title: 2012 m. vasario 13 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Budapesti Erőmű Zrt prieš Europos Komisiją. # Valstybės pagalba - Didmeninė elektros energijos rinka - Palankios sąlygos, kurias viena Vengrijos valstybės įmonė pagal elektros energijos pirkimo sutartis suteikė tam tikriems elektros energijos gamintojams - Sprendimas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą - Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka ir nurodoma šią pagalbą susigrąžinti - Nauja pagalba - Privataus investuotojo kriterijus. # Sujungtos bylos T-80/06 ir T-182/09.

text:
      2012 m. vasario 13 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas
      Budapesti Erőmű prieš Komisiją
      (Sujungtos bylos T‑80/06 ir T‑182/09)
      „Valstybės pagalba — Didmeninė elektros energijos rinka — Palankios sąlygos, kurias viena Vengrijos valstybės įmonė pagal elektros energijos pirkimo sutartis suteikė tam tikriems
         elektros energijos gamintojams — Sprendimas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą — Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka ir nurodoma šią pagalbą susigrąžinti — Nauja pagalba — Privataus investuotojo kriterijus“

      1.                     Ieškinys dėl panaikinimo — Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį — Aktai, sukeliantys teisinių pasekmių — Komisijos sprendimas
            pradėti formalią vykdomos valstybės pagalbos priemonės, preliminariai kvalifikuojamos kaip nauja pagalba, tyrimo procedūrą
            — Priimtinumas (EB 87 straipsnio 1 dalis, EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys ir EB 230 straipsnis) (žr. 37–39, 41 punktus)
      2.                     Valstybių teikiama pagalba — Esama ir nauja pagalba — Naujos Sąjungos valstybės narės įstojimas — Diferencijavimas  atsižvelgiant
            į Stojimo akto IV priede nustatytas specialias taisykles — Galimybė priemonę, kuri iš pradžių nebuvo pagalba, kvalifikuoti
            kaip naują pagalbą — Kai kuriems Vengrijos elektros gamintojams suteiktos palankios sąlygos — Kvalifikavimas kaip naujos pagalbos
            (EB 87 straipsnio 1 dalis ir EB 88 straipsnio 1 ir 3 dalys; 2003 m. Stojimo akto IV priedas; Tarybos reglamento Nr. 659/1999
            pirmas straipsnis) (žr. 50, 51, 54–56, 59 punktus)
      3.                     Valstybių teikiama pagalba — Sąvoka — Vertinimas taikant privataus investuotojo kriterijų — Elektros pirkimo sutartys, kuriomis
            elektros gamintojams garantuojamas minimalus pirkimo kiekis ir fiksuotų išlaidų bei kapitalo atlyginimas — Įtraukimas (EB 87 straipsnio
            1 dalis) (žr. 65, 66, 69, 71, 77–79, 82 punktus)
      4.                     Valstybių teikiama pagalba — Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai — Žala konkurencijai — Vertinimo kriterijai — Liberalizuotas
            sektorius (EB 87 straipsnio 1 dalis) (žr. 95–97 punktus)
      5.                     Valstybių teikiama pagalba — Komisijos sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka ir nurodoma
            ją grąžinti — Komisijos galimybė nacionalinėms institucijoms palikti užduotį apskaičiuoti tikslią grąžintiną sumą — Grąžinimo
            metodo nurodymas galutiniame sprendime — Valstybės pagalba elektros rinkoje (EB 88 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999
            14 straipsnio 1 dalis) (žr. 106–110, 113–115 punktus)
      6.                     Valstybių teikiama pagalba — Komisijos tyrimas — Elektros pirkimo sutartys, kuriomis elektros gamintojams garantuojamas minimalus
            pirkimo kiekis ir fiksuotų išlaidų bei kapitalo atlyginimas — Vieno sprendimo priėmimas visoms pirkimo sutartims, išnagrinėjus
            visų sutarčių ir jų specifinių elementų panašumus — Leistinumas (EB 87 straipsnio 1 dalis) (žr. 129–131 punktus)
      7.                     Ieškinys dėl panaikinimo — Pagrindai — Piktnaudžiavimas įgaliojimais — Sąvoka (EB 230 straipsnis) (žr. 140 punktą)
      8.                     Valstybių teikiama pagalba — Komisijos sprendimas pradėti formalią valstybės pagalbos tyrimo procedūrą — Pareiga motyvuoti
            — Apimtis (EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys bei EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnis) (žr. 143 punktą)
      Dalykas

               Byloje T‑80/06 – prašymas panaikinti Komisijos sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą dėl valstybės
                  pagalbos C 41/2005 (ex NN 49/2005) – Per didelės Vengrijos sąnaudos, apie kurį Vengrijai pranešta 2005 m. lapkričio 9 d. raštu;
                  byloje T‑182/09 – prašymas panaikinti 2008 m. birželio 4 d. Komisijos sprendimą 2009/609/EB dėl valstybės pagalbos C 41/05,
                  kurią Vengrija skyrė pagal elektros energijos pirkimo sutartis (OL L 225, 2009, p. 53).

            Rezoliucinė dalis:

                  1.

                  	Atmesti ieškinius.

                  2.

                  	Priteisti iš Budapesti Erőmű Zrt bylinėjimosi išlaidas.


title: 2008 m. balanžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Citigroup, Inc. ir Citibank, NA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo CITI paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas CITIBANK - Santykinis atmetimo pagrindas - Geras vardas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis. # Byla T-181/05.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. balandžio 16 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo CITI paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas CITIBANK – Santykinis atmetimo pagrindas – Geras vardas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis“
      Byloje T‑181/05
      Citigroup, Inc., buvusi Citicorp, įsteigta Niujorke, Niujorko valstijoje (JAV),

      Citibank, NA, įsteigta Niujorke,

      atstovaujamos iš pradžių advokatų V. von Bomhard, A. W. Renck ir A. Pohlmann, vėliau von Bomhard, Renck, ir solicitor H. O’Neill,

      ieškovės,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą J. García Murillo ir D. Botis,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,
      Citi, SL, įsteigtai Madride (Ispanija), atstovaujamai advokato M. Peris Riera,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2005 m. kovo 1 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 173/2004-1), susijusio
         su protesto procedūra tarp Citicorp ir Citi SL bei protesto procedūra tarp Citibank NA ir Citi SL,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. D. Cooke, teisėjai I. Labucka ir M. Prek,
      posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,
      susipažinęs su 2005 m. gegužės 10 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su 2006 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu VRDT atsakymu į ieškinį,
      susipažinęs su 2006 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu įstojusios į bylą šalies atsakymu
         į ieškinį,

      atsižvelgęs į tai, kad Citigroup Inc. perėmė bendrovės Citicorp teises,

      įvykus 2007 m. liepos 11 d. posėdžiui,
      2007 m. lapkričio 21 d. atnaujinus žodinę proceso dalį,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        1999 m. gruodžio 20 d. pagal Ispanijos teisę įsteigta bendrovė Citi SL, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11,
         1994, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo
         paraišką.

      2        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra šis vaizdinis žymuo:

      3        Paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties
         dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 36 klasei ir atitinka tokį aprašymą: „muitinės tarpininkai,
         nekilnojamojo turto įvertinimas, nekilnojamojo turto agentūros, nekilnojamojo turto valdymas bei vertinimas“.

      4        Ši paraiška buvo paskelbta 2000 m. gruodžio 11 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 98/2000.

      5        2001 m. kovo 12 d. Citicorp, vėliau 2005 m. rugpjūčio 1 d. susijungusi su Citigroup Inc. ir šios perimta, pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo, remdamasi šiais ankstesniais prekių ženklais bei
         ankstesne prekių ženklo paraiška:

      –        žodiniu vokišku prekių ženklu CITI, Nr. 39847157, įregistruotu 2000 m. kovo 17 d. „nekilnojamojo turto paslaugoms“ bei „finansinėms
         paslaugoms“, priklausančioms 36 klasei,

      –        vaizdinio Bendrijos prekių ženklo paraiška Nr. 1084532, pateikta 1999 m. vasario 23 d. „nekilnojamojo turto paslaugoms“ bei
         „finansinėms paslaugoms“, priklausančioms 36 klasei, šiam žymeniui:

      –        žodiniu Bendrijos prekių ženklu CITICORP, Nr. 65367, įregistruotu 1998 m. gruodžio 9 d. „nekilnojamojo turto paslaugoms“,
         priklausančioms 36 klasei.

      6        Tą pačią dieną Citibank NA pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo, remdamasi šiais vienuolika žodinių Bendrijos prekių ženklų, įregistruotų
         „nekilnojamojo turto paslaugoms“ bei „finansinėms paslaugoms“, priklausančioms 36 klasei: CITIBANK, CITIBANKING, CITICARD,
         CITIGOLD, CITIPHONE, CITIBASICS, CITIBUSINESS, CITIONE, CITIDIRECT, CITINETTING ir THE CITI NEVER SLEEPS.

      7        2001 m. rugpjūčio 3 d. laišku VRDT pranešė šalims, kad šios dvi protesto procedūros sujungtos ir bus nagrinėjamos kartu.

      8        2004 m. vasario 24 d. Sprendimu Protestų skyrius patenkino ieškovių pateiktą protestą remdamasis Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         5 dalimi, atmetė Bendrijos prekių ženklo paraišką ir nurodė įstojusiai į bylą šaliai atlyginti ieškovių išlaidas.

      9        2004 m. kovo 2 d. įstojusi į bylą šalis pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      10      2005 m. kovo 1 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba panaikino Protestų skyriaus sprendimą.
         Ji patenkino protesto dalį, susijusią su nekilnojamojo turto įvertinimo, nekilnojamojo turto agentūrų, nekilnojamojo turto
         valdymo bei vertinimo paslaugomis, tačiau atmetė jo dalį, susijusią su muitinės tarpininkų paslaugomis.

      11      Iš esmės Apeliacinė taryba nusprendė, kad Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis šiuo atveju netaikytina. Atvirkščiai nei
         Protesto skyrius, Apeliacinė taryba nurodė, jog pateikti įrodymai nepagrindžia išvados, kad prekių ženklų šeima, turinti bendrą
         elementą „citi“, turi gerą vardą ir kad visuomenė suvokia ankstesnį prekių ženklą CITIBANK kaip priklausantį ieškovių prekių
         ženklų šeimai. Apeliacinės tarybos nuomone, ieškovėms priklauso tik vienas gerą vardą turintis prekių ženklas, t. y. ankstesnis
         prekių ženklas CITIBANK, vien finansinėms paslaugoms. Tačiau, Apeliacinės tarybos manymu, šis prekių ženklas bei prašomas
         įregistruoti prekių ženklas CITI nėra panašūs Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme. Todėl Apeliacinė taryba nusprendė,
         kad bylos nebuvo būtina toliau nagrinėti šios nuostatos atžvilgiu.

