title: 2011 m. kovo 3 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # AG2R Prévoyance prieš Beaudout Père et Fils SARL. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Périgueux - Prancūzija. # Konkurencija - SESV 101, 102 ir 106 straipsniai - Papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema - Kolektyvinė sutartis - Privalomas prisijungimas prie nustatytos draudimo įstaigos - Akivaizdus galimybės atsisakyti prisijungti nebuvimas - Įmonės sąvoka. # Byla C-437/09.

text:
      Byla C‑437/09
      AG2R Prévoyance
      prieš
      Beaudout Père et Fils SARL
      (Tribunal de grande instance de Périgueux prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Konkurencija – SESV 101, 102 ir 106 straipsniai – Papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema – Kolektyvinė sutartis – Privalomas prisijungimas prie nustatytos draudimo įstaigos sistemos – Akivaizdus galimybės atsisakyti prisijungti nebuvimas – Įmonės sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      1.        Konkurencija – Sąjungos teisės normos – Materialinė taikymo sritis – Kolektyvinės sutartys, kuriomis siekiama socialinės politikos
            tikslų – Papildomas susitarimas prie kolektyvinės sutarties, kuriuo nustatoma papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo
            sistema – Viešosios valdžios institucijų sprendimas, kuriuo nustatomas privalomas prisijungimas prie minėtos sistemos – Netaikymas
      (ESS 4 straipsnio 3 dalis, SESV 101 straipsnio 1 dalis)
      2.        Konkurencija – Sąjungos teisės normos – Įmonė – Sąvoka – Įstaiga, atsakinga už papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo
            sistemos valdymą – Įtraukimas – Sąlygos
      (SESV 101 ir 102 straipsniai)
      3.        Konkurencija – Viešosios įmonės ir įmonės, kurioms valstybės narės suteikia specialias arba išimtines teises – Įmonės, atsakingos
            už bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimo valdymą – Įstaiga, atsakinga už papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo
            sistemos valdymą – Nagrinėjamos veiklos sektoriaus įmonių pareiga prisijungti neturint galimybės atsisakyti prisijungti –
            Priimtinumas
      (SESV 102 ir 106 straipsniai)
      1.        SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai dėl savo pobūdžio ir tikslo nepriskirtinas susitarimas, sudarytas papildomo susitarimo
         prie kolektyvinės sutarties forma po kolektyvinių derybų tarp atitinkamos veiklos sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių
         organizacijų, kuriuo šiame sektoriuje patvirtinama papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema, kuria prisidedama
         prie darbuotojų darbo sąlygų gerinimo ne tik garantuojant ligos, nelaimingo atsitikimo darbe, profesinės ligos ar motinystės
         išlaidoms padengti reikalingas priemones, bet ir sumažinant išlaidas, kurias, jei nebūtų kolektyvinės sutarties, turėtų padengti
         patys darbuotojai. Šis argumentas nepaneigiamas aplinkybe, kad prisijungimas prie tokio susitarimo yra privalomas visoms valstybės
         narės tam tikros veiklos sektoriaus įmonėms, nenumatant galimybės atsisakyti prisijungti.

      Kadangi toks susitarimas nepatenka į SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, viešosios valdžios institucijos gali nustatyti
         jo privalomumą asmenims, kurie formaliai nėra su juo susiję.

      Remiantis tuo darytina išvada, kad SESV 101 straipsniu, taikomu kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi, nedraudžiama viešosios
         valdžios institucijoms priimti sprendimą, kuriuo tam tikro veiklos sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų
         prašymu nustatomas sutarties, sudarytos po kolektyvinių derybų, kurioje numatomas privalomas visų tam tikro sektoriaus įmonių
         prisijungimas prie papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos, privalomumas nesant galimybės atsisakyti
         prisijungti.

      (žr. 31–33, 36, 38–39 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Įmonės sąvoka Sąjungos konkurencijos teisėje apima bet kokį ūkinę veiklą vykdantį vienetą, nepaisant jo teisinio statuso ir
         finansavimo būdo. Ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje siūlomos prekės ar paslaugos.

      Papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema siekiama socialinio tikslo, nes ja visiems ekonomikos sektoriaus
         darbuotojams numatoma privaloma papildoma socialinė apsauga. Tačiau vien socialinio draudimo sistemos tikslo nepakanka, kad
         atitinkama veikla būtų kvalifikuojama kaip ekonominė. Taip pat reikia, pirma, kad ši sistema galėtų būti laikoma įgyvendinančia
         solidarumo principą, ir, antra, kad ji būtų kontroliuojama ją nustačiusios valstybės.

      Atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis įstaiga paskirta užtikrinti papildomą sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimą, ir į
         jos diskreciją derėtis dėl įsipareigojimų apimties, tokia įstaiga, nors ir nesiekianti pelno ir veikianti pagal solidarumo
         principą, gali būti kvalifikuojama kaip ekonominę veiklą vykdanti įmonė, kurią, remiantis finansiniais ir ekonominiais kriterijais,
         pasirinko socialiniai partneriai iš kitų įmonių, su kuriomis ji konkuruoja teikiamų draudimo paslaugų rinkoje.

      (žr. 41–42, 44–46, 64–65 punktus)
      3.        Tiek, kiek papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos valdymo veikla turi būti kvalifikuojama kaip ekonominė
         veikla, SESV 102 ir 106 straipsniais nedraudžiama viešosios valdžios institucijoms suteikti draudimo įstaigai išimtinę teisę
         valdyti šią sistemą, nenumatant atitinkamos veiklos sektoriaus įmonėms jokios galimybės neprisijungti prie jos.

      Panaikinus tokią pareigą prisijungti be galimybės atsisakyti prisijungti atitinkama įstaiga negalėtų teikti jai patikėtų bendros
         ekonominės svarbos paslaugų ekonomiškai priimtinomis sąlygomis.

      (žr. 80–81 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. kovo 3 d.(*)

      „Konkurencija – SESV 101, 102 ir 106 straipsniai – Papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema – Kolektyvinė sutartis – Privalomas prisijungimas prie nustatytos draudimo įstaigos sistemos – Akivaizdus galimybės atsisakyti prisijungti nebuvimas – Įmonės sąvoka“
      Byloje C‑437/09
      dėl Tribunal de grande instance de Périgueux (Prancūzija) 2009 m. spalio 27 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. lapkričio 9 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      AG2R Prévoyance
      prieš
      Beaudout Père et Fils SARL,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (pranešėjas) ir M. Safjan,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        AG2R Prévoyance, atstovaujamos advokatų J. Barthélémy ir O. Barraut,

      –        Beaudout Père et Fils SARL, atstovaujamos advokatės F. Uroz,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos J. Gstalter,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux ir C. Pochet,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller ir N. Graf Vitzthum,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos F. Castillo de la Torre ir P. J. O. Van Nuffel,
      susipažinęs su 2010 m. lapkričio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 81 ir 82 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp AG2R Prévoyance (toliau − AG2R), savitarpio draudimo institucijos, kurios veiklą reglamentuoja Prancūzijos socialinės apsaugos kodeksas,
         ir Beaudout Père et Fils SARL (toliau − Beaudout) dėl pastarosios atsisakymo prisijungti prie AG2R valdomos privalomojo papildomo sveikatos išlaidų kompensavimo sistemos,
         taikomos Prancūzijos duonos gaminių amatininkų sektoriui.

       Nacionalinės teisės aktai
      3        Prancūzijoje dalis dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo patirtų išlaidų kompensuojama pagal pagrindinę socialinės apsaugos sistemą.
         Išlaidų dalis, kurią privalo padengti apdraustasis, gali būti iš dalies kompensuota pagal papildomo sveikatos draudimo sistemą.

      4        Atitinkamo profesinės veiklos sektoriaus darbuotojų prisijungimas prie tokios papildomo draudimo sistemos gali būti numatytas
         darbdavių ir darbuotojų atstovų pasirašytame susitarime ar kolektyvinėje sutartyje.

      5        Pagal Socialinės apsaugos kodekso L 911‑1 straipsnį:

      „Kolektyvinės garantijos, kuriomis naudojasi darbuotojai, buvę darbuotojai ir jų teisių perėmėjai, greta tų, kurias numato
         socialinės apsaugos sistema, išskyrus tuos atvejus, kai jos numatytos įstatymuose ar kituose teisės aktuose, nustatomos kolektyvinėse
         sutartyse ar susitarimuose arba suinteresuotų asmenų daugumai patvirtinus įmonės vadovo pasiūlytą susitarimo projektą, arba
         vienašaliu įmonės vadovo sprendimu, pateiktu rašytine forma kiekvienam suinteresuotam asmeniui.“

      6        Socialinės apsaugos kodekso L 912‑1 straipsnyje reglamentuojamas privalomas prisijungimas prie papildomo sveikatos draudimo
         sistemos. Šiame straipsnyje numatyta:

      „Jei pagal L 911‑1 straipsnyje minimus profesinius ar tarpprofesinius susitarimus numatytas rizikos – draudimą nuo kurios
         pagal šiuos susitarimus užtikrina viena ar kelios įstaigos, minimos 1989 m. gruodžio 31 d. Įstatymo Nr. 89‑1009 1 straipsnyje,
         sustiprinant nuo tam tikros rizikos apdraustiems asmenims suteikiamas garantijas, arba viena ar kelios įstaigos, minimos Draudimo
         kodekso L 370‑1 straipsnyje, prie kurių privalo prisijungti įmonės, patenkančios į šių susitarimų taikymo sritį – pasidalijimas,
         juose turi būti nuostata, kurioje nurodoma, kokiomis sąlygomis ir kas kiek laiko gali būti peržiūrėti rizikos pasidalijimo
         organizavimo būdai. Peržiūrėjimo periodiškumas neturi viršyti penkerių metų.

      Jei pirmoje pastraipoje minimi susitarimai taikomi įmonėms, kurios, siekdamos tokio pat lygio apsaugos nuo tokios pat rizikos
         užtikrinimo, iki šių susitarimų įsigaliojimo dienos prisijungė prie kitos nei susitarime numatytoji įstaigos ar sudarė su
         ja sutartį, taikomos Darbo kodekso L 132‑23 straipsnio nuostatos.“

      7        Pagal 1989 m. gruodžio 31 d. Įstatymo Nr. 89‑1009, iš dalies pakeisto 1994 m. rugpjūčio 8 d. Įstatymu Nr. 94‑678 (JORF, Nr. 184,
         1994 m. rugpjūčio 10 d.), 1 straipsnį draudiminę veiklą gali vykdyti tik draudimo bendrovės, draudimo institucijos, kurių
         veiklą reglamentuoja Socialinės apsaugos kodeksas arba Žemės ūkio kodeksas, ir savitarpio draudimo bendrovės.

      8        Šiuo aspektu Socialinės apsaugos kodekso L 931‑1 straipsnyje patikslinama, kad savitarpio draudimo institucijos yra pelno
         nesiekiantys privatūs juridiniai asmenys, kuriuos lygiais pagrindais valdo prisijungusieji nariai ir dalyvaujantys nariai,
         nurodyti šio kodekso L 931‑3 straipsnyje. Jų tikslas, be kita ko, – draudimas nuo fizinių sužalojimų, susijusių su nelaimingais
         atsitikimas ir ligomis, rizikos.

      9        Pagal Socialinės apsaugos kodekso L 932‑9 straipsnio penktą pastraipą draudimo institucija, kuriai buvo patikėta valdyti savitarpio
         draudimo sistemą, negali nei sustabdyti garantijų teikimo, nei panaikinti įmonės narystės, jeigu ji nemoka šiai institucijai
         įmokų.

      10      Pagal Darbo kodekso L 132‑23 straipsnį, jei sektoriaus arba profesiniai ar tarpprofesiniai susitarimai taikomi įmonėje po
         derybomis pasiektų galiojančių sutarčių ar susitarimų sudarymo, šių sutarčių ar susitarimų nuostatos turi būti atitinkamai
         pakoreguotos.

