title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. spalio 21 d. # Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT) prieš Erpo Möbelwerk GmbH. # Apeliacinis skundas - Bendrijos prekių ženklas - Frazė DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT - Absoliutus atsisakymo registruoti pagrindas - Skiriamasis požymis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla C-64/02 P.

text:
      Byla C-64/02 P
      Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      prieš
      Erpo Möbelwerk GmbH
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Sintagma DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT – Absoliutus atsisakymo registruoti pagrindas – Skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai – Iš reklaminių šūkių sudaryti prekių ženklai – Skiriamasis požymis – Specialių vertinimo kriterijų
            taikymas – Nepriimtinumas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai – Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto atmetimo pagrindo taikymas tik prekių
            ženklams, kurie patenka į šios nuostatos d punkte numatyto atmetimo pagrindo taikymo sritį – Nepriimtinumas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktai)
      1.        Vertinant skiriamąjį požymį Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijų prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, reikalaujama,
         kad kiekvienas prekių ženklas, nesvarbu kokios rūšies, leistų identifikuoti prekę kaip kilusią iš konkrečios įmonės ir atskirti
         ją nuo kitų įmonių prekių. Nors įvairių rūšių prekių ženklų skiriamojo požymio vertinimo kriterijai tie patys, juos taikant
         gali paaiškėti, kad atitinkamos visuomenės dalies suvokimas nebūtinai yra toks pat kiekvienos rūšies atžvilgiu ir kad dėl
         to gali būti sudėtingiau nustatyti kai kurių rūšių ženklų skiriamąjį požymį, palyginti su kitų rūšių ženklais.

      Vis dėlto skiriamojo požymio nustatymo sunkumai, kuriuos galėtų dėl paties savo pobūdžio sukelti tam tikros prekių ženklų
         rūšys, pavyzdžiui, prekių ženklai, sudaryti iš reklaminių šūkių, ir į kuriuos yra teisėta atsižvelgti, nepateisina specialių
         kriterijų, papildančių arba nukrypstančių nuo skiriamojo požymio kriterijaus, išaiškinto pirmiau. Taigi atsisakymas įregistruoti,
         prekių ženklų, sudarytų iš reklaminių šūkių, skiriamojo požymio vertinimo atžvilgiu taikantis skirtingą ir griežtesnį kriterijų,
         kaip antai „vaizduotės elementas“, netgi „koncepcijų nesuderinamumas, kuris sukeltų nuostabą ir taip padarytų ryškų įspūdį“,
         yra klaidingas.

      (žr. 33–34, 36 punktus)
      2.        Kiekvienas iš Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalyje nurodytų atsisakymo registruoti pagrindų
         yra nepriklausomas nuo kitų ir reikalauja atskiro vertinimo. Todėl netinkama Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą
         dėl jokio skiriamojo požymio neturinčių prekių ženklų taikyti tik prekių ženklams, kuriuos atsisakoma registruoti remiantis
         minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies d punktu, susijusiu su prekių ženklais, sudarytais iš elementų, kurie dabartinėje
         kalboje arba prekybos praktikoje yra tapę bendriniais dėl to, kad jie yra bendrai naudojami verslo ir būtent reklaminiuose
         pranešimuose.

      Todėl teiginys, kad prekių ženklas neturi skiriamojo požymio tik tuo atveju,  jeigu įrodoma, jog jis yra bendrai naudojamas
         prekybos ir būtent reklaminiuose pranešimuose, teisės požiūriu yra klaidingas, kadangi šis kriterijus nėra tas, kuris nustatytas
         minėto 7 straipsnio 1 dalies b punkte.

