title: 2014 m. rugsėjo 4 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Ieškinys dėl panaikinimo – Europos Sąjungos išorės veiksmai – Tarptautiniai susitarimai – Transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsauga – Derybos dėl Europos Tarybos konvencijos – Tarybos ir valstybių narių vyriausybių atstovų sprendimas leisti Sąjungai kartu su valstybėmis narėmis dalyvauti derybose – SESV 3 straipsnio 2 dalis – Sąjungos išimtinė išorės kompetencija.#Byla C-114/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑114/12
            dėl 2012 m. kovo 1 d. pagal SESV 263 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo
            Europos Komisija , atstovaujama F. Castillo de la Torre, P. Hetsch, L. Gussetti ir J. Samnadda, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
            ieškovė,
            palaikoma
            Europos Parlamento , atstovaujamo R. Passos ir D. Warin,
            įstojusios į bylą šalies,
            prieš
            Europos Sąjungos Tarybą , atstovaujamą H. Legal, J.‑P. Hix, F. Florindo Gijón ir M. Balta,
            atsakovę,
            palaikomą
            Čekijos Respublikos , atstovaujamos M. Smolek, E. Ruffer, D. Hadroušek ir J. Králová,
            Vokietijos Federacinės Respublikos , atstovaujamos T. Henze, B. Beutler ir N. Graf Vitzthum,
            Nyderlandų Karalystės , atstovaujamos C. Wissels ir J. Langer,
            Lenkijos Respublikos , atstovaujamos iš pradžių M. Szpunar, B. Majczyna, M. Drwięcki ir E. Gromnicka, vėliau – B. Majczyna, M. Drwięcki ir E. Gromnicka,
            Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės , atstovaujamos C. Murrell, padedamos baristerio R. Palmer,
            įstojusių į bylą šalių,
            TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts (pranešėjas), kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund ir J. L. da Cruz Vilaça, teisėjai A. Rosas, J. Malenovský, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. Vajda ir S. Rodin,
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. rugsėjo 24 d. posėdžiui,
            susipažinęs su 2014 m. balandžio 3 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            1. Savo ieškiniu Europos Komisija prašo panaikinti 2011 m. gruodžio 19 d. Tarybos ir Taryboje posėdžiavusių valstybių narių vyriausybių atstovų sprendimą dėl Europos Sąjungos bei jos valstybių narių dalyvavimo derybose dėl Europos Tarybos konvencijos dėl transliuojančiųjų organizacijų teisių apsaugos (toliau – ginčijamas sprendimas).
            Teisinis pagrindas
            Tarptautinė teisė
            2. 1961 m. spalio 26 d. Romoje priimtos tarptautinės konvencijos dėl atlikėjų, fonogramų gamintojų ir transliuojančiųjų organizacijų apsaugos (toliau – Romos konvencija) 13 straipsnyje pirmą kartą tarptautiniu lygmeniu buvo numatytos transliuojančiųjų organizacijų gretutinės autorių teisėms teisės, susijusios su jų laidų įrašymu. Taip pat šios konvencijos, prie kurios Europos Sąjunga nėra prisijungusi, 1 straipsnyje įtvirtintas principas, pakartotas ir vėlesnėse su gretutinėmis teisėmis susijusiose konvencijose, pagal kurį tokių teisių turėtojams suteikta apsauga negali daryti poveikio galimai autoriaus teisei į laidos metu transliuotą kūrinį, kurį įrašo diskų gamintojai arba atlieka atlikėjai.
            3. Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba, kuri sudaro 1994 m. balandžio 15 d. Marakeše pasirašytos ir 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994) priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 80) patvirtintos Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1 C priedą (toliau – TRIPS sutartis), 14 straipsnio 3, 5 ir 6 dalyse taip pat reglamentuojamos transliuojančiųjų organizacijų gretutinės teisės. Kaip ir Romos konvencijoje, šioje sutartyje reglamentuojamas tik klasikinis transliavimas bevielio ryšio priemonėmis.
            4. Savo ruožtu 1996 m. gruodžio 20 d Ženevoje priimtomis Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (PINO) autorių teisių sutartimi ir PINO atlikimų ir fonogramų sutartimi, kurios Europos bendrijos vardu patvirtintos 2000 m. kovo 16 d. Tarybos sprendimu 2000/278/EB (OL L 89, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208), sustiprinamos ne transliuojančiųjų organizacijų, bet autorių, fonogramų gamintojų ir atlikėjų teisės atsižvelgiant į naujas skaitmenines technologijas.
            Sąjungos teisė
            Direktyva 92/100/EEB, kodifikuota Direktyva 2006/115/EB
            5. 1992 m. lapkričio 19 d. Tarybos direktyva 92/100/EEB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 346, p. 61) pirmą kartą Sąjungos teisėje reglamentuotos transliuojančiųjų organizacijų gretutinės teisės. Ši direktyva buvo kodifikuota ir panaikinta 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/115/EB dėl nuomos ir panaudos teisių bei tam tikrų teisių, gretutinių autorių teisėms, intelektinės nuosavybės srityje (OL L 376, p. 28).
            6. Direktyvos 2006/115 7 straipsnio „Įrašo teisė“ 2 ir 3 dalyse nustatyta:
            „2. Valstybės narės suteikia transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę leisti arba uždrausti jų transliacijų įrašymą, nepriklausomai nuo to, ar minėtos transliacijos perduodamos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.
            3. Kabelinio perdavimo skirstytojas neturi 2 dalyje numatytos teisės, jeigu jis tik retransliuoja transliuojančiųjų organizacijų transliacijas.“
            7. Minėtos direktyvos 8 straipsnio „Transliavimas ir viešas kūrinio paskelbimas“ 3 dalyje numatyta:
            „Valstybės narės suteikia transliuojančioms organizacijoms išimtinę teisę leisti arba uždrausti retransliuoti jų laidas bevielio ryšio priemonėmis, taip pat viešai skelbti jų transliacijas, jeigu tai daroma viešai prieinamose vietose už įėjimo mokestį.“
            8. Tos pačios direktyvos 9 straipsnyje „Platinimo teisė“ nurodyta:
            „1. Valstybės narės išimtinę teisę parduoti arba kitu būdu viešai pateikti a–d punktuose nurodytus objektus ir jų kopijas, toliau tekste vadinamą platinimo teise, suteikia:
            < … >
            d) transliuojančioms organizacijoms – jų transliacijų įrašams pagal 7 straipsnio 2 dalį.
            2. 1 dalyje nurodytam objektui platinimo teisė Bendrijoje neišsemiama, išskyrus tuos atvejus, kai pirmas tokio objekto pardavimas Bendrijoje įvykdomas paties teisių turėtojo arba jam sutikus.
            3. Platinimo teisė nepažeidžia specialių I skyriaus, visų pirma 1 straipsnio 2 dalies, nuostatų.
            4. Platinimo teisė gali būti perduodama, suteikiama arba įgyjama pagal licencinę sutartį.“
            9. Direktyvos 2006/115 10 straipsnyje išvardyti atvejai, kai valstybės narės gali numatyti šių skirtingų teisių apribojimus.
            10. Pagal minėtos direktyvos 12 straipsnį „gretutinių autorių teisėms teisių apsauga pagal šią direktyvą nepažeidžia autorių teisių apsaugos ir jai neturi jokios įtakos.“
            Direktyva 93/83/EB
            11. Transliuojančių organizacijų gretutinės teisės reglamentuojamos ir 1993 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyva 93/83/EEB dėl tam tikrų autorių teisių ir gretutinių teisių taisyklių, taikomų palydoviniam transliavimui ir kabeliniam perdavimui, koordinavimo (OL L 248, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 134).
            12. Šios direktyvos 1 straipsnio „Apibrėžimai“ 2 straipsnio a punkte nustatyta:
            „Šioje direktyvoje „viešas perdavimas per palydovą“ – tai programos signalų, skirtų viešam priėmimui, įvedimas, atsakingai transliavimo organizacijai kontroliuojant, į ištisinę komunikacijos grandinę, vedančią į palydovą ir žemyn link žemės.“
            13. Tos pačios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje daroma nuoroda į svarbias Direktyvos 92/100, kuri vėliau buvo kodifikuota ir panaikinta Direktyva 2006/115, nuostatas, susijusias su transliuojančių organizacijų gretutinių teisių apsauga viešo perdavimo per palydovą atvejais. Šio 4 straipsnio 2 dalyje patikslinama, kad taikant 1 dalį šioje direktyvoje vartojama sąvoka „transliavimas bevieliu ryšiu“ apima ir viešą perdavimą per palydovą.
            14. Direktyvos 93/83 5 straipsnyje nustatyta, kad „gretutinių teisių apsauga pagal šią direktyvą nedaro jokio poveikio autorių teisių apsaugai [ir niekaip jos nepakeičia].“
            Direktyva 2001/29/EB
            15. Transliuojančių organizacijų gretutinės teisės reglamentuojamos ir 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230).
            16. Šios direktyvos 2 straipsnyje „Atgaminimo teisė“ nurodyta:
            „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:
            < … >
            e) transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus, nepaisant to, ar tos transliacijos perduotos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.“
            17. Šios direktyvos 3 straipsnyje „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“ numatyta:
            „1. Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį savo kūrinių viešą skelbimą laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis, įskaitant savo kūrinių padarymą viešai prieinamais [prieinamų] tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku.
            2. Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti padaryti viešai prieinamus laidais ar bevielėmis ryšio priemonėmis tokiu būdu, kad visuomenės nariai galėtų juos pasiekti individualiai pasirinktoje vietoje ir pasirinktu laiku:
            < … >
            d) transliuojančiosioms organizacijoms – savo transliacijų įrašus, nepaisant to, ar tos transliacijos perduodamos laidais ar eteriu, įskaitant kabelinį ar palydovinį perdavimą.
            3. Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytos teisės nebus išnaudotos jokiu šiame straipsnyje nustatytu viešo paskelbimo ar padarymo viešai prieinamą [prieinamo] veiksmu.“
            18. Tos pačios direktyvos 5 straipsnyje patikslinami atvejai, kai valstybės narės gali numatyti atgaminimo teisės išimtis ar apribojimus.
            19. Direktyvos 2001/29 6 straipsnyje reglamentuojami „įsipareigojimai dėl techninių apsaugos priemonių“.
            20. Šios direktyvos 7 straipsnyje reglamentuojami „įsipareigojimai, susiję su informacija apie teisių valdymą“.
            21. Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje „Nuobaudos ir teisių gynimo būdai“ nurodyta:
            „1. Valstybės narės nustato atitinkamas nuobaudas ir teisių gynimo būdus, jei pažeidžiamos šioje direktyvoje nustatytos teisės ir pareigos, bei imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad tos nuobaudos ir teisių gynimo būdai būtų taikomi. Šitaip nustatytos nuobaudos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
            2. Kiekviena valstybė narė imasi priemonių, reikalingų užtikrinti, kad teisių turėtojai, kurių interesus paveikia jos teritorijoje atliekama pažeidžianti veikla, galėtų pareikšti ieškinį dėl nuostolių atlyginimo ir (arba) prašyti teismo draudimo, prireikus teises pažeidžiančios medžiagos konfiskavimo, taip pat 6 straipsnio 2 dalyje nurodytų įtaisų, gaminių ar jų sudedamųjų dalių konfiskavimo.
            3. Valstybės narės užtikrina, kad teisių turėtojai turėtų galimybes prašyti teismo draudimo tarpininkams, kurių paslaugomis tretieji asmenys naudojasi autorių teisėms ar gretutinėms teisėms pažeisti.“
            Direktyva 2004/48/EB
            22. 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/48/EB dėl intelektinės nuosavybės teisių gynimo (OL L 157, p. 45; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 32) 1 straipsnyje nustatyta, kad ši direktyva „nustato priemones, procedūras ir gynybos būdus užtikrinti intelektinės nuosavybės teisių gynimą“.
            23. Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3 dalies c punktą, ji nedaro poveikio „bet kurioms valstybių narių nacionalinėms nuostatoms, susijusioms su baudžiamosiomis procedūromis ar bausmėmis dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo“.
            Direktyva 2006/116/EB
            24. 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/116/EB dėl autorių ir tam tikrų gretutinių teisių apsaugos terminų (OL L 372, p. 12), kuria buvo kodifikuota ir panaikinta 1993 m. spalio 29 d. Tarybos direktyva 93/98/EEB dėl autorių ir gretutinių teisių apsaugos terminų suderinimo (OL L 290, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 141), 3 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
            „Transliuojančių organizacijų teisės nustoja galioti praėjus 50 metų nuo pirmojo transliacijos perdavimo nepriklausomai nuo to, ar ši transliacija perduota laidais, ar oru, įskaitant perdavimą kabeliu ir palydoviniu ryšiu.“
            Ginčo aplinkybės
            Derybos dėl Europos Tarybos konvencijos dėl transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos
            25. 2002 m. rugsėjo 11 d. Europos Taryba priėmė Rekomendaciją Rec(2002)7 dėl transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos stiprinimo (toliau – 2002 m. rekomendacija).
            26. 2008 m. vasario 20 d. sprendimu Europos Tarybos Ministrų komitetas nurodė iniciatyviniam žiniasklaidos ir naujų ryšio paslaugų komitetui įvertinti galimybę sustiprinti tokias teises. 2008 m. rugsėjo 25 d. laikinoji apžvalgos grupė dėl transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos parengė memorandumą dėl galimos tokiai apsaugai skirtos Europos Tarybos konvencijos (toliau – 2008 m. memorandumas).
            27. Prie šio memorandumo pridėtas priedas „Rengiant naują teisinį instrumentą galimų nagrinėti klausimų sąrašas“, jame nurodyta:
            „I. Įvadinės ir bendrosios nuostatos
            – Ryšys su kitomis konvencijomis ir sutartimis
            – Turimi įsipareigojimai
            – Būsimi įsipareigojimai
            – Ryšys su autorių teisių ar gretutinių teisių į transliacijas apsauga
            – Apibrėžimai
            – Sąlyčio taškai
            – Nacionalinis režimas
            II. Apsaugos turinys
            – Įrašymo teisė
            – Atgaminimo teisė
            – Retransliavimo teisė
            – Pateikimo teisė
            – Teisė viešai paskelbti
            – Platinimo teisė
            – Programų signalų apsauga prieš išleidimą
            – Apribojimai ir išimtys
            – Apsaugos taikymo trukmė
            – Įsipareigojimai dėl techninių apsaugos priemonių
            – Įsipareigojimai, susiję su informacija apie teisių valdymą
            – Teisių paisymas
            III. Baigiamosios nuostatos.“
            28. Atsižvelgęs į 2008 m. memorandumą Iniciatyvinis žiniasklaidos ir naujų ryšio paslaugų komitetas 2009 m. gegužės 27 d. nusprendė patvirtinti Transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos laikinosios patariamosios grupės įgaliojimus, o vėliau per 2009 m. spalio 20–23 d. vykusį susitikimą – tęsti šiai apsaugai skirtos Europos Tarybos konvencijos parengiamuosius darbus.
            29. Prieš sudarant minėtą grupę, 2010 m. sausio 28 ir 29 d. įvyko konsultacinio pobūdžio susitikimas, skirtas būsimiems šios grupės darbams parengti. Per šį susitikimą buvo parengta ataskaita (toliau – 2010 m. ataskaita).
            Ginčijamas sprendimas
            30. 2011 m. vasario 9 d. Komisija pateikė Tarybai rekomendaciją dėl Tarybos sprendimo leisti Komisijai vesti derybas dėl Europos Tarybos būsimos konvencijos dėl transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos.
            31. 2011 m. gruodžio 19 d. Taryba ir joje posėdžiavusių valstybių narių vyriausybių atstovai priėmė ginčijamą sprendimą, jis Komisijai buvo įteiktas 2011 m. gruodžio 21 d.
            32. Ginčijamame sprendime numatyta:
            „ < ... > Taryba ir Taryboje posėdžiavę < ... > valstybių narių vyriausybių atstovai,
            atsižvelgdami į [SESV], visų pirma į jos 218 straipsnio 3 ir 4 dalis,
            atsižvelgdami į < ... > Komisijos rekomendaciją,
            kadangi:
            1) Komisija turėtų būti įgaliota Sąjungos vardu dalyvauti derybose dėl Europos Tarybos konvencijos dėl transliuojančiųjų organizacijų teisių apsaugos Sąjungos kompetencijai priklausančiais klausimais ir kurių srityje Sąjunga priėmė taisykles;
            2) valstybės narės derybose dalyvauja savo vardu tik tiek, kiek klausimai, kylantys derybų metu, priklauso jų kompetencijai. Siekiant užtikrinti vieningą Sąjungos išorinį atstovavimą, valstybės narės ir Komisija derybų procese turėtų glaudžiai bendradarbiauti,
            PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
            1 straipsnis
            1. [Šiuo sprendimu] Komisija įgaliojama dalyvauti derybose dėl Europos Tarybos konvencijos dėl transliuojančiųjų organizacijų teisių apsaugos ir vesti šias derybas Sąjungos vardu Sąjungos kompetencijai priklausančiais klausimais, kurių atžvilgiu [dėl kurių] Sąjunga yra priėmusi taisykles, konsultuojantis su Intelektinės nuosavybės darbo grupe (Autorių teisės) (toliau – specialusis komitetas).
            2. Komisija šias derybas veda vadovaudamasi šio sprendimo priede pateiktais derybų nurodymais ir (arba) Sąjungos pozicijomis, dėl kurių konkrečiai šių derybų tikslais buvo susitarta specialiajame komitete.
            3. Jei derybų dalykas priklauso valstybių narių kompetencijai, pirmininkaujanti valstybė narė visapusiškai dalyvauja derybose ir jas veda valstybių narių vardu remdamasi bendra pozicija, dėl kurios prieš tai buvo susitarta. Jei negalima susitarti dėl bendros pozicijos, valstybės narės turi teisę kalbėti ir balsuoti dėl to klausimo savarankiškai, laikydamosi šios dalies [nepažeisdamos šio straipsnio 4 dalies].
            4. Komisija ir valstybės narės glaudžiai bendradarbiauja derybų proceso metu, siekdamos vieningo tarptautinio atstovavimo Sąjungai ir jos valstybėms narėms.
            5. Komisija ir (arba) pirmininkaujanti valstybė narė užtikrina, kad su derybomis susiję dokumentai būtų išdalyti valstybėms narėms laiku. Jos atvirai ir skaidriai praneša Tarybai ir (arba) specialiajam komitetui apie derybų rezultatus prieš kiekvieną derybų susitikimą ir po jo bei prireikus apie visus derybose galinčius iškilti sunkumus.
            2 straipsnis
            Šis sprendimas skirtas Komisijai.“
            33. Ginčijamo sprendimo priede pateikti tokie derybų nurodymai:
            „1. Komisija užtikrina, kad Europos Tarybos siūlomo transliuojančiųjų organizacijų teisių apsaugos susitarimo projekte būtų numatytos atitinkamos nuostatos, kuriomis remdamasi < ... > Sąjunga galėtų tapti jo Susitariančiąja Šalimi.
            2. Komisija veda derybas taip, kad užtikrintų, kad numatomos nuostatos būtų suderinamos su < ... > Direktyva 2006/115 < ... >, < ... > Direktyva 2006/116 < ... >, < ... > Direktyva 93/83 < ... > ir < ... > Direktyva 2001/29 < ... >, taip pat su < ... > Sąjungos ir valstybių narių įsipareigojimais, prisiimtais pagal PPO priimtą [Sutartį dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba].
            3. Šie derybų nurodymai gali būti koreguojami atsižvelgiant į derybose daromą pažangą.“
            34. Iš pareiškimo, susijusio su ginčijamo sprendimo priėmimu, matyti, kad per visą šio akto priėmimo procedūrą Komisija tvirtino, kad šioje srityje Sąjunga turi išimtinę kompetenciją, ir nepritarė Tarybos ir valstybių narių vyriausybių atstovų priimto „mišraus teisės akto“ priėmimui.
            Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
            35. Komisija Teisingumo Teismo prašo panaikinti ginčijamą sprendimą ir priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
            36. Taryba prašo ieškinį atmesti ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
            37. 2012 m. rugpjūčio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Čekijos Respublikai, Vokietijos Federacinei Respublikai, Nyderlandų Karalystei, Lenkijos Respublikai ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų, o Europos Parlamentui leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.
            Dėl ieškinio
            Dėl priimtinumo
            38. Nors formaliai Taryba, palaikoma Vokietijos Federacinės Respublikos ir Nyderlandų Karalystės, nesiremia nepriimtinumu grindžiamu prieštaravimu, vis dėlto ji prašo Teisingumo Teismo išnagrinėti, ar ieškiniui tiek, kiek jis iš dalies susijęs su valstybių narių atstovų, kaip jų vyriausybių atstovų, o ne Tarybos narių priimtu sprendimu, taikoma Teisingumo Teismo atliekama SESV 263 straipsnyje numatyta teisminė kontrolė.
            39. Šiuo atžvilgiu primintina, kad ieškinys dėl panaikinimo gali būti paduodamas dėl visų institucijų priimtų aktų, kuriais norima sukelti teisinių pasekmių, nepaisant šių aktų pobūdžio ar formos (Sprendimo Komisija / Taryba , vadinamojo „AETR“, 22/70, EU:C:1971:32, 42 punktas; Sprendimo Parlamentas / Taryba ir Komisija , C‑181/91 ir C‑248/91, EU:C:1993:271, 13 punktas ir Sprendimo Komisija / Taryba , C‑27/04, EU:C:2004:436, 44 punktas).
            40. Nagrinėjamu atveju ginčijamas sprendimas, kuris sukelia teisinių pasekmių Sąjungos ir jos valstybių narių, taip pat Sąjungos institucijų tarpusavio santykiams, buvo priimtas remiantis SESV 218 straipsnio 3 ir 4 dalimis.
            41. Be to, kadangi ginčijamame sprendime nurodyti, viena vertus, Komisijai ir, kita vertus, valstybės narėms ir Tarybai pirmininkaujančiai valstybei narei suteikti įgaliojimai derėtis, aišku, kad Taryba dalyvavo suteikdama vieną ar kitą iš šių įgaliojimų. Todėl ieškinys dėl ginčijamo sprendimo priimtinas visas.
            Dėl esmės
            42. Savo ieškinį Komisija grindžia keturiais pagrindais.
            43. Pirmasis ieškinio pagrindas grindžiamas SESV 2 straipsnio 2 dalies ir 3 straipsnio 2 dalies pažeidimu. Likę trys ieškinio pagrindai, pateikti nepaisant to, ar nagrinėjamu atveju Sąjunga turi išimtinę, ar pasidalijamąją kompetenciją, grindžiami Sąjungos įgaliojimų vesti derybas dėl tarptautinių susitarimų suteikimo tvarkos ir sąlygų pažeidimu (antrasis ieškinio pagrindas), SESV 218 straipsnio 8 dalyje numatytų Tarybos balsavimo taisyklių pažeidimu (trečiasis ieškinio pagrindas) ir neatsižvelgimu į SESV ir ESS nustatytus tikslus bei ESS 13 straipsnyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo nesilaikymu (ketvirtasis ieškinio pagrindas).
            Dėl ieškinio pirmojo pagrindo
            – Šalių argumentai
            44. Savo pirmajame ieškinio pagrinde Komisija, palaikoma Parlamento, teigia, kad, remiantis Sprendime AETR  (EU:C:1971:32) suformuota teismo praktika, kuri dabar kodifikuota SESV 3 straipsnio 2 dalyje, Sąjunga turi išimtinę išorės kompetenciją, kai bent didžioji pagrindinių įsipareigojimų dalis, kaip nagrinėjamu atveju, patenka į Sąjungos nustatytų bendrųjų taisyklių taikymo sritį.
            45. Pirma, Komisija ir Parlamentas tvirtina, kad vykstant deryboms Europos Taryboje dėl transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos bus remiamasi, be kita ko, Sąjungos acquis  šioje srityje. Detaliai išnagrinėję 2008 m. memorandumo priede nurodytus skirtingus aspektus jie nurodo priežastis, dėl kurių šios derybos gali daryti poveikį bendrosioms Sąjungos taisyklėms šioje srityje, įskaitant tai, kad vykstant šioms deryboms bus nagrinėjami ir aspektai, dėl kurių, kaip matyti iš minėto memorandumo, numatyta derėtis peržengiant šio acquis  ribas.
            46. Komisija daro išvadą, kad tuo atveju, kai laipsniškai Sąjungos teisėje įtvirtintų teisių visuma, kaip nagrinėjamu atveju, pasiekia pažengusią stadiją ir kai numatytu sudaryti tarptautiniu susitarimu siekiama konsoliduoti ar bent jau minimaliai pagerinti atitinkamų teisių turėtojų apsaugą įtraukiant tam tikrus šalutinius aspektus, kurių minėta teisė šiuo metu neapima, Sąjunga privalo turėti išimtinę kompetenciją.
            47. Antra, Komisija, šiuo klausimu palaikoma Parlamento, teigia, kad Sąjunga nustatė visumą darnių taisyklių, kurios yra daugiau nei paprasti minimalūs reikalavimai ir reglamentuoja transliuojančiųjų organizacijų gretutines teises tam, kad būtų užtikrintas tinkamas vidaus rinkos veikimas. Tai, kad toks reglamentavimas nenumato visiško suderinimo ir palieka valstybėms narėms teisę reglamentuoti tam tikrus atitinkamos srities aspektus, nedraudžia pripažinti, kad šioje srityje Sąjunga turi išimtinio pobūdžio kompetenciją.
            48. Trečia, Komisija tvirtina, kad Sąjungos teisės reglamentuojamos transliuojančiųjų organizacijų gretutinės teisės yra darnios ir subalansuotos intelektinės nuosavybės teisės normų visumos, skirtos išlaikyti Sąjungos teisės sistemos šiose srityje vientisumą, dalis. Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į glaudų ryšį, kuris egzistuoja tarp transliuojančiųjų organizacijų ir kitų intelektinės nuosavybės teisių turėtojų teisių ir veiklos, pabrėžtina, kad bet koks vieniems ar kitiems subjektams priklausančių teisių pakeitimas gali turėti įtakos Sąjungos teisės normų visumos aiškinimui ir taikymui.
            49. Taryba, kurią palaiko Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika ir Jungtinė Karalystė, teigia, kad būsima Europos Tarybos konvencija priklauso Sąjungos ir jos valstybių narių pasidalijamajai kompetencijai būtent vidaus rinkos srityje, kuri apima ir intelektinės nuosavybės apsaugą. Todėl į būsimas derybas turi būti įtraukta ir Sąjunga, ir valstybės narės; jos turi glaudžiai bendradarbiauti visose derybų stadijose tam, kad būtų užtikrintas vieningas Sąjungos atstovavimas išorėje. Būtent toks yra ginčijamo sprendimo tikslas.
            50. Taryba ir minėtos valstybės narės teigia, kad aplinkybės, jog numatomo sudaryti tarptautinio susitarimo dalis (nors ji ir didelė) priskirtina bendrųjų Sąjungos taisyklių reglamentuojamai sričiai, nepakanka tam, kad būtų padaryta išvada, jog Sąjunga turi išimtinio pobūdžio kompetenciją derėtis dėl šio susitarimo. Tokia išvada galėtų būti padaryta tik detaliai ir konkrečiai išanalizavus atitinkamų Sąjungos taisyklių pobūdį ir turinį ir tarp šių taisyklių bei numatomo sudaryti susitarimo egzistuojantį ryšį, iš kurio paaiškėtų, kad toks susitarimas gali daryti poveikį šioms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį.
            51. Šios šalys taip pat teigia, kad paskutinę SESV 3 straipsnio 2 dalies sakinio dalį reikia aiškinti atsižvelgiant į prie ESS ir SESV pridėtą Protokolą (Nr. 25) dėl kompetencijos pasidalijimo.
            52. Taryba, Nyderlandų Karalystė ir Jungtinė Karalystė taip pat nurodo, kad Lisabonos sutartį pasirašiusios šalys paskutinėje SESV 3 straipsnio 2 dalies sakinio dalyje norėjo kodifikuoti remiantis Sprendimu AETR (EU:C:1971:32) suformuotą teismo praktiką, kuri buvo patikslinta Nuomonėje 1/03 (EU:C:2006:81), ir atsisakė įtvirtinti „srities, kurios didžiąją dalį reglamentuoja Sąjungos taisyklės“ kriterijų, kurį Teisingumo Teismas pritaikė, be kita ko, savo Nuomonėje 2/91 (EU:C:1993:106) ir Sprendime Komisija / Danija (C‑467/98, EU:C:2002:625).
            53. Remdamosi šiais bendrais svarstymais Taryba, Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika ir Jungtinė Karalystė ginčija teiginį, kad nagrinėjamu atveju Sąjunga turi išimtinę išorės kompetenciją.
            54. Šiuo atžvilgiu jos pirmiausia teigia, kad būsima Europos Tarybos konvencija trimis aspektais gali peržengti egzistuojančių Sąjungos teisės aktų ribas.
            55. Pirma, šia būsima konvencija transliuojančiosioms organizacijoms gali būti suteikta išimtinė teisė, susijusi su jų viešu transliacijų paskelbimu viešai neprieinamose vietose už įėjimo mokestį, nors pagal Sąjungos teisę tokioms organizacijoms minėta išimtinė teisė nesuteikta.
            56. Antra, ja gali būti reglamentuojama signalų apsauga prieš viešai juos išleidžiant (toliau – signalai prieš išleidimą), nors Sąjungos teisėje nėra jokios šią apsaugą reglamentuojančios nuostatos. Sąjungos teisės aktais autoriams suteiktos teisės į jų kūrinius neapima transliuojančiųjų organizacijų teisių į tokius signalus.
            57. Trečia, vykstant deryboms dėl būsimos Europos Tarybos konvencijos gali būti iškeltas klausimas dėl baudžiamųjų priemonių, skirtų užtikrinti, kad būtų laikomasi aptariamų teisių, nustatymo, nors tokių priemonių bendrosios Sąjungos taisyklės neapima.
            58. Lenkijos Respublika taip pat nurodo, kad yra tikimybė, jog būsimoje konvencijoje bus pateiktas „transliuojančiosios organizacijos“ apibrėžimas, kuris, palyginti su Sąjungos teisėje įtvirtintu šios organizacijos apibrėžimu, bus platesnis ir apims transliuotojus internetu ar „simulcast“.
            59. Ji, kaip ir Jungtinė Karalystė, taip pat pabrėžia, kad šiuo metu nėra jokios Sąjungos bendrosios taisyklės, pagal kurią transliuojančioms organizacijoms būtų suteikta išimtinė retransliavimo laidais teisė.
            60. Taryba, Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika ir Jungtinė Karalystė taip pat nurodo, kad pripažinus, jog Sąjunga turi išimtinę išorės kompetenciją, nepaisant to, jog ji nėra nustačiusi bendrųjų taisyklių, remiantis tuo, kad atitinkamu tarptautiniu susitarimu būtų tik minimaliai išplėstos taisyklės, kurios Sąjungos lygmeniu buvo įtvirtintos laipsniškai, būtų neteisėtai išplėsta SESV 3 straipsnio 2 dalies taikymo sritis ir pažeistas suteikimo principas.
            61. Antra, Taryba, Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika ir Jungtinė Karalystė teigia, kad, kiek tai susiję su transliuojančiosiomis organizacijomis, Sąjungos teisėje atliktas tik minimalus, fragmentiškas ir pagalbinis, palyginti su kitų intelektinės nuosavybės teisių apsauga, suderinimas.
            62. Trečia, Taryba, Lenkijos Respublika ir Jungtinė Karalystė teigia, kad vertinant, ar konkrečiu atveju aptariamoje srityje yra nustatytos Sąjungos bendrosios taisyklės, autorių teisėms ir gretutinėms teisėms, kurios neapima transliuojančiosioms organizacijoms suteiktų šio pobūdžio teisių, skirti Sąjungos teisės aktai neturi jokios reikšmės. Šiuo atžvilgiu jos pabrėžia esminį skirtumą, kuris istoriniu požiūriu ir, kiek tai susiję su apsaugos pobūdžiu ir dalyku, egzistuoja tarp autorių teisių ir tokių organizacijų teisių.
            63. Šiomis sąlygomis tokioms organizacijoms suteiktos apsaugos sustiprinimas negali daryti poveikio kitų intelektinės nuosavybės teisių turėtojų apsaugos bendrai pusiausvyrai ar šių kitų turėtojų naudojimuisi tokiomis teisėmis.
            – Teisingumo Teismo vertinimas
            64. Pirmasis ieškinio pagrindas iš esmės grindžiamas SESV 3 straipsnio 2 dalies pažeidimu.
            65. Pirmiausia reikia nurodyti, kad iš įvairių šioje teisės nuostatoje numatytų Sąjungos išimtinės išorės kompetencijos atvejų nagrinėjamu atveju svarbus tik šios nuostatos paskutinėje sakinio dalyje numatytas atvejis, apimantis situaciją, kai tarptautinio susitarimo sudarymas „gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį“.
            66. Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad minėtoje paskutinėje sakinio dalyje vartojami terminai atitinka terminus, kuriuos Sprendimo AETR  (EU:C:1971:32) 22 punkte Teisingumo Teismas vartojo apibrėždamas tarptautinių įsipareigojimų, kuriuos valstybėms narėms draudžiama prisiimti veikiant ne per Sąjungos institucijas, kai Sutarties tikslams įgyvendinti buvo priimtos Sąjungos bendrosios taisyklės, pobūdį.
            67. Todėl šiuos terminus reikia aiškinti atsižvelgiant į patikslinimus, kuriuos Teisingumo Teismas dėl jų pateikė Sprendime AETR  (EU:C:1971:32) ir remiantis šiuo sprendimu suformuotoje praktikoje.
            68. Remiantis Teisingumo Teismo praktika, yra pavojus, jog tarptautiniais įsipareigojimais bus pažeistos Sąjungos bendrosios taisyklės ar pakeista jų taikymo sritis, kuris pateisintų Sąjungos išimtinę išorės kompetenciją, jeigu tokie įsipareigojimai susiję su minėtų taisyklių taikymo sritimi (šiuo klausimu žr. Sprendimo AETR , EU:C:1971:32, 30 punktą ir Sprendimo Komisija / Danija , EU:C:2002:625, 82 punktą).
            69. Tokiam pavojui konstatuoti nebūtina, kad sritis, kurioje prisiimami tarptautiniai įsipareigojimai, visiškai sutaptų su Sąjungos teisės aktų reglamentuojama sritimi (šiuo klausimu žr. Nuomonės 1/03, EU:C:2006:81, 126 punktą).
            70. Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad tokie įsipareigojimai gali daryti poveikį Sąjungos bendrųjų taisyklių taikymo sričiai ar ją pakeisti ir tuo atveju, kai jie prisiimami srityje, kurios didžioji dalis yra reglamentuojama šių taisyklių (Nuomonės 2/91, EU:C:1993:106, 25 punktas; Sprendimo Komisija / Danija , EU:C:2002:625, 82 punktas ir Nuomonės 1/03, EU:C:2006:81, 120 ir 126 punktai).
            71. Be to, valstybės narės negali prisiimti tokių įsipareigojimų ne per Sąjungos institucijas, net jeigu tarp tokių įsipareigojimų ir Sąjungos bendrųjų taisyklių nėra galimo prieštaravimo (šiuo klausimu žr. Nuomonės 2/91, EU:C:1993:106, 25 ir 26 punktus bei Sprendimo Komisija / Danija , EU:C:2002:625, 82 punktą).