      12      Tačiau ginčijamu sprendimu Apeliacinė taryba, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, paliko galioti
         sprendimo dalį, atmetančią prekių ženklo paraišką nekilnojamojo turto paslaugų atžvilgiu, motyvuodama tuo, kad yra galimybė
         supainioti prašomą įregistruoti prekių ženklą su ankstesniu vokišku prekių ženklu CITI, įregistruotu finansinėms ir nekilnojamojo
         turto paslaugoms. Apeliacinė taryba patenkino prekių ženklo paraišką dėl muitinės tarpininkų paslaugų, nurodydama, kad šios
         paslaugos nėra panašios į paslaugas, kurioms skirtas ankstesnis prekių ženklas CITI.

       Šalių reikalavimai
      13      Ieškovės Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
      14      VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti pirmąjį bei antrąjį ieškovių nurodomus pagrindus,
      –        dėl trečiojo pagrindo įvertinti, ar yra panašumų tarp nagrinėjamų prekių ženklų:
      –        jeigu Pirmosios instancijos teismas nuspręstų, kad nagrinėjami žymenys yra panašūs, tuomet arba toliau nagrinėti kitas Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies taikymo sąlygas bei tokiu atveju panaikinti ginčijamą sprendimą ir nurodyti kiekvienai šaliai
         padengti savo bylinėjimosi išlaidas, arba, jei šių sąlygų nebūtų galima nagrinėti, panaikinti ginčijamą sprendimą ir grąžinti
         bylą Apeliacinei tarybai bei nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas;

      –        jeigu Pirmosios instancijos teismas nuspręstų, kad su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalimi susijusios ginčijamo sprendimo
         išvados yra pagrįstos, atmesti ieškinį ir priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

      15      Per Teismo posėdį VRDT Pirmosios instancijos teismo prašė nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas tuo
         atveju, jei ieškovės laimėtų bylą.

      16      Įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
       Dėl kai kurių VRDT reikalavimų priimtinumo
      17      Apeliacinė taryba nustatė, kad, atvirkščiai nei teigia ieškovės, prekių ženklas CITIBANK ir prašomas įregistruoti prekių ženklas
         CITI nėra panašūs. Tačiau atsakyme į ieškinį VRDT palaiko ieškinio trečiojo pagrindo antroje dalyje pateiktus argumentus,
         kad Apeliacinė taryba neteisingai įvertino nagrinėjamų žymenų panašumą Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme.

      18      Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas dėl proceso, susijusio su Apeliacinės tarybos sprendimu dėl protesto procedūros,
         yra nusprendęs, kad nors VRDT neturi teisės pareikšti ieškinio dėl Apeliacinės tarybos sprendimo, ji neturi nuolat ginti bet
         kurio Apeliacinės tarybos priimto ginčijamo sprendimo arba būtinai reikalauti atmesti bet kurį dėl tokio sprendimo pareikštą
         ieškinį (2004 m. birželio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo GE Betz prieš VRDT – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, Rink. p. II‑1845, 34 punktas; 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo Peek & Cloppenburg prieš VRDT (Cloppenburg), T‑379/03, Rink. p. II‑4633, 22 punktas ir 2007 m. sausio 16 d. Sprendimo Calavo Growers prieš VRDT – Calvo Sanz (Calvo), T‑53/05, dar nepaskelbto Rinkinyje, 26 punktas).

      19      Taigi niekas netrukdo VRDT palaikyti ieškovės reikalavimų arba pasikliauti Pirmosios instancijos teismo nuomone, pateikiant
         visus, jos manymu, tinkamus argumentus, skirtus paaiškinti Pirmosios instancijos teismui savo poziciją (18 punkte minėtų sprendimų
         BIOMATE 36 punktas ir Cloppenburg 22 punktas).

       Dėl esmės
      20      Savo ieškinį ieškovės grindžia trimis pagrindais. Pirmasis susijęs su Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antrojo sakinio pažeidimu,
         antrasis – su Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio pirmojo sakinio bei 74 straipsnio 1 dalies pažeidimu, trečiasis – su Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies pažeidimu.

      21      Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti trečiąjį pagrindą.

      22      Trečiąjį pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies pažeidimu, sudaro trys dalys, kuriose ieškovės teigia,
         kad:

      –        Apeliacinė taryba neteisingai įvertino jų prekių ženklų gerą vardą,
      –        Apeliacinė taryba suklydo vertindama prekių ženklo CITIBANK ir prašomo įregistruoti prekių ženklo panašumą,
      –        nagrinėjamu atveju tenkinamos kitos Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies sąlygos.
       Šalių argumentai
      23      Pirmojoje nagrinėjamo pagrindo dalyje ieškovės iš esmės teigia, jog Apeliacinė taryba neteisingai konstatavo, kad jos neįrodė
         savo prekių ženklų šeimos gero vardo, išskyrus prekių ženklą CITIBANK.

      24      Antrojoje dalyje ieškovės tvirtina, kad išanalizavus ankstesnio prekių ženklo CITIBANK ir prašomo įregistruoti prekių ženklo
         CITI panašumus reikėjo padaryti išvadą, jog šie prekių ženklai leis vartotojams nustatyti ryšį tarp paslaugų, kurioms jie
         skirti.

      25      Ieškovių nuomone, Apeliacinė taryba klaidingai išaiškino kriterijus, reglamentuojančius žymenų panašumą pagal Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 5 dalį. Apeliacinė taryba privalėjo išnagrinėti, ar dėl gerą vardą turinčio prekių ženklo ir prašomo įregistruoti
         žymens panašumo laipsnio suinteresuotoji visuomenė nustatys tarp jų ryšį 2003 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Adidas-Salomon ir Adidas Benelux (C‑408/01, Rink. p. I‑12537, toliau –sprendimas Adidas) 29 ir 30 punktų prasme. Tačiau Apeliacinė taryba netaikė šio kriterijaus, o atliko įprastą prekių ženklų, dėl kurių kilo
         ginčas, palyginimą.

      26      Be to, ieškovės ginčija Apeliacinės tarybos prezumpciją, kad suinteresuotosios visuomenės pastabumo lygis yra labai didelis.
         Pirma, bendrai vertinant, finansinės paslaugos nėra susijusios su tokiu pastabumo lygiu, nes apima įvairias paslaugų rūšis,
         įskaitant labai paprastas operacijas. Antra, Apeliacinė taryba atsižvelgė tik į vartotoją, kuriam skirtas ankstesnis prekių
         ženklas, nors privalėjo atsižvelgti į prekių ženklo paraiškoje nurodytų paslaugų, t. y. „mutinės tarpininkų“ ir „nekilnojamojo
         turto agentūrų“ paslaugų, vartotoją.

      27      Ieškovių teigimu, visuomenė įsimins gerą vardą turintį prekių ženklą CITIBANK dėl jo skiriamosios pirmosios dalies „citi“,
         o ne dėl apibūdinamosios pabaigos „bank“. Ieškovės pabrėžia, kad pirmoji dalis „citi“ negali būti laikoma apibūdinamuoju elementu,
         nes šis žodis egzistuoja tik anglų kalboje. Prekių ženklo CITIBANK geras vardas gali būti siejamas tik su pirmąja dalimi „citi“,
         t. y. jo skiriamuoju ir dominuojančiu elementu, nes „bank“ yra vien apibūdinamasis elementas.

      28      Ieškovių manymu, Apeliacinė taryba neatsižvelgė į tai, kad prekių ženklo CITIBANK geras vardas yra ypač nusistovėjęs tose
         valstybėse narėse, kuriose paprastai nevartojama anglų kalba, pavyzdžiui, Ispanijoje ar Graikijoje. Šiose valstybėse elementas
         „citi“ nebus iš karto suprastas kaip atitinkantis žodį „city“ („ciudad“ ispaniškai ar „polis“ graikiškai).

      29      Be to, ieškovių nuomone, Apeliacinė taryba privalėjo atsižvelgti į tai, kad dėl savo gero vardo prekių ženklas CITIBANK įgijo
         kitą reikšmę visuomenės, jį suvokiančios kaip prekių ženklą, priklausantį bendrovei Citibank, požiūriu. Visuomenė niekada negalvoja apie „banką mieste“, bet iš karto prisimena Citibank, labai žinomą banką, kurio išskirtinis pavadinimas yra „Citi“.

      30      Ieškovės teigia, kad tarp nagrinėjamų paslaugų yra akivaizdus ryšys, todėl egzistuoja didelė galimybė, kad prašomas įregistruoti
         prekių ženklas nesąžiningai pasinaudos ankstesnių prekių ženklų geru vardu arba jiems pakenks.

      31      Jos nurodo, kad, kalbant apie „muitinės tarpininkų“ paslaugas, šie teikia įvairias paslaugas, kurios gali būti laikomos finansinėmis,
         nes tenkina vartotojų finansines reikmes. Tokios paslaugos apima pinigines operacijas kitų įmonių, o ne tarpininko sąskaita,
         t. y. veiklą, būdingą finansinių paslaugų teikėjams, kaip antai ieškovės. Taigi vartotojai galės nesunkiai nustatyti ryšį
         tarp „muitinės tarpininkų“ ir finansinių paslaugų.

      32      Dėl su nekilnojamuoju turtu susijusių paslaugų ieškovės tvirtina, kad tarp šių paslaugų ir finansinių paslaugų taip pat yra
         ryšys, ypač kiek tai susiję su kreditais ir hipoteka įsigijant nekilnojamojo turto.

      33      Trečiojoje pagrindo dalyje ieškovės nurodo, kad nagrinėjamu atveju tenkinamos kitos Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies
         sąlygos.

      34      Pirma, prašomas įregistruoti žymuo nesąžiningai naudojasi CITI prekių ženklų šeimos geru vardu ir prekių ženklo CITIBANK geru
         vardu. Sąsaja tarp prašomo įregistruoti prekių ženklo bei ieškovių teikiamų finansinių ir banko paslaugų lemia patikimumo
         ir saugaus investavimo prezumpciją, kuri gali pasirodyti klaidinanti ir nepagrįstai perkelti įvaizdį. Šiuo atžvilgiu ieškovės
         pabrėžia, kad prekių ženklas CITIBANK yra vienas labiausiai vertinamų pasaulyje ir kad „citi“ elementą turinčių prekių ženklų
         kokybę įrodo gausūs apdovanojimai, kuriuos Citigroup gavo už savo nepriekaištingas paslaugas.

