title: 2009 m. kovo 25 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Kaul GmbH prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba.#Byla T-402/07.

text:
      Byla T‑402/07
      Kaul GmbH
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas − Protesto procedūra − Žodinio Bendrijos prekių ženklo ARCOL paraiška − Ankstesnis žodinis Bendrijos
         prekių ženklas CAPOL – VRDT atliekamas teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas vienos iš jos apeliacinių tarybų sprendimas, vykdymas – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Teisė į gynybą – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas, 61 straipsnio 2 dalis, 63 straipsnio 6 dalis, 73 straipsnio antrasis
         sakinys ir 74 straipsnio 2 dalis“

      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Ieškinio pareiškimas Bendrijos teisme – Teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas
            apeliacinės tarybos sprendimas, vykdymas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalis)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      3.      Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Ieškinio pareiškimas Bendrijos teisme – Teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas
            apeliacinės tarybos sprendimas, vykdymas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalis)
      4.      Bendrijos prekių ženklas – Procedūros nuostatos – Protesto procedūra
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis)
      5.      Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Ieškinio pareiškimas Bendrijos teisme – Bendrijos teismo kompetencija
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalis)
      6.      Procesas – Teismo sprendimo aiškinimas
      (Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnis)
      7.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      8.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Atitinkamų
            prekių ženklų panašumas
      9.      Bendrijos prekių ženklas – Tarnybos sprendimai – Teisėtumas – Ankstesnė Tarnybos praktika
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 131 straipsnio 4 dalis)
      1.      Siekdama atlikti iš Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 63 straipsnio 6 dalies kylančią pareigą imtis priemonių
         Bendrijos teismo sprendimui, kuriuo panaikinamas vienos iš jos apeliacinių tarybų sprendimas, įvykdyti, Vidaus rinkos derinimo
         tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) turi užtikrinti, kad dėl apeliacijos būtų priimtas naujas apeliacinės tarybos
         sprendimas. Tuo tikslu ji gali perduoti bylą kitai apeliacinei tarybai.

      (žr. 23 punktą)
      2.      Nors pagal veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama visapusiškai vertinant galimybę supainioti, ir ypač prekių ženklų panašumo bei
         prekių ar paslaugų, kurioms jie skirti, panašumo tarpusavio priklausomybės principą mažas prekių ar paslaugų, kurioms skirti
         prekių ženklai, panašumo laipsnis gali būti kompensuojamas dideliu prekių ženklų panašumo laipsniu ir atvirkščiai, vis dėlto
         Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo tikslais galimybė supainioti reiškia,
         kad tiek prašomas registruoti prekių ženklas turi būti tapatus arba panašus į ankstesnį prekių ženklą, tiek paraiškoje nurodytos
         prekės ar paslaugos turi būti tapačios arba panašios į tas, kurioms buvo įregistruotas ankstesnis prekių ženklas. Šios sąlygos
         yra kumuliacinės.

      Todėl nusprendusi, jog nebuvo jokio prašomo įregistruoti ir ankstesnio prekių ženklo panašumo, Vidaus rinkos derinimo tarnyba
         (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) neprivalo atsižvelgti į ankstesnio prekių ženklo žinomumą, nes ji teisėtai gali
         nuspręsti, jog nėra jokios galimybės supainioti, kad ir koks sustiprėjęs būtų tariamas ankstesnio prekių ženklo skiriamasis
         požymis.

      (žr. 28, 44 punktus)
      3.      Bendrijos teismui panaikinus Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) apeliacinės tarybos
         sprendimą atmesti protestą dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos, apeliacinė taryba, kuriai perduota byla, turi iš naujo
         nagrinėti apeliaciją. Jeigu naikinamajame sprendime nenuspręsta dėl prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo, apeliacinė
         taryba turi iš naujo išnagrinėti šį klausimą, kuriuo ji gali prieiti prie savo išvados, nesvarbu, kaip nuspręsta ankstesniame
         panaikintame sprendime.

      (žr. 38–39 punktus)
      4.      Faktų ir įrodymų, kuriuos protesto procedūros šalys pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam
         dizainui) po tam tikslui nustatyto termino, svarba yra vienas iš kriterijų, į kuriuos VRDT privalo atsižvelgti, kad galėtų,
         įgyvendindama savo diskreciją pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 74 straipsnio 2 dalį, nuspręsti, ar reikia
         atsižvelgti į šiuos faktus ir įrodymus.

      (žr. 42 punktą)
      5.      Bendrijos teismas atlieka Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) instancijų sprendimų teisėtumo
         priežiūrą. Jeigu jis nusprendžia, kad toks jam pateiktame ieškinyje ginčijamas sprendimas yra neteisėtas, jis privalo jį panaikinti.
         Jis negali atmesti ieškinio pakeisdamas kompetentingos Tarnybos instancijos, kuri priėmė ginčijamą aktą, motyvus savaisiais.
         Todėl jeigu Bendrijos teismas konstatuoja, kad Tarnybos apeliacinės tarybos sprendimo, kuriuo patvirtintas Protestų skyriaus
         sprendimas atmesti protestą, motyvuose padaryta teisės klaida, jis negali pats atmesti protesto remdamasis jam skundžiamame
         sprendime nenurodytu motyvu.

      (žr. 47, 49 punktus)
      6.      Vadovaujantis Teisingumo Teismo statuto 43 straipsniu, iškilus abejonių dėl sprendimo esmės ir apimties, jį išaiškinti turi
         jį priėmęs Bendrijos teismas. Vadinasi, nėra jokios prezumpcijos, kad iš įvairių galimų sprendimo, kuriuo panaikintas Vidaus
         rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) sprendimas, aiškinimo variantų reikia pasirinkti palankiausią
         ieškovui. Apeliacinė taryba, kuriai po tokio panaikinimo perduota byla, neprivalo išklausyti ieškovo dėl naikinamojo sprendimo
         aiškinimo. Jeigu ieškovui arba Tarnybai, kurie abu yra šį panaikinimą lėmusio proceso Bendrijos teisme šalys, iškyla sunkumų
         aiškinant naikinamąjį sprendimą, jie šį klausimą turi iškelti kompetentingame Bendrijos teisme.

      (žr. 62–63 punktus)
      7.      Maisto produktų ir konditerijos gaminių gamintojų atveju nėra galimybės supainioti žodinį žymenį ARCOL, kurį kaip Bendrijos
         prekių ženklą prašoma įregistruoti pagal Nicos sutartį 1 klasei priklausančioms „maisto produktų konservavimo cheminėms medžiagoms“
         bei 17 ir 20 klasėms priklausančioms prekėms, ir žodinį prekių ženklą CAPOL, anksčiau registruotą kaip Bendrijos prekių ženklą
         pagal minėtą sutartį 1 klasei priklausančioms prekėms, vadinamoms „maisto produktų konservavimo cheminės medžiagos, t. y.
         paruoštų maisto produktų, visų pirma konditerijos gaminių, konservavimo žaliavos“, nes prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas,
         nėra tapatūs ar panašūs ir todėl šios nuostatos nereikia taikyti, net jei šiais prekių ženklais žymimos prekės būtų tapačios.

      (žr. 76, 92 punktus)
      8.      Vienodas dviejų žodinių prekių ženklų raidžių skaičius savaime neturi ypatingos reikšmės visuomenei, kuriai skirti šie prekių
         ženklai, net ir turinčiai specialių žinių. Kadangi abėcėlę sudaro ribotas raidžių skaičius, be to, ne visos šios raidės naudojamos
         vienodai dažnai, daugelis žodžių neišvengiamai yra sudaryti iš vienodo skaičiaus raidžių ir kai kurios iš jų net sutampa,
         tačiau vien dėl to jie negali būti laikomi vizualiai panašiais.

      Be to, paprastai visuomenė nežino tikslaus žodinio prekių ženklo raidžių skaičiaus ir todėl dauguma atvejų nepastebės, kad
         du prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, turi vienodą raidžių skaičių.

      Vertinant vizualų dviejų žodinių prekių ženklų panašumą svarbiau yra tai, kad kiekviename iš jų būtų kelios tos pačios raidės
         iš eilės.

      (žr. 81–83 punktus)
      9.      Sprendimai, kuriuos pagal Reglamentą Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo turi priimti Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių
         ženklams ir pramoniniam dizainui) apeliacinės tarybos dėl žymens registravimo kaip Bendrijos prekių ženklo, priskiriami ribotai
         kompetencijai, o ne diskrecijai. Todėl tai, ar žymuo gali būti įregistruotas kaip Bendrijos prekių ženklas, turi būti vertinama
         remiantis tik šiuo reglamentu, kaip jį išaiškino Bendrijos teismas, o ne ankstesne Tarnybos praktika. Šie teiginiai a fortiori galioja Tarnybos atstovo Bendrijos teismui tariamai pateiktam pareiškimui, juo labiau kad, atsižvelgiant į minėto reglamento
         131 straipsnio 4 dalyje įtvirtintą Tarnybos apeliacinių tarybų pirmininko ir narių nepriklausomumą, jų nesaisto Tarnybos pareikšta
         nuomonė Bendrijos teisme nagrinėjamoje byloje.

      (žr. 98–99 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. kovo 25 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas − Protesto procedūra − Žodinio Bendrijos prekių ženklo ARCOL paraiška− Ankstesnis žodinis Bendrijos
         prekių ženklas CAPOL – VRDT atliekamas teismo sprendimo, kuriuo panaikinamas vienos iš jos apeliacinių tarybų sprendimas, vykdymas – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Teisė į gynybą – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas, 61 straipsnio 2 dalis, 63 straipsnio 6 dalis, 73 straipsnio antrasis
         sakinys ir 74 straipsnio 2 dalis“

      Byloje T‑402/07
      Kaul GmbH, įsteigta Elmshorne (Vokietija), atstovaujama advokatų G. Würtenberger ir R. Kunze,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą G. Schneider,

      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis
      Bayer AG, įsteigta Lėverkuzene (Vokietija),

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2007 m. rugpjūčio 1 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 782/2000‑2), susijusio
         su protesto procedūra tarp Kaul GmbH ir Bayer AG,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras (pranešėjas), teisėjai M. Prek ir V. M. Ciucă,
      posėdžio sekretorius N. Rosner, administratorius,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2007 m. lapkričio 6 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Pirmosios instancijos kanceliarijai 2008 m. vasario 21 d.,
      įvykus 2008 m. lapkričio 20 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        1996 m. balandžio 3 d. Atlantic Richfield Co. pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 17 sk., 1 t., p. 146) pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir
         pramoniniam dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką.

      2        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo ARCOL.

      3        Pagal peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos
         ženklams registruoti prekės, kurių prekių ženklą prašyta įregistruoti, priklauso 1, 17 ir 20 klasėms. Tarp paraiškoje įregistruoti
         nurodytų 1 klasei priskiriamų prekių yra „maisto produktų konservavimo cheminės medžiagos“.

      4        Prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 1998 m. liepos 20 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje.

      5        1998 m. spalio 20 d. ieškovė Kaul GmbH, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 1 dalimi, pateikė protestą dėl prašomo prekių ženklo registracijos, kiek tai
         susiję su 1 klasės „maisto produktų konservavimo cheminėmis medžiagomis“. Protestas buvo grindžiamas tuo, kad egzistuoja ankstesnis
         Bendrijos prekių ženklas, įregistruotas 1998 m. vasario 24 d. (Nr. 49106). Šis ankstesnis prekių ženklas – tai žodinis žymuo
         CAPOL, kuriuo žymimos 1 klasei priskiriamos prekės: „maisto produktų konservavimo cheminės medžiagos, t. y. paruoštų maisto
         produktų, visų pirma konditerijos gaminių, konservavimo žaliavos“. Grįsdama protestą ieškovė rėmėsi santykiniu atmetimo pagrindu,
         nurodytu Reglamento Nr. 40-94 8 straipsnio 1 dalies b punkte.