      11      Darbo kodekso L 133‑8 straipsnyje numatyta:

      „Vienos iš L. 133‑1 straipsnyje nurodytų organizacijų prašymu ar darbo ministro iniciatyva sektoriaus sutarčių arba profesinių
         ar tarpprofesinių susitarimų nuostatos, atitinkančios specialias prieš tai einančiame skyriuje nustatytas sąlygas, darbo ministro
         nutarimu, gavus L. 136‑1 straipsnyje nurodytos Nacionalinės kolektyvinių derybų komisijos pagrįstą nuomonę, gali būti pripažintos
         privalomos visiems darbuotojams ir darbdaviams, kuriems taikoma minėta sutartis ar susitarimas.

      Darbo ministras, gavęs prieš tai einančioje pastraipoje nurodytą prašymą, privalomai ir nedelsdamas pradeda išplėtimo procedūrą.
      Sutarčių ar susitarimų poveikio ir sankcijų išplėtimas taikomas minėtoje sutartyje ar susitarime nustatytą laiko tarpą ir
         pagal juose nurodytas sąlygas.

      Tačiau darbo ministras, gavęs Nacionalinės kolektyvinių derybų komisijos pagrįstą nuomonę, gali netaikyti išplėtimui sąlygų,
         kurios pažeidžia galiojančius įstatymus ir kitus teisės aktus, ir sąlygų, kurios, galinčios būti pašalintos iš sutarties ar
         susitarimo nepakeičiant jų struktūros, neatitinka sektoriaus ar sektorių situacijos nagrinėjamoje taikymo srityje. Tokiomis
         pačiomis sąlygomis jis, taikydamas galiojančius įstatymus ir teisės aktus, gali išplėsti sąlygas, kurios yra nepakankamos
         minėtų teisės aktų atžvilgiu.“

      12      2006 m. balandžio 24 d. duonos gaminių įmonių savininkų profesinės sąjungos ir įvairios sektoriaus darbuotojų profesinės sąjungos
         papildomu susitarimu dėl 1978 m. kovo 19 d. kolektyvinės sutarties, kuriuo nustatoma „papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
         kompensavimo“ duonos gaminių amatininkų įmonių sektoriuje sistema (toliau – Papildomas susitarimas Nr. 83), patvirtino tokį
         susitarimą:

      „1 straipsnis − Taikymo sritis
      Šis papildomas susitarimas taikomas įmonėms, patenkančioms į Duonos gaminių amatininkų įmonių bei duonos ir konditerijos gaminių
         amatininkų įmonių kolektyvinės sutarties taikymo sritį.

      2 straipsnis − Priėmimas − Prisijungimas
      Nuo šio papildomo susitarimo įsigaliojimo datos įmonės privalo prijungti savo darbuotojus prie draudimo įstaigos pasirašydamos
         specialią prisijungimo pareiškimą.

      <…>
      3 straipsnis − Naudos gavėjai
      Šiuo papildomu susitarimu nustatoma privaloma „papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo“ sistema visų darbuotojų,
         dirbančių šio papildomo susitarimo 1 straipsnyje nurodytose įmonėse ir bent mėnesį išdirbusių toje pačioje įmonėje, naudai.

      Kai darbuotojas įgyja reikiamą stažą, jis gali naudotis sistema atgaline data skaičiuojant nuo jo įsidarbinimo įmonėje dienos.
      <…>
      4 straipsnis − Garantijos
      Garantijos pagal šią sistemą nustatomos remiantis sveikatos draudimo įstatymais ir teisės aktais, galiojančiais jų nustatymo
         momentu. Prireikus, jei pakeičiami šie teisės aktai, jos peržiūrimos nedelsiant.

      Papildoma sistema taikoma visoms su draudimo laikotarpiu susijusioms paslaugoms ir išlaidoms, kurios kompensuojamos ir individualiai
         atlyginamos pagal pagrindinę socialinės apsaugos sistemą, atsižvelgiant į „ligos“, „nelaimingo atsitikimo ir (arba) profesinės
         ligos“ ir „motinystės“ srities teisės aktus, bei į pastarąją sistemą neįtrauktoms paslaugoms ir išlaidoms, aiškiai išvardytoms
         papildomo susitarimo priede pateikiamoje lentelėje.

      <…>
      5 straipsnis − Įmokos ir paskirstymas
      „Papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo“ sistemos įmokos apskaičiuojamos procentais nuo socialinio draudimo įmokų
         per mėnesį maksimalios ribos.

      2007 m. procentas nuo socialinio draudimo įmokų per mėnesį maksimalios ribos kiekvienam darbuotojui atitinka 40 (eurų) įmoką
         pagal bendrąją sistemą, o pagal Elzaso-Mozelio sistemą − 32 (eurus).

      Toks pats procentas išliks ir 2008 m.
      Po antrųjų sistemos taikymo metų pasirašiusios šalys peržiūrės įmokas atsižvelgdamos į sistemos rezultatus ir į sveikatos
         priežiūros išlaidų pasikeitimus bei mokesčių, socialinius ir sveikatos draudimo įstatymus bei kitus teisės aktus.

      <...>
      Įmoka paskirstoma taip: 50 % moka darbdavys ir 50 % − darbuotojas.
      <...>
      Paritetinis komitetas renkasi ne mažiau kaip vieną kartą per metus išnagrinėti sistemos rezultatus ir bet kokią kitą statistiką
         ar aplinkybes, susijusias su šia sistema, kurių jai reikia,.

      <...>
      13 straipsnis − Draudimo įstaigos patvirtinimas
      AG2R Prévoyance <…> patvirtinama kaip šią sistemą įgyvendinanti draudimo įstaiga <...>.

      Su sistema susijusios rizikos pasidalijimo organizavimo būdus per penkerius metus nuo šio papildomo susitarimo įsigaliojimo
         <...> turi peržiūrėti nacionalinė paritetinė sektoriaus komisija.

      <…>
      14 straipsnis − Perėjimo sąlyga
      Visų įmonių, kurioms taikoma nacionalinė duonos ir konditerijos gaminių amatininkų įmonių kolektyvinė sutartis, prisijungimas
         prie „papildomų sveikatos išlaidų kompensavimo“ sistemos ir šių įmonių darbuotojų apdraudimas nurodytoje draudimo įstaigoje
         yra privalomas nuo šio priedo 16 straipsnyje nurodytos datos.

      Šiuo tikslu atitinkamos įmonės gaus sutartis dėl priėmimo ir prisijungimo deklaracijas.
      Šiuos nuostatos taikomos ir įmonėms, sudariusioms sutartį dėl papildomo [sveikatos priežiūros] išlaidų [kompensavimo] su kitomis
         draudimo įstaigomis, suteikiančią tokias pat kaip nurodytosios šiame papildomame susitarime ar didesnes garantijas.

      <…>“
      13      Pagal Papildomo susitarimo Nr. 83 16 straipsnį šis susitarimas įsigaliojo 2007 m. sausio 1 dieną.

      14      2006 m. rugsėjo 6 d. Priedo Nr. 1 prie Papildomo susitarimo Nr. 83 1 straipsnyje, be kita ko, numatyta, kad draudimo įstaiga
         dvylika mėnesių nuo asmens mirties datos dengia asmenų, kurių atžvilgiu galioja mirusio asmens draudimo polisas, sveikatos
         priežiūros išlaidas ir nereikalauja mokėti įmokų.

      15      2009 m. liepos 21 d. Priedo Nr. 5 prie Papildomo susitarimo Nr. 83 2 straipsniu į jį buvo įterptas 4a straipsnis „Teisių pagal
         papildomą sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemą perkėlimas“. Šis 4a straipsnis suformuluotas taip:

      „Nutraukus darbo sutartį ar jai pasibaigus, jei tai nesusiję su sunkiu pažeidimu ir dėl to atsiranda teisė į bedarbio pašalpą
         pagal privalomą draudimo sistemą, darbuotojas išsaugo Papildomame susitarime Nr. 83 numatytas papildomo sveikatos priežiūros
         išlaidų kompensavimo sistemos garantijas <...>.

      <…>
      Teisė į garantijų išsaugojimą atsiranda kitą dieną po darbo sutarties pasibaigimo, jei įmonė apie tai tinkamai praneša paskirtai
         draudimo įstaigai.

      Garantijos galioja maksimalų laikotarpį, kuris lygus paskutinės darbuotojo darbo sutarties įmonėje trukmei, išreikštai mėnesiais,
         bet ne daugiau kaip 9 mėnesius.

      <…>
      Teisių perkėlimo atveju garantijos finansuojamos įmonių ir dirbančių darbuotojų įmokomis <...>.“
      16      Pagal 2006 m. spalio 16 d. Įsakymo dėl papildomo susitarimo prie Duonos ir konditerijos gaminių sektoriaus amatininkų įmonių
         nacionalinės kolektyvinės sutarties taikymo srities išplėtimo 1 straipsnį:

      „Papildomo susitarimo Nr. 83 nuostatos privalomos visiems darbdaviams ir darbuotojams, priskiriamiems 1976 m. kovo 19 d. Duonos
         ir konditerijos gaminių sektoriaus (amatininkų įmonių) nacionalinės kolektyvinės sutarties taikymo sričiai <...>.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      17      Beaudout nuo 2006 m. spalio 10 d. prisijungė prie papildomo sveikatos priežiūros išlaidų draudimo sistemos, kurią valdo ne AG2R, o
         kita draudimo bendrovė.

      18      Beaudout atsisakius prisijungti prie AG2R valdomos sistemos, ši draudimo įstaiga kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusį teismą prašydama, kad Beaudout būtų nurodyta tinkamai prisijungti ir sumokėti nemokėtas įmokas.

      19      Papildomu reikalavimu atsakovė pagrindinėje byloje užginčijo Papildomo susitarimo Nr. 83 teisėtumą.

      20      Atmetęs jos argumentus dėl šio papildomo susitarimo suderinamumo su vidaus teise, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas palygino savo nagrinėjamoje byloje susiklosčiusią situaciją su situacija byloje, kurioje buvo priimtas 1999 m. rugsėjo
         21 d. Teisingumo Teismo sprendimas Albany (C‑67/96, Rink. p. I‑5751).

      21      Konstatavęs, kad, priešingai nei šioje byloje nagrinėtas pensijų fondas, prie kurio prisijungti privaloma numatant prisijungimo
         išimtis, jokia prisijungimo išimtis pagrindinėje byloje nagrinėjamos papildomo sveikatos draudimo sistemos atžvilgiu nenumatyta
         nei Papildomame susitarime Nr. 83, nei Socialinės apsaugos kodekso L 912‑1 straipsnyje.

      22      Manydamas, kad šiomis sąlygomis nagrinėjamam ginčui išspręsti reikalingas Sąjungos teisės išaiškinimas, Tribunal de grande instance de Périgueux nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar privalomo prisijungimo prie papildomo sveikatos draudimo sistemos organizavimas, kaip antai numatytas Socialinės apsaugos
         kodekso L. 912‑1 straipsnyje, ir papildomas susitarimas – tam tikro sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių
         organizacijų prašymu ir viešosios valdžios sprendimu tapęs privalomu, nustatantis prisijungimą prie vienintelės įstaigos,
         paskirtos valdyti papildomo sveikatos draudimo sistemą, tačiau nesuteikiantis jokios galimybės atitinkamo sektoriaus įmonėms
         atsisakyti prie jos prisijungti – neprieštarauja EB 81 ir 82 straipsnių nuostatoms, ar vis dėlto leidžia paskirtajai įstaigai
         piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi?“

       Teisingumo Teismo vertinimas
      23      Visų pirma reikia pažymėti, kad nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu Teisingumo Teismo prašoma
         išaiškinti įmonių elgesį reglamentuojančius EB 81 ir 82 straipsnius (kurie šiuo metu atitinka SESV 101 ir 102 straipsnius)
         atsižvelgiant į tokias aplinkybes, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą matyti, kad šiam teismui iš esmės kyla abejonių, ar viešosios valdžios sprendimas tam tikro sektoriaus darbdaviams
         ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų prašymu nustatyti, kad sutartis, sudaryta po kolektyvinių derybų, kurioje numatomas
         privalomas prisijungimas prie patvirtintos įstaigos valdomos papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos
         be galimybės neprisijungti, yra privaloma, yra suderinamas su Sąjungos teise.