      35      Antra, prašomo įregistruoti žymens naudojimas sukels prekių ženklų CITI gero vardo ir skiriamojo požymio nuvertėjimą. Dėl
         didelės ieškovių prekių ženklų reputacijos su prašomu įregistruoti žymeniu susidūrę vartotojai iš karto pagalvos apie ieškovių
         finansines paslaugas. Todėl šių prekių ženklų skiriamasis požymis sumažės, ir visuomenė nebesies žodžio „citi“ su ieškovių
         prekių ženklais.

      36      Trečia, ieškovės tvirtina, jog yra didelė galimybė, kad prašomas įregistruoti žymuo pakenks CITI prekių ženklų geram vardui.
         Šiuo atžvilgiu jos pabrėžia, kad finansines paslaugas reglamentuojančios nuostatos yra reiklesnės už nuostatas, taikomas „muitinės
         tarpininkų“ paslaugoms bei paslaugoms, susijusioms su nekilnojamu turtu. Teikdama žemesnės nei reikalaujama finansinių paslaugų
         atžvilgiu kokybės paslaugas, įstojusi į bylą šalis pakenks CITI prekių ženklų geram vardui.

      37      Ketvirta, ieškovės nurodo, kad įstojusi į bylą šalis nepateikė jokių įrodymų dėl teisėto prašomo įregistruoti prekių ženklo
         naudojimo.

      38      Dėl pirmosios pagrindo dalies VRDT taip pat mano, kad ankstesnis prekių ženklas CITIBANK turi labai gerą vardą finansinių
         paslaugų atžvilgiu.

      39      VRDT priduria, kad juo ryškesnis prekių ženklo skiriamasis požymis ir geresnis vardas, juo lengviau pripažinti pažeidimo galimybę,
         nes itin geras vardas labiau pažeidžiamas ir mažiau apsaugotas nuo bandymų nesąžiningai juo pasinaudoti, be to, gerą vardą
         turintys prekių ženklai lengviau atpažįstami, net jei jie sujungti su kitais elementais.

      40      Dėl antrosios pagrindo dalies VRDT teigia, kad Apeliacinė taryba tinkamai neįvertino nagrinėjamų žymenų panašumų Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme.

      41      VRDT pabrėžia, kad prekių ženklai yra panašūs, kai vienas jų yra visiškai įterptas į kitą arba jeigu jie yra tapatūs bent
         iš dalies vienu ar keliais svarbiais aspektais (2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Matratzen Concord prieš VRDT – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Rink. p. II‑4335, 30 punktas). Toks teiginys juo labiau pagrįstas, kai bendras elementas, atsižvelgiant į jo pranašumą
         dydžio ar pozicijos požiūriu arba sąlygiškai ryškesnį skiriamąjį požymį, labiau dominuoja nei prekių ženklus skiriantis elementas.

      42      VRDT teigimu, ankstesnis prekių ženklas CITIBANK ir prašomas įregistruoti prekių ženklas CITI turi tą patį elementą „citi“,
         identišką fonetiniu požiūriu ir esantį abiejų prekių ženklų pradžioje. Šiuo atžvilgiu nėra jokios aplinkybės, dėl kurios reikėtų
         netaikyti bendros taisyklės, pagal kurią visuomenė skiria didesnę reikšmę žodžio pradžiai, nei jo pabaigai, ypač jei, kaip
         ir nagrinėjamu atveju, ankstesnio prekių ženklo pabaiga apibūdina paslaugas, kurių atžvilgiu jis saugomas. Nežymiai stilizuotas
         šriftas, panaudotas prašomame įregistruoti prekių ženkle, nėra toks išsiskiriantis, kad iš esmės pakeistų jo vizualų suvokimą.

      43      Todėl labiau nei tikėtina, kad susidūrusi su prašomu įregistruoti žymeniu visuomenė lengvai jame atpažins labiausiai dominuojančią
         ankstesnio prekių ženklo CITIBANK dalį, juo labiau kad visuomenės dauguma daugelyje Europos Sąjungos šalių supras žodį „bank“
         kaip apibūdinantį nurodomas paslaugas, kurių atžvilgiu šis prekių ženklas turi gerą vardą. Protesto skyrius teisingai nurodė,
         kad susidūrę su prašomu įregistruoti prekių ženklu vartotojai atkreips dėmesį į abiejuose nagrinėjamuose ženkluose panaudotą
         elementą „citi“ ir todėl jį būtinai susies su ankstesniu prekių ženklu CITIBANK.

      44      Dėl trečiosios pagrindo dalies VRDT teigia, kad nors ginčijamame sprendime nenagrinėjamos kitos Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         5 dalies taikymo sąlygos, Pirmosios instancijos teismas gali proceso ekonomijos sumetimais išnagrinėti visą bylos esmę. VRDT
         pažymi, kad administracinės procedūros dokumentų byloje yra įtrauktos šalių pastabos dėl šių kitų sąlygų ir jas išnagrinėjo
         Protesto skyrius. Be to, neįmanoma atskirti klausimų, susijusių su geru vardu ir su nagrinėjamų prekių ženklų panašumu, nuo
         klausimo dėl galimo pakenkimo ar nesąžiningo pasinaudojimo.

      45      VRDT pažymi, kad nagrinėjamų paslaugų sugretinimas gali būti naudingas nustatant, ar yra nuvertėjimo, suteršimo ar piktnaudžiavimo
         galimybė. Banko ir finansinės paslaugos, kurioms skirtas ankstesnis prekių ženklas CITIBANK, bei muitinės tarpininkų paslaugos,
         kurias žymi prašomas įregistruoti prekių ženklas CITI, akivaizdžiai siejasi tiek, kiek abi šios paslaugų rūšys susijusios
         su „verslu“. Muitinės tarpininkų paslaugos ir finansinės paslaugos turi esminę reikšmę tam tikrai verslo veiklai, pavyzdžiui,
         importui ir eksportui ar tarptautiniam prekių pervežimui. VRDT nuomone, ieškovių ir įstojusios į bylą šalies klientų grupės
         yra didele dalimi tapačios ta prasme, kad įstojusios į bylą šalies klientai gali žinoti ar bent būti girdėję apie ieškovių
         banką, nes šios įmonės savo veikloje turi pateikti garantijos dokumentus ar kitus banko dokumentus.

      46      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, pirma, VRDT mano, kad vartojant elementą „citi“ toms paslaugoms, tam tikra prasme susijusioms
         su paslaugomis, kurioms ankstesnis prekių ženklas CITIBANK būtų neginčijamai įgijęs gerą vardą, t. y. finansinėmis paslaugomis,
         būtų naudojamasi šio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ir geru vardu.

      47      Antra, kalbėdama apie nuvertėjimo galimybę, VRDT teigia, kad, atsižvelgiant į itin gerą prekių ženklo CITIBANK vardą finansinės
         veiklos srityje, visuomenė iš tikrųjų nustatė išskirtinį ryšį tarp žodžio „citi“ ir ieškovių vykdomos veiklos, kuris gali
         būti susilpnintas atsiradus kitiems CITI prekių ženklams kitame kontekste ir kitose veiklos srityse. Įstojusi į bylą šalis
         neįrodė, kad elementas „citi“ nėra išskirtinai siejamas su ieškovėmis arba yra plačiai vartojamas.

      48      Be to, VRDT nuomone, įstojusi į bylą šalis neįrodė, kad yra teisėtų prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimo priežasčių.
         Tai, kad įstojusi į bylą šalis naudoja prekių ženklą CITI Ispanijoje, nesukuria tokio teisėto pagrindo, nes, pirma, geografinė
         ispaniško prekių ženklo apsaugos sritis neatitinka prašomo įregistruoti prekių ženklo apsaugos srities ir, antra, ispaniško
         prekių ženklo registracijos teisėtumas yra užginčytas nacionaliniuose teismuose.

      49      Savo ruožtu įstojusi į bylą šalis dėl pirmosios pagrindo dalies teigia, kad Apeliacinės tarybos pateiktas prekių ženklų šeimos
         sąvokos išaiškinimas yra teisingas, ir ši teisėtai pripažino, jog ieškovės neįrodė reikiamo nagrinėjamų prekių ženklų gero
         vardo, išskyrus prekių ženklą CITIBANK. Ji nurodo, kad Apeliacinė taryba, beje, neneigia prekių ženklo CITIBANK gero vardo.

      50      Antrosios pagrindo dalies atžvilgiu įstojusi į bylą šalis mano atvirkščiai nei teigia ieškovės, kad Apeliacinė taryba taikė
         tinkamus kriterijus nustatydama prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, panašumą Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies
         prasme (ginčijamo sprendimo 40–43 punktai) bei suvokė, kad šis vertinimas yra mažiau griežtas nei vertinimas, atliekamas taikant
         Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą. Be to, akivaizdu, kad dėl finansinių paslaugų svarbos vartojančiosios
         visuomenės pastabumo lygis yra didesnis.

      51      Žodis „citi“ gali būti laikomas apibūdinamuoju elementu, nes jo tarimas lygiai toks pats kaip žodžio „city“. Įstojusios į
         bylą šalies teigimu, bendrovė Citibank iš pradžių vadinosi Citybank. Be to, visuomenė nemano, kad specifinis banko pavadinimas yra Citi. Egzistuoja daug prekių ženklų CITI, kurie nepriklauso ieškovėms ir neturi nieko bendra su prekių ženklu CITIBANK.

      52      Be kita ko, Apeliacinė taryba nepadarė klaidos dėl prekių ženklo CITIBANK gero vardo šalyse, kuriose paprastai nekalbama angliškai,
         nes iš tiesų galima preziumuoti, kad visuomenė, netgi Ispanijoje, supranta žodį „city“ kaip miestą. Įstojusi į bylą šalis
         mano, jog pagal Teisingumo Teismo apibrėžtus veiksnius, t. y. paslaugų pobūdį, paskirtį, naudojimą bei konkuruojančius ar
         papildančius požymius (1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Canon, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 23 punktas), nėra jokio panašumo tarp paslaugų, kurioms skirti prekių ženklai, dėl kurių kilo
         ginčas.

      53      Kalbant apie „muitinės tarpininkų“ paslaugas (t. y. vienintelių paslaugų, kurių atžvilgiu Apeliacinė taryba leido tęsti registravimo
         procedūrą), šios paslaugos negali būti laikomos finansinėmis. Iš ieškovių argumentų darytina absurdiška išvada, kad kiekviena
         profesinė veikla yra susijusi su finansinėmis paslaugomis, nes įvairių profesijų atstovai dažnai atlieka piniginius pervedimus
         savo klientų sąskaita.

      54      Trečiosios pagrindo dalies atžvilgiu įstojusi į bylą šalis teigia, kad nagrinėjamu atveju netenkinamos kitos Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 5 dalies sąlygos.