      6        2000 m. birželio 30 d. Sprendimu Protestų skyrius atmetė protestą, motyvuodamas tuo, kad, nepaisant prekių tapatumo, dėl žymenų,
         dėl kurių kilo ginčas, vizualių ir fonetinių skirtumų nėra galimybės juos supainioti.

      7        2000 m. liepos 17 d. laišku – šis laiškas gautas 2000 m. liepos 24 d. – Bayer AG informavo VRDT, kad jai buvo perduota paraiška įregistruoti prekių ženklą ARCOL, kurią buvo pateikusi Atlantic Richfield Co. 2000 m. lapkričio 17 d., remiantis Reglamento Nr. 40/94 17 straipsnio 5 dalimi ir 24 straipsniu, teisių perdavimas buvo įregistruotas
         Bendrijos prekių ženklų registre.

      8        Remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais, 2000 m. liepos 24 d. ieškovė pateikė apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      9        Grįsdama apeliaciją ieškovė nurodė, kaip ir Protestų skyriui, jog ankstesniam prekių ženklui būdingas ryškus skiriamasis požymis,
         todėl, vadovaujantis teismų praktika, jam turėtų būti taikoma didesnė apsauga. Tačiau ieškovė šiuo klausimu nurodė, jog tokį
         ryškų skiriamąjį požymį lemia ne vien tai, kad žodis „capol“ neapibūdina aptariamų prekių, kaip ji jau minėjo Protestų skyriui,
         bet ir aplinkybė, jog prekių ženklas tapo žinomas dėl naudojimo. Siekdama įrodyti tai, kad prekių ženklas žinomas, ieškovė
         kaip priedą prie Apeliacinei tarybai pateiktų paaiškinimų pateikė savo generalinio direktoriaus garbės žodžiu patvirtintą
         pareiškimą bei klientų sąrašą.

      10      2002 m. kovo 4 d. Sprendimu, kuris ieškovei buvo įteiktas 2002 m. kovo 25 d. (toliau – 2002 m. Sprendimas), VRDT trečioji
         apeliacinė taryba atmetė apeliaciją. Trečioji apeliacinė taryba, konstatavusi, jog prašomu įregistruoti ir ankstesniuoju prekių
         ženklais žymimos prekės yra tapačios, ir abu žymenis, dėl kurių kilo ginčas, palyginusi vizualiai, fonetiškai ir konceptualiai,
         visapusiškai įvertino galimybę supainioti, dėl kurios ji visų pirma nusprendė, jog negali atsižvelgti į ankstesnio prekių
         ženklo ryškų skiriamąjį požymį, susijusį su jo žinomumu, nes tokia aplinkybė ir minėti įrodymai jai pagrįsti buvo pirmą kartą
         nurodyti tik nagrinėjant jai pateiktą apeliaciją.

      11      2002 m. gegužės 24 d. ieškovė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė ieškinį, kuris buvo įregistruotas numeriu
         T‑164/02, dėl 2002 m. Sprendimo panaikinimo. Ieškiniui pagrįsti ieškovė rėmėsi keturiais pagrindais, susijusiais su, pirma,
         Apeliacinės tarybos pareigos išnagrinėti jos nurodytas aplinkybes pažeidimu, antra, Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
         b punkto pažeidimu, trečia, valstybėse narėse taikomos procesinės teisės principų bei VRDT taikomų procedūros taisyklių pažeidimu
         ir, ketvirta, motyvavimo pareigos pažeidimu.

      12      2004 m. lapkričio 10 d. Sprendime Kaul prieš VRDT − Bayer (ARCOL) (T‑164/02, Rink. p. II‑3807) Pirmosios instancijos teismas patvirtino pirmąjį ieškinio pagrindą ir panaikino 2002 m. Sprendimą,
         nepriimdamas sprendimo dėl kitų ieškinio pagrindų. Iš esmės Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, atsisakydama nagrinėti
         faktines bylos aplinkybes, kurias ieškovė pirmą kartą pateikė nagrinėjant apeliaciją siekdama įrodyti savo nurodytą ryškų
         ankstesnio prekių ženklo skiriamąjį pobūdį dėl šio ženklo naudojimo rinkoje, Trečioji apeliacinė taryba 2002 m. Sprendimu
         pažeidė Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnį.

      13      2005 m. sausio 25 d. VRDT pateikė apeliacinį skundą Teisingumo Teismui dėl šio sprendimo 12 punkte minėto sprendimo ARCOL. 2007 m. kovo 13 d. Sprendime VRDT prieš Kaul (C‑29/05 P, Rink. p. I‑2213) Teisingumo Teismas patenkino apeliacinį skundą ir panaikino minėtą sprendimą ARCOL. Toliau, pats galutinai išspręsdamas ginčą, Teisingumo Teismas panaikino 2002 m. Sprendimą.

      14      Teisingumo Teismas konstatavo, kad 2002 m. Sprendime Trečioji apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti į faktus ir įrodymus,
         kuriuos ieškovė buvo pateikusi savo apeliacijai pagrįsti, iš esmės manydama, jog toks atsižvelgimas ex officio yra neįmanomas, nes šie faktai ir įrodymai prieš tai nebuvo pateikti Protestų skyriui per šio skyriaus nustatytą terminą.
         Teisingumo Teismo nuomone, toks tvirtinimas prieštarauja Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 daliai, kuria Apeliacinei tarybai,
         kuriai pavėluotai pateikiami faktai ir įrodymai, suteikiama diskrecija nuspręsti, ar reikia į juos atsižvelgti priimant sprendimą,
         dėl kurio į ją kreiptasi. Kadangi, užuot įgyvendinusi jai suteiktą diskreciją, Trečioji apeliacinė taryba klaidingai manė
         neturinti diskrecijos atsižvelgti į nagrinėjamus faktus ir įrodymus, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad 2002 m. Sprendimas
         turi būti panaikintas (13 punkte minėto sprendimo VRDT prieš Kaul 67–70 punktai).

      15      2007 m. birželio 19 d. Sprendimu, apie kurį procedūros VRDT šalims buvo pranešta tų pačių metų birželio 22 d., VRDT apeliacinių
         tarybų prezidiumas bylą perskyrė Antrajai apeliacinei tarybai.

      16      2007 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas), kuris ieškovei buvo įteiktas 2007 m. rugsėjo 6 d., VRDT
         antroji apeliacinė taryba atmetė ieškovės apeliaciją ir patvirtino Protestų skyriaus sprendimą, kuriuo protestas atmestas.
         Iš esmės Antroji apeliacinė taryba, nusprendusi, jog atitinkama visuomenė, kurią sudarė maisto produktų ir konditerijos gaminių
         gamintojai, jokiu būdu negalėjo prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, palaikyti panašiais, padarė išvadą, kad neįvykdyta viena
         iš sąlygų, būtinų taikyti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, ir kad Protestų skyrius pagrįstai atmetė protestą.
         Atsižvelgdama į šią išvadą, Antroji apeliacinė taryba nusprendė, kad faktai ir įrodymai, kuriuos ieškovė pirmą kartą pateikė
         nagrinėjant apeliaciją Apeliacinėje taryboje siekdama įrodyti savo teiginį, jog ankstesnis prekių ženklas dėl jo naudojimo
         rinkoje įgijo ryškų skiriamąjį pobūdį, neturėjo reikšmės, nes toks teiginys, jei jis būtų įrodytas, negalėtų turėti jokio
         poveikio taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą nagrinėjamu atveju.

       Šalių reikalavimai
      17      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        patenkinti protestą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      18      VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
       Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalies ir 74 straipsnio 2 dalies pažeidimu
      19      Ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba nesilaikė 13 punkte minėto sprendimo VRDT prieš Kaul rezoliucinės dalies ir motyvų, nes visiškai arba tinkamai neįgyvendino savo diskrecijos, kylančios iš Reglamento Nr. 40/94
         74 straipsnio 2 dalies, dėl galimybės atsižvelgti į faktus ir įrodymus, kuriuos ieškovė pirmą kartą pateikė Apeliacinėje taryboje.
         Anot ieškovės, jei Apeliacinė taryba būtų teisingai pritaikiusi minėtame Teisingumo Teismo sprendime pateiktus nurodymus,
         ji būtų priėmusi ieškovei palankų sprendimą.

      20      VRDT ginčija ieškovės argumentus.

      21      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką toks teismo sprendimas dėl panaikinimo, koks yra 13 punkte minėtas sprendimas VRDT prieš Kaul, veikia ex tunc ir todėl panaikintas aktas atgaline data išnyksta iš teisinės sistemos (1988 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Asteris ir kt. prieš Komisiją, 97/86, 99/86, 193/86 ir 215/86, Rink. p. 2181, 30 punktas; 1995 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Exporteurs in Levende Varkens ir kt. prieš Komisiją, T‑481/93 ir T‑484/93, Rink. p. II‑2941, 46 punktas ir 2001 m. spalio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Corus UK prieš Komisiją, T‑171/99, Rink. p. II‑2967, 50 punktas).

      22      Iš šios teismų praktikos taip pat matyti, jog tam, kad laikytųsi teismo sprendimo dėl panaikinimo ir jį visiškai įvykdytų,
         atitinkama institucija, kuri buvo priėmusi panaikintą aktą, privalo atsižvelgti ne tik į teismo sprendimo rezoliucinę dalį,
         bet ir į ją lėmusius motyvus, kurie yra būtinas teismo sprendimo pagrindas, nes motyvai būtini, kad būtų tiksliai nustatyta
         rezoliucinėje dalyje išdėstyto sprendimo esmė. Būtent šioje motyvuojamojoje dalyje tiksliai nurodoma nuostata, kurios neteisėtumas
         nagrinėjamas, ir tiksliai atskleidžiamos priežastys, dėl kurių rezoliucinėje dalyje konstatuojamas jos neteisėtumas ir į kurias
         turi atsižvelgti atitinkama institucija, pakeisdama panaikintą aktą kitu (2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo nutarties
         Gómez de Enterría y Sanchez prieš Parlamentą, C‑8/99 P, Rink. p. I‑6031, 19 ir 20 punktai; žr. 2003 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo McAuley prieš Tarybą, T‑324/02, Rink. VT. p. I‑A‑337 ir II‑1657, 56 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      23      Nagrinėjamu atveju panaikinus 2002 m. Sprendimą ieškovės Apeliacinei tarybai pateikta apeliacija buvo nagrinėjama iš naujo.
         Siekdama atlikti iš Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalies kylančią pareigą imtis priemonių Teisingumo Teismo sprendimui
         įvykdyti, VRDT turėjo užtikrinti, kad dėl apeliacijos būtų priimtas naujas apeliacinės tarybos sprendimas. Taip ir buvo padaryta,
         nes byla buvo perduota Antrajai apeliacinei tarybai, kuri priėmė ginčijamą sprendimą.

      24      Ieškovė neginčija bylos perdavimo Antrajai apeliacinei tarybai. Tačiau ji nurodo, jog ši Apeliacinė taryba vien pripažino,
         kad 2002 m. Sprendimas buvo pagrįstas ir kad faktai bei aplinkybės, kurias ieškovė pirmą kartą pateikė nagrinėjant apeliaciją
         Apeliacinėje taryboje, yra nesvarbūs ir todėl nepriimtini, tačiau nepasinaudojo savo diskrecija, kylančia iš Reglamento Nr. 40/94
         74 straipsnio 2 dalies, kad nuspręstų, ar reikia atsižvelgti į minėtus faktus ir įrodymus.