            72. Pateiktos analizės nepaneigia Tarybos, Nyderlandų Karalystės ir Jungtinės Karalystės argumentai, grindžiami nuo Lisabonos sutarties įsigaliojimo tariamai siauresne tapusia Sąjungos išimtinės išorės kompetencijos koncepcija.
            73. Iš tiesų Protokolas (Nr. 25) dėl kompetencijos pasidalijimo, kuriuo grindžiami šie argumentai ir kurio vieninteliame straipsnyje numatyta, kad, „kai Sąjunga imasi veiksmų tam tikroje srityje, jos kompetencija apima tik tuos aspektus, kurie reglamentuojami atitinkamu Sąjungos teisės aktu, bet neapima visos srities“, kaip matyti iš jo formuluotės, susijęs tik su SESV 2 straipsnio 2 dalimi, o ne šios sutarties 3 straipsnio 2 dalimi. Taigi, jis skirtas patikslinti Sąjungos turimos pasidalijamosios su valstybėmis narėmis kompetencijos, kuri jai suteikta sutartimis, apimtį, o ne apriboti Sąjungos išimtinės išorės kompetencijos apimtį SESV 3 straipsnio 2 dalyje numatytais atvejais, atsižvelgiant į tai, kaip ji aiškinta nurodytoje Teisingumo Teismo praktikoje.
            74. Šiame kontekste reikia priminti, kad Sąjunga turi tik suteiktą kompetenciją, todėl kompetencijos, kuri, be to, yra išimtinio pobūdžio, buvimas turi būti pagrįstas išvadomis, padarytomis konkrečiai išanalizavus santykį, egzistuojantį tarp numatyto sudaryti tarptautinio susitarimo ir galiojančios Sąjungos teisės, iš kurio matyti, kad toks susitarimas gali daryti poveikį Sąjungos bendrosioms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį (šiuo klausimu žr. Nuomonės 1/03, EU:C:2006:81, 124 punktą).
            75. Remiantis ESS 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintu suteikimo principu, atitinkama šalis atliekant šią analizę turi pateikti įrodymų, kurie patvirtintų Sąjungos išorės kompetencijos išimtinį pobūdį, kuriuo tokia šalis ketina remtis.
            76. Šiuo atveju pirmiausia pabrėžtina, kad ginčijamame sprendime nėra jokio patikslinimo dėl su būsima Europos Tarybos konvencija dėl transliuojančiųjų organizacijų teisių apsaugos susijusių derybų turinio. Jame nenurodyti ir tokių derybų aspektai, kurie pagal to sprendimo 1 straipsnio 1 dalį priskirti Sąjungos kompetencijai, o pagal 1 straipsnio 3 dalį – valstybių narių kompetencijai.
            77. Šiomis aplinkybėmis, kiek tai susiję su numatytų vesti derybų turiniu, atliekant šią analizę reikia atsižvelgti į 2002 m. rekomendaciją, 2008 m. memorandumą ir 2010 m. ataskaitą, kuriuos, grįsdama savo pirmąjį ieškinio pagrindą, prie bylos medžiagos pridėjo Komisija ir kurių atžvilgiu nė viena iš bylos šalių neginčijo, kad juose pateikta aptariamais klausimais svarbi naujausia informacija.
            78. Kiek tai susiję su nagrinėjamu atveju aktualia sritimi, reikia pabrėžti, kad iš šių Europos Tarybos dokumentų matyti, jog aptariamos derybos skirtos priimti konvenciją dėl transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos.
            79. Kaip matyti iš direktyvų 93/83, 2001/29, 2004/48, 2006/115 ir 2006/116, Sąjungos teisėje šios teisės suderintos teisės aktais, kuriais, be kita ko, siekiama užtikrinti tinkamą vidaus rinkos veikimą ir kuriais, įtraukus tam tikrus su technologijų iššūkiais, nauja skaitmenine aplinka ir tolesniu informacinės visuomenės kūrimu susijusius aspektus, sukurta aukšto lygio vienodos transliuojančiųjų organizacijų apsaugos sistema, skirta šių organizacijų transliacijoms.
            80. Iš to matyti, kad šių organizacijų gretutinių teisių apsauga, kuri yra Europos Taryboje vykstančių derybų objektas, turi būti suprantama kaip svarbi sritis atliekant šią analizę.
            81. Tai, kad šis suderintas teisinis reglamentavimas nustatytas pasinaudojus skirtingais teisės instrumentais, kurie reglamentuoja ir kitas su intelektine nuosavybe susijusias teises, negali paneigti šios pozicijos pagrįstumo.
            82. Pavojaus, kad tarptautiniai įsipareigojimai darys poveikį Sąjungos bendrosioms taisyklėms ar pakeis jų taikymo sritį, buvimo vertinimas negali priklausyti nuo dirbtinio atskyrimo, kuris grindžiamas tuo, ar tokios taisyklės įtvirtintos viename ir tame pačiame Sąjungos teisės akte, ar ne.
            83. Taip Teisingumo Teismas Sprendimo Komisija / Prancūzija (C‑239/03, EU:C:2004:598) 27 ir 29 punktuose nurodė, kad vandenų apsauga nuo taršos, kuri buvo byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas, nagrinėto tarptautinio susitarimo objektas, yra „sritis“, nepaisant to, kad svarbus Sąjungos reglamentavimas nustatytas skirtingais teisės aktais.
            84. Taip apibrėžus aptariamą sritį pabrėžtina, kad, kaip matyti iš atskirų 2008 m. memorandumo teksto dalių, būtent jo 49, 52, 57 ir 78 punktų, atitinkama Europos Tarybos konvencija turėtų būti grindžiama Sąjungos acquis , kuriame iš esmės įtvirtinta materialinė intelektinės nuosavybės teisė, be kita ko, susijusi su transliuojančiosiomis organizacijomis.
            85. Kaip pripažįsta Taryba ir ją palaikančios valstybės narės, didelę dalį numatomų vesti derybų aspektų, nurodytų 2008 m. memorandumo priede pateiktame sąraše, iš tiesų apima Sąjungos bendrosios taisyklės.
            86. Pirma, dėl šio sąrašo I dalyje nurodytų aspektų Lenkijos Respublika teigia, kad iš tikrųjų aptariamoje būsimoje konvencijoje „transliuojančiosios organizacijos“ sąvoka galėtų būti apibrėžta plačiąja prasme, siekiant įtraukti ir transliuotojus internetu ar „simulcast“.
            87. Vis dėlto, nepaisant to, ar atsiradus naujoms skaitmeninėms technologijoms nuoroda į perduotas transliacijas pasinaudojant laidais ar jų nenaudojant, pateikta Direktyvos 2001/29 2 straipsnyje ir 3 straipsnio 2 dalies d punkte, Direktyvos 2006/115 7 straipsnio 2 dalyje ir 9 straipsnio 1 dalies d punkte ir Direktyvos 2006/116 3 straipsnio 4 dalyje, gali reikšti, kad į Sąjungos bendrųjų taisyklių nagrinėjamoje srityje taikymo sritį patenka ir tokie transliuotojai, bet kuriuo atveju negalima paneigti, kad, kaip teigia Komisija, derybos, kuriomis tokius transliuotojus būtų siekiama kokiu nors būdu įtraukti į Europos Tarybos būsimos konvencijos taikymo sritį, pavyzdžiui, įtvirtinant šioje konvencijoje „technologijų požiūriu neutralų“ „transliuojančiosios organizacijos“ apibrėžimą, kaip pasiūlyta 2010 m. ataskaitos 13 punkte, turėtų horizontalų poveikį visų su tokių organizacijų gretutinių teisių apsauga susijusių Sąjungos bendrųjų taisyklių taikymo sričiai.
            88. Antra, kiek tai susiję su 2008 m. memorandumo priede pateikto sąrašo II dalyje nurodytais aspektais, pabrėžtina, kad šalys neginčija, jog su įrašymo teise, atgaminimo teise, teise viešai paskelbti, platinimo teise, šių teisių apribojimais ir išimtimis, tokių teisių apsaugos taikymo trukme, įsipareigojimais dėl techninių priemonių ir įsipareigojimais, susijusiais su informacija apie teisių valdymą, susiję aspektai patenka į Sąjungos bendrųjų taisyklių taikymo sritį, o derybos dėl šių aspektų galės daryti poveikį tokių bendrųjų taisyklių taikymo sričiai ar ją pakeisti.
            89. Tačiau šalys nesutaria dėl keturių minėtoje II dalyje nurodytų aspektų, būtent dėl retransliavimo teisės, teisės viešai paskelbti, programų signalų apsaugos prieš išleidimą ir transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių gynimo.
            90. Pirma, kiek tai susiję su retransliavimo teise, Lenkijos Respublika ir Jungtinė Karalystė teigia, kad Sąjungos teise atliktas tik minimalus suderinimas tiek, kiek pagal Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 3 dalį reglamentuojamas retransliavimas bevielio ryšio priemonėmis. Tačiau vykstant aptariamoms deryboms gali būti susitarta transliuojančiosioms organizacijoms suteikti išimtinę retransliavimo teisę ir laidais, ir, be kita ko, internetu.
            91. Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 3 dalis nesusijusi su atveju, kuris nurodytas Nuomonės 2/91 (EU:C:1993:106) 18 ir 21 punktuose, kai Teisingumo Teismas nepripažino Sąjungos išimtinės kompetencijos dėl tiek Sąjungos teisės, tiek konkrečios tarptautinės konvencijos nuostatose įtvirtintų minimalių reikalavimų pobūdžio. Iš tiesų šia teisės nuostata Sąjungos teisėje retransliavimo teisei suteikiama tiksli materialinė taikymo sritis nurodant, kad ji apsiriboja retransliavimu bevielio ryšio priemonėmis.
            92. Todėl, kaip nurodo Komisija, Europos Taryboje vykstančiomis derybomis, per kurias, kaip nurodyta 2008 m. memorandumo 54 punkte, siekiama išplėsti šią teisę ir taikyti ją retransliavimui laidais ar internetu, gali būti pakeista Sąjungos bendrųjų taisyklių retransliavimo teisės srityje taikymo sritis.
            93. Be to, kaip pabrėžia ir Komisija, transliuojančiųjų organizacijų teisė retransliuoti laidais iš dalies jau reglamentuojama Sąjungos bendrosiomis taisyklėmis dėl įvairių su šių organizacijų intelektine nuosavybe susijusių teisių, kurios reglamentuojamos Sąjungos teise, tarpusavio sąveikos. Kaip Teisingumo Teismas nurodė Sprendime ITV Broadcasting (C‑607/11, EU:C:2013:147), išimtinė teisė viešai paskelbti kūrinį, kurią antžeminės televizijos transliuotojai pagal Direktyvos 2001/29 3 straipsnio 1 dalį turi į autorių teisių saugomas savo transliacijas, apima išimtinę teisę leisti arba uždrausti kitai organizacijai retransliuoti tokius kūrinius internetu.
            94. Antra, dėl teisės viešai paskelbti pažymėtina, kad Taryba ir kelios ją palaikančios valstybės narės teigia, jog aptariamose derybose gali būti keliami Sąjungos acquis  ribas peržengiantys klausimai ir, priešingai Direktyvos 2006/115 8 straipsnio 3 daliai, šios teisės taikymo sritis gali būti išplėsta ir už viešai prieinamų vietų ribų, sumokėjus įėjimo mokestį.
            95. Vis dėlto šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad, kaip teigia Komisija, nei 2008 m. memorandume, nei 2010 m. ataskaitoje nėra tokios informacijos ir kad Taryba ir įstojusios į bylą šalys savo ruožtu nepateikė jokio jų teiginius patvirtinančio įrodymo.
            96. Atvirkščiai, kaip matyti iš 2002 m. rekomendacijos, būtent iš jos priedo skyriaus „Suteiktinos teisės“ f punkto ir jos motyvų santraukos 24 punkto, teisė viešai paskelbti paremta teise, numatyta Romos konvencijos 13 straipsnio d punkte, kur nurodyta, kad ši teisė suteikiama viešai prieinamose vietose už įėjimo mokestį.
            97. Trečia, dėl programų signalų apsaugos prieš išleidimą pabrėžtina, kad Taryba ir kelios ją palaikančios valstybės narės iš tiesų teisingai nurodo, kad pagal galiojančią Sąjungos teisę transliuojančiosios organizacijos neturi šiuos signalus apimančios apsaugos, o iš 2008 m. memorandumo 41–43 ir 54 punktų ir 2010 m. ataskaitos 14 punkto matyti, kad per aptariamas derybas gali būti nuspręsta suteikti tokią apsaugą dėl šių signalų pažeidžiamumo juos pasisavinus arba eksploatuojant negavus tam leidimo.
            98. Vis dėlto vienu iš sprendimų, kurį nurodo Komisija ir kuris, kaip matyti iš 2008 m. memorandumo 43 punkto, nurodytas kaip vertas dėmesio, būtent išplėsti „transliacijų“ sąvoką taip, kad ji apimtų ir signalus prieš išleidimą ir taip jie patektų į transliuojančiosioms organizacijoms suteiktų įvairių teisių apsaugos taikymo sritį, nepaneigiamai gali būti horizontaliai pakeista Sąjungos bendrųjų taisyklių aptariamoje srityje taikymo sritis.
            99. Kiek tai susiję su kitais Teisingumo Teismui nurodytais galimais sprendimais, kaip antai signalų prieš išleidimą teisinės apsaugos sui generis  nustatymu ar techninių priemonių apsaugai skirtų nuostatų taikymu tokiems signalams, reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į tai, jog tokie sprendimai neminimi 2008 m. memorandume ir 2010 m. ataskaitoje, ir į tai, kad Taryba ir įstojusios į bylą valstybės narės nepateikė jokio jų teiginius patvirtinančio įrodymo, tokie sprendimai šioje stadijoje atrodo hipotetiniai, taigi į juos negali būti atsižvelgta nustatant, ar nagrinėjamu atveju Sąjunga turi išimtinę, ar pasidalijamąją kompetenciją.
            100. Ketvirta, kiek tai susiję su transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių gynimu, pabrėžtina, kad Taryba ir kelios ją palaikančios valstybės narės, nors ir neginčija, kad šių teisių pažeidimo atveju taikomos nuobaudos ir teisių gynimo būdai Sąjungos teisėje reglamentuojami Direktyvos 2001/29 8 straipsniu ir Direktyvoje 2004/48 įtvirtintų bendrųjų taisyklių visuma, vis dėlto teigia, kad per aptariamas derybas, priešingai tam, kas įtvirtinta Sąjungos teisės aktuose, susitariančiosioms šalims gali būti nustatyta pareiga numatyti baudžiamąsias sankcijas tokio pažeidimo atveju.
            101. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad, kaip teigia Komisija, nei 2008 m. memorandume, nei 2010 m. ataskaitoje nėra tokios informacijos, o pirmesniame šio sprendimo punkte nurodyti teiginiai nebuvo patvirtinti jokiu įrodymu, susijusiu su derybomis, kurios vyks Europos Taryboje.
            102. Iš pateiktos analizės matyti, kad derybų, skirtų patvirtinti Europos Tarybos konvenciją dėl transliuojančiųjų organizacijų gretutinių teisių apsaugos, turinys, kuris apibrėžtas 2002 m. rekomendacijoje, 2008 m. memorandume ir 2010 m. ataskaitoje, priklauso sričiai, kuriai didžiąja dalimi taikomos Sąjungos bendrosios taisyklės, ir kad šios derybos gali daryti poveikį Sąjungos bendrosioms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį. Taigi, šios derybos priskirtinos prie Sąjungos išimtinės kompetencijos.
            103. Iš to matyti, kad ginčijamas sprendimas priimtas pažeidžiant SESV 3 straipsnio 2 dalį.
            Dėl ieškinio antrojo–ketvirtojo pagrindų
            104. Kadangi pirmasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas, reikia panaikinti ginčijamą sprendimą, o kitų pagrindų, kuriuos nurodė Komisija grįsdama savo ieškinį, nagrinėti nereikia.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            105. Pagal Teisingumo Teismo Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Tarybos, o ši pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti. Remiantis Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalimi, kurioje numatyta, kad į bylą įstojusios valstybės narės ir institucijos padengia savo išlaidas, Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika, Jungtinė Karalystė ir Parlamentas padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
            1. Panaikinti 2011 m. gruodžio 19 d. Tarybos ir Taryboje posėdžiavusių valstybių narių vyriausybių atstovų sprendimą dėl Europos Sąjungos bei jos valstybių narių dalyvavimo derybose dėl Europos Tarybos konvencijos dėl transliuojančiųjų organizacijų teisių apsaugos.
            2. Priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
            3. Čekijos Respublika, Vokietijos Federacinė Respublika, Nyderlandų Karalystė, Lenkijos Respublika, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė ir Europos Parlamentas padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2016 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Evonik Degussa GmbH ir AlzChem AG prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Konkurencija – EB 81 straipsnis – Karteliai – Kalcio karbido miltelių ir granulių, taip pat magnio granulių rinkos didelėje Europos ekonominės erdvės dalyje – Kainų nustatymas, rinkų pasidalijimas ir keitimasis informacija – Patronuojančiosios bendrovės atsakomybė už jos dukterinių bendrovių padarytus konkurencijos taisyklių pažeidimus – Patronuojančiosios bendrovės daroma lemiama įtaka – Paneigiama prezumpcija 100 % kapitalo turėjimo atveju – Šios prezumpcijos paneigimo sąlyga – Reikalavimo atlikti skubų tyrimą nevykdymas.#Byla C-155/14 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. birželio 16 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Konkurencija — EB 81 straipsnis — Karteliai — Kalcio karbido miltelių ir granulių, taip pat magnio granulių rinkos didelėje Europos ekonominės erdvės dalyje — Kainų nustatymas, rinkų pasidalijimas ir keitimasis informacija — Patronuojančiosios bendrovės atsakomybė už jos patronuojamųjų bendrovių padarytus konkurencijos taisyklių pažeidimus — Patronuojančiosios bendrovės daroma lemiama įtaka — Paneigiama prezumpcija 100 % kapitalo valdymo atveju — Šios prezumpcijos paneigimo sąlyga — Reikalavimo atlikti skubų tyrimą nevykdymas“
      Byloje C‑155/14 P
      dėl 2014 m. balandžio 3 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Evonik Degussa GmbH, įsteigta Esene (Vokietija),