      55      Pirma, prašomas įregistruoti prekių ženklas nėra nesąžiningai pasinaudojęs nė vienu ieškovių prekių ženklu. Šiuo atžvilgiu
         įstojusi į bylą šalis pabrėžia, kad pirmo prekių ženklo CITI paraišką ji pateikė 1995 metais, daug anksčiau, nei prekių ženklas
         CITIBANK tapo žinomas Ispanijoje, taip pat iki buvo pateiktos kitų prekių ženklų, kuriais grindžiamas nagrinėjamas protestas,
         paraiškos. Be to, ieškovės neįrodė, kad tariamai teigiamas jų prekių ženklo įvaizdis gali būti perkeltas kitiems produktams.
         Šiuo klausimu įstojusi į bylą šalis nurodo 2001 m. balandžio 25 d. VRDT trečiosios apeliacinės tarybos sprendimą HOLLYWOOD/Hollywood (byla R 283/1999‑3). Be kita ko, paslaugos, kurioms skirti nagrinėjami prekių ženklai, nėra susijusios.

      56      Antra, nėra nuvertėjimo galimybės, nes nėra ryšio ar sąsajos tarp prašomo įregistruoti prekių ženklo CITI bei ankstesnio prekių
         ženklo CITIBANK.

      57      Trečia, nesant tokio ryšio ar sąsajos tarp šių prekių ženklų, nėra galimybės pakenkti prekių ženklo CITIBANK geram vardui.
         Be to, ieškovės neįrodė, kad šiuo atveju egzistuoja tokios žalos galimybė, ir ypač nenustatė, kad „muitinės tarpininkų“ paslaugos,
         kurios neturi jokios neigiamos konotacijos, gali pakenkti finansinėms paslaugoms.

      58      Ketvirta, dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo teisėto naudojimo įstojusi į bylą šalis primena, kad šis prekių ženklas tapatus
         dviem ankstesniems prekių ženklams, kuriuos įregistravo Ispanijos prekių ženklų tarnyba.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      59      Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis numato, kad „ankstesnio prekių ženklo savininkui (šio straipsnio 2 dalies prasme)
         užprotestavus, pareikštas registruoti prekių ženklas neregistruojamas, jeigu jis yra tapatus ankstesniam prekių ženklui arba
         panašus į jį ir skirtas prekėms arba paslaugoms, kurios nėra panašios į tas, kurioms įregistruotas ankstesnis prekių ženklas,
         jeigu, kalbant apie ankstesnį Bendrijos prekių ženklą, jis turi gerą vardą Bendrijoje, arba, kalbant apie ankstesnį nacionalinį
         prekių ženklą, jis turi gerą vardą toje valstybėje narėje ir jeigu dėl neteisėto pareikšto registruoti prekių ženklo naudojimo
         gali būti nesąžiningai pasinaudota ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu arba jiems pakenkta“. (Pataisytas
         vertimas)

      60      Kadangi prekių ženklo paraiškoje nurodytos paslaugos nėra panašios į tas, kurioms įregistruotas prekių ženklas CITIBANK, nagrinėjamu
         atveju taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį būtina, kad būtų tenkinamos trys sąlygos, būtent, pirma, nagrinėjamų
         prekių ženklų tapatumas arba panašumas, antra, ankstesnio prekių ženklo geras vardas ir, trečia, galimybė, kad dėl neteisėto
         prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimo būtų nesąžiningai pasinaudota ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar
         geru vardu arba jiems būtų pakenkta.

      61      Šios trys sąlygos yra kumuliacinės, todėl nesant nors vienos iš jų Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies nuostatos netaikomos
         (2005 m. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Spa Monopole prieš VRDT – Spa-Finders Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, Rink. p. II‑1825, 30 punktas ir 2007 m. gegužės 16 d. Sprendimo La Perla prieš VRDT – Worldgem Brands (NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC), T‑137/05, dar nepaskelbto Rinkinyje, 26 punktas).

      –       Dėl pirmosios pagrindo dalies
      62      Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog ieškovės iš esmės teigia, kad Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies antroji
         sąlyga yra tenkinama jų nurodytų prekių ženklų šeimai priklausančių prekių ženklų visumos atžvilgiu. Ieškovės tvirtina, kad
         Apeliacinė taryba neteisingai išaiškino prekių ženklų šeimos sąvoką reikalaudama, kad jos įrodytų, jog atskiri šeimai priklausantys
         prekių ženklai yra plačiai žinomi.

      63      Kaip nurodė įstojusi į bylą šalis, iš ginčijamo sprendimo, ypač jo 20 punkto, matyti, kad Apeliacinė taryba neabejojo dėl
         prekių ženklo CITIBANK gero vardo. Šiomis aplinkybėmis, kadangi šalys sutaria, jog prekių ženklas CITIBANK turi gerą vardą,
         reikia pripažinti, kad Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalyje numatyta antroji sąlyga yra tenkinama, nesant būtinybės
         tikrinti, ar ji taip pat tenkinama kitų prekių ženklų atžvilgiu. Todėl nereikia nagrinėti argumentų, susijusių su įrodymais
         dėl kitų šeimai priklausančių prekių ženklų tariamai gero vardo.

      –       Dėl antrosios pagrindo dalies
      64      Dėl sąlygos, susijusios su nagrinėjamų prekių ženklų tapatumu arba panašumu, iš Teisingumo Teismo praktikos dėl 1988 m. gruodžio
         21 d. pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40,
         p. 1) 5 straipsnio 2 dalies (kurios norminis turinys iš esmės tapatus Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies norminiam
         turiniui) išaiškinimo matyti, jog tam, kad būtų tenkinta su panašumu susijusi sąlyga, nereikia įrodyti, kad visuomenė gali
         supainioti ankstesnį gerą vardą turintį prekių ženklą su prašomu įregistruoti prekių ženklu. Pakanka, kad dėl šių ženklų panašumo
         laipsnio visuomenė nustato tarp jų ryšį (25 punkte minėto sprendimo Adidas 31 punktas).

      65      Tokio ryšio buvimas turi būti vertinamas visapusiškai, atsižvelgiant į visus svarbius tos bylos veiksnius (25 punkte minėto
         sprendimo Adidas 30 punktas). Žymenų palyginimas, kiek jis susijęs su vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu nagrinėjamų prekių ženklų panašumu,
         turi būti pagrįstas bendru prekių ženklų daromu įspūdžiu, ypač atsižvelgiant į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus
         (61 punkte minėto sprendimo NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC 35 punktas).

      66      Vizualiu požiūriu abiejuose nagrinėjamuose prekių ženkluose esantis žodinis elementas „citi“ sukelia tam tikrą jų panašumą.
         Be to, šį vizualų panašumą sustiprina tai, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas CITI visiškai įterptas į prekių ženklą
         CITIBANK ir yra jo pradžioje (šia prasme žr. 41 punkte minėto sprendimo MATRATZEN 44, 48 ir 50 punktus; 61 punkte minėtų sprendimų SPA-FINDERS 33 punktą bei NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC 46 punktą).

      67      Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad taip pat vizualiu požiūriu elementas „citi“ yra ryškiausias dominuojantis ir skiriamasis
         prekių ženklo CITIBANK elementas, nes jis leidžia atskirti ieškovių banko veiklą nuo visų kitų bankų veiklos.

      68      Fonetiniu požiūriu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad nagrinėjami prekių ženklai turi du vienodus skiemenis „ci-ti“
         ir skiriasi tik vienu skiemeniu „bank“.

      69      Dėl konceptualaus nagrinėjamų prekių ženklų palyginimo reikia nurodyti, kad iš tiesų pats savaime žodis „citi“ suteikia tik
         reikšmę, sietiną su išgalvota angliško žodžio „city“ rašyba. Šis aspektas bendras abiem nagrinėjamiems prekių ženklams. Apibūdinamasis
         elementas „bank“ konceptualiu požiūriu negali būti laikomas dominuojančiu prekių ženklo CITIBANK elementu. Kadangi egzistuoja
         šimtai bankų, kurių pavadinimai baigiasi elementu „bank“ (Comdirectbank, HypoVereinsbank, Commerzbank ir t. t.), vieną nuo kito juos skiria pirmoji pavadinimo dalis.

      70      Akivaizdu, kad žodinis elementas „citi“ primena anglišką žodį „city“. Jie tapatūs fonetiškai ir panašūs vizualiai. Todėl kyla
         klausimas, ar elementas „citi“ turi skiriamąjį požymį, ar ne ir ar visų pirma sukelia mintį apie miestą. Šiuo klausimu reikia
         pabrėžti, kad bankas Citibank anksčiau vadinosi City Bank of New York ir kad ieškovės dažnai naudoja savo prekių ženklą THE CITI NEVER SLEEPS.

      71      Tačiau žodžio „citi“ rašyba skiriasi nuo angliško žodžio „city“, o finansinių paslaugų vartotojas nesirenka, šių paslaugų
         nematydamas užrašytame finansinės įstaigos pavadinime. Taip pat nagrinėjamu atveju suinteresuotoji visuomenė apima milijonus
         žmonių, nekalbančių angliškai. Be to, kaip nurodė VRDT, joks bankas neteikia paslaugų išskirtinai miesto ribose. Iš pradžių
         pavadintas City Bank of New York, šis bankas vėliau pervadintas Citibank, atsižvelgiant į jo evoliuciją ir plėtrą.

      72      Iš išdėstytų motyvų aišku, kad elementas „citi“ turi skiriamąjį požymį.

      73      Aukščiau konstatuoto nagrinėjamų prekių ženklų panašumo pakanka, kad visuomenė galėtų nustatyti tarp jų ryšį, būtiną taikant
         Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį, be to, kaip jau priminta šiuo atžvilgiu, šiuo tikslu nereikalaujama galimybės supainioti.
         Todėl, Pirmosios instancijos teismo vertinimu, Apeliacinė taryba suklydo konstatuodama, jog nagrinėjami prekių ženklai nėra
         tiek panašūs, kad būtų galima nustatyti ryšį, būtiną taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį.

      74      Iš to darytina išvada, kad konstatuodama, jog nagrinėjami prekių ženklai nėra panašūs, Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį, o tai yra pakankamas pagrindas nagrinėjamam ieškiniui patenkinti. Tačiau, atsižvelgdamas į
         per teismo posėdį išreikštą pagrindinių šalių nuomonę, Pirmosios instancijos teismas mano, kad papildomai reikia išnagrinėti
         trečiąją pagrindo dalį.

