title: 2010 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Deutsche Telekom AG prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas - Konkurencija - EB 82 straipsnis - Telekomunikacijų paslaugų rinkos - Prieiga prie istorinio operatoriaus fiksuoto ryšio - Prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų, teikiamų konkurentams, didmeninė kaina - Abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė kaina - Dominuojančios įmonės taikomos kainos - Konkurentų kainų spaudimas - Nacionalinės reguliavimo institucijos patvirtintos kainos - Dominuojančios įmonės veiksmų laisvė - Pažeidimo priskyrimas - Piktnaudžiavimo sąvoka - Tiek pat produktyvaus konkurento kriterijus - Kainų spaudimo apskaičiavimas - Piktnaudžiavimo poveikis - Baudos dydis.#Byla C-280/08 P.

text:
      Byla C‑280/08 P
      Deutsche Telekom AG
      prieš
      Europos Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Konkurencija – EB 82 straipsnis – Telekomunikacijų paslaugų rinkos – Prieiga prie istorinio operatoriaus fiksuoto ryšio – Prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų, teikiamų konkurentams, didmeninė kaina – Abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė kaina – Dominuojančios įmonės taikomos kainos – Konkurentų kainų spaudimas – Nacionalinės reguliavimo institucijos patvirtintos kainos – Dominuojančios įmonės veiksmų laisvė – Pažeidimo priskyrimas – Piktnaudžiavimo sąvoka – Tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus – Kainų spaudimo apskaičiavimas – Piktnaudžiavimo poveikis – Baudos dydis“
      Sprendimo santrauka
      1.        Apeliacinis skundas – Pagrindai – Paprastas pagrindų ir argumentų, pateiktų Bendrajame Teisme, pakartojimas – Nepriimtinumas
            – Bendrojo Teismo pateikto Bendrijos teisės aiškinimo ar taikymo ginčijimas – Priimtinumas
      (EB 225 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa; Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio
            1 dalies c punktas)
      2.        Apeliacinis skundas – Pagrindai – Per apeliacinį procesą pirmą kartą pateiktas pagrindas – Nepriimtinumas
      (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalis)
      3.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos teisė pareikšti ieškinį – Naudojimasis savo nuožiūra
      (EB 81, 82 ir 226 straipsniai)
      4.        Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Vienintelio prieinamo telekomunikacijų
            tinklo savininko teikiamos tinklo prieigos paslaugos – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas piktnaudžiavimas, nepaisant
            to, kad kainos buvo patvirtintos nacionalinės priežiūros institucijos – Pažeidimo priskyrimas
      (EB 81 ir 82 straipsniai)
      5.        Apeliacinis skundas – Pagrindai – Nepakankama motyvacija – Priimtinumas
      (Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa)
      6.        Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Pažeidimai – Pažeidimų padarymas tyčia ar dėl neatsargumo – Sąvoka – Tarifų „žirklių“
            efektas dėl monopolistinę padėtį tarpinių paslaugų rinkoje ir beveik monopolistinę padėtį mažmeninių paslaugų rinkoje užimančios
            įmonės kainų nustatymo
      (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa)
      7.        Institucijų aktai – Pareiga motyvuoti – Dalykas – Apimtis
      (EB 253 straipsnis)
      8.        Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Vienintelio prieinamo telekomunikacijų
            tinklo savininko teikiamos tinklo prieigos paslaugos – Neigiamas ar nepakankamas skirtumas tarp kainų konkurentams ir mažmeninių
            kainų
      (EB 82 straipsnis)
      9.        Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Sąvoka
      (EB 82 straipsnis)
      10.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Vienintelio prieinamo telekomunikacijų
            tinklo savininko teikiamos tinklo prieigos paslaugos – Konkurentų kainų spaudimo apskaičiavimas
      (EB 82 straipsnis)
      11.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Tarifų „žirklių“ efektas – Lygios galimybės – Nebuvimas – Atsižvelgimas
            į pajamas iš kitų telekomunikacijų paslaugų – Netaikymas
      (EB 82 straipsnis)
      12.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Sąvoka – Konkurenciją ribojantis elgesys
      (EB 82 straipsnis)
      13.      Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Sunkus pažeidimas – Tarifų „žirklių“ efektas
            dėl monopolistinę padėtį užimančios įmonės kainų – Lengvinančios aplinkybės
      (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimo 98/C 9/03, 1 punkto A dalies antra pastraipa)
      14.      Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Komisijos diskrecija – Ankstesnės praktikos pakeitimas – Nediskriminavimo principo
            pažeidimas – Nebuvimas
      (Tarybos reglamentas Nr. 17)
      1.        Pagal EB 225 straipsnį, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento
         112 straipsnio 1 dalies c punktą apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodyti prašomo panaikinti sprendimo ginčijami elementai
         bei teisiniai argumentai, kuriais prašymas konkrečiai grindžiamas. Šio reikalavimo netenkina apeliacinis skundas, kuriame
         nepateikiami net argumentai, konkrečiai skirti ginčijamame sprendime padarytai teisės klaidai identifikuoti, bet tik pakartojami
         arba pažodžiui perkeliami ieškinio pagrindai ir argumentai, kurie jau buvo pateikti Bendrajame Teisme. Iš tiesų toks apeliacinis
         skundas tėra vien prašymas peržiūrėti Bendrojo Teismo nagrinėtą ieškinį, o tai nepriskiriama Teisingumo Teismo kompetencijai.

      Tačiau jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas išaiškino ar taikė Sąjungos teisę, pirmojoje instancijoje nagrinėti
         teisės klausimai gali būti iš naujo keliami per apeliacinį procesą. Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų grįsti savo skundo
         Bendrajame Teisme pateiktais ieškinio pagrindais ir argumentais, apeliacinis procesas netektų dalies prasmės.

      (žr. 24–25 punktus)
      2.        Apeliaciniame skunde negalima keisti Bendrojo Teismo svarstytos bylos dalyko. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi
         kompetenciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų teisinius vertinimus. Taigi šalis negali Teisingumo Teisme
         pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, jog leidžiama jai pateikti Teisingumo
         Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis
         Teismas.

      (žr. 34, 42 ir 49 punktus)
      3.        Valstybės narės privalo imtis visų bendrų ar specialių priemonių užtikrinti, pasitelkiant visas nacionalinės valdžios institucijas,
         Sąjungos teisėje nustatytos pareigos įvykdymą. EB 81 ir 82 straipsniais, skaitomais kartu su EB 10 straipsniu, valstybės narės
         įpareigojamos nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos
         taisyklių veiksmingumą.

      Vis dėlto, kalbant apie Komisijos galimybę pareikšti valstybei narei ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, reikia nurodyti:
         kadangi skundžiamas sprendimas, dėl kurio pareikštas apeliacinis skundas, yra susijęs tik su Komisijos remiantis EB 82 straipsniu
         priimto sprendimo bendrovės apeliantės atžvilgiu teisėtumu, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą, turi tik patikrinti,
         ar grindžiant šį skundą pateikti kaltinimai gali parodyti, jog Bendrojo Teismo atliktas ginčijamo sprendimo teisėtumo vertinimas
         yra teisiškai klaidingas, neatsižvelgiant į tai, ar Komisija paraleliai arba alternatyviai galėjo atitinkamos valstybės narės
         atžvilgiu priimti sprendimą dėl Sąjungos teisės pažeidimo.

      Todėl net jei negalima atmesti galimybės, kad nacionalinės reguliavimo institucijos pažeidė Sąjungos teisę, ir jei Komisija,
         remdamasi EB 226 straipsniu, galėjo pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo valstybei narei, šios galimybės neturi
         reikšmės nagrinėjant apeliacinį skundą. Remiantis EB 226 straipsnyje įtvirtinta sistema, Komisija turi diskreciją pareikšti
         ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir Sąjungos teismai negali vertinti jos galimybės pasinaudoti šia diskrecija.

      (žr. 45–47 punktus)
      4.        Tik jeigu įmonių antikonkurencinę veiklą lemia nacionalinės teisės aktai arba jeigu jie pašalina bet kokią įmonių konkurencinės
         veiklos galimybę, EB 81 ir 82 straipsniai netaikomi. Tokiu atveju konkurencijos ribojimo priežastis, kaip reikalaujama pagal
         šiuos straipsnius, nėra savarankiška įmonių veikla.

      Tačiau EB 81 ir 82 straipsniai gali būti taikomi, jeigu paaiškėja, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta konkurencijos,
         kurią įmonės savo savarankiška veikla gali trukdyti, riboti arba iškraipyti, galimybė. Teisingumo Teismas tik ribotai pripažino
         galimybę netaikyti EB 81 ir 82 straipsnių nustatytai antikonkurencinei veiklai dėl to, kad šią įmonių veiklą lėmė galiojantys
         nacionalinės teisės aktai, arba dėl to, kad jie pašalina bet kokią konkurencinės įmonių veiklos galimybę. Jeigu nacionaliniu
         įstatymu tik skatinama įmonių savarankiška antikonkurencinė veikla arba jeigu jos vykdymas yra palengvinamas, šiai veiklai
         ir toliau taikomi EB 81 ir 82 straipsniai. Dominuojančios įmonės turi ypatingą pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio
         veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje.

      Šiuo klausimu vienintelė aplinkybė, jog telekomunikacijų sektoriuje dominuojanti įmonė nacionalinės reguliavimo institucijos,
         kaip antai Telekomunikacijų ir pašto reguliavimo tarnybos, buvo skatinama taikyti tokius tarifus, kurie lėmė tokių pat našių
         jos konkurentų kainų spaudimą, negali panaikinti jos atsakomybės pagal EB 82 straipsnį.

      Iš tikrųjų, kadangi, nepaisant tokio skatinimo, įmonė turėjo veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmenines kainas, jai reikia priskirti atsakomybę už kainų spaudimą. Kaltas ar nekaltas nepasinaudojimas šia veiksmų laisve
         negali paneigti išvados, pagal kurią įmonė turėjo tokią veiksmų laisvę, tačiau į jį gali būti atsižvelgta tik nustatant šio
         elgesio neteisėtumą ar apskaičiuojant baudų dydžius.

      (žr. 80–85 ir 88–89 punktus)
      5.        Klausimas, ar Bendrojo Teismo sprendimo motyvavimas pakankamas, yra teisės klausimas ir gali būti keliamas paduodant apeliacinį
         skundą.

      (žr. 123 punktą)
      6.        Kalbant apie klausimą, ar konkurencijos teisės pažeidimai buvo padaryti tyčia, ar dėl neatsargumo ir dėl to už juos gali būti
         paskirta bauda pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, pažymėtina, kad ši sąlyga įvykdyta, kai įmonė
         negali nežinoti apie tai, kad jos veikla pažeidžia konkurenciją, nesvarbu, ar ji siekė, ar nesiekė pažeisti Sutartyje numatytas
         konkurencijos normas.

      Taip yra įmonės, veikiančios telekomunikacijų sektoriuje, kuri negalėjo nežinoti, jog, pirma, nepaisant telekomunikacijų ir
         pašto reguliavimo tarnybos [jos kainas] patvirtinančių sprendimų, ji turėjo realią veiksmų laisvę nustatyti abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų mažmenines kainas, ir, antra, kainų spaudimas, ypač atsižvelgiant į jos monopolistinę padėtį prieigos prie
         vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninėje rinkoje ir beveik monopolistinę padėtį abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmeninėje rinkoje, lėmė rimtus konkurencijos suvaržymus, atveju.

      (žr. 124–125 punktus)
      7.        EB 253 straipsnyje numatyta motyvavimo pareiga yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurį reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo,
         nuo kurio priklauso, ar ginčijamas aktas yra teisėtas iš esmės. Šiuo atžvilgiu EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas
         turi atitikti ginčijamo akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad
         suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę.

      Motyvavimo reikalavimas turi būti įvertintas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, be kita ko, į akto turinį, motyvų, kuriais
         remiamasi, pobūdį ir asmenų, kuriems skirtas aktas, ar kitų asmenų, kurie yra konkrečiai ir tiesiogiai su šiuo aktu susiję,
         suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės,
         nes nustatant, ar akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet
         ir kontekstą bei visas nagrinėjamą sritį reglamentuojančias teisės normas.

      (žr. 130–131 punktus)
      8.        EB 82 straipsnio antros pastraipos a punktu aiškiai draudžiama dominuojančiai įmonei tiesiogiai ar netiesiogiai taikyti nesąžiningas
         kainas, kurios turėtų tokių pat produktyvių jos esamų ar potencialių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį, t. y kainas,
         dėl kurių konkurentams būtų sunku ar netgi neįmanoma patekti į rinką ir kurios apribotų kontrahentų tiekimo šaltinių ir prekybos
         partnerių pasirinkimo galimybes arba netgi jas panaikintų, taip sustiprinant savo dominuojančią padėtį, pasitelkiant priemones,
         kurios skiriasi nuo įprastos konkurencijos priemonių. Atsižvelgiant į tai, jokia kainų konkurencija negali būti laikoma teisėta.

      Kadangi telekomunikacijų sektoriuje dominuojanti įmonė turi veiksmų laisvę sumažinti ar panaikinti kainų spaudimo efektą tokių
         pat produktyvių konkurentų atžvilgiu pakeisdama savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, šis kainų spaudimas,
         atsižvelgiant į tai, kad jis gali turėti minėtų konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį, jau pats savaime gali būti pripažintas
         piktnaudžiavimu, kaip tai suprantama pagal EB 82 straipsnį.

      EB 82 straipsniu visų pirma siekiama neiškraipyta konkurencija apsaugoti vartotojus. Šiuo atžvilgiu nereikšminga tai, kad
         dominuojanti įmonė norėdama panaikinti piktnaudžiavimą turi padidinti savo kainas.

      Toks kainų spaudimas, susilpnindamas abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje egzistuojančią konkurenciją, kuri kaip
         tik dėl minėtos įmonės jau buvo susilpnėjusi, ir sustiprindamas jos turimą dominuojančią padėtį šioje rinkoje, daro žalą vartotojams,
         nes yra apribojamos jų pasirinkimo galimybės ir ilgainiui nemažinamos mažmeninės kainos, kaip tai būtų įmanoma, jei minėtoje
         rinkoje konkuruotų tokie pat produktyvūs konkurentai.

      Bendrasis Teismas neprivalo įrodyti, kad prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos ar abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės kainos yra nesąžiningos dėl savo per didelio ar grobuoniško pobūdžio.

      (žr. 172, 177 ir 180–183 punktus)
      9.        Siekiant įvertinti, ar dominuojančią padėtį užimančios įmonės kainų politika gali pašalinti konkurentą iš rinkos pažeidžiant
         EB 82 straipsnį, reikia remtis kriterijumi, grindžiamu dominuojančią padėtį užimančios įmonės patirtomis sąnaudomis ir šios
         įmonės strategija. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad dominuojanti įmonė iš tikrųjų neturi teisės pašalinti iš rinkos tikriausiai
         tokių pačių kaip ji produktyvių įmonių, kurios dėl mažų finansinių galimybių negali atsilaikyti prieš konkurenciją jų atžvilgiu.

      Tuo atveju, kai dominuojančios įmonės kainų politikos nesąžiningas pobūdis yra susijęs su šios įmonės konkurentų išstūmimo
         iš rinkos poveikiu, tyrimą dėl minėto kainų politikos nesąžiningumo reikia grįsti tik dominuojančios įmonės kainomis ir sąnaudomis.
         Toks kriterijus leidžia patikrinti, ar pati telekomunikacijų sektoriuje dominuojanti įmonė gali teikti mažmenines paslaugas
         abonentams nepatirdama nuostolių, jeigu ji pirmiausia turėtų mokėti savo pačios nustatytas prieigos prie vietinės linijos
         tarpinių paslaugų didmenines kainas. Remiantis šiuo kriterijumi galima nustatyti, ar dominuojančios įmonės kainų politika
         stumia iš rinkos konkurentus dėl kainų spaudimo.

      Toks požiūris teisingas todėl, kad jis nepažeidžia pagrindinio teisinio saugumo principo, nes atsižvelgimas į dominuojančios
         įmonės sąnaudas leidžia jai dėl ypatingos atsakomybės pagal EB 82 straipsnį įvertinti savo veiksmų teisėtumą. Nors dominuojanti
         įmonė žino savo sąnaudas ir tarifus, ji iš principo nežino savo konkurentų sąnaudų ir tarifų.

      Šių išvadų negali paneigti aplinkybė, kad dominuojančios įmonės konkurentams teikiant abonentams telekomunikacijų paslaugas
         yra taikomos ne tokios griežtos teisinės ir materialinės sąlygos. Iš tikrųjų net nustačius šią aplinkybę ji negali turėti
         įtakos tam, kad dominuojanti įmonė negali taikyti kainų, kurios stumtų iš atitinkamos rinkos tokius pat produktyvius konkurentus,
         nei tam, kad tokia įmonė, atsižvelgiant į jos ypatingą atsakomybę pagal EB 82 straipsnį, turi pati įvertinti, ar jos kainų
         politika nepažeidžia minėtos nuostatos.

      (žr. 198–203 punktus)
      10.      Net jei abonentai prieigos paslaugas ir pokalbių paslaugas gali iš tikrųjų suprasti kaip vieną paslaugą, Komisija teisėtai
         gali kainų spaudimą nagrinėti tik prieigos paslaugų lygiu, nepaisydama pokalbių paslaugų ir atsižvelgdama į kainų derinimo
         ir lygių galimybių principus.

      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Bendrasis Teismas nepadaro jokios teisės klaidos atsižvelgdamas į kainų derinimo principą, išplaukiantį
         iš telekomunikacijų sektorių reglamentuojančių teisės aktų, kad įvertintų, ar Komisija pagrįstai dominuojančios įmonės nesąžiningai
         kainų politikai taikė EB 82 straipsnį. Kadangi telekomunikacijų sektorių reglamentuojantys teisės aktai yra šio sektoriaus
         teisinis pagrindas ir jais nustatomos konkurencijos sąlygos, kuriomis dominuojanti įmonė vykdo savo veiklą atitinkamose rinkose,
         rėmimasis jais taikant EB 82 straipsnį šios įmonės elgesiui yra tinkamas tiek apibrėžiant atitinkamas rinkas, kad būtų įvertintas
         tokio elgesio nesąžiningumas, tiek nustatant baudų dydžius.

      Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad kainų derinimo principas taikomas tik dominuojančiai įmonei ir netaikomas jos konkurentams,
         todėl Bendrasis Teismas nustatydamas minėtos dominuojančios įmonės kainų politikos nesąžiningą pobūdį pagal EB 82 straipsnį
         teisingai rėmėsi šios įmonės padėtimi ir sąnaudomis, kaip numatyta taikant tokio pat produktyvaus konkurento kriterijų.

      Todėl Bendrasis Teismas, konstatavęs, kad Sąjungos telekomunikacijų sektorių reglamentuojančiuose teisės aktuose nurodyta
         tarifų pusiausvyra turėtų apimti būtent nacionalinių ir tarptautinių pokalbių tarifų mažinimą ir mėnesinio abonentinio mokesčio
         ir vietinių pokalbių kainos didinimą, pagrįstai galėjo daryti išvadą, kad vertinant dominuojančios įmonės kainų politikos
         sąžiningumą atsižvelgimas atskirai į prieigos paslaugų mažmenines kainas ir pokalbių paslaugų mažmenines kainas jau yra sudedamoji
         kainų derinimo principo dalis.

      (žr. 221 ir 223–226 punktus)
      11.      Neiškraipyta konkurencija gali būti užtikrinta, tik jeigu atskiri rinkos subjektai turi lygias galimybes.

      Tai reiškia, kad telekomunikacijų sektoriuje dominuojančiai įmonei ir tokiems pat produktyviems jos konkurentams turi būti
         sudarytos vienodos sąlygos abonentams teikiamų prieigos mažmeninių paslaugų rinkoje. Ši sąlyga netenkinama, jei dominuojančiai
         įmonei mokėtinos prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos gali atsispindėti abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų mažmeninėse kainose tik jei pastarosios būtų nuostolingos.

      Kadangi abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė rinka yra atskira rinka, o prieigos prie vietinės linijos tarpinės
         paslaugos yra būtinos tokiems pat produktyviems konkurentams, kad jie galėtų veiksmingai konkuruoti šioje rinkoje su įmone,
         kuri užima dominuojančia padėtį, iš esmės atsiradusią dėl iki telekomunikacijų sektoriaus liberalizavimo jos turėtos teisės
         aktuose įtvirtintos monopolijos, norint, kad veiktų neiškraipyta konkurencija, reikia, kad ši dominuojanti įmonė taikydama
         savo kainų politiką šioje mažmeninėje rinkoje negalėtų savo tokiems pat produktyviems konkurentams primesti nepalankių konkurencinių
         sąlygų, kliudančių arba ribojančių galimybes patekti į šią rinką ar plėtoti joje savo veiklą.

      Taip yra juolab tuo atveju, kai šie konkurentai, norėdami teikti kitas telekomunikacijų paslaugas abonentams dominuojančios
         įmonės fiksuotu ryšiu, turi iš jos pirkti prieigos prie vietinio tinklo tarpines paslaugas, nes šios nepalankios konkurencinės
         sąlygos abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje neišvengiamai turi įtakos tų kitų telekomunikacijų paslaugų rinkoms.
         Vis dėlto pastaroji aplinkybė nereiškia, kad į pajamas iš kitų telekomunikacijų paslaugų turi būti atsižvelgta nagrinėjant,
         ar tokių pat kaip dominuojanti įmonė produktyvių konkurentų konkurencinės sąlygos abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje
         rinkoje yra skirtingos. Iš tikrųjų šios kitos telekomunikacijų paslaugos priskirtinos kitoms rinkoms.

      Todėl reikia konstatuoti, kad dėl dominuojančios įmonės kainų politikos abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje
         rinkoje susidaro nelygios galimybės jos tokių pat produktyvių konkurentų atžvilgiu, dėl to yra spaudžiamos minėtų konkurentų
         kainos, taikomos prieigos paslaugoms.

      (žr. 230, 233–236 ir 240 punktus)
      12.      Drausdamas piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi rinkoje, jei tai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, EB 82 straipsnis
         apima dominuojančios įmonės veiksmus, kurie, taikant kitas priemones nei tos, kurios reguliuoja normalios prekių ar paslaugų
         konkurencijos sąlygas atsižvelgiant į ūkio subjektų teikiamas paslaugas, trukdo išlaikyti rinkoje dar esamos konkurencijos
         laipsnį arba plėsti šią konkurenciją. Iš to matyti, kad dominuojančios įmonės kainų politika, lemianti tokių pat produktyvių
         konkurentų kainų spaudimą, yra piktnaudžiavimas, kaip jis suprantamas pagal EB 82 straipsnį, jei pateikiami antikonkurencinio
         poveikio įrodymai.

      Kalbant apie telekomunikacijų sektoriuje dominuojančios įmonės kainų politiką, lemiančią tokių pat produktyvių konkurentų
         kainų spaudimą, pažymėtina, kad antikonkurencinis poveikis, kurį turi įrodyti Komisija, susijęs su kliūtimis, kurios galėtų
         atsirasti dėl minėtos kainų politikos, pasiūlos abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje, plėtros ir konkurencijos intensyvumo
         šioje rinkoje. Tokia politika yra piktnaudžiavimas, kaip jis suprantamas pagal EB 82 straipsnį, nes turėdama tokių pat kaip
         dominuojanti įmonė produktyvių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį ji apsunkina ar netgi visiškai neleidžia patekti šiems
         konkurentams į atitinkamą rinką ir sustiprina minėtos įmonės dominuojančią padėtį, dėl ko nukenčia vartotojų interesai.

      Kai dominuojanti įmonė iš tikrųjų įgyvendina kainų politiką, dėl kurios daromas spaudimas tokių pat produktyvių konkurentų
         kainoms ir kurios tikslas yra išstumti šiuos iš rinkos, aplinkybė, kad galiausiai planuotas tikslas nebuvo pasiektas, neturi
         reikšmės šios politikos kvalifikavimui kaip piktnaudžiavimo, kaip jis suprantamas pagal EB 82 straipsnį. Vis dėlto, nesant
         jokio poveikio konkurentų konkurencinei situacijai, tokia kainų politika negali būti kvalifikuojama kaip išstūmimo iš rinkos
         politika, jei konkurentų skverbimasis į atitinkamą rinką dėl minėtos politikos netapo sudėtingesnis.

      (žr. 251–254 punktus)
      13.      Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų apskaičiavimo metodą. Šis Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
         2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse įtvirtintas apskaičiavimo metodas numato įvairias
         lankstumo suteikiančias nuostatas, leidžiančias Komisijai įgyvendinti savo diskreciją nepažeidžiant minėtų nuostatų. Teisingumo
         Teismas turi patikrinti, ar Bendrasis Teismas teisingai įvertino Komisijos naudojimąsi minėta diskrecija.

      Pažeidimų sunkumo laipsnis pagal Sąjungos konkurencijos teisę nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis
         bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia
         atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra. Veiksniams, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį,
         priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo, kurį kiekviena iš jų vaidino derinant veiksmus, pelnas, kurį šios įmonės gavo
         iš šių veiksmų, įmonių dydis ir atitinkamų prekių vertė, taip pat pavojus, kurį tokie pažeidimai kelia Sąjungos tikslams.

      (žr. 271–274 punktus)
      14.      Tai, kad Komisija anksčiau už tam tikrus pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai, laikantis Reglamente Nr. 17
         nustatytų ribų, padidinti baudų lygio, jei to reikia Sąjungos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Veiksmingas
         Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios
         politikos poreikių.