      24      Tačiau reikia priminti, kad pagal SESV 101 straipsnį, taikomą kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi, valstybės narės įpareigojamos
         nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, kuriais gali būti panaikintas įmonėms taikomų konkurencijos
         taisyklių veiksmingumas (be kita ko, žr. minėto Sprendimo Albany 65 punktą; 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Brentjens’, C‑115/97–C‑117/97, Rink. p. I‑6025, 65 punktą ir Sprendimo Drijvende Bokken, C‑219/97, Rink. p. I‑6121, 55 punktą).

      25      Be to, pagal SESV 106 straipsnio 1 dalį, kurią atitinka anksčiau galiojusi EB 86 straipsnio 1 dalis, valstybės įmonėms bei
         įmonėms, kurioms valstybės narės suteikia specialias arba išimtines teises, valstybės narės nepriima naujų teisės aktų ir
         nepalieka galiojančiųjų, prieštaraujančių Sutartyse nurodytoms normoms, ypač toms taisyklėms, kurios nustatytos SESV 18 ir
         101−109 straipsniuose, atsižvelgiant į SESV 106 straipsnio 2 dalį.

      26      Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad išspręstų savo
         nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (šiuo
         klausimu žr. 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo Campina, C‑45/06, Rink. p. I‑2089, 31 punktą ir 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo Kattner Stahlbau, C‑350/07, Rink. p. I‑1513, 25 ir 26 punktus).

      27      Todėl norint pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia konstatuoti, kad
         jo klausimas pateiktas dėl SESV 101 ir 102 straipsnių, taikomų kartu atitinkamai su ESS 4 straipsnio 3 dalimi ir SESV 106 straipsniu,
         aiškinimo.

       Dėl SESV 101 straipsnio, taikomo kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi, aiškinimo
      28      Norint atsakyti į šią performuluoto prejudicinio klausimo dalį, reikia visų pirma išnagrinėti, ar profesinio sektoriaus darbdaviams
         ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų sprendimas patvirtinti įstaigą, atsakingą už papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
         kompensavimo sistemos valdymą, ir prašymas viešosios valdžios nustatyti visų šio sektoriaus darbuotojų prisijungimo prie šios
         sistemos privalomumą priskirtinas SESV 101 straipsnio 1 dalimi draudžiamiems įmonių susitarimams, įmonių asociacijų sprendimams
         ar suderintiems veiksmams.

      29      Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad po kolektyvinių derybų tarp socialinių
         partnerių sudaryti susitarimai, skirti pagerinti įdarbinimo ir darbo sąlygas, dėl savo pobūdžio ir tikslo nepriskirtini SESV
         101 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Albany 60 punktą; minėto Sprendimo Brentjens’ 57 punktą; minėto Sprendimo Drijvende Bokken 47 punktą; 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Pavlov ir kt., C‑180/98–C‑184/98, Rink. p. I‑6451, 67 punktą bei 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo van der Woude, C‑222/98, Rink. p. I‑7111, 22 punktą).

      30      Todėl reikia išnagrinėti, ar tokio susitarimo, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pobūdis ir tikslas pateisina jo priskyrimą
         SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai.

      31      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentų matyti, viena vertus, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas
         susitarimas buvo sudarytas papildomo susitarimo prie kolektyvinės sutarties forma ir todėl jį lėmė kolektyvinės derybos tarp
         Prancūzijos duonos gaminių amatininkų sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų.

      32      Kita vertus, kalbant apie jo tikslą, šiuo susitarimu nustatytame sektoriuje patvirtinama papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
         kompensavimo sistema, kuria prisidedama prie darbuotojų darbo sąlygų gerinimo ne tik garantuojant ligos, nelaimingo atsitikimo,
         profesinės ligos ar motinystės išlaidoms padengti reikalingas priemones, bet ir sumažinant išlaidas, kurias, jei nebūtų kolektyvinės
         sutarties, turėtų padengti patys darbuotojai.

      33      Šis argumentas neginčijamas aplinkybe, kad prisijungimas prie tokio susitarimo yra privalomas visoms valstybės narės tam tikros
         veiklos sektoriaus įmonėms, kadangi jame, priešingai nei pagrindinėje byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Albany, nagrinėtame susitarime, nenumatyta galimybė atsisakyti prisijungti.

      34      Viena vertus, Teisingumo Teismas šiame sprendime, aiškindamas EB sutarties 85 straipsnio 1 dalį, kurią šiuo metu atitinka
         SESV 101 straipsnio 1 dalis, neatsižvelgė į galimybę atsisakyti prisijungti prie šioje byloje nagrinėto pensijų fondo.

      35      Kita vertus, iš minėto Sprendimo van der Woude 26 ir 27 punktų matyti, kad SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį nepatenka kolektyvinė sutartis dėl sveikatos draudimo
         sistemos, kuria patvirtinama vienintelė įstaiga, prie kurios valdomos sistemos privaloma prisijungti, ir kuria nenumatoma
         jokia galimybė prisijungti prie įstaigų konkurenčių valdomos sistemos.

      36      Todėl reikia konstatuoti, kad toks susitarimas, kaip antai Papildomas susitarimas Nr. 83, dėl savo pobūdžio ir tikslo nepriskirtinas
         SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai.

      37      Antra, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nors SESV 101 straipsnis taikomas tik įmonių veiklai ir
         neapima valstybių narių įstatymų bei kitų teisės aktų, vis dėlto pagal šį straipsnį, taikomą kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi,
         valstybės narės įpareigojamos nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, kuriais gali būti panaikintas
         įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumas. Taip yra, kai valstybė narė įtvirtina ar skatina SESV 101 straipsniui
         prieštaraujančius susitarimus ar sustiprina jų poveikį arba kai panaikina savo pačios priimtų teisės aktų valstybinį pobūdį,
         perduodama privatiems subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui (šiuo klausimu žr.
         1998 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑35/96, Rink. p. I‑3851, 53 ir 54 punktus; Sprendimo Corsica Ferries France, C‑266/96, Rink. p. I‑3949, 35, 36 ir 49 punktus bei minėto Sprendimo Albany 65 punktą).

      38      Šiuo klausimu reikia pažymėti: kadangi iš šio sprendimo 36 punkto matyti, jog toks susitarimas, kaip antai Papildomas susitarimas
         Nr. 83, nepatenka į  SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, viešosios valdžios institucijos gali nustatyti jo privalomumą
         asmenims, kurie formaliai nėra su juo susiję (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų Albany 66 punktą; Brentjens’ 66 punktą ir Drijvende Bokken 56 punktą.

      39      Todėl į pirmąją performuluoto klausimo dalį reikia atsakyti taip: SESV 101 straipsnį, taikomą kartų su ESS 4 straipsnio 3 dalimi,
         reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama viešosios valdžios institucijoms priimti sprendimą, kuriuo tam tikro veiklos sektoriaus
         darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų prašymu nustatomas sutarties, sudarytos po kolektyvinių derybų, kurioje
         numatomas privalomas visų tam tikro sektoriaus įmonių prisijungimas prie papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo
         sistemos, privalomumas nesant galimybės atsisakyti prisijungti.

       Dėl SESV 102 straipsnio, taikomo kartu su SESV 106 straipsniu, aiškinimo
       Dėl įmonės kvalifikavimo SESV 102 straipsnio prasme
      40      Kalbant apie SESV 102 straipsnio aiškinimą riekia nustatyti, ar tokia institucija, kaip antai AG2R, yra įmonė šios nuostatos
         prasme.

      41      Šiuo aspektu reikia priminti, kad įmonės sąvoka Sąjungos konkurencijos teisėje apima bet kokį ūkinę veiklą vykdantį vienetą,
         nepaisant jo teisinio statuso ir finansavimo būdo (be kita ko, žr., 1991 m. balandžio 23 d. Sprendimo Höfner ir Elser, C‑41/90, Rink. p. I‑1979, 21 punktą ir 2007 m. gruodžio 11 d. Sprendimo ETI ir kt., C‑280/06, Rink. p. I‑10893, 38 punktą).

      42      Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje
         siūlomos prekės ar paslaugos (be kita ko, žr., 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Cisal, C‑218/00, Rink. p. I‑691, 23 punktą).

      43      Šioje byloje iš Socialinės apsaugos kodekso L 931-1 straipsnio matyti, kad AG2R, kaip šio kodekso taikymo sričiai priskirtina
         draudimo įstaiga, yra pagal privatinę teisę veikiantis pelno nesiekiantis juridinis asmuo, kurio tikslas – dengti išlaidas,
         susijusias su fiziniais sužalojimais dėl nelaimingų atsitikimų ar ligų. Tokiu atveju ši institucija, viena vertus, remdamasi
         to paties kodekso L 932‑9 straipsniu, negali nei sustabdyti garantijų teikimo, nei panaikinti įmonės narystės, jeigu ji nemoka
         šiai institucijai įmokų. Kita vertus, nors įmonės, kurioms taikoma nacionalinė duonos ir konditerijos gaminių amatininkų įmonių
         kolektyvinė sutartis, privalo prisijungti prie AG2R valdomos sistemos, iš to atitinkamai galima daryti išvadą, kad AG2R savo
         ruožtu pagal Papildomą susitarimą Nr. 83 privalo apdrausti visų šių įmonių darbuotojus, nepaisant draudimo rizikos. Draudimas
         grindžiamas vienodomis įmokomis, kurias lygiomis dalimis moka darbdaviai ir darbuotojai, nepaisant įmonės dydžio ar apdraustojo
         darbuotojo atlyginimo.

      44      Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjama papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistema siekiama socialinio tikslo,
         nes ja visiems ekonomikos sektoriaus darbuotojams numatoma privaloma papildoma socialinė apsauga.

      45      Tačiau vien socialinio draudimo sistemos tikslo nepakanka, kad atitinkama veikla būtų kvalifikuojama kaip ekonominė (šiuo
         klausimu žr. minėto Sprendimo Albany 86 punktą; minėto Sprendimo Pavlov ir kt. 118 punktą; minėto Sprendimo Cisal 37 punktą ir minėto Sprendimo Kattner Stahlbau 42 punktą).

      46      Dar būtina įvertinti, pirma, ar ši sistema gali būti laikoma įgyvendinančia solidarumo principą, ir, antra, kiek ji yra kontroliuojama
         ją nustačiusios valstybės, nes šie veiksniai gali pašalinti konkrečios veiklos ekonominį pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto
         Sprendimo Kattner Stahlbau 43 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      –       Dėl solidarumo principo įgyvendinimo
      47      Kalbant apie solidarumo principo įgyvendinimą, iš bendro pagrindinėje byloje nagrinėjamos sistemos vertinimo matyti, kad ji
         finansuojama nustatytomis įmokomis ir todėl jų dydis nėra proporcingas apdraustajai rizikai.

      48      Pagal Papildomo susitarimo Nr. 83 5 straipsnio antrą pastraipą nustatomos vienodo dydžio (40 eurų) įmokos, kurias lygiomis
         dalimis moka darbdaviai ir darbuotojai.

      49      Todėl šia sistema neatsižvelgiama į tokius kriterijus, kaip antai amžius, sveikatos būklė ar specifinė rizika, susijusi su
         apdraustojo darbuotojo dirbamu darbu.