      25      Nagrinėjant šiuos argumentus reikia priminti, kad, vadovaujantis Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, ankstesnio
         prekių ženklo savininkui pateikus protestą prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu
         „dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti,
         panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas;
         suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu“.

      26      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką galimybę suklaidinti sudaro tikimybė, kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės
         ar paslaugos yra pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba, nelygu atvejis, ekonomiškai susijusių įmonių. Iš šios teismų
         praktikos taip pat matyti, jog galimybė supainioti turi būti visapusiškai vertinama atsižvelgiant į tai, kaip atitinkama visuomenė
         suvokia nagrinėjamus žymenis ir prekes ar paslaugas, ir į visus konkrečiam atvejui būdingus veiksnius, įskaitant žymenų panašumo
         ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo tarpusavio priklausomybę (2007 m. balandžio 24 d. Teisingumo Teismo nutarties Castellblanch prieš VRDT, C‑131/06 P, Rink. p. I‑0000, 55 punktas; žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Laboratorios RTB prieš VRDT– Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rink. p. II‑2821, 30–33 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).

      27      Be to, galimybė supainioti yra juo didesnė, kuo ryškesnis ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis. Taigi prekių ženklai,
         patys savaime arba dėl žinomumo rinkoje turintys ryškų skiriamąjį požymį, saugomi labiau nei tie, kurių skiriamieji požymiai
         yra mažiau ryškūs. Taigi vertinant, ar yra galimybė supainioti, turi būti atsižvelgta į ankstesnio prekių ženklo skiriamąjį
         požymį ir visų pirma jo gerą vardą (žr. 2008 m. balandžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ferrero Deutschland prieš VRDT ir Cornu, C‑108/07 P, Rink. p. I‑0000, 32 ir 33 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką).

      28      Pagal veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama visapusiškai vertinant galimybę supainioti, ir ypač prekių ženklų panašumo bei prekių
         ar paslaugų, kurioms jie skirti, panašumo tarpusavio priklausomybės principą mažas prekių ar paslaugų, kurioms skirti prekių
         ženklai, panašumo laipsnis gali būti kompensuojamas dideliu prekių ženklų panašumo laipsniu ir atvirkščiai (2007 m. kovo 15 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo T.I.M.E. ART prieš VRDT, Rink. p. I‑0000, 35 punktas). Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, jog Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto
         taikymo tikslais galimybė supainioti reiškia, kad tiek prašomas registruoti prekių ženklas turi būti tapatus arba panašus
         į ankstesnį prekių ženklą, tiek paraiškoje įregistruoti nurodytos prekės ar paslaugos turi būti tapačios arba panašios į tas,
         kurioms buvo įregistruotas ankstesnis prekių ženklas. Šios sąlygos yra kumuliacinės (2004 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo Vedial prieš VRDT, C‑106/03 P, Rink. p. I‑9573, 51 punktas ir 2007 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Il Ponte Finanziaria prieš VRDT, C‑234/06 P, Rink. p. I‑7333, 48 punktas).

      29      Darytina išvada, kad tuo atveju, kai prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimos prekės ir paslaugos yra tapačios, jeigu
         atskirai paimti šie prekių ženklai neturi minimalaus panašumo laipsnio, kuris būtinas tam, kad būtų nustatyta galimybė supainioti
         remiantis vien ryškiu ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu arba vien juo žymimų prekių ar paslaugų ir prekių ar paslaugų,
         kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, tapatumu, protestas turi būti atmestas ir tam neprieštarauja tarpusavio priklausomybės
         principas, taikomas visapusiškai vertinant galimybę supainioti (šiuo klausimu žr. 28 punkte minėto sprendimo Il Ponte Finanziaria prieš VRDT 50 ir 51 punktus).

      30      Nagrinėjamu atveju 2002 m. Sprendimo 30–35 punktuose Trečioji apeliacinė taryba atliko visapusišką galimybės supainioti vertinimą
         ir padarė išvadą, jog „nepaisant prekių tapatumo, <…> atsižvelgiant į didelius vizualinius ir fonetinius prekių ženklų skirtumus
         (kurie yra akivaizdžiai didesni už vizualinius ir fonetinius skirtumus, kurių buvimu remiasi (ieškovė)) ir į tai, kad rinka
         yra labai specializuota, o tipiškas šių prekių vartotojas, tikėtina, turi specialių žinių“, nebuvo jokios galimybės supainioti
         prekių ženklų, dėl kurių kilo nagrinėjamas ginčas.

      31      Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 26 ir 27 punktuose nurodytos teismų praktikos, visapusiškas galimybės supainioti du prekių
         ženklus vertinimas reikalauja atsižvelgti į visas nagrinėjamam atvejui reikšmingas aplinkybes, įskaitant ankstesnio prekių
         ženklo ryškų skiriamąjį požymį. 2002 m. Sprendime nusprendusi atlikti visapusišką galimybės supainioti prekių ženklus, dėl
         kurių kilo ginčas, vertinimą, Trečioji apeliacinė taryba turėjo, kaip matyti iš 13 punkte minėto sprendimo VRDT prieš Kaul 67–70 punktų, pirmiausia išnagrinėti galimybę priimti naujus ieškovės pateiktus argumentus dėl ankstesnio prekių ženklo žinomumo,
         kuriuos ieškovė primą kartą pateikė nagrinėjant apeliaciją Apeliacinėje taryboje, bei tokius argumentus pagrindžiančius įrodymus.

      32      Teisės klaidą, dėl kurios 13 punkte minėtame sprendime VRDT prieš Kaul buvo panaikintas 2002 m. Sprendimas, Trečioji apeliacinė taryba padarė būtent per šį pirminį nagrinėjimą. Kaip minėtame sprendime
         nusprendė Teisingumo Teismas, užuot įgyvendinusi Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalimi jai suteiktą diskreciją, prireikus
         atsižvelgti į faktus ir įrodymus, susijusius su tariamu ankstesnio prekių ženklo žinomumu, Apeliacinė taryba 2002 m. Sprendimo
         10–12 punktuose klaidingai nusprendė, kad neturi tokios diskrecijos ir todėl atmetė faktus ir įrodymus, kuriuos ieškovė jai
         pirmą kartą pateikė nagrinėjant apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      33      Tačiau Antroji apeliacinė taryba, kuriai byla perduota panaikinus 2002 m. Sprendimą, išnagrinėjusi iš naujo atmetė ieškovės
         apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo remdamasi tuo, kad ankstesnio ir prašomo įregistruoti prekių ženklų atitinkama
         visuomenė jokiu būdu negalėjo laikyti tapačiais arba panašiais ir todėl negalėjo būti galimybės supainioti Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme (ginčijamo sprendimo 26–28 straipsniai).

      34      Nenagrinėjant klausimo dėl Antrosios apeliacinės tarybos išvados, kurią ieškovė ginčija toliau šiame sprendime nagrinėjamu
         pagrindu, jog nebuvo jokio prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo, reikia konstatuoti, kad, atmesdama ieškovės apeliaciją
         dėl Protestų skyriaus sprendimo ir patvirtindama šį sprendimą dėl to, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, nebuvo nei
         tapatūs, nei panašūs, Antroji apeliacinė taryba teisingai pritaikė šio sprendimo 28 punkte pateiktą teismų praktiką, kurią
         ji taip pat nurodo ginčijamo sprendimo 26 punkte.

      35      Be to, priešingai nei teigia ieškovė, Antroji apeliacinė taryba ginčijamame sprendime ne vien pripažino, kad 2002 m. Sprendime
         nebuvo jokios klaidos.

      36      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, kad Antroji apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 24 punkte nusprendė, jog klaidos
         nebuvo tik tuose 2002 m. Sprendimo motyvuose, kurie susiję su vizualiu, fonetiniu ir konceptualiu prekių ženklų, dėl kurių
         kilo ginčas, palyginimu ir kurie pateikti ginčijamo sprendimo 23 punkte, ir todėl jie galėjo pagrįsti ginčijamo sprendimo
         25–28 punktuose padarytą išvadą, jog nėra jokio  šių prekių ženklų panašumo.

      37      Toliau reikia konstatuoti, kad Trečioji apeliacinė taryba 2002 m. Sprendime neišdėstė šios išvados aiškiai ir nedviprasmiškai
         ir tą patvirtina aplinkybė, jog ji to paties sprendimo 30–35 punktuose atliko visapusišką galimybės supainioti vertinimą,
         kurio atlikti nebūtų reikėję remiantis šios sprendimo 29 punkte paminėta teismų praktika, jei ši Apeliacinė taryba būtų nusprendusi,
         jog aptariami prekių ženklai, visapusiškai palyginti, buvo skirtingi.

      38      Antroji apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 26–28 punktuose, atvirkščiai, aiškiai išdėstė išvadą, jog prekių ženklai, dėl
         kurių kilo ginčas, nebuvo nei tapatūs, nei panašūs. Kadangi panaikinus 2002 m. Sprendimą Antroji apeliacinė taryba turėjo
         iš naujo išnagrinėti ieškovės apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo, ji taip pat turėjo iš naujo išnagrinėti dviejų prekių
         ženklų, dėl kurių kilo ginčas, tapatumą ar panašumą ir šiuo klausimu ji galėjo prieiti prie savo išvados, nesvarbu, kokį sprendimą
         buvo priėmusi Trečioji apeliacinė taryba.

      39      Šiuo klausimu Antrosios apeliacinės tarybos taip pat nesaistė 13 punkte minėto sprendimo VRDT prieš Kaul rezoliucinė dalis ir motyvai, nes tame sprendime Teisingumo Teismas neišreiškė savo pozicijos dėl prekių ženklų, dėl kurių
         kilo ginčas, panašumo. Šį klausimą prireikus būtų buvę galima nagrinėti tik nagrinėjant ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu. Tačiau Teisingumo Teismas, kaip prieš tai ir Pirmosios instancijos teismas,
         ieškinį patenkino nenagrinėjęs šio pagrindo.

      40      Atsižvelgdama į savo išvadą, jog nebuvo jokio prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo, ginčijamo sprendimo 25 punkte
         Antroji apeliacinė taryba nusprendė, kad faktai ir įrodymai, susiję su nurodomu ankstesnio prekių ženklo žinomumu, kuriuos
         ieškovė pirmą kartą pateikė nagrinėjant apeliaciją Apeliacinėje taryboje, „(nebuvo) svarbūs protesto procedūros rezultato
         atžvilgiu ir todėl (buvo) nepriimtini, nes, net jeigu nurodyti faktai būtų visiškai įrodyti, tai negalėtų turėti jokios įtakos
         Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymui nagrinėjamu atveju“.

      41      Ieškovė tvirtina, kad taip atsisakydama atsižvelgti į minėtus faktus ir įrodymus Antroji apeliacinė taryba pažeidė Reglamento
         Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalį, kurios išaiškinimas buvo pateiktas 13 punkte minėtame sprendime VRDT prieš Kaul.
      42      Tačiau faktų ir įrodymų, kuriuos protesto procedūros šalys pateikė VRDT po tam tikslui nustatyto termino, svarba yra vienas
         iš kriterijų, į kuriuos VRDT privalo atsižvelgti, kad galėtų, įgyvendindama savo diskreciją pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
         2 dalį, nuspręsti, ar reikia atsižvelgti į šiuos faktus ir įrodymus (šiuo klausimu žr. 13 punkte minėto sprendimo VRDT prieš Kaul  44 punktą).