       (žr. 39–40, 46, 48 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 21 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Sintagma DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT – Absoliutus atsisakymo registruoti pagrindas – Skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje C-64/02 P,
      dėl 2002 m. vasario 27 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnį pateikto apeliacinio skundo,
      Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui), atstovaujama A. von Mühlendahl ir G. Schneider, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      apeliantė,
      palaikoma
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos P. Ormond, C. Jackson, M. Bethell ir M. Tappin, padedamų barrister D. Alexander, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusi į apeliacinį procesą šalis,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Erpo Möbelwerk GmbH,  atstovaujamai Rechtsanwalt S. von Petersdorff-Campen ir Patenwalt  H. von Rohr, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans (pranešėjas), teisėjai C. Gulmann, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen ir
         J. N. Cunha Rodrigues,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      sekretorė M. Múgica Arzamendi, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gegužės 5 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs šalių pateiktas pastabas,
      susipažinęs su 2004 m. birželio 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (toliau – VRDT) prašo panaikinti
         2001 m. gruodžio 11 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimą Erpo Möbelwerk prieš VRDT (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT) (T‑138/00, Rink. p. II‑3739, toliau – skundžiamas sprendimas) panaikinti 2000 m. kovo 23 d. VRDT trečiosios apeliacinės tarybos
         sprendimą (byla R 392/1999‑3, toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo iš esmės buvo atmesta Erpo Möbelwerk GmbH (toliau – Erpo) apeliacija dėl VRDT eksperto sprendimo atsisakyti registruoti sintagmą DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT kaip Bendrijos prekių
         ženklą įvairioms prekių, įskaitant būtent baldus, klasėms.

       Teisinis pagrindas
      2        Pagal 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) 7 straipsnį:

      „1. Neregistruojami šie žymenys:
      <...>
      b)      neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai;
      c)      prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšiai, kokybei, kiekiui,
         paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų savybėms;

      d)      prekių ženklai, sudaryti tiktai iš tokių žymenų ar nuorodų, kurie dabartinėje kalboje arba sąžiningoje ir nusistovėjusioje
         prekybos praktikoje yra tapę bendriniais;

      <...>
      3. Šio straipsnio 1 dalies b, c ir d punktų nuostatos netaikomos, jeigu dėl prekių ženklo naudojimo jis yra tapęs atskiriamu
         nuo tų prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos.“

      3        Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnis „Bendrijos prekių ženklo veikimo apribojimas“ nustato:

      „Bendrijos prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiosioms šalims komercinėje veikloje naudoti:
      <...>
      b)      prekių ar teikiamų paslaugų rūšies, kokybės, kiekio, paskirties, vertės, geografinės kilmės, pagaminimo laiko nuorodas arba
         kitas jų charakteristikas;

      <...>
      jeigu toks naudojimas neprieštarauja sąžiningai pramoninės ir komercinės veiklos praktikai.“
       Faktinės ginčo aplinkybės
      4        1998 m. balandžio 23 d. laišku Erpo pateikė VRDT paraišką įregistruoti sintagmą DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT kaip Bendrijos prekių ženklą prekėms, kurios pagal
         peržiūrėtą ir pataisytą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų ženklų registravimo klasifikacijos
         priklauso 8 klasei (įrankiai (rankiniai); peiliai, šakutės ir šaukštai), 12 klasei (sausumos transporto priemonės ir jų atsarginės
         dalys) ir 20 klasei (namų baldai, būtent baldai su apmušalu, sėdynės, kėdės, stalai, taip pat biuro baldai).

      5        1999 m. birželio 4 d. sprendimu VRDT ekspertas atmetė šią paraišką, remdamasis tuo, kad ši sintagma žymi atitinkamų prekių
         savybę ir neturi jokio skiriamojo požymio. Dėl šio sprendimo Erpo pateikė apeliaciją.

      6        Ginčijamu sprendimu VRDT trečioji apeliacinė taryba panaikino eksperto sprendimą tiek, kiek jis atmetė paraišką 8 klasės prekių
         atžvilgiu. Dėl likusios sprendimo dalies Apeliacinė taryba atmetė apeliaciją, motyvuodama iš esmės tuo, kad nagrinėjama sintagma
         neatitinka Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų bei 2 dalies reikalavimų.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      7        2000 m. gegužės 23 d. Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateiktu pareiškimu Erpo pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Pirmosios instancijos teismas skundžiamu sprendimu patenkino ieškinį.