      50      Todėl AG2R teikiamų paslaugų pobūdis ir suteikiamo draudimo apimtis neproporcinga mokamoms įmokoms.

      51      Antra, tam tikrais atvejais paslaugos teikiamos neatsižvelgiant į tai, ar sumokėtos įmokos. Tai visų pirma išplaukia iš Papildomo
         susitarimo Nr. 83 3 straipsnio antros pastraipos, kurioje numatyta, kad šia sistema galima naudotis atgaline data, jei darbuotojas
         įmonėje turi reikalaujamą minimalų vieno mėnesio darbo stažą. Toliau, taikant šio papildomo susitarimo 4a straipsnį, sveikatos
         priežiūros išlaidos iš principo dengiamos tam tikrą laikotarpį po apdraustojo darbo sutarties nutraukimo. Galiausiai 2006 m.
         rugsėjo 6 d. Priedo Nr. 1 prie Papildomo susitarimo Nr. 83 1 straipsnyje numatyta, kad ne mažiau kaip dvylika mėnesių po asmens
         mirties datos dengiamos minėtos asmenų, kurių atžvilgiu galioja mirusio asmens draudimo polisas, išlaidos.

      52      Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes matyti, kad tokiai papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemai, kaip
         nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, būdingas aukštas solidarumo laipsnis.

      –       Dėl valstybės kontrolės
      53      Siekiant nustatyti, ar ekonominę veiklą vykdančia įmone laikytina tokia įstaiga, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, reikia
         išanalizuoti valstybės taikomos šios sistemos veikimo tvarkos kontrolės apimtį.

      54      Šiuo atveju, remiantis visų pirma Socialinės apsaugos kodekso L 911‑1 straipsniu, socialiniams partneriams suteikiama galimybė
         patiems kolektyvinėmis sutartimis ir susitarimais nustatyti kolektyvines garantijas, kuriomis naudojasi darbuotojai, buvę
         darbuotojai ir jų teisių perėmėjai, greta tų, kurias numato socialinės apsaugos sistema.

      55      Antra, šio kodekso L 912‑1 straipsnyje nustatyta, kad šiuose susitarimuose turi būti nuostata, kurioje nurodoma, kokiomis
         sąlygomis ir kas kiek laiko socialiniai partneriai gali peržiūrėti rizikos pasidalijimo organizavimo būdus.

      56      Trečia, pagal Darbo kodekso L 133‑8 straipsnį reikalingas ministerijos nutarimas tam, kad tokių susitarimų nuostatos įgytų
         imperatyvų pobūdį visiems darbuotojams ir darbdaviams, kuriems šis straipsnis yra taikomas.

      57      Remiantis būtent šių teisės aktų nuostatų pagrindu, išskyrus kai kurias išimtis, pagrindinėje byloje nagrinėjamos sistemos
         funkcionavimo kontrolė buvo patikėta duonos gaminių amatininkų sektoriaus darbdavių ir darbuotojų atstovams.

      58      Šiuo atžvilgiu Papildomu susitarimu Nr. 83 šiems atstovams suteikiamas dominuojantis vaidmuo tiek, kiek pagal jo 13 straipsnio
         antrą pastraipą paritetinė komisija, kurią sudaro vienodas darbdavių ir darbuotojų atstovų skaičius, per penkerius metus nuo
         šio papildomo susitarimo įsigaliojimo turi peržiūrėti su nagrinėjama sistema susijusios rizikos pasidalijimo organizavimo
         būdus. Be to, šio papildomo susitarimo 5 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad susitarimą pasirašiusios šalys jame
         nustatytos įmokos dydį peržiūrės po antrųjų šios sistemos taikymo metų. Tame pačiame straipsnyje pažymima, kad paritetinė
         komisija vieną kartą per metus nagrinėja šios sistemos rezultatus.

      59      Tačiau kitos AG2R patvirtinimo kaip papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos valdytojos aplinkybės suponuoja,
         kad ši įstaiga turi tam tikrą savarankiškumą.

      60      Pirma, Socialinės apsaugos kodekso L 911‑1 straipsnyje numatyta, kad papildomos kolektyvinės garantijos, kuriomis naudojasi
         darbuotojai, gali būti nustatytos įvairiais būdais. Šiuo atžvilgiu kolektyvinė sutartis yra socialinių partnerių pasirinkimas,
         turint omenyje tai, kad šia nuostata tokią sistemą leidžiama organizuoti įmonės, o ne viso profesinio sektoriaus lygmeniu.

      61      Antra, pagal Įstatymo Nr. 89‑1009, iš dalies pakeisto Įstatymu Nr. 94‑678, 1 straipsnį draudiminė veikla gali būti patikėta
         vykdyti ne tik draudimo institucijoms ir savitarpio draudimo bendrovėms, bet ir draudimo įmonėms.

      62      Remiantis šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad nėra numatyta teisinė pareiga nei socialiniams partneriams įpareigoti AG2R
         valdyti tokią papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemą, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, nei pačiai
         AG2R apsiimti valdyti tokią sistemą.

      63      Atsižvelgdama į tai Beaudout savo pastabose tvirtina, kad egzistuoja kitos draudimo institucijos ir bendrovės, kurios, iki Papildomu susitarimu Nr. 83
         patvirtinant AG2R, teikė paslaugas, identiškas šios įstaigos teikiamoms paslaugoms.

      64      Todėl kyla klausimas, viena vertus, kokiomis aplinkybėmis Papildomu susitarimu Nr. 83 buvo patvirtinta AG2R, ir, antra vertus,
         kiek ši įstaiga galėjo derėtis dėl įsipareigojimų apimties ir kiek šios aplinkybės turėjo įtakos visos nagrinėjamos sistemos
         funkcionavimui.

      65      Atsižvelgiant į šias aplinkybes ir į šią galimybę derėtis, kurias šiuo atveju privalo išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas, galima daryti išvadą, kad AG2R, nors ir nesiekianti pelno ir veikianti vadovaudamasi solidarumo
         principu, yra ekonominę veiklą vykdanti įmonė, kurią, remiantis finansiniais ir ekonominiais kriterijais, pasirinko socialiniai
         partneriai iš kitų įmonių, su kuriomis ji konkuruoja teikiamų draudimo paslaugų rinkoje.

       Dėl SESV 106 straipsnio 2 dalies taikymo
      66      Kadangi AG2R turi būti traktuojama kaip ekonominę veiklą vykdanti įmonė SESV 102 straipsnio prasme, viešosios valdžios sprendimas
         numatyti privalomą prisijungimą prie papildomo sveikatos išlaidų kompensavimo sistemos visoms Prancūzijos duonos ir konditerijos
         gaminių amatininkų įmonėms, nenumatant jokios galimybės neprisijungti, neišvengiamai reiškia, kad šiai įstaigai suteikiama
         išimtinė teisė rinkti ir valdyti šio sektoriaus darbdavių ir darbuotojų įmokas pagal šią sistemą. Taigi tokia įstaiga gali
         būti laikoma įmone, kuriai viešoji valdžia suteikė išimtines teises SESV 106 straipsnio 1 dalies prasme (šiuo klausimu žr.
         minėtų sprendimų Albany 90 punktą; Brentjens’ 90 punktą ir Drijvende Bokken 80 punktą).

      67      Atsižvelgiant į tai, kad dėl šių išimtinių teisių Prancūzijos duonos ir konditerijos gaminių sektoriaus amatininkų įmonės
         neturi galimybės prisijungti prie kitų įstaigų valdomos papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos, AG2R
         turi teisinį monopolį didelėje bendrosios rinkos dalyje ir gali būti laikoma užimančia dominuojančią padėtį SESV 102 straipsnio
         prasme (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Pavlov ir kt. 126 punktą).

      68      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vien tai, kad suteikiant specialias arba išimtines teises SESV 106 straipsnio
         1 dalies prasme buvo sukurta dominuojanti padėtis, nėra nesuderinama su SESV 102 straipsniu. Valstybė narė pažeidžia šiose
         dviejose nuostatose nustatytus draudimus tik tuo atveju, kai atitinkama įmonė vien dėl to, kad naudojasi jai suteiktomis specialiomis
         ar išimtinėmis teisėmis, yra priversta piktnaudžiauti savo dominuojančia padėtimi arba kai dėl šių teisių gali susidaryti
         situacija, kuriai esant ši įmonė bus priversta taip piktnaudžiauti (žr. minėtų sprendimų Höfner ir Elser 29 punktą; Albany 93 punktą; Brentjens’ 93 punktą bei Drijvende Bokken 83 punktą).

      69      Tokia SESV 106 straipsnio 1 daliai prieštaraujanti piktnaudžiavimo praktika yra, be kita ko, tuomet, kai valstybė narė suteikia
         įmonei išimtinę teisę vykdyti tam tikrą veiklą ir sukuria situaciją, kuriai esant ši įmonė akivaizdžiai nepajėgia patenkinti
         šioje rinkoje esančios paklausos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Höfner ir Elser 31 punktą bei Pavlov ir kt. 127 punktą).

      70      Šiuo atžvilgiu Beaudout atsisakymas prisijungti prie AG2R valdomos sistemos grindžiamas tvirtinimu, kad draudimo įmonės siūlo geresnes garantijas
         nei AG2R.

      71      Tačiau reikia pažymėti, viena vertus, kad Prancūzijos duonos gaminių sektoriaus amatininkų įmonių negalėjimą naudotis kitų
         įstaigų teikiamomis papildomo sveikatos priežiūros kompensavimo paslaugomis jų darbuotojų naudai ir su tuo susijusį konkurencijos
         apribojimą tiesiogiai lemia AG2R suteikta išimtinė teisė (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų Albany 97 punktą; Brentjens’ 97 punktą ir Drijvende Bokken 87 punktą).

      72      Kita vertus, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 98 punkte, nei iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo pateiktos bylos medžiagos, nei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų negalima daryti išvados, kad AG2R teikiamos paslaugos
         neatitinka suinteresuotų įmonių poreikių.

      73      Šiomis aplinkybėmis dar reikia patikrinti, ar AG2R patikėta valdyti bendros ekonominės svarbos paslaugas SESV 106 straipsnio
         2 dalies prasme.

      74      Kaip matyti iš šio sprendimo 47−52 punktų, tokiai papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemai, kokią valdo
         AG2R, būdingas didelis solidarumo laipsnis. Be to, Papildomu susitarimu Nr. 83 AG2R numatyti specialūs, t. y. finansiniai,
         apribojimai, siekiant užtikrinti apdraustiesiems asmenims teikiamų draudimo paslaugų tęstinumą.

      75      Tačiau Beaudout tvirtina, kad įtvirtinus galimybę neprisijungti leidžiantį mechanizmą nebūtų keliama grėsmė pagrindinėje byloje nagrinėjamą
         sistemą valdančios įstaigos finansinei pusiausvyrai.

      76      Šiuo aspektu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką SESV 106 straipsnio 2 dalies taikymo sąlygoms įvykdyti
         nebūtina, jog būtų kilusi grėsmė įmonės, kuriai patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugą, finansinei pusiausvyrai
         ar ekonominiam gyvybingumui. Pakanka, kad neturėdama ginčijamų išimtinių teisių įmonė negalėtų vykdyti jai pavestų specialių
         užduočių, apibrėžtų pagal jai nustatytus įpareigojimus ir apribojimus, arba kad šias teises būtų būtina išlaikyti tam, kad
         jų turėtojas galėtų vykdyti bendros ekonominės svarbos užduotis, kurios jam buvo pavestos ekonomiškai priimtinomis sąlygomis
         (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Albany 107 punktą; Brentjens’ 107 punktą ir Drijvende Bokken 97 punktą).

      77      Tačiau reikia konstatuoti, kad jei būtų panaikinta perėjimo sąlyga ir kartu išimtinė AG2R teisė valdyti visų Prancūzijos duonos
         gaminių sektoriaus amatininkų įmonių papildomo sveikatos išlaidų kompensavimo sistemą, šiai įstaigai, nors Papildomu susitarimu
         Nr. 83 ir reikalaujama teikti draudimo paslaugas šių įmonių darbuotojams pagal šiame susitarime numatytas sąlygas, kiltų grėsmė
         dėl su maža rizika susijusių apdraustųjų asmenų, kurie kreipsis į įmones, jų atžvilgiu taikančias panašias ar net geresnes
         garantijas už mažesnes įmokas, pasitraukimo. Šiomis sąlygomis AG2R tektų prisiimti atsakomybę už vis didesnę „blogos rizikos“
         dalį, todėl padidėtų pagal minėtą sistemą mokėtinų įmokų suma, taigi ši įstaiga nebegalėtų teikti tokios pačios kokybės draudimų
         paslaugų už priimtiną kainą.