      43      Vadinasi, negalima Antrosios apeliacinės tarybos kaltinti tuo, kad ji pažeidė minėtą nuostatą ir nesilaikė 13 punkte minėto
         sprendimo VRDT prieš Kaul, nes tam, kad atmestų faktus ir įrodymus, kuriuos ieškovė primą kartą pateikė nagrinėjant apeliaciją dėl Protestų skyriaus
         sprendimo, ji atsižvelgė į aplinkybę, jog minėti faktai ir įrodymai neturėjo jokios reikšmės ginčo sprendimui.

      44      Bet kuriuo atveju ieškovės kaltinimas, susijęs su tariamu Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies pažeidimu, yra nereikšmingas.
         Iš tiesų, nusprendusi, kad nebuvo jokio prašomo įregistruoti ir ankstesnio prekių ženklo panašumo, Antroji apeliacinė taryba
         neprivalėjo atsižvelgti į tariamą ankstesnio prekių ženklo žinomumą, nes ji teisėtai galėjo nuspręsti, jog nėra jokios galimybės
         supainioti, kad ir koks sustiprėjęs būtų tariamas ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis (šiuo klausimu žr. 2008 m.
         birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Otto prieš VRDT – L’Altra Moda (l’Altra Moda), T‑224/06, Rink. p. II‑0000, 50 punktą).

      45      Tad, net jei Antrosios apeliacinės tarybos atsisakymas, įgyvendinant savo iš Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies kylančią
         diskreciją, atsižvelgti į tariamą ankstesnio prekių ženklo žinomumą ir į susijusius įrodymus būtų teisiškai klaidingas, tokia
         klaida neturėtų jokios įtakos ginčijamo sprendimo rezoliucinei daliai, kurią pakankamai teisiškai pagrindžia išvada, jog prašomas
         įregistruoti ir ankstesnis prekių ženklai nėra nei tapatūs, nei panašūs.

      46      Galiausiai ieškovė tvirtina, kad Antrosios apeliacinės tarybos teiginys ginčijamo sprendimo 30 punkte, jog „Trečiosios apeliacinės
         tarybos padarytos teisės klaidos, būtent (Reglamento Nr. 40/94) 74 straipsnio 2 dalies pažeidimo, nepakanka (2002 m. Sprendimui)
         panaikinti“, parodo, kad Antroji apeliacinė taryba neatsižvelgė į 13 punkte minėtame sprendime VRDT prieš Kaul pateiktus nurodymus.

      47      Šiam argumentui pritarti negalima. Žinoma, panašu, kad ginčijamo sprendimo 30 punkte nepaisoma to, kad Teisingumo Teismas,
         konstatavęs, jog 2002 m. Sprendimo motyvuose padaryta teisės klaida taikant Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalį, pats
         negalėjo atmesti protesto remdamasis 2002 m. Sprendime nenurodytu motyvu, būtent susijusiu su jokio prekių ženklų, dėl kurių
         kilo ginčas, panašumo nebuvimu.

      48      Iš tiesų, nors Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 3 dalyje sakoma, kad Bendrijų teismas „turi teisę panaikinti arba pakeisti
         ginčijamą sprendimą“, ši dalis turi būti skaitoma atsižvelgiant į pirmesnę dalį, pagal kurią „skundą galima pateikti dėl kompetencijos
         stokos, dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, dėl Sutarties, (Reglamento Nr. 40/94) arba bet kurios su jos taikymu
         susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais“, ir į EB 229 bei EB 230 straipsnius (1999 m. liepos 8 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT (BABY‑DRY), T‑163/98, Rink. p. II‑2383, 50 ir 51 punktai ir 2005 m. gegužės 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Solo Italia prieš VRDT − Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Rink. p. II‑1881, 25 punktas).

      49      Darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas ir Teisingumo Teismas, kai panaikina Pirmosios instancijos teismo sprendimą
         ir pats priima sprendimą, atlieka VRDT instancijų sprendimų teisėtumo priežiūrą. Jei jie nusprendžia, kad toks jiems pareikštame
         ieškinyje ar apeliaciniame skunde ginčijamas sprendimas yra neteisėtas, jie privalo jį panaikinti. Jie negali atmesti ieškinio
         (apeliacinio skundo) pakeisdami kompetentingos VRDT instancijos, kuri priėmė ginčijamą aktą, motyvus savaisiais (šiuo klausimu
         pagal analogiją žr. 2000 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo DIR International Film ir kt. prieš Komisiją, C‑164/98 P, Rink. p. I‑447, 38 punktą).

      50      Vis dėlto reikia pažymėti, kad Antrajai apeliacinei tarybai nereikėjo priimti sprendimo nei dėl 2002 m. Sprendimo, kuris Teisingumo
         Teismo panaikintas išnyko iš teisinės sistemos atgaline data, pagrįstumo, nei dėl tokio panaikinimo pateisinamumo. Antroji
         apeliacinė taryba turėjo priimti sprendimą tik dėl ieškovės apeliacijos dėl Protestų skyriaus sprendimo. Taigi vien ginčijamo
         sprendimo motyvai, susiję su ieškovės pareikštu protestu, yra būtinas to sprendimo rezoliucinės dalies, kurioje Antroji apeliacinė
         taryba nusprendė atmesti ieškovės apeliaciją, pagrindas.

      51      Argumentai, susiję su tuo, ar Teisingumo Teismo atliktas 2002 m. Sprendimo panaikinimas yra pateisinamas, kaip antai išdėstyti
         ginčijamo sprendimo 30 punkte, atvirkščiai, neturi poveikio minėto sprendimo rezoliucinei daliai. Todėl, net jei tokie argumentai
         būtų teisiškai klaidingi, jie negalėtų lemti ginčijamo sprendimo panaikinimo.

      52      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmąjį pagrindą.

       Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su teisės būti išklausytam pažeidimu
      53      Ieškovė nurodo, kad Antroji apeliacinė taryba, pažeisdama Reglamento Nr. 40/94 61 straipsnio 2 dalį ir 73 straipsnio antrąjį
         sakinį, nesuteikė jai galimybės, prieš priimdama ginčijamą sprendimą, pateikti pastabų, visų pirma dėl 13 punkte minėto sprendimo
         VRDT prieš Kaul taikymo apimties ir aiškinimo.

      54      VRDT ginčija ieškovės argumentus.

      55      Reikia pasakyti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antrąjį sakinį VRDT sprendimai gali būti grindžiami tik tokiais
         motyvais, dėl kurių šalys galėjo pateikti atsiliepimus. Šia nuostata Bendrijos prekių ženklų teisėje įtvirtinamas bendrasis
         teisės į gynybą principas. Remiantis šiuo bendruoju Bendrijos teisės principu, asmenims, kuriems skirti valdžios institucijų
         sprendimai, galintys turėti didelį poveikį jų interesams, turi būti suteikta galimybė veiksmingai išreikšti savo nuomonę.
         Teisė būti išklausytam yra taikoma visoms faktinėms ar teisinėms aplinkybėms, kuriomis remiantis priimamas sprendimas, tačiau
         ne galutiniam sprendimui, kurį ketina priimti administracinė institucija (žr. 2007 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Kustom Musical Amplification prieš VRDT (Gitaros forma), T‑317/05, Rink. p. II‑427, 24, 26 ir 27 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).

      56      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad per procedūrą, kurioje priimtas 2002 m. Sprendimas, ieškovė turėjo galimybę Trečiajai
         apeliacinei tarybai pateikti savo pastabas dėl visų jos pareikšto protesto aspektų, įskaitant nurodomą prekių ženklų, dėl
         kurių kilo ginčas, panašumą. Jos argumentų santrauka pateikta 2002 m. Sprendimo 6 punkte.

      57      Teisingumo Teismui panaikinus 2002 m. Sprendimą, byla buvo perskirta Antrajai apeliacinei tarybai, kuri turėjo iš naujo išnagrinėti
         bylą ir priimti sprendimą dėl ieškovės pareikštos apeliacijos dėl Protestų skyriaus sprendimo atmesti protestą.

      58      Kaip buvo nurodyta nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, Antroji apeliacinė taryba ginčijamu sprendimu atmetė ieškovės apeliaciją,
         remdamasi tuo, kad, priešingai nei teigė ieškovė, prašomas įregistruoti ir ankstesnysis prekių ženklai nebuvo nei tapatūs,
         nei panašūs.

      59      Iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad priimdama ginčijamą sprendimą Antroji apeliacinė taryba būtų rėmusis kitomis faktinėmis
         ar teisinėmis aplinkybėmis nei tomis, apie kurias žinojo Trečioji apeliacinė taryba priimdama 2002 m. Sprendimą, ir dėl kurių
         ieškovė galėjo pateikti savo pastabas. Tai juo labiau patvirtina aplinkybė, jog Antroji apeliacinė taryba pakartojo didžiąją
         dalį 2002 m. Sprendimo motyvų, susijusių su prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, vizualiu, fonetiniu ir konceptualiu palyginimu.

      60      Nors ir tiesa, kad Antroji apeliacinė taryba, vadovaudamasi 2002 m. Sprendimo motyvais, kuriuos ji pakartojo savo pačios sprendime,
         padarė išvadą dėl dviejų prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo nebuvimo, kurios nebuvo 2002 m. Sprendime, vis dėlto,
         kiek tai susiję su galutine pozicija, kurią Antroji apeliacinė taryba ketino priimti, prieš priimdama sprendimą pagal šio
         sprendimo 55 punkte nurodytą teismų praktiką ši Apeliacinė taryba visai neprivalėjo išklausyti ieškovės.

      61      Tačiau ieškovė iš esmės tvirtina, kad 13 punkte minėtas sprendimas VRDT prieš Kaul yra nauja teisinė aplinkybė, dėl kurios jai turėjo būti suteikta teisė pateikti pastabas prieš priimant ginčijamą sprendimą.

      62      Šiuo klausimu ieškovė tvirtina, jog egzistuoja prezumpcija, kad iš įvairių galimų sprendimo dėl panaikinimo, pavyzdžiui, 13 punkte
         minėto sprendimo VRDT prieš Kaul, aiškinimo variantų reikia pasirinkti palankiausią ieškovei.

      63      Atsakant į šį argumentą pasakytina, kad, vadovaujantis Teisingumo Teismo statuto 43 straipsniu, iškilus abejonių dėl sprendimo
         esmės ir apimties, Teisingumo Teismas turi jį išaiškinti. Vadinasi, nėra jokios prezumpcijos, kokią nurodo ieškovė, ir Antroji
         apeliacinė taryba neprivalėjo jos išklausyti 13 punkte minėto sprendimo VRDT prieš Kaul aiškinimo klausimu. Jeigu ieškovei arba VRDT, kurios abi yra proceso Teisingumo Teisme šalys, iškilo sunkumų aiškinant minėtą
         teismo sprendimą, jos šį klausimą turėjo iškelti Teisingumo Teisme.

      64      Nagrinėjant klausimą, ar prieš priimdama ginčijamą sprendimą Antroji apeliacinė taryba turėjo iš naujo išklausyti ieškovę
         dėl Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies taikymo, kai 13 punkte minėtame sprendime VRDT prieš Kaul šios nuostatos aiškinimas ir taikymas jau buvo paaiškintas, pakanka priminti, kad net jei Antrosios apeliacinės tarybos atsisakymas,
         įgyvendinant Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalimi jai suteiktą diskreciją, atsižvelgti į faktus ir įrodymus, susijusius
         su tariamu ankstesnio prekių ženklo žinomumu, būtų teisiškai klaidingas, tokia klaida neturėtų jokios įtakos ginčijamajame
         sprendime padarytai išvadai.