      8        Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 22–29 punktuose nusprendė, kad pirmas ieškinio pagrindas dėl Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimo pagrįstas, kadangi net darant prielaidą, kad pats žodis Bequemlichkeit (reiškia „komfortas“) žymi atitinkamų prekių kokybę, į kurią tikslinė visuomenė apsispręsdama pirkti gali atkreipti dėmesį,
         sintagma DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT, vertinama remiantis visais ją sudarančiais ir kartu skaitomais elementais, negali
         būti laikoma sudaryta vien iš žymenų arba nuorodų, kurie galėtų būti naudojami atitinkamų prekių kokybei žymėti.

      9        Po to Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo antrą ieškinio pagrindą dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto
         pažeidimo.

      10      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 41 ir 42 punktuose nusprendė, kad šis ieškinio pagrindas taip pat turi
         būti priimtinas, kadangi Apeliacinė taryba iš esmės padarė išvadą, jog dėl nagrinėjamos frazės apibūdinančio požymio ji neturi
         skiriamojo požymio, o iš skundžiamo sprendimo 22–29 punktų, susijusių su pirmuoju ieškinio pagrindu, išplaukia, jog ginčijamas
         sprendimas šiuo klausimu teisės požiūriu yra klaidingas.

      11      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 43–46 punktuose nusprendė, kad antrasis ieškinio pagrindas taip pat pagrįstas
         atsižvelgiant į šias išvadas:

      „43. Be to, Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 30 punkte dar kartą pažymėjo, kad sintagmai DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT
         stinga bet kokio papildomo vaizduotės elemento. Savo atsiliepime į ieškinį VRDT taip pat teigė, jog tam, kad galėtų būti naudojami
         kaip prekių ženklas, šūkiai privalo turėti papildomą <…> originalumo elementą ir kad nagrinėjamas žodžių junginys neturi tokio
         originalumo.

      44. Šiuo atžvilgiu primintina, kad iš Pirmosios instancijos teismo bylų praktikos matyti, jog skiriamojo požymio nebuvimas
         negali būti grindžiamas vaizduotės ar papildomo originalumo požymio nebuvimu (2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimų Taurus‑Film prieš VRDT (Cine Action), T‑135/99, Rink. p. II‑379, 31 punktas; Taurus‑Film prieš VRDT (Cine Comedy), T‑136/99, Rink. p. II‑397, 31 punktas ir 2001 m. balandžio 5 d. Sprendimo Bank für Arbeit und Wirtschaft prieš VRDT (EASYBANK), T‑87/00, Rink. p. II‑1259, 39 ir 40 punktai). Be to, pažymėtina, kad šūkiams negalima taikyti griežtesnių kriterijų nei
         taikomi kitų rūšių žymenims.

      45. Tiek, kiek Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 31 punkte taip pat nurodo, kad trūksta bet kokio koncepcijų nesuderinamumo,
         kuris sukeltų nuostabą ir taip padarytų ryškų įspūdį, pažymėtina, kad tai iš tikrųjų yra tik Apeliacinės tarybos teiginio,
         jog trūksta papildomo vaizduotės požymio, apibūdinimas kitais žodžiais.

      46. Apeliacinėje taryboje pateiktos apeliacijos atmetimas, grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktu,
         būtų pateisinamas tik tuo atveju, jeigu Apeliacinė taryba būtų įrodžiusi, kad vien sintagmos das Prinzip der ... („... principas“) junginys su žodžiu, žyminčiu atitinkamų prekių arba paslaugų savybę, yra bendrai vartojamas prekybos
         ir būtent reklaminiuose pranešimuose. Konstatuotina, kad ginčijamame sprendime nėra jokios išvados šiuo klausimu, ir VRDT
         nei savo rašytiniuose pareiškimuose, nei posėdyje netvirtino, kad toks vartojimas egzistuoja.“

      12      Remdamasis šiais motyvais, Pirmosios instancijos teismas panaikino ginčijamą sprendimą.

       Apeliacinis procesas
      13      Apeliaciniame skunde VRDT Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        atmesti ieškinį, pareikštą dėl 2000 m. kovo 23 d. VRDT trečiosios apeliacinės tarybos sprendimo byloje R 392/1999‑3, ir, nepatenkinus
         šio reikalavimo, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,

      –        priteisti iš kitos šalies bylinėjimosi tiek pirmojoje, tiek apeliacinėje instancijoje išlaidas.
      14      Erpo Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą,
      –        patvirtinti skundžiamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas, įskaitant apeliaciniame procese atlygintinas išlaidas.
      15      2002 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei
         buvo leista įstoti į bylą VRDT pusėje.