         AlzChem AG, buvusi AlzChem Trostberg GmbH, įsteigta Trostberge (Vokietija),
      atstovaujamos Rechtsanwälte C. Steinle ir I. Bodenstein,
      apeliantės,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:

         Europos Komisijai, atstovaujamai G. Meessen ir R. Sauer, padedamų Rechtsanwalt A. Böhlke,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro penktosios kolegijos pirmininko pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai D. Šváby (pranešėjas), A. Rosas, E. Juhász ir C. Vajda,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė L. Carrasco Marco, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. birželio 4 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2015 m. rugsėjo 3 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniu skundu Evonik Degussa GmbH (toliau – Degussa) ir AlzChem AG, buvusi AlzChem Trostberg GmbH, prašo panaikinti 2014 m. sausio 23 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Evonik Degussa ir AlzChem / Komisija (T‑391/09, nepaskelbtas Rink., toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2014:22); juo šis teismas iš dalies atmetė jų ieškinį, kuriuo prašoma panaikinti 2009 m. liepos 22 d. Komisijos sprendimą C(2009) 5791 final dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/39.396 – Kalcio karbido ir magnio reagentai, skirti plieno ir dujų pramonei) (toliau – ginčijamas sprendimas), kiek tas sprendimas su jomis susijęs, o jei šis reikalavimas nebūtų patenkintas – pakeisti minėtą sprendimą, pirma, panaikinant ar sumažinant joms skirtą baudą ir, antra, nusprendžiant, kad visą baudą solidariai su jomis turi sumokėti SKW Stahl-Metallurgie GmbH (toliau – SKW).