      65      Kadangi, vadovaujantis šio sprendimo 55 punkte nurodyta teismų praktika, Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnyje įtvirtinta teisė
         būti išklausytam taikoma visų pirma teisinėms aplinkybėms, kuriomis remiantis priimamas sprendimas, Antroji apeliacinė taryba
         neprivalėjo išklausyti ieškovės dėl Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalies, nes faktai ir įrodymai, susiję su ankstesnio
         prekių ženklo žinomumu, kuriuo remtasi nurodant šią nuostatą, nesudarė ginčijamo sprendimo pagrindo.

      66      Iš to, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad antrasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

       Dėl trečiojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
      67      Ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina,
         pirma, jog Apeliacinė taryba neišnagrinėjo jos nurodytų faktų ir argumentų, įskaitant nurodytus nagrinėjant bylą Pirmosios
         instancijos teisme ir Teisingumo Teisme. Apeliacinė taryba taip pat neatsižvelgė į VRDT atstovo pareiškimą per Pirmosios instancijos
         teismo ir Teisingumo Teismo posėdžius nagrinėjant bylą, kurioje priimtas 13 punkte minėtas sprendimas VRDT prieš Kaul, kad jeigu būtų įrodytas tariamas ankstesnio prekių ženklo žinomumas, prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, būtų pakankamai
         panašūs, kad būtų galima pateisinti galimybę supainioti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

      68      Antra, ginčijamo sprendimo išvada, jog prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, neturėjo jokio vizualaus ar fonetinio panašumo,
         yra klaidinga ir ja nesilaikoma teismų praktikos, susijusios su ryškų skiriamąjį pobūdį turintiems prekių ženklams taikoma
         plačia apsauga.

      69      Trečia, ieškovė teigia, kad Apeliacinė taryba nepakankamai atsižvelgė į prekių ženklo „apsaugomąją funkciją“ bei į įvairių
         kriterijų, į kuriuos turi būti atsižvelgta vertinant galimybę supainioti, tarpusavio sąveiką.

      70      VRDT ginčija ieškovės argumentus.

      71      Pirmiausia reikia atmesti kaip nereikšmingus ieškovės kaltinimus, jog Apeliacinė taryba nesilaikė, pirma, teismų praktikos,
         susijusios su ryškų skiriamąjį pobūdį turintiems prekių ženklams taikoma plačia apsauga, ir, antra, įvairių kriterijų, į kuriuos
         turi būti atsižvelgta visapusiškai vertinant galimybę supainioti, tarpusavio priklausomybės principo.

      72      Iš tiesų, kaip buvo pažymėta nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, protesto atmetimas šioje byloje buvo paremtas prekių ženklų,
         dėl kurių kilo ginčas, panašumo nebuvimu, o ne visapusišku galimybės supainioti vertinimu.

      73      Taigi, jeigu iš ginčijamo sprendimo motyvų, įskaitant ginčijamo sprendimo 23 punkte pakartotus 2002 m. Sprendimo motyvus,
         paaiškėtų kokia nors teisės klaida, susijusi su įvairių kriterijų, į kuriuos turi būti atsižvelgta visapusiškai vertinant
         supainiojimo galimybę, tarpusavio priklausomybe, dėl tokios klaidos ginčijamas sprendimas, pakankamai teisiškai pagrįstas
         konstatuota aplinkybe, jog prašomas įregistruoti ir ankstesnis prekių ženklas nėra nei tapatūs, nei panašūs, negalėtų tapti
         negaliojantis.

      74      Dėl kaltinimo, jog Antroji apeliacinė taryba neatsižvelgė į prekių ženklo „apsaugomąją funkciją“, pasakytina, kad ieškovė
         šiuo klausimu pažymi, jog, be komercinės kilmės ir prekės ar paslaugos kokybės nurodymo bei reklamos funkcijų, prekių ženklas
         atlieka ir konkurencinę funkciją, nes jis užtikrina savininko konkurencinį pranašumą.

      75      Tačiau šie argumentai, nors ir būtų teisingi, neturi jokios įtakos dviejų prekių ženklų panašumo vertinimui. Taigi ir šis
         kaltinimas yra nereikšmingas.

      76      Dėl kaltinimo, kad neva padaryta klaida apibrėžiant atitinkamą visuomenę, į kurią reikia atsižvelgti šioje byloje vertinant
         galimybę supainioti, ieškovė neginčija 2002 m. Sprendime padarytos ir ginčijamame sprendime pakartotos išvados, jog šią visuomenę
         sudaro maisto produktų ir konditerijos gaminių gamintojai. Ji veikiau nepritaria 2002 m. Sprendimo 34 punkte pateiktiems ir
         ginčijamo sprendimo 23 punkte pakartotiems teiginiams, kad atitinkamos specialių žinių turinčios visuomenės pasirinkimui pirkti
         vieną ar kitą aptariamais prekių ženklais žymimos rūšies prekę „neturės beveik jokio poveikio ir įtakos tai, kokiu žymeniu
         žymimos jos gamyklose naudojami prekės ir ingredientai,“ ir „tokioje situacijoje galimybės supainioti buvimas neišvengiamai
         reikalauja didesnio prekių ženklų panašumo laipsnio“.

      77      Vadinasi, ir šis kaltinimas nereikšmingas. Iš tiesų, nesant reikalo nustatyti, kokio prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas,
         panašumo laipsnio pakaktų nagrinėjamu atveju, kad atsirastų galimybė supainioti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
         b punkto prasme, pakanka priminti, kad Apeliacinė taryba padarė išvadą, jog šie prekių ženklai neturi jokio panašumo ir yra
         skirtingi.

      78      Taigi, atsakant į šį ieškinio pagrindą, pakanka išnagrinėti minėtą ginčijamo sprendimo išvadą, atsižvelgiant, pirma, į tai,
         kaip prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, suvokia minėta visuomenė, kurią ginčijamame sprendime teisingai nustatė Apeliacinė
         taryba, ir, antra, į ieškovės argumentus dėl Apeliacinės tarybos neva padarytų klaidų vizualiai ir fonetiškai lyginant šiuos
         prekių ženklus.

      79      2002 m. Sprendimo 27 punkte, kuris buvo pakartotas ginčijamo sprendimo 23 punkte, Apeliacinė taryba pirmiausia atliko vizualų
         dviejų prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, vertinimą. Šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba pažymėjo, kad aplinkybė, jog abu
         šie prekių ženklai buvo sudaryti iš penkių raidžių, „greičiausiai (tebuvo) atsitiktinumas“. Be to, ji pridūrė, kad nors šie
         prekių ženklai turėjo tą pačią raidę „a“ ir tą pačią galūnę „ol“, vizualiai jie yra „aiškiai skirtingi“.

      80      Ieškovė ginčija tokias išvadas, kurios, jos nuomone, yra neapibrėžtos ir beprasmės. Anot ieškovės, Apeliacinė taryba, neatsižvelgdama
         į teismų praktiką, nepaaiškino, kodėl aplinkybė, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, buvo sudaryti iš tiek pat raidžių,
         neturėjo jokios įtakos vertinant jų panašumą.

      81      Su tokiais argumentais negalima sutikti. Vienodas dviejų žodinių prekių ženklų raidžių skaičius savaime neturi ypatingos reikšmės
         atitinkamai visuomenei, kuriai skirti šie prekių ženklai, net ir turinčiai specialių žinių, kaip yra šiuo atveju. Kadangi
         abėcėlę sudaro ribotas raidžių skaičius, be to, ne visos šios raidės vartojamos vienodai dažnai, daugelis žodžių neišvengiamai
         yra sudaryti iš vienodo skaičiaus raidžių ir kai kurios iš jų net sutampa, tačiau vien dėl to jie negali būti laikomi vizualiai
         panašiais.

      82      Be to, paprastai visuomenė nežino tikslaus žodinio prekių ženklo raidžių skaičiaus ir todėl dauguma atvejų nepastebės, kad
         du prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, turi vienodą raidžių skaičių.

      83      Vertinant vizualų dviejų žodinių prekių ženklų panašumą svarbiau yra tai, kad kiekviename iš jų būtų kelios tos pačios raidės
         iš eilės. Taigi Apeliacinė taryba ypatingos svarbos pagrįstai nesuteikė aplinkybei, jog abiejuose prekių ženkluose, dėl kurių
         kilo ginčas, buvo raidė „a“, nes prašomame įregistruoti prekių ženkle ji yra pirmoji raidė ir po jos eina raidės „rc“, o ankstesniame
         prekių ženkle raidė „a“ yra antroji ir tarp kitų – „c“ ir „p“ – raidžių.

      84      Atvirkščiai, prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, galūnė „ol“, kaip pripažino Apeliacinė taryba, yra bendras šių prekių ženklų
         elementas. Tačiau kadangi šis raidžių junginys yra šių prekių ženklų pabaigoje ir prieš jį esantys kiekvieno prekių ženklo
         raidžių junginiai yra visiškai skirtingi (atitinkamai, „arc“ ir „cap“), Apeliacinė taryba pagrįstai galėjo nuspręsti, jog
         ši galūnė negali paneigti išvados, kad šie prekių ženklai apskritai nėra vizualiai panašūs.

      85      Tai juo labiau patvirtina aplinkybė, kad, kaip ne kartą yra nusprendęs Pirmosios instancijos teismas, vartotojas paprastai
         didesnį dėmesį skiria prekių ženklo pradžiai, o ne pabaigai (žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Meric prieš VRDT – Arbora & Ausonia (PAM-PIM’S BABY-PROP), T‑133/05, Rink. p. II‑2737, 51 punktą ir 44 punkte minėto sprendimo l’Altra Moda 43 punktą).

      86      Galiausiai dėl fonetinio prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, palyginimo Apeliacinė taryba 2002 m. Sprendimo 28 punkte, kuris
         buvo pakartotas ginčijamo sprendimo 23 punkte, paminėjo įvairius tikėtinus prašomo įregistruoti prekių ženklo tarimo variantus
         ir paskui padarė išvadą, kad prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, tarimas skirtųsi valstybėse narėse, nors abu šie prekių
         ženklai turi du skiemenis.

      87      Reikia pritarti šiems teiginiams. Priešingai nei nurodo ieškovė, negalima Apeliacinės tarybos kaltinti tuo, kad ji rėmėsi
         „tikėtinais“ prašomo įregistruoti prekių ženklo tarimo variantais. Iš tiesų, kadangi tai yra išgalvotas žodis, neatitinkantis
         jokio kurioje nors Bendrijos kalboje egzistuojančio žodžio, galima kalbėti tik apie tikėtiną jo tarimą, kol jis nėra įregistruotas
         ir naudojamas prekėms žymėti.

      88      Be to, nors ieškovė kompetentingas VRDT instancijas kaltina tuo, kad šios neišnagrinėjo abiejų prekių ženklų, dėl kurių kilo
         ginčas, tarimo visose Bendrijos valstybių narių kalbose, vis dėlto ji nenurodė, kurioje ar kuriose Apeliacinės tarybos neva
         neaptartose kalbose abu prekių ženklai būtų tariami taip, kad būtų galima pateisinti arba nustatyti fonetinį jų panašumą.

      89      Aplinkybė, kurią taip pat nurodo ieškovė, kad abu prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, turi tiek pat skiemenų (t. y. du),
         neturi jokios ypatingos reikšmės tam, kaip šiuos prekių ženklus suvoks atitinkama specialių žinių turinti visuomenė, ir savaime
         negali pagrįsti išvados, jog šie prekių ženklai yra fonetiškai panašūs.