       Šalių argumentai
      16      Vieninteliu apeliacinio skundo pagrindu VRDT teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 46 punkte nuspręsdamas,
         jog galima atsisakyti registruoti prekių ženklą dėl skiriamojo požymio nebuvimo tik tais atvejais, kai įrodoma, kad žymuo
         yra bendrai vartojamas atitinkamoje prekyboje, pažeidė Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

      17      Šiuo atžvilgiu VRDT teigia, kad prekių ženklo skiriamojo požymio vertinimas turi būti pradedamas a priori vertinant tikimybę, kad prekių ženklas leidžia atitinkamai visuomenės daliai konkrečiai identifikuoti prekes ar paslaugas,
         kurioms prašoma jį įregistruoti, kaip kilusias iš konkrečios įmonės, arba, bet kuriuo atveju, kad jos pagamintos arba jomis
         prekiaujama esant visiškai prekės ženklo savininko atsakomybei.

      18      Kaip spalviniuose arba erdviniuose ženkluose, bet priešingai nei vien žodiniuose arba vaizdiniuose ženkluose, iš šūkių, koks
         nagrinėjamas šioje byloje, sudarytuose prekių ženkluose turi būti papildomas pristatomasis elementas, suteikiantis jiems skiriamąjį
         požymį. Šis reikalavimas paaiškinamas tuo, kad dažniausiai ginčijami žymenys atlieka vien reklaminę, o ne galimybės identifikuoti
         prekių kilmę funkciją.

      19      Be to, VRDT taip pat tvirtina, kad, vertinant prekių ženklo skiriamąjį požymį, neturi būti atsižvelgiama į galimą šio ženklo
         naudojimą rinkoje. Žinoma, jeigu nustatoma, kad pagal atitinkamą žymenį a priori galima atskirti nagrinėjamas prekes arba paslaugas, tačiau šį žymenį arba tos pačios rūšies terminus įprastai vartoja atitinkama
         visuomenės dalis, paraiška turi būti atmesta, remiantis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktais. Tačiau
         jeigu, kaip ir šioje byloje, atitinkamas žymuo a priori neleidžia atskirti nagrinėjamų prekių arba paslaugų, turėtų būti atsisakoma jį įregistruoti kaip prekės ženklą, remiantis
         to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punktu, nesant reikalo pateikti įrodymų, kad jį jau įprastai vartoja atitinkama
         visuomenės dalis.

      20      Erpo teigia priešingai, kad VRDT nurodytas ir į skundžiamo sprendimo 46 punktą nukreiptas apeliacinio skundo pagrindas nepagrįstas.
         Iš skundžiamo sprendimo 28 ir 42 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas manė, jog ginčijamo prekių ženklo skiriamasis
         požymis išplaukia iš sintagmos „Das Prinzip der ...“ junginio su apibūdinančiu elementu „Bequemlichkeit“. Tačiau Pirmosios
         instancijos teismas nereikalavo įrodyti bendro visos atitinkamos sintagmos vartojimo. Jis nepripažino, kad frazės „Das Prinzip
         der ...“ vartojimas sustiprina apibūdinantį požymį. Jis padarė išvadą, kad ginčijamame Apeliacinės tarybos sprendime nebuvo
         objektyvių motyvų dėl atsisakymo įregistruoti, grindžiamo skiriamojo požymio nebuvimu, priežasčių.