         Teisinis pagrindas

               2

               2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnyje numatyta baudų, kurias Europos Komisija gali skirti pagal EB 81 ir 82 straipsnius, sistema.

         Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas

               3

               Skundžiamo sprendimo 1–4 punktuose reikšmingos ginčo aplinkybės išdėstytos taip:

                        „1.

                        [Ginčijamame sprendime] [Komisija] pripažino, kad pagrindiniai plieno bei dujų pramonei skirto kalcio karbido ir magnio tiekėjai pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir Europos ekonominės erdvės susitarimo (EEE) 53 straipsnį, laikotarpiu nuo 2004 m. balandžio 7 d. iki 2007 m. sausio 16 d. dalyvaudami darant vieną tęstinį pažeidimą. Šį pažeidimą sudarė rinkų pasidalijimas, kvotų nustatymas, klientų pasidalijimas, kainų nustatymas ir keitimasis jautria komercine informacija apie kainas, klientus ir pardavimų EEE, išskyrus Airiją, Ispaniją, Portugaliją ir Jungtinę Karalystę, apimtis.

                        2.

                        Procedūra buvo pradėta gavus Akzo Nobel NV prašymą atleisti nuo baudos pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3, toliau – Pranešimas dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo).

                        3.

                        [Ginčijamo] sprendimo 1 straipsnio f punkte Komisija konstatavo, kad [apeliantės] Degussa ir AlzChem Hart GmbH (vėliau AlzChem Trostberg GmbH, paskui [AlzChem]) dalyvavo darant pažeidimą nuo 2004 m. balandžio 22 d. iki rugpjūčio 30 d. Iš [ginčijamo] sprendimo 226 ir 227 konstatuojamųjų dalių matyti, kad šios dvi bendrovės buvo pripažintos atsakingomis už ginčijamą pažeidimą, nes jį darant tiesiogiai dalyvavo SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG (2005 m. pavadinimas pakeistas į [SKW]) darbuotojai. Remiantis [ginčijamo] sprendimo 227, 228 ir 235 konstatuojamosiomis dalimis, pirmą dalyvavimo ginčijamame kartelyje laikotarpio dalį SKW buvo dukterinė [patronuojamoji] bendrovė, kurios 100 % kapitalo priklausė [apeliantėms].

                        4.

                        [Ginčijamo] sprendimo 2 straipsniu Komisija [apeliantėms] dėl dalyvavimo darant ginčijamą pažeidimą skyrė, pirma, 1,04 mln. EUR baudą, jas pripažindama solidariai su SKW atsakingomis už šios baudos sumokėjimą [2 straipsnio g punktas], ir, antra, 3,64 mln. EUR baudą, už kurios sumokėjimą jos buvo pripažintos solidariai atsakingomis [2 straipsnio h punktas].“

               4

               Dėl laikotarpio nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. iki 2007 m. sausio 16 d., per kurį visas SKW kapitalas priklausė ne AlzChem ir Degussa, o SKW Stahl-Metallurgie Holding (toliau – SKW Holding) ir Arques Industrie AG (dabar Gigaset AG), Komisija konstatavo, kad SKW, SKW Holding ir Gigaset dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą ir (arba) turi būti pripažintos už jį atsakingomis. Ginčijamo sprendimo, iš dalies pakeisto Sprendimu Gigaset / Komisija (T‑395/09, EU:T:2014:23), 2 straipsnio f punkte ji skyrė SKW ir SKW Holding solidariai mokėtiną 13300000 EUR baudą, kurios dalis, t. y. 12300000 EUR, buvo skirta ir Gigaset, kuri pripažinta solidariai atsakinga už šios sumos sumokėjimą.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               5

               2009 m. spalio 5 d. apeliantės Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateikė ieškinį, juo prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su jomis susijęs, o jei šis prašymas nebūtų patenkintas, pirma, sumažinti joms to sprendimo 2 straipsnio g ir h punktuose skirtas baudas ir, antra, pripažinti, kad solidariai su jomis už visas šias baudas atsakinga ir SKW.