      (žr. 294 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 14 d.(*)

      Turinys

      I – Ginčo aplinkybės
      II – Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
      III – Šalių reikalavimai
      IV – Dėl apeliacinio skundo
      A – Dėl priimtinumo
      B – Dėl esmės
      1. Pirminės pastabos
      2. Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis vertinant apeliantės veiklos reguliavimą, kurį vykdo
         Reguliavimo tarnyba, kaip kompetentinga nacionalinė reguliavimo institucija

      a) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pažeidimo priskyrimu
      i) Skundžiamas sprendimas
      ii) Šalių argumentai
      iii) Teisingumo Teismo vertinimas
      b) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su teisėtų lūkesčių apsaugos principu
      i) Skundžiamas sprendimas
      ii) Šalių argumentai
      iii) Teisingumo Teismo vertinimas
      c) Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su tyčia ar dėl neatsargumo padarytu EB 82 straipsnio
         pažeidimu

      i) Skundžiamas sprendimas
      ii) Šalių argumentai
      iii) Teisingumo Teismo vertinimas
      d) Išvada dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
      3. Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida taikant EB 82 straipsnį
      a) Skundžiamas sprendimas
      b) Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su kainų spaudimo kriterijaus taikymu nustatant piktnaudžiavimą
         EB 82 straipsnio prasme

      i) Šalių argumentai
      ii) Teisingumo Teismo vertinimas
      c) Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su kainų skirtumo apskaičiavimo metodo adekvatumu
      i) Dėl kaltinimo, susijusio su tokio pat produktyvaus konkurento kriterijaus klaidingu taikymu
      – Šalių argumentai
      – Teisingumo Teismo vertinimas
      ii) Dėl kaltinimo, susijusio su teisės klaida dėl neatsižvelgimo į pokalbių ir kitas telekomunikacijų paslaugas apskaičiuojant
         kainų spaudimą

      – Šalių argumentai
      – Teisingumo Teismo vertinimas
      d) Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su kainų spaudimo poveikiu
      i) Šalių argumentai
      ii) Teisingumo Teismo vertinimas
      e) Išvada dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
      4. Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis nustatant baudas, nes nebuvo atsižvelgta į kainų
         reguliavimą

      a) Skundžiamas sprendimas
      b) Šalių argumentai
      i) Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pa˛eidimo sunkumu
      – Šalių argumentai
      – Teisingumo Teismo vertinimas
      ii) Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su netinkamu atsižvelgimu į kainų reguliavimą kaip
         lengvinančią aplinkybę

      – Šalių argumentai
      – Teisingumo Teismo vertinimas
      iii) Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su simbolinės baudos skyrimu
      – Šalių argumentai
      – Teisingumo Teismo vertinimas
      c) Išvada dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      „Apeliacinis skundas – Konkurencija – EB 82 straipsnis – Telekomunikacijų paslaugų rinkos – Prieiga prie istorinio operatoriaus fiksuoto ryšio – Prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų, teikiamų konkurentams, didmeninė kaina – Abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė kaina – Dominuojančios įmonės taikomos kainos – Konkurentų kainų spaudimas – Nacionalinės reguliavimo institucijos patvirtintos kainos – Dominuojančios įmonės veiksmų laisvė – Pažeidimo priskyrimas – Piktnaudžiavimo sąvoka – Tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus – Kainų spaudimo apskaičiavimas – Piktnaudžiavimo poveikis – Baudos dydis“
      Byloje C‑280/08 P
      dėl 2008 m. birželio 23 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Deutsche Telekom AG, įsteigta Bonoje (Vokietija), atstovaujama advokatų U. Quack, S. Ohlhoff ir M. Hutschneider,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Europos Komisijai, atstovaujamai K. Mojzesowicz, W. Mölls ir O. Weber, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Vodafone D2 GmbH, buvusiai Arcor AG & Co. KG, įsteigtai Ešborne (Vokietija), atstovaujamai advokato M. Klusmann,

      Versatel NRW GmbH, buvusiai Tropolys NRW GmbH, dar ankstesniais pavadinimais CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ir TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, įsteigtai Esene (Vokietija),

      EWE TEL GmbH, įsteigtai Oldenburge (Vokietija),

      HanseNet Telekommunikation GmbH, įsteigtai Hamburge (Vokietija),

      Versatel Nord GmbH, buvusiai Versatel Nord-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, įsteigtai Flensburge (Vokietija),

      NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, įsteigtai Kelne (Vokietija),

      Versatel Süd GmbH, buvusiai Versatel Süd-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu tesion Telekommunikation GmbH, įsteigtai Štutgarte (Vokietija),

      Versatel West GmbH, buvusiai Versatel West-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, įsteigtai Dortmunde (Vokietija),

      atstovaujamoms advokato N. Nolte,
      įstojusioms į bylą šalims pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir P. Lindh,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. lapkričio 25 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. balandžio 22 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniu skundu Deutsche Telekom AG prašo panaikinti 2008 m. balandžio 10 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Deutsche Telekom prieš Komisiją (T‑271/03, Rink. p. II‑477, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo minėtas teismas atmetė jos ieškinį dėl 2003 m. gegužės
         21 d. Komisijos sprendimo 2003/707/EB, susijusio su EB sutarties 82 straipsnio taikymo procedūra (Bylos COMP/C‑1/37.451, 37.578,
         37.579 – Deutsche Telekom AG) (OL L 263, p. 9, toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.

      I –  Ginčo aplinkybės
      2        Faktines ginčo aplinkybes Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas) skundžiamo sprendimo 1–24 punktuose išdėstė
         taip:

      „1      Ieškovė Deutsche Telekom AG yra istorinė telekomunikacijų operatorė Vokietijoje. <...>

      2      Ieškovė eksploatuoja Vokietijos telefono tinklą. Iki visiško telekomunikacijų rinkos liberalizavimo ji turėjo teisinį monopolį
         teikiant telekomunikacijų paslaugas abonentams fiksuotojo ryšio tinkle. 1996 m. rugpjūčio 1 d. įsigaliojus 1996 m. liepos
         25 d. Vokietijos telekomunikacijų įstatymui (Telekommunikationsgesetz, toliau – Telekomunikacijų įstatymas) (BGBl. 1996 I, p. 1120) Vokietijoje buvo liberalizuotos infrastruktūros tiekimo ir telekomunikacijų paslaugų teikimo rinkos. Nuo
         to laiko šiose rinkose ieškovė skirtingu mastu konkuruoja su kitais operatoriais.

      3      Kiekvienas iš ieškovės vietinių tinklų turi keletą prie abonentų nutiestų vietinių linijų. Sąvoka „vietinė linija“ apibrėžia
         fizinę grandinę, jungiančią tinklo baigties tašką abonento patalpoje su pagrindiniu bendrojo fiksuotojo telefono ryšio tinklų
         skirstomuoju stovu ar lygiaverčiu įrenginiu.

      4      Ieškovė suteikia prieigą prie šių vietinių linijų kitiems telekomunikacijų operatoriams ir abonentams. Kalbant apie ieškovės
         teikiamas prieigos paslaugas ir taikomus tarifus, reikia atskirti ieškovės konkurentams teikiamas prieigos prie vietinio tinklo
         paslaugas (toliau – prieigos prie vietinio tinklo tarpinės paslaugos) ir ieškovės savo abonentams teikiamas prieigos prie
         vietinio tinklo paslaugas (toliau – abonentams teikiamos prieigos paslaugos).

      I – (Prieigos prie vietinio tinklo tarpinės paslaugos)
      5      1997 m. gegužės 28 d. Federacinės pašto ir telekomunikacijų ministerijos sprendimu Nr. 223 a <...> ieškovei buvo nurodyta
         nuo 1997 m. birželio mėn. suteikti savo konkurentams visiškai atsietą prieigą prie vietinės linijos.

      6      Kalbant apie ieškovės (prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų) tarifus, reikia nurodyti, kad juos sudaro du tarifai:
         mėnesinis abonentinis mokestis ir prijungimo mokestis. <...>

      7      Pagal Telekomunikacijų įstatymo 25 straipsnio 1 dalį ieškovės (prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų tarifus) turi
         iš anksto patvirtinti Pašto ir telekomunikacijų reguliavimo tarnyba (Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post, toliau – Reguliavimo tarnyba).

      8      Prieš tvirtindama tokius tarifus, Reguliavimo tarnyba tikrina, ar ieškovės siūlomi (prieigos prie vietinio tinklo tarpinių
         paslaugų) tarifai atitinka Telekomunikacijų įstatymo 24 straipsnyje įtvirtintus reikalavimus. Vadovaujantis Telekomunikacijų
         įstatymo 24 straipsnio 1 dalimi „tarifai nustatomi atsižvelgiant į realiai teikiamos paslaugos sąnaudas“. <...>

      <...>
      II – Abonentams teikiamos prieigos paslaugos
      10      Kalbant apie abonentams teikiamas prieigos paslaugas, pažymėtina, kad ieškovė siūlo dvi pagrindines paslaugas: tradicinę analogišką
         liniją <...> ir skaitmeninę siaurajuosčio ryšio liniją <...>. Šios dvi pagrindinės paslaugos, suteikiančios galimybę prijungti
         abonentus, gali būti teikiamos ieškovės istoriniame poros varinių laidų tinkle (siaurajuostis ryšys). Ji taip pat teikia savo
         abonentams plačiajuostį ryšį (<...> ADSL); tam ji turėjo pertvarkyti savo (siaurajuosčio ryšio linijų) tinklus, kad galėtų
         teikti plačiajuosčio ryšio paslaugas, pavyzdžiui, spartų prisijungimą prie interneto.

      <...>
      12      (Ieškovės abonentams teikiamų paslaugų mažmeninę kainą) sudaro dvi dalys: mėnesinis abonentinis mokestis, kurio dydį lemia
         linijų ir teikiamų paslaugų kokybė, ir prijungimo mokestis už linijos prijungimą ar aktyvavimą, <...>

      A – Analogiškų abonento linijų <...> ir skaitmeninių siaurajuosčio ryšio linijų <...> tarifai
      13      Prieigos prie analogiškų abonento ir (skaitmeninių siaurajuosčio ryšio) linijų kainos nustatytos pagal aukščiausių kainų ribų
         nustatymo sistemą. Vadovaujantis Telekomunikacijų įstatymo 27 straipsnio 1 dalies antruoju sakiniu, 25 straipsnio 1 dalimi
         <...>, mažmeninės prijungimo prie ieškovės tinklo ir pokalbių kainos nustatomos bendrai kelioms paslaugoms, o ne atskirai
         kiekvienai iš paslaugų remiantis turėtomis sąnaudomis, nes skirtingos paslaugos jungiamos į paslaugų krepšelius.

      14      <...> Šią sistemą Reguliavimo tarnyba pradėjo taikyti 1998 m. sausio 1 dieną. Šiam tikslui Reguliavimo tarnyba sudarė du krepšelius:
         pirmąjį sudarė paslaugos gyventojams, o antrąjį – paslaugos verslininkams. Į abu krepšelius pateko abonentams teikiamos prieigos
         paslaugos <...> ir ieškovės siūlomų telefonijos paslaugų asortimentas: vietiniai, regioniniai, tarpmiestiniai ir tarptautiniai
         pokalbiai.

      <...>
      17      Vadovaujantis 1997 m. gruodžio 17 d. Pašto ir telekomunikacijų (federalinės) ministerijos sprendimu, ieškovė turėjo 4,3 %
         sumažinti kiekvieno iš dviejų krepšelių bendrą kainą laikotarpiu nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 1999 m. gruodžio 31 d. (pirmasis
         aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpis). Šio pirmojo laikotarpio pabaigoje (1999 m. gruodžio 31 d.) 1999 m. gruodžio
         23 d. Sprendimu Reguliavimo tarnyba iš esmės paliko nepakitusią paslaugų krepšelių struktūrą ir 5,6 % sumažino kainas laikotarpiu
         nuo 2000 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. (antrasis aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpis).

      18      Vykstant šiam privalomam kainų mažinimui ieškovė galėjo pakeisti kiekvieno krepšelio atskiros paslaugos kainas, prieš tai
         gavusi Reguliavimo tarnybos išankstinį leidimą. <...> Taigi pagal sistemą buvo galima padidinti vienos ar kelių krepšelio
         paslaugų tarifus neviršijant didžiausios krepšelio kainos. <...>

      19      Per du pirmuosius aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpius (t. y. nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d.)
         ieškovė sumažino dviejų paslaugų krepšelių mažmenines kainas daugiau nei iš jos buvo reikalaujama. Iš esmės buvo sumažintos
         pokalbių kainos. Tačiau analogiškų linijų mažmeninės kainos <...> per du pirmuosius aukščiausių kainų ribų nustatymo laikotarpius
         <...> liko nepakitusios. Kalbant apie prieigos prie (skaitmeninių siaurajuosčio ryšio) linijų mažmenines kainas, reikia nurodyti,
         kad šiuo laikotarpiu ieškovė sumažino mėnesinį abonentinį mokestį <...>

      20      Nuo 2002 m. sausio 1 d. įsigaliojo nauja aukščiausių kainų ribų nustatymo sistema <...>. Nauja sistema pakeitė ankstesnius
         du paslaugų gyventojams ir paslaugų verslininkams krepšelius šiais keturiais paslaugų krepšeliais: telefono linijos (A krepšelis),
         vietiniai pokalbiai (B krepšelis), nacionaliniai tarpmiestiniai pokalbiai (C krepšelis) ir tarptautiniai pokalbiai (D krepšelis).

      21      2002 m. sausio 15 d. ieškovė Reguliavimo tarnybai pranešė apie savo ketinimą <...> padidinti analogiškų ir (skaitmeninių siaurajuosčio
         ryšio) linijų mėnesinius mokesčius. <...> Reguliavimo tarnyba leido juos padidinti.

      22      2002 m. spalio 31 d. ieškovė pateikė naują prašymą leisti padidinti mažmeninius tarifus. Dalis šio prašymo buvo atmesta <...>
         Reguliavimo tarnybos sprendimu <...>

      B – ADSL <...> linijų tarifai
      23      Aukščiausių kainų ribų nustatymo sistema nereguliuojami ADSL <...> linijų tarifai. Pagal Telekomunikacijų įstatymo 30 straipsnį
         šie tarifai gali būti reguliuojami a posteriori.

      24      2001 m. vasario 2 d., gavusi kelis ieškovės konkurentų skundus, Reguliavimo tarnyba pradėjo ieškovės ADSL kainų tyrimą a posteriori, siekdama esant tam tikroms aplinkybėms nustatyti Vokietijos konkurencijos normoms prieštaraujantį nuostolingą pardavimą.
         2002 m. sausio 25 d. Reguliavimo tarnyba užbaigė procedūrą, konstatavusi, kad 2002 m. sausio 15 d. ieškovės pranešimas apie
         tarifų padidinimą paneigia įtarimus dėl nuostolingo pardavimo.“

      3        1999 m. gavusi apeliantės konkurentų skundus, Europos Bendrijų Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kurio 57, 102, 103 ir
         107 konstatuojamosiose dalyse konstatavo apeliantės piktnaudžiavimą, pasireiškusį tarifų „žirklių“ efektu (angl. k. – margin
         squeeze, toliau – kainų spaudimas), kurį lėmė neproporcingas skirtumas tarp prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų
         didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų.

      4        Dėl šio kainų spaudimo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte priminė ginčijamo sprendimo 102–105 konstatuojamąsias
         dalis, kuriose nurodyta:

      „102      (Kainų spaudimas) pasireiškia tada, kai (ieškovei) mokėtinų mėnesinio abonentinio mokesčio ir prijungimo mokesčio už (prieigos
         prie vietinio tinklo) tarpines paslaugas suma lemia tai, kad konkurentai savo abonentams taiko didesnes kainas nei (ieškovė)
         taiko savo abonentams už tas pačias paslaugas. Kai (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų (didmeninės) kainos viršija
         (abonentams teikiamų prieigos paslaugų) mažmenines kainas, (ieškovės) konkurentai negauna pelno, net jeigu jie yra tiek pat
         produktyvūs kaip (ieškovė), nes jie patiria papildomų sąnaudų (pardavimo, sąskaitų išrašymo, skolų susigrąžinimo ir pan.),
         kurios prisideda prie (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų kainos.

      103      Taikydama savo konkurentams didesnius nei mažmeninės kainos, kurias taiko savo abonentams, tarpinių paslaugų už prieigą prie
         vietinės linijos (didmeninius) tarifus, (ieškovė) jiems kliudo teikti ne tik paprastų telefono pokalbių, bet ir prieigos per
         vietinę liniją paslaugas. <...>

      104      (Ieškovė) teigia, kad nagrinėjamu atveju (kainų spaudimo) negalima laikyti piktnaudžiavimo nustatant kainas įrodymu jau vien
         todėl, kad (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų (didmeninius) tarifus, kurie yra privalomi, nustato Reguliavimo
         tarnyba. <...>

      105      Tačiau priešingai, nei teigia (ieškovė), piktnaudžiavimo forma, t. y. (kainų spaudimas), yra svarbi nagrinėjamu atveju. Susijusiose
         rinkose, kuriose konkurentai (dideliais kiekiais) perka (prieigos prie vietinio tinklo) tarpines paslaugas iš istorinio operatoriaus
         ir yra suinteresuoti tai daryti, norėdami patekti į aukštutinę prekių ar paslaugų rinką, gali pasireikšti (spaudimo) tarp
         sureguliuotų (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų (didmeninių) kainų ir (abonentams teikiamų prieigos paslaugų)
         mažmeninių kainų efektas. Galiausiai siekiant įrodyti (kainų spaudimą) visų pirma pakanka nustatyti, kad tarp dviejų kainų
         lygių yra disproporcija, dėl kurios gali būti ribojama konkurencija. <...>“

      5        Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija konstatavo, kad „nuo 1998 m. (ieškovė) daro EB sutarties 82 straipsnio a punkto
         pažeidimą, nes savo konkurentams bei abonentams taiko nesąžiningus su prieiga prie vietinės linijos susijusius prijungimo
         tarifus ir abonentinius mokesčius ir taip sudaro dideles kliūtis konkurencijai prieigos prie vietinės linijos rinkoje“.

      6        Minėto sprendimo 3 straipsnyje Komisija apeliantei už šį pažeidimą skyrė 12,6 mln. EUR baudą.

      II –  Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
      7        Ieškinį pirmiausia dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo arba dėl šiame sprendime nustatytos baudos sumažinimo Bendrojo Teismo
         kanceliarijai apeliantė (tuo metu – ieškovė) pateikė 2003 m. liepos 30 dieną.

      8        Grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą apeliantė nurodė ieškinio pagrindą, susijusį su EB 82 straipsnio pažeidimu
         ir pagrindą, susijusį su piktnaudžiavimu įgaliojimais, proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų
         pažeidimu.

      9        Su EB 82 straipsnio pažeidimu susijusį ieškinio pagrindą sudarė keletas dalių, iš kurių trys yra reikšmingos nagrinėjant šį
         apeliacinį skundą, t. y. pirmoji dalis, susijusi su piktnaudžiavimo nebuvimu, grindžiamu nepakankama apeliantės veiksmų laisve
         kainų spaudimui išvengti, antroji, susijusi su neteisėtu Komisijos metodu, taikytu konstatuojant kainų spaudimą, ir ketvirtoji,
         susijusi su kainų spaudimo poveikio rinkoje nebuvimu.

      10      Bendrasis Teismas atmetė visas šias dalis po to, kai atlikęs tyrimą skundžiamo sprendimo 150 ir 242 punktuose nustatė, kad
         apeliantė savo ieškinyje neginčijo ginčijamame sprendime pateikto atitinkamos rinkos apibrėžimo, pagal kurį reikia atskirti
         prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninę rinką ir prieigos prie vietinio tinklo mažmeninę rinką, kuri apima
         prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos nacionalines rinkas.

      11      Dėl pirmos šio ieškinio pagrindo dalies Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 140 ir 151 punktuose nusprendė, kad Komisija
         ginčijamame sprendime teisingai konstatavo, jog apeliantė aptariamu laikotarpiu turėjo pakankamą veiksmų laisvę sumažinti
         šiame sprendime konstatuotą kainų spaudimo efektą, pakeisdama abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninę kainą.

      12      Kalbant apie antrą minėto ieškinio pagrindo dalį, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 168 punkte atmetė apeliantės kaltinimą,
         kad piktnaudžiavimas kainų spaudimu galėtų būti tik piktnaudžiavimo taikant abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines
         kainas pasekmė. Skundžiamo sprendimo 193, 203 ir 206 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad Komisija savo analizę dėl apeliantės
         piktnaudžiavimo taikant kainas, atsižvelgdama į tokio pat produktyvaus konkurento kriterijų, teisingai pagrindė tik apeliantės
         specifine padėtimi, t. y. remdamasi jos tarifais ir sąnaudomis, taip atsižvelgdama tik į pajamas iš prieigos paslaugų, neįskaitant
         pajamų už kitas paslaugas, kaip antai pokalbių paslaugas, ir palygindama prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninę
         kainą su visų abonentams teikiamų prieigos paslaugų, t. y. prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prieigos prie plačiajuosčio
         ryšio linijos, mažmenine kaina.

      13      Dėl ketvirtos to paties ieškinio pagrindo dalies Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 237 punkte nurodė, kad aptariamas
         kainų spaudimas iš esmės trukdo konkurencijos abonentams teikiamas prieigos paslaugas mažmeninėse rinkose plėtoti.

      14      Ieškinio pagrindą, susijusį su piktnaudžiavimu įgaliojimais ir proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos
         principų pažeidimu, Bendrasis Teismas taip pat visą atmetė. Dėl kaltinimo, kad Komisija apeliantės taikytų kainų atžvilgiu
         tariamai vykdė dvigubą reguliavimą ir taip pažeidė proporcingumo ir teisinio saugumo principus, Bendrasis Teismas skundžiamo
         sprendimo konkrečiai 265 punkte nurodė:

      „Net jeigu negalima atmesti galimybės, jog Vokietijos valdžios institucijos taip pat pažeidė Bendrijos teisę, būtent [1990 m.
         birželio 28 d. Komisijos direktyvos 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose (OL L 192, p. 10)], iš
         dalies pakeistos (1996 m. kovo 13 d. Komisijos direktyva 96/19/EB (OL L 74, p. 13)), nuostatas, laipsniškai derindamos pokalbių
         ir ryšių tarifus, šis pažeidimas, jeigu jis būtų nustatytas, nepanaikintų apeliantės realiai turimos veiksmų laisvės sumažinti
         (kainų spaudimą).“

      15      Be to, dėl kaltinimo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 269 punkte
         nusprendė, kad Reguliavimo tarnybos sprendimai negalėjo apeliantei sukelti tokių lūkesčių.

      16      Galiausiai dėl kaltinimo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais, Bendrasis Teismas to paties sprendimo 271 punkte nusprendė:

      „(Ginčijamame) sprendime Komisija nagrinėjo tik (apeliantės) tarifus, o ne Vokietijos valdžios institucijų sprendimus. Net
         jei Reguliavimo tarnyba pažeidė Bendrijos normą ir net jei Komisija galėjo dėl to pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo
         prieš Vokietijos Federacinę Respubliką, tokios galimybės visiškai nedaro poveikio (ginčijamo) sprendimo teisėtumui. Šiame
         sprendime Komisija konstatavo, kad (apeliantė) pažeidė EB 82 straipsnį, kuris skirtas ne valstybėms narėms, o tik ūkio subjektams.
         Taigi Komisija, darydama tokią išvadą EB 82 straipsnio pagrindu, nepiktnaudžiavo įgaliojimais.“

      17      Grįsdama savo prašymą dėl baudos sumažinimo apeliantė nurodė šešis pagrindus, iš kurių trečiasis susijęs su tuo, kad apeliantė
         neveikė nei tyčia, nei neatsargiai, ketvirtasis – su tuo, jog buvo nepakankamai atsižvelgta į tarifų reguliavimą nustatant
         baudos dydį, o šeštasis – su neatsižvelgimu į lengvinančias aplinkybes. Bendrasis Teismas šiuos tris pagrindus atmetė skundžiamo
         sprendimo 290–321 punktuose.

      18      Taigi Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį, o apeliantei nurodė padengti savo ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

      III –  Šalių reikalavimai
      19      Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        arba, pasinaudojant savo neribotos jurisdikcijos teise, sumažinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje jai skirtą baudą ir
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      20      Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

      21      Vodafone D2 GmbH, buvusi Vodafone AG&Co. KG, dar anksčiau buvusi Arcor AG & Co. KG (toliau – Vodafone), Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą kaip nepriimtiną arba bent kaip nepagrįstą ir priteisti iš apeliantės
         bylinėjimosi išlaidas.

      22      Versatel NRW GmbH, buvusi Tropolys NRW GmbH, dar ankstesniais pavadinimais CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ir TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord GmbH, buvusi Versatel Nord-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd GmbH, buvusi Versatel Süd-Deutschland GmbH, dar ankstesnis pavadinimas tesion Telekommunikation GmbH ir Versatel West GmbH, buvusi Versatel West-Deutschland GmbH, dar ankstesniu pavadinimu Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (toliau kartu – Versatel), per posėdį taip pat prašė atmesti apeliacinį skundą nurodydamos Komisijos ir Vodafone reikalavimus.

      IV –  Dėl apeliacinio skundo
      A –  Dėl priimtinumo
      23      Vodafone ir Versatel pirmiausia nurodo, jog apeliacinis skundas nepriimtinas, nes jame nurodant pirmąjį pagrindą ir antrojo pagrindo pirmą ir antrą
         dalis, kuriais iš esmės ginčijamas Bendrojo Teismo vertinimas dėl EB 82 straipsnio taikymo nagrinėjamam apeliantės kainų nustatymui
         ir dėl proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų paisymo, paprasčiausiai pakartojami apeliantės
         pirmojoje instancijoje jau nurodyti argumentai, siekiant kad Teisingumo Teismas juos peržiūrėtų.

      24      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal EB 225 straipsnį, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą ir Teisingumo
         Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punktą apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodyti prašomo panaikinti
         sprendimo ginčijami elementai bei teisiniai argumentai, kuriais prašymas konkrečiai grindžiamas. Šio reikalavimo netenkina
         apeliacinis skundas, kuriame nepateikiami net argumentai, konkrečiai skirti ginčijamame sprendime padarytai teisės klaidai
         identifikuoti, bet tik pakartojami arba pažodžiui perkeliami ieškinio pagrindai ir argumentai, kurie jau buvo pateikti Bendrajame
         Teisme. Iš tiesų toks apeliacinis skundas tėra vien prašymas peržiūrėti pirmosios instancijos teismo nagrinėtą ieškinį, o
         tai nepriskiriama Teisingumo Teismo kompetencijai (visų pirma žr. 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 34 ir 35 punktus bei 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Eurocoton ir kt. prieš Tarybą, C‑76/01 P, Rink. p. I‑10091, 46 ir 47 punktus).

      25      Tačiau jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas išaiškino ar taikė Sąjungos teisę, pirmojoje instancijoje nagrinėti
         teisės klausimai gali būti iš naujo keliami per apeliacinį procesą. Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų grįsti savo skundo
         Bendrajame Teisme pateiktais ieškinio pagrindais ir argumentais, apeliacinis procesas netektų dalies prasmės (visų pirma žr.
         2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo ARAP ir kt. prieš Komisiją, C‑321/99 P, Rink. p. I‑4287, 49 punktą).

      26      Šioje byloje apeliaciniu skundu, būtent pirmuoju ir antruoju pagrindais kartu paėmus, siekiama paneigti Bendrojo Teismo išvadas
         tam tikrais jam pirmojoje instancijoje pateiktais teisės klausimais dėl EB 82 straipsnio taikymo nagrinėjamam apeliantės kainų
         nustatymui ir dėl tam tikrų pagrindinių Sąjungos teisės principų laikymosi. Šiuo klausimu apeliaciniame skunde tiksliai nurodomi
         ginčijami skundžiamo sprendimo aspektai, teisiniai pagrindai ir kaltinimai, kuriais jis yra grindžiamas.

      27      Iš to matyti, kad pirmasis ir antrasis apeliacinio skundo pagrindai, apskritai paėmus, negali būti pripažinti nepriimtinais.
         Tačiau nagrinėjant šiuos apeliacinio skundo pagrindus atskirai reikės įvertinti juos grindžiant nurodytų konkrečių kaltinimų
         priimtinumą.

      B –  Dėl esmės
      28      Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo tris pagrindus, susijusius atitinkamai su teisės klaidomis dėl Reguliavimo
         tarnybos, kaip nacionalinės kompetentingos reguliavimo institucijos, vykdyto jos veiklos reguliavimo, teisės klaidomis taikant
         EB 82 straipsnį ir teisės klaidomis nustatant baudas, nes nebuvo atsižvelgta į minėtą reguliavimą.

      29      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą apeliantės ieškinį dėl ginčijamo sprendimo
         panaikinimo nuspręsdamas, jog Komisija, kaip matyti iš šio sprendimo 3–6 punktų, apeliantei teisingai skyrė baudą už EB 82 straipsnio
         pažeidimą dėl nepagrįstų kainų taikymo, nes dėl neproporcingo skirtumo tarp prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų
         didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų susidarė tiek pat produktyvių konkurentų kainų
         spaudimas, neleidęs jiems veiksmingai konkuruoti su apeliante teikiant pastarąsias paslaugas.