      21      Be to, Erpo tvirtina, kad, nagrinėjamą šūkį įregistravus kaip prekių ženklą, konkurentams nebūtų trukdoma naudoti žodžių „Prinzip“ (principas)
         ir „Bequemlichkeit“ (komfortas) junginio. Tam užkerta kelią būtent Reglamento (EB) Nr. 40/94 12 straipsnio b punktas. Pastaroji
         nuostata įtvirtina pakankamą konkurencijos apsaugą, kad liberali registracijos praktika, kuri, esant abejonių, leidžia apsaugoti
         prašomą registruoti prekių ženklą, būtų pateisinta.

      22      Erpo, be kita ko, neigia, kad iš šūkio sudaryto prekių ženklo skiriamasis požymis reikalauja papildomo pristatomojo elemento buvimo
         dėl vien reklaminės tokio žymens funkcijos. Erpo nuomone, iš tikrųjų remiantis tiek Pirmosios instancijos teismo, tiek VRDT praktika, šūkio reklaminė funkcija neužkerta kelio
         tam, kad jis turėtų skiriamąjį požymį.

      23      Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad skundžiamame sprendime pateikta skiriamojo požymio analizė prieštarauja tiek
         Teisingumo Teismo, tiek paties Pirmosios instancijos teismo praktikai. Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas ypač neteisingai
         taikė Bendrijos teisę, kuri reikalauja vertinant prekių ženklo skiriamąjį požymį atsižvelgti į jo pobūdį. Be to, Pirmosios
         instancijos teismas laikėsi netinkamos pozicijos šiam skiriamajam požymiui nustatyti.

      24      Minėta vyriausybė tvirtina, kad iš teismų praktikos išplaukia, jog tam, kad būtų išpildyta skiriamojo požymio sąlyga, prekių
         ženklas privalo nedviprasmiškai identifikuoti atitinkamų prekių arba paslaugų komercinę kilmę. Žymuo negali užtikrinti tokios
         kilmės, jeigu, remiantis atitinkamos rūšies prekių arba paslaugų paprasto vartotojo numanomais lūkesčiais, jam išlieka tikrų
         abejonių dėl jų kilmės.

      25      Tiesa, kad, kaip teigia ši vyriausybė, teisės principai, taikytini vertinant prekių ženklo skiriamąjį požymį, yra tokie patys
         visų rūšių prekių ženklams. Tačiau vis dėl to, taikant šiuos principus, turi būti atsižvelgiama į kontekstą, ir ypač į atitinkamo
         prekių ženklo pobūdį, kaip tai rodo teismų praktika erdvinių prekių ženklų, sudarytų iš prekės formos, srityje (2001 m. rugsėjo
         19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Procter & Gambleprieš VRDT (kvadratinė balta tabletė su geltonais ir mėlynais taškais), T‑119/00, Rink. p. II‑2761, 53–55 punktai; 2002 m. vasario 7 d.
         Sprendimo Mag InstrumentpriešVRDT, T‑88/00, Rink. p. II‑467, 33–35 punktai ir generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvada byloje Linde ir kt. (2003 m. balandžio 8 d. Sprendimas, C‑53/01–C‑55/01, Rink. p. I‑3161).

      26      Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad šioje byloje nagrinėjamas prekių ženklas iš esmės yra reklaminis šūkis, kurio
         tikslas – pranešti apie principus, kurių pagrindu atitinkamos prekės buvo pagamintos. Mažiau tikėtina, kad paprastas vartotojas
         reklaminį šūkį, ypač kai jame yra nuoroda į tam tikras prekių ar paslaugų savybes, galėtų vertinti kaip prekės kilmę nurodantį
         žymenį, tik identifikuojantį už jos pagaminimą atsakingą įmonę. Tačiau jeigu toks šūkis paliktų ryškų įspūdį, kadangi neįprasta
         jį vartoti siejant su atitinkamomis prekėmis ar paslaugomis, galiausiai paprastas vartotojas galėtų jį vertinti ne tik kaip
         atliekantį reklaminę funkciją, bet ir kaip žymintį šių prekių ar paslaugų komercinę kilmę.