               6

               Savo ieškinį apeliantės grindė argumentais, kurie nebuvo suskirstyti į pagrindus ir kuriuos Bendrasis Teismas suprato kaip susijusius su, pirma, tuo, kad jos pačios buvo pripažintos atsakingomis už pažeidimą, padarytą jų patronuojamosios bendrovės SKW, antra, joms skirtų baudų dydžiu, trečia, solidaria SKW atsakomybe už šių baudų sumokėjimą ir, ketvirta, ginčijamo sprendimo prieštaravimu 2011 m. kovo 3 d. Sprendimui Siemens ir VA Tech Transmission & Distribution / Komisija (T‑122/07–T‑124/07, EU:T:2011:70); pastarasis kaltinimas buvo nurodytas pateikiant prašymą surengti procedūrą ir per posėdį.

               7

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas iš dalies patenkino šį ieškinį. To sprendimo rezoliucinė dalis suformuluota taip:

                        „1.

                        Panaikinti [ginčijamo] sprendimo 2 straipsnio g ir h punktus tiek, kiek jie susiję su [Degussa] ir [AlzChem], pažymint, kad šis panaikinimas neturi įtakos nė vienos iš dviejų bendrovių atleidimui nuo joms solidariai už to paties sprendimo 1 straipsnio f punkte konstatuotą pažeidimą paskirtos baudos sumokėjimo [SKW] atžvilgiu ir nuo šiai bendrovei paskirtos baudos pagal to paties sprendimo 2 straipsnio g punktą.

                        2.

                        Už [Degussa] ir AlzChem priskirtą pažeidimą, konstatuotą [ginčijamo] sprendimo 1 straipsnio f punkte, skiriamos tokios baudos:

                                 —

                                 [Degussa] ir AlzChem solidariai: 2,49 mln. EUR, pažymint, kad [Degussa] ir AlzChem bus laikomos sumokėjusios tą šios baudos dalį, kurią [SKW] sumokės mokėdama baudą, kuri jai skirta to paties sprendimo 2 straipsnio f ir g punktuose,

                                 —

                                 [Degussa], vienai atsakingai už šios baudos sumokėjimą: 1,24 mln. EUR.

                        3.

                        Atmesti likusią ieškinio dalį.

                        4.

                        [Degussa] ir AlzChem padengia du trečdalius savo bylinėjimosi išlaidų ir du trečdalius [Komisijos] bylinėjimosi išlaidų. Komisija padengia trečdalį savo ir trečdalį [Degussa] ir AlzChem patirtų bylinėjimosi išlaidų.“

               8

               Iš skundžiamo sprendimo matyti, kad bendrovėms, sudariusioms kontroliuojančiajai bendrovei Degussa priklausantį ekonominį vienetą, dėl to, kad SKW dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą laikotarpiu nuo 2004 m. balandžio 22 d. iki 2004 m. rugpjūčio 30 d., skirtos tokios baudos:

                        —

                        SKW: 1,04 mln. EUR pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g punktą,

                        —

                        [Degussa] ir AlzChem solidariai: 2,49 mln. EUR, pažymint, kad Bendrasis Teismas nurodė, jog šios dvi bendrovės bus laikomos sumokėjusiomis tą šios baudos dalį, kurią SKW sumokės mokėdama baudas, kurios jai skirtos ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f ir g punktuose už atitinkamus laikotarpius nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. iki 2007 m. sausio 16 d. ir nuo 2004 m. balandžio 22 d. iki 2004 m. rugpjūčio 30 d., ir

                        —

                           Degussa: 1,24 mln. EUR.

         Apeliacinės bylos šalių reikalavimai

               9

                  Degussa ir AlzChem Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti visą skundžiamą sprendimą, kiek jis su jomis susijęs, ir panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su jomis susijęs,

                        —

                        nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g ir h punktuose joms skirtas baudas,

                        —

                        nepatenkinus ir šio reikalavimo, pakeisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g ir h punktus, pripažįstant SKW solidariai atsakinga už visų joms skirtų baudų sumokėjimą,

                        —

                        jei ir šis reikalavimas nebūtų patenkintas, panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               10

               Komisija Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti apeliacinį skundą ir

                        —

                        priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               11

               Grįsdamos apeliacinį skundą apeliantės nurodo penkis pagrindus.

               12

               Pirmasis pagrindas siejamas su EB 81 straipsnio, asmeninės atsakomybės principo, nekaltumo prezumpcijos ir atsakomybės dėl kaltės principo pažeidimu. Antrajame pagrinde jos teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė jų teisę būti išklausytoms ir SESV 296 straipsnį, nes atsisakė pagrįstu pripažinti jų argumentą, kad ginčijamas sprendimas prieštarauja 2011 m. kovo 3 d. Sprendimui Siemens ir VA Tech Transmission & Distribution / Komisija (T‑122/07–T‑124/07, EU:T:2011:70). Trečiasis pagrindas susijęs su tuo, kad Bendrasis Teismas pažeidė pareigą motyvuoti ir vienodo požiūrio principą. Ketvirtajame subsidiariai pateiktame pagrinde jos tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė teisinio saugumo principą, principą nulla poena sine lege certa ir pareigą motyvuoti. Galiausiai penktasis, taip pat subsidiariai pateiktas pagrindas siejamas su EB 81 straipsnio, jų teisės būti išklausytoms ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio pažeidimu.

               13

               Posėdyje, per kurį buvo išklausytos šalių kalbos, apeliantės atsisakė savo antrojo pagrindo.

         Dėl pirmojo pagrindo, siejamo su EB 81 straipsnio, asmeninės atsakomybės principo, nekaltumo prezumpcijos ir atsakomybės dėl kaltės principo pažeidimu

      Šalių argumentai

               14

               Pirmajame pagrinde, pateiktame dėl skundžiamo sprendimo 70–119 punktų, apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis pažeidė EB 81 straipsnį, taip pat asmeninės atsakomybės, nekaltumo prezumpcijos ir atsakomybės dėl kaltės principus, kai taikė per didelius reikalavimus, siekdamas paneigti prezumpciją, kad jos darė faktinę lemiamą įtaką SKW, ir dėl šios priežasties nepaisė paneigiamo šios prezumpcijos pobūdžio.

               15

               Pirma, jos ginčija skundžiamo sprendimo 102–107 punktuose pateiktą Bendrojo Teismo atsisakymą pripažinti šios prezumpcijos paneigimą, nors teigė, kad SKW dalyvavo ginčijamame kartelyje akivaizdžiai nesilaikydama nurodymų, kuriuos jos aiškiai davė vieninteliam SKW vadovui ir kurie minimi skundžiamo sprendimo 91 ir 102 punktuose, nesudaryti susitarimų su konkurentais dėl liejinio su pašalinta siera produktų. Anot apeliančių, šios aplinkybės rodo, kad SKW nebuvo daroma faktinė lemiama įtaka.

               16

               Jos taip pat kritikuoja Bendrąjį Teismą dėl to, kad šis priėjo prie išvados, jog neturi reikšmės skundžiamo sprendimo 107 punkte paminėtas SKW komercijos direktoriaus faktinių aplinkybių laikotarpio pareiškimas, kad AlzChem direktorius neturėjo priemonių užtikrinti šių nurodymų laikymąsi. Vis dėlto šis pareiškimas yra įrodymas, kad šių nurodymų autorius nedarė faktinės lemiamos įtakos jų adresatui.

               17

               Be to, apeliantės teigia, kad siekiant priskirti atsakomybę už EB 81 straipsnio pažeidimą lemiamą reikšmę turi ne tik galimybė daryti lemiamą įtaką, bet ir faktinis jos darymas; tai patvirtinta 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija (T‑112/05, EU:T:2007:381) 62 punkte. Daug kartų, visų pirma kiek tai susiję su SKW apyvarta, nurodyta skundžiamo sprendimo 108–113 punktuose, Bendrasis Teismas rėmėsi tik hipotetine įtaka, grindžiama spekuliatyviais įrodymais, ir nenustatė, kad apeliantės faktiškai darė tokią lemiamą įtaką šiai bendrovei.

               18

               Apeliantės Bendrąjį Teismą taip pat kaltina tuo, kad šis, remdamasis vertinimu, susijusiu su padėtimi iki pažeidimo laikotarpio, padarė išvadą dėl šio laikotarpio, nors jos teigė niekada nedariusios lemiamos įtakos. Be to, jos priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad šis tik vertino jų ir SKW tarpusavio ryšius atsižvelgdamas į turimų akcijų ir vadovų pasiskirstymą, tačiau konkrečiai nenagrinėjo, ar jos darė faktinę lemiamą įtaką savo dukterinei bendrovei.

               19

               Antra, apeliantės Bendrąjį Teismą kaltina tuo, kad šis atsisakė konstatuoti, jog jos nedarė faktinės lemiamos įtakos SKW, nors pastaroji savo veiklą valdė nepriklausomai, apeliantėms rūpinantis jos pardavimu, o įrodymai patvirtina SKW nepasitikėjimą jos patronuojančiomis bendrovėmis, kaip matyti iš N. pareiškimo, minėto skundžiamo sprendimo 105 punkte.

               20

               Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas klaidingai įvertino įrodinėjimo pareigą, kai paneigė faktinės lemiamos įtakos prezumpciją, remdamasis galima teorine apeliančių įtaka SKW, o ne konkrečia jos padėtimi. Anot apeliančių, jos turėjo įrodyti ne tai, kad apskritai negalėjo daryti jokios lemiamos įtakos SKW, o tik tai, kad konkrečiu atveju jos nedarė faktinės lemiamos įtakos. Skundžiamo sprendimo 82, 83, 88, 89, 93, 94–98 ir 108–113 punktuose Bendrasis Teismas rėmėsi tik galima teorine jų įtaka SKW.

               21

               Galiausiai apeliantės teigia, kad vien dėl SKW pareigos teikti ataskaitas Alzchem padarydamas išvadą, kad buvo daroma faktinė lemiama įtaka, Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus.

               22

               Komisija tvirtina, kad šis pagrindas yra nepriimtinas, kiek juo apeliantės ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas vertino jam pateiktus faktus ir įrodymus. Anot Komisijos, bet kuriuo atveju šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

         Teisingumo Teismo vertinimas
      – Dėl priimtinumo

               23

               Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas konstatuoti ir vertinti faktus ir iš principo nagrinėti įrodymus, kuriais grindžia tuos faktus. Jeigu šie įrodymai buvo gauti teisėtai, paisyta bendrųjų teisės principų ir procesinių normų, taikomų įrodinėjimo naštos paskirstymui ir įrodymų tyrimui, tik Bendrasis Teismas gali nustatyti jam pateiktų įrodymų vertę. Vadinasi, jei šie įrodymai nėra iškraipomi, toks vertinimas nėra teisės klausimas, kurio kontrolę atlieka Teisingumo Teismas (2016 m. sausio 20 d. Sprendimo Toshiba Corporation / Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 40 punktas). Be to, toks iškraipymas turi būti aiškiai matomas iš bylos medžiagoje esančių dokumentų, nesant reikalo iš naujo vertinti faktinių aplinkybių ir įrodymų (2016 m. sausio 28 d. Sprendimo Éditions Odile Jacob / Komisija, C‑514/14 P, EU:C:2016:55, 73 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               24

               Šiuo atveju, kaip savo išvados 75 punkte pažymėjo generalinis advokatas, Bendrasis Teismas neiškraipė jam pateiktų įrodymų, kai skundžiamo sprendimo 87 punkte padarė išvadą, kad SKW vadovo pareiga reguliariai teikti ataskaitas AlzChem direktoriui yra požymis, kad pastarasis darė lemiamą įtaką pirmojo sprendimams.

               25

               Todėl, kiek apeliantės ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas vertino faktines aplinkybes, įskaitant skundžiamo sprendimo 87 ir 107 punktuose pateiktus vertinimus, jų kaltinimai yra nepriimtini.