      78      Tai ypač pasakytina apie tuos atvejus, kai tokiai sistemai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, būdingas didelis solidarumo
         laipsnis ypač dėl vienodų įmokų taikymo ir pareigos apdrausti bet kokią riziką.

      79      Tokie apribojimai, dėl kurių atitinkama įstaiga tampa mažiau konkurencinga nei panašias paslaugas teikiančios draudimo bendrovės,
         kurioms tokie apribojimai netaikomi, pateisina išimtinės teisės valdyti tokią sistemą suteikimą šiai įstaigai, nenumatant
         jokios neprisijungimo galimybės.

      80      Todėl panaikinus tokią perėjimo sąlygą, kokia numatyta Papildomame susitarime Nr. 83, atitinkama įstaiga negalėtų teikti jai
         patikėtų bendros ekonominės svarbos paslaugų ekonomiškai priimtinomis sąlygomis.

      81      Todėl į performuluoto klausimo antrąją dalį reikia atsakyti taip, kad tiek, kiek tokios papildomo sveikatos priežiūros išlaidų
         kompensavimo sistemos, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, valdymo veikla turi būti kvalifikuojama kaip ekonominė veikla,
         o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, SESV 102 ir 106 straipsniai turi būti aiškinami
         taip, kad jais nedraudžiama tokiomis sąlygomis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, viešosios valdžios institucijoms
         suteikti draudimo įstaigai išimtinę teisę valdyti šią sistemą, nenumatant atitinkamos veiklos sektoriaus įmonėms jokios galimybės
         neprisijungti prie jos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.     SESV 101 straipsnį, taikomą kartų su ESS 4 straipsnio 3 dalimi, reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama viešosios valdžios
            institucijoms priimti sprendimą, kuriuo tam tikro veiklos sektoriaus darbdaviams ir darbuotojams atstovaujančių organizacijų
            prašymu nustatomas sutarties, sudarytos po kolektyvinių derybų, kurioje numatomas privalomas visų tam tikro sektoriaus įmonių
            prisijungimas prie papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos, privalomumas nesant galimybės atsisakyti
            prisijungti.
      2.     Tiek, kiek tokios papildomo sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimo sistemos, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, valdymo
            veikla turi būti kvalifikuojama kaip ekonominė veikla, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
            teismas, SESV 102 ir 106 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiama tokiomis sąlygomis, kaip nagrinėjamosios
            pagrindinėje byloje, viešosios valdžios institucijoms suteikti draudimo įstaigai išimtinę teisę valdyti šią sistemą, nenumatant
            atitinkamos veiklos sektoriaus įmonėms jokios galimybės neprisijungti prie jos.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2012 m. lapkričio 29 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Ursula Adamowski prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Bendrijos prekių ženklas „Fagumit“ ir vaizdinis Bendrijos prekių ženklas FAGUMIT – Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas FAGUMIT – Santykinio negaliojimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis ir 165 straipsnio 4 dalies b punktas.#Bylos T-537/10 ir T-538/10.

text:
         BENDROJO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 29 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra — Žodinis Bendrijos prekių ženklas „Fagumit“ ir vaizdinis Bendrijos prekių ženklas FAGUMIT — Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas FAGUMIT — Santykinio negaliojimo pagrindas — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalis ir 165 straipsnio 4 dalies b punktas“
      Bylose T-537/10 ir T-538/10

         Ursula Adamowski, gyvenanti Hamburge (Vokietija), atstovaujama advokato D. von Schultz,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą G. Schneider,
      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Bendrajame Teisme,

         Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp z o.o., įsteigta Volbrome (Lenkija), atstovaujama advokatų M. Krekora, T. Targosz ir P. Podrecki,
      dėl dviejų ieškinių, pateiktų atitinkamai dėl dviejų 2010 m. rugsėjo 3 d. VDRT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimų (bylos R 1002/2009-1 ir R 1003/2009-1), susijusių su dviem registracijos pripažinimo negaliojančia procedūromis tarp Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp z o.o. ir Ursula Adamowski,
      BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas N. J. Forwood (pranešėjas), teisėjai F. Dehousse ir J. Schwarcz,
      kancleris E. Coulon,
      susipažinęs su 2010 m. lapkričio 26 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktais ieškiniais,
      susipažinęs su 2011 m. balandžio 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktais VRDT atsakymais į ieškinius,
      susipažinęs su 2011 m. kovo 17 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktais įstojusios į bylą šalies atsakymais į ieškinius,
      susipažinęs su 2011 m. liepos 1 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktais dublikais,
      susipažinęs su 2011 m. rugsėjo 26 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktais įstojusios į bylą šalies triplikais,
      susipažinęs su šalių pastabomis dėl šių bylų sujungimo, kad būtų priimtas vienas sprendimas,
      atsižvelgęs į tai, kad nė viena šalis per mėnesį po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, nepateikė prašymo surengti teismo posėdį, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo pranešimu ir taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 135 a straipsnį, nusprendęs priimti sprendimą be žodinės proceso dalies,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               2003 m. vasario 18 d. ir kovo 12 d. ieškovė Ursula Adamowski, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1)), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) dvi paraiškas įregistruoti Bendrijos prekių ženklus.

               2

               Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti 2003 m. vasario 18 d., yra šis vaizdinis žymuo:

               3

               Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti 2003 m. kovo 12 d., yra žodinis žymuo „Fagumit“.

               4

               Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklus, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 12 ir 17 klasėms ir atitinka tokį aprašymą:

                        —

                        12 klasė: Kaučiukas ir guma kaip baigti gaminiai, skirti automobilių pramonei, t. y. naujos pneumatinės padangos, įskaitant pilnavidures padangas ir sandarinimo juostas;

                        —

                        17 klasė: Vamzdžiai, kaučiukas ir guma kaip tarpiniai gaminiai plėvelių, lakštų, profilių, blokų, strypų, juostų, vamzdžių ir vamzdelių formos, kaučiukas ir guma kaip baigti gaminiai, skirti pramoniniams vamzdžiams, t. y. PVC vamzdžiai, laistomosios žarnos, oro vamzdžiai, kabelių izoliatoriai, trinčiai atsparūs vamzdžiai, vamzdžiai alyvai ir benzinui, vamzdžiai cheminėms medžiagoms, autogeniniai vamzdžiai, vamzdžiai acetilenui, vamzdžiai propanui ir dvilypiai vamzdžiai; kaučiukas ir guma kaip baigti gaminiai, skirti automobilių pramonei, t. y. restauruotos padangos, įskaitant pilnavidures padangas ir sandarinimo juostas; vamzdžiai, tarpiniai žiedai ir tarpikliai.

               5

               Šio sprendimo 2 ir 3 punktuose minėti prekių ženklai buvo įregistruoti 2004 m. birželio 28 d.

               6

               2008 m. balandžio 7 ir 8 d. įstojusi į bylą šalis Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp z o.o. pateikė du prašymus pripažinti ginčijamų prekių ženklų registraciją negaliojančia pagal:

                        —

                        Reglamento Nr. 40/94 51 straipsnio 1 dalies b punktą (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktas), motyvuodama tuo, kad ieškovė, teikdama prekių ženklo paraiškas, buvo nesąžininga;

                        —

                        Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies b punktą (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies b punktas), motyvuodama tuo, kad ieškovė, teikdama paraiškas įregistruoti ginčijamus prekių ženklus, veikė savo vardu ir neturėjo įstojusios į bylą šalies sutikimo; šiai šaliai priklauso toliau nurodytas lenkiškas prekių ženklas, 1997 m. sausio 15 d. įregistruotas Nicos sutarties 17 klasei priklausantiems „kaučiukiniams vamzdžiams, PVC vamzdžiams“:

               —

               Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies c punktą (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies c punktas); ji rėmėsi motyvu, susijusiu su įstojusios į bylą šalies įmonės pavadinimu, kuris 1993 m. įregistruotas Lenkijoje ir jau nuo tų metų naudojamas prekyboje eksportuojant prekes į kelias valstybes nares, daugiausia į Vokietiją.

               7

               2009 m. birželio 25 d. dviem sprendimais Anuliavimo skyrius atmetė prašymus pripažinti registraciją negaliojančia.

               8

               2009 m. rugpjūčio 27 d. įstojusi į bylą šalis, vadovaudamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, dėl Anuliavimo skyriaus sprendimų VRDT pateikė dvi apeliacijas.

               9

               Dviem sprendimais, priimtais 2010 m. rugsėjo 3 d. (toliau – ginčijami sprendimai), Pirmoji apeliacinė taryba patenkino apeliacijas, panaikino Anuliavimo skyriaus sprendimus ir pripažino ginčijamų prekių ženklų registraciją negaliojančia po to, kai nusprendė, jog trys įstojusios į bylą šalies pateikti negaliojimo pagrindai yra pagrįsti.

               10

               Konkrečiai kalbant, reikia nurodyti, kad dėl pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies c punktu (žr. šio sprendimo 6 punkto trečią įtrauką), Apeliacinė taryba nusprendė, jog įstojusi į bylą šalis įrodė, kad žodį „Fagumit“ nuo 1997 m. birželio 1 d. vartojo tarptautinėje prekyboje, kai vykdė eksportą visų pirma į Vokietiją pagal su ieškovės valdoma bendrove Adamex Handels- u. Transportgesellschaft mbH sudarytą distribucijos sutartį. Šis žymuo Vokietijoje saugomas pagal Markengesetz (Vokietijos prekių ženklų įstatymas) 5 straipsnio 2 dalį. Dėl pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu (žr. šio sprendimo 6 punkto antrą įtrauką), Apeliacinė taryba visų pirma nusprendė, kad šio sprendimo 3 punkte nurodytas ginčijamas prekių ženklas yra dominuojantis lenkiško prekių ženklo, kuriuo grindžiamas prašymas pripažinti registraciją negaliojančia, elementas, o šio sprendimo 2 punkte nurodytame ginčijamame prekių ženkle jis iš esmės pakartojamas. Be to, kadangi Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalyje vartojami žodžiai „atstovas ar patikėtinis“ taip pat apima atstovo, patikėtinio ar distributoriaus valdytoją ir kadangi 1998 m. balandžio 10 d. dokumento negalima aiškinti kaip suteikiančio ieškovei teisę įregistruoti ginčijamus prekių ženklus, Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad šis pagrindas taip pat pagrįstas. Dėl pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktu, Apeliacinė taryba pabrėžė, kad pagal minėtą distribucijos sutartį ieškovė turėjo užtikrinti įstojusios į bylą šalies komercinių interesų apsaugą ir kad šiam tikslui buvo pakenkta pateikus Bendrijos prekių ženklų paraiškas, o remiantis minėtu 1998 m. balandžio 10 d. dokumentu negali būti nustatyta, kad teikdama nagrinėjamas paraiškas ieškovė buvo sąžininga. Be to, atsižvelgiant į tai, jog nėra jokių kitų aplinkybių, patvirtinančių, kad įstojusi į bylą šalis atsisakė žymeniu „Fagumit“ jai suteikiamų teisių, arba kad įstojusi į bylą šalis buvo sąžininga, šis pagrindas buvo taip pat pripažintas pagrįstas.

         Šalių reikalavimai

               11

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamus sprendimus,

                        —

                        atmesti prašymus dėl panaikinimo,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procedūrą Anuliavimo skyriuje, Apeliacinėje taryboje ir per procesą Bendrajame Teisme.

               12

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               13

               Išklausęs šiuo klausimu šalis Teismas mano, kad reikia sujungti šias bylas, kad būtų bendrai priimtas sprendimas, remiantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 50 straipsniu.