      30      Savo trimis apeliacinio skundo pagrindais apeliantė siekia iš esmės paneigti Bendrojo Teismo skundžiamame sprendime pateiktą
         vertinimą dėl:

      –        pažeidimo priskyrimo atsižvelgiant į veiksmų laisvę, kurią ji turėjo keisdama savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines
         kainas, ir į nacionalinės valdžios institucijų telekomunikacijų paslaugų kainų reguliavimo reikšmę EB 82 straipsnio taikymui,

      –        kainų spaudimo kriterijaus tinkamumo šios bylos aplinkybėmis konstatuojant piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme, atsižvelgiant
         į nacionalinės valdžios institucijų atliekamą prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų reguliavimą,
         ir dėl šio spaudimo apskaičiavimo metodo teisėtumo bei jo poveikio analizės to paties straipsnio atžvilgiu,

      –        baudos dydžio pagrįstumo, atsižvelgiant į tai, kad telekomunikacijų sektorius yra reguliuojamas nacionalinės valdžios institucijų.
      31      Tačiau apeliantė iš esmės neginčija, jog dominuojančią padėtį užimančios įmonės kainų politika, kuri lemia jos tiek pat produktyvių
         konkurentų kainų spaudimą, yra vertintina kaip nesąžininga EB 82 straipsnio atžvilgiu.

      32      Iš tikrųjų apeliantė neginčija Bendrojo Teismo išvados, kad šios nuostatos prasme įmonė piktnaudžiauja savo dominuojančia
         padėtimi, kai rinkose, kuriose ji dominuoja, jos taikomos kainos dėl neproporcingo skirtumo tarp prieigos prie vietinio tinklo
         tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų lemia tokį spaudimą. Šio klausimu
         nurodydama antrąjį apeliacinio skundo pagrindą ji tik pažymi, jog nagrinėjamu atveju kainų spaudimas nėra tinkamas kriterijus
         konstatuoti, kad ji pažeidė EB 82 straipsnį, nes jos taikomos prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos
         yra reguliuojamos nacionalinės valdžios institucijų.

      33      Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti apeliacinio skundo pagrindus laikantis tvarkos, kaip juos pateikė apeliantė, t. y.
         tvarkos, kuri atitinka ieškinio pagrindų pirmojoje instancijoje pateikimo ir Bendrojo Teismo nagrinėjimo skundžiamame sprendime
         tvarką.

      1.     Pirminės pastabos
      34      Norint išnagrinėti apeliantės ginčijant skundžiamą sprendimą nurodytų teisinių pagrindų pagrįstumą, pirmiausia reikia pažymėti,
         kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalį apeliaciniame skunde negalima keisti Bendrojo Teismo
         svarstytos bylos dalyko. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų
         pagrindų teisinius vertinimus. Taigi šalis negali Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas
         Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, jog leidžiama jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese
         yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas (šiuo klausimu visų pirma žr. 1994 m.
         birželio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt., C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 59 punktą; 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Koninklijke Coöperatie Cosun prieš Komisiją, C‑68/05 P, Rink. p. I‑10367, 96 punktą ir 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo SGL Carbon prieš Komisiją, C‑564/08 P, Rink. p. I‑0000, 22 punktą).

      35      |Ir savo apeliaciniame skunde, ir per posėdį apeliantė tvirtino, kad neturėjo jokios veiksmų laisvės nustatant prieigos prie
         vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, nes jos yra nustatomos nacionalinės reguliavimo institucijos, t. y. Reguliavimo
         tarnybos. Aptariamas kainų spaudimas iš tikrųjų susidarė dėl to, jog Reguliavimo tarnyba nustatė per dideles didmenines kainas.
         Norėdama panaikinti šį kainų spaudimą Komisija turėjo ne priimti sprendimą pagal EB 82 straipsnį apeliantės atžvilgiu, o remdamasi
         EB 226 straipsniu pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo Vokietijos Federacinei Respublikai už Sąjungos teisės pažeidimą.
         Be to, klaidinga manyti, jog prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos nustatomos remiantis apeliantės
         sąnaudomis. Šias kainas Reguliavimo tarnyba nustato atsižvelgdama į tinkamo paslaugų teikimo sąnaudas pagal nacionalinės reguliavimo
         institucijos parengtą modelį.

      36      Tačiau Komisija ir Versatel tvirtina, kad prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos priskirtinos apeliantei, nes pagal Telekomunikacijų
         įstatymą šias kainas Reguliavimo tarnyba nustato remdamasi apeliantės prašymu, pagrįstu jos sąnaudomis. Taigi apeliantė negali
         skųstis šių kainų per aukštu lygiu. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, apeliantė, be kita ko, privalo Reguliavimo tarnybai
         pateikti naują prašymą, kad ši sumažintų prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, kai jos sąnaudos
         sumažėja.

      37      Be to, šiuo klausimu Versatel per posėdį nurodė, kad nuo 1997 m. apeliantė nuolat stengėsi pakenkti nacionalinei prieigos prie vietinio tinklo tarpinių
         paslaugų didmeninių kainų nustatymo procedūrai atsiimdama savo leidimų prašymus ir, nepaisydama nacionaliniame įstatyme šiuo
         klausimu numatytos pareigos, nepateikdama jokių įrodymų ar dokumentų, susijusių su sąnaudomis, galinčiomis pagrįsti šias didmenines
         kainas.

      38      Dėl šių šalių ginčijamų klausimų reikia vis dėlto pirmiausia pažymėti, kad apeliantės veiksmų laisvės keisti prieigos prie
         vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas klausimas nebuvo nagrinėjamas Bendrajame Teisme, nes šis skundžiamą sprendimą
         priėmė remdamasis prielaidą, kuri nebuvo ginčijama, kad apeliantė neturėjo tokios veiksmų laisvės.

      39      Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 93 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad net jeigu ginčijamame sprendime Komisija neatmeta
         galimybės, kad apeliantė galėjo sumažinti prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, šiame sprendime
         ji vertina tik klausimą, ar apeliantė turėjo realią veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų paslaugų mažmenines kainas.

      40      Kadangi šis požiūris nebuvo ginčijamas Bendrajame Teisme, jis skundžiamo sprendimo 85–152 punktuose vertindamas, ar ginčijamame
         sprendime nustatytas kainų spaudimas priskirtinas apeliantei, tik nagrinėjo, ar Komisija galėjo minėtame sprendime nuspręsti,
         kad apeliantė iš tikrųjų turėjo veiksmų laisvę keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, kad panaikintų
         ar sumažintų šį kainų spaudimo efektą. Šiuo klausimu jis skundžiamo sprendimo 140 ir 151 punktuose nusprendė, kad Komisija
         teisingai konstatavo, jog tokią veiksmų laisvę apeliantė turėjo, nepaisant Reguliavimo tarnybos vykdomo abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų mažmeninių kainų reguliavimo.

      41      Taip pat prieš skundžiamo sprendimo 183–213 punktuose atmesdamas apeliantės kaltinimus, pateiktus siekiant ginčyti piktnaudžiavimą
         ir ginčijamame sprendime nustatyto kainų spaudimo apskaičiavimo metodą, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 167 punkte
         pažymėjo, kad Komisija tik nustatė, jog apeliantė turėjo veiksmų laisvę keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines
         kainas.

      42      Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą, neturi vertinti, kaip nurodo Komisija ir Versatel, kiek apeliantė galėjo keisti prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmenines kainas, nes tokio vertinimo neapima
         pirmojoje instancijoje nagrinėti ieškinio pagrindai. Remiantis šio sprendimo 34 punkte nurodyta teismų praktika visi pagrindai
         ir kaltinimai šiuo klausimu peržengia šio apeliacinio skundo ribas ir todėl yra nepriimtini.

      43      Norint įvertinti apeliantės kaltinimų, pateiktų siekiant užginčyti skundžiamo sprendimo teisėtumą, ypač jos kaltinimų, kuriais
         ginčijamas pažeidimo jai priskyrimas ir ginčijamame sprendime nustatyto kainų spaudimo neteisėtumas, t. y. kaltinimų, kurie
         nurodomi grindžiant pirmąjį ir antrąjį apeliacinio skundo pagrindus, pagrįstumą, reikia remtis tik prielaida, patvirtinta
         skundžiamame sprendime, kad apeliantė turėjo veiksmų laisvę tik keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines
         kainas, be to, ši veiksmų laisvė nėra ginčijama ir nagrinėjamame apeliaciniame skunde.

      44      Antra, reikia pažymėti, kad šiame apeliaciniame skunde, nepakeičiant ginčo Bendrajame Teisme dalyko, negalima kaltinti minėto
         teismo, kad šis nevertino Komisijos sprendimo nenagrinėti nacionalinių reguliavimo institucijų elgesio, nes šios, nustačiusios
         per didelę prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninę kainą, yra vienintelės atsakingos už ginčijamame sprendime
         nustatytą kainų spaudimą.

      45      Pagal Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės privalo imtis visų bendrų ar specialių priemonių užtikrinti, pasitelkiant
         visas nacionalinės valdžios institucijas, Sąjungos teisėje nustatytos pareigos įvykdymą (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio
         15 d. Sprendimo Impact, C‑268/06, Rink. p. I‑2483, 85 punktą). Be to, EB 81 ir 82 straipsniais, skaitomais kartu su EB 10 straipsniu, valstybės
         narės įpareigojamos nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos
         taisyklių veiksmingumą (visų pirma žr. 1977 m. lapkričio 16 d. Sprendimo GB‑Inno‑BM, 13/77, Rink. p. 2115, 31 punktą ir 1995 m. spalio 5 d. Sprendimo Centro Servizi Spediporto, C‑96/94, Rink. p. I‑2883, 20 punktą).

      46      Vis dėlto, kalbant apie Komisijos galimybę pareikšti atitinkamai valstybei narei ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo, reikia
         nurodyti: kadangi skundžiamas sprendimas, dėl kurio pareikštas šis apeliacinis skundas, yra susijęs tik su Komisijos remiantis
         EB 82 straipsniu priimto sprendimo apeliantės atžvilgiu teisėtumu, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą,
         turi tik patikrinti, ar grindžiant šį teiginį pateikti kaltinimai gali parodyti, jog Bendrojo Teismo atliktas ginčijamo sprendimo
         vertinimas yra klaidingas, neatsižvelgiant į tai, ar Komisija paraleliai arba alternatyviai galėjo atitinkamos valstybės narės
         atžvilgiu priimti sprendimą dėl Sąjungos teisės pažeidimo.

      47      Todėl net jei, kaip šioje byloje skundžiamo sprendimo 265 ir 271 punktuose konstatavo pats Bendrasis Teismas, negalima atmesti
         galimybės, kad nacionalinės reguliavimo institucijos šiuo atveju pažeidė Sąjungos teisę, ir jei Komisija todėl, remdamasi
         EB 226 straipsniu, iš tikrųjų galėjo pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo Vokietijos Federacinei Respublikai, šios
         galimybės neturi reikšmės nagrinėjant šį apeliacinį skundą. Juo labiau kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, remiantis EB 226 straipsnyje
         įtvirtinta sistema, Komisija turi diskreciją pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir Sąjungos teismai negali vertinti
         jos galimybės pasinaudoti šia diskrecija (visų pirma žr. 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑233/00, Rink. p. I‑6625, 31 punktą).

      48      Dėl apeliantės nurodytos tariamai per didelės prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos reikia, be
         kita ko, pažymėti, kad savo ieškinyje Bendrajam Teismui ji neginčijo šių kainų teisėtumo Sąjungos teisės atžvilgiu. Iš tikrųjų
         apeliantė šiuo klausimu tik nurodė, kad, pirma, jei prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninės kainos yra
         nustatomos nacionalinės reguliavimo institucijos ir ji negali jų keisti, neteisėtos EB 82 straipsnio prasme gali būti tik
         abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės kainos, ir, antra, jei šių institucijų kainų politika, susijusi su minėtomis
         paslaugomis, neatitinka Sąjungos teisės, Komisija turi pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų nevykdymo.

      49      Todėl Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą, neturi tirti kaltinimų, kuriais siekiama užginčyti prieigos prie
         vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų teisėtumą, konkrečiai kalbant, dėl to, jog šios kainos yra tariamai per
         didelės, palyginti su apeliantės sąnaudomis jas teikiant (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimo Arcor, C‑55/06, Rink. p. I‑2931, 69 punktą). Tokie kaltinimai peržengia pirmojoje instancijoje nagrinėtų ieškinio pagrindų ribas,
         todėl jie, remiantis šio sprendimo 34 punkte nurodyta teismų praktika, yra nepriimtini nagrinėjant apeliacinį skundą.

      50      Trečia, reikia konstatuoti, kad nagrinėjant ieškinį pirmojoje instancijoje apeliantė neginčijo, kaip nurodo Bendrasis Teismas
         skundžiamo sprendimo 150 ir 242 punktuose, Komisijos ginčijamame sprendime pateikto atitinkamos rinkos apibrėžimo, pagal kurį
         atitinkama geografinė rinka yra Vokietijos rinka, o kalbant apie atitinkamas paslaugų rinkas, prieigos prie vietinio tinklo
         tarpinių paslaugų didmeninė rinka yra viena rinka, atskira nuo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės rikos, apimanti
         du atskirus segmentus, t. y. prieigą prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prieigą prie plačiajuosčio ryšio linijos.

      51      Be to, reikia pastebėti, kad apeliantė Bendrajame Teisme visiškai neginčijo Komisijos ginčijamame sprendime padarytos išvados,
         kad ji užėmė dominuojančią padėtį EB 82 straipsnio prasme visose šiose paslaugų rinkose.

      52      Iš to matyti, kad, remiantis šio sprendimo 34 punkte nurodyta teismų praktika, nagrinėjant šį apeliacinį skundą negali būti
         ginčijamas nei Bendrojo Teismo skundžiamame sprendime taikytas atitinkamų rinkų apibrėžimas, nei išvada, kad apeliantė visose
         šiose rinkose užėmė dominuojančią padėtį.

      53      Antra, dėl duomenų apie rinką ir konkurencinę situaciją vertimo reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį
         skundą, negali Bendrojo Teismo vertimo pakeisti savu. Pagal EB 225 straipsnį ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą
         pastraipą apeliacinis skundas gali būti paduodamas tik teisės klausimais. Faktinių aplinkybių vertinimas, išskyrus galimą
         faktų ir įrodymų iškraipymo atvejį, kuris nebuvo nurodytas šioje byloje, nėra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo
         Teismo kontrolė (žr. 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo British Airways prieš Komisiją, C‑95/04 P, Rink. p. I‑2331, 78 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      54      Pagrindus, apeliantės nurodytus grindžiant šį apeliacinį skundą, reikia išnagrinėti atsižvelgiant į šiuos argumentus.

      2.     Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis vertinant apeliantės veiklos reguliavimą, kurį vykdo
         Reguliavimo tarnyba, kaip kompetentinga nacionalinė reguliavimo institucija

      55      Pirmąjį apeliantės nurodytą pagrindą sudaro trys dalys, t. y. pažeidimo priskyrimas, teisėtų lūkesčių apsaugos principas ir
         tyčinis ar dėl nerūpestingumo EB 82 straipsnio pažeidimas.

      a)     Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pažeidimo priskyrimu
      i)     Skundžiamas sprendimas
      56      Dėl apeliantės turėtos veiksmų laisvės išvengti kainų spaudimo Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 85–89 punktuose priminęs
         reikšmingoje Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtintus principus, to paties sprendimo 97–152 punktuose išnagrinėjo, ar pagal
         Vokietijos teisinį pagrindą, būtent Telekomunikacijų įstatymą ir Reguliavimo tarnybos ginčijamame sprendime nagrinėjamu laikotarpiu
         priimtus sprendimus, buvo panaikintos visos apeliantės konkurencingo elgesio galimybės, ar vis dėlto pagal jį jai buvo palikta
         pakankama veiksmų laisvė nustatyti tokio dydžio kainas, kuri būtų leidusi sumažinti ar panaikinti ginčijamame sprendime nustatytą
         kainų spaudimo efektą.

      57      Pirmiausia dėl laikotarpio nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. Bendrasis Teismas, minėto sprendimo 100 punkte
         nurodęs, kad remdamasi taikytinais teisės aktais apeliantė, gavusi išankstinį Reguliavimo tarnybos leidimą, galėjo keisti
         savo kainas, to paties sprendimo 105 punkte nusprendė, kad Komisija teisingai konstatavo, jog atsižvelgiant į šešis prašymus
         leisti sumažinti pokalbių kainas apeliantė šiuo laikotarpiu turėjo veiksmų laisvę teikti prašymus leisti padidinti abonentams
         teikiamų prieigos prie siaurajuosčių ryšio linijų paslaugų kainą, laikydamasi bendros paslaugų gyventojams ir paslaugų verslininkams
         krepšelių didžiausios kainos.

      58      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 106–124 punktuose nagrinėjo, ar, nepaisant šios veiksmų laisvės, dėl Reguliavimo tarnybos
         įsikišimo nustatant apeliantės abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, pašalinama jos atsakomybė pagal EB 82 straipsnį.
         Šiuo klausimu jis skundžiamo sprendimo 107 punkte nusprendė, kad aplinkybė, jog apeliantės mažmenines kainas turėjo tvirtinti
         Reguliavimo tarnyba, nepašalina jos atsakomybės pagal EB 82 straipsnį, nes ji pati darė poveikį abonentams teikiamų prieigos
         paslaugų mažmeninių kainų dydžiui, teikdama Reguliavimo tarnybai prašymus juos patvirtinti.

      59      Bendrasis Teismas šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 108–124 punktuose atmetė apeliantės argumentus, kad ji nebuvo atsakinga
         pagal EB 82 straipsnį, nes Reguliavimo tarnyba atlieka ex ante šių mažmeninių kainų už abonentams teikiamas prieigos paslaugas suderinamumo su EB 82 straipsniu kontrolę.

      60      Skundžiamo sprendimo 109–114 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad prieigos prie analoginio ryšio linijų mažmeninės kainos
         buvo pagrįstos Federacinės pašto ir telekomunikacijų ministerijos sprendimais, priimtais remiantis iki Telekomunikacijų įstatymo
         priėmimo galiojusiais teisės aktais, kad iš Telekomunikacijų įstatymo nuostatų neišplaukia, jog Reguliavimo tarnyba nagrinėja
         prašymų pakeisti prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijų mažmenines kainas atitiktį EB 82 straipsniui, kad nacionalinių reguliavimo
         institucijų veiksmai neprieštarauja nacionalinei teisei, kad ši teisė gali turėti telekomunikacijų politikos tikslus, kurie
         skiriasi nuo Sąjungos konkurencijos politikos tikslų, ir kad įvairiuose Reguliavimo tarnybos sprendimuose, kuriais remiasi
         apeliantė grįsdama savo argumentus, nėra jokios nuorodos į EB 82 straipsnį.

      61      Dėl aplinkybės, kad keliuose savo sprendimuose Reguliavimo tarnyba nagrinėjo klausimą, susijusį su kainų spaudimo buvimu,
         Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 116–119 punktuose konstatavo, kad tai, jog nustačiusi neigiamą apeliantės prieigos
         prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų skirtumą,
         Reguliavimo tarnyba kiekvieną kartą manė, jog prieigos paslaugų tarifų ir pokalbių tarifų kryžminis subsidijavimas turėjo
         leisti kitiems operatoriams taikyti savo abonentams konkurencines kainas, įrodo, kad Reguliavimo tarnyba nenagrinėjo aptariamų
         kainų atitikties EB 82 straipsniui ar bent tai, kad ji netinkamai taikė šį straipsnį.

      62      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 120 punkte pažymėjo, kad bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, kad Reguliavimo tarnyba
         turėjo nagrinėti apeliantės siūlomų abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų atitiktį EB 82 straipsniui, Komisija
         negali būti saistoma nacionalinės valdžios institucijos taikant šį straipsnį priimto sprendimo.

      63      Be to, skundžiamo sprendimo 121–123 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, jog tam, kad apeliantei galėtų būti inkriminuojamas
         tariamas pažeidimas, svarbu nustatyti, ar faktinių aplinkybių metu ji turėjo pakankamą veiksmų laisvę nustatyti tokias abonentams
         teikiamų prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų kainas, kurios būtų leidusios pašalinti arba sumažinti nustatytą
         kainų spaudimo efektą. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pakartojo, kad apeliantė galėjo daryti poveikį savo mažmeninių kainų
         dydžiui, Reguliavimo tarnybai pateikdama prašymus patvirtinti šias kainas. Be to, jis nurodė, kad savo 2004 m. vasario 10 d.
         sprendime Bundesgerichtshof aiškiai patvirtino apeliantės atsakomybę teikti prašymus keisti kainas ir tai, kad Vokietijos teisės sistemoje neužtikrinama,
         jog Reguliavimo tarnybai patvirtins kainas, kurios pažeidžia EB 82 straipsnį.

      64      Todėl Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 124 punkte konstatavo, kad, nepaisant Reguliavimo tarnybos įsikišimo nustatant
         apeliantės abonentams teikiamų prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas, apeliantė nuo 1998 m.
         sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. turėjo pakankamą veiksmų laisvę, kad jos kainų politikai būtų galima taikyti EB 82 straipsnį.

      65      Antra, dėl laikotarpio nuo 2002 m. sausio 1 d. skundžiamo sprendimo 144 ir 145 punktuose konstatavęs, kad apeliantė neginčija,
         jog nuo minėtos datos galėjo didinti savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos (ADSL) mažmenines kainas, ir kadangi ji
         laisvai nustato jas laikydamasi Vokietijos teisės aktuose nustatytų ribų, tad tokiai kainų politikai šioje srityje gali būti
         taikomas EB 82 straipsnis, Bendrasis Teismas minėto sprendimo 147–151 punktuose nagrinėjo, ar apeliantė galėjo sumažinti kainų
         spaudimo poveikį padidindama savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas. Skundžiamo sprendimo
         148 ir 149 punktuose nurodyta:

      „148      Šiuo klausimu reikia nurodyti: kadangi (prieigos prie vietinio tinklo) tarpinių paslaugų lygyje prieigos paslaugos leidžia
         teikti abonentams visas prieigos <...> paslaugas, (apeliantės) turima diskrecija didinti (prieigos prie plačiajuosčio ryšio
         linijos paslaugų) kainas gali sumažinti (kainų) spaudimo tarp, viena vertus, (prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos) tarpinių
         paslaugų (didmeninių) kainų ir, kita vertus, visų (abonentams teikiamų prieigos) <....> paslaugų mažmeninių kainų efektą.
         Abonentams teikiamų <...> prieigos, <...> paslaugų bendra analizė reikalinga ne tik dėl to, kad jos atitinka vieną paslaugą
         tarpinių paslaugų lygyje, bet ir dėl to, kaip Komisija paaiškino (ginčijamame) sprendime <...> ir tam (apeliantė) neprieštaravo,
         kad ADSL negali būti teikiama abonentams atskirai, nes dėl techninių priežasčių ji reikalauja pertvarkyti siaurajuosčio ryšio
         <...> linijas.

      149      Reikia atmesti (apeliantės) pastabas dėl tariamo kryžminio ADSL ir siaurajuosčio ryšio bei įvairių ADSL ryšio atmainų kainų
         lankstumo. Viena vertus, šios pastabos nepaneigia (apeliantės) diskrecijos didinti ADSL kainas. Kita vertus, dėl riboto ADSL kainų
         didinimo teikiamų kartu prieigos prie siaurajuosčio ir plačiajuosčio ryšių paslaugų vidutinė mažmeninė kaina padidėtų, ir
         taip sumažėtų nustatytas [kainų spaudimas]. Reikia nurodyti, kad, atsižvelgiant į plačiajuosčio ryšio privalumus duomenų perdavimo
         lygiu, padidėjus mažmeninėms prieigos prie ADSL kainoms abonentai, kuriems teikiamos prieigos prie plačiajuosčio ryšio paslaugos,
         automatiškai nepasirinktų siaurajuosčio ryšio.“

      ii)  Šalių argumentai
      66      Pirmiausia dėl laikotarpio nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. apeliantė, pateikdama pirmąjį kaltinimą, nurodo,
         kad Bendrasis Teismas neteisingai rėmėsi prielaida, pagal kurią veiksmų laisvė keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmenines kainas yra būtina ir pakankama sąlyga priskirti jai pažeidimą. Iš tikrųjų tokios veiksmų laisvės turėjimas neleidžia
         atsakyti į klausimą, ar tai, jog apeliantė neprašė Reguliavimo tarnybos leisti padidinti mažmenines kainas, yra pažeidimas.

      67      Tačiau, apeliantės nuomone, Bendrasis Teismas šiuo atveju neatsižvelgė į aplinkybę, jog Reguliavimo tarnyba nagrinėjo tariamą
         kainų spaudimą ir nusprendė, kad jis neriboja konkurencijos. Kai dominuojančios įmonės veiklą reguliuoja tam sukurta nacionalinė
         reguliavimo institucija, remdamasi konkurenciją reglamentuojančiais teisės aktais, ir kai atitinkamas elgesys, jo neginčijant,
         yra išnagrinėjamas konkurencijos srityje kompetentingos nacionalinės reguliavimo institucijos, dominuojančios įmonės pareiga
         užtikrinti rinkos struktūrą atitenka minėtai valdžios institucijai. Tokioje situacijoje dominuojanti įmonė tik privalo pateikti
         nacionalinei reguliavimo institucijai visą jos veiklos kontrolei reikalingą informaciją.

      68      Tokiomis aplinkybėmis apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 113 punktas yra klaidingas, nes Reguliavimo tarnyba privalėjo
         laikytis Sąjungos konkurencijos teisės. Be to, minėto sprendimo 123 punktas taip pat yra klaidingas. Bundesgerichtshof iš tikrųjų nenusprendė, kad apeliantės atsakomybė pateikti prašymus dėl tarifų pakeitimo reiškia, kad ji nacionalinės reguliavimo
         institucijos EB 82 straipsnio taikymo vertinimą turi pakeisti savuoju. Be to, skundžiamo sprendimo 120 punktas, pagal kurį
         kainų spaudimas turi būti priskirtas apeliantei, nes Komisijos nesaisto nacionalinės valdžios institucijos taikant EB 82 straipsnį
         priimtas sprendimas, nėra įtikinamas. Iš tikrųjų, pirma, klausimas nagrinėjamu atveju yra susijęs tik su pažeidimo priskyrimu,
         o ne su tuo, ar Komisija iš esmės yra saistoma Reguliavimo tarnybos (sprendimų). Antra, nacionalinės reguliavimo institucijos
         yra nepriklausomos užtikrinant konkurenciją telekomunikacijų sektoriuje. Galiausiai pagal teisinio saugumo principą reikalaujama,
         kad dominuojanti įmonė, kuriai taikomas nacionalinis reguliavimas, galėtų pasikliauti reguliavimo tikslumu.

      69      Pateikdama antrąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 11–119 punktuose pateikti argumentai yra nereikšmingi
         arba teisiškai klaidingi. Dėl Bendrojo Teismo argumentų susidaro neteisėtas užburtas ratas, nes iš skirtingo rezultato daroma
         išvada, kad apeliantė negalėjo pasitikėti Reguliavimo tarnybos atlikto tyrimo rezultatais. Be to, Reguliavimo tarnybos vartota
         „kryžminio subsidijavimo“ sąvoka nesukėlė jokių abejonių dėl jos išvadų teisingumo. Taip pat ginčijamo sprendimo 111–114 punktai
         yra teisiškai klaidingi dėl šio sprendimo 66 punkte nurodytų priežasčių.