               26

               Kita vertus, kiek apeliantės ginčija metodą, kurį Bendrasis Teismas naudojo vertindamas įrodymų, kuriuos apeliantės pateikė siekdamos paneigti prezumpciją, kad jos darė lemiamą įtaką SKW, įrodomąją vertę, kiek jos kritikuoja Bendrąjį Teismą už tai, kad šis padarė išvadą, jog įrodymai, kad dukterinė bendrovė akivaizdžiai nesilaikė jos patronuojančiosios bendrovės nurodymų, neleidžia paneigti šios prezumpcijos ir kiek jos jam taip pat priekaištauja dėl to, kad jis taikė per griežtą kriterijų, dėl kurio tokia prezumpcija tapo nepaneigiama, jų kaltinimai yra priimtini. Šiais kaltinimais iškeltas klausimas, ar Bendrasis Teismas, vertindamas faktines aplinkybes ir įrodymus, taikė teisingą teisinį kriterijų, yra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė nagrinėjant šį apeliacinį skundą (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija / Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 59 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

         – Dėl esmės

               27

               Iš pradžių reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką atsakomybė už patronuojamosios bendrovės veiksmus gali būti priskirta patronuojančiajai bendrovei, be kita ko, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši patronuojamoji bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo veiksmų rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius. Esant tokiai situacijai, kadangi patronuojančioji bendrovė ir jos patronuojamoji bendrovė priklauso tam pačiam ekonominiam subjektui, todėl sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį, Komisija sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, gali skirti patronuojančiajai bendrovei, nesant reikalo nustatyti, kad ši bendrovė pati dalyvavo darant pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt., C‑93/13 P ir C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 40 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               28

               Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad tuo konkrečiu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso visas arba beveik visas jos patronuojamosios bendrovės, pažeidusios Sąjungos konkurencijos taisykles, kapitalas, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė daro faktinę lemiamą įtaką savo patronuojamajai bendrovei (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 56 punktas ir nurodyta teismo praktika; taip pat 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt., C‑93/13 P ir C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 41 punktas).

               29

               Tokiu atveju Komisijai pakanka įrodyti, kad visas arba beveik visas patronuojamosios bendrovės kapitalas tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso jos patronuojančiajai bendrovei, kad būtų laikoma, jog ši prezumpcija taikoma. Tada Komisija galės pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė yra atsakinga už savo patronuojamosios bendrovės elgesį ir solidariai atsako už jai skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi paneigti šią prezumpciją, pateiktų pakankamai įrodymų, patvirtinančių, kad jos patronuojamoji bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt., C‑93/13 P ir C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 42 ir 43 punktus ir nurodytą teismo praktiką).

               30

               Vis dėlto, kaip šiuo atveju to neginčijo apeliantės, kai tokia prezumpcija taikoma ir ji nepaneigiama, faktinis patronuojančiosios bendrovės lemiamos įtakos darymas jos patronuojamajai bendrovei yra laikomas nustatytu ir Komisija gali pirmąją pripažinti atsakinga už antrosios elgesį, nepateikdama papildomų įrodymų.

               31

               Jei faktinės lemiamos įtakos prezumpcija nustatyta, tik patronuojančioji bendrovė, kuriai priklauso visas arba beveik visas jos patronuojamosios bendrovės kapitalas, turi ją paneigti.

               32

               Tam, kad paneigtų šią prezumpciją, patronuojančioji bendrovė turi pareikšti ieškinį dėl Komisijos sprendimo ir pateikti Sąjungos teismui vertinti visus įrodymus, susijusius su jos ir patronuojamosios bendrovės organizaciniais, ekonominiais ir teisiniais ryšiais, galinčius patvirtinti, kad jos nesudaro vieno ekonominio vieneto (šiuo klausimu žr. 2011 m. sausio 20 d. Sprendimo General Química ir kt. / Komisija, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, 51 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               33

               Vertindamas, ar patronuojamoji bendrovė nepriklausomai sprendžia dėl savo elgesio rinkoje, ar iš esmės laikosi jos patronuojančiosios bendrovės nurodymų (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija / Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 38 punktą ir nurodytą teismo praktiką), Sąjungos teismas turi atsižvelgti į visus reikšmingus veiksnius, kurie konkrečiais atvejais gali skirtis, todėl jų negalima išsamiai išvardyti (2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo The Dow Chemical Company / Komisija, C‑179/12 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:605, 54 punktas).

               34

               Tai darydamas Bendrasis Teismas turi įvertinti pažeidimo laikotarpio faktines aplinkybes, tačiau gali remtis ir ankstesnio laikotarpio aplinkybėmis, jei turi galimybę nustatyti jų reikšmę pažeidimo laikotarpiui ir šiam laikotarpiui automatiškai netaiko išvadų, padarytų vertinant ankstesnio laikotarpio aplinkybes.

               35

               Šiuo atveju iš kartu vertinamų skundžiamo sprendimo 100–107 punktų matyti, kad Bendrojo Teismo vertinimas atitinka šiuos reikalavimus.

               36

               Taigi, skundžiamo sprendimo 99 punkte konstatavęs, kad apeliantės neįrodė, jog iki 2004 m. sausio 1 d. nedarė faktinės lemiamos įtakos SKW komercinei politikai, to sprendimo 100 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad reikia patikrinti, ar panaši išvada darytina dėl pažeidimo laikotarpio ir apskritai dėl laikotarpio po 2004 m. sausio 1 d. Minėto sprendimo 106 ir 107 punktuose jis pabrėžė, kad to sprendimo 102–105 punktuose priminti apeliančių teiginiai, kurie nėra ginčijami arba kurie nėra tinkamai ginčijami šiame apeliaciniame skunde, neleistų įrodyti, kad 2004 m. jos jau nedarė tokios įtakos; kaip priminta šio sprendimo 23 punkte, toks vertinimas priklauso jo kompetencijai.

               37

               Todėl nepadarydamas teisės klaidos Bendrasis Teismas galėjo atsižvelgti į padėtį iki 2004 m. sausio 1 d. ir atmesti apeliančių argumentą, kad jos paneigė prezumpciją dėl faktinės lemiamos įtakos darymo SKW.

               38

               Kiek apeliantės priekaištauja Bendrajam Teismui dėl to, kad jis, be kita ko, 84–87, 88, 89, 93–98 ir 108–113 punktuose remdamasis potencialios ar teorinės įtakos egzistavimu klaidingai atmetė argumentą, kad buvo paneigta prezumpcija, jog jos darė faktinę lemiamą įtaką SKW, reikia konstatuoti, kad šis kaltinimas grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, todėl turi būti atmestas. Priešingai, nei teigia apeliantės, iš to sprendimo matyti, kad Bendrasis Teismas nesirėmė potencialios ar teorinės jų įtakos SKW egzistavimu, o tik konstatavo, kad jų argumentai neįrodo, jog jos nedarė faktinės lemiamos įtakos SKW, taigi jų nepakanka su kapitalu susijusiai prezumpcijai paneigti.

               39

               Kalbant apie kaltinimą, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, jog SKW dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą, nepaisant to, kad tai akivaizdžiai prieštaravo aiškiems apeliančių nurodymams, kaip antai nurodytiems skundžiamo sprendimo 106 ir 107 punktuose, reikia priminti, kad, kaip teigiama šio sprendimo 32 ir 33 punktuose, nagrinėdamas, ar faktinės lemiamos įtakos prezumpcija paneigta, Sąjungos teismas turi atsižvelgti į visus jam pateiktus įrodymus.

               40

               Nors aiškus patronuojančiosios bendrovės nurodymas savo patronuojamajai bendrovei nedalyvauti antikonkurenciniuose veiksmuose konkrečioje rinkoje gali būti požymis, kad pirmoji darė faktinę lemiamą įtaką antrajai, vertindamas visus šiuos įrodymus Bendrasis Teismas to, kad patronuojamoji bendrovė nevykdė šio nurodymo, negali laikyti požymiu, kad buvo daroma tokia įtaka, kaip jis tai padarė skundžiamo sprendimo 90–92 punktuose.

               41

               Vis dėlto vien to, kad patronuojamoji bendrovė nesilaiko patronuojančiosios bendrovės duoto nurodymo, nepakanka, kad būtų nustatyta, jog pastaroji nedarė faktinės lemiamos įtakos savo dukterinei bendrovei, nes Teisingumo Teismas jau yra patikslinęs, kad, siekiant įrodyti lemiamos įtakos egzistavimą, nebūtina, kad patronuojamoji bendrovė vykdytų visus patronuojančiosios bendrovės nurodymus, su sąlyga, kad šių nurodymų nesilaikymas nėra taisyklė (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P ir C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 96 ir 97 punktus).

               42

               Todėl skundžiamo sprendimo 106 ir 107 punktuose Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai konstatavo, kad, nepaisant apeliančių SKW duotų nurodymų nedalyvauti antikonkurenciniuose susitarimuose nagrinėjamose rinkose, jos teisiškai pakankamai neįrodė pažeidimo laikotarpiu, kad nedarė lemiamos įtakos SKW.

               43

               Galiausiai apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis taikė pernelyg griežtą kriterijų, dėl kurio faktinės lemiamos įtakos prezumpcija tapo nepaneigiama.

               44

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, jog aplinkybė, kad sudėtinga pateikti įrodymų, reikalingų faktinės lemiamos įtakos prezumpcijai paneigti, savaime nereiškia, jog šios prezumpcijos negalima nuginčyti, visų pirma jeigu subjektai, kuriems taikoma prezumpcija, patys geriausiai gali rasti tokių įrodymų savo pačių veiklos srityje (2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt., C‑93/13 P ir C‑123/13 P, EU:C:2015:150, 46 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               45

               Be to, tai, kad vertindamas faktines aplinkybes ir įrodymus Bendrasis Teismas šioje byloje konstatavo, jog apeliantės nepaneigė faktinės lemiamos įtakos prezumpcijos, neleidžia daryti išvados, kad jis padarė teisės klaidą, šią prezumpciją padarydamas nenuginčijama.

               46

               Todėl su šiuo kaltinimu negalima sutikti.

               47

               Kadangi visi apeliančių kaltinimai buvo atmesti, o Bendrasis Teismas turi kompetenciją vertinti faktines aplinkybes ir įrodymus, pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

         Dėl trečiojo pagrindo, siejamo su tuo, kad Bendrasis Teismas pažeidė vienodo požiūrio principą, apeliančių teisę būti išklausytoms ir savo pareigą motyvuoti

      Šalių argumentai

               48

               Trečiajame pagrinde, pateiktame dėl skundžiamo sprendimo 287–289 punktų, apeliantės tvirtina, kad nesumažindamas joms skirtos baudos Bendrasis Teismas pažeidė vienodo požiūrio principą, jų teisę būti išklausytoms ir savo pareigą motyvuoti.

               49

               Šiuo klausimu jos teigia, kad joms skirta bauda turėjo būti sumažinta dėl dviejų priežasčių. Pirma, Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į savo paties išvadą, padarytą skundžiamo sprendimo 272–275 punktuose, kad vertindama bendrą solidarią SKW atsakomybę Komisija suklydo, kai neatsižvelgė į Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (OL C 210, 2006, p. 2) 25 punkte numatytą sumą, vadinamą „prisijungimo mokesčiu“, todėl pažeidė vienodo požiūrio principą, taip pat solidarių baudų nustatymo principus.

               50

               Antra, jos tvirtina, kad, kaip matyti iš 2014 m. sausio 23 d. Sprendimo SKW Stahl-Metallurgie Holding ir SKW Stahl-Metallurgie / Komisija (T‑384/09, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:27), susijusio su pažeidimo laikotarpiu nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. iki 2007 m. sausio 16 d., Komisija neturėjo sumažinti SKW baudos pagal Pranešimą dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo, nes apeliančių prašymas atleisti nuo baudų ar jas sumažinti negaliojo SKW ir ši nebuvo pateikusi tokio prašymo savo vardu. Tuo remdamosi apeliantės daro išvadą, kad jei Komisija nebūtų padariusi šių klaidų, bauda, kuri SKW skirta už pirmąją pažeidimo dalį, susijusią su laikotarpiu nuo 2004 m. balandžio 22 d. iki 2004 m. rugpjūčio 30 d., turėtų būti daug didesnė.