      –       Dėl trečiosios pagrindo dalies
      75      Kalbant apie trečiąją Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalyje nurodytą sąlygą, reikia įvertinti tris skirtingas galimybes,
         t. y. kad neteisėtai naudojantis prašomu įregistruoti prekių ženklu, pirma, bus pakenkta ankstesnio prekių ženklo skiriamajam
         požymiui, antra, pakenkta ankstesnio prekių ženklo geram vardui arba, trečia, bus nesąžiningai pasinaudota ankstesnio prekių
         ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu (61 punkte minėto sprendimo SPA‑FINDERS 43–53 punktai; taip pat pagal analogiją žr. generalinio advokato F. G. Jacobs išvados byloje, kurioje priimtas 25 punkte
         minėtas sprendimas Adidas-Salomon ir Adidas Benelux, Rink. p. I‑12540, 36–39 punktus).

      76      Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies formuluotę, pakanka, kad egzistuotų viena iš nurodytų galimybių
         tam, jog ši nuostata būtų taikoma (2007 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo SIGLA prieš VRDT – Elleni Holding (VIPS), T‑215/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 36 punktas).

      77      Ankstesnio prekių ženklo savininkas neprivalo įrodyti, kad egzistuoja faktinė ir reali galimybė pakenkti jo prekių ženklui.
         Vis dėlto jis turi pateikti įrodymų, leidžiančių prima facie padaryti išvadą, kad egzistuoja ne hipotetinė pasinaudojimo ar pakenkimo galimybė ateityje (61 punkte minėto sprendimo SPA-FINDERS 40 punktas).

      78      Tokia išvada gali būti įrodyta ypač tikimybių analize pagrįstos loginės dedukcijos pagrindu bei atsižvelgiant į įprastą praktiką
         atitinkamoje verslo srityje bei visas kitas bylos aplinkybes.

      79      Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu arba geru vardu turi būti suprantamas kaip apimantis
         atvejus, kai garsus prekių ženklas akivaizdžiai išnaudojamas ir juo piktnaudžiaujama arba kai bandoma pasinaudoti jo reputacija
         (61 punkte minėto sprendimo SPA-FINDERS 51 punktas).

      80      Galiausiai, kuo ryškesnis ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis ir kuo geresnis jo vardas, tuo lengviau gali būti pripažintas
         galimybės pakenkti buvimas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme (61 punkte minėto sprendimo SPA-FINDERS 41 punktas).

      81      Kaip jau nurodyta, prekių ženklo CITIBANK geras vardas Europos Bendrijoje banko paslaugų srityje nėra ginčijamas. Šiuo aspektu
         šis geras vardas siejamas su bankininkystės sektoriaus savybėmis, būtent mokumu, sąžiningumu bei privačių ir komercinių klientų
         profesinės ir investicinės veiklos finansavimu.

      82      Kaip pripažįsta VRDT, muitinės tarpininkų paslaugos ir bankų, kaip antai ieškovės, teikiamos finansinės paslaugos yra akivaizdžiai
         susijusios, o įstojusios į bylą šalies ir ieškovių klientų grupės iš dalies tapačios ta prasme, kad klientai, kurie verčiasi
         tarptautine prekyba bei prekių importo ir eksporto veikla, naudojasi ir šiai veiklai būtinomis finansinėmis ir banko paslaugomis.
         Iš to matyti, jog egzistuoja tikimybė, kad tokie klientai žino ieškovių banką, kuris turi labai gerą vardą tarptautiniu mastu.

      83      Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog egzistuoja didelė tikimybė, kad vartojant prašomą įregistruoti
         prekių ženklą CITI muitinės tarpininkų veikloje, taigi ir įgaliotinio veikloje, susijusioje su klientų lėšų ir nekilnojamojo
         turto valdymu, atsiras piktnaudžiavimas, t. y. bus nesąžiningai pasinaudota prekių ženklo CITIBANK nusistovėjusiu geru vardu
         bei ieškovių didelėmis investicijomis siekiant šio gero vardo. Toks prašomo įregistruoti prekių ženklo CITI naudojimas taip
         pat gali leisti manyti, kad įstojusi į bylą šalis yra susijusi su ieškovėmis ar joms priklauso, todėl galėtų palengvinti prašomu
         įregistruoti prekių ženklu žymimų paslaugų pardavimą. Ši galimybė dar didesnė, nes ieškovėms priklauso daug ženklų, turinčių
         elementą „citi“.

      84      Galiausiai Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad įstojusi į bylą šalis nepateikė įrodymų dėl prašomo įregistruoti
         prekių ženklo teisėto naudojimo.

      85      Tai, kad įstojusi į bylą šalis naudoja prekių ženklą CITI Ispanijoje, negali būti tokio teisėto naudojimo pagrindas, nes,
         pirma, geografinė ispaniško prekių ženklo apsaugos sritis neatitinka prašomo įregistruoti prekių ženklo apsaugos teritorijos
         ir, antra, ispaniško ženklo registracijos teisėtumas ginčijamas nacionaliniuose teismuose. Taip pat neturi reikšmės tai, kad
         įstojusiai į bylą šaliai priklauso srities vardas „citi.es“.

      86      Taigi trečiąją pagrindo dalį taip pat reikia pripažinti pagrįsta ir todėl panaikinti ginčijamą sprendimą, nesant reikalo nagrinėti
         kitų ieškinio pagrindų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      87      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to prašė.

      88      Kadangi ginčijamas sprendimas buvo panaikintas, VRDT pralaimėjo bylą, todėl ji turi padengti savo bei ieškovių patirtas bylinėjimosi
         išlaidas, o įstojusi į bylą šalis turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2005 m. kovo 1 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios apeliacinės
            tarybos sprendimą (byla R 173/2004‑1).
      2.      VRDT padengia savo bylinėjimosi išlaidas bei Citigroup, Inc. ir Citibank, NA patirtas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant jų išlaidas, patirtas per procedūrą Apeliacinėje taryboje.
      3.      Citi, SL padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Cooke

               Labucka

               Prek

         Paskelbta viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

         ** Proceso kalba: anglų.


1981 m. birželio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Officier van Justitie prieš J. van Dam & Zonen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Rotterdam - Nyderlandai. # Jūrų žvejyba. # Byla 124/80.


1982 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Interquell Stärke-Chemie GmbH & Co. KG prieš Europos ekonominę bendriją. # Byla 261/78.


2016 m. gruodžio 15 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Aldi GmbH & Co. KG prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo ALDIANO paraiška – Ankstesnis žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas ALDI – Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalis – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 22 taisyklės 3 dalis.#Byla T-391/15.


title: 2017 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs prieš Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd.#Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Direktyva 2006/112/EB – 14 straipsnio 2 dalies b punktas – Prekių tiekimas – Variklinės transporto priemonės – Finansinės nuomos su galimybe išpirkti sutartis.#Byla C-164/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. spalio 4 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Direktyva 2006/112/EB – 14 straipsnio 2 dalies b punktas – Prekių tiekimas – Variklinės transporto priemonės – Finansinės nuomos su galimybe išpirkti sutartis“
      Byloje C‑164/16
      dėl Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Anglijos ir Velso apeliacinis teismas, Civilinių bylų skyrius, Jungtinė Karalystė) 2016 m. sausio 29 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2016 m. kovo 21 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

      prieš

         Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas), A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      posėdžio sekretorė X. Lopez Bancalari, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2017 m. sausio 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               –

                  Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd, atstovaujamos baristerio L. Allen ir QC K. Prosser,

               –

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos G. Brown, J. Kraehling, S. Simmons ir D. Robertson, padedamų baristerio O. Thomas,

               –

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bulterman ir M. de Ree,

               –

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir R. Lyal,

         susipažinęs su 2017 m. gegužės 31 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1, toliau – PVM direktyva) 14 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (Jungtinės Karalystės mokesčių ir muitų administratorius, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl variklinės transporto priemonės perdavimo pagal standartinę sutartį kvalifikavimo pridėtinės vertės mokesčiu (PVM) apmokestinamų sandorių atžvilgiu.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               PVM direktyvos 14 straipsnyje nustatyta:
               „1.   „Prekių tiekimas“ – teisės[,] kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu[,] perdavimas.
               2.   Be 1 dalyje nurodyto sandorio[,] prekių tiekimu laikomas bet kuris iš šių sandorių:

                        a)

                        nuosavybės teisės į turtą perdavimas už atlyginimą valdžios institucijos ar jos vardu duotu nurodymu arba pagal įstatymus;

                        b)

                        faktinis prekių perdavimas pagal prekių nuomos tam tikram laikotarpiui arba pagal prekių pardavimo atidedant apmokėjimo terminą sutartį, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka;

                        c)

                        prekių perdavimas pagal sutartį, kurioje numatoma, kad perkant arba parduodant yra mokamas komisinis atlyginimas.

                  3.   Valstybės narės prekių tiekimu gali laikyti tam tikrų statybos darbų perdavimą.“

               4

               Pagal šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalį „paslaugų teikimas“ yra bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas.

               5

               Minėtos direktyvos 63 straipsnyje numatyta:
               „Apmokestinimo momentas įvyksta ir prievolė apskaičiuoti PVM atsiranda atlikus prekių tiekimą ar paslaugų teikimą.“

               6

               Tos pačios direktyvos 64 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Jeigu atlikus paslaugų teikimą ar prekių tiekimą, išskyrus 14 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytą prekių nuomą tam tikram laikotarpiui ar pardavimą atidedant apmokėjimo terminą, sąskaitos pateikiamos ir apmokamos kelis kartus iš eilės, laikoma, kad paslaugų teikimas ar prekių tiekimas yra atliktas tada, kai baigiasi laikotarpis, su kuriuo yra susijusios šios sąskaitos ar apmokėjimas.“

         Jungtinės Karalystės teisė

               7

                  Value Added Tax Act 1994 (1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymas) 4 priedo 1 dalimi perkeliamas PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punktas.

               8

               Pagal Consumer Credit Act 1974 (1974 m. Vartojimo kredito įstatymas) 189 straipsnį išperkamosios nuomos sutartis yra sutartis, pagal kurią už išnuomotas prekes reguliariai dalimis moka asmuo, kuriam tos prekės išnuomojamos, o prekių nuosavybės teisė tam asmeniui pereina, jeigu jis įvykdo sutarties sąlygas ir įvyksta vienas arba keli susitarime numatyti įvykiai, įskaitant to asmens pasinaudojimą galimybe išpirkti.