      70      Pateikdama trečiąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad, priešingai nei skundžiamo sprendimo 109 ir 110 punktuose nusprendė
         Bendrasis Teismas, aplinkybė, kad jos prieigos prie analoginio ryšio linijų mažmeninės kainos buvo pagrįstos Federacinės pašto
         ir telekomunikacijų ministerijos leidimu, yra nereikšminga nagrinėjant pažeidimo priskyrimą. Tačiau aplinkybė, kad Reguliavimo
         tarnyba atmetė kaltinimą dėl konkurenciją ribojančio kainų spaudimo, yra lemiama.

      71      Antra, dėl laikotarpio nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2003 m. gegužės 21 d. apeliantė pirmuoju kaltinimu tvirtina, kad skundžiamas
         sprendimas yra klaidingas, nes, kaip ir jau nagrinėto laikotarpio atveju, kainų spaudimas negali būti priskirtas jai.

      72      Antrajame kaltinime apeliantė nurodo, kad skundžiamame sprendime yra prieštara tarp pažeidimo priskyrimo nagrinėjimo ir kainų
         spaudimo apskaičiavimo. Bendrasis Teismas reikalavo „kryžminės subsidijos“ tarp dviejų rinkų, t. y. tarp prieigos prie siaurajuosčio
         ryšio linijos rinkos ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos, o apskaičiuodamas kainų spaudimą Bendrasis Teismas neatsižvelgė
         į pajamas, kurias konkurentai gavo iš pokalbių paslaugų, nes joms negali būti taikomas „kryžminis subsidijavimas“ tarp dviejų
         rinkų, t. y. abonentams teikiamų paslaugų rinkos ir pokalbių paslaugų rinkos.

      73      Trečiajame kaltinime apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą pateikdamas nepagrįstas prielaidas dėl
         galimybės sumažinti kainų spaudimą. Išvada skundžiamo sprendimo 149 punkte, pagal kurią kryžminis kainų lankstumas nepanaikina
         apeliantės veiksmų laisvės didinti ADSL kainas, nors ir teisinga, tačiau nėra reikšminga. Vis dėlto Bendrasis Teismas neišnagrinėjo
         klausimo, ar siaurajuosčio ryšio linijos abonentai atsisakytų pereiti prie plačiajuosčio ryšio linijos dėl šios linijos kainos
         išaugimo ir kiek tokių atsisakančių abonentų būtų.

      74      Komisija pabrėžia, jog yra klaidingas pagrindinis apeliantės teiginys, kad, pirma, pažeidimas jai nepriskirtinas, nes už jį
         atsakinga nacionalinė reguliavimo institucija, ir antra, Komisija negali pareikšti tiesioginio ieškinio reguliuojamai įmonei
         dėl atvejo, dėl kurio jau buvo priimtas Reguliavimo tarnybos sprendimas. Todėl visi apeliantės kaltinimai turi būti atmesti.

      75      Vodafone tvirtina, kad pirma pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalis yra nepriimtina, nes apeliantė tik pakartoja per procesą Bendrajame
         Teisme nurodytus argumentus, siekdama, kad Teisingumo Teismas juos iš naujo išnagrinėtų. Arba apeliantės kaltinimai turi būti
         atmesti kaip nepagrįsti.

      76      Versatel per posėdį taip pat nurodė, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog apeliantė turėjo pakankamą veiksmų laisvę didinti
         savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas.

      iii)  Teisingumo Teismo vertinimas
      77      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad šia pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalimi apeliantė, nors iš esmės ir pakartoja Bendrajame
         Teisme nurodytus argumentus, iš tikrųjų kaltina minėtą teismą padarius teisės klaidą pritaikant klaidingą teisinį kriterijų
         dėl EB 82 straipsnyje numatyto pažeidimo priskyrimo. Priešingai nei tvirtina Vodafone, ši pirmojo pagrindo dalis yra priimtina remiantis šio sprendimo 25 punkte nurodyta teismų praktika.

      78      Dėl pirmos pirmojo apeliacinio skundo pagrindo dalies pagrįstumo reikia pažymėti, kad apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui
         nusprendus, kad ginčijamame sprendime nustatytas kainų spaudimas remiantis EB 82 straipsniu jai buvo priskirtas tik dėl to,
         kad ji turėjo veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų didmenines kainas. Visa ši pirmojo apeliacinio
         skundo pagrindo dalis šiuo klausimu yra pagrįsta prielaida, kad tokia veiksmų laisvė nėra pakankama sąlyga taikyti EB 82 straipsnį,
         kai, kaip šiuo atveju, ginčijama kainų politika yra patvirtinama telekomunikacijų sektoriaus reguliavimo srityje kompetentingos
         nacionalinės reguliavimo institucijos, t. y. Reguliavimo tarnybos.

      79      Tačiau ši prielaida yra klaidinga.

      80      Pagal Teisingumo Teismo praktiką, jeigu įmonių antikonkurencinę veiklą lemia nacionalinės teisės aktai arba jeigu jie pašalina
         bet kokią įmonių konkurencinės veiklos galimybę, EB 81 ir 82 straipsniai netaikomi. Tokiu atveju konkurencijos ribojimo priežastis,
         kaip reikalaujama pagal šiuos straipsnius, nėra savarankiška įmonių veikla. Tačiau EB 81 ir 82 straipsniai gali būti taikomi,
         jeigu paaiškėja, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta konkurencijos, kurią įmonės savo savarankiška veikla gali trukdyti,
         riboti arba iškraipyti, galimybė (1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Komisija ir Prancūzija prieš Ladbroke Racing, C‑359/95 P ir C‑379/95 P, Rink. p. I‑6265, 33 ir 34 punktai bei nurodyta teismų praktika).

      81      Teisingumo Teismas tik ribotai pripažino galimybę netaikyti EB 81 ir 82 straipsnių nustatytai antikonkurencinei veiklai dėl
         to, kad šią įmonių veiklą lėmė galiojantys nacionalinės teisės aktai, arba dėl to, kad jie pašalina bet kokią konkurencinės
         įmonių veiklos galimybę (žr. 1985 m. kovo 20 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, 41/83, Rink. p. 873, 19 punktą; 1985 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Stichting Sigarettenindustrie ir kt. prieš Komisiją, 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ir 269/82, Rink. p. 3831, 27–29 punktus ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo CIF, C‑198/01, Rink. p. I‑8055, 67 punktą).

      82      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jeigu nacionaliniu įstatymu tik skatinama įmonių savarankiška antikonkurencinė veikla
         arba jeigu jos vykdymas yra palengvinamas, šiai veiklai ir toliau taikomi EB 81 ir 82 straipsniai (1975 m. gruodžio 16 d.
         Sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 36–73 punktai ir minėto Sprendimo CIF 56 punktas).

      83      Pagal Teisingumo Teismo praktiką dominuojančios įmonės turi ypatingą pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio veiksmingai
         ir neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje (1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją, 322/81, Rink. p. 3461, 57 punktas).

      84      Iš to išplaukia, kad vienintelė aplinkybė, jog apeliantė nacionalinės reguliavimo institucijos, t. y. Reguliavimo tarnybos
         buvo skatinama taikyti tokius tarifus, kurie lėmė tokių pat našių jos konkurentų kainų spaudimą, negali panaikinti jos atsakomybės
         pagal EB 82 straipsnį (šiuo klausimu žr. 1985 m. sausio 30 d. Sprendimo Clair, 123/83, Rink. p. 391, 21–23 punktus).

      85      Kadangi, nepaisant minėto įsikišimo, apeliantė turėjo veiksmų laisvę keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines
         kainas, Bendrasis Teismas, remdamasis šiuo vieninteliu motyvu, pagrįstai galėjo nuspręsti, kad aptariamas kainų spaudimas
         turi būti priskirtas jai.

      86      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad savo argumentais, kuriuos ji nurodo išdėstydama pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, apeliantė
         neginčija turėjusi tokią veiksmų laisvę. Apeliantė neginčija Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 97–105 ir 121–151 punktuose
         pateiktų išvadų, jog iš esmės galėjo Reguliavimo tarnybai pateikti prašymus leisti keisti abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmenines kainas, konkrečiau kalbant, prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų kainas 1998 m. sausio 1 d.–2001 m.
         gruodžio 31 d. laikotarpiu ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijų paslaugų kainas nuo 2002 m. sausio 1 dienos.

      87      Tačiau apeliantė įvairiais kaltinimais nurodo skatinantį Reguliavimo tarnybos įsikišimo pobūdį pabrėždama, kad, pirma, ši
         nacionalinė reguliavimo institucija, remdamasi nacionaline teise ir Sąjungos telekomunikacijų teise bei EB 82 straipsniu,
         pati nagrinėjo ir leido aptariamą kainų spaudimą, ir, antra, Bundesgerichtshof savo 2004 m. vasario 10 d. sprendime nusprendė, jog apeliantė negali savu pakeisti Reguliavimo tarnybos vertinimo dėl kainų
         politikos atitikties, EB 82 straipsniui.

      88      Tačiau dėl šio sprendimo 80–85 punktuose išdėstytų priežasčių tokios aplinkybės negali paneigti išvados, jog ši kainų praktika
         yra priskirtina apeliantei, nes akivaizdu, kad ji turėjo veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmenines kainas, todėl tokios aplinkybės yra nereikšmingos ginčijant šiuo klausimu pateiktą Bendrojo Teismo vertinimą.

      89      Konkrečiai kalbant, apeliantė šiuo klausimu negali kaltinti Bendrojo Teismo neišnagrinėjus, ar ji pasielgė „klaidingai“ nepasinaudojusi
         savo turima veiksmų laisve pateikti prašymą Reguliavimo tarnybai leisti pakeisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmenines kainas. Iš tikrųjų tokia klaida negali paneigti išvados, pagal kurią apeliantė turėjo tokią veiksmų laisvę, ir
         į ją gali būti atsižvelgta tik nustatant šio elgesio neteisėtumą ar apskaičiuojant baudų dydžius.

      90      Be to, šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad, kaip skundžiamo sprendimo 120 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, bet kuriuo atveju
         Komisijos nesaisto nacionalinės valdžios institucijos taikant EB 82 straipsnį priimtas sprendimas (šiuo klausimu žr. 2000 m.
         gruodžio 14 d. Sprendimo Masterfoods ir HB, C‑344/98, Rink. p. I‑11369, 48 punktą). Be to, nagrinėjamu atveju apeliantė neginčija, kad Reguliavimo tarnybos sprendimai
         nesaisto Komisijos.

      91      Negalima atmesti tikimybės, kaip nurodo apeliantė, kad pačios nacionalinės valdžios institucijos gali pažeisti EB 82 straipsnį,
         skaitomą kartu su EB 10 straipsniu; tokiu atveju Komisija atitinkamai valstybei narei galėtų pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų
         nevykdymo. Vis dėlto tokia aplinkybė taip pat neturėtų reikšmės apeliantės turimai veiksmų laisvei keisti savo abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, todėl ji, kaip matyti iš šio sprendimo 44–49 punktų, yra nereikšminga nagrinėjant
         šį apeliacinį skundą ir ginčijant Bendrojo Teismo vertinimus dėl pažeidimo priskyrimo apeliantei.

      92      Tas pats išplaukia ir iš apeliantės nurodytos aplinkybės, kad Reguliavimo tarnybos atliekamu reguliavimu siekiama atverti
         atitinkamas rinkas konkurencijai. Akivaizdu, kad šis reguliavimas neatėmė iš apeliantės galimybės keisti abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų mažmenines kainas ir veikti savarankiškai, atsakant pagal EB 82 straipsnį, kadangi EB sutartyje numatytos
         su konkurencija susijusios nuostatos, vykdant ex post kontrolę, papildo Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiant ex ante reguliuoti telekomunikacijų rinkas priimtus teisės aktus.

      93      Be to, reikia atmesti kaltinimą, kad Bendrasis Teismas dėl prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmeninių kainų
         ir prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmeninių kainų kryžminio lankstumo skundžiamo sprendimo 149 punkte
         padarė teisės klaidą, susijusią su apeliantės galimybe sumažinti kainų spaudimą nuo 2002 m. sausio 1 d. padidinant savo prieigos
         prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas. Iš tikrųjų, kaip tame pačiame punkte konstatavo Bendrasis Teismas,
         šis kaltinimas nepaneigia aplinkybės, jog apeliantė turėjo veiksmų laisvę keisti savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos
         paslaugų mažmenines kainas. Be to, kalbant apie tai, jog apeliantė ginčija, kad šis padidinimas lėmė didesnę vidutinę mažmeninę
         kainą už prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos ir prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugas kartu paėmus, šis kaltinimas,
         remiantis šio sprendimo 53 punkte nurodyta teismų praktika, turi būti atmestas kaip nepriimtinas, nes juo, nenurodant jokio
         iškraipymo, siekiama užginčyti skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo atliktą nepriklausomą faktinių aplinkybių vertinimą.

      94      Galiausiai kaltinimas, susijęs su motyvų prieštara, nurodytas šio sprendimo 72 punkte, taip pat turi būti atmestas, nes jis
         grindžiamas klaidinga prielaida. Iš tikrųjų, nors Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 119 ir 199–201 punktuose kainų spaudimo
         apskaičiavimo etape atmetė kryžminio subsidijavimo tarp dviejų atskirų rinkų, t. y. tarp abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         rinkos ir abonentams teikiamų pokalbių paslaugų rinkos, galimybę, klaidinga manyti, kad jis būtų reikalavęs tokio kryžminio
         subsidijavimo pažeidimo priskyrimo nagrinėjimo etape.

      95      Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 148–150 punktuose Bendrasis Teismas šiuo klausimu tik konstatavo, kad apeliantė, pasinaudojusi
         turėta veiksmų laisve didinti savo prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų mažmenines kainas, galėjo sumažinti
         kainų spaudimo efektą, atsirandantį dėl skirtumo tarp prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir
         visų abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų. Todėl Bendrasis Teismas nereikalavo kryžminio subsidijavimo tarp
         prieigos prie siaurajuosčio ryšio tinklo paslaugų ir prieigos prie plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų ir juo labiau kad,
         kaip konstatuota skundžiamo sprendimo 148 punkte, ir apeliantė to neginčija pateikdama apeliacinį skundą, prieigos prie vietinio
         tinklo tarpinių paslaugų lygiu egzistuoja viena atskirų paslaugų rinka, nes šiuo lygiu suteiktos prieigos paslaugos leidžia
         apeliantės konkurentams teikti savo abonentams tiek prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugas, tiek prieigos prie
         plačiajuosčio ryšio linijos paslaugas, be to, pastarosios paslaugos dėl techninių priežasčių abonentams negali būti siūlomos
         atskirai.

      96      Todėl reikia atmesti visą pirmą pirmojo apeliacinio skundo dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą ar nepagrįstą.

      b)     Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su teisėtų lūkesčių apsaugos principu
      i)     Skundžiamas sprendimas
      97      Skundžiamo sprendimo 267 punkte priminęs, kad keliuose aptariamu laikotarpiu priimtuose sprendimuose Reguliavimo tarnyba nusprendė,
         kad net jei egzistuoja neigiamas skirtumas tarp apeliantės prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų didmeninių kainų
         ir jos abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų, kryžminis prieigos paslaugų ir pokalbių paslaugų subsidijavimas
         turėtų leisti kitiems ūkio subjektams teikti abonentams paslaugas konkurencinėmis kainomis, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo
         268 punkte konstatavo, kad Reguliavimo tarnybos sprendimuose nėra jokios nuorodos į EB 82 straipsnį ir kad iš Reguliavimo
         tarnybos sprendimų netiesiogiai, bet neginčytinai išplaukia, jog apeliantės taikomi tarifai prieštarauja konkurencijai, nes
         jos konkurentai turi taikyti kryžminį subsidijavimą, kad galėtų konkuruoti prieigos paslaugų rinkoje.

      98      Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 269 punkte padarė tokią išvadą:

      „Tokiomis aplinkybėmis Reguliavimo tarnybos sprendimai negalėjo lemti (apeliantės) teisėtų lūkesčių, kad jos taikomos kainos
         atitiko EB 82 straipsnį. Be to, reikia pabrėžti, kad 2004 m. vasario 10 d. Sprendime, kuriuo panaikintas 2002 m. sausio 16 d.
         Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimas, Bundesgerichtshof patvirtino, kad „administracinė (Reguliavimo tarnybos) nagrinėjimo procedūra neužtikrina, kad praktikoje įmonė negalėtų pateikti
         tvirtinti kainos, kurią taikydama ji piktnaudžiauja savo dominuojančia padėtimi, ir kad ji negautų leidimo jos taikyti, jeigu
         vykstant tyrimo procedūrai piktnaudžiavimas nebūtų nustatytas“.

      ii)  Šalių argumentai
      99      Apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė teisėtų lūkesčių apsaugos principą. Iš tikrųjų Reguliavimo tarnybos
         sprendimuose nuolat neigiant konkurenciją ribojantį kainų spaudimą, jos nuomone, buvo sukurtas pagrįstas jos taikomų tarifų
         teisėtumo lūkestis.

      100    Šiuo klausimu apeliantė pirmajame kaltinime nurodo, kad klausimas dėl to, ar Reguliavimo tarnybos sprendimuose aiškiai daroma
         nuoroda į EB 82 straipsnį, yra nereikšmingas, nes minėta tarnyba visais atvejais atmetė konkurenciją ribojančio kainų spaudimo
         egzistavimą.

      101    Antrajame kaltinime apeliantė tvirtina, kad priešingai nei skundžiamo sprendimo 267 ir 268 punktuose nusprendė Bendrasis Teismas,
         nei iš Reguliavimo tarnybos pastabų dėl „kryžminio subsidijavimo“ pokalbių paslaugų kainomis galimybės, nei iš paties žodžių
         junginio „kryžminis subsidijavimas“ vartojimo negalima daryti išvados, kad apeliantės kainų politika buvo antikonkurencinio
         pobūdžio.

      102    Nurodydama trečiąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 269 punkte daroma nuoroda į 2004 m. vasario 10 d.
         Bundesgerichtshof sprendimą yra nereikšminga. Kadangi šis sprendimas buvo priimtas pasibaigus nagrinėjamam laikotarpiui, jis negali būti reikšmingas
         nagrinėjant klausimą, ar apeliantė galėjo pasitikėti Reguliavimo tarnybos sprendimų teisingumu minėtu laikotarpiu. Atvirkščiai,
         iš 2002 m. sausio 16 d. Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimo ji galėjo daryti išvadą, jog galėjo pasitikėti Reguliavimo tarnybos sprendimais, nes minėtas teismas nusprendė,
         kad šios tarnybos sprendimuose buvo atmesta EB 82 straipsnio pažeidimo galimybė.

      103    Komisija tvirtina, kad nors Reguliavimo tarnybos pareiškimai nėra ankstesni už jos vertinimą kalbant apie EB 82 straipsnį,
         jie negali pagrįsti teisėtų lūkesčių, jog Komisija patvirtins minėtos Reguliavimo Tarnybos nuomonę. Todėl apeliantės kaltinimas
         turi būti atmestas kaip nereikšmingas ar nepagrįstas.

      104    Vodafone mano, kad pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis yra nepriimtina, nes apeliantė iš esmės tik pakartoja jau Bendrajame
         Teisme nurodytus kaltinimus dėl ankstesnių Reguliavimo tarnybos sprendimų svarbos, šios tarnybos tvirtinimų, susijusių su
         kryžminio subsidijavimo galimybe, ir dėl Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimo reikšmės. Bet kuriuo atveju ši dalis yra nepagrįsta, nes teisėtus lūkesčius gali sukelti tik nagrinėjamoje teisinėje
         situacijoje kompetentinga valdžios institucija.

      iii)  Teisingumo Teismo vertinimas
      105    Reikia pažymėti, kad pateikdama šiuos kaltinimus apeliantė, neišdėstydama teisinių argumentų, galinčių pavirtinti priežastis,
         dėl kurių skundžiamo sprendimo 267–269 punktuose tariamai yra teisės klaida, tik tvirtina, kad Reguliavimo tarnybos ar tam
         tikrų nacionalinių teismų sprendimai galėjo jai sukelti teisėtų lūkesčių, kad jos kainų politika atitiko EB 82 straipsnį,
         pakartodama ar išplėtodama šiuo klausimu jau pirmojoje instancijoje Bendrajame Teisme nurodytus argumentus siekiant įrodyti,
         kad Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą.

      106    Reikia konstatuoti, kad taip apeliantė, skųsdama ginčijamą sprendimą, siekia, kad būtų peržiūrėtas jos Bendrajame Teisme pateiktas
         ieškinys, todėl, remiantis šio sprendimo 24 punkte nurodyta teismų praktika, jos kaltinimai šiuo klausimu yra nepriimtini.

      107    Be to, dėl to, jog nurodydama savo antrąjį kaltinimą apeliantė ginčija, jog galėjo iš Reguliavimo tarnybos sprendimo daryti
         išvadą, kad jos kainų politika ribojo konkurenciją, reikia konstatuoti, kad ji siekia užginčyti Bendrojo Teismo pateiktą faktinių
         aplinkybių vertinimą, tačiau nesiremia jokiu iškraipymu, taigi šis kaltinimas, remiantis šio sprendimo 53 punkte nurodyta
         teismų praktika, turi būti taip pat pripažintas nepriimtinu.

      108    Galiausiai trečiasis kaltinimas, kuriuo siekiama paneigti 2004 m. vasario 10 d. Bundesgerichtshof sprendimo svarbą (nagrinėjamai bylai), turi būti atmestas kaip nereikšmingas, nes jis susijęs su pertekliniu motyvu grindžiant
         kitas Bendrojo Teismo išvadas (šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Bouygues ir Bouygues Télécom prieš Komisiją, C‑431/07 P, Rink. p. I‑2665, 148 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      109    Iš tikrųjų, kaip matyti iš žodžių junginio „be to“ vartojimo skundžiamo sprendimo 269 punkto antro sakinio pradžioje, Bendrasis
         Teismas į minėtame Bundesgerichtshof sprendime pateiktas išvadas darė nuorodą tik norėdamas patvirtinti išvadą, išplaukiančią iš skundžiamo sprendimo 267 ir 268 punktuose
         išdėstytų motyvų, nurodytą minėto 269 punkto pirmajame sakinyje, jog Reguliavimo tarnybos sprendimai negalėjo apeliantei suteikti
         teisėtų lūkesčių, kad jos kainų politika nepažeidžia EB 82 straipsnio.

      110    Todėl reikia atmesti pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą.

      c)     Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su tyčia ar dėl neatsargumo padarytu EB 82 straipsnio pažeidimu
      i)     Skundžiamas sprendimas
      111    Bendrasis Teismas apeliantės pagrindą, susijusį motyvavimo stoka, kalbant apie pažeidimo padarymą tyčią ar dėl neatsargumo,
         atmetė, skundžiamo sprendimo 286 punkte konstatuodamas, kad ginčijamame sprendime yra nuoroda į 1962 m. vasario 6 d. Tarybos
         reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties [81] ir [82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 15 straipsnio 2 dalį, kurios pirmoje pastraipoje įtvirtintos Komisijos baudos nustatymo
         sąlygos, o viena iš šių sąlygų yra nustatyto pažeidimo tyčinis ar neatsargus pobūdis.

      112    Be to, skundžiamo sprendimo 287 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamame sprendime Komisija detaliai išdėstė motyvus,
         kuriais remdamasi mano, kad apeliantės kainų politika yra piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio prasme, ir motyvus, dėl kurių
         apeliantė laikytina atsakinga už nustatytą pažeidimą, nepaisant to, kad Vokietijos valdžios institucijos tvirtina jos taikomus
         tarifus.

      113    Bendrasis Teismas taip pat atmetė apeliantės pagrindą, susijusį su nerūpestingumo ir tyčios nebuvimu. Šiuo klausimu skundžiamo
         sprendimo 296 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad apeliantė negalėjo nežinoti, jog, nepaisant Reguliavimo tarnybos (jos kainas)
         patvirtinančių sprendimų, ji turėjo realią veiksmų laisvę sumažinti kainų spaudimo efektą, ir kad šis kainų spaudimas lėmė
         rimtus konkurencijos suvaržymus, ypač atsižvelgiant į jos monopolistinę padėtį prieigos prie vietinio tinklo tarpinių paslaugų
         rinkoje ir beveik monopolistinę padėtį abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje.

      114    Be to, skundžiamo sprendimo 298 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad ikiteisminės procedūros prieš Vokietijos Federacinę
         Respubliką pradėjimas neturi jokio poveikio Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatytoms baudas
         skirti leidžiančioms sąlygoms, nes apeliantė negalėjo nežinoti, kad turi realią veiksmų laisvę didinti abonentams teikiamų
         paslaugų mažmenines kainas ir kad jos kainų politika sudarė kliūtis konkurencijos plėtrai prieigos prie vietinės linijos paslaugų
         rinkoje, kurioje būtent dėl jos buvimo konkurencijos lygis jau buvo sumažėjęs.

      115    Galiausiai skundžiamo sprendimo 299 punkte Bendrasis Teismas dėl minėto sprendimo 267–269 punktuose, kurie aptariami šio sprendimo
         97 ir 98 punktuose, nurodytų priežasčių atmetė kaltinimą, susijusį su Reguliavimo tarnybos atliktu kainų spaudimo tyrimu.

      ii)  Šalių argumentai
      116    Nurodydama pirmąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 284–289 punktuose nebuvo laikytasi EB 253 straipsnio
         reikalavimų, klaidingai nurodant, jog kaltinimai dėl nerūpestingumo ar tyčios buvo pakankamai motyvuoti ginčijamame sprendime.
         Tačiau ginčijamame sprendime nėra jokių teisinių ar faktinių išvadų, susijusių su nerūpestingumo ar tyčios klausimu.

      117    Pirmiausia apeliantė tvirtina, jog teisiniu požiūriu nepakanka, kad Komisija ginčijamo sprendimo antroje nurodomojoje dalyje
         pateiktų nuorodą į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Iš tikrųjų nurodomoji dalis nepriskiriama sprendimo motyvuojamajai
         daliai, o joje nurodomas tik teisinis pagrindas. Bet kuriuo atveju iš tokios nurodomosios dalies neišplaukia priežastys, dėl
         kurių Komisija nusprendė, kad pažeidimas buvo padarytas tyčia ar dėl neatsargumo.

      118    Antra, apeliantė mano, kad Komisijos esminės išvados, į kurias skundžiamo sprendimo 287 punkte pateikia nuorodą Bendrasis
         Teismas, negali pagrįsti kaltinimo, kad EB 82 straipsnio pažeidimas buvo padarytas tyčia ar dėl neatsargumo, nes šios išvados
         visiškai nėra susijusios su pažeidimo subjektyviosios pusės nustatymo klausimu, t. y. su klausimu, ar apeliantė galėjo nežinoti
         apie savo elgesio antikonkurencinį pobūdį.

      119    Antrajame kaltinime apeliantė tvirtina, kad Bendrojo Teismo pateiktas tyčios vertinimas yra nemotyvuotas, nes skundžiamo sprendimo
         motyvai grindžiami klaidingu Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos taikymu. Iš tikrųjų EB 82 straipsnio
         galimo pažeidimo subjektyvioji puse nebuvo nustatyta. Atsižvelgiant į Reguliavimo tarnybos sprendimus ir precedento Europos
         Sąjungoje nebuvimą, apeliantė nežinojo, kad jos elgesys tariamai yra antikonkurencinis.