               14

               Kiekvienoje šių bylų ieškovė remiasi trimis pagrindais, susijusiais, pirma, su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies c punkto, skaitomo kartu su jo 8 straipsnio 4 dalimi, pažeidimu, antra, su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies b punkto, skaitomo kartu su jo 8 straipsnio 3 dalimi, pažeidimu ir, trečia, minėto reglamento 52 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

               15

               Kaip teigia VRDT, bet kurio negaliojimo pagrindo, kuriems pritarė Apeliacinė taryba, pakanka norint pripažinti ginčijamų prekių ženklų registraciją negaliojančia. Tokiomis aplinkybėmis visų pirma reikia išnagrinėti antrąjį pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies b punkte numatytu negaliojimo pagrindu.

               16

               Pateikdama šį pagrindą ieškovė pirmiausia teigia, kad Reglamento Nr. 207/2009 165 straipsnio 4 dalies b punktu kliudoma įstojusiai į bylą šaliai pasinaudoti to paties reglamento 53 straipsnio 1 dalies b punktu.

               17

               Šiam argumentui negali būti pritarta. Iš tiesų pagal Reglamento Nr. 207/2009 165 straipsnio 4 dalies b punktą Bendrijos prekių ženklo registracija negali būti pripažinta negaliojančia pagal to paties reglamento 53 straipsnio 1 ir 2 dalis, jei ankstesnė teisė buvo registruota, buvo prašyta ją įregistruoti arba ji buvo įgyta iki 2004 m. gegužės 1 d. tą dieną į Europos Sąjungą įstojusioje valstybėje.

               18

               Šia nuostata siekiama pašalinti galimybę, kad iki 2004 m. gegužės 1 d. įregistruotą prekių ženklą ar pateiktą jo paraišką būtų galima ginčyti vien dėl to, kad kai kurios valstybės įstojo į Sąjungą, nors tokios galimybės iki minėto stojimo nebuvo. Taigi nagrinėjama nuostata nesiekiama sudaryti kliūčių prekių ženklo savininkui po 2004 m. gegužės 1 d. pateikti prašymą pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia, kurį jis galėjo pateikti dar iki šios datos.

               19

               Šiuo atžvilgiu Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies b punkte numatytu negaliojimo pagrindu šio reglamento 8 straipsnio 3 dalyje minėto prekių ženklo savininkas gali remtis, net jei šis prekių ženklas buvo įregistruotas tik valstybėje, kuri nėra Sąjungos narė. Iš tiesų, kitaip nei Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1, 2, 4 ir 5 dalyse, jo 3 dalis nesusijusi su valstybėje narėje įregistruotais ar toje valstybėje pasekmių sukeliančiais prekių ženklais. Be to, jei prekių ženklo registracija valstybėje narėje būtų Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalies taikymo sąlyga, ši nuostata dubliuotųsi su to paties straipsnio 1 ir 5 dalimis. Taigi, kaip teigia VRDT, reikia pripažinti, jog įstojusi į bylą šalis galėjo pateikti šio sprendimo 6 punkte nurodytus prašymus pripažinti registraciją negaliojančia iki Lenkijos Respublikos įstojimo į Sąjungą, o Reglamento Nr. 207/2009 165 straipsnio 4 dalies b punktas nedaro poveikio šių prašymų pagrįstumui ir ginčijamų sprendimų teisėtumui.

               20

               Šioje byloje ieškovė savo argumentus grindžia šio sprendimo 6 punkto antroje įtraukoje nurodyto prekių ženklo savininko sutikimo buvimu ir neginčija jo, kaip įstojusios į bylą šalies atstovo ar patikėtinio, statuso. Tokiomis aplinkybėmis ieškovė teigia, kad prieš pateikdama šio sprendimo 1–3 punktuose nurodytas paraiškas ji buvo gavusi įstojusios į bylą šalies sutikimą.

               21

               VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija šį vertinimą.

               22

               Norint taikyti Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį reikia, kad prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo būtų arba būtų buvęs prekių ženklo savininko atstovas ar patikėtinis, kad prašymas būtų pateiktas atstovo ar patikėtinio vardu be savininko sutikimo ir nesant teisėtų priežasčių, pateisinančių atstovo ar patikėtinio veiksmus. Šia nuostata siekiama užkirsti kelią prekių ženklo savininko atstovo piktnaudžiavimui prekių ženklu, nes atstovas gali pasinaudoti plėtojant savo ir savininko komercinius santykius įgytomis žiniomis ir patirtimi, todėl neteisėtai pasinaudoti paties prekių ženklo savininko pastangomis ir investicijomis (2006 m. rugsėjo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DEF-TEC Defense Technology prieš VRDT – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T-6/05, Rink. p II-671, 38 punktas).

               23

               Kalbant apie galimą sutikimą registruoti prekių ženklą atstovo ar patikėtinio vardu, reikia nurodyti, kad jis turi būti aiškus, tikslus ir vienareikšmis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR 40 punktą). Tačiau šioje byloje reikia pabrėžti, jog, kaip nustatė Apeliacinė taryba, ieškovės nurodytas 1998 m. balandžio 10 d. dokumentas šių sąlygų neatitinka.

               24

               Konkrečiai kalbant, remiantis šiuo Adamex Industrie GmbH adresuotu dokumentu, įstojusios į bylą šalies atstovas sutiko, kad bendrovės Fagumit„originalus simbolis“ ir „pavadinimas“ („Original-Symbol“ ir „Bezeichnung“) būtų „naudojami“ ir „skirti naudoti tik“ („Benutzung“ ir „Vorbehalt“) Europoje, ir nurodė, kad, jo nuomone, ši galimybė susijusi su bendrovėmis Fagumit GmbH Deutschland, Fagumit SARL Frankreich ir Fagumit Schweiz.

               25

               Tokiomis aplinkybėmis, pirma, reikia nurodyti, kad nagrinėjamame dokumente neužsimenama apie galimybę ieškovei prašyti įregistruoti šio sprendimo 2 punkte nurodytą žymenį kaip Bendrijos prekių ženklą. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad ieškovė šiame dokumente neminima ir kad jame nenurodyta galimybė įregistruoti minėtą žymenį kaip Bendrijos prekių ženklą.

               26

               Antra, jeigu, kaip ieškovė teigė Anuliavimo skyriuje ir Apeliacinėje taryboje, bendrovės Fagumit Deutschland, Fagumit Frankreich ir Fagumit Schweiz dar neegzistavo tuo momentu, kai buvo išsiųstas nagrinėjamas dokumentas, jį visiškai galima aiškinti taip, kad įstojusi į bylą šalis neprieštaravo, kad nagrinėjamos bendrovės naudotųsi įmonės pavadinimu Fagumit ir savo veikloje išimtinėmis teisėmis naudotų su juo susijusį prekių ženklą.

               27

               Ieškovė negali remtis tuo, kad įstojusi į bylą šalis neprieštaravo, kad ginčijamą žymenį naudotų kitos nei 1998 m. balandžio 10 d. dokumente nurodytos bendrovės. Šiuo klausimu, kaip savo ieškinių 33 punkte nurodė ieškovė ir kaip matyti iš jos VRDT pateiktų dokumentų, nagrinėjamas prekių ženklas buvo naudojamas parduodant įstojusios į bylą šalies pagamintas prekes. Reikia pažymėti, kad toks naudojimas atitinka bendradarbiavimą tarp įstojusios į bylą šalies ir jos gaminių distributorių, ir ji neturi kaip nors parodyti, jog atsisako šio sprendimo 6 punkto antroje pastraipoje nurodyto žymens, ir dėl to leisti visiems asmenims jį arba jo dominuojantį elementą registruoti kaip Bendrijos prekių ženklą.

               28

               Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba nepadarė jokios klaidos, kai manė, kad 1998 m. balandžio 10 d. dokumentas negali būti suprantamas kaip suteikiantis ieškovei kokį nors sutikimą, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, registruoti ginčijamus prekių ženklus.

               29

               Šiomis aplinkybėmis ieškovės nurodyta aplinkybė, kad jos ir įstojusios į bylą šalies santykiams nebuvo taikomi formalūs reikalavimai, todėl įmonių, kurioms skirtas 1998 m. balandžio 10 d. dokumentas, sąrašas negali būti laikomas baigtiniu, neturi reikšmės. Iš tiesų, kadangi nagrinėjamas dokumentas nėra sutikimas, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 3 dalį, net darant prielaidą, kad ši aplinkybė įrodyta, nepaneigiama Apeliacinės tarybos padaryta išvada.

               30

               Todėl reikia atmesti antrą pagrindą ir dėl šio sprendimo 15 punkte nurodytų priežasčių visą ieškinį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               31

               Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas pagal jų pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Sujungti bylas T-537/10 ir T-538/10, kad būtų bendrai priimtas sprendimas.

                           2.

                           Atmesti ieškinius.

                           3.

                           Ursula Adamowski padengia savo ir Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) bei Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp z o.o
                           . vykstant procesui Bendrajame Teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Paskelbta 2012 m. lapkričio 29 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 2 d.#Waterschap Zeeuws Vlaanderen prieš Staatssecretaris van Financiën.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai.#PVM - Viešosios teisės subjekto įgytas ilgalaikis turtas - Valdžios institucija - Apmokestinamojo asmens įvykdyti sandoriai ir neapmokestinamojo asmens įvykdyti sandoriai - Teisė į atskaitą ir tikslinimą.#Byla C-378/02.

text:
      Byla C‑378/02
      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „PVM – Viešosios teisės subjekto įgytas ilgalaikis turtas – Valdžios institucija – Apmokestinamojo asmens įvykdyti sandoriai ir neapmokestinamojo asmens įvykdyti sandoriai – Teisė į atskaitą ir tikslinimą“
      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 2004 m. lapkričio 18 d.  I‑0000
      2005 m. birželio 2 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių teisės nuostatos — Teisės aktų suderinimas — Apyvartos mokesčiai — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Perkant
            sumokėto mokesčio atskaita — Ilgalaikis turtas — Anksčiau atliktos atskaitos tikslinimas — Šeštosios direktyvos 20 straipsnio
            taikymo sąlygos — Viešosios teisės subjekto, veikiančio kaip valdžios institucija direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmosios
            pastraipos prasme, įgytas ilgalaikis turtas — To paties subjekto, veikiančio kaip apmokestinamasis asmuo, vykdomas šio turto
            pardavimas — Teisės į tikslinimą nenumatymas
      (Tarybos direktyvos 77/388 4 straipsnio 5 dalis ir 20 straipsnis)
      Viešosios teisės subjektas, kuris įgyja ilgalaikį turtą kaip valdžios institucija Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 4 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos prasme, taigi kaip neapmokestinamasis
         asmuo, ir kuris vėliau šį turtą parduoda kaip apmokestinamasis asmuo, šio pardavimo atžvilgiu neturi teisės į tikslinimą,
         pagrįstą šios direktyvos 20 straipsniu, siekdamas atskaityti įsigijant šį turtą sumokėtą pridėtinės vertės mokestį.

      Iš tiesų teisės į atskaitą buvimą gali nulemti tik statusas, kurį atitinkamas subjektas turėjo turto įsigijimo momentu.
      (žr. 38, 44 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 2 d.(*)

      „PVM – Viešosios teisės subjekto įgytas ilgalaikis turtas – Valdžios institucija – Apmokestinamojo asmens įvykdyti sandoriai ir neapmokestinamojo asmens įvykdyti sandoriai – Teisė į atskaitą ir tikslinimą“
      Byloje C‑378/02
      dėl 2002 m. spalio 18 d. Hoge Raad (Nyderlandai) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2002 m. spalio 21 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (pranešėjas), J. Malenovský ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorė M. Múgica Arzamendi, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. rugsėjo 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       Waterschap Zeeuws Vlaanderen, atstovaujamos H. de Kat, padedamo advokato R. Brouwen,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos S. Terstal,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Traversa, H. van Vliet ir D. W. V. Zijlstra,
      susipažinęs su 2004 m. lapkričio 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymu dėl prejudicinio sprendimo prašoma išaiškinti 1977 m. gegužės 17 d. Šeštąją Tarybos direktyvą 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva).