      90      Tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tai, kad nesvarbu, kaip būtų tiksliai tariamas raidžių junginys „arc“, kuris yra
         prašomo įregistruoti prekių ženklo pradžioje, jis bet kuriuo atveju labai skirsis nuo raidžių junginio „cap“, kuris sudaro
         ankstesnio prekių ženklo pradžią, o raidžių junginio „ol“, kuris greičiausiai bus tariamas vienodai abiem atvejais, buvimo
         abiejų prekių ženklų pabaigoje nepakanka, kad šie prekių ženklai būtų apskritai fonetiškai panašūs.

      91      Galiausiai, kaip buvo pažymėta 2002 m. Sprendimo 29 punkte, kuris buvo pakartotas ginčijamame sprendime, nė vienas iš šių
         prekių ženklų neturi tokios reikšmės, kuri jį susietų su konkrečia sąvoka ir todėl tarp jų nėra jokio konceptualaus panašumo.
         Beje, šios išvados ieškovė neginčija.

      92      Remiantis tuo, kas išdėstyta ir konstatuota, reikia daryti išvadą, jog Antroji apeliacinė taryba nepažeidė Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 1 dalies b punkto, ginčijamo sprendimo 26–28 punktuose nuspręsdama, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas,
         nebuvo nei tapatūs, nei panašūs ir kad todėl šios nuostatos nereikėjo taikyti, net jei šiais prekių ženklais žymimos prekės
         būtų tapačios.

      93      Dėl ieškovės kaltinimo, jog Apeliacinė taryba neatsakė į jos argumentus, įskaitant pateiktus Bendrijos teismuose nagrinėjant
         bylą, kurioje priimtas 13 punkte minėtas sprendimas VRDT prieš Kaul, reikia konstatuoti, kad ieškovė nepatikslino, į kokius argumentus Antroji apeliacinė taryba neatsižvelgė.

      94      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad bet kuriuo atveju, priimdama ginčijamą sprendimą, Antroji apeliacinė taryba privalėjo atsižvelgti
         tik į tuos argumentus, kurie buvo nurodyti ieškovės įvairiose VRDT instancijose pateiktose pastabose. Argumentai, kuriuos
         ieškovė pateikė nagrinėjant bylą Bendrijos teismuose, nebuvo skirti VRDT ir Antroji apeliacinė taryba neturėjo pareigos nei
         į juos atsižvelgti, nei į juos atsakyti savo sprendime.

      95      Dėl ieškovės VRDT instancijose nurodytų argumentų reikia pasakyti, kad iš Apeliacinės tarybos bylos medžiagos, kuri pagal
         Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 133 straipsnio 3 dalį buvo perduota Pirmosios instancijos teismui, matyti,
         kad ieškovės pareikštame proteste, jos Protestų skyriui pateiktose pastabose bei Apeliacinei tarybai pateiktame motyvų pareiškime
         ji nurodė argumentus, susijusius su atitinkama visuomene, su prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimų prekių tapatumu
         ar panašumu, su šių prekių ženklų panašumu ir su tariamai ryškiu ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu.

      96      Tačiau šiuos klausimus ir su jais susijusius ieškovės argumentus Antroji apeliacinė taryba išnagrinėjo ginčijamame sprendime.
         Taigi šį ieškovės kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      97      Taip pat turi būti atmestas ieškovės kaltinimas, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į VRDT atstovo poziciją, tariamai pareikštą
         nagrinėjant bylą Bendrijos teismuose.

      98      Sprendimai, kuriuos pagal Reglamentą Nr. 40/94 turi priimti apeliacinės tarybos, dėl žymens registravimo kaip Bendrijos prekių
         ženklo priskiriami ribotai kompetencijai, o ne diskrecijai. Todėl tai, ar žymuo gali būti įregistruotas kaip Bendrijos prekių
         ženklas, turi būti vertinama remiantis tik šiuo reglamentu, kaip jį išaiškino Bendrijos teismas, o ne ankstesne VRDT praktika
         (žr. 2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Reber prieš VRDT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Rink. p. II‑0000, 45 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      99      Šie teiginiai a fortiori galioja VRDT atstovo Bendrijų teismui tariamai pateiktam pareiškimui, juo labiau kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94
         131 straipsnio 4 dalyje įtvirtintą VRDT apeliacinių tarybų pirmininko ir narių nepriklausomumą, jų nesaisto VRDT pareikšta
         nuomonė Bendrijos teisme nagrinėjamoje byloje.

      100    Tad, net jei VRDT atstovas būtų pateikęs ieškovės nurodomą pareiškimą, Apeliacinė taryba nebuvo susaistyta šiuo pareiškimu
         ir ginčijamame sprendime neprivalėjo nurodyti motyvų, kodėl ji juo nesivadovavo.

      101    Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad šis pagrindas yra nepagrįstas ir turi būti atmestas, todėl turi būti atmestas
         visas ieškinys.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      102    Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Kaul GmbH padengia bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Paskelbta 2009 m. kovo 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2013 m. rugsėjo 6 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Good Luck Shipping LLC prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Byla T-57/12.


1994 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-268/93.


title: 2012 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#United States of America prieš Christine Nolan.#Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 98/59/EB – Darbuotojų apsauga – Kolektyviniai atleidimai iš darbo – Taikymo sritis – JAV karinės bazės uždarymas – Darbuotojų informavimas ir konsultavimasis su jais – Momentas, kuriuo atsiranda pareiga konsultuotis – Teisingumo Teismo jurisdikcijos nebuvimas.#Byla C‑583/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. spalio 18 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 98/59/EB — Darbuotojų apsauga — Kolektyviniai atleidimai iš darbo — Taikymo sritis — JAV karinės bazės uždarymas — Darbuotojų informavimas ir konsultavimasis su jais — Momentas, kuriuo atsiranda pareiga konsultuotis — Teisingumo Teismo jurisdikcijos nebuvimas“
      Byloje C-583/10
      dėl 2010 m. gruodžio 6 d.Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gruodžio 13 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Jungtinės Amerikos Valstijos

      prieš

         Christine Nolan

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro R. Silva de Lapuerta, einanti trečiosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai K. Lenaerts, E. Juhász (pranešėjas), G. Arestis ir J. Malenovský,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. sausio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Ch. Nolan, atstovaujamos QC M. Mullins ir baristerės M. De Savorgnani,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Enegren,

               —

               ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos F. Cloarec ir X. Lewis,

         susipažinęs su 2012 m. kovo 22 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1998 m. liepos 20 d. Tarybos direktyvos 98/59/EB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 225, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t. p. 327) 2 straipsnio išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Jungtinių Amerikos Valstijų ir Jungtinėje Karalystėje esančios JAV kariuomenės bazės civilinės darbuotojos Ch. Nolan ginčą dėl Direktyvą 98/59 įgyvendinančiuose Jungtinės Karalystės teisės aktuose nustatytos pareigos konsultuotis su darbuotojais prieš juos atleidžiant.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal Direktyvos 98/59 3 ir 4 konstatuojamąsias dalis:

                        „(3)

                        <...> nepaisant didėjančio suartėjimo, vis dar išlieka skirtumai tarp valstybėse narėse galiojančių nuostatų dėl praktinių susitarimų ir procedūrų, susijusių su tokiais kolektyviniais atleidimais iš darbo, ir dėl priemonių, palengvinančių atleidimo iš darbo pasekmes darbuotojams;

                        (4)

                        <...> tokie skirtumai gali turėti tiesioginės įtakos vidaus rinkos veikimui
                        <...>

               4

               Šios direktyvos 6 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               „1989 m. gruodžio 9 d. Europos Sąjungos Vadovų Tarybos susitikime Strasbūre 11 valstybių narių valstybių arba vyriausybių vadovų priimtos Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos 7 punkto pirmos pastraipos pirmame sakinyje <...>, be kita ko, sakoma:

                        „7.

                        Vidaus rinkos sukūrimas turi pagerinti darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygas Europos bendrijoje <...>“.

                  <...>.“

               5

               Pagal Direktyvos 98/59 1 straipsnio 2 dalies b punktą ji netaikoma asmenims, dirbantiems valstybės valdymo įstaigose arba įstaigose, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė, o valstybėse narėse, kuriose taip apibrėžtų įstaigų nėra, – dirbantiems lygiavertėse įstaigose.

               6

               Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Jeigu darbdavys numato kolektyvinį atleidimą, jis turi iš anksto pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kad būtų pasiektas susitarimas.
               2.   Per šias konsultacijas reikia tartis, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti kolektyvinių atleidimų arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius papildomomis socialinėmis priemonėmis, kurios skirtos, be kita ko, atleistiems darbuotojams iš naujo įdarbinti arba perkvalifikuoti.
               <...>
               3.   Kad darbuotojų atstovai galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus, darbdaviai išankstinių konsultacijų metu:

                        a)

                        pateikia jiems visą svarbią informaciją ir

                        b)

                        kiekvienu atveju raštu juos informuoja apie:

                                 i)

                                 planuojamų atleidimų priežastis;

                                 ii)

                                 darbuotojų, kurie turi būti atleisti, kategorijų skaičių;

                                 iii)

                                 paprastai dirbančių darbuotojų kategorijų skaičių;

                                 iv)

                                 laikotarpį, per kurį turi būti atleisti numatyti darbuotojai;

                                 v)

                                 siūlomus darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, atrankos kriterijus, jeigu tokie įgaliojimai darbdaviui suteikiami pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;

                                 vi)

                                 išeitinių pašalpų apskaičiavimo metodą, išskyrus nacionalinės teisės aktuose nustatytas ir (arba) praktikoje taikomas išeitines pašalpas.

                  <...>“

               7

               Šios direktyvos 3 straipsnyje įtvirtinta:
               „1.   Darbdaviai raštu informuoja kompetentingą valstybinę instituciją apie visus planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo.
               <...>
               Tokį pranešimą sudaro visa svarbi informacija apie planuojamus kolektyvinius atleidimus bei 2 straipsnyje nurodytas konsultacijas su darbuotojų atstovais ir ypač apie atleidimų priežastis, darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, skaičių, paprastai dirbančių darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį darbuotojai turi būti atleisti.
               <...>“

               8

               Direktyvos 98/59 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „1. Numatomi kolektyviniai atleidimai, apie kuriuos pranešama kompetentingai valstybės institucijai, gali būti vykdomi ne anksčiau kaip praėjus 30 dienų po 3 straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo pateikimo, nepažeidžiant nuostatų, reglamentuojančių atskiro asmens teises, susijusias su pranešimu apie atleidimą.
               Valstybės narės gali suteikti kompetentingai valstybės institucijai teisę sutrumpinti pirmiau nurodytą laikotarpį.“

               9

               Pagal šios direktyvos 5 straipsnį ja nedraudžiama valstybėms narėms taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus, arba skatinti ar leisti taikyti darbuotojams palankesnius kolektyvinius susitarimus.

         Jungtinės Karalystės teisė

               10

               Direktyvą 98/59 perkelta į Jungtinė Karalystė teisę Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992 (1992 m. Profesinių sąjungų ir darbo santykių aktu (kodifikuota redakcija), toliau – 1992 aktas).