      27      VRDT apeliacinė taryba buvo teisi atsižvelgdama į šį vertinimą. Vis dėlto skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas,
         vertindamas prekių ženklo skiriamąjį požymį, neatsižvelgė arba nepakankamai atsižvelgė į jo pobūdį.

      28      Be to, Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad tiek, kiek skundžiamo sprendimo 46 punktas reiškia, jog atitinkamą žymenį
         būtų galima atsisakyti registruoti dėl skiriamojo požymio nebuvimo tik tuo atveju, jeigu sintagma „Das Prinzip der...“ būtų
         bendrai vartojama prekybos ir būtent reklaminiuose pranešimuose, Pirmosios instancijos teismas pažeidė Reglamento (EB) Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies b ir c punktus.

      29      Pirmosios instancijos teismas supainiojo Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose nustatytus reikalavimais
         su to paties straipsnio 1 dalies d punkto reikalavimais. Siekiant atsisakyti įregistruoti, reikalavimas įrodyti, jog prekių
         ženklas atitinkamų prekių ar paslaugų prekyboje tapo bendriniu, taikomas tik d punktui, o ne pirmiau minėtoms nuostatoms (2001 m.
         spalio 4 d. Sprendimo Merz & Krell, C‑517/99, Rink. p. I‑6959, 35 punktas). Šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai nustato atskirus atsisakymo
         įregistruoti žymenį pagrindus, nors šių abiejų nuostatų atitinkamos taikymo sritys aiškiai iš dalies sutampa.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      30      Pirmiausia pažymėtina, kad VRDT pateiktas pirmasis su prekių ženklo skiriamuoju požymiu susijęs apeliacinio skundo pagrindas
         dėl Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimo aiškiai apima tik skundžiamo sprendimo 46 punktą. Tačiau
         šis punktas yra neatsiejamai susijęs su pirmiau išdėstytais 43–45 punktais, todėl VRDT pateiktas apeliacinio skundo pagrindas
         turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į visus šiuose punktuose išdėstytus argumentus. Be kita ko, taip apeliacinio skundo dalyką
         suprato šalys ir į bylą įstojusi šalis, kadangi jos savo rašytiniuose pareiškimuose jį nagrinėja remdamosi skundžiamo sprendimo
         43–46 punktais.

      31      Skundžiamo sprendimo 43–46 punktuose daroma nuoroda į ginčijamo sprendimo 30 ir 31 punktus, pagal kuriuos šūkis privalo turėti
         „vaizduotės elementą“, netgi „koncepcijų nesuderinamumą, kuris sukeltų nuostabą ir taip padarytų ryškų įspūdį“ tam, kad jis
         nebūtų neturintis minimalaus skiriamojo požymio, kaip to reikalauja Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas.

      32      Skundžiamo sprendimo 43–45 punktuose Pirmosios instancijos teismas teisingai atmetė šį reikalavimą, iš esmės grįsdamas tuo,
         kad šūkiams netinkama taikyti griežtesnius kriterijus nei taikomi kitų rūšių žymenims.

      33      Kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos, vertinant skiriamąjį požymį, reikalaujama, kad kiekvienas prekių ženklas, nesvarbu
         kokios rūšies, leistų identifikuoti prekę kaip kilusią iš konkrečios įmonės ir atskirti ją nuo kitų įmonių prekių (šiuo klausimu
         dėl 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
         suderinti 3 straipsnio 1 dalies b punkto (OL L 40, 1989, p. 1), kuris tapatus Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktui,
         žr. minėto sprendimo Linde ir kt. 42 ir 47 punktus).