      120    Apeliantė mano, kad skundžiamo sprendimo 267–269 punktuose pateikti samprotavimai dėl Reguliavimo tarnybos sprendimų, į kuriuos
         Bendrasis Teismas pateikia nuorodą minėto sprendimo 299 punkte, neleidžia daryti išvados, kad ji elgėsi tyčia. Aplinkybė,
         kad Reguliavimo taryba aiškiai nenurodė EB 82 straipsnio, nėra lemiama, nes tyčios vertinimas nepriklauso nuo to, ar atitinkama
         įmonė supranta, kad savo elgesiu pažeidžia EB 82 straipsnį. Be to, nei Reguliavimo tarnybos vartota kryžminio subsidijavimo
         sąvoka, nei 2004 m. vasario 10 d. Bundesgerichtshof sprendimas neleido daryti išvados, kad apeliantė elgėsi tyčia. Galiausiai Bendrasis Teismas neišnagrinėjo apeliantės išvadų
         apie bendrą Komisijos elgesį, apimantį ne tik procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo pradėjimą prieš Vokietijos Federacinę
         Respubliką, bet ir tai, kad Komisija informavo apeliantę apie savo ketinimą netęsti prieš ją pradėtos procedūros.

      121    Komisija tvirtina, kad sektoriaus reguliavimas yra reikšmingas tik aiškinantis, ar apeliantė žinojo, kad jos veiksmai yra
         neteisėti, o ne nustatant, ar pažeidimas buvo padarytas tyčia. Taigi pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečia dalis yra
         nereikšminga arba bet kuriuo atveju yra nepagrįsta.

      122    Vodafone mano, kad apeliantė tvirtindama, jog nebuvo tyčios, tik pakartojo Bendrajame Teisme nurodytus argumentus. Bet kuriuo atveju
         apeliantės argumentai yra nepriimtini, nes jais reikalaujama, kad Teisingumo Teismas, nagrinėdamas šio sprendimo motyvus,
         siekdamas teisingumo pakeistų Bendrojo Teismo vertinimą savuoju. Likę šios dalies argumentai yra nepagrįsti.

      iii)  Teisingumo Teismo vertinimas
      123    Pirmiausia reikia konstatuoti, kad šie kaltinimai, nors jais ir pakartojama dalis Bendrajame Teisme pateiktų argumentų, remiantis
         šio sprendimo 25 punkte nurodyta teismų praktika, yra priimtini, nes jais priekaištaujama Bendrajam Teismui rėmusis klaidingu
         teisiniu kriterijumi taikant sąlygą dėl pažeidimo padarymo tyčia ar dėl neatsargumo ir kontroliuojant, kaip Komisija laikėsi
         šios sąlygos, atsižvelgdama į savo pareigą motyvuoti. Be to, reikia priminti, kad klausimas, ar Bendrojo Teismo sprendimo
         motyvavimas pakankamas, yra teisės klausimas ir gali būti keliamas paduodant apeliacinį skundą (visų pirma žr. 2008 m. rugsėjo
         9 d. Sprendimo FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją, C‑120/06 P ir C‑121/06 P, Rink. p. I‑6513, 90 punktą).

      124    Pirma, dėl kaltinimo, susijusio su Bendrojo Teismo pateiktų vertinimų pagrįstumu, reikia priminti, kad, kalbant apie klausimą,
         ar pažeidimai buvo padaryti tyčia, ar dėl neatsargumo ir dėl to už juos gali būti skirta bauda pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
         2 dalies pirmą pastraipą, reikia nurodyti, kad Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, jog ši sąlyga įvykdyta, kai nagrinėjama
         įmonė negali nežinoti apie tai, kad jos veikla prieštarauja konkurencijai, nesvarbu, ar ji siekė, ar nesiekė pažeisti Sutartyje
         numatytas konkurencijos normas (žr. 1983 m. lapkričio 8 d. Sprendimo IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 45 punktą ir minėto Sprendimo Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją 107 punktą).

      125    Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 296 ir 297 punktuose nusprendė, kad minėta sąlyga buvo įvykdyta,
         nes apeliantė negalėjo nežinoti, jog, pirma, nepaisant Reguliavimo tarnybos (jos kainas) patvirtinančių sprendimų, ji turėjo
         realią veiksmų laisvę nustatyti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, ir, antra, kainų spaudimas, ypač
         atsižvelgiant į jos monopolistinę padėtį prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų rinkoje ir beveik monopolistinę
         padėtį abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje, lėmė rimtus konkurencijos suvaržymus.

      126    Reikia konstatuoti, kad šie argumentai, pagrįsti faktinėmis išvadomis, nesant prieštaravimo dėl iškraipymo, išplaukiančiomis
         iš nepriklausomo Bendrojo Teismo faktinių aplinkybių vertinimo, teisiniu požiūriu nėra klaidingi.

      127    Dėl apeliantės priekaištų Bendrajam Teismui neatsižvelgus į Reguliavimo tarnybos sprendimus ir precedento Sąjungoje nebuvimą,
         pakanka konstatuoti, kad šiais argumentais siekiama tik įrodyti apeliantės nežinojimą apie ginčijamame sprendime jai inkriminuojamo
         elgesio neteisėtumą EB 82 straipsnio atžvilgiu. Todėl, remiantis šio sprendimo 124 punkte nurodyta teismų praktika, šie argumentai
         turi būti atmesti kaip nepagrįsti.

      128    Dėl tos pačios priežasties turi būti atmestas ir kaltinimas, susijęs su Bendrojo Teismo neatsižvelgimu į tai, kad prieš Vokietijos
         Federacinę Respubliką buvo pradėta ikiteisminė procedūra pagal EB 226 straipsnį. Iš tikrųjų tokia aplinkybė, net pripažinus,
         kad Komisija informavo apeliantę apie savo ketinimą netęsti jos atžvilgiu procedūros dėl EB 82 straipsnio pažeidimo, neturi
         reikšmės išvadai, kad apeliantė negalėjo nežinoti apie jos elgesio antikonkurencinį pobūdį. Taigi Bendrasis Teismas nepadarė
         jokios teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 298 punkte konstatuodamas, kad aptariamos procedūros pradėjimas neturi jokio poveikio
         pažeidimo padarymui tyčia ar dėl neatsargumo Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies prasme.

      129    Apeliantės kaltinimas dėl skundžiamo sprendimo 299 punkto, remiantis šio sprendimo 108 punkte nurodyta teismų praktika, turi
         būti atmestas kaip nereikšmingas, nes jis susijęs su pertekliniu motyvu grindžiant kitas Bendrojo Teismo išvadas, pateiktas
         296 ir 297 punktuose, kurių pakanka įrodyti pažeidimo padarymą tyčia ar dėl neatsargumo.

      130    Antra, dėl kaltinimo, susijusio su Bendrojo Teismo atlikta ginčijamo sprendimo motyvavimo kontrole dėl pažeidimo padarymo
         tyčia ar dėl neatsargumo, reikia priminti, kad EB 253 straipsnyje numatyta motyvavimo pareiga yra esminis procedūrinis reikalavimas,
         kurį reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo, nuo kurio priklauso, ar ginčijamas aktas yra teisėtas iš esmės. Šiuo atžvilgiu
         EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti
         aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą, o kompetentingas
         teismas – vykdyti jos kontrolę (2001 m. kovo 22 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑17/99, Rink. p. I‑2481, 35 punktas).

      131    Motyvavimo reikalavimas turi būti įvertintas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, be kita ko, į akto turinį, motyvų, kuriais
         remiamasi, pobūdį bei asmenų, kuriems skirtas aktas, ar kitų asmenų, kurie yra konkrečiai ir tiesiogiai su šiuo aktu susiję,
         suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės,
         nes nustatant, ar akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet
         ir kontekstą bei visas nagrinėjamą sritį reglamentuojančias teisės normas (visų pirma žr. 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo
         Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktą ir 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala, C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951, 166 punktą).

      132    Šiuo atveju, kalbant apie ginčijamo sprendimo motyvavimą, Bendrasis Teismas viena vertus, skundžiamo sprendimo 286 punkte
         konstatavo, kad ginčijamame sprendime yra nuoroda į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, kurioje įtvirtintos sąlygos, kad
         Komisija galėtų skirti baudą; viena iš šių sąlygų yra pažeidimo tyčinis ar neatsargus pobūdis, kita vertus, skundžiamo sprendimo
         287 punkte nurodė, kad ginčijamame sprendime Komisija detaliai išdėstė motyvus, kuriais remdamasi ji mano, kad apeliantės
         kainų politika yra piktnaudžiavimas, ir motyvus, dėl kurių apeliantė laikytina atsakinga už nustatytą pažeidimą, nepaisant
         to, kad nacionalinės reguliavimo institucijos tvirtina jos taikomus tarifus.

      133    Kadangi šie tvirtinimai leidžia daryti išvadą, kad motyvai, dėl kurių buvo priimtas ginčijamas sprendimas, apeliantei leido
         suprasti Komisijos argumentus dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatyto baudas skirti leidžiančių sąlygų taikymo
         apeliantės atžvilgiu, Bendrasis Teismas, nepažeisdamas EB 253 straipsnio, galėjo konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas buvo
         pakankamai motyvuotas šiuo klausimu, atsižvelgiant į iš minėtos nuostatos išplaukiančias sąlygas. Taigi apeliantės kaltinimas
         šiuo atžvilgiu yra nepagrįstas.

      134    Dėl apeliantės šiuo klausimu nurodyto argumento, kad Komisijos išvados, išdėstytos skundžiamo sprendimo 287 punkte, yra nereikšmingos
         aiškinantis, ar pažeidimas buvo padarytas tyčia, ar dėl neatsargumo, pakanka konstatuoti, jog šis kaltinimas, kuriuo siekiama
         užginčyti ginčijamame sprendime pateiktų motyvų pagrįstumą, remiantis šio sprendimo 24 punkte nurodyta teismų praktika, yra
         nepriimtinas apeliacinėje instancijoje.

      135    Trečia, dėl skundžiamo sprendimo motyvų reikia priminti, kad pareiga motyvuoti sprendimus išplaukia iš Teisingumo Teismo statuto
         36 straipsnio, remiantis to paties statuto 53 straipsnio pirma pastraipa ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 81 straipsniu,
         taikomo ir Bendrajam Teismui (žr. 2007 m. spalio 4 d. Sprendimo Naipes Heraclio Fournier prieš VRDT, C‑311/05 P, 51 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      136    Pagal nusistovėjusią teismų praktiką sprendimo motyvuose turi būti pateikiami aiškūs ir nedviprasmiški Bendrojo Teismo argumentai,
         kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priimto akto pagrindimu, o Teisingumo Teismas – vykdyti jo priežiūrą (visų
         pirma žr. 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo Taryba prieš de Nil ir Impens, C‑259/96 P, Rink. p. I‑2915, 32 ir 33 punktus bei 2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo IECC prieš Komisiją, C‑449/98 P, Rink. p. I‑3875, 70 punktą).

      137    Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 125 punkto, skundžiamo sprendimo 296 ir 297 punktuose
         pateikiami aiškūs ir nedviprasmiški Bendrojo Teismo argumentai dėl aptariamo pažeidimo padarymo tyčia ar dėl neatsargumo.
         Todėl kaltinimas, susijęs su skundžiamo sprendimo motyvavimo stoka, šiuo klausimu yra nepagrįstas.

      138    Taigi pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta kaip iš dalies nepriimtina ir iš dalies nereikšminga
         ar nepagrįsta.

      d)     Išvada dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
      139    Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmestas visas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas.

      3.     Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida taikant EB 82 straipsnį
      140    Antrąjį apeliantės nurodytą pagrindą galima suskaidyti į tris dalis, susijusias atitinkamai su kainų spaudimo kriterijaus
         reikšme nustatant piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme, kainų spaudimo apskaičiavimo metodo adekvatumu ir su kainų spaudimo
         poveikiu.

      a)     Skundžiamas sprendimas
      141    Skundžiamo sprendimo 153–207 punktuose Bendrasis Teismas atmetė apeliantės kaltinimus dėl Komisijos konstatuoti kainų spaudimą
         naudoto metodo teisėtumo.

      142    Pirma, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 166–168 punktuose atmetė apeliantės kaltinimą, kad piktnaudžiavimas kainų spaudimo
         forma galėtų būti tik piktnaudžiavimo taikant abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas pasekmė. Minėto sprendimo
         166 punkte konstatavęs, kad, remiantis ginčijamu sprendimu, apeliantės piktnaudžiavimas pasireiškia nesąžiningų kainų, sudarančių
         kainų spaudimo efektą, taikymu savo konkurentams, Komisijai manant, kad yra piktnaudžiavimas spaudžiant kainas, kai skirtumas
         tarp rinkoje dominuojančios įmonės mažmeninių kainų ir jos panašių konkurentams teikiamų prieigos prie vietinės linijos tarpinių
         paslaugų didmeninių kainų yra neigiamas arba nepakankamas dominuojančios operatorės produktų specialioms sąnaudoms, patirtoms
         teikiant abonentams savo paslaugas aukštutinėje rinkoje, padengti, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 167 punkte nusprendė:

      „Konstatuotina, kad [ginčijamame] sprendime Komisija nustatė tik (apeliantės) diskreciją keisti savo (abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų) mažmenines kainas. Tačiau (apeliantės) piktnaudžiavimas yra susijęs su neproporcingu skirtumu tarp (prieigos
         prie vietinės linijos) tarpinių paslaugų (didmeninių) kainų ir jos (abonentams teikiamų prieigos paslaugų) mažmeninių kainų,
         įgyjančiu (kainų spaudimo) formą. Todėl (ginčijamame) sprendime konstatuodama piktnaudžiavimą Komisija neturėjo įrodyti, kad
         (apeliantės) mažmeninių kainų taikymas savaime buvo piktnaudžiavimas.“

      143    Antra, skundžiamo sprendimo 183–194 punktuose Bendrasis Teismas atmetė apeliantės kaltinimą, kuriuo ji priekaištauja Komisijai
         kainų spaudimą apskaičiavus remiantis vertikaliai integruotos dominuojančios įmonės tarifais ir sąnaudomis, neatsižvelgiant
         į specifinę konkurentų padėtį rinkoje. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 185 punkte pabrėžęs, kad jo kontrolė
         Komisijos padarytų sudėtingų ekonominių vertinimų atžvilgiu apsiriboja procedūros ir motyvavimo taisyklių laikymosi, faktinių
         aplinkybių tikslumo, taip pat akivaizdžios vertinimo klaidos arba piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo patikrinimu, konstatavo:

      „186      Pirmiausia reikia priminti, kad (ginčijamame) sprendime Komisija išnagrinėjo, ar dėl dominuojančios įmonės taikomų kainų toks
         pat produktyvus kaip ir dominuojanti įmonė ūkio subjektas galėtų būti pašalintas iš rinkos. Taigi vertindama, ar (apeliantė)
         piktnaudžiavo taikomais tarifais, Komisija rėmėsi tik (apeliantės) kainomis ir sąnaudomis, o ne jos esamų ar potencialių konkurentų
         specifine padėtimi.

      187      Komisijos nuomone, „galima daryti išvadą dėl piktnaudžiavimo (spaudžiant kainas), kai rinkoje dominuojančios įmonės mažmeninių
         kainų ir jos panašių konkurentams teikiamų tarpinių (paslaugų) didmeninės kainos skirtumas yra neigiamas arba nepakankamas
         padengti dominuojančios operatorės produktų teikiant abonentams savo paslaugas (mažmeninėje) rinkoje patirtas specifines sąnaudas“
         <...>. Šiuo atveju buvo piktnaudžiaujama (spaudžiant kainas), nes pati (apeliantė) „būtų galėjusi teikti savo paslaugas abonentams
         tik patirdama nuostolių, jeigu būtų turėjusi mokėti prieigos prie tarpinių vidaus paslaugų mokestį už abonentams teikiamas
         paslaugas atsiskaitymo tarp įmonių forma“ <...>. Tokiomis aplinkybėmis „tokie pat produktyvūs konkurentai“ kaip (apeliantė),
         gali „teikti abonentams prijungimo paslaugas už konkurencinę kainą, tik jei jie gali kitaip kompensuoti savo sąnaudas“. <...>

      188      Reikia konstatuoti, kad net jeigu iki šiol Bendrijos Teismas dar nebuvo pareiškęs aiškios nuomonės apie kainų spaudimo nustatymo
         metodą, iš jo praktikos aiškiai išplaukia, kad dominuojančios įmonės piktnaudžiavimas taikant kainas iš principo nustatomas
         atsižvelgiant į šios įmonės kainas ir sąnaudas, o ne į esamų ar potencialių konkurentų padėtį.

      <...>
      192      Reikia taip pat pridurti, kad bet kuris kitas požiūris galėtų pažeisti bendrąjį teisinio saugumo principą. Iš esmės, jei dominuojančios
         įmonės taikomų kainų teisėtumas priklausytų nuo specifinės su ja konkuruojančių įmonių padėties, konkrečiai nuo jų sąnaudų
         struktūros (duomenys, kurių paprastai dominuojanti įmonė nežino), ji negalėtų įvertinti savo veiklos teisėtumo.

      193      Taigi (apeliantės) piktnaudžiavimo taikant kainas analizę Komisija teisingai pagrindė tik [apeliantės] specifine padėtimi,
         t. y. remdamasi jos kainomis ir sąnaudomis.

      194      Kadangi reikia išnagrinėti, ar pati (apeliantė), ar tokia pati kaip ji produktyvi įmonė galėjo teikti savo paslaugas abonentams
         nepatirdama nuostolių, jeigu pirmiausia būtų turėjusi sumokėti prieigos prie tarpinių vidaus paslaugų mokestį už abonentams
         teikiamas paslaugas įmonių tarpusavio atsiskaitymo forma, (apeliantės) argumentas, jog konkurentai nesiekia pakartoti jos
         vartotojų struktūros modelio ir gali gauti papildomų pajamų iš naujų produktų, kuriuos tik jie tiekia rinkoje ((apeliantė)
         nepatikslino, apie kuriuos produktus kalbama), nėra svarbus. Dėl tų pačių priežasčių negalima pritarti argumentui, kad konkurentai
         gali pasinaudoti galimybe neatlikti (pirminės) atrankos.“

      144    Trečia, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 195–206 punktuose atmetė kaltinimą, kad Komisija atsižvelgė tik į visas pajamas
         iš prieigos paslaugų, nevertindama pajamų iš kitų paslaugų, kaip antai iš pokalbių paslaugų.

      145    Šiuo klausimu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 196 punkte visų pirma nurodė, kad Direktyva 96/19, kurioje, kalbant apie
         istorinių operatorių kainų struktūrą, daromas skirtumas tarp prijungimo mokesčio, mėnesinio abonentinio mokesčio ir vietinių,
         nacionalinių bei tarptautinių tarifų, siekiama užtikrinti šių skirtingų paslaugų kainų pusiausvyrą, kad būtų pasiekta visiška
         konkurencija telekomunikacijų rinkoje, ir kad ši veikla turėtų apimti būtent nacionalinių ir tarptautinių tarifų mažinimą
         ir prijungimo mokesčio, mėnesinio abonentinio mokesčio ir vietinių pokalbių kainos didinimą. Minėto sprendimo 197 punkte Bendrasis
         Teismas konstatavo, jog Komisija teisingai pažymėjo, kad atsižvelgimas atskirai į prieigos kainas ir pokalbių kainas jau yra
         sudedamoji Sąjungos teisėje numatyto tarifų suderinimo principo dalis.

      146    Skundžiamo sprendimo 198 punkte Bendrasis Teismas priminė, kad neiškraipyta apeliantės ir jos konkurentų konkurencija gali
         būti užtikrinta, tik jeigu atskiriems ūkio subjektams yra užtikrinamos lygios galimybės. Šiuo klausimu jis nurodė:

      „199      Net pripažįstant, kad abonento požiūriu prieigos ir pokalbių paslaugos sudaro vieną paslaugą, negalima paneigti, kad (apeliantės)
         konkurentams reikia prieigos prie vietinės linijos, jeigu jie nori teikti abonentams pokalbių paslaugas naudodami (apeliantės)
         fiksuotojo ryšio tinklą. Istorinio operatoriaus, fiksuotojo tinklo savininko ir jo konkurentų lygių galimybių užtikrinimo
         principas reikalauja, kad prieigos paslaugų kainos būtų tokio dydžio, jog konkurentai ir istorinis operatorius turėtų lygias
         galimybes teikti pokalbių paslaugas. Šios lygios galimybės užtikrinamos, tik jei istorinis operatorius nustato tokio dydžio
         (abonentams teikiamų prieigos paslaugų) mažmenines kainas, kurios leidžia konkurentams, darant prielaidą, kad jie yra tokie
         pat produktyvūs kaip istorinis operatorius, kompensuoti visas su (prieigos prie vietinės linijos) tarpine paslauga susijusias
         sąnaudas didinant mažmenines kainas. Tačiau istoriniam operatoriui nesilaikant šio principo nauji (rinkos) dalyviai gali teikti
         abonentams prieigos paslaugas tik patirdami nuostolių. Jie yra priversti kompensuoti prieigos prie vietinės linijos išlaidas
         didesniais pokalbių tarifais, o dėl to taip pat būtų iškreiptos konkurencijos sąlygos pokalbių rinkoje.

      200      Iš to išplaukia, kad net jei būtų teisinga, kaip tvirtina (apeliantė), kad abonento požiūriu prieigos ir pokalbių paslaugos
         sudaro „cluster“, Komisija (ginčijamo) sprendimo 119 konstatuojamojoje dalyje galėjo teisėtai konstatuoti, jog vertinant,
         ar (apeliantės) taikomi tarifai iškreipia konkurenciją, reikėjo išnagrinėti (kainų spaudimą) tik prieigos paslaugų lygiu,
         neatsižvelgiant į pokalbių tarifus.

      201      Be to, kompensuojamasis prieigos tarifų ir pokalbių tarifų skaičiavimas, į kurį (apeliantė) daro nuorodą, patvirtina, kad
         (ji) ir jos konkurentai nėra lygūs prieigos prie vietinės linijos atžvilgiu, nors tai yra sąlyga, būtina užtikrinti neiškreiptą
         konkurenciją pokalbių rinkoje.

      202      Bet kuriuo atveju, kadangi (apeliantė ginčijamame) sprendime nurodytu laikotarpiu <...> reikšmingai sumažino pokalbių kainas,
         negalima atmesti galimybės, kad jos konkurentai buvo ekonomiškai nepajėgūs taikyti (apeliantės) nurodytą kompensaciją. Iš
         tiesų konkurentai, kurie yra mažiau konkurencingi nei (apeliantė) prieigos prie vietinės linijos atžvilgiu, turėjo taikyti
         dar mažesnius pokalbių tarifus, nei taikė (apeliantė), kad paskatintų potencialius vartotojus nutraukti su (apeliante) sudarytas
         abonento sutartis tam, kad šie sudarytų abonento sutartis su jais.“

      147    Skundžiamo sprendimo 203 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad vertindama kainų spaudimą Komisija teisėtai atsižvelgė tik
         į pajamas iš prieigos paslaugų, neatsižvelgdama į pajamas iš kitų paslaugų, būtent pokalbių paslaugų.

      148    Be to, skundžiamo sprendimo 223 punkte nurodęs, kad (apeliantės) taikomų tarifų nesąžiningas pobūdis EB 82 straipsnio prasme
         susijęs su kainų spaudimo buvimu, o ne su konkrečiu skirtumu, ir Komisijos padaryta klaida skaičiuojant specifines apeliantės
         sąnaudas neturi įtakos (ginčijamo) sprendimo teisėtumui, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 234–244 punktuose atmetė apeliantės
         kaltinimus dėl poveikio rinkai nebuvimo, konstatuodamas:

      „234      Komisijos nuomone, (apeliantės) taikomi tarifai apribojo konkurenciją abonentams teikiamų paslaugų rinkoje. (Ginčijamame)
         sprendime <...> ji šią išvadą padaro vien dėl (kainų spaudimo) buvimo. Joks antikonkurencinio poveikio įrodymas nėra būtinas,
         net jei subsidiariai ji nagrinėja tokį poveikį (ginčijamo) sprendimo 181–183 konstatuojamosiose dalyse.

      235      Kadangi iki pirmojo konkurento atsiradimo abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje 1998 m. (apeliantė) turėjo tikrą monopolį
         šioje mažmeninių paslaugų rinkoje, antikonkurencinis poveikis, kurį turi įrodyti Komisija, susijęs su suvaržymais, kuriuos
         (apeliantės) taikomi tarifai galėtų atnešti konkurencijos plėtrai rinkoje.

      236      Šiuo klausimu reikia priminti, pirma, jog (apeliantė) yra fiksuotojo telefono ryšio tinklo Vokietijoje savininkė, antra, kad
         neginčijama, kaip pabrėžia Komisija (ginčijamo) sprendimo 83–91 konstatuojamosiose dalyse, jog priimant šį sprendimą Vokietijoje
         nebuvo jokios kitos infrastruktūros, kuri leistų (apeliantės) konkurentams realiai patekti į abonentams teikiamų paslaugų
         rinką.

      237      Atsižvelgiant į tai, kad (apeliantės) (prieigos prie vietinės linijos) tarpinės paslaugos yra būtinos tam, kad vienas iš jos
         konkurentų galėtų su ja konkuruoti (mažmeninėje) abonentams teikiamų paslaugų rinkoje, (kainų spaudimas) tarp (apeliantės
         prieigos prie vietinės linijos) tarpinių paslaugų kainų ir (abonentams teikiamų prieigos paslaugų) mažmeninių kainų iš principo
         varžo konkurencijos plėtrą (mažmeninėse) rinkose. Iš esmės, jei (apeliantės) mažmeninės kainos yra mažesnės nei jos (prieigos
         prie vietinės linijos) tarpinių paslaugų (didmeninės) kainos arba jeigu jos (šių) tarpinių paslaugų (didmeninių kainų) ir
         (minėtų) mažmeninių kainų skirtumas yra nepakankamas tam, kad toks pat produktyvus kaip ir (apeliantė) operatorius galėtų
         padengti specifines sąnaudas, patirtas abonentams teikiant prieigos paslaugas, potencialus ir toks pat produktyvus kaip (apeliantė)
         konkurentas galėtų patekti į abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinką tik patirdamas nuostolių.