      2       Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Waterschap Zeeuws Vlaanderen (toliau – WZV) ir Staatssecretaris van Financiën dėl prašymo patikslinti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), kurį WZV sumokėjo už pramonės įrenginių statybą ir tiekimą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Šeštosios direktyvos II antraštinėje dalyje „Taikymo sritis“ esančio 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks.“

      4       Šios direktyvos 4 straipsnio 1–3 ir 5 dalys nustato:
      „1. „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą,
         nurodytą 2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą bei žemės ūkio gamybos veiklą bei įvairių profesijų atstovų veiklą. <...>

      3. Valstybės narės apmokestinamuoju asmeniu gali laikyti ir bet kurį asmenį, tik retkarčiais vykdantį sandorius, susijusius
         su 2 dalyje nurodyta veikla, ypač kuriuos nors iš toliau nurodytų sandorių:

      a) pastatų ar pastatų dalių ir žemės, ant kurios jie stovi, tiekimą prieš jų pirmą panaudojimą; valstybės narės gali nustatyti
         sąlygas, kaip šis kriterijus turi būti taikomas perstatomiems pastatams ir žemei, ant kurios jie stovi.

      <…>
      b) žemės statyboms tiekimas.
      <…>
      5. Valstybinės, regioninės ir vietinės valdžios institucijos ir kiti viešosios teisės subjektai neturi būti laikomi apmokestinamaisiais
         asmenimis veiklos, kurią jos vykdo, ar sandorių, kuriuos jos sudaro kaip valdžios institucijos, atžvilgiu, net jei jos renka
         rinkliavas, mokestį už paslaugas, įmokas ar kitokius su tokia veikla ar sandoriais susijusius mokesčius.

      Tačiau kai jos vykdo tokią veiklą ar sandorius, jos turi būti laikomos apmokestinamuoju asmeniu tokios veiklos ar sandorių
         atžvilgiu, jei jų traktavimas kaip neapmokestinamojo asmens labai iškraipytų konkurenciją.

      <…>
      Valstybės narės gali tokių organizacijų veiklą, kuriai pagal 13 ar 28 straipsnius taikomos išimtys, laikyti veikla, kurią
         jos vykdo kaip valdžios institucijos.“

      5       Šeštosios direktyvos 20 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
      „1. Pradinė atskaita turi būti tikslinama valstybių narių nustatyta tvarka, ypač:
      a) kai atskaitytoji suma buvo didesnė ar mažesnė už tą sumą, į kurią apmokestinamasis asmuo turėjo teisę;
      b) kai po deklaracijos užpildymo pasikeičia tam tikros aplinkybės, kurių pagrindu buvo apskaičiuota atskaitoma suma, ypač
         kai buvo atšauktas pirkimas arba gauta nuolaida; tačiau tikslinti atskaitytos sumos nereikia, kai sandoriai lieka visiškai
         ar iš dalies neapmokėti ar įrodoma ir patvirtinama, kad turtas yra sunaikintas, prarastas ar pavogtas, arba kai prekės patiektos
         kaip 5 straipsnio 6 dalyje nurodytos nedidelės dovanos ar pavyzdžiai. Tačiau tais atvejais, kai sandoriai lieka visiškai ar
         iš dalies neapmokėti, ir vagystės atvejais valstybės narės gali tikslinimo reikalauti.

      2. Ilgalaikio turto atveju tikslinama penkerius metus, įskaičiuojant ir tuos metus, kuriais ilgalaikis turtas buvo įsigytas
         ar pagamintas. Per metus turi būti tikslinamas tik penktadalis už prekes apskaičiuoto mokesčio. Tikslinama remiantis vėlesniais
         atskaitomos sumos, į kurią turima teisė, metiniais svyravimais, palyginti su tais metais, kuriais prekės buvo įsigytos ar
         pagamintos.

      Išimties tvarka netaikydamos aukščiau pateiktos pastraipos, valstybės narės gali nustatyti, kad tikslinama būtų penkerius
         metus, pradedant nuoto momento, kai ilgalaikis turtas buvo pirmą kartą panaudotas.

      Kai nekilnojamasis turtas įsigyjamas kaip ilgalaikis turtas, tikslinimo laikotarpį galima pratęsti iki 10 metų.“
       Nacionalinės teisės aktai
       1968 m. birželio 28 d. įstatymas
      6       1968 m. birželio 28 d. PVM įstatymu (Wet van 28 juni 1968, houdende vervanging van de bestaande omzetbelasting door een omzetbelasting
         volgens het stelsel van heffing over de toegevoegde waarde, Stbl. 1968, p. 329, toliau – įstatymas) Nyderlandų Karalystė įvedė
         apyvartos mokestį, pagrįstą PVM sistema.

      7       Pagal įstatymo 7 straipsnį verslininku laikomas asmuo, užsiimantis nepriklausoma ekonomine veikla. Be to, šiame straipsnyje
         yra nuostata, susijusi su viešosios teisės subjektais, kurie, veikdami ne kaip verslininkai, užsiima paslaugų teikimu ar prekių
         tiekimu, kurį dėl jų pobūdžio gali vykdyti verslininkai. Pagal šią nuostatą ministerijos įsakymu gali būti nustatyta, kad
         šie subjektai laikomi verslininkais, kai jie teikia šias paslaugas ar tiekia šias prekes.

      8       Įstatymo 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktai nustato, kad nekilnojamojo turto tiekimas ir nuoma iš esmės atleidžiami nuo
         PVM, tačiau numato tam tikras išimtis, jeigu prašymą pateikia kartu, priklausomai nuo konkretaus atvejo, tiekimą įvykdęs verslininkas
         ir gavėjas arba nuomotojas ir nuomininkas.

      Įgyvendinimo sprendimas
      9       Nyderlandų valdžios institucijos 1968 m. rugpjūčio 30 d. ministerijos įsakymu priėmė sprendimą dėl Apyvartos mokesčio įstatymo
         įgyvendinimo (Uitvoeringsbeschikking omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, Nr. 169, toliau – įgyvendinimo sprendimas).

      10     Įgyvendinimo sprendimo 3 straipsnio a punktas numato, kad viešosios teisės subjektai laikomi verslininkais tiek, kiek tai
         susiję su nekilnojamojo turto tiekimu ar su teisių į tokį turtą perleidimu ar suteikimu.

      11     Šio sprendimo 13 ir 13a straipsniai, kuriais ypač siekiama perkelti Šeštosios direktyvos 20 straipsnio nuostatas, šiuo tikslu
         nustato teisės į atskaitą tikslinimo mechanizmą.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12     WZV yra viešosios teisės subjektas, vykdantis vandens ūkio viešąjį administravimą jam patikėtoje teritorijoje Nyderlanduose.
         Vykdydamas šią veiklą, WZV veikia kaip valdžios institucija Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies prasme ir todėl nėra
         PVM mokėtojas.

      13     Siekdamas vykdyti jai priklausančias funkcijas, WZV pastatė buitinių nuotėkų valymo įrenginius (toliau – įrenginiai), už kuriuos
         sumokėjo apie 7,2 milijonus Olandijos guldenų (NLG) PVM. Įrenginiai pradėjo veikti 1990 metais.

      14     WZV ir kiti du vandens ūkio administravimo viešieji subjektai susitarė įrenginius naudoti centralizuotai apdorojant šlamą,
         gaunamą valant buitines nuotėkas. Šie du minėti subjektai finansiškai prisidėjo prie papildomų investicijų, reikalingų tam,
         kad įrenginiais galėtų naudotis visi trys subjektai. Nuo 1993 m. WZV perleido kitiems dviem subjektams atitinkamą dalį jiems
         tenkančių gaunamo šlamo centralizuoto apdorojimo išlaidų, tačiau pateikė sąskaitą be PVM. Šiuo atveju mokesčių administratorius,
         sutikdamas su WZV, buvo pripažinęs, kad PVM neturi būti nurodomas šiems dviem subjektams pateikiamose sąskaitose su sąlyga,
         kad WZV atsisakys teisės į anksčiau sumokėto mokesčio atskaitą.

      15     1994 m. gruodį WZV įsteigė fondą, siekiantį reklamuoti aplinką Nyderlandų Flandrijoje (toliau – fondas), kuriam jis pardavė
         įrenginius už maždaug 18 milijonų NLG be PVM.

      16     Atsižvelgus į aplinkybes, kuriomis buvo įvykdytas, šis nuosavybės perleidimas, prašymą pateikusio teismo nuomone, laikytinas
         prekių tiekimu Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies ir įstatymo, kuris remiasi šiuo 5 straipsniu, 3 straipsnio 1 dalies
         prasme. Pardavimo dieną WZV išsinuomojo įrenginius iš fondo devyneriems metams ir dviem dienoms.

      17     WZV ir fondas mokesčių administratoriui pateikė du bendrus prašymus netaikyti jiems atleidimo nuo mokesčio lengvatos už įrenginių
         pardavimą ir nuomą pagal įstatymo 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktus, kuriais siekiama perkelti Šeštosios direktyvos 13 straipsnio
         C skirsnio nuostatas, susijusias su galimybe pasirinkti apmokestinimą pridėtinės vertės mokesčiu nekilnojamojo turto pardavimo
         ir nuomos atvejais.

      18     Remdamasis įgyvendinimo sprendimo 13 ir 13a straipsniais, WZV išskyrė dalį už įrenginių statybą sumokėtos PVM sumos, kuriai,
         kaip tvirtina WZV, taikytinas tikslinimas, t. y. maždaug 3,6 milijonų NLG sumą, sudarančią 5/10 visos sumos. Šis padalijimas
         buvo pateisintas tuo, kad nuo įrenginių įsigijimo buvo praėję penkeri metai ir kad dar buvo likęs toks pats laikotarpis.

      19     Mokesčių deklaracijoje už 1994 m. ketvirtą ketvirtį WZV paprašė mokesčių administratoriaus grąžinti apie 3,6 milijonus NLG.
      20     Šis prašymas buvo atmestas motyvuojant tuo, kad įrenginių tiekimo metu WZV neturėjo teisės į tikslinimą pagal įgyvendinimo
         sprendimo nuostatas, siekiančias perkelti Šeštosios direktyvos 20 straipsnį.

      21     WZV pateikė ieškinį dėl mokesčių administratoriaus priimto sprendimo atmesti jo prašymą. Gerechtshof te Amsterdam apeliacine tvarka priimtas sprendimas kasacine tvarka buvo apskųstas Hoge Raad.

      22     Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas pabrėžia: kadangi WZV pardavimo sandorį įvykdė kaip apmokestinamasis asmuo
         ir kartu su įrenginių pirkėju paprašė, kad jiems nebūtų taikoma atleidimo nuo mokesčio lengvata už šį sandorį, WZV sumokėto
         PVM už nekilnojamojo turto statybą tikslinimas iš esmės turėtų būti leidžiamas. Tačiau, atsižvelgus į Teisingumo Teismo praktiką,
         šiuo atžvilgiu Hoge Raad kyla abejonių.

      23     Hoge Raad teigimu, kyla klausimas, ar viešosios teisės subjektas, kuris naudojosi preke kaip valdžios institucija ir kuris dėl šios
         priežasties neatskaitė prekės įsigijimo metu sumokėto PVM, turi teisę, kaip ir apmokestinamasis asmuo, panaudojęs prekę atleistų
         nuo mokesčio paslaugų teikimui, į tikslinimą, numatytą Šeštosios direktyvos 20 straipsnyje, tuo atveju, kai vėliau jis atlieka
         šios prekės tiekimą kaip apmokestinamasis asmuo ir toks tiekimas apmokestinamas.

      24     Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas patikslina, kad papildomas sunkumas kyla dėl tos aplinkybės, jog WZV atsisakė
         teisės į anksčiau sumokėto mokesčio atskaitą dėl sudaryto susitarimo su mokesčių administratoriumi. Dėl šios aplinkybės WZV
         laikytinas atsisakiusiu iš dalies įtraukti įrenginius į jam priklausančios įmonės ilgalaikio turto sudėtį.

      25     Prašymą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Teisingumo Teismo praktika, susijusi su ilgalaikio turto priskyrimu apmokestinamojo
         asmens pasirinkimu jo privačiam turtui arba jam priklausančios įmonės turtui, mutatis mutandis taikytina ir viešosios teisės subjektams.