               9

               1974 m. Vartojimo kredito įstatymo 99 straipsnyje numatyta, kad bet kada iki to laiko, kai paskutinis skolininko mokėjimas pagal šio įstatymo reglamentuojamą išperkamosios nuomos sutartį tampa mokėtinas, skolininkas turi teisę nutraukti sutartį apie tai pranešęs. Tokiu atveju pagal šio įstatymo 100 straipsnį skolininkas privalo sumokėti kreditoriui sumą (jeigu tokia susidaro), kuria „bendrosios kainos“ pusė viršija bendrąją jau išmokėtų ir mokėtinų visos kainos dalių sumą prieš pat nutraukiant sutartį, nebent sutartyje būtų numatyta mažesnė suma.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               10

                  Mercedes‑Benz Financial Services UK yra Daimler AG patronuojamoji bendrovė, turinti registruotą buveinę Jungtinėje Karalystėje; ji siūlo tris standartines sutartis – standartinę nuomos sutartį Leasing, išperkamosios nuomos sutartį Hire Purchase ir nuomos su galimybe išpirkti sutartį Agility, kuri turi dviejų pirmųjų sutarčių savybių ir leidžia klientams vėliau nei transporto priemonės perdavimo momentu pasirinkti nuomą ar pirkimą, – skirtas variklinių transporto priemonių naudojimui finansuoti.

               11

               Šioms trims standartinėms sutarčių rūšims bendra tai, kad nuosavybės teisė į transporto priemonę per visą sutarties galiojimo laiką priklauso Mercedes‑Benz Financial Services UK, o nuomininkas turi mokėti mėnesines įmokas.

               12

               Vis dėlto standartinių sutarčių rūšys skiriasi transporto priemonės įsigijimo galimybėmis ir tvarka.

               13

               Remiantis standartine sutartimi Leasing nuosavybės teisė negali būti perduota, sutartyje taip pat nustatoma maksimali rida, kurią viršijus klientas turi sumokėti baudą.

               14

               Standartinėse sutartyse Hire Purchase ir Agility, priešingai, numatomas nuosavybės teisės perdavimas, tik skirtingomis sąlygomis.

               15

               Pirmos rūšies standartinėje sutartyje mėnesinių mokėjimų suma iš esmės sudaro transporto priemonės pirkimo kainą, įskaitant finansavimo išlaidas. Tik nedidelė suma („galimybės išlaidos“) turi būti pridedama, kad klientas taptų savininku sutarties galiojimo pabaigoje. Galutinis mokėjimas numatytas sutartyje ir nepriklauso nuo pasinaudojimo galimybe. Galimybės išlaidos nurašomos nuo kliento sąskaitos kartu su paskutine įmoka, ir tada klientas įgyja nuosavybės teisę. Vis dėlto Jungtinės Karalystės vartotojų teisių apsaugos teisės aktai riboja sumą, kurios pardavėjas gali reikalauti iš pirkėjo išperkamosios nuomos atveju, todėl praktiškai klientas gali išvengti galutinio mokėjimo nutraukdamas sutartį iki jos galiojimo pabaigos.

               16

               Standartinėje sutartyje Agility mėnesinės įmokos iš esmės yra mažesnės nei sutartyje Hire Purchase, nes jų bendra suma sudaro tik apie 60 % transporto priemonės pardavimo kainos, įskaitant finansavimo išlaidas. Jei naudotojas pageidauja pasinaudoti galimybe išpirkti, jis turi sumokėti apie 40 % pardavimo kainos. Ši „baigiamoji“ suma yra vidutinė apytikslė likutinė transporto priemonės vertė sutarties galiojimo pabaigoje. Likus trims mėnesiams iki sutarties galiojimo pabaigos kliento pasiteiraujama, ar jis ketina pasinaudoti galimybe išpirkti. Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadomis, apie pusė nuomininkų atsako teigiamai.

               17

               Dėl PVM neginčytina, kad standartinė sutartis Leasing priklauso kategorijai „paslaugų teikimas“, todėl remiantis PVM direktyvos 64 straipsniu apmokestinama kiekviena mėnesinė įmoka, o apmokestinamoji vertė yra mėnesinio mokėjimo suma. Taip pat neginčijama, kad, priešingai, standartinė sutartis Hire Purchase yra „prekių tiekimas“, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punktą. Todėl, remiantis šios direktyvos 63 straipsniu, visas mokestis apskaičiuojamas perduodant transporto priemonę, o apmokestinamoji vertė yra visa tiekimo suma.

               18

               Mokesčių administratorius mano, kad standartinė sutartis Agility, kaip ir standartinė sutartis Hire Purchase, yra „prekių tiekimas“, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punktą. Todėl jis iš Mercedes‑Benz Financial Services UK reikalavo sumokėti visą mokestį perduodant su juo susijusią transporto priemonę.

               19

                  Mercedes‑Benz Financial Services UK ginčijo šį kvalifikavimą First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmosios instancijos teismas, Mokesčių bylų skyrius, Jungtinė Karalystė) ir teigė, kad standartinė sutartis Agility, kurioje nebūtinai numatytas nuosavybės teisės perdavimas, turi būti laikoma „paslaugų teikimu“ ir todėl PVM turi būti mokamas nuo kiekvienos mėnesinės įmokos.

               20

                  First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmosios instancijos teismas, Mokesčių bylų skyrius) atmetė Mercedes‑Benz Financial Services UK prašymą, tada ji pateikė apeliacinį skundą Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Aukščiausiasis Teismas (Mokesčių ir kanceliarijos skyrius), Jungtinė Karalystė), šis patenkino jį.

               21

               Mokesčių administratorius dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą. Teismas, kuriam jis pateiktas, mano, kad siekiant išspręsti jo nagrinėjamą ginčą reikia išaiškinti Sąjungos teisę, konkrečiau – PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punktą.

               22

               Šiomis aplinkybėmis Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), Civilinių bylų skyrius, Jungtinė Karalystė) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ką reiškia žodžiai „sutart[is], kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka“, kaip nurodyta [PVM] direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punkte?

                        2.

                        Konkrečiau kalbant, ar šioje byloje žodis „paprastai“ reiškia, kad mokesčių institucija tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, turi nustatyti, ar egzistuoja išpirkimo galimybė, kuria galima pasinaudoti vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka?

                        3.

                        Kita vertus, gal žodis „paprastai“ reiškia, kad nacionalinė valdžios institucija turi imtis papildomų veiksmų ir nustatyti ekonominį sutarties tikslą?

                        4.

                        Jei atsakymas į trečiąjį klausimą būtų teigiamas:

                                 a)

                                 ar aiškinant [PVM] direktyvos 14 straipsnio 2 dalį reikėtų atsižvelgti į tai, ar tikėtina, kad klientas pasinaudos ta galimybe?

                                 b)

                                 ar už pasinaudojimą išpirkimo galimybe mokėtinos sumos dydis yra svarbus siekiant nustatyti ekonominį sutarties tikslą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               23

               Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar (ir kokiu mastu) formuluotę „nuomos sutartis, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka“, vartojamą PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punkte, reikia aiškinti taip, kad ji taikoma nuomos su galimybe išpirkti sutarčiai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.

               24

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad variklinės transporto priemonės nuomos su galimybe išpirkti sutartis, kaip Mercedes‑Benz Financial Services UK siūloma standartinė sutartis Agility, yra viena iš tų sutarčių, kurios vadinamos finansinės nuomos sutartimi arba išperkamosios nuomos sutartimi.

               25

               Kaip nurodė generalinis advokatas išvados 22 ir 23 punktuose, šių sutarčių ypatybė yra ta, kad jos suteikia visiškos nuosavybės teisės įsigijimo iš karto pakaitalą, kai gavėjas naudojasi turtu nesumokėjęs visos pirkimo kainos turto perdavimo jam momentu.

               26

               Šios rūšies sutartis gali turėti savybių, panašių į turto įsigijimą, bet gali jų ir neturėti, nes šalys gali numatyti, kad gavėjas gali pasirinkti įsigyti šį turtą arba jo neįsigyti pasibaigus nuomos laikotarpiui (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 34 ir 37 punktus).

               27

               Aplinkybė, kad pasibaigus sutarties terminui numatytas nuosavybės teisės perdavimas arba kad diskontuota įmokų suma yra praktiškai identiška turto rinkos vertei, atskirai ar bendrai yra kriterijus, leidžiantis nustatyti, ar sutartis gali būti laikoma „finansinės nuomos sutartimi“ (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, 38 punktą ir 2015 m. liepos 2 d. Sprendimo NLB Leasing, C‑209/14, EU:C:2015:440, 30 punktą).

               28

               Tokiomis aplinkybėmis sutarties kvalifikavimas kaip „finansinės nuomos sutarties“ savaime pagal šią sutartį atlikto faktinio turto perdavimo nepriskiria prie PVM apmokestinamų sandorių kategorijos. Taip pat siekiant laikyti turto perdavimą „prekių tiekimu“, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvą, reikia nustatyti, ar tokios sutarties tikslas yra „nuoma, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punktą.

               29

               Taip teisiškai kvalifikuojant reikia dviejų elementų.

               30

               Viena vertus, šią nuostatą reikia suprasti taip, kad pagal ją reikalaujama, jog sutartyje, kuria remiantis perduodamas turtas, būtų aiški sąlyga, susijusi su nuomotojo nuosavybės teisės į šį turtą perdavimu nuomininkui.

               31

               Iš tiesų, kaip matyti iš jos teksto, PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punktas nurodo ne teisės, kaip savininkui disponuoti turtu, perdavimą, kaip nurodyta šio straipsnio 1 dalyje, bet labiau „nuosavybės teisės į turtą įgijimą“.

               32

               Be to, reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje vartojamas žodis „įmoka“ būdingas kredito sutartims ir nebūdingas tiesiog nuomos sutartims, kuriose paprastai nurodomi „nuompinigiai“.

               33

               Kaip teigė generalinis advokatas savo išvados 50 punkte, galima teigti, kad aiški nuosavybės teisės perdavimo sąlyga yra sutartyje, jei joje numatyta galimybė išpirkti turtą, kuris nuomojamas remiantis išperkamąja nuoma.

               34

               Kita vertus, iš sutarties pasirašymo momentu objektyviai nustatytų sutarties sąlygų turi būti aišku, kad nuomininkas automatiškai įgyja nuosavybės teisę, jei per visą galiojimo laikotarpį sutartis vykdoma tinkamai.

               35

               Iš tiesų, iš formuluotės „paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka“ gali kilti tik idėja, kad, kai nuomininkas sumoka paskutinę įmoką pagal sutartį, jam perduodama visiška nuosavybės teisė į sutartyje nurodytą turtą.

               36

               Konkrečiai kalbant apie tai, kad sutartyje numatyta sąlyga, pagal kurią, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutarties atveju, nuomininkas turi galimybę išpirkti, pabrėžtina, kad prieveiksmis „paprastai“ turi būti laikomas tik nurodančiu numatomą sąžiningą šalių sutarties vykdymą iki jos galiojimo pabaigos remiantis pacta sunt servanda principu.