      238      Akivaizdu, kaip pabrėžia (apeliantė), kad jos konkurentai paprastai taiko kryžminį subsidijavimą, t. y. kompensuoja abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų rinkoje patirtus nuostolius kitose rinkose, būtent pokalbių rinkose, gautomis pajamomis. Vis dėlto
         atsižvelgiant į tai, kad (apeliantė), kaip fiksuotojo ryšio tinklo savininkė, neturi naudotis (prieigos prie vietinės linijos)
         tarpinėmis paslaugomis, kad galėtų teikti prieigos paslaugas savo abonentams, ir kad, skirtingai nuo savo konkurentų, ji dėl
         savo, kaip dominuojančios įmonės, taikomų kainų neturi stengtis kompensuoti abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje
         patirtų nuostolių, (ginčijamame) sprendime nustatytas (kainų spaudimas) iškreipia konkurenciją ne tik abonentų prieigos rinkoje,
         bet kartu pokalbių rinkoje <...>

      239      Be to, po rinkos liberalizavimo 1996 m. rugpjūčio 1 d. įsigaliojus Telekomunikacijų įstatymui (apeliantės) konkurentų įgytos
         mažos abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkos dalys liudija apie (apeliantės) taikomų tarifų nulemtus konkurencijos plėtros
         suvaržymus šiose rinkose. <...>

      240      Taip pat neginčijama, kad atsižvelgiant tik į analogines linijas, kurios priimant ginčijamą sprendimą sudarė 75 % visų Vokietijoje
         esančių linijų, (apeliantės) konkurentų turimų linijų kiekis sumažėjo nuo 21 % 1999 m. iki 10 % 2002 metais <...>

      <...>
      244      <...> Bet kuriuo atveju, neįvertinusi konkurentų svorio nacionalinėje rinkoje, (apeliantė) nepateikė jokio įrodymo, kuriuo
         remiantis būtų paneigtos (ginčijamo) sprendimo 180–183 konstatuojamosiose dalyse padarytos išvados, kad jos taikomi tarifai
         sudaro realias kliūtis konkurencijai Vokietijos abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje.“

      b)     Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su kainų spaudimo kriterijaus taikymu nustatant piktnaudžiavimą
         EB 82 straipsnio prasme

      i)     Šalių argumentai
      149    Nurodydama pirmąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad skundžiamas sprendimas yra nemotyvuotas nes jame nebuvo nagrinėjamas
         jos pirmojoje instancijoje pateiktas argumentas, jog Komisija, atsižvelgiant į tai, kad prieigos prie vietinės linijos paslaugų
         kainas nustatinėjo Reguliavimo tarnyba, neturėjo taikyti kainų spaudimo kriterijaus. Šiuo klausimu skundžiamas sprendimas
         nėra aiškus. Bendrasis Teismas iš tikrųjų taikė Komisijos pasirinktą kriterijų, kuriuo ši rėmėsi nustatydama elementus, kuriais
         turėtų būti grindžiamas apeliantės tarifų tyrimas. Apeliantės prieštaravimas buvo susijęs su ankstesniu vertinimo etapu, t. y.
         su klausimu, ar bet kuriuo atveju yra tinkamas Komisijos pasirinktas kainų spaudimo kriterijus.

      150    Nurodydama antrąjį kaltinimą apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 166–168 punktuose klaidingai taikė
         EB 82 straipsnį, nes nagrinėjant kainų spaudimą negalima įrodyti piktnaudžiavimo taikant kainas, kadangi prieigos prie vietinės
         linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas privalomai nustato kompetentinga nacionalinė reguliavimo institucija.

      151    Apeliantė mano, kad tokioje situacijoje tinkamas kainų spaudimo kriterijaus poveikis priklauso nuo prieigos prie vietinės
         linijos tarpinių paslaugų didmeninių kainų, nustatytų valdžios institucijos, kuri, reguliuojamai įmonei neturint veiksmų laisvės,
         negali būti kaltinama piktnaudžiavimu. Iš tikrųjų, jei nacionalinė reguliavimo institucija nustato per dideles prieigos prie
         vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas, reguliuojama dominuojanti įmonė savo ruožtu privalo taikyti per dideles
         abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, kad būtų užtikrintas tinkamas skirtumas. Tokiu atveju įmonė yra priversta
         pasirinkti tarp dviejų skirtingų piktnaudžiavimo formų, t. y. kainų spaudimo arba nepagrįsto kainų didinimo. Taigi dominuojant
         įmonė negali išvengti piktnaudžiavimo.

      152    Apeliantės nuomone, tokiu atveju, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, dominuojanti įmonė piktnaudžiauja tik tada, jei abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės kaina yra nepagrįstai maža.

      153    Komisija mano, kad skundžiamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas ir kad apeliantės argumentai nepagrįsti.

      154    Vodafone mano, kad antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies kaltinimai nepriimtini, nes jais pakartojami pirmojoje instancijoje
         išdėstyti argumentai, be to, jie susiję su klaidingu esmės vertinimu, taip pat jie yra nereikšmingi tiek faktiniu, tiek teisiniu
         požiūriais.

      ii)  Teisingumo Teismo vertinimas
      155    Pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai nei tvirtina Vodafone, antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis yra priimtina dėl tų pačių priežasčių kaip nurodytos šio sprendimo 123 punkte,
         nes apeliantė, nors iš esmės pakartoja Bendrajame Teisme pateiktus argumentus, iš tikrųjų priekaištauja šiam teismui padarius
         teisės klaidą pasitelkiant klaidingą teisinį kriterijų taikyti EB 82 straipsnį ir nepakankamai motyvavus skundžiamą sprendimą
         šiuo klausimu.

      156    Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies pagrįstumo, kalbant pirmiausia apie kaltinimą, susijusį skundžiamo sprendimo
         motyvavimo stoka, reikia konstatuoti, kad apeliantė neteisingai priekaištauja Bendrajam Teismui savo sprendime motyvuotai
         neatsakius į jos argumentą, kad kainų spaudimo kriterijus yra nereikšmingas, kai, kaip ir nagrinėjamu atveju, prieigos prie
         vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas nustato nacionalinė reguliavimo institucija, ir teisiškai nemotyvavus
         Komisijos pasirinkimo taikyti kainų spaudimo kriterijų konstatuojant piktnaudžiavimą pagal EB 82 straipsnį tinkamumo.

      157    Šiuo klausimu reikia priminti, jog skundžiamo sprendimo 166–168 punktuose Bendrasis Teismas, viena vertus, nurodė, kad Komisija
         ginčijamame sprendime nustatė tik apeliantės turimą veiksmų laisvę keisti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines
         kainas, ir, kita vertus, konstatavo, kad jos piktnaudžiavimas spaudžiant tokių pat produktyvių konkurentų kainas buvo susijęs
         su nepagrįstu skirtumu tarp jos prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir minėtų mažmeninių kainų,
         todėl Komisija neprivalėjo įrodyti pastarųjų kainų nepagrįstumo. Be to, skundžiamo sprendimo 183–213 punktuose Bendrasis Teismas
         paaiškino priežastis, dėl kurių apeliantės pateikti kaltinimai dėl Komisijos pasirinkto kainų spaudimo apskaičiavimo metodo
         turi būti atmesti.

      158    Reikia konstatuoti, taip būdu Bendrasis Teismas netiesiogiai, tačiau, be jokios abejonės, nurodė motyvus, dėl kurių aplinkybė,
         kad prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos buvo reguliuojamos nacionalinių reguliavimo institucijų,
         nagrinėjamu atveju neturi reikšmės kvalifikuojant apeliantės kainų politiką kaip piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme.

      159    Iš skundžiamo sprendimo 166–168 ir 183–213 punktuose pateiktų argumentų matyti, jog Bendrasis Teismas manė, kad ne prieigos
         prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninių kainų, kurios, kaip nurodyta šio sprendimo 48 ir 49 punktuose, negali būti
         ginčijamos pateikiant apeliacinį skundą, ar abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų dydis, o skirtumas tarp
         jų pažeidžia EB 82 straipsnį.

      160    Remiantis šio sprendimo 135 ir 136 punktuose nurodyta teismų praktika apeliantė, perskaičiusi minėtas skundžiamo sprendimo
         ištraukas, galėjo suprasti priežastis, dėl kurių aplinkybė, kad prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės
         kainos buvo reguliuojamos nacionalinių reguliavimo institucijų, Bendrojo Teismo nuomone, buvo nereikšminga taikant jos kainų
         politikai EB 82 straipsnį.

      161    Iš to matyti, kad skundžiamo sprendimo 166–168 punktuose, skaitomuose kartu su to paties sprendimo 183–213 punktais, pakankamai
         nurodomos priežastys, dėl kurių Bendrasis Teismas nusprendė, kad, nepaisant to, jog prieigos prie vietinės linijos tarpinių
         paslaugų didmeninės kainos buvo reguliuojamos nacionalinių reguliavimo institucijų, Komisijos sprendimas taikyti kainų spaudimo
         kriterijų buvo tinkamas konstatuoti, kad apeliantės kainų politika buvo piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio prasme.

      162    Todėl kaltinimas dėl skundžiamo sprendimo motyvavimo stokos turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

      163    Antra, dėl kaltinimo, susijusio su kainų spaudimo kriterijaus tinkamumu konstatuojant piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme,
         reikia priminti, kad, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 31 ir 32 punktuose, apeliantė šiuo kaltinimu neginčija, jog dominuojančios
         įmonės kainų politika, kuri lemia kaip ir ji tokių pat produktyvių konkurentų kainų spaudimą, iš principo gali būti piktnaudžiavimas
         EB 82 straipsnio prasme. Tačiau minėtu kaltinimu ji tvirtina, kad esant tokioms aplinkybėms, kaip antai šioje byloje, kai
         prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas nustato nacionalinės reguliavimo institucijos, skundžiamame
         sprendime taikytas kainų spaudimo kriterijus yra netinkamas konstatuojant, kad jos kainų politika buvo piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio
         prasme.

      164    Akivaizdu kad, kaip matyti iš šio sprendimo 38–43 punktų, nagrinėjant šį apeliacinį skundą reikia remtis Bendrojo Teismo skundžiamame
         sprendime ir Komisijos ginčijamame sprendimo nurodyta prielaida, pagal kurią apeliantė neturi veiksmų laisvės keisti minėtas
         didmenines kainas.

      165    Tokiu atveju norėdama įrodyti kainų spaudimo kriterijaus netinkamumą apeliantė, nurodydama šį kaltinimą, negali remtis prielaida,
         kad nacionalinės reguliavimo institucijos nustatė per dideles prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines
         kainas. Net pripažinus, kaip per posėdį to prašė apeliantė, kad konkurentų skundai, kuriais remiantis buvo priimtas ginčijamas
         sprendimas, buvo pagrįsti šia aplinkybe, tokia prielaida, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 48 ir 49 punktuose, turi būti
         pripažinta peržengiančia apeliacinio skundo ribas.

      166    Todėl nereikia nagrinėti šio apeliantės kaltinimo, pagal kurį kainų spaudimo kriterijaus netinkamumas yra susijęs su tuo,
         kad norėdama išvengti inkriminuojamo piktnaudžiavimo ji šiuo atveju, atsižvelgiant į nacionalinių reguliavimo institucijų
         nustatytas per dideles prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas, neturi kito pasirinkimo, tik neteisėtai
         pernelyg didinti abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, nes toks kaltinimas grindžiamas klaidinga hipotetine
         prielaida, kuri nepatenka į Teisingumo Teismo nagrinėjant apeliacinį skundą vykdomą kontrolę.

      167    Be to, dėl apeliantės tvirtinimo, kad kainų spaudimo kriterijaus tinkamumas priklauso nuo nacionalinių reguliavimo institucijų
         nustatyto prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninių kainų lygio, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš skundžiamo
         sprendimo 166–168 punktų, apeliantės taikytų kainų neteisėtas pobūdis EB 82 straipsnio prasme, nagrinėjamas minėtame sprendime,
         yra susijęs su nepagrįstu skirtumu tarp aptariamų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų,
         dėl kurio susidaro tokių pat kaip ir apeliantė produktyvių konkurentų kainų spaudimas. Kaip skundžiamo sprendimo 223 punkte
         (šio punkto apeliantė neginčija apeliacine tvarka) pažymėjo Bendrasis Teismas, apeliantės taikomų kainų nesąžiningas pobūdis
         EB 82 straipsnio prasme susijęs su paties kainų spaudimo buvimu, o ne su konkrečiu skirtumu.

      168    Iš to matyti, kad pats prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninių kainų dydis neturi reikšmės ginčijant Bendrojo
         Teismo išvadų dėl EB 82 straipsnio taikymo aptariamai kainų politikai pagrįstumą.

      169    Nagrinėjant šio kaltinimo pagrįstumą, reikia patikrinti, ar Bendrasis Teismas būtent skundžiamo sprendimo 166 ir 168 punktuose
         teisingai nusprendė, kad net pripažinus, jog apeliantė neturi veiksmų laisvės keisti savo prieigos prie vietinės linijos tarpinių
         paslaugų didmeninių kainų, jos taikyta kainų politika gali būti pripažinta kaip piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio prasme,
         jei, neatsižvelgiant į tai, ar šios didmeninės kainos ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės kainos yra nesąžiningos,
         skirtumas tarp šių kainų yra nepagrįstas, t. y. jei, remiantis šiuo sprendimu, šis skirtumas yra neigiamas arba nepakankamas
         padengti specifines apeliantės produktų sąnaudas teikiant savo paslaugas, taip neleidžiant kaip apeliantė tokiems pat produktyviems
         konkurentams konkuruoti su ja teikiant abonentams prieigos paslaugas.

      170    Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 82 straipsnis yra Europos bendrijos veiksmams priskirto
         bendro tikslo – sukurti sistemą, užtikrinančią, kad konkurencija bendrojoje rinkoje nebūtų iškraipoma, – išraiška. Taigi EB 82 straipsnyje
         minima dominuojanti padėtis, kai įmonė turi ekonominę galią, kuri jai leidžia sukliudyti atitinkamoje rinkoje išlaikyti veiksmingą
         konkurenciją, suteikdama galimybę reikšmingu mastu veikti nepriklausomai nuo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų (žr.
         1979 m. vasario 13 d. Sprendimo Hoffmann-La Roche prieš Komisiją, 85/76, Rink. p. 461, 38 punktą ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo France Télécom prieš Komisiją, C‑202/07 P, Rink. p. I‑2369, 103 punktą).

      171    Šiuo atveju reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 50–52 punktų, apeliantė neginčija, jog užima dominuojančią
         padėtį visose atitinkamų paslaugų rinkose, t. y. prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninėje rinkoje ir abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje.

      172    Dėl apeliantės taikytų kainų nesąžiningumo reikia pažymėti, kad EB 82 straipsnio antros pastraipos a punkte aiškiai draudžiama
         dominuojančiai įmonei tiesiogiai ar netiesiogiai nustatyti nesąžiningas kainas.

      173    Be to, EB 82 straipsnyje pateiktas piktnaudžiavimo atvejų sąrašas nėra baigtinis, o jame nurodyti atvejai yra tik piktnaudžiavimo
         dominuojančia padėtimi pavyzdžiai. Minėtoje nuostatoje nustatytame piktnaudžiavimo atvejų sąraše neišvardijami visi EB sutartimi
         draudžiamų piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atvejai (žr. minėto Sprendimo British Airways prieš Komisiją 57 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      174    Šiuo klausimu reikia priminti, kad drausdamas piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi rinkoje, jei tai gali paveikti valstybių
         narių tarpusavio prekybą, EB 82 straipsnis apima veiksmus, kurie gali daryti įtaką rinkos struktūrai, kurioje kaip tik dėl
         tokią padėtį turinčios įmonės buvimo konkurencijos laipsnis jau yra susilpnėjęs ir kurie, taikant kitas priemones nei tos,
         kurios reguliuoja normalios prekių ar paslaugų konkurencijos sąlygas atsižvelgiant į ūkio subjektų teikiamas paslaugas, trukdo
         išlaikyti rinkoje dar esamos konkurencijos laipsnį arba plėsti šią konkurenciją (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Hoffman-La Roche prieš Komisiją 91 punktą; Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją 70 punktą; 1991 m. liepos 3 d. Sprendimo AKZO prieš Komisiją, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 69 punktą; minėtų sprendimų British Airways prieš Komisiją 66 punktą ir France Télécom prieš Komisiją 104 punktą).

      175    Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad siekiant nustatyti, ar dominuojanti įmonė taikydama savo kainas piktnaudžiauja
         šia padėtimi, reikia įvertinti įvairias aplinkybes bei patikrinti, ar šiomis kainomis siekiama atimti iš pirkėjo tiekimo šaltinių
         pasirinkimo galimybę arba ją apriboti savo naudai, sukurti konkurentams patekimo į rinką kliūtis, taikyti nevienodas sąlygas
         lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais, taip sudarant jiems nepalankias konkurencines sąlygas, ar iškraipant konkurenciją
         sustiprinti savo dominuojančią padėtį (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją 73 punktą ir British Airways prieš Komisiją 67 punktą).

      176    Taigi, kadangi EB 82 straipsnis yra susijęs ne tik su veiksmais, kurie gali tiesiogiai padaryti žalą vartotojams, bet ir su
         veiksmais, kurie padaro žalą pažeisdami veiksmingos konkurencijos struktūrą, dominuojančią padėtį užimanti įmonė, kaip jau
         buvo nurodyta šio sprendimo 83 punkte, įgyja ypatingą pareigą savo veiksmais nepažeisti veiksmingos ir neiškraipytos konkurencijos
         bendrojoje rinkoje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo France Télécom prieš Komisiją 105 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      177    Iš to matyti, kad EB 82 straipsniu draudžiama dominuojančiai įmonei taikyti kainas, kurios turėtų tokių pat produktyvių jos
         esamų ar potencialių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį, t. y kainas, dėl kurių konkurentams būtų sunku ar netgi neįmanoma
         patekti į rinką ir kurios atimtų kontrahentų tiekimo šaltinių ir prekybos partnerių pasirinkimo galimybes arba netgi jas apribotų,
         taip sustiprinant savo dominuojančią padėtį, pasitelkiant priemones, kurios skiriasi nuo įprastos konkurencijos priemonių.
         Atsižvelgiant į tai, jokia kainų konkurencija negali būti laikoma teisėta (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją 73 punktą; AKZO prieš Komisiją 70 punktą ir British Airways prieš Komisiją 68 punktą).

      178    Šioje byloje reikia konstatuoti, jog apeliantė neginčija, kad net pripažinus, jog ji neturi veiksmų laisvės keisti savo prieigos
         prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas, skirtumas tarp šių kainų ir jos abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmeninių kainų gali stumti iš rinkos tokius pat produktyvius esamus ir potencialius konkurentus, nes šių konkurentų patekimas
         į atitinkamų paslaugų rinkas yra sunkesnis dėl jų kainų spaudimo, kuris gali atsirasti dėl minėto skirtumo.

      179    Vis dėlto per posėdį apeliantė nurodė, kad kriterijus, kuriuo skundžiamame sprendime remiamasi konstatuojant piktnaudžiavimą
         EB 82 straipsnio prasme, šios bylos aplinkybėmis, atsižvelgiant į tai, kad prieigos prie vietinės rinkos tarpinių paslaugų
         didmenines kainas reguliavo nacionalinė reguliavimo institucija, ją vertė didinti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         mažmenines kainas.

      180    Kaip matyti iš šio sprendimo 175–177 punktų, EB 82 straipsniu visų pirma siekiama neiškraipyta konkurencija apsaugoti vartotojus
         (žr. 2008 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Sot. Lélos kai Sia, C‑468/06–C‑478/06, Rink. p. I‑7139, 68 punktą).

      181    Vis dėlto aplinkybė, kad apeliantė turėjo padidinti savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, kad išvengtų
         tokių pat kaip ji produktyvių konkurentų kainų spaudimo, negali paneigti Bendrojo Teismo šiuo atveju konstatuojant piktnaudžiavimą
         EB 82 straipsnio prasme pasirinkto kriterijaus tinkamumo.

      182    Iš tikrųjų minėtas kainų spaudimas, susilpnindamas abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje egzistuojančią konkurenciją,
         kuri kaip tik dėl apeliantės jau buvo susilpnėjusi, ir sustiprindamas apeliantės turimą dominuojančią padėtį šioje rinkoje,
         daro žalą vartotojams, nes yra apribojamos jų pasirinkimo galimybės ir ilgainiui nemažinamos mažmeninės kainos, kaip tai būtų
         įmanoma, jei minėtoje rinkoje konkuruotų tokie pat produktyvūs konkurentai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo France Télécom prieš Komisiją 112 punktą).

      183    Tokiomis aplinkybėmis, kadangi apeliantė, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 77–86 punktuose, turi veiksmų laisvę sumažinti
         ar panaikinti kainų spaudimo efektą padidindama savo abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas, Bendrasis Teismas
         skundžiamo sprendimo 166–168 punktuose pagrįstai nusprendė, jog šis kainų spaudimas, atsižvelgiant į tai, kad jis gali turėti
         tokią kaip apeliantė produktyvių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį, jau pats savaime gali būti pripažintas piktnaudžiavimu
         EB 82 straipsnio prasme. Todėl Bendrasis Teismas neprivalėjo dar įrodyti, kad prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų
         didmeninės kainos ar abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės kainos buvo nesąžiningos dėl savo per didelio ar grobuoniško
         pobūdžio.

      184    Iš to išplaukia, kad apeliantės kaltinimas, susijęs su Bendrojo Teismo konstatuojant piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme
         pasirinkto kriterijaus tinkamumu, turi būti atmestas kaip iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.

      185    Todėl turi būti atmesta antrojo apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis.

      c)     Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su kainų skirtumo apskaičiavimo metodo adekvatumu
      186    Apeliantė tvirtina, kad nagrinėjant Komisijos naudotą kainų spaudimo apskaičiavimo metodą skundžiamame sprendime buvo padarytos
         kelios teisės klaidos, nes Bendrasis Teismas dėl kelių šio klausimo pagrindinių aspektų rėmėsi su EB 82 straipsniu nesuderinamais
         kriterijais. Šiuo atžvilgiu apeliantė nurodo du kaltinimus, pagrįstus, pirma, klaidingu tokio pat produktyvaus konkurento
         kriterijaus taikymu, ir, antra, teisės klaida, nes apskaičiuojant kainų spaudimą nebuvo atsižvelgta į pokalbių paslaugas ir
         kitas telekomunikacijų paslaugas.

      i)     Dėl kaltinimo, susijusio su tokio pat produktyvaus konkurento kriterijaus klaidingu taikymu
      –       Šalių argumentai
      187    Apeliantė tvirtina: kadangi Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, kad jai, kaip dominuojančiai įmonei, netaikomos tos pačios
         sąlygos kaip jos konkurentams, ir kad dėl esminių priežasčių jos konkurencinė situacija skiriasi nuo konkurentų situacijos,
         jis šios bylos faktinėms aplinkybėms klaidingai pritaikė tokio pat produktyvaus konkurento kriterijų, kuris grindžiamas dominuojančios
         įmonės tarifais ir sąnaudomis bei taikytinas šios bylos faktinėms aplinkybėms.

      188    Apeliantė, priešingai nei skundžiamo sprendimo 188 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, mano, kad vertinant elgesį pagal EB 82 straipsnį
         lemiamas kriterijus yra ne dominuojančios įmonės padėtis, o konkurentų padėtis ir jų galimybė konkuruoti su minėta įmone teikiant
         paslaugas, įvertinant ypatingas konkurencines sąlygas atitinkamoje rinkoje.

      189    Šiuo klausimu apeliantė nurodo, jog akivaizdu, kad dominuojančios įmonės padėtis gali būti patikimas rodiklis, kai istorinės
         konkurencinės, materialinės ir teisinės sąlygos rinkoje yra identiškos tiek dominuojančiai įmonei, tiek jos konkurentams,
         o tokiu atveju tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus gali būti naudingas instrumentas, nes jis neleidžia stiprėti neproduktyviems
         konkurentams ir padidina dominuojančios įmonės teisinį saugumą. Vis dėlto taip nėra, kai konkurentams taikomos skirtingos
         teisinės ir materialinės sąlygos. Tokiu atveju reikėtų iš dalies keisti tokio pat produktyvaus konkurento kriterijų.

      190    Nagrinėjamu atveju, kaip nurodo apeliantė, nepaisant jos (pasiūlymų) ekonominio patrauklumo, ji turėjo susigrąžinti visus
         savo abonentus. Be to, teisiniu požiūriu ji turėjo savo klientams parinkti operatorių, t. y. leisti ilgalaikį operatoriaus
         pasirinkimą arba „call-by-call“, t. y. pasirinkti operatorių kiekvienu atveju. Apeliantės konkurentams nebuvo nustatytos šios
         pareigos, todėl jie paprastai nesuteikdavo galimybės pasirinkti operatorių, parduodantį sujungimą ir pokalbį kaip vieną produktą.

      191    Apeliantė mano, kad dėl bylos ypatybių tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus turėjo būti iš dalies pakeistas. Nustatant
         šių konkurentų vidutines sąnaudas ir pajamas buvo galima remtis prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninėmis
         kainomis ir realiomis abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėmis kainomis bei apeliantės produktų specifinėmis sąnaudomis,
         tačiau nebuvo galima remtis apeliantės klientų struktūra. Be to, nagrinėjant kainų spaudimą reikėtų atsižvelgti į pokalbius
         ir kitas telekomunikacijų paslaugas.

      192    Apeliantė mano, jog teisinio saugumo principas nereiškia, kad galima nepaisyti akivaizdžių nukrypimų jos klientų struktūroje
         ar skirtingų dominuojančios įmonės ir jos konkurentų veiklai taikomų sąlygų.

      193    Komisija pažymi, kad apeliantė negali gintis tvirtindama, kad ji nebuvo tokia pat produktyvi kaip jos konkurentai, nes konkurencijos
         teisė negina neproduktyvių įmonių. Todėl apeliantės argumentai yra nepagrįsti.

      194    Vodafone tvirtina, kad šis kaltinimas yra nepriimtinas. Apeliantė iš tikrųjų pakartoja argumentus, kuriuos jau buvo nurodžiusi Bendrajame
         Teisme ir vykstant procedūrai Komisijoje. Be to, ji iš esmės pateikia kaltinimus, kurie nepriskirtini Teisingumo Teismo vykdomai
         kontrolei. Bet kuriuo atveju tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus yra tinkamas tikrinant, ar veiksmai gali turėti
         iš rinkos išstumiantį poveikį. Todėl apeliantės argumentai yra nepagrįsti.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      195    Pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai nei tvirtina Vodafone, šis kaltinimas, net jeigu juo iš dalies pakartojami pirmojoje instancijoje pateikti argumentai, yra priimtinas, nes, remiantis
         šio sprendimo 25 punkte nurodyta teismų praktika, juo priekaištaujama Bendrajam Teismui, kad šis, pasitelkdamas tokio pat
         produktyvaus konkurento kriterijų, nors apeliantei netaikomos tos pačios teisinės ir materialinės sąlygos kaip jos konkurentams,
         rėmėsi klaidingu teisiniu kriterijumi, aptariamai kainų politikai taikydamas EB 82 straipsnį, ir taip šiuo atžvilgiu padarė
         teisės klaidą.

      196    Dėl šio kaltinimo pagrįstumo reikia priminti, kad, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 186 punkto bei šio sprendimo 4 ir 12 punktų,
         Bendrojo Teismo skundžiamame sprendime taikytas tokio pat produktyvaus konkurento kriterijus reiškia, kad turi būti išnagrinėta,
         ar dominuojančios įmonės kainų politika gali išstumti iš rinkos tokį pat kaip ši įmonė produktyvų ūkio subjektą, remiantis
         tik dominuojančios įmonės tarifais ir sąnaudomis ir neatsižvelgiant į šių esamų ar potencialių konkurentų specifinę situaciją.

      197    Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 169 punkto, Bendrasis Teismas, vertindamas, ar apeliantės kainų politika
         buvo piktnaudžiavimas, atsižvelgė į apeliantės sąnaudas, kai skirtumas tarp jos prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų
         didmeninių kainų ir jos abonentams teikiamų paslaugų mažmeninių kainų buvo teigiamas. Tokiu atveju Bendrasis Teismas nurodė,
         kad minėta kainų politika pagrįstai Komisijos galėjo būti pripažinta nesąžininga EB 82 straipsnio prasme, nes minėtas skirtumas
         buvo nepakankamas padengti specialias apeliantės produktų sąnaudas teikiant savo paslaugas.