      34      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad nors įvairių rūšių prekių ženklų skiriamojo požymio vertinimo kriterijai tie patys,
         juos taikant gali paaiškėti, jog atitinkamos visuomenės dalies suvokimas nebūtinai yra toks pat kiekvienos rūšies atžvilgiu
         ir kad dėl to gali būti sudėtingiau nustatyti kai kurių rūšių prekių ženklų skiriamąjį požymį, palyginti su kitų rūšių prekių
         ženklais (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimų Henkelprieš VRDT, C‑456/01 P ir C‑457/01 P, Rink. p. I‑0000, 38 punktą; Procter & GamblepriešVRDT, C‑468/01 P–C‑472/01 P, Rink. p. I‑0000, 36 punktą ir Procter & GamblepriešVRDT, C‑473/01 P ir C‑474/01 P, Rink. p. I‑0000, 36 punktą).
      35      Neatmetama galimybė, kad šiame sprendime pirmesniame punkte minėta teismų praktika taip pat tinkama ir žodiniams prekių ženklams,
         kuriuos sudaro reklaminiai šūkiai, koks nagrinėjamas šioje byloje. Taip galėtų būti būtent tuo atveju, jeigu, vertinant nagrinėjamo
         prekių ženklo skiriamąjį požymį, būtų nustatyta, jog šis šūkis atlieka reklaminę funkciją, kuri skirta, pavyzdžiui, girti
         atitinkamos prekės kokybę, ir kad šios funkcijos svarba nėra akivaizdžiai antraeilė, palyginti su tariama prekių ženklo funkcija,
         t. y. prekės kilmės užtikrinimo funkcija. Iš tikrųjų tokiu atveju valdžios institucijos gali atsižvelgti į tai, kad paprasti
         vartotojai neįpratę tokių šūkių pagrindu daryti prielaidų apie tokių prekių kilmę (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT 36 punktą).

      36      Vis dėlto skiriamojo požymio nustatymo sunkumai, kuriuos galėtų dėl paties savo pobūdžio sukelti tam tikros prekių ženklų
         rūšys, pavyzdžiui, prekių ženklai, sudaryti iš reklaminių šūkių, ir į kuriuos yra teisėta atsižvelgti, nepateisina specialių
         kriterijų, papildančių arba nukrypstančių nuo skiriamojo požymio kriterijaus, išaiškinto teismų praktikoje ir priminto šio
         sprendimo 32–34 punktuose. Todėl Pirmosios instancijos teismas buvo teisus panaikindamas ginčijamą sprendimą dėl to, kad jame
         prekių ženklų, sudarytų iš reklaminių šūkių, skiriamojo požymio vertinimo atžvilgiu buvo pritaikytas skirtingas ir griežtesnis
         kriterijus.

      37      Skundžiamo sprendimo 43–45 punktuose teisingai atmetęs ginčijamame sprendime pritaikytą atitinkamo prekių ženklo skiriamojo
         požymio vertinimo kriterijų, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 46 punkte taikė kitą kriterijų, t. y. tą,
         kuriuo remiantis, prekių ženklas neturi skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme tik
         tuo atveju, jeigu įrodoma, kad atitinkama sintagma yra bendrai naudojama prekybos ir būtent reklaminiuose pranešimuose, o
         šio atvejo buvimas nebuvo vertinamas ginčijamame sprendime.

      38      Be abejo, tiesa, kad jeigu įrodoma, jog atitinkama sintagma bendrai vartojama prekybos ir būtent reklaminiuose pranešimuose,
         kaip tai numato ir Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies d punktas, iš to išplaukia, kad šis žymuo neleidžia atskirti
         vienos įmonės prekių ar paslaugų nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų, ir todėl neatlieka esminės prekių ženklo funkcijos –
         nebent dėl šių žymenų ar nuorodų vartojimo jie įgijo skiriamąjį požymį, kuris gali būti pripažintas pagal Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 3 dalį (šiuo klausimu dėl analogiškų Direktyvos 89/104 3 straipsnio 1 dalies b ir d punktų ir 3 dalies nuostatų
         žr. minėto sprendimo Merz & Krell 37 punktą).

      39      Vis dėlto kiekvienas iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje nurodytų atsisakymo registruoti pagrindų yra nepriklausomas
         nuo kitų ir reikalauja atskiro vertinimo (žr., inter alia, minėtą HenkelpriešVRDT 45 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      40      Todėl netinkama Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą taikyti tik prekių ženklams, kuriuos atsisakoma registruoti,
         remiantis minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies d punktu, dėl to, kad jie yra bendrai naudojami prekybos ir būtent reklaminiuose
         pranešimuose.