               37

               Kaip teigia generalinis advokatas savo išvados 51 ir 53 punktuose, ši sutartyje numatyta nuosavybės teisės perdavimo pasekmė nesuderinama su egzistuojančia realia ekonomine alternatyva nuomininkui, leidžiančia jam atėjus laikui pasirinkti įsigyti turtą, jį grąžinti nuomotojui ar pratęsti nuomą, atsižvelgiant į jo interesus pasirinkimo momentu.

               38

               Kitaip būtų tik tada, jei pasinaudojimas išpirkimo galimybe, nors formaliai tik pasirinktine, atsižvelgiant į finansines sutarties sąlygas, būtų vienintelis galimas ekonomiškai racionalus nuomininko pasirinkimas. Taip galėtų būti tuo atveju, kai iš sutarties aišku, kad atsiradus šiai galimybei įmokų suma pagal sutartį atitinka turto rinkos vertę, įskaitant finansavimo išlaidas, ir pasinaudojant šia galimybe nuomininkui nereikėtų sumokėti didelės papildomos sumos.

               39

               Tokį PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimą patvirtina bendra šios direktyvos struktūra, kiek tai susiję su apmokestinamųjų sandorių klasifikavimu.

               40

               Iš tiesų, kitoks aiškinimas reikštų, kad nacionalinės mokesčių institucijos turėtų atlikti tolesnius sutarčių, kurios, kaip ir šiuo atveju, nėra objektyviai susijusios su apmokestinamaisiais sandoriais jų vykdymo pradžioje, tyrimus, kad nustatytų apmokestinamojo asmens kontrahento ketinimus pasinaudojimo galimybe momentu, ir prireikus – jų patikslinimus.

               41

               Vis dėlto tokia būtinybė prieštarautų bendros PVM sistemos tikslams užtikrinti teisinį saugumą ir supaprastinti mokesčio taikymo veiksmus, atsižvelgiant, išskyrus ypatingus atvejus, į nagrinėjamų sandorių objektyvų pobūdį (pagal analogiją žr. 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo BLP Group, C‑4/94, EU:C:1995:107, 24 punktą).

               42

               Nacionalinis teismas, kuris yra vienintelis kompetentingas vertinti faktus, turi kiekvienu konkrečiu atveju ir atsižvelgęs į konkretaus atvejo aplinkybes nustatyti, ar sutartis, kuria remiantis transporto priemonė buvo perduota naudotojui, atitinka šiame sprendime primintas sąlygas.

               43

               Iš to, kas minėta, matyti, kad formuluotę „nuomos sutartis, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka“, vartojamą PVM direktyvos 14 straipsnio 2 dalies b punkte, reikia aiškinti taip, kad ji taikoma standartinei nuomos su galimybe išpirkti sutarčiai, jei iš sutarties finansinių sąlygų galima daryti išvadą, kad pasinaudojimas šia galimybe yra vienintelis galimas ekonomiškai racionalus nuomininko pasirinkimas atitinkamu momentu, jei sutartis vykdoma iki galiojimo pabaigos, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               44

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     Formuluotę „nuomos sutartis, kurioje numatyta, kad paprastai nuosavybės teisė pereina vėliausiai tada, kai sumokama paskutinė įmoka“, vartojamą 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 14 straipsnio 2 dalies b punkte, reikia aiškinti taip, kad ji taikoma standartinei nuomos su galimybe išpirkti sutarčiai, jei iš sutarties finansinių sąlygų galima daryti išvadą, kad pasinaudojimas šia galimybe yra vienintelis galimas ekonomiškai racionalus nuomininko pasirinkimas atitinkamu momentu, jei sutartis vykdoma iki galiojimo pabaigos, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2006 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2001/42/EB - Tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimas - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-77/06.

text:
      2006 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Liuksemburgą
      (Byla C‑77/06)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2001/42/EB – Tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimas – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliktas pagrįstumo tyrimas – Aplinkybės, į kurias būtina atsižvelgti
            – Padėtis pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui
      (EB 226 str.) (žr. 6 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2001 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
                  2001/42/EB dėl tam tikrų planų ir programų pasekmių aplinkai vertinimo (OL L 197, p. 30), nepriėmimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis
      1.         Nepriėmusi per nustatytą terminą 2001 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2001/42/EB dėl tam tikrų planų
         ir programų pasekmių aplinkai vertinimo įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė neįvykdė
         įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

      2.         Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.


2013 m. balanžio 12 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Irish Music Rights Organisation Ltd prieš Europos Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Autorių teisės, susijusios su viešu muzikos kūrinių atlikimu perduodant internetu, palydovais ir kabeliais - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Geografinės rinkos pasidalijimas - Dvišaliai nacionalinių kolektyvinio teisių administravimo organizacijų susitarimai - Suderinti veiksmai, kuriais nepaliekama galimybės išduoti įvairaus repertuaro ir daugelyje teritorijų galiojančias licencijas - Įrodymai - Nekaltumo prezumpcija. # Byla T-415/08.


1984 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Ludwig-Maximilians-Universität München prieš Hauptzollamt München-West. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Mokslinių aparatų atleidimas nuo importo muitų. # Byla 45/83.


title: 2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Siemens AG prieš VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija.#Teisės aktų derinimas - Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB - Lyginamoji reklama - Piktnaudžiavimas konkurento skiriamojo žymens žinomumu.#Byla C-59/05.

text:
      Byla C‑59/05
      Siemens AG
      prieš
      VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH
      (Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisės aktų derinimas – Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB – Lyginamoji reklama – Piktnaudžiavimas konkurento skiriamojo žymens žinomumu“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Klaidinanti ir lyginamoji reklamos – Direktyva 84/450
      (Tarybos direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3a straipsnio 1 dalies g punktas)
      1        Taikant Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3a straipsnio 1 dalies
         g punktą į lyginamosios reklamos teikiamą naudą vartotojams būtina atsižvelgti vertinant naudos, kurią reklamuotojas gauna
         dėl konkurento prekės ženklo, firmos vardo ar kitų skiriamųjų žymenų žinomumo, nesąžiningą pobūdį. Tačiau vien nauda, kurią
         reklamuotojas gauna iš lyginamosios reklamos ir kurios egzistavimas bet kuriuo atveju yra akivaizdus dėl paties tokios rūšies
         reklamos pobūdžio, negali būti esminis veiksnys vertinant minėto reklamuotojo elgesio teisėtumą.

      Iš to išplaukia, kad ši nuostata turi būti aiškinama taip, jog, savo kataloguose naudodamas gamintojo skiriamojo žymens pagrindinį
         elementą (t. y. jo prekių užsakymo numerių sistemą), žinomą specialių žinių turintiems asmenims, konkuruojantis tiekėjas nesąžiningai
         nesinaudoja šio skiriamojo žymens žinomumu.

      (žr. 24–25, 27 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 23 d.(*)

      „Teisės aktų derinimas – Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB – Lyginamoji reklama – Piktnaudžiavimas konkurento skiriamojo žymens žinomumu“
      Byloje C‑59/05,
      dėl Bundesgerichtshof (Vokietija) 2004 m. gruodžio 17 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. vasario 10 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Siemens AG
      prieš
      VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), K. Lenaerts, M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Siemens AG,  atstovaujamos Rechtsanwalt S. Jackermeier ir Patentanwalt D. Laufhütte,

      –        VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH, atstovaujamos Rechtsanwälte A. Osterloh ir E. Osterloh,

      –        Lenkijos Respublikos, atstovaujamos T. Nowakowski,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Aresu ir F. Hoffmeister,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl valstybių
         narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos suderinimo (OL L 250, 17 p.), iš dalies pakeistos
         1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB (OL L 290, p. 18, toliau – Direktyva 84/450), 3a straipsnio
         1 dalies g punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp bendrovės Siemens AG (toliau – Siemens) ir bendrovės VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH (toliau – VIPA) dėl pastarosios reklamos, kuria siekiama padidinti sudedamųjų dalių, tinkančių Siemens gaminamiems ir pardavinėjamiems automatams, pardavimą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Direktyvos 84/450 2 straipsnio 2a punktą „lyginamoji reklama“ šios direktyvos tikslais „yra bet kokia reklama, kuri
         aiškiai ar netiesiogiai nurodo konkurentą arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas“.

      4        Tos pačios direktyvos 3a straipsnio 1 dalis nustato:

      „Lyginamoji reklama, susijusi su palyginimu, leidžiama, jeigu įvykdytos šios sąlygos:
      <...>
      c)       ji objektyviai palygina vieną ar kelias šių prekių ir paslaugų esmines, svarbias, patikrinamas ir tipines savybes, tarp kurių
         gali būti ir kaina;

      <...>
      g)       ji nesąžiningai nepasinaudoja konkurento prekės ženklo, firmos vardo, kitų skiriamųjų ženklų reputacija ar konkuruojančių
         gaminių kilmės vietos nurodymu;

      <...>“
      5        Direktyvos 97/55 antra, keturiolikta ir penkiolikta konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

      „2)       kadangi vidaus rinkos sukūrimas reikš daug didesnę galimybę pasirinkti; kadangi, atsižvelgiant į tai, kad vartotojai gali
         ir privalo kuo geriau naudotis vidaus rinka, o reklama yra labai svarbi priemonė visų prekių ir paslaugų realizavimo tikrajai
         rinkai Bendrijoje sukurti, pagrindinės nuostatos, reglamentuojančios lyginamosios reklamos formą ir turinį, turėtų būti vienodos,
         o lyginamosios reklamos naudojimo valstybėse narėse sąlygos turėtų būti suderintos; kadangi, įvykdžius šias sąlygas, bus lengviau
         objektyviai parodyti įvairių panašių gaminių privalumus; kadangi lyginamoji reklama gali ir skatinti paslaugų bei prekių tiekėjų
         konkurenciją vartotojo naudai;

      <...>
      14)       tačiau kadangi stengiantis, kad lyginamoji reklama taptų veiksminga, gali prireikti nustatyti konkurento prekes ar paslaugas,
         nurodant prekės ženklą ar firmos vardą, kurio savininkas jis yra;

      15)       kadangi toks kito asmens prekės ženklo, firmos vardo ar kitų skiriamųjų ženklų naudojimas nepažeidžia šios išimtinės teisės
         tais atvejais kai ji atitinka šioje direktyvoje nustatytas sąlygas, siekiant tik atskirti juos ir taip objektyviai pabrėžti
         jų skirtumus“.

      Nacionalinės teisės aktai
      6        1999 m. birželio 7 d. įstatymo dėl kovos su nesąžininga konkurencija (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, toliau – UWG) 6 straipsnis  įtvirtina:

      „1.      „Lyginamoji reklama yra bet kokia reklama, kuri aiškiai ar netiesiogiai nurodo konkurentą arba konkurento siūlomas prekes
         ar paslaugas.