      198    Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog siekiant įvertinti, ar dominuojančią padėtį užimančios
         įmonės kainų politika gali pašalinti konkurentą iš rinkos pažeidžiant EB 82 straipsnį, reikia remtis kriterijumi, grindžiamu
         dominuojančią padėtį užimančios įmonės patirtomis sąnaudomis ir šios įmonės strategija (žr. minėtų sprendimų AKZO prieš Komisiją 74 punktą ir France Télécom prieš Komisiją 108 punktą).

      199    Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad dominuojanti įmonė iš tikrųjų gali pašalinti iš rinkos ne tikriausiai
         tokias pat kaip ji produktyvias įmones, o tas, kurios dėl mažų finansinių galimybių negali atsilaikyti prieš konkurenciją
         jų atžvilgiu (žr. minėto Sprendimo AKZO prieš Komisiją 72 punktą).

      200    Šioje byloje, kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 178 ir 183 punktų, skundžiamame sprendime nagrinėtos kainų politikos nesąžiningas
         pobūdis taip pat yra susijęs su šios politikos apeliantės konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikiu, Bendrasis Teismas skundžiamo
         sprendimo 193 punkte nepadarė teisės klaidos nuspręsdamas, kad Komisija visiškai pagrįstai savo atliekamą tyrimą dėl apeliantės
         kainų politikos nesąžiningumo galėjo grįsti tik šios įmonės kainomis ir sąnaudomis.

      201    Kaip skundžiamo sprendimo 187 ir 194 punktuose konstatavo Bendrasis Teismas, kadangi toks kriterijus leido patikrinti, ar
         pati apeliantė galėjo teikti mažmenines paslaugas abonentams nepatirdama nuostolių, jeigu pirmiausia būtų turėjusi mokėti
         savo pačios nustatytas prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas, teisinga buvo nustatyti, ar apeliantės
         kainų politika spaudžiant kainas stūmė iš rinkos konkurentus.

      202    Be to, toks požiūris teisingas todėl, kad, kaip skundžiamo sprendimo 192 punkte nurodė Bendrasis Teismas, jis nepažeidžia
         pagrindinio teisinio saugumo principo, nes atsižvelgimas į dominuojančios įmonės sąnaudas leidžia jai dėl jos ypatingos atsakomybės
         pagal EB 82 straipsnį įvertinti savo veiksmų teisėtumą. Nors dominuojanti įmonė žino savo sąnaudas ir tarifus, ji iš principo
         nežino savo konkurentų sąnaudų.

      203    Šių išvadų negali paneigti apeliantės nurodyta aplinkybė, kad konkurentams teikiant abonentams telekomunikacijų paslaugas
         yra taikomos ne tokios griežtos teisinės ir materialinės sąlygos. Net nustačius šią aplinkybę, ji negali turėti įtakos nei
         tam, kad dominuojanti įmonė, kaip antai apeliantė, negali taikyti kainų, kurios stumtų iš atitinkamos rinkos tokius pat produktyvius
         konkurentus, nei tam, kad tokia įmonė, atsižvelgiant į jos ypatingą atsakomybę pagal EB 82 straipsnį, turi pati įvertinti,
         ar jos kainų politika nepažeidžia minėtos nuostatos.

      204    Todėl reikia atmesti apeliantės kaltinimą, susijusį su klaidingu tokio pat produktyvaus konkurento kriterijaus taikymu.

      ii)  Dėl kaltinimo, susijusio su teisės klaida dėl neatsižvelgimo į pokalbių ir kitas telekomunikacijų paslaugas apskaičiuojant
         kainų spaudimą

      –       Šalių argumentai
      205    Šiuo kaltinimu apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nagrinėdamas jos kainų politiką atsižvelgė
         tik į abonentams teikiamas prieigos paslaugas ir nevertino abonentams teikiamų pokalbių ir kitų telekomunikacijų paslaugų.
         Šis metodas nesuderinamas nei su ekonomikos mokslu, nei su kompetentingų Europos ir Jungtinių Amerikos Valstijų valdžios institucijų
         sprendimuose nusistovėjusia praktika. Jis taip pat nesuderinamas su rinkos realybe, nes nei abonentai pasirinkdami operatorių,
         nei operatoriai pateikdami pasiūlymą nevertina susijungimų atskirai.

      206    Pirmiausia apeliantė šiuo klausimu nurodo, kad ekonominiu požiūriu kainų spaudimo nagrinėjimas pateikia informacijos dėl konkurencijos
         kliūčių tik tada, kai atsižvelgiama į visas pajamas ir sąnaudas, susijusias su tarpinių paslaugų teikimu. Tuo atveju, kai
         įmonės siūlo kelis produktus ir teikia tarpines paslaugas, kurios gali būti naudojamos abonentams teikiant įvairias paslaugas,
         kainų spaudimą nagrinėti reikėtų skirtingais sujungimo lygiais. Todėl šiuo atveju Bendrojo Teismo atlikta kainų spaudimo analizė
         yra neišsami. Apeliantės konkurentai gali netaikyti operatoriaus pasirinkimo ir sugrupavę siūlyti sujungimo, pokalbių ir kitas
         paslaugas, teikiamas per vietinę liniją.

      207    Antra, apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 196–202 punktai yra pagrįsti keliomis teisės klaidomis. Klausimas, ar
         konstatuodama kainų spaudimą Komisija galėjo neatsižvelgti į pokalbių tarifus, priklauso nuo atsakymo į principinį teisinį
         klausimą dėl taikytino metodo nustatant kainų spaudimą, kai įmonės siūlo kelis produktus. Bendrasis Teismas negalėjo atsisakyti
         šio vertinimo remdamasis savo kontrolės ribotumu.

      208    Visų pirma apeliantė nurodo, kad skundžiamo sprendimo 196 ir 197 punktai, susiję su Sąjungos teisės principu dėl kainų derinimo,
         yra teisiškai klaidingi.

      209    Pirmiausia apeliantė mano, kad skundžiamas sprendimas šiuo klausimu yra prieštaringas, nes jo 113 punkte Bendrasis Teismas,
         motyvuodamas pažeidimo priskyrimą apeliantei, pažymėjo, kad telekomunikacijų sektorių reglamentuojančių teisės aktų tikslai
         gali skirtis nuo Sąjungos konkurencijos politikos tikslų. Tačiau skundžiamo sprendimo 196 ir 197 punktuose Bendrasis Teismas,
         remdamasis teisės aktais, padarė išvadą, kad apskaičiuojant kainų spaudimą EB 82 straipsnio atžvilgiu reikia atskirai išnagrinėti
         prieigos paslaugas ir pokalbių paslaugas.

      210    Paskui apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 196 ir 197 punktai yra nepakankamai motyvuoti, nes Bendrasis Teismas nenurodė
         priežasčių, kodėl jo požiūris yra teisingas, ir nenagrinėjo apeliantės pateiktų prieštaravimų, konkrečiai kalbant, dėl aplinkybės,
         kad kainų derinimo principas taikomas tik jai, o jos konkurentai siūlo sugrupuotas prieigos ir pokalbių paslaugas.

      211    Galiausiai apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 196 ir 197 punktai materialiniu požiūriu yra klaidingi ir pažeidžia
         EB 82 straipsnį. Viena vertus, kainų derinimo principas nėra EB 82 straipsnio taikymo kriterijus, o skirtas tik tam, kad valstybės
         narės palengvintų universalias paslaugas teikiančių įmonių finansinę naštą. Kita vertus, kadangi apeliantei netaikomos tokios
         pačios sąlygos kaip jos konkurentams, kainų derinimo principas taikytinas tik jai. Tačiau šis principas neturi reikšmės, kalbant
         apie jos konkurentų konkurencines galimybes. Todėl kainų derinimo principas neleidžia daryti išvados, kad dėl teisės aktuose
         numatytų priežasčių nagrinėjant kainų spaudimą negalima grupuoti prieigos paslaugų ir telekomunikacijų paslaugų, susijusių
         su vietine linija.

      212    Toliau apeliantė tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 199–202 punktai, susiję su lygiomis galimybėmis, yra teisiniu požiūriu
         klaidingi.

      213    Pirmiausia, apeliantė mano, kad skundžiamo sprendimo 199 punktas teisiškai nemotyvuotas, nes Bendrasis Teismas turėjo išnagrinėti
         klausimą, kurios paslaugos teikiamos vietine linija kaip tarpinės paslaugos, nes tik atsakęs į šį klausimą Bendrasis Teismas
         būtų galėjęs nuspręsti, ar apeliantei ir vienam ar kitam jos konkurentui buvo suteiktos lygios galimybės. Iš tikrųjų lygios
         galimybės būtų užtikrintos, jei atlikus bendrą visų kainų ir sąnaudų bei visų vietine linija teikiamų telekomunikacijų paslaugų
         tyrimą paaiškėtų, kad prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos, padidintos produktų specialiomis
         sąnaudomis, neviršija abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninių kainų.

      214    Paskui apeliantė tvirtina, kad Bendrojo Teismo išvados yra nelogiškos. Minėtas teismas skundžiamo sprendimo 238 punkte rėmėsi
         aplinkybe, kad apeliantė nepatiria jokių nuostolių suteikdama abonentams telefono ryšį ir kad jai todėl nereikia jo kompensuoti
         už pokalbius gautomis pajamomis. Tačiau Bendrasis Teismas nurodė, kad apeliantės savo abonentams taikomos prieigos paslaugų
         kainos buvo mažesnės už prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas, ir pripažino, kad pastarosios
         buvo nustatytos atsižvelgiant į apeliantės sąnaudas. Bendrojo Teismo tvirtinimas, kad apeliantė nepatiria jokių išlaidų teikdama
         prieigos paslaugas, yra akivaizdžiai klaidingas ir nesuderinamas su Bendrojo Tesimo patvirtintomis prielaidomis.

      215    Be to, apeliantė nurodo, kad skundžiamo sprendimo 202 punkte pateiktos Bendrojo Teismo išvados yra prieštaringos. Iš tikrųjų
         toks požiūris, pagal kurį jos konkurentai turėjo taikyti dar mažesnes pokalbių kainas nei jos, kad paskatintų potencialius
         vartotojus nutraukti su apeliante sudarytas abonento sutartis, tiesiogiai prieštarauja tokio pat produktyvaus konkurento kriterijui,
         pagal kurį tik apeliantės sąnaudų ir tarifų struktūra turi lemiamą reikšmę.

      216    Galiausiai apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas pritaikė klaidingą teisinį kriterijų dėl įrodinėjimo pareigos priskyrimo,
         nes skundžiamo sprendimo 201 ir 202 punktuose tik nurodė, jog „negalima atmesti galimybės“, kad konkurentai negalėjo galimų
         nuostolių dėl telefono ryšio kompensuoti pajamomis iš pokalbių, nors apeliantė savo ieškinyje pirmojoje instancijoje siekė
         įrodyti, kad buvo galima vykdyti kryžminį subsidijavimą.

      217    Komisija mano, kad Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 195–207 punktuose patvirtindamas Komisijos vertinimą, nepadarė
         teisės klaidos. Todėl ji prašo atmesti apeliantės argumentus.

      218    Vodafone tvirtina, kad šis kaltinimas yra nepriimtinas. Iš tikrųjų apeliantė tik pakartoja Bendrajame Teisme ir vykstant procedūrai
         Komisijoje jau nurodytus argumentus. Be to, ji iš esmės pateikia kaltinimus, kurie nepriskirtini Teisingumo Teismo vykdomai
         kontrolei. Bet kuriuo atveju Bendrasis Teismas pakankamai išnagrinėjo apeliantės kaltinimus.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      219    Pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai nei tvirtina Vodafone, šis kaltinimas yra priimtinas dėl tų pačių priežasčių, kaip ir nurodytosios šio sprendimo 155 punkte, nes apeliantė, nors
         iš dalies pakartoja Bendrajame Teisme pateiktus argumentus, iš tikrųjų priekaištauja šiam teismui dėl rėmimosi kainų derinimo
         ir lygių galimybių principais pasitelkus klaidingą teisinį kriterijų taikyti EB 82 straipsnį nagrinėjamam kainų spaudimui.

      220    Dėl šio kaltinimo pagrįstumo reikia konstatuoti, pirma, kad jis pagrįstas klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu tiek, kiek
         jis susijęs su tariamai neišsamiai Bendrojo Teismo atliktu kainų spaudimo tyrimu, nes nebuvo atsižvelgta į tai, jog prieigos
         prie vietinės linijos tarpinių paslaugų suteikimas leidžia konkurentams savo abonentams siūlyti sugrupuotas paslaugas, prijungiant
         prie jų, be kita ko, pokalbius.

      221    Iš tikrųjų, kaip aiškiai matyti iš šio sprendimo 199 ir 200 punktų, Bendrasis Teismas, priešingai nei tvirtina apeliantė,
         tikrai atsižvelgė į tai, jog abonentai prieigos paslaugas ir pokalbių paslaugas galėjo iš tikrųjų suprasti kaip vieną paslaugą,
         tačiau nurodė, kad net jei taip būtų buvę, Komisija teisėtai galėjo kainų spaudimą nagrinėti tik prieigos paslaugų lygiu,
         neatsižvelgiant į pokalbių paslaugas. Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 196–201 punktų, Bendrasis Teismas tokią išvadą padarė
         atsižvelgęs į Komisijos atliktą kainų derinimo ir lygių galimybių principų tyrimą.

      222    Iš to matyti, kad šiuo atžvilgiu aptariamas kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

      223    Antra, tiek, kiek šis kaltinimas susijęs su Bendrojo Teismo išvadomis dėl kainų derinimo principo, pirmiausia reikia konstatuoti,
         kad Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 196 ir 197 punktuose atsižvelgdamas į minėtą principą,
         išplaukiantį iš telekomunikacijų sektorių reglamentuojančių teisės aktų, kad įvertintų, ar Komisija pagrįstai apeliantės kainų
         politikai taikė EB 82 straipsnį.

      224    Kadangi telekomunikacijų sektorių reglamentuojantys teisės aktai yra šio sektoriaus teisinis pagrindas ir jais nustatomos
         konkurencijos sąlygos, kuriomis įmonė, kaip antai apeliantė, vykdo savo veiklą atitinkamose rinkose, rėmimasis jais taikant
         EB 82 straipsnį šios įmonės elgesiui, kaip matyti iš šio sprendimo 80–82 punktų, yra tinkamas tiek apibrėžiant atitinkamas
         rinkas, kad būtų įvertintas tokio elgesio nesąžiningumas, tiek nustatant baudų dydžius.

      225    Šios išvados nepaneigia apeliantės nurodyta aplinkybė, kad kainų derinimo principas taikomas tik jai ir netaikomas jos konkurentams.
         Dėl šio sprendimo 196–203 punktuose išdėstytų priežasčių Bendrasis Teismas, nustatydamas aptariamos kainų politikos nesąžiningą
         pobūdį pagal EB 82 straipsnį, teisingai rėmėsi dominuojančios įmonės padėtimi ir sąnaudomis, kaip numatyta taikant tokio pat
         produktyvaus konkurento kriterijų.

      226    Todėl Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 196 punkte konstatavęs (apeliantė šios išvados apeliaciniu skundu neginčija),
         kad Sąjungos telekomunikacijų sektorių reglamentuojančiuose teisės aktuose nurodyta tarifų pusiausvyra turėtų apimti būtent
         nacionalinių ir tarptautinių pokalbių tarifų mažinimą ir mėnesinio abonentinio mokesčio bei vietinių pokalbių kainos didinimą,
         skundžiamo sprendimo 197 punkte pagrįstai galėjo daryti išvadą, kad vertinant aptariamos apeliantės kainų politikos sąžiningumą
         atsižvelgimas atskirai į prieigos paslaugų mažmenines kainas ir pokalbių paslaugų mažmenines kainas jau yra sudedamoji kainų
         suderinimo principo dalis.

      227    Priešingai nei tvirtina apeliantė, nėra jokios prieštaros tarp minėtų išvadų ir skundžiamo sprendimo 113 punkte pateiktos
         išvados, pagal kurią telekomunikacijų sektorių reglamentuojančių nacionalinės teisės aktų tikslai gali skirtis nuo Sąjungos
         konkurencijos politikos tikslų. Ši aplinkybė nereikšminga aiškinantis, ar dominuojančios įmonės elgesiui taikant EB 82 straipsnį
         galima atsižvelgti į telekomunikacijų sektorių reglamentuojančius teisės aktus. Konkrečiai kalbant, ši aplinkybė nereiškia,
         priešingai nei mano apeliantė, kad į minėtus teisės aktus visiškai nereikia atsižvelgti taikant EB 82 straipsnį.

      228    Apeliantė taip pat neteisingai tvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamą sprendimą šiuo klausimu motyvavo nepakankamai. Kaip
         matyti iš to, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 196 ir 197 punktuose aiškiai nurodė, kodėl kainų suderinimo
         principas leidžia Komisijai apskaičiuojant kainų spaudimą neatsižvelgti į pokalbių paslaugas. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo
         221 punkto, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 199 ir 200 punktuose nagrinėjo apeliantės argumentą, pagal kurį jos konkurentai
         siūlė sugrupuotas prieigos ir pokalbių paslaugas. Skundžiamo sprendimo 186–194 punktuose Bendrasis Teismas taip pat nurodė
         motyvus, dėl kurių Komisija savo tyrimą dėl aptariamos kainų politikos nesąžiningo pobūdžio galėjo grįsti tik specialia apeliantės
         padėtimi. Taip Bendrasis Teismas nepažeidė Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnyje, remiantis to paties statuto 53 straipsnio
         pirma pastraipa ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 81 straipsniu, taikomo ir Bendrajam Teismui, nustatytų reikalavimų,
         išvardytų šio sprendimo 135 ir 136 punktuose.

      229    Iš to išplaukia, kad šiais atskirais klausimais šis kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

      230    Trečia, dėl to, kiek šis kaltinimas susijęs su Bendrojo Teismo išvadomis dėl lygių galimybių, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią
         Teisingumo Teismo praktiką neiškraipyta konkurencija gali būti užtikrinta, tik jeigu atskiri rinkos subjektai turi lygias
         galimybes (visų pirma žr. 1991 m. gruodžio 13 d. Sprendimo GB-Inno-BM, C‑18/88, Rink. p. I‑5941, 25 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Connect Austria, C‑462/99, Rink. p. I‑5197, 83 punktą; 2005 m. spalio 20 d. Sprendimo ISIS Multimedia Net ir Firma O2, C‑327/03 ir C‑328/03, Rink. p. I‑8877, 39 punktą ir 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo MOTOE, C‑49/07, Rink. p. I‑4863, 51 punktą).

      231    Šioje byloje apeliantė neginčija, kad, kaip skundžiamo sprendimo 199, 236 ir 237 punktuose konstatavo Bendrasis Teismas, nesant
         alternatyvios infrastruktūros, naudojimasis apeliantės prieigos prie vietinės linijos fiksuotu ryšiu tarpinėmis paslaugomis
         jos konkurentams yra neišvengiamas, norint patikimai veikti abonentams teikiamų paslaugų mažmeninėje rinkoje ir joje veiksmingai
         konkuruoti su apeliante (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Arcor 103 punktą).

      232    Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 50 punkte, apeliantė neginčija, kad prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų
         didmeninė rinka ir abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė rinka yra atskiros rinkos, kurių neapima mažmeninės rinkos,
         susijusios su kitų telekomunikacijų paslaugų teikimu. Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 51 punkte, apeliantė neginčija,
         kad ji užima dominuojančią padėtį prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninėje rinkoje ir abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje.

      233    Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas, nepadarydamas teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 199 ir 237 punktuose nusprendė,
         jog norint užtikrinti lygias galimybes reikia, kad apeliantei ir tokiems pat produktyviems jos konkurentams būtų sudarytos
         vienodos sąlygos abonentams teikiamų prieigos mažmeninių paslaugų rinkoje ir kad lygios galimybės nesudaromos, jei apeliantei
         mokėtinos prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos gali atsispindėti abonentams teikiamų prieigos
         paslaugų mažmeninėse kainose tik jei pastarosios būtų nuostolingos.

      234    Kadangi abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninė rinka yra atskira rinka, o prieigos prie vietinės linijos tarpinės
         paslaugos yra būtinos tokiems pat produktyviems konkurentams, kad jie galėtų veiksmingai konkuruoti šioje rinkoje su įmone,
         kuri, kaip antai apeliantė, užima dominuojančią padėtį, iš esmės atsiradusią dėl iki telekomunikacijų sektoriaus liberalizavimo
         jos turėtos teisės aktuose įtvirtintos monopolijos, norint, kad veiktų neiškraipyta konkurencija, reikia, kad ši dominuojanti
         įmonė taikydama savo kainų politiką šioje mažmeninėje rinkoje negalėtų savo tokiems pat produktyviems konkurentams primesti
         nepalankių konkurencinių sąlygų, kliudančių arba ribojančių galimybes patekti į šią rinką ar plėtoti joje.

      235    Taip yra juolab tuo atveju, kai šie konkurentai, norėdami teikti kitas telekomunikacijų paslaugas abonentams apeliantės fiksuotu
         ryšiu, turi iš jos pirkti prieigos prie vietinio tinklo tarpines paslaugas, nes šios nepalankios konkurencinės sąlygos abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų rinkoje neišvengiamai turi įtakos, kaip skundžiamo sprendimo 199 punkte nurodė Bendrasis Teismas,
         kitoms telekomunikacijų paslaugų rinkoms.

      236    Priešingai nei tvirtina apeliantė, ši aplinkybė vis dėlto nereiškia, kad į pajamas iš kitų telekomunikacijų paslaugų turi
         būti atsižvelgta nagrinėjant, ar tokių pat, kaip apeliantė produktyvių konkurentų konkurencinės sąlygos abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje yra skirtingos. Šios kitos telekomunikacijų paslaugos priskirtinos kitoms rinkoms. Todėl
         Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 199 punkte pagrįstai galėjo jų neįtraukti į savo tyrimą dėl lygių galimybių užtikrinimo
         abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje.

      237    Apeliantė taip pat neteisingai nurodo motyvų šiuo klausimu trūkumą. Iš tikrųjų Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 199 ir
         237 punktuose pateiktas vertinimas yra motyvuotas, nes leidžia apeliantei pagal šio sprendimo 135 ir 136 punktuose nurodytą
         teismų praktiką suprasti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas manė, kad lygios galimybės turėjo būti užtikrintos abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje.

      238    Kaltinimas dėl nelogiškumo, nes iš skundžiamo sprendimo 238 punkto tariamai galima daryti išvadą, kad Bendrasis Teismas rėmėsi
         klaidinga ir prieštaringa prielaida, jog apeliantė nepatiria nuostolių abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkoje, todėl
         jų nereikia kompensuoti iš kitų rinkų, nors minėtas teismas kitoje vietoje konstatavo, kad apeliantės paslaugų mažmeninės
         kainos yra mažesnės už prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas, nustatytas atsižvelgiant į sąnaudas,
         taip pat turi būti atmestas.

      239    Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 48 ir 49 punktuose, pateikiant šį kaltinimą daroma faktinė prielaida
         nagrinėjant šį apeliacinį skundą negali būti laikoma patvirtinta, nes Bendrajame Teisme pateikiant ieškinio pagrindus nebuvo
         prašoma išnagrinėti, ar prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninės kainos atitinka apeliantės sąnaudas.

      240    Antra, reikia konstatuoti, jog skundžiamo sprendimo 199 ir 237 punktuose nurodęs, kad dėl apeliantės kainų politikos abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje susidaro nelygios galimybės jos tokių pat produktyvių konkurentų atžvilgiu,
         dėl to, kaip matyti iš šio sprendimo 166–168 ir 194 punktų, yra spaudžiamos minėtų konkurentų kainos, taikomos prieigos paslaugoms,
         Bendrasis Teismas pakankamai įrodė, kad atitinkamoje rinkoje nebuvo užtikrintos lygios galimybės ir todėl nebuvo užtikrinta
         neiškraipyta konkurencija šioje rinkoje. Bendrasis Teismas neprivalėjo nagrinėti, ar šios lygios galimybės buvo užtikrintos
         kitose atskirose rinkose, kaip antai pokalbių paslaugų, ir ar galima buvo konstatuoti EB 82 straipsnio pažeidimą šiose rinkose.
         Iš to matyti, kad Bendrojo Teismo išvados 238 skundžiamo sprendimo punkte yra perteklinės.

      241    Iš to išplaukia, kad, remiantis šio sprendimo 108 punkte nurodyta teismų praktika, šie apeliantės argumentai turi būti atmesti
         kaip nereikšmingi.

      242    Kadangi šie argumentai nukreipti prieš perteklinius motyvus, apeliantės priekaištai dėl skundžiamo sprendimo 201 ir 202 punktų
         taip pat turi būti atmesti. Iš tikrųjų, kaip nurodyta šio sprendimo 238 punkte, šie motyvai, pateikti su nuorodomis „be to“
         ir „bet kuriuo atveju“, taip pat susiję su pertekliniu klausimu dėl aptariamos kainų politikos poveikio konkurencijos sąlygoms
         kitose mažmeninėse rinkose (neskaitant abonentams teikiamų prieigos paslaugų rinkos) apimties.

      243    Iš to matyti, kad šis kaltinimas visais šiais klausimais turi būti atmestas kaip nereikšmingas arba nepagrįstas.

      244    Galiausiai, kalbant apie tai, kad antrojo apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje apeliantė priekaištauja Bendrajam Teismui
         atlikus pernelyg siaurą ginčijamo sprendimo kontrolę ir taikius metodą, kuris yra nesuderinamas su ekonomikos mokslu, kitų
         kompetentingų valdžios institucijų sprendimuose įtvirtinta praktika ir rinkos realybe, šis kaltinimas, remiantis šio sprendimo
         24 punkte nurodyta teismų praktika, yra nepriimtinas, nes juo nenurodoma jokia teisės klaida, kurią būtų padaręs Bendrasis
         Teismas.

      245    Todėl reikia atmesti antrojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą arba
         nepagrįstą.

      d)     Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su kainų spaudimo poveikiu
      i)     Šalių argumentai
      246    Pirmajame kaltinime apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas teisingai atmetė Komisijos teiginį, jog nereikia įrodinėti antikonkurencinio
         poveikio. Vis dėlto vertindamas poveikį Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 237 punkte rėmėsi kainų spaudimu, atsižvelgdamas
         tik į prieigos paslaugų kainas. Be to, skundžiamo sprendimo 238 punkte Bendrasis Teismas rėmėsi klaidinga prielaida, pagal
         kurią apeliantės konkurentai buvo nepalankesnėje nei ji padėtyje taikant kryžminį subsidijavimą tarp prieigos paslaugų ir
         abonentams teikiamų pokalbių paslaugų.

      247    Antruoju kaltinimu apeliantė tvirtina, kad Bendrojo Teismo išvados dėl aptariamo elgesio antikonkurencinio poveikio yra teisiniu
         požiūriu klaidingos. Skundžiamo sprendimo 239 punkte Bendrasis Teismas tik nurodė, kad apeliantės konkurentų prieigos prie
         plačiajuosčio ryšio linijos paslaugų rinkos ir prieigos prie siaurajuosčio ryšio linijos paslaugų rinkos dalys išlikos nedidelės
         ir nenagrinėjo priežastinio ryšio tarp šių rinkos dalių ir aptariamo kainų spaudimo. Tačiau telekomunikacijų srityje tinklo
         operatorių lėtas skverbimasis į rinką negali stebinti atsižvelgiant į būtinas investicijas į vietinės linijos tinklo infrastruktūrą.

      248    Be to, apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 240 punkte klaidingai aiškino ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamąją
         dalį, nes jame nurodomas ne konkurentų rinkos dalies analoginio ryšio linijų srityje sumažėjimas, bet analoginio ryšio linijų
         dalies bendrame konkurentų abonentams teikiamų prieigos paslaugų kontekste sumažėjimas.