               51

               Nesumažinęs apeliantėms skirtų baudų tam, kad būtų ištaisyta neteisėta disproporcija tarp ginčijamo sprendimo 2 straipsnio g punkte apeliantėms skirtų baudų ir SKW skirtos baudos, Bendrasis Teismas pažeidė vienodo požiūrio principą, nors 2014 m. sausio 23 d. Sprendime Gigaset / Komisija (T‑395/09, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:23), susijusiame su ieškiniu dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f punkto, panašiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas sumažino SKW patronuojančiajai bendrovei Gigaset skirtą baudą po to, kai apeliantės pardavė SKW; Komisija už SKW elgesį laikotarpiu nuo 2004 m. rugsėjo 1 d. iki 2007 m. sausio 16 d. atsakinga pripažino Gigaset.

               52

               Šiuo klausimu apeliantės primena, kad 2014 m. sausio 23 d. Sprendimo Gigaset / Komisija (T‑395/09, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:23) 192 punkte nurodęs, kad „dėl vienodo požiūrio į skirtingas [Gigaset] ir SKW padėtis joms buvo skirta tokio paties dydžio bauda, nors šioms dviem bendrovėms skirtų baudų dydžiai turėjo skirtis vienu milijonu eurų“, Bendrasis Teismas nusprendė, kad „siekdamas pašalinti skirtingą požiūrį, kuris buvo nenaudingas [Gigaset]“, jis turi naudodamasis neribota savo jurisdikcija „vienu milijonu eurų sumažinti [ginčijamame] sprendim[e] [Gigaset] skirtos baudos dydį“.

               53

               Be to, neatsakydamas į argumentus, kuriuos Bendrasis Teismas laikė pavėluotais dėl to, kad jie pirmą kartą buvo pateikti dublike, ir kurie susiję su vienodo požiūrio principo pažeidimu, Bendrasis Teismas pažeidė jų teisę būti išklausytoms ir savo pareigą motyvuoti. Apeliantės paaiškina, kad jos neturėjo galimybės pateikti šių argumentų ankstesniu proceso etapu.

               54

               Komisija mano, kad šis pagrindas yra nepriimtinas, nes viršija proceso pirmojoje instancijoje dalyką, ir bet kuriuo atveju nepagrįstas.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               55

               Iš pradžių reikia priminti, kad apeliantas gali pateikti apeliacinį skundą remdamasis pagrindais, kurie išplaukia iš paties skundžiamo sprendimo ir kuriais kritikuojamas jo pagrįstumas teisės požiūriu (šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Siemens Österreich ir kt., C‑231/11 P–233/11 P, EU:C:2014:256, 102 punktą ir 2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija, C‑247/11 P ir C‑253/11 P, EU:C:2014:257, 118 ir 170 punktus ir nurodytą teismo praktiką).

               56

               Neginčytina, kad apeliantės teigia, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų iš naujo vertindamas joms skirtų baudų dydžius; kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 269 punkto, šį vertinimą Bendrasis Teismas atliko naudodamasis neribota jurisdikcija, kaip tai suprantama pagal SESV 261 straipsnį.

               57

               Todėl, priešingai, nei teigia Komisija, šis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.

               58

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vienodo požiūrio principas, kuriuo remiasi apeliantės, turi derėti su teisėtumo laikymusi, o tai reiškia, kad niekas negali savo naudai remtis neteisėtumu, padarytu kito asmens naudai (2011 m. lapkričio 10 d. Sprendimo The Rank Group, C‑259/10 ir C‑260/10, Rink., EU:C:2011:719, 62 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               59

               Vadinasi, kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 49 ir 50 punktų, apeliantės remiasi tariamais pažeidimais, padarytais nustatant SKW skirtos baudos dydį, siekdamos užginčyti joms Bendrojo Teismo nustatytų baudų dydį jos bet kuriuo atveju negali remtis vienodo požiūrio principu ir 2014 m. sausio 23 d. Sprendimu Gigaset / Komisija (T‑395/09, nepaskelbtas Rink., EU:T:2014:23).

               60

               Galiausiai, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, negalima sutikti su apeliančių kaltinimais, net jeigu jie būtų pagrįsti, siejamais su, pirma, jų teisės būti išklausytoms ir, antra, pareigos motyvuoti pažeidimu dėl to, kad Bendrasis Teismas neišnagrinėjo jų argumentų, susijusių su vienodo požiūrio principo pažeidimu.

               61

               Todėl trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nereikšmingą ir iš dalies nepagrįstą.

         Dėl ketvirtojo pagrindo, siejamo su teisinio saugumo principo, principo
         „nulla poena sine lege certa
         “ ir pareigos motyvuoti pažeidimu

      Šalių argumentai

               62

               Ketvirtajame pagrinde, subsidiariai pateiktame tiek dėl skundžiamo sprendimo 288 punkto, tiek dėl to sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkto pirmos įtraukos paskutinės sakinio dalies, apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai aiškiai nenurodė, kad SKW sumokėjimas turės dvigubą atleidžiamąjį poveikį ne tik joms, bet ir Gigaset, ir priduria, kad dėl šios klaidos Komisija, išieškodama joms skirtas baudas, galės ginčyti galimo SKW sumokėjimo atleidžiamąjį pobūdį Gigaset naudai. Šiuo klausimu jos teigia, kad tuo atveju, jei Komisija padarytų išvadą, jog SKW sumokėjimas nuo baudos mokėjimo atleis tik jas, o ne Gigaset, jos neturėtų galimybės nustatyti baudos dydžio, kurį galiausiai turės sumokėti, o nacionalinis teismas, kuriam gali tekti nagrinėti tokį ginčą, negalėtų priimti sprendimo šiuo klausimu.

               63

               Taip Bendrasis Teismas pažeidė ne tik teisinio saugumo principą, kuris turi viršenybę solidaraus baudų mokėjimo srityje, bet ir principą nulla poena sine lege certa, jam tenkančią pareigą motyvuoti ir SESV 296 straipsnį.

               64

               Komisija teigia, kad šis pagrindas yra naujas, todėl nepriimtinas, ir bet kuriuo atveju nepagrįstas.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               65

               Iš pradžių reikia pažymėti, kad šiame pagrinde, pateiktame tiek dėl skundžiamo sprendimo 288 punkto, tiek dėl to sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkto pirmos įtraukos paskutinės sakinio dalies, apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nurodydamas, kad nuo sumų, kurias galimai sumokės SKW mokėdama jai ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f ir g punktuose skirtas baudas, mokėjimo atleistų tik apeliantes.

               66

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką suinteresuotumas pateikti apeliacinį skundą yra apeliacinio skundo priimtinumo sąlyga; jis turi išlikti iki teismo sprendimo dėl esmės priėmimo dienos. Toks suinteresuotumas egzistuoja, jei dėl savo rezultato apeliacinis skundas gali suteikti naudos jį pateikusiai bylos šaliai (2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Ferrero / VRDT, C‑552/09 P, EU:C:2011:177, 39 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               67

               Tokia priimtinumo sąlyga taikoma tiek visam apeliaciniam skundui, tiek kiekvienam jam pagrįsti nurodytam pagrindui.

               68

               Nagrinėjamu atveju, kaip savo išvados 96 ir 98 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, skundžiamo sprendimo 288 punkte ir jo rezoliucinės dalies 2 punkto pirmos įtraukos paskutinėje sakinio dalyje Bendrasis Teismas aiškiai numatė, kad SKW pervestos sumos mokant jai ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f ir g punktuose skirtas baudas turėtų atleidžiamąjį poveikį apeliantėms skirtoms baudoms. Taigi šiuo pagrindu Teisingumo Teismo iš esmės prašoma trečiųjų asmenų, šiuo atveju Gigaset, naudai pripažinti tokio sumokėjimo atleidžiamąjį poveikį, o tai apeliantėms nesuteiktų jokios naudos.

               69

               Vadinasi, ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

         Dėl penktojo pagrindo, siejamo su EB 81 straipsnio, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio, taip pat vienodo požiūrio principo, apeliančių teisės būti išklausytoms ir pareigos motyvuoti pažeidimu

      Šalių argumentai

               70

               Penktajame pagrinde, subsidiariai pateiktame tiek dėl skundžiamo sprendimo 288 punkto, tiek dėl jo rezoliucinės dalies 2 punkto pirmos įtraukos, apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis iš naujo vertindamas apeliantėms skirtų baudų dydį pažeidė EB 81 straipsnį, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnį, taip pat vienodo požiūrio principą, jų teisę būti išklausytoms ir savo pareigą motyvuoti, kai iš baudos dalies, kurią apeliantės turi sumokėti SKW atlikus mokėjimą, atėmė sumą, kuria neteisėtai buvo sumažinta jų bauda pagal Pranešimą dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo, ir tai padarė neatsakydamas į jų argumentus šiuo klausimu.

               71

               Šiuo aspektu apeliantės teigia, kad, nesant baudos sumažinimo, kuris SKW buvo neteisėtai taikytas pagal prašymą atleisti nuo baudų ar jas sumažinti, pateiktą tik savo, o ne SKW vardu, skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkto pirmoje įtraukoje apeliantėms skirtos baudos dalis, t. y. 2,49 mln. EUR, kurios atžvilgiu SKW atlikti mokėjimai turi atleidžiamąjį poveikį, būtų didesnė ir siektų 3,47 mln. EUR. Tuo remiantis darytina išvada, kad Bendrasis Teismas apeliančių nenaudai netiesiogiai atsižvelgė į SKW taikytą neteisėtą baudos sumažinimą.

               72

               Todėl apeliantės prašo Teisingumo Teismo nustatyti, kad SKW sumokėta baudos dalis atleistų Degussa nuo mokėjimo dėl 3,47 mln. EUR.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               73

               Šiame pagrinde apeliantės kritikuoja Bendrąjį Teismą dėl to, kad šis, kiek tai susiję su 2,49 mln. EUR bauda, kurią Bendrasis Teismas joms solidariai skyrė skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkto pirmoje įtraukoje, iš esmės nustatė, jog SKW sumokėjus baudas, kurios jai skirtos ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f ir g punktuose, Degussa nuo mokėjimo atleidžiama dėl 2,49 mln. EUR, o ne dėl 3,47 mln. EUR.

               74

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal baudos, kurią Bendrasis Teismas solidariai skyrė apeliantėms skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkto pirmoje įtraukoje, mechanizmą SKW, sumokėjusi baudas, jai skirtas ginčijamo sprendimo 2 straipsnio f ir g punktuose, jau atleistų apeliantes nuo visos joms solidariai skirtos 2,49 mln. EUR baudos.

               75

               Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 106 punkte, iš SKW negali būti reikalaujama sumokėti netgi dalies 1,24 mln. EUR baudos, numatytos skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkto antroje įtraukoje. Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 289 punkto ir to sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkto antros įtraukos, kurie neginčijami šiame apeliaciniame skunde, ši suma buvo skirta tik Degussa dėl recidyvo, taigi jai neturi įtakos galimi SKW mokėjimai, susiję su šiai skirta bauda.

               76

               Todėl penktasis pagrindas turi būti atmestas.

               77

               Vadinasi, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               78

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.

               79

               Pagal šio procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

               80

               Kadangi Degussa ir AlzChem pralaimėjo bylą, o Komisija prašė priteisti iš jų bylinėjimosi išlaidas, jos turi padengti savo išlaidas ir iš jų priteistinos Komisijos patirtos bylinėjimosi išlaidos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                              2.

                              Evonik Degussa GmbH ir AlzChem AG padengia savo išlaidas ir iš jų priteisiamos Europos Komisijos patirtos bylinėjimosi išlaidos.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1983 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Armando Toledano Laredo ir Mario Garilli prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos 225/81 ir 241/81.