               11

               Šio akto 188 straipsnyje dėl pareigos konsultuotis numatyta:
               „1.   Jeigu darbdavys numato kolektyviai atleisti 20 ar daugiau darbuotojų vienoje įmonėje per 90 dienų ar trumpesnį laikotarpį, jis privalo konsultuotis dėl šių atleidimų su visais asmenimis, teisėtai atstovaujančiais samdomiems darbuotojams, kurių atžvilgiu numatyti atleidimai ir su šiais atleidimais susijusios priemonės.
               1A.   Konsultacija prasideda nustatytu laiku ir bet kuriuo atveju:

                        a)

                        kai darbdavys planuoja atleisti 100 ar daugiau darbuotojų, kaip nurodyta 1 dalyje, mažiausiai 90 dienų,

                        b)

                        kitais atvejais, mažiausiai 30 dienų

                  iki pirmojo atleidimo iš darbo.
               <...>
               2.   Konsultuojamasi dėl galimybių:

                        a)

                        išvengti atleidimų iš darbo;

                        b)

                        sumažinti atleidžiamų samdomų darbuotojų skaičių ir

                        c)

                        sušvelninti atleidimų padarinius;

                  šių konsultacijų imasi darbdavys, siekdamas susitarti su teisėtais atstovais.
               <...>
               <...>
               4.   Konsultacijų tikslais darbdavys raštu informuoja teisėtus atstovus apie:

                        a)

                        savo planų priežastis;

                        b)

                        darbuotojų, kurios numatyta kolektyviai atleisti, skaičių ir kategorijas.

                        c)

                        bendrą šias kategorijas atitinkančių samdomų darbuotojų, kuriuos darbdavys įdarbino atitinkamoje įmonėje, skaičių,

                        d)

                        darbuotojų, kurie gali būti atleisti, atrankos metodą,

                        e)

                        siūlomą metodą, kaip atleisti atsižvelgiant į bet kokią susitartą procedūrą, įskaitant laikotarpį, per kurį darbuotojai turi būti atleisti; ir

                        f)

                        darbuotojams, kurie gali būti atleisti, mokėtinų (kitaip nei laikantis norminiame teisės akte ar juo remiantis įtvirtintos pareigos) išeitinių pašalpų apskaičiavimo metodą.

                  <...>
               7.   Jeigu konkrečiu atveju yra ypatingų aplinkybių, dėl kurių darbdavys pagrįstai negali įvykdyti 1A, 2 ir 4 dalyse nustatyto reikalavimo, jis privalo imtis visų įmanomų priemonių, kurios šiomis aplinkybėmis būtų pagrįstai reikalingos, kad minėtas reikalavimas būtų įvykdytas. <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               12

               Apie 200 civilinių darbuotojų buvo įdarbinti Reserved Storage Activity karinėje bazėje (toliau – RSA karinė bazė) Hythe (Jungtinė Karalystė), kurioje buvo taisomi laivai ir kita įranga. Šiems darbuotojams atstovavo Local National Executive Council.

               13

               2006 m. pradžioje atlikus karinės bazės veiklos auditą 2006 m. kovo 13 d. buvo pateikta ataskaita, iš kurios matyti, kad priimtas sprendimas uždaryti šią bazę. Šiuo sprendimu, kurį Jungtinėse Valstijose priėmė Secretary of the US Army, paskui patvirtino Secretary of Defense (gynybos ministras), numatyta, kad 2006 m. rugsėjo pabaigoje RSA karinė bazė turi nutraukti savo veiklą.

               14

               2006 m. balandžio pradžioje JAV valdžios institucijos neoficialiai pranešė apie šį sprendimą Jungtinės Karalystės karinės valdžios institucijoms. 2006 m. balandžio 21 d. apie RSA karinės bazės uždarymą buvo viešai pranešta visuomenės informavimo priemonėse. 2006 m. gegužės 9 d. Jungtinės Karalystės vyriausybei buvo oficialiai pranešta apie tai, kad bazė bus jai grąžinta 2006 m. rugsėjo 30 dieną.

               15

               2006 m. birželio mėn. JAV valdžios institucijos Local National Executive Council nariams įteikė memorandumą, kuriame nurodyta, jog visi šios bazės darbuotojai turi būti atleisti iš darbo. Per 2006 m. birželio 14 d. susirinkimą JAV valdžios institucijos informavo šį atstovaujantį organą, kad mano, jog konsultacijos prasidėjo 2006 m. birželio 5 dieną.

               16

               Oficialus sprendimas nutraukti darbo sutartis priimtas JAV kariuomenės Europos Generaliniame štabe (USAEUR) Manheime (Vokietija). Įspėjimo apie atleidimą iš darbo lapeliai išdalyti 2006 m. birželio 30 d. ir juose nurodyta, kad darbo santykiai baigiasi 2006 m. rugsėjo 29 d. arba 30 dieną.

               17

               Ch. Nolan pradėjo bylą prieš Jungtinių Amerikos Valstijas Southampton Employment Tribunal (Sautamptono darbo teismas), nurodžiusi, kad šios pamiršo pasikonsultuoti su darbuotojų atstovais. Sprendimu dėl atsakomybės (liability judgment) šis teismas nustatė trūkumų konsultuojantis su minėtais atstovais ir priėmė Ch. Nolan palankų sprendimą. Sprendimu dėl žalos atlyginimo (remedy judgment) šis teismas pritaikė apsaugos priemonę visiems asmenims, kurie 2006 m. birželio 29 d. buvo Jungtinės Karalystės piliečiai ir RSA karinės bazės civiliniai darbuotojai.

               18

               Jungtinės Amerikos Valstijos pateikė apeliacinį skundą Employment Appeal Tribunal (Apeliacinis darbo teismas), kuris iš esmės patvirtino pirmosios instancijos teismo sprendimus.

               19

               Jungtinės Amerikos Valstijos kreipėsi į Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kuris padarė išvadą, jog tam, kad jis galėtų priimti sprendimą, reikalingas Direktyvos 98/59 nuostatų išaiškinimas, taip pat nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar pagal Direktyvą 98/59<...> darbdavio pareiga konsultuotis dėl kolektyvinio atleidimo iš darbo atsiranda, kai darbdavys siūlo, bet dar nėra priėmęs strateginio verslo ar veiklos sprendimo, kuris numatomai ar neišvengiamai lems kolektyvinį atleidimą iš darbo, ar tik kai šis sprendimas jau priimtas ir darbdavys siūlo atleidimą, kurio priežastis yra minėtas sprendimas?“

         Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

         Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

               20

               Teisingumo Teismas pasiūlė šalims pagrindinėje byloje, Jungtinės Karalystės vyriausybei, Europos Komisijai ir ELPA priežiūros institucijai pateikti raštu savo nuomonę dėl klausimo, ar atleidimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriuo nutraukiami Jungtinės Karalystės piliečio ir trečiosios valstybės, šiuo atveju Jungtinių Amerikos Valstijų, darbo santykiai, patenka į Direktyvos 98/59 taikymo sritį, ypač turint omenyje jos 1 straipsnio 2 dalies b punktą.

               21

               Atsakydama į šį klausimą Ch. Nolan teigia, kad Jungtinė Karalystė, perkeldama Direktyvą 98/59, į perkeliančio nacionalinės teisės akto taikymo sritį įtraukė užsienio valstybių, įskaitant Jungtines Amerikos Valstijas, įdarbintus darbuotojus. Be to, tokie darbuotojai patenka į šio nacionalinės teisės akto taikymo sritį neatsižvelgiant į tai, ar jie priklauso darbuotojų, kuriems pagal Direktyvos 98/59 1 straipsnio 2 dalies b punktą ši direktyva netaikoma, kategorijai.

               22

               Ch. Nolan, remdamasi 1997 m. liepos 17 d. Sprendimu Leur-Bloem (C-28/95, Rink. p. I-4161) ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimu Andersen og Jensen (C-43/00, Rink. p. I-379), teigė, kad Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti Direktyvą 98/59, net jeigu jos situacija tiesiogiai nėra reglamentuota Sąjungos teisėje, nes Jungtinės Karalystės teisės aktų leidėjas, perkeldamas šią direktyvą į nacionalinę teisę, pasirinko suderinti savo vidaus teisės aktus su Sąjungos teise.

               23

               Ch. Nolan primena, kad nacionaliniai teismai pripažino opiausius pagrindinės bylos aspektus, kad Jungtinės Amerikos Valstijos, kaip valstybė, kurios veiksmų negalima ginčyti teismuose, nepasinaudojo turimu imunitetu ir kad gindamosi jos nenurodė „ypatingų aplinkybių“ pagal 1992 m. akto 188 straipsnio 7 dalį. Ji taip pat teigia, kad negalima tvirtinti, jog jos darbo santykiai jokiais atvejais nepatenka į Direktyvos 98/59 taikymo sritį, nes nebuvo įdarbinta „valstybės valdymo įstaigos arba įstaigos, kurios veiklą reglamentuoja viešoji teisė“ ir per procedūrą pagrindinėje byloje nė karto netvirtino, jog buvo jos įdarbinta.

               24

               Jungtinės Amerikos Valstijos pažymi, kad, pirma, remiantis Direktyvos 98/59 4 ir 6 konstatuojamosiomis dalimis ši direktyva susijusi su vidaus rinkos veikimu, antra, iš šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies b punkto aiškiai matyti, kad ji neapima visų atleidimo atvejų. Jos mano, kad Direktyvos 98/59 ar šią direktyvą perkeliančio nacionalinės teisės akto taikymas būtų nesuderinamas su aiškia šios direktyvos formuluote ir viešosios tarptautinės teisės principais, visų pirma su jus imperii principu ir „įstatymų ir papročių tarpusavio pripažinimo“ principu (comity of nations).

               25

               Todėl Jungtinės Amerikos Valstijos mano, kad atleidimas iš darbo, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nepatenka į Direktyvos 98/59 taikymo sritį, nes šį atleidimą lėmė strateginis suverenios valstybės sprendimas uždaryti karinę bazę.

               26

               Komisija abejoja dėl Direktyvos 98/59 taikymo šioje byloje, nes Ch. Nolan darbdavys šiuo atveju yra Jungtinių Valstijų kariuomenė, t. y. suverenios valstybės organizacija. Tačiau ji pabrėžia, kad karinės bazės uždarymas gali turėti tokių pačių pasekmių šios bazės civiliniams darbuotojams kaip ir sprendimas uždaryti komercinę veiklą vykdančią įmonę.

               27

               Komisija mano, kad siekiant nuoseklumo darbuotojų teisių apsaugos srityje Direktyva 98/59 ir 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98) turi būti aiškinamos kaip turinčios tą pačią taikymo sritį. Remdamasi Direktyvos 2001/23 1 straipsnio 1 dalies c punktu, kuriuo panaikinama 1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva 77/187/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, p. 26) ir2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimu Scattolon (C-108/10, Rink. p. I-7491, 56 ir 57 punktai) Komisija teigia, kad direktyvos 98/59 ir 2001/23 taikomos valstybės įmonėms, kurios verčiasi ūkine veikla, tačiau jos netaikomos pertvarkant valstybines administracines valdžios institucijas arba tarp jų perduodant administracines funkcijas.

               28

               Komisija pažymi, kad Jungtinės Amerikos Valstijos nusprendė uždaryti RSA karinę bazę ir atleisti joje dirbusius vietos civilinius darbuotojus iš esmės dėl strateginių priežasčių. Kadangi šie atleidimai yra valstybės valdžios institucijos veiksmai, kuriuos lemia administracinis pertvarkymas, ji mano, kad Direktyvoje 98/59 numatytos apsaugos negalima išplėsti atitinkamiems samdomiems darbuotojams, net jei galima laikyti, kad jie vykdo ūkinę veiklą. Remdamasi tuo, Komisija daro išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas atleidimas nepatenka Direktyvos 98/59 taikymo sritį.

               29

               ELPA priežiūros institucija nurodė, kad Employment Appeal Tribunal nusprendė, jog Jungtinė Karalystė pasirinko perkelti Direktyvą 98/59 neišbraukiant šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies b punkte numatytose valstybės valdymo įstaigose arba įstaigose, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė, dirbančių darbuotojų, ir priminė, kad valstybės valdymo įstaigų arba įstaigų, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė, įdarbintiems darbuotojams atstovaujančios profesinės sąjungos iškėlė daug bylų dėl teisės aktų, kuriais perkeliama minėta direktyva. ELPA priežiūros institucija priduria, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, jog Jungtinėms Amerikos Valstijoms atstovaujantis advokatas pripažino, kad Direktyvos 98/59 taikymo srities apribojimas, numatytas šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje, netaikomas suverenios užsienio valstybės įdarbintiems darbuotojams.