      41      Teisingumo Teismas nusprendė, kad prekių ženklo, sudaryto iš žymenų ar nuorodų, kurie taip pat naudojami kaip reklaminiai
         šūkiai, kokybės nuorodos ar posakiai, skatinantys pirkti prekes ar paslaugas, kurioms šis prekių ženklas skirtas, negalima
         atsisakyti įregistruoti vien dėl tokio naudojimo (žr. minėto sprendimo Merz & Krell  40 punktą).

      42      Be to, iš teismų praktikos matyti, kad prekių ženklo skiriamasis požymis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto
         prasme reiškia, jog šis ženklas leidžia identifikuoti prekę, kuriai jį prašoma įregistruoti, kaip kilusią iš konkrečios įmonės
         ir atskirti ją nuo kitų įmonių prekių ir paslaugų, bei dėl to gali atlikti pagrindinę prekių ženklo funkciją (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Procter & GamblepriešVRDT 32 punktą ir nurodytą teismų praktiką; bei dėl analogiškos Direktyvos 89/104 3 straipsnio 1 dalies b punkto nuostatos žr.
         minėto sprendimo Merz & Krell  37 punktą ir minėto sprendimo Linde ir kt.  40 punktą bei nurodytą teismų praktiką).

      43      Remiantis teismų praktika, skiriamasis požymis turi būti vertinamas, pirma, prekių ar paslaugų, kurioms prašoma jį įregistruoti,
         atžvilgiu ir, antra, atitinkamos visuomenės dalies, kurią sudaro paprasti pakankamai informuoti, protingai pastabūs bei nuovokūs
         šių prekių ar paslaugų vartotojai, suvokimo atžvilgiu (žr., inter alia, minėtų sprendimų Procter & Gamble 33 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      44      Iš to išplaukia, kad prekių ženklo, sudaryto iš žymenų ar nuorodų, kurie taip pat naudojami kaip reklaminiai šūkiai, kokybės
         nuorodos ar posakiai, skatinantys pirkti prekes ar paslaugas, kurioms skirtas šis prekių ženklas, koks nagrinėjamas šioje
         byloje, skiriamasis požymis turi būti vertinamas atsižvelgiant į šio sprendimo 42 ir 43 punktuose nurodytus principus (šiuo
         klausimu taip pat dėl tokių prekių ženklų žr. 2002 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Sykes EnterprisespriešVRDT(REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T‑130/01, Rink. p. II‑5179, 20 punktą ir 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo Best Buy ConceptspriešVRDT(BEST BUY), T‑122/01, Rink. p. II‑2235, 21 punktą).

      45      Atsižvelgiant į tai, reikia atmesti Erpo pateiktą argumentą, kad Reglamento Nr. 40/94 12 straipsnio b punktas nustato pakankamą konkurencijos apsaugą, jog liberali
         registracijos praktika, kuri, esant abejonių, leidžia apsaugoti prašomą įregistruoti prekių ženklą, būtų pateisinta. Iš tikrųjų
         tokį argumentą Teisingumo Teismas jau buvo atmetęs, remdamasis tuo, kad registracijos paraiškų tikrinimas turi būti ne minimalus,
         o griežtas ir išsamus, siekiant išvengti, jog prekių ženklas nebūtų netinkamai įregistruotas, ir užtikrinti, kad dėl teisinio
         tikrumo ir tinkamo teisingumo vykdymo priežasčių nebūtų registruojami prekių ženklai, kurių naudojimas galėtų būti sėkmingai
         užginčytas teismuose (šiuo klausimu žr. 2003 m. gegužės 6 d. Sprendimo Libertel, C‑104/01, Rink. p. I‑3793, 58–59 punktus).

      46      Todėl skundžiamo sprendimo 46 punkte nuspręsdamas, kad prekių ženklas neturi skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies b punkto prasme tik tuo atveju, jeigu įrodoma, kad atitinkama sintagma bendrai naudojama prekybos ir būtent reklaminiuose
         pranešimuose, o šio atvejo buvimas ginčijamame sprