilius,
         mikroautobusus, visureigius ir t. t.

      Kai šiomis transporto priemonėmis Belgijoje gyvenantys fiziniai asmenys naudojasi darbui kitoje valstybėje narėje įsisteigusio
         darbdavio pavedimu, neperdavimo režimas PVM kodekso 12a straipsnio 2 dalies 7 punkto pagrindu šioms transporto priemonėms
         taikomas tiek, kiek laikino leidimo režimas, visiškai atleidžiant nuo importo mokesčio, yra taikomas, jei ši transporto priemonė
         į Belgiją įvežama iš trečiosios šalies. Be to, šia transporto priemone asmeninėms reikmėms leidžiama naudotis Belgijoje gyvenančiam
         darbuotojui, tačiau, palyginti su naudojimusi darbui, šis naudojimasis turi būti pagalbinis bei nenuolatinis ir jį turi numatyti
         darbo sutartis.

      Šių transporto priemonių atžvilgiu specialus atleidimo nuo laikino leidimo ir ipso facto neperdavimo režimas gali būti taikomas, tik jei jis atitinka griežtas 15 punkte nurodytas sąlygas.“

      10     Tam, kad būtų galima pasinaudoti laikino leidimo režimu, turi būti įvykdytos visos sąlygos, numatytos šio cirkuliaro 15 straipsnyje,
         kuris, be kita ko, nustato:

      „<…>
      b)      transporto priemonė turi būti darbdavio nuosavybė. Išnuomotoms ar lizingu įsigytoms transporto priemonėms taikomas 9 punktas;
      <…>
      f)      kai besinaudojantis asmuo yra bendrovės direktorius ar valdytojas, jis gali pasinaudoti specialiu režimu, tik jei turi darbuotojo
         statusą ir gali įrodyti, kad tarp jo ir bendrovės egzistuoja realus pavaldumo santykis. Pavaldumo santykio buvimas reiškia,
         kad įmonės vadovas įrodo, jog jis yra pavaldus kitam bendrovę atstovaujančiam asmeniui ar jos organui (direktorių tarybai,
         valdybai ir t. t.), turinčiam valdžią, kuriai jis neturi jokios lemiamos įtakos. Šia prasme specialus režimas jokiais atvejais
         nėra taikomas individualiai įmonei, bendrovės steigėjams ar pagrindiniams akcininkams.“

      11     Šio cirkuliaro 9 straipsnio pirma dalis numato:
      „Kai išnuomota ar lizingu įsigyta transporto priemonė užsienio darbdavio suteikiama Belgijoje dirbančiam (gyvenančiam) darbuotojui,
         kuris gali reikalauti teisės pasinaudoti 14 ir 15 punktuose minėtu specialiu režimu, šis darbuotojas turi galimybę prašyti
         pažymos juose numatytomis sąlygomis ir laikantis nustatytų formalumų.“

      12     Belgijoje įvairūs automobilių mokesčiai yra glaudžiai susiję su registracija. Todėl pagal Mokesčių, prilyginamų pajamų mokesčiui,
         kodekso (toliau – PMK) 94 straipsnio 1 dalies 1 punktą įregistravus transporto priemonę jai taikomas eismo mokestis.

      13     Ši nuostata numato:
      „Valstybės reikmėms nustatomas pajamų mokesčiui prilyginamas mokestis, kuriuo apmokestinami:
      1)      automobiliai, žmonėms ar prekėms vežti skirti automobiliai, mikroautobusai ir motociklai, apibrėžti motorinių transporto priemonių
         ir priekabų registracijos taisyklėse, kai šioms transporto priemonėms išduodami ar turi būti išduoti kitokie negu „mokomieji“,
         „komerciniai“ ar laikini registracijos numeriai, išskyrus pagal šias taisykles išduotus tarptautinius registracijos numerius.“

      14     Šiuo atžvilgiu PMK 99 straipsnio 1 dalis numato:
      „94 straipsnio 1 dalyje numatytos transporto priemonės laikomos naudojamomis Belgijos viešuosiuose keliuose, jei jos yra įtrauktos
         ar turi būti įtrauktos į Kelių eismo tarnybos registrą.“

      15     PMK 21 straipsnis, nustatantis automobilių eismo mokestį, numato:
      „Kol transporto priemonė fizinio ar juridinio asmens vardu yra ar turi būti įrašyta į Kelių eismo tarnybos registrą, mokestį
         moka šis asmuo, kuris yra ar turi būti nurodytas registracijos pažymoje.

      Pirmojoje pastraipoje numatytos transporto priemonės yra automobiliai, keleiviams ar prekėms vežti skirtos transporto priemonės,
         keleiviams ar prekėms vežti skirtos sunkiosios transporto priemonės, mikroautobusai, greitosios pagalbos automobiliai, motociklai,
         triračiai motociklai, keturračiai motociklai, nedideli sunkvežimiai, sunkieji sunkvežimiai, priekabos laivui vežti, gyvenamosios
         automobilio priekabos, gyvenamieji automobiliai, priekabos ir puspriekabės, kurių maksimalus svoris neviršija 3 500 kg.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
       Byla C‑151/04
      16     Belgijos pilietis C. Nadin gyvena Belgijoje, tačiau dirba Liuksemburge bendrovės Nadin‑Lux SA  vykdančiuoju direktoriumi.

      17     2002 m. kovo 21 d. Belgijoje muitų ir akcizų tarnybos patikrino Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje įregistruotą ir Liuksemburge
         įsteigtai bendrovei Crédit Lease SA priklausančią jo vairuojamą transporto priemonę.

      18     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme vykusio baudžiamojo proceso metu buvo nustatyta, kad transporto
         priemonę įsigijo bendrovė Nadin‑Lux SA, kad užsakymą pasirašė C. Nadin ir kad už transporto priemonę sumokėjo bendrovė Crédit Lease SA. C. Nadin turėjo 2000 m. sausio mėn. įsigaliojusią apie 42 mėnesių trukmės nuomos sutartį.

      19     Iš prie nacionalinio teismo prašymo pridėtos medžiagos taip pat matyti, kad nagrinėjamas asmuo prašė PVM pažymos, tačiau ši
         jam nebuvo išduota motyvuojant tuo, kad jį įdarbinusioje bendrovėje jis ėjo direktoriaus pareigas.

      20     Jis kaltinamas 2002 m. kovo 21 d. darbui užsienyje naudojęsis užsienio darbdavio, su kuriuo jis susijęs darbo sutartimi, vardu
         įregistruota transporto priemone, joje neturėdamas PVM pažymos.

      21     C. Nadin tvirtina, kad jis turi būti laikomas darbuotoju Bendrijos teisės prasme.
       Byla C‑152/04
      22     Belgijos pilietis J.‑P. Durré gyvena Belgijoje, tačiau dirba bendrovėje Delisalade SA Liuksemburge.

      23     2002 m. kovo 15 d. Belgijos muitinės ir akcizų tarnybos patikrino jo vairuojamą, Liuksemburge Delisalade SA  vardu įregistruotą transporto priemonę.

      24     Per patikrinimą J.‑P. Durré pateikė savo darbdavio pažymą dėl naudojimosi transporto priemone, patvirtintą Liuksemburgo socialinės
         apsaugos institucijos. Tarp nagrinėjamo asmens ir jo darbdavio sudaryta darbo sutartis numato, kad darbdavys darbuotojui naudotis
         suteikia transporto priemonę ir kad ši transporto priemonė taip pat gali būti naudojama asmeninėms reikmėms. J.‑P. Durré neturėjo
         PVM pažymos.

      25     Delisalade SA iš pradžių buvo J.‑P. Durré įsteigta individuali įmonė, vėliau, 1997 m., ji tapo akcine bendrove, kurioje suinteresuotasis
         asmuo turi mažumą akcijų ir eina direktoriaus pareigas.

      26     Belgijos gyventojas J.‑P. Durré yra kaltinamas 2002 m. kovo 15 d. neįregistravęs transporto priemonės, kuria jis norėjo naudotis
         Belgijoje, nors ši transporto priemonė jau buvo įregistruota užsienyje.

      27     J.‑P. Durré taip pat tvirtina, kad jis turi būti laikomas darbuotoju Bendrijos teisės prasme.
      28     Šiomis aplinkybėmis Neufchâteau Tribunal de police nusprendė sustabdyti abiejų bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar EEB sutarties 10, 39, 43 ir 49 straipsniai valstybei narei draudžia priimti priemonę, reikalaujančią, kad darbuotojas,
         gyvenantis jos teritorijoje, joje įregistruotų transporto priemonę net ir tuo atveju, kai ši transporto priemonė priklauso
         jo darbdaviui ? kitoje valstybėje narėje įsteigtai bendrovei, su kuria šis darbuotojas yra susijęs darbo sutartimi, tačiau
         kurioje tuo pat metu jis užima akcininko, direktoriaus, laikino valdytojo ar panašias pareigas?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      29     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 10, 39, 43 ir 49 straipsniai valstybei narei
         draudžia nustatyti jos gyventojui pareigą šioje valstybėje narėje įregistruoti bendrovės transporto priemonę, kurią jam suteikė
         kitoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė, kurioje jis dirba, kai darbo sutartį pasirašęs darbuotojas taip pat yra šios bendrovės
         akcininkas, direktorius ar vadovas.

       Dėl pagal darbo sutartį dirbančio darbuotojo ar savarankiškai dirbančio asmens statuso
      30     Pagal darbo sutartį dirbantiems darbuotojams taikomas EB 39 straipsnis, o savarankiškai dirbantiems asmenims skirtas EB 43 straipsnis.
      31     Kadangi EB 39 straipsnio prasme esminis darbo santykio požymis yra tai, kad vienas asmuo tam tikrą laiką kito asmens naudai
         ir jo vadovaujamas atlieka paslaugas, už kurias jis gauna atlyginimą, EB 43 straipsnio prasme savarankiškai dirbančių asmenų
         veikla turi būti laikoma veikla, kuria asmuo verčiasi nesant pavaldumo santykio (žr. 2001 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Jany ir kt., C‑268/99, Rink. p. I‑8615, 34 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      32     Teisingumo Teismas neprivalo nustatyti, ar pagrindinėse bylose egzistuoja pavaldumo santykis.
      33     Kadangi nagrinėjami teisės aktai, neįpareigojant registruoti, Belgijoje gyvenančiam pagal darbo sutartį dirbančiam darbuotojui
         leidžia Belgijos teritorijoje vairuoti bendrovės transporto priemonę, kurią jam suteikė kitoje valstybėje narėje įsisteigęs
         darbdavys, reikia nagrinėti, ar tai, kad ši galimybė netaikoma savarankiškai dirbantiems asmenims, prieštarauja EB 43 straipsniui.

       Dėl apribojimų savarankiškai dirbančių asmenų laisvam judėjimui buvimo
      34     Visos EB sutarties nuostatos, susijusios su laisvu asmenų judėjimu, siekiama palengvinti Bendrijos piliečiams visoje Bendrijos
         teritorijoje bet kokio pobūdžio profesinės veiklos vykdymą ir draudžiamos priemonės, galinčios sudaryti mažiau palankias sąlygas
         šiems piliečiams, siekiantiems vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės narės teritorijoje (žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
         Komisija prieš Daniją, C‑464/02, Rink. p. I‑7929, 34 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      35     Todėl nuostatos, trukdančios valstybės narės piliečiui arba atgrasančios jį išvykti iš savo kilmės šalies įgyvendinant savo
         teisę į judėjimo laisvę, yra šios laisvės kliūtys, net jeigu jos taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų darbuotojų pilietybę
         (1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 96 punktas ir minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 35 punktas).

      36     Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pareiga Danijoje įregistruoti bendrovės transporto priemonę, kurią kitoje valstybėje
         narėje įsteigta bendrovė suteikė Danijoje gyvenantiems pagal darbo sutartį dirbantiems darbuotojams, yra kliūtis laisvam darbuotojų
         judėjimui (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 46 ir 52 punktus). Nėra jokios abejonės, kad tokia registracijos pareiga, kokia nagrinėjama pagrindinėse bylose, taip pat
         yra kliūtis laisvam asmenų judėjimui, kai ji nustatoma savarankiškai dirbantiems asmenims.

      37     Iš tiesų ši pareiga Belgijos gyventojams kliudo užsiimti savarankiškai dirbančių asmenų veikla kitose valstybėse narėse ir
         todėl šiuos asmenis gali atgrasyti nuo pasinaudojimo laisvo judėjimo teise.

      38     Priešingai nei tvirtina Belgijos vyriausybė, registracijos pareiga vis dėlto yra kliūtis, nepaisant to, kad kitoje valstybėje
         narėje įsteigta bendrovė gali savo vardu įregistruoti bendrovės transporto priemonę Belgijoje, joje nesteigdama savo nuolatinės
         buveinės, kad pats jos vadovas nebūtų įpareigotas įregistruoti transporto priemonės.

      39     Ši priemonė galėtų būti leistina tik EB 46 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatytų išimčių pagrindu, arba jeigu ja būtų siekiama
         Sutartį atitinkančio teisėto tikslo ir ji būtų pateisinama privalomais bendrojo intereso pagrindais. Tačiau net tokiu atveju
         šių priemonių taikymas turi būti tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas yra būtina jam pasiekti
         (žr. pagal analogiją, pavyzdžiui, minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 53 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

       Dėl laisvo asmenų judėjimo apribojimo pateisinimo
      40     Išskyrus tam tikras šioje byloje nesvarbias išimtis, automobilių apmokestinimas nebuvo suderintas. Todėl valstybės narės gali
         nekliudomos naudotis savo kompetencija šioje mokesčių srityje, su sąlyga, kad bus laikomasi Bendrijos teisės (2002 m. kovo
         21 d. Sprendimo Cura Anlagen, C‑451/99, Rink. p. I‑3193, 40 punktas).

      41     Iš minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 75?78 punktų matyti, kad valstybė narė gali taikyti registracijos mokestį bendrovės transporto priemonei, kurią kitoje valstybėje
         narėje įsteigta bendrovė suteikė joje gyvenančiam darbuotojui, kai ši transporto priemonė yra skirta nuolat naudoti daugiausia
         pirmojoje valstybėje narėje ar kai realiai ji taip naudojama.

      42     Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar nagrinėjami darbuotojai jiems suteiktomis transporto priemonėmis naudojosi būtent
         taip.

      43     Jei atsakymas būtų neigiamas, laisvo asmenų judėjimo principas draudžia tokią registracijos pareigą, kuri nagrinėjama pagrindinėse
         bylose, ir šiose bylose pateikti argumentai, ypač nurodytieji Belgijos vyriausybės, negali pateisinti šios pareigos.

      44     Visų pirma iš minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 80 ir 81 punktų išplaukia, kad, nesant šio sprendimo 39 punkte išvardytų sąlygų, kovos su mokesčių vengimu tikslas negali
         pateisinti mokesčio, taigi ir registracijos pareigos tokiu atveju, kuris yra nagrinėjamas pagrindinėse bylose.

      45     Kalbant apie piktnaudžiavimo prevenciją, iš teismo praktikos, ypač iš 1999 m. kovo 9 d. Sprendimo Centros (C‑212/97, Rink. p. I‑1459, 24 punktas) matyti, kad valstybė narė turi teisę imtis priemonių, užkertančių kelią savo piliečių
         mėginimui, prisidengiant Sutarties teikiamomis teisėmis, nesilaikyti nacionalinių įstatymų arba piktnaudžiaujant ar apgaulės
         būdu pasinaudoti Bendrijos teisės nuostatomis.

      46     Vis dėlto bendra piktnaudžiavimo prezumpcija negali būti pagrįsta tuo, kad Belgijoje gyvenantis savarankiškai dirbantis asmuo
         šios valstybės teritorijoje naudojasi kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės, kurioje jis dirba, suteiktu automobiliu
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 67 punktą).

      47     Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad EB 39 ir 43 straipsniai suteikia tokią pačią teisinę apsaugą (1991 m. vasario
         5 d. Sprendimas Roux, C‑363/89, Rink. p. I‑273, 23 punktas).

      48     Dėl argumento, grindžiamo patikimo identifikavimo būtinumu, reikia pažymėti, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtoms bendrovėms
         priklausančių transporto priemonių registracijos reikalavimas, siekiant užtikrinti patikimą šių transporto savininkų identifikavimą,
         viršija tai, kas yra būtina šiam tikslui pasiekti. Iš tiesų visose valstybėse narėse egzistuoja transporto priemonių registracijos
         sistema, todėl atrodo, kad galima identifikuoti transporto priemonės savininką bet kurioje valstybėje narėje, kur ji yra įregistruota.

      49     Nagrinėjant su saugumu keliuose susijusį argumentą, reikia sutikti, kad tai yra privalomas bendrojo intereso pagrindas, galintis
         pateisinti kliūtį laisvam asmenų judėjimui (žr. minėto sprendimo Cura Anlagen, C‑451/99, 59 punktą).

      50     Vis dėlto, kai vienoje valstybėje narėje atliekama transporto priemonės techninė apžiūra, 1996 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvoje
         96/96/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių motorinių transporto priemonių ir jų priekabų techninę apžiūrą, derinimo
         (OL L 46, 1997, p. 1) įtvirtini lygiavertiškumo ir abipusio pripažinimo principai reikalauja, kad visos kitos valstybės narės
         pripažintų tokiu atveju išduotą pažymą, nedraudžiant joms reikalauti papildomų patikrinimų siekiant registruoti jų teritorijoje,
         su sąlyga, kad tokia pažyma neapima šių patikrinimų (minėto sprendimo Cura Anlagen 62 punktas).

      51     Nors Teisingumo Teismas pripažino papildomų patikrinimų galimybę, siekiant registruoti jų teritorijoje, su sąlyga, kad techninės
         apžiūros pažyma šių patikrinimų neapima, iš nagrinėjamų Belgijos teisės aktų neišplaukia, kad registracijos pareiga siekiama
         šio su saugumu keliuose susijusio tikslo.

      52     Kalbant apie argumentą, susijusį su aplinkos politika, tiesa, kad iš minėto sprendimo Cura Anlagen 68 punkto matyti, jog toks vartojimo mokestis, koks nagrinėjamas byloje, gali būti skirtas bendram tikslui neskatinti įsigyti
         ar turėti daug kuro naudojančių transporto priemonių. Vis dėlto, pirma, Jungtinės Karalystės vyriausybė nepaaiškino, kaip
         tokia registracijos pareiga, kokia nagrinėjama pagrindinėse bylose, gali apsaugoti aplinką, ir, antra, bendrovės transporto
         priemonės registracijos reikalavimą Belgijos vyriausybė iš esmės motyvuoja mokesčių tikslais.

      53     Kai bendrovės transporto priemonė nėra naudojama šio sprendimo 41 punkte išvardytomis sąlygomis, nagrinėjama registracijos
         pareiga taip pat negali būti pateisinama tuo atveju, kai savarankiškai dirbantis asmuo bendrovės transporto priemone gali
         naudotis ir asmeninėms reikmėms (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 51 punktą).

      54     Šiomis aplinkybėmis EB 10 ir 49 straipsnių nagrinėti nereikia.
      55     Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: EB 43 straipsnis draudžia pirmosios valstybės
         narės nacionalinės teisės aktus, nagrinėjamus pagrindinėse bylose, kurie įpareigoja šioje valstybėje narėje gyvenantį savarankiškai
         dirbantį asmenį joje įregistruoti bendrovės transporto priemonę, jam suteiktą antrojoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės,
         kurioje jis dirba, kai bendrovės transporto priemonė nėra nei skirta nuolat naudoti daugiausia pirmojoje valstybėje narėje,
         nei realiai taip naudojama.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      56     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      EB 43 straipsnis draudžia pirmosios valstybės narės nacionalinės teisės aktus, nagrinėjamus pagrindinėse bylose, kurie įpareigoja
            šioje valstybėje narėje gyvenantį savarankiškai dirbantį asmenį joje įregistruoti bendrovės transporto priemonę, jam suteiktą
            antrojoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės, kurioje jis dirba, kai bendrovės transporto priemonė nėra nei skirta nuolat
            naudoti daugiausia pirmojoje valstybėje narėje, nei realiai taip naudojama.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1999 m. balanžio 28 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-250/98.


2013 m. balanžio 12 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Eesti Autorite Ühing prieš Europos Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Autorių teisės, susijusios su viešu muzikos kūrinių atlikimu perduodant internetu, palydovais ir kabeliais - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Geografinės rinkos pasidalijimas - Dvišaliai nacionalinių kolektyvinio teisių administravimo organizacijų susitarimai - Suderinti veiksmai, kuriais nepaliekama galimybės išduoti įvairaus repertuaro ir daugelyje teritorijų galiojančias licencijas - Įrodymai - Nekaltumo prezumpcija. # Byla T-416/08.


1993 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # GruSa Fleisch GmbH & Co. KG prieš Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Eksporto grąžinamosios išmokos. # Byla C-34/92.