      2.      Neteisėta yra bet kuri lyginamoji reklama <...>, jeigu lyginimas:
      <...>
      4) nesąžiningai pasinaudoja arba pakenkia konkurento naudojamo žymens geram vardui. <...>“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      7        Siemens, be kita ko, gamina ir pardavinėja programuojamus automatus, vadinamus „Simatic“. 1983 m. šiems automatams ir jų papildomoms
         sudedamosios dalims Siemens pradėjo naudoti užsakymo numerių sistemą, kurią sudaro kelių didžiųjų raidžių ir skaičių kombinacija.

      8        VIPA taip pat gamina ir pardavinėja automatams „Simatic“ tinkančias sudedamąsias dalis, kurioms nuo 1988 m. naudoja identifikavimo
         sistemą, beveik tapačią Siemens naudojamai sistemai. Iš tikrųjų Siemens užsakymo numerius sudarančios žymenų kombinacijos pirmoji dalis, pvz., „6ES5“ arba „6ES7“, pakeista bendrovės simboliu „VIPA“,
         šalia kurio rašomas originalios Siemens prekės užsakymo numerio pagrindinis elementas.  Šis pagrindinis užsakymo numerio elementas nurodo nagrinėjamos prekės požymius
         ir jos panaudojimą automatizavimo platformoje, nes joje turi būti įvedamas tam, kad automatas veiktų.

      9        Pavyzdžiui, VIPA prekiauja sudedamosiomis dalimis, atitinkančiomis originalią Siemens prekę, kurios užsakymo numeris yra „6ES5 928‑3UB21“, naudodama užsakymo numerį  „VIPA 928‑3UB21“. Šį numerį ji nurodo ant
         savo prekių ir kataloge, patikslindama: „Patikrinkite jums reikiamo programavimo modulio užsakymo numerį jūsų platformos naudojimosi
         instrukcijoje arba skambinkite mums! Užsakymo numeriai atitinka Siemens programavimo modulių užsakymo numerius“.

      10      Siemens pareiškė ieškinį VIPA, priekaištaudama dėl to, kad neteisėtai naudojosi jos prekių žinomumu. Pirmosios instancijos teismas Siemens reikalavimus patenkino sprendimu, kuris apeliacinėje instancijoje buvo pakeistas. Toliau Siemens pateikė kasacinį skundą  Bundesgerichtshof.

      11      Manydamas, kad Direktyvos 84/450 išaiškinimas būtinas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, Bundesgerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      1.      „Ar konkurento „kito skiriamojo žymens“ panaudojimas laikytinas nesąžiningu Direktyvos 84/450/EEB 3a straipsnio 1 dalies g punkto
         prasme, jeigu reklamuotojas tapačiai naudoja konkurento skiriamojo žymens pagrindinį elementą (šiuo atveju – užsakymo numerių
         sistemą), žinomą specialių žinių turintiems asmenims,  ir tai nurodo savo  reklamoje?

      2.      Ar nauda, kurią dėl tapataus skiriamojo žymens naudojimo gauna reklamuotojas ir vartotojas, yra esminis veiksnys vertinant
         nesąžiningą naudojimosi skiriamojo žymens žinomumu pobūdį?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      12      Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar savo kataloguose naudodamas tam tikro gamintojo skiriamojo žymens pagrindinį elementą, t. y. jo prekių užsakymo numerių
         sistemą, pažįstamą specialių žinių turintiems asmenims, konkuruojantis tiekėjas nesąžiningai naudojasi šio žymens žinomumu
         Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies g punkto prasme ir ar atliekant šį vertinimą reikia atsižvelgti į naudą, kurią dėl
         tokio naudojimo gauna vartotojai bei reklamuotojas.

      13      Remiantis Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies g punktu, lyginamoji reklama leidžiama, jeigu ji nesąžiningai nepasinaudoja
         konkurento prekės ženklo, firmos vardo, kitų skiriamųjų ženklų reputacija ar konkuruojančių gaminių kilmės vietos nurodymu.

      14      Pagal Teisingumo Teismo praktiką vertinant, ar buvo atsižvelgta į Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies g punkte nurodytą
         sąlygą, reikia atsižvelgti į Direktyvos 97/55 penkioliktą konstatuojamąją dalį, pagal kurią prekių ženklo ar skiriamojo žymens
         naudojimas nepažeidžia teisės į prekių ženklą, jeigu jis atitinka Direktyvoje 84/450 nustatytas sąlygas, siekiant tik atskirti
         reklamuotojo prekes bei paslaugas nuo jo konkurento prekių bei paslaugų ir taip objektyviai pabrėžti jų skirtumus (žr. 2001 m.
         spalio 25 d. Sprendimo Toshiba Europe, C‑112/99, Rink. p. I‑7945, 53 punktą).

      15      Šiuo atžvilgiu reklamuotojas neturi būti laikomas nesąžiningai besinaudojančiu savo konkurento skiriamųjų žymenų žinomumu,
         jeigu nuoroda į šiuos žymenis yra veiksmingos konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje sąlyga (žr. minėto sprendimo Toshiba Europe 54 punktą).

      16      Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad naudodamas prekių ženklą trečiasis asmuo gali nesąžiningai pasinaudoti arba pakenkti
         prekių ženklo skiriamajam požymiui ar geram vardui, pvz., sudarydamas visuomenei klaidingą įspūdį dėl reklamuotojo ir prekių
         ženklo savininko santykių (žr. minėto sprendimo Toshiba Europe 55 punktą).

      17      Kaip matyti iš nutarties pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, VIPA, naudodama Siemens užsakymo numerių sistemos pagrindinį elementą, visuomenei parodo, kad abiejų nagrinėjamų prekių techniniai požymiai yra lygiaverčiai.
         Todėl tai yra prekių esminių, svarbių, patikrinamų ir tipinių savybių palyginimas Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies
         c punkto prasme (žr. minėto sprendimo Toshiba Europe 56 punktą).

      18      Tačiau reikia patikrinti, ar dėl šio naudojimo visuomenė, kuriai skirta VIPA reklama, gali susieti pagrindinėje byloje nagrinėjamų automatų bei jų papildomų sudedamųjų dalių gamintoją bei konkuruojantį
         tiekėją dėl to, kad minėta visuomenė šio gamintojo prekių reputaciją galės susieti su minėto tiekėjo parduodamomis prekėmis.

      19      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos prekės yra skirtos specialių žinių turinčiai visuomenei.
         Taigi Siemens prekių reputacijos susiejimas su VIPA prekėmis yra  daug mažiau tikėtinas nei tuo atveju, jei šios prekės būtų skirtos galutiniams vartotojams (šiuo atžvilgiu
         žr. minėto sprendimo Toshiba Europe 52 punktą).

      20      Be to, aplinkybė, kad VIPA naudoja savo pačios simbolį užsakymo numerių pirmojoje dalyje ir kad savo kataloge patikslina, jog šie numeriai atitinka
         Siemens programavimo modulių numerius, leidžia atskirti VIPA nuo Siemens ir nesukuria klaidingo įspūdžio dėl VIPA prekių kilmės arba šių dviejų įmonių sąsajų (žr. šiuo atžvilgiu minėto sprendimo Toshiba Europe 59 punktą).

      21      Galiausiai iš Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų matyti, kad užsakymo numerio pagrindinį elementą sudarantys skaičiai
         ir raidės nurodo ne tik nagrinėjamos prekės požymius, bet ir pastarosios naudojimą automatizavimo platformoje. Iš tikrųjų
         automato paleidimas priklauso nuo šių skaičių ir šių raidžių įvedimo minėtoje platformoje.

      22      Dėl naudos, kurią reklamuotojas ir vartotojas gauna dėl tapataus skiriamojo žymens naudojimo, pirma, Teisingumo Teismas jau
         nusprendė, kad lyginamąja reklama siekiama suteikti vartotojui galimybę kuo geriau naudotis vidaus rinka, nes reklama yra
         labai svarbi priemonė visų prekių ir paslaugų realizavimo tikrajai rinkai visoje Bendrijoje sukurti (žr. 2003 m. balandžio
         8 d. Sprendimo Pippig Augenoptik, C‑44/01, Rink. p. I‑3095, 64 punktą).

      23      Antra, iš Direktyvos 97/55 antros konstatuojamosios dalies išplaukia, kad lyginamoji reklama taip pat turi tikslą skatinti
         paslaugų bei prekių tiekėjų konkurenciją vartotojo naudai.

      24      Iš to išplaukia, kad į lyginamosios reklamos teikiamą naudą vartotojams būtina atsižvelgti vertinant nesąžiningą reklamuotojo
         naudojimosi konkurento prekės ženklo, firmos vardo, kitų skiriamųjų žymenų žinomumu pobūdį.

      25      Tačiau vien nauda, kurią reklamuotojas gauna iš lyginamosios reklamos, ir kurios egzistavimas bet kuriuo atveju yra akivaizdus
         dėl tokios rūšies reklamos pobūdžio, negali būti esminis veiksnys vertinant minėto reklamuotojo elgesio teisėtumą.

      26      Šiuo atveju pasirinkus kitokį VIPA pardavinėjamų prekių, skirtų naudoti kaip papildomas sudedamąsias dalis Siemens automatuose, užsakymo numerių pagrindinį elementą, atitinkami vartotojai turėtų,  remdamiesi palyginamuoju sąrašu, ieškoti
         užsakymo numerių, atitinkančių Siemens siūlomas prekes. Kaip konstatuoja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tai sukeltų nepatogumų vartotojams
         ir VIPA. Taigi negalima paneigti konkurenciją ribojančio poveikio Siemens gaminamų automatų papildomų sudedamųjų dalių rinkoje.

      27      Remiantis šiais paaiškinimais, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies g punktas
         aiškintinas ta prasme, jog, esant pagrindinės bylos aplinkybėms, savo kataloguose naudodamas gamintojo skiriamojo žymens pagrindinį
         elementą, žinomą specialių žinių turintiems asmenims, konkuruojantis tiekėjas nesąžiningai nesinaudoja šio skiriamojo žymens
         žinomumu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      28      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios ir
            lyginamosios reklamos suderinimo, iš dalies pakeistos 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB,
            3a straipsnio 1 dalies g punktas turi būti aiškinamas taip, jog, esant pagrindinės bylos aplinkybėms, savo kataloguose naudodamas
            gamintojo skiriamojo žymens pagrindinį elementą, žinomą specialių žinių turintiems asmenims, konkuruojantis tiekėjas nesąžiningai
            nesinaudoja šio skiriamojo žymens žinomumu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.