               30

               ELPA priežiūros institucija teigia, kad galima suprasti, jog Direktyvos 98/59 1 straipsnio 2 dalyje daroma nuoroda tik į valstybių narių valstybės valdymo įstaigas arba įstaigas, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė, ir kad šis taikymo srities apribojimas netaikomas trečiųjų valstybių valstybės valdymo įstaigoms arba įstaigoms, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė. Toks teiginys grindžiamas požiūriu, kad nors valstybės narės užtikrina valstybės tarnautojams tokią pačią apsaugą kaip numatytoji Direktyvoje 98/59, tai nereiškia, jog pagal trečiųjų valstybių teisę panašiomis aplinkybėmis garantuojama tokia apsauga.

               31

               Be to, anot ELPA priežiūros institucijos, iš 1990 m. spalio 18 d. Sprendimo Dzodzi (C-297/88 ir C-197/89, Rink. p. I-3763, 36 ir 37 punktai) matyti, kad šiuo atveju Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti prejudicinį sprendimą, nes Jungtinės Karalystės teisės aktų leidėjas taiko Direktyvą 98/59 valstybės valdymo įstaigų įdarbintiems darbuotojams, pasitelkęs nacionalinės teisės aktą, kuriuo ši direktyva perkelta, ir taip iš principo užtikrina jiems ir privataus sektoriaus darbuotojams vienodą apsaugą. Šiomis aplinkybėmis ELPA priežiūros institucija mano, kad pagrindinėje byloje aptariamas atleidimas patenka į Direktyvos 98/59 taikymo sritį ir kad net jei šis atleidimas nepatektų į šios direktyvos taikymo sritį, Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į šios bylos aplinkybes, turėtų atsakyti į pateiktą klausimą dėl šios direktyvos išaiškinimo.

         Teisingumo Teismo atsakymas

               32

               Siekiant atsakyti į klausimą, ar atleidimas iš darbo, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, dėl kurio nutrūksta valstybės narės piliečio ir trečiosios valstybės darbo santykiai uždarius šiai valstybei priklausančią ir valstybės narės teritorijoje esančią karinę bazę, patenka į Direktyvos 98/59 taikymo sritį, pirmiausia reikia išaiškinti šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies b punkto tekstą.

               33

               Remiantis šia nuostata, kurioje numatytas Direktyvos 98/59 netaikymo atvejis, ši direktyva netaikoma asmenims, dirbantiems valstybės valdymo įstaigose arba įstaigose, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė, o valstybėse narėse, kuriose taip apibrėžtų įstaigų nėra – dirbantiems lygiavertėse įstaigose.

               34

               Kadangi ginkluotosios pajėgos yra valstybės valdymo institucija arba lygiavertė institucija, iš Direktyvos 98/59 1 straipsnio 2 dalies b punkto formuluotės aiškiai matyti, kad karinės bazės civiliniai darbuotojai patenka į šioje nuostatoje numatytos išimties taikymo sritį.

               35

               Antra, reikia pažymėti, kad tokį vertinimą patvirtina šios direktyvos tikslas ir struktūra.

               36

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyva 98/59 galiojo iki 1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyvos 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių kolektyvinį atleidimą iš darbo, suderinimo (OL L 48, p. 29) ir kad viena iš Direktyvos 98/59 funkcijų buvo kodifikuoti šią direktyvą.

               37

               Vykstant su Direktyva 75/129 susijusiai teisės aktų leidybos procedūrai Komisija savo 1972 m. lapkričio 8 d. pasiūlyme dėl Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo [COM(72) 1400], nurodė aplinkybes, dėl kurių šią sritį būtina reglamentuoti. Konkrečiai kalbant, Komisija konstatavo, kad dideli darbuotojų apsaugos skirtumai atleidimo atveju turi tiesioginės įtakos bendros rinkos veikimui, nes dėl jų konkurencija vyksta nevienodomis sąlygomis, o tai turi įtakos įmonėms, kai jos steigia laisvas darbo vietas.

               38

               Be to, reikia pastebėti, kad Direktyva 98/59 priimta remiantis EB sutarties 100 straipsniu (po pakeitimo – EB 94 straipsnis), pagal kurį leidžiama suderinti valstybių narių teisės aktus, turinčius tiesioginės įtakos bendrosios (vidaus) rinkos sukūrimui ar veikimui.

               39

               Dėl Direktyva 98/59 siekiamo tikslo taip pat reikia pažymėti, jog iš šios direktyvos 4 ir 6 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ja siekiama pagerinti darbuotojų apsaugą ir vidaus rinkos veikimą.

               40

               Todėl reikia konstatuoti, kad Direktyva 98/59 yra vienas iš vidaus rinką reglamentuojančių teisės aktų.

               41

               Tačiau nors ginkluotųjų pajėgų dydis ir veikla, aišku, turi įtakos darbo padėčiai konkrečioje valstybėje narėje, tai vis dėlto nėra argumentai, susiję su vidaus rinka arba įmonių konkurencija. Be to, kaip jau buvo nusprendęs Teisingumo Teismas, veikla, kuri patenka į viešosios valdžios prerogatyvų vykdymą, kaip antai valstybės gynyba, iš principo nėra ekonominė veikla (žr. 2011 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Scattolon, C-108/10, Rink. p. I-7491, 44 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               42

               Dėl ELPA priežiūros institucijos nuomonės, kad Direktyvos 98/59 1 straipsnio 2 dalį galima suprasti, kaip apimančią tik valstybių narių, o ne trečiųjų valstybių valstybės valdymo įstaigas, pakanka pažymėti, jog šioje nuostatoje nedaromas joks skirtumas tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių.

               43

               Todėl darytina išvada, kad pagal Direktyvos 98/59 1 straipsnio 2 dalies b punkte numatytą išimtį karinės bazės darbuotojų atleidimas iš darbo bet kuriuo atveju nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį, nesvarbu, ar tai trečiajai valstybei priklausanti karinė bazė, ar ne. Todėl nereikia specialiai atsižvelgti į aplinkybę, kad šioje byloje kalbama apie trečiajai valstybei priklausančią karinę bazę, nes šiam klausimui taikoma tarptautinė teisė (trečiosios valstybės ambasados darbuotojų darbo santykių kontekste šiuo klausimu žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Mahamdia, C-154/11, 54–56 punktus).

               44

               Ch. Nolan ir ELPA priežiūros institucijos nuomone, net jei pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija nepatenka į Direktyvos 98/59 taikymo sritį, Teisingumo Teismas šiuo atveju turi jurisdikciją priimti prejudicinį sprendimą, nes nacionalinės teisės aktų leidėjas taiko šią direktyvą valstybės valdymo įstaigų įdarbintiems darbuotojams, pasitelkęs nacionalinės teisės aktą, kuriuo ši direktyva perkelta.

               45

               Teisingumo Teismas ne kartą yra paskelbęs, kad turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą, pateiktų dėl Sąjungos teisės nuostatų, tada, kai pagrindinėms bylos aplinkybėms Sąjungos teisė netaikoma, tačiau kai nacionalinė teisė leido taikyti minėtas teisės nuostatas dėl joje esančios nuorodos į tokių nuostatų turinį (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Cicala, C-482/10, Rink. p. I-14139, 17 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               46

               Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, kad kai reglamentuojant į atitinkamo Sąjungos teisės akto taikymo sritį nepatenkančias situacijas nacionalinės teisės aktų leidėjas priima tokius pačius sprendimus kaip ir priimti pagal minėtą teisės aktą, egzistuoja tam tikras Sąjungos interesas vienodai aiškinti šio teisės akto nuostatas, siekiant išvengti aiškinimo skirtumų ateityje, (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 7 d. Sprendimo Agafiţei ir kt., C-310/10, Rink. p. I-5989, 39 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               47

               Be to, Teisingumo Teismo atliekamas Sąjungos teisės nuostatų aiškinimas esant į jos taikymo sritį nepatenkančioms situacijoms pateisinamas, jei šios nuostatos, vadovaujantis nacionaline teise, yra tiesiogiai ir besąlygiškai taikomos tokioms situacijoms, siekiant užtikrinti šių situacijų ir Sąjungos teisės reglamentuojamų situacijų vienodą vertinimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Cicala 19 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               48

               Šiomis aplinkybėmis reikia patikrinti, ar Teisingumo Teismo Direktyvos 98/59 išaiškinimas turi būti pateiktas pagrindinėje byloje dėl to, kad iš pakankamai aiškių duomenų matyti, jog minėtos direktyvos nuostatos yra tiesiogiai ir besąlygiškai taikomos situacijoms, kaip antai nagrinėjamos šioje byloje, kurios nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.

               49

               Šiuo klausimu iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jei Jungtinės Amerikos Valstijos būtų taip nusprendusios iki procedūros pagrindinėje dalyje, jos, kaip suvereni valstybė, būtų galėjusios pasinaudoti imunitetu ir išvengti tolesnės procedūros pagrindinėje byloje.

               50

               Reikia pridurti, kad pagal 1992 m. akto 188 straipsnio 7 dalį trečioji valstybė gali remtis „ypatingomis aplinkybėmis“ (special circumstances), kurioms esant neprivalo konsultuotis kolektyvinio atleidimo atveju, kaip nustatyta 1992 m. akto 188 straipsnio 1A, 2 ir 4 dalyse.

               51

               Remiantis tuo, darytina išvada, jog bylos medžiagoje nėra pakankamai konkrečių duomenų, kad pagal nacionalinę teisę Direktyva 98/59 pasiūlyti sprendimai būtų automatiškai taikomi esant tokiai situacijai, kaip antai pagrindinėje byloje.

               52

               Todėl negalima teigti, kad prejudiciniame klausime nurodytos Direktyvos 98/59 nuostatos remiantis nacionaline teise tapo tiesiogiai ir besąlygiškai taikomos tokioms situacijoms, kaip antai pagrindinėje byloje.

               53

               Aišku, Sąjunga suinteresuota, kad Sąjungos teisės akto ir nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis jis perkeliamas ir tampa taikytinas už šio akto taikymo srities ribų, būtų aiškinamos vienodai.

               54

               Tačiau taip nėra, jei, kaip antai pagrindinėje byloje, Sąjungos teisės akte aiškiai numatyta jo taikymo srities išimtis.

               55

               Iš tikrųjų, jei Sąjungos teisės aktų leidėjas vienareikšmiškai nurodo, kad jo priimtas aktas netaikomas konkrečiai sričiai, jis bent iki naujų galimų Sąjungos normų priėmimo atsisako tikslo vienodai aiškinti ir taikyti teisės normas šioje į taikymo sritį nepatenkančioje srityje.

               56

               Todėl negalima teigti ar preziumuoti, jog Sąjunga suinteresuota, kad srityje, kurios Sąjungos teisės aktų leidėjas neįtraukė į priimto akto taikymo sritį, šio akto nuostatos būtų aiškinamos vienodai.

               57

               Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad atsižvelgiant į Court of Appeal pateikto klausimo dalyką, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į šį klausimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               58

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Europos Sąjungos Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į 2010 m. gruodžio 6 d.Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)

                     (Jungtinė Karalystė) sprendimu pateiktą klausimą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # SA Musique Diffusion française ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Sujungtos bylos 100 iki 103/80.