      26     Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Kai viešosios teisės subjektas įsigijo ilgalaikį turtą, kurį jis atlygintinai perleido trečiajam asmeniui ir kurio perleidimo
         atžvilgiu viešosios teisės subjektas laikytinas apmokestinamuoju asmeniu, ar jis, remdamasis Šeštosios direktyvos 20 straipsniu,
         būtent 2 ir 3 dalimis, gali pasinaudoti teise į apyvartos mokesčio, sumokėto turto įgijimo metu, tikslinimą tiek, kiek jis
         šį turtą panaudojo vykdyti jam, kaip valdžios institucijai, priklausančias funkcijas direktyvos 4 straipsnio 5 dalies prasme?

      2.      Ar viešosios teisės subjektas turi teisę, remdamasis Šeštąja direktyva, nuo jam priklausančios įmonės turto visiškai atskirti
         ilgalaikį turtą, kuriuo jis kartais naudojasi kaip apmokestinamasis asmuo, kartais – kaip valdžios institucija, kaip Teisingumo
         Teismas nusprendė apmokestinamųjų fizinių asmenų atveju?“

       Įvadinės pastabos
      27     Iš prašymą pateikusio teismo pateiktų ir šio sprendimo 12 ir 13 punktuose išdėstytų duomenų išplaukia, kad WZV įrenginius
         įsigijo siekdamas vykdyti savo užduotis vandens ūkio viešojo administravimo srityje jam patikėtoje teritorijoje ir šiuo atveju
         veikė kaip valdžios institucija.

      28     Taigi pirmas klausimas turi būti suprantamas kaip klausimas, kuriuo siekiama išsiaiškinti, ar viešosios teisės subjektas,
         įsigijęs ilgalaikį turtą kaip valdžios institucija Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos prasme
         ir vėliau šį turtą pardavęs kaip apmokestinamasis asmuo, šio pardavimo atžvilgiu gali pasinaudoti teise į tikslinimą Šeštosios
         direktyvos 20 straipsnio prasme, siekdamas atskaityti prekės įsigijimo metu sumokėtą PVM.

       Dėl pirmojo klausimo
      29     Primintina, kad, remiantis Šeštosios direktyvos 2 straipsnio nuostatomis, su PVM susijusių taisyklių taikymas prekių tiekimo
         ar paslaugų teikimo sandoriams šalies viduje, įskaitant taisykles dėl teisės į atskaitą, priklauso nuo to, ar sandorį vykdantis
         asmuo yra apmokestinamasis asmuo.

      30     Apmokestinamasis asmuo gali iš mokėtino PVM atskaityti mokestį, kurį jis pats sumokėjo, jeigu jis atitinka Šeštosios direktyvos
         17 straipsnyje numatytas sąlygas.

      31     Remiantis šio 17 straipsnio 1 dalimi, teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas mokestis tampa apskaičiuotinas.
         Pagal Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 2 dalį šis momentas atitinka prekių pristatymo momentą. Taigi prekės įsigijimo atveju
         teisė į atskaitą atsiranda šios prekės pristatymo momentu. Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalis numato, kad apmokestinamasis
         asmuo turi teisę atskaityti pridėtinės vertės mokestį, jo sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens patiektas prekes tiek, kiek
         prekes apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams.

      32     Iš šių 2 ir 17 straipsnių nuostatų išplaukia, kad vienintelis asmuo, turintis apmokestinamojo asmens statusą ir veikiantis
         kaip toks prekės įgijimo momentu, turi teisę į atskaitą už šią prekę ir gali atskaityti už šią prekę apskaičiuotą ar sumokėtą
         PVM, jeigu jis tą prekę naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams (dėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio žr. 1991 m. liepos
         11 d. Sprendimą Lennartz C‑97/90, Rink. I‑3795, 8 punktas).

      33     Neapmokestinamasis asmuo – atvirkščiai – neturi teisės į PVM, kurį jis galimai sumokėjo įsigydamas prekę, atskaitą. Tokio
         asmens veikla – prekių tiekimas ar paslaugų teikimas – nepatenka į su PVM susijusių taisyklių, apibrėžtų Šeštosios direktyvos
         2 straipsnyje, sritį.

      34     Pažymėtina, kad pagal šios direktyvos 4 straipsnio 5 dalį viešosios teisės subjektai nelaikomi apmokestinamaisiais asmenimis
         veiklos ar sandorių, kuriuos jie vykdo kaip valdžios institucijos, atveju.

      35     Iš to išplaukia, kad kai šie subjektai, kuriems priklauso ir WZV, ilgalaikio turto įsigijimo momentu veikia kaip valdžios
         institucijos, jie iš esmės neturi jokios teisės į atskaitą, susijusią su šia preke.

      36     Vis dėlto reikėtų iškelti klausimą, ar įvykęs nagrinėjamo subjekto situacijos pasikeitimas jo apmokestinimo PVM atžvilgiu
         gali turėti įtakos teisei į atskaitą. Ypač kyla klausimas, ar aplinkybė, kad subjektas vėliau įgijo apmokestinamojo asmens
         statusą tam tikrų sandorių, susijusių su turtu, kurį jis įsigijo kaip neapmokestinamasis asmuo, atžvilgiu, gali jam suteikti
         teisę į už šį turtą sumokėto PVM atskaitą ir leisti atlikti tikslinimą, pagrįstą Šeštosios direktyvos 20 straipsniu.

      37     Anksčiau minėtame sprendime Lennartz buvo nagrinėjamas PVM apmokestinamojo fizinio asmens, įsigijusio transporto priemonę ir naudojusio ją asmeniniams tikslams,
         vėliau – ir verslo tikslams bei siekusio atskaityti pirkimo metu sumokėtą PVM, atvejis.

      38     Priminęs, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnis nustato momentą, kai atsiranda teisė į atskaitą, ir padaręs išvadą, kad vien
         fizinio asmens statusas prekės įgijimo momentu gali nulemti teisės į atskaitą buvimą, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad tos
         pačios direktyvos 20 straipsnyje „Atskaitos tikslinimas“, atvirkščiai, nėra jokios nuostatos, susijusios su teisės į atskaitą
         atsiradimu. Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši nuostata tik nustato mechanizmą, sudarantį galimybę apskaičiuoti pirminės
         atskaitos tikslinimus ir todėl nenustato teisės į atskaitą bei nepaverčia apmokestinamojo asmens sumokėto su neapmokestinamais
         sandoriais susijusio mokesčio atskaitytinu mokesčiu minėto 17 straipsnio prasme (žr. minėto sprendimo Lennartz  11 ir 12 punktus).

      39     Šiuos svarstymus reikia pritaikyti viešosios teisės subjektui, kuris ilgalaikio turto įgijimo momentu veikia kaip valdžios
         institucija. Iš tiesų šis subjektas, kuris neveikė kaip apmokestinamasis asmuo, neturi jokios teisės į už šį turtą sumokėto
         PVM atskaitą, skirtingai nuo savo asmeniniais tikslais veikiančio fizinio asmens.

      40     Taigi dėl to, kad vėliau šis subjektas veikė kaip apmokestinamasis asmuo, šio subjekto pagal sandorius, jo įvykdytus kaip
         valdžios institucijos ir todėl neapmokestintus, sumokėtas mokestis, remiantis Šeštosios direktyvos 20 straipsniu, netaps atskaitytinu
         šios direktyvos 17 straipsnio prasme.

      41     Priešingai nei teigia WZV, tokio subjekto negalima prilyginti apmokestinamajam asmeniui, vykdančiam ir apmokestinamą, ir atleistą
         nuo mokesčio veiklą. Kaip jau buvo minėta, apmokestinamojo asmens statusas yra lemiamas ir jis yra vertinamas tuo momentu,
         kai pastarasis subjektas įgyja atitinkamą prekę.

      42     Be to, WZV tvirtina, kad negalėjimas vėliau atskaityti sumokėtą PVM gerokai iškraipo konkurenciją, o tai, jo manymu, pateisina
         Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrojoje pastraipoje numatytos išimties, pagal kurią viešosios teisės subjektai
         turi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis, taikymą. Siekdama iliustruoti konkurencijos iškraipymo buvimą, WZV lygina
         ūkio subjekto situaciją su viešosios teisės subjekto situacija ir teigia, kad analogiškomis aplinkybėmis ūkio subjektas gali
         sumokėtą pirkimo PVM atskaityti nuo apskaičiuoto pardavimo PVM.

      43     Šis argumentas taip pat turi būti atmestas. Iš tiesų galimo konkurencijos iškraipymo pagrindinės bylos aplinkybėmis ištakos
         slypi daugiau viešosios teisės subjekto teisėje pasirinkti nagrinėjamo ilgalaikio turto pardavimo ir nuomos apmokestinimą,
         o ne tvarkoje, pagal kurią viešosios teisės subjektai nelaikomi apmokestinamaisiais asmenimis sandorių, kuriuos jie įvykdo
         kaip valdžios institucijos, atveju. Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 38 punkte, nors ši tvarka pati savaime
         tam tikra prasme gali kliudyti neutralumo ir vienodo požiūrio principų taikymui, šis padarinys būdingas išimčių PVM sistemoje
         buvimui.

      44     Taigi į pirmąjį klausimą reikėtų atsakyti, kad viešosios teisės subjektas, kuris įgyja ilgalaikį turtą kaip valdžios institucija
         Šeštosios Tarybos direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos prasme, taigi kaip neapmokestinamasis asmuo, ir kuris
         vėliau šį turtą parduoda kaip apmokestinamasis asmuo, šio pardavimo atžvilgiu neturi teisės į tikslinimą, pagrįstą šios direktyvos
         20 straipsniu, siekdamas atskaityti turto įsigijimo metu sumokėtą PVM.

       Dėl antrojo klausimo
      45     Šis klausimas pateiktas išimtinai tam atvejui, jei toks viešosios teisės subjektas, koks yra WZV, ilgalaikio turto įsigijimo
         momentu būtų laikomas vykdžiusiu tiek ekonominę veiklą Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies prasme, tiek veiklą, nurodytą
         to paties straipsnio 5 dalies pirmojoje pastraipoje. Atsižvelgiant į svarstymus, pateiktus atsakyme į pirmąjį klausimą, iš
         kurių matyti, kad toks subjektas pirkimo momentu neveikė kaip apmokestinamasis asmuo, į antrąjį klausimą atsakyti nebereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      Viešosios teisės subjektas, kuris įgyja ilgalaikį turtą kaip valdžios institucija 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos
            direktyvos 77/388/CEE dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema:
            vienodas vertinimo pagrindas 4 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos prasme, taigi kaip neapmokestinamasis asmuo, ir kuris
            vėliau šį turtą parduoda kaip apmokestinamasis asmuo, šio pardavimo atžvilgiu neturi teisės į tikslinimą, pagrįstą šios direktyvos
            20 straipsniu, siekdamas atskaityti turto įsigijimo metu sumokėtą PVM.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2013 m. spalio 16 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Zoo Sport Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-455/12.


1982 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Tunnel Refineries Limited prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Byla 114/81.


title: 2010 m. liepos 8 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, kuriame pavaizduotas arklys, paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Apibūdinamasis pobūdis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas). # Byla T-386/08.

text:
      2010 m. liepos 8 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Trautwein prieš VRDT (arklio atvaizdas)
      (Byla T‑386/08)
      „Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, kuriame pavaizduotas arklys, paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami prekių savybėms žymėti (Tarybos
         reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 30, 34–36, 38–40, 42 punktus)

      Dalykas

               Ieškinys dėl 2008 m. liepos 7 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1730/2007‑1), susijusio su paraiška
                  registruoti vaizdinį žymenį, kuriame pavaizduotas arklys, kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               arklio atvaizdas 18, 25 ir 31 klasių prekėms – paraiška Nr. 4829354

               Eksperto sprendimas:

               atsisakyti įregistruoti

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development bylinėjimosi išlaidas.


1991 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Extramet Industrie SA prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Dempingas - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas. # Byla C-358/89.