      249    Komisija ginčija apeliantės tvirtinimą, kad Bendrasis Teismas atmetė jos vertinimą dėl būtinybės įrodyti antikonkurencinį
         poveikį kainų spaudimo atveju nebuvimo. Bet kuriuo atveju apeliantės kaltinimai yra nepagrįsti.

      ii)  Teisingumo Teismo vertinimas
      250    Norint išnagrinėti antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečią dalį pirmiausia reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo
         sprendimo 234–244 punktuose teisingai atmetė Komisijos argumentus, kad dominuojančios įmonės kainų politikos, kuri lemia tiek
         pat produktyvių konkurentų kainų spaudimą, egzistavimas reiškia piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme, ir todėl nereikia
         įrodinėti antikonkurencinio poveikio.

      251    Reikia priminti, kad remiantis šio sprendimo 174 punkte nurodyta teismų praktika drausdamas piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi
         rinkoje, jei tai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, EB 82 straipsnis apima veiksmus, kurie gali daryti įtaką
         rinkos struktūrai, kurioje kaip tik dėl tokią padėtį turinčios įmonės buvimo konkurencijos laipsnis jau yra susilpnėjęs, ir
         kurie, taikant kitas priemones nei tos, kurios reguliuoja normalios prekių ar paslaugų konkurencijos sąlygas atsižvelgiant
         į ūkio subjektų teikiamas paslaugas, trukdo išlaikyti rinkoje dar esamos konkurencijos laipsnį arba plėsti šią konkurenciją.

      252    Bendrasis Teismas, nepadarydamas teisės, klaidos skundžiamo sprendimo 235 punkte nusprendė, kad dominuojančios įmonės kainų
         politikos, dėl kurios spaudžiamos tokių pat produktyvių konkurentų kainos, antikonkurencinis poveikis, kurį turi įrodyti Komisija,
         susijęs su kliūtimis, kurios galėtų atsirasti dėl apeliantės taikomų tarifų, pasiūlos abonentams teikiamų prieigos paslaugų
         rinkoje plėtrai ir konkurencijos intensyvumui šioje rinkoje.

      253    Kaip matyti iš šio sprendimo 177 ir 178 punktų, skundžiamame sprendime nagrinėta dominuojančios įmonės, šiuo atveju apeliantės,
         kainų politika yra piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio prasme, nes turėdama tokių pat produktyvių konkurentų išstūmimo iš rinkos
         poveikį dėl jų kainos spaudimo ji apsunkina ar netgi visiškai neleidžia patekti šiems konkurentams į atitinkamą rinką ir sustiprina
         minėtos įmonės dominuojančią padėtį, dėl ko nukenčia vartotojų interesai.

      254    Kai dominuojanti įmonė iš tikrųjų įgyvendina kainų politiką, dėl kurios spaudžiamos tokių pat produktyvių konkurentų kainos
         ir kurios tikslas yra išstumti šiuos iš rinkos, aplinkybė, kad galiausiai planuotas tikslas nebuvo pasiektas, neturi reikšmės
         šios politikos kvalifikavimui kaip piktnaudžiavimo EB 82 straipsnio prasme. Vis dėlto, nesant jokio poveikio konkurentų konkurencinei
         situacijai, nagrinėjama kainų politika negali būti kvalifikuojama kaip išstūmimo iš rinkos politika, jei konkurentų skverbimasis
         į atitinkamą rinką dėl minėtos politikos netapo sudėtingesnis.

      255    Nagrinėjamu atveju, kadangi, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 231 punkte, apeliantės teikiamos prieigos prie vietinės linijos
         tarpinės paslaugos yra būtinos konkurentams, kad jie galėtų veiksmingai skverbtis į abonentams teikiamų paslaugų mažmenines
         rinkas, kaip matyti iš šio sprendimo 233–236 punktų, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 237 punkte teisingai nusprendė,
         kad kainų spaudimas, susidarantis dėl prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmeninių kainų ir abonentams teikiamų
         prieigos paslaugų mažmeninių kainų skirtumo, iš principo kliudo konkurencijos plėtrai abonentams teikiamų paslaugų mažmeninėse
         rinkose, nes bent toks pat, kaip apeliantė produktyvus konkurentas abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje
         galėtų veikti tik patirdamas nuostolių.

      256    Apeliantė neginčijo šios išvados. Dėl šio sprendimo 233–236 punktuose nurodytų priežasčių kaltinimas, susijęs su neatsižvelgimu
         į pajamas iš kitų abonentams teikiamų telekomunikacijų paslaugų, turi būti atmestas kaip nepagrįstas. Tiek, kiek šis kaltinimas
         susijęs su skundžiamo sprendimo 238 punktu dėl kryžminių subsidijų galimybės, jis turi būti atmestas kaip nereikšmingas dėl
         šio sprendimo 238–241 punktuose nurodytų priežasčių.

      257    Be to, skundžiamo sprendimo 239 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, o tai nesant priekaištų dėl iškraipymo, priklauso jo
         diskrecijai vertinti faktines aplinkybes, kad „po rinkos liberalizavimo 1996 m. rugpjūčio 1 d. įsigaliojus Telekomunikacijų
         įstatymui <...> konkurentų įgytos mažos abonentams teikiamų prieigos paslaugų (mažmeninės) rinkos dalys liudija apie (apeliantės)
         taikytų tarifų nulemtus konkurencijos plėtros suvaržymus šiose rinkose“. Šiuo klausimu, priešingai nei tvirtina apeliantė,
         iš žodžio „nulemtus“ aiškiai matyti, jog Bendrasis Teismas teisingai konstatavo priežastinį ryšį tarp apeliantės kainų politikos
         ir konkurentų įgytų mažų rinkos dalių. Taigi apeliantės kaltinimas šiuo atžvilgiu yra nepagrįstas.

      258    Be to, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 244 punkte nusprendė, o tai neginčijama šiuo apeliaciniu skundu, kad apeliantė
         nepateikė jokių įrodymų, galinčių paneigti ginčijamame sprendime padarytas išvadas, kad jos kainų politika iš tikrųjų kliudė
         konkurencijai abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmeninėje rinkoje.

      259    Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, jog Komisija įrodė, kad aptariama apeliantės
         kainų politika turėjo konkretų kaip apeliantė produktyvių konkurentų išstūmimo iš rinkos poveikį.

      260    Šios išvados nepaneigia apeliantės priekaištai dėl skundžiamo sprendimo 240 punkto. Iš tikrųjų, nors Bendrasis Teismas klaidingai
         suprato ginčijamą sprendimą, ši klaida neturi reikšmės nagrinėjamam apeliaciniam skundui, nes ji susijusi su pertekliniu motyvu
         grindžiant skundžiamo sprendimo 237 ir 239 punktus, o iš to, kas išdėstyta, matyti, jog minėtuose punktuose pateiktų motyvų
         pakanka įrodyti, kad Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, jog nagrinėjama kainų politika turėjo išstūmimo iš abonentams
         teikiamų prieigos paslaugų mažmeninės rinkos poveikį.

      261    Todėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta kaip iš dalies nereikšminga ir iš dalies nepagrįsta.

      e)     Išvada dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
      262    Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmestas visas antrasis apeliacinio skundo pagrindas.

      4.     Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaidomis nustatant baudas, nes nebuvo atsižvelgta į kainų reguliavimą
      a)     Skundžiamas sprendimas
      263    Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 306–321 punktuose atmetė apeliantės ieškinio pagrindus, susijusius su nepakankamu atsižvelgimu
         į kainų reguliavimą nustatant baudos dydį ir neatsižvelgimu į lengvinančias aplinkybes.

      264    Dėl pažeidimo sunkumo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 310–313 punktuose nusprendė:

      „310      Priešingai nei teigia (apeliantė), reikia konstatuoti, kad Komisija galėjo kvalifikuoti 1998 m. sausio 1 d. – 2001 m. gruodžio
         31 d. laikotarpiu padarytą pažeidimą kaip sunkų <...>. Iš esmės kritikuojami tarifai sustiprina kliūtis patekti į neseniai
         liberalizuotas rinkas ir sudaro grėsmę tinkamam bendrosios rinkos veikimui. Šiuo klausimu reikia priminti, kad (Baudų, skiriamų
         pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairėse (OL C 9, 1998,
         p. 3, toliau – gairės)) (1 punkto A dalies antroji pastraipa) dominuojančios įmonės veikla, kuria siekiama pašalinti (konkurentus)
         iš rinkos, laikoma sunkiu ar net labai sunkiu pažeidimu, kai ją atlieka beveik monopolinę padėtį užimanti įmonė.

      311      Kalbant apie Reguliavimo tarnybos įsikišimą nustatant apeliantės tarifus, primintina, kad nustatant sankcijos dydį atitinkamos
         įmonės veikla gali būti vertinama atsižvelgiant į lengvinančią aplinkybę, kuria laikomi nacionalinės teisės aktai <...>.

      312      Per posėdį Komisija paaiškino, kad atsižvelgus į tai, jog „(apeliantės) (abonentams teikiamų prieigos paslaugų) mažmenines
         kainas ir (prieigos prie vietinės linijos) tarpinių paslaugų (didmenines) kainas <...> reglamentuoja nacionaliniai sektoriniai
         teisės aktai“ ((ginčijamo) sprendimo 212 konstatuojamoji dalis), bauda buvo sumažinta 10 % būtent dėl Reguliavimo tarnybos
         įsikišimo nustatant (apeliantės) kainas ir dėl to, kad ši nacionalinė valdžios institucija (ginčijamame) sprendime nurodytu
         laikotarpiu kelis kartus nagrinėjo klausimą dėl (apeliantės) taikomų tarifų nulemto kainų spaudimo.

      313      Atsižvelgiant į Komisijos diskreciją nustatant baudos dydį <...>, reikia nuspręsti, kad Komisija tinkamai atsižvelgė į ankstesniame
         punkte nurodytą informaciją, sumažindama pagrindinės baudos sumą 10 %.“

      265    Skundžiamo sprendimo 315–320 punktuose Bendrasis Teismas atmetė apeliantės argumentus, pagal kuriuos kaip ir dominuojančiai
         įmonei 2001 m. liepos 25 d. Komisijos sprendime 2001/892/EB, susijusiame su EB sutarties 82 straipsnio taikymo procedūra (COMP/C‑1/36.915
         – Deutsche Post AG – Tarptautinio pašto perėmimas) (OL L 331, p. 40, toliau – Sprendimas Deutsche Post), Komisija jai turėjo skirti tik simbolinę baudą.

      266    Šiuo klausimu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 317–319 punktuose nusprendė:

      „317      <...> reikia konstatuoti, kad (apeliantės) situacija labai skiriasi nuo Sprendime Deutsche Post nurodytos įmonės situacijos.

      318      Iš Sprendimo Deutsche Post <...> išplaukia, kad Komisija nusprendė, jog tikslinga šiame sprendime nagrinėjamai įmonei skirti simbolinę baudą dėl trijų
         priežasčių: pirma, atitinkamos įmonės veiksmai atitiko Vokietijos teismų praktiką, antra, nebuvo konkrečios Bendrijos teismų
         praktikos dėl nurodytų tarptautinio pašto paslaugų ir, trečia, atitinkama įmonė įsipareigojo įdiegti gaunamo tarptautinio
         pašto tvarkymo procedūrą, skirtą išvengti praktinių sunkumų ir prireikus palengvinti ateityje galimų laisvos konkurencijos
         pažeidimų nustatymą.

      319      Šioje byloje pirmiausia reikia konstatuoti, kad (apeliantė) remiasi vieninteliu Vokietijos teismų sprendimu, t. y. 2002 m.
         sausio 16 d. Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimu, priimtu laikotarpiu, kurio atžvilgiu (ginčijamame) sprendime pažeidimas buvo kvalifikuotas kaip lengvas <...>.
         Bet kuriuo atveju šis sprendimas buvo panaikintas 2004 m. vasario 10 d. Bundesgerichtshof sprendimu. Antra, iš (ginčijamo) sprendimo <...> matyti, kad jį priimdama Komisija vadovavosi tokiais pačiais principais,
         kaip ir priimdama (1988 m. liepos 18 d. Komisijos) sprendimą (88/518/EEB, susijusį su EEB sutarties (82) straipsnio taikymo
         procedūra (IV/30.178 – Napier Brown – British Sugar) (OL L 284, 1988, p. 41)). Pranešime apie konkurencijos taisyklių taikymą prisijungimo susitarimams telekomunikacijų sektoriuje
         – Teisiniai pagrindai, atitinkamos rinkos ir principai (OL C 265, p. 2) (117–119 punktai) Komisija paskelbė, kad numato taikyti
         Sprendimo (88/5180 principus telekomunikacijų sektoriui. <...> Pagaliau trečia, šioje byloje (apeliantė) neprisiėmė jokio
         įsipareigojimo ateityje vengti daryti pažeidimus.“

      b)     Šalių argumentai
      267    Trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą galima suskirstyti į tris dalis, atitinkamai susijusias su pažeidimo sunkumu, netinkamu
         atsižvelgimu į kainų reguliavimą kaip į lengvinančią aplinkybę ir su simbolinės baudos skyrimu.

      i)     Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pažeidimo sunkumu
      –       Šalių argumentai
      268    Apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, nes nei Komisijos argumentai, nei
         skundžiamo sprendimo 306–310 punktuose pateikti motyvai nepagrindė tvirtinimo, kad nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2001 m. gruodžio
         31 d. ji padarė gairių prasme sunkų pažeidimą.

      269    Be to, apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas nepaisė aplinkybės, jog pagal gairių 1 punkto A dalį veiksmai, kuriais siekiama
         išstumti konkurentus iš rinkos, iš tikrųjų „gali“ būti sunkūs pažeidimai, tačiau taip yra ne visuomet. Todėl Bendrasis Teismas
         neišnagrinėjo argumentų, kuriais buvo ginčijamas pažeidimo kvalifikavimas kaip sunkaus, t. y. nedidelio apeliantės poveikio
         pažeidimui, kuris buvo pripažintas skundžiamo sprendimo 312 punkte, 10 % sumažinant pagrindinę baudą.

      270    Komisija prašo atmesti šiuos argumentus kaip nereikšmingus ir nepagrįstus.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      271    Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija turi didelę diskreciją pasirinkti baudų apskaičiavimo metodą.
         Šis gairėse įtvirtintas apskaičiavimo metodas numato įvairias lankstumo suteikiančias nuostatas, leidžiančias Komisijai įgyvendinti
         savo diskreciją nepažeidžiant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies nuostatų (žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Papierfabrik August Koehler ir kt. prieš Komisiją, C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P, Rink. p. I‑7191, 112 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      272    Vis dėlto Teisingumo Teismas turi patikrinti, ar Bendrasis Teismas teisingai įvertino Komisijos naudojimąsi minėta diskrecija
         (2006 m. birželio 29 d. Sprendimo SGL Carbon prieš Komisiją, C‑308/04 P, Rink. p. I‑5977, 48 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Dalmine prieš Komisiją, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 134 punktas).

      273    Kalbant apie pažeidimų sunkumo laipsnį pagal Sąjungos konkurencijos teisę, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad
         šis laipsnis nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinėmis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų
         atgrasančiu poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra
         (visų pirma žr. 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 241 punktą; minėto Sprendimo Dalmine prieš Komisiją 129 punktą ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Prym ir Prym Consumer prieš Komisiją, C‑534/07 P, Rink. p. I‑7415, 54 punktą).

      274    Veiksniams, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumo laipsnį, priklauso kiekvienos įmonės elgesys, vaidmuo,
         kurį kiekviena iš jų vaidino derinant veiksmus, pelnas, kurį šios įmonės gavo iš šių veiksmų, įmonių dydis ir atitinkamų prekių
         vertė, taip pat pavojus, kurį tokie pažeidimai kelia Sąjungos tikslams (pagal analogiją žr. 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo
         Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 129 punktą ir minėto Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 242 punktą).

      275    Taigi šioje byloje Bendrasis Teismas, nepadarydamas teisės klaidos, skundžiamo sprendimo 310 punkte nusprendė, jos Komisija
         galėjo kvalifikuoti 1998 m. sausio 1 d.–2001 m. gruodžio 31 d. laikotarpiu apeliantės padarytą pažeidimą kaip sunkų, nes nagrinėjama
         kainų politika sustiprina kliūtis patekti į neseniai liberalizuotas rinkas ir sudaro grėsmę tinkamam bendrosios rinkos veikimui.
         Kaip matyti iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, dominuojančios įmonės veikla, kuria siekiama pašalinti konkurentus
         iš rinkos, kaip yra nagrinėjamu atveju, sudaro labai sunkų EB 82 straipsnio pažeidimą (šiuo klausimu žr. 1974 m. kovo 6 d.
         Sprendimo Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents prieš Komisiją, 6/73 ir 7/73, Rink. p. 223, 51 punktą ir minėto Sprendimo AKZO prieš Komisiją 162 punktą).

      276    Remiantis gairių 1 punkto A dalies antra pastraipa, tokia veikla, kuria siekiama pašalinti konkurentus iš rinkos, pagrįstai
         gali būti kvalifikuojama kaip sunkus ar net labai sunkus pažeidimas, kai ją atlieka beveik monopolinę padėtį užimanti įmonė.

      277    Apeliantės nurodytas jos nedidelis poveikis pažeidimui, nes jos kainas reguliuoja Reguliavimo tarnyba, negali paneigti šių
         išvadų, kadangi atitinkamos įmonės vaidmuo darant pažeidimą iš principo nėra privalomas kriterijus, o tik vienas iš tų, į
         kuriuos reikia atsižvelgti vertinant pažeidimo sunkumą ir nustatant baudos dydį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Dalmine prieš Komisiją 132 punktą).

      278    Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, kaip skundžiamo sprendimo 311 punkte nurodė Bendrasis Teismas, nustatant
         sankcijos dydį atitinkamos įmonės veikla gali būti vertinama atsižvelgiant į lengvinančią aplinkybę, kuria laikomi nacionalinės
         teisės aktai (šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 620 punktą ir minėto Sprendimo CIF 57 punktą).

      279    Todėl Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 311–313 punktuose teisingai nusprendė, kad, atsižvelgiant į Komisijos diskreciją
         nustatant baudos dydį, ji, sumažindama pagrindinės baudos dydį 10 %, tinkamai atsižvelgė į ribotą apeliantės vaidmenį dėl
         Reguliavimo tarnybos įsikišimo nustatant jos tarifus.

      280    Be to, kaip matyti iš išdėstytų argumentų, skundžiamo sprendimo 310–313 punktuose pateikdamas tokias išvadas Bendrasis Teismas
         teisiškai motyvavo šį sprendimą, nes, remiantis šio sprendimo 135 ir 136 punktuose nurodyta teismų praktika, iš jo aiškiai
         matyti motyvai, dėl kurių pažeidimas buvo sunkus ir jo nebuvo galima kitaip kvalifikuoti dėl apeliantės riboto vaidmens.

      281    Todėl reikia atmesti trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmą dalį kaip nepagrįstą.

      ii)  Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, susijusios su netinkamu atsižvelgimu į kainų reguliavimą kaip lengvinančią
         aplinkybę

      –       Šalių argumentai
      282    Apeliantė nurodo, kad ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje Komisija atsižvelgė tik į sektoriaus reguliavimą nacionaliniu
         lygiu, tačiau neatsižvelgė į reguliavimo turinį, t. y. Reguliavimo tarnybos vykdomą konkurenciją ribojančio kainų spaudimo
         nagrinėjimą ir paneigimą.

      283    Apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą neturėdamas priekaištų Komisijai dėl neatsižvelgimo į kitas dvi
         lengvinančias aplinkybes gairių 3 punkto prasme. Dėl antikonkurencinio kainų spaudimo nagrinėjimo ir paneigimo įvairiuose
         sprendimuose ji buvo įsitikinusi savo elgesio teisėtumu. Be to, pažeidimas buvo padarytas nebent dėl neatsargumo.

      284    Komisija mano, kad šie apeliantės kaltinimai turi būti atmesti kaip nepagrįsti.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      285    Pirmiausia dėl kaltinimo, susijusio su neatsižvelgimu į aplinkybę, kad Reguliavimo tarnyba nepripažino, jog buvo kainų spaudimas,
         reikia konstatuoti, kad šis kaltinimas pagrįstas neteisingu skundžiamo sprendimo supratimu.

      286    Skundžiamo sprendimo 312 punkte Bendrasis Teismas aiškiai nurodė, o tai, nesant priekaištų dėl iškraipymo, priklauso jo diskrecijai
         vertinti faktines aplinkybes, kad atsižvelgus į tai, jog apeliantės abonentams teikiamų prieigos paslaugų mažmenines kainas
         ir prieigos prie vietinės linijos tarpinių paslaugų didmenines kainas reglamentuoja nacionaliniai sektoriniai teisės aktai,
         bauda buvo sumažinta 10 % būtent dėl Reguliavimo tarnybos įsikišimo nustatant apeliantės kainas ir dėl to, kad ši nacionalinė
         valdžios institucija nagrinėjamu laikotarpiu kelis kartus nagrinėjo klausimą dėl apeliantės taikomų tarifų nulemto kainų spaudimo.

      287    Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti šį apeliantės kaltinimą kaip nepagrįstą.

      288    Antra, dėl kaltinimo, susijusio su pažeidimo padarymu dėl neatsargumo, reikia priminti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo
         295–298 punktuose pateikė motyvus, dėl kurių apeliantės kaltinimas, susijęs su jos neatsargumo ar tyčios nebuvimu, yra atmestinas.
         Kaip matyti iš šio sprendimo 124–137 punktų, išnagrinėjus apeliantės kaltinimus, pateiktus grindžiant pirmojo šio apeliacinio
         skundo pagrindo trečią dalį, negalima daryti išvados, kad buvo padaryta teisės klaida ar šie motyvai būtų nepagrįsti.

      289    Šiuo kaltinimu apeliantė tik nurodo, kad pažeidimas buvo padarytas nebent dėl neatsargumo. Taip ji, nepateikdama jokių prieštaravimų
         dėl faktų iškraipymo, prašo Teisingumo Teismo įvertinti faktines aplinkybes. Todėl, remiantis šio sprendimo 53 punkte nurodyta
         teismų praktika, šis argumentas yra nepriimtinas nagrinėjant šį apeliacinį skundą.

      290    Taigi reikia atmesti trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

      iii)  Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, susijusios su simbolinės baudos skyrimu
      –       Šalių argumentai
      291    Apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 319 punkte neskirdamas jai simbolinės baudos kaip Sprendime
         Deutsche Post, nors Komisijos minėtame sprendime tam nustatytos trys sąlygos buvo įvykdytos ir nagrinėjamu atveju, pažeidė vienodo požiūrio
         principą.

      292    Šiuo klausimu apeliantė nurodo, pirma, kad jos elgesys neprieštaravo Vokietijos teismų praktikai, nes Reguliavimo tarnyba
         keletą kartų nagrinėjamu laikotarpiu nusprendė, kad aptariamas kainų spaudimas nebuvo antikonkurencinis. Aplinkybė, kad 2002 m.
         sausio 16 d. Oberlandesgericht Düsseldorf sprendimas buvo panaikintas 2004 m. Bundesgerichtshof sprendimu, yra nereikšminga, nes šis panaikinimas susijęs su išimties, kuri netaikytina šioje byloje, galimybe, o kad apeliantė
         galėjo būti pripažinta atsakinga pagal EB 82 straipsnį, paaiškėjo tik priėmus šį sprendimą. Antra, nagrinėjamu laikotarpiu
         nebuvo jokios taikytinos Sąjungos teismų praktikos. Skundžiamo sprendimo 319 punkte nurodytas 1998 m. rugpjūčio 22 d. pranešimas
         negali būti laikomas „teismų praktika“, be to, jame neatsakoma į esminį šioje byloje klausimą, t. y. ar galima konstatuoti
         kainų spaudimą, kai kainos yra reguliuojamos. Taip pat Bendrasis Teismas pats sau prieštarauja skundžiamo sprendimo 188 punkte
         konstatuodamas, kad iki šiol Sąjungos teismai dar nebuvo pareiškę aiškios nuomonės apie nustatant kainų spaudimą taikytiną
         metodą. Trečia, įsipareigojimas nutraukti pažeidimą negali būti laikomas privaloma sąlyga norint skirti simbolinę baudą, kai,
         kaip ir nagrinėjamu atveju, tariamo pažeidimo nustatymas nesukelia jokių sunkumų, nes ginčijamas tik elgesio vertinimas.

      293    Komisija tvirtina, kad apeliantės tvirtinimai yra nereikšmingi arba nepagrįsti.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      294    Reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką tai, kad Komisija anksčiau už tam tikrus pažeidimus skirdavo tam tikro
         dydžio baudas, nekliudo jai, laikantis Reglamente Nr. 17 nustatytų ribų, padidinti baudų lygio, jei to reikia užtikrinti Sąjungos
         konkurencijos politikos įgyvendinimą. Veiksmingas Sąjungos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų
         bet kuriuo metu pritaikyti baudų lygį prie šios politikos poreikių (minėto Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją 109 punktas).

      295    Bet kuriuo atveju šioje byloje Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 317–320 punktuose detaliai išdėstė motyvus, dėl kurių
         apeliantės situacija turėjo būti vertinama kaip iš esmės besiskirianti nuo įmonės, kurios atžvilgiu buvo priimtas Sprendimas
         Deutsche Post, situacijos.

      296    Taigi reikia konstatuoti, kad šiais argumentais apeliantė iš esmės tik ginčija Bendrojo Teismo vertinimą šiuo klausimu, nurodydama,
         kad jos situacija yra tokia pati kaip ir įmonės, kurios atžvilgiu buvo priimtas Sprendimas Deutsche Post, nes trys sąlygos, dėl kurių Komisija minėtame sprendime skyrė simbolinę baudą, yra įvykdytos ir šioje byloje, tačiau ji
         nepateikia jokių prieštaravimų dėl faktinių aplinkybių iškraipymo ir nenurodo priežasčių, dėl kurių šis vertinimas būtų klaidingas.

      297    Iš to išplaukia, kad apeliantė iš tikrųjų šiais argumentais tik pakartoja Bendrajame Teisme jau nurodytus argumentus, siekdama,
         kad būtų peržiūrėtas šiam teismui pateiktas ieškinys, tačiau tai, remiantis šio sprendimo 24 punkte nurodyta teismų praktika,
         nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai nagrinėjant apeliacinį skundą.

      298    Be to, apeliantės kaltinimas dėl motyvų ir skundžiamo sprendimo 188 punkto neatitikimo turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
         Bendrojo Teismo šiuo klausimu nustatyta aplinkybė, kad Sąjungos teismai dar nėra pareiškę aiškios nuomonės apie nustatant
         kainų spaudimą taikytiną metodą, visiškai neprieštarauja skundžiamo sprendimo 319 punkte pateiktai išvadai, kad Komisija jau
         yra taikiusi ginčijamame sprendime nurodytus principus ir pranešusi apie jų taikymą telekomunikacijų sektoriuje.

      299    Todėl reikia atmesti trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečią dalį kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

      c)     Išvada dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
      300    Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmestas visas trečiasis apeliacinio skundo pagrindas.

      301    Taigi reikia atmesti šį apeliacinį skundą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      302    Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmą pastraipą, kai apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų
         klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse
         bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis
         to prašė. Kadangi Komisija, Vodafone ir Versatel prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės, o pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Deutsche Telekom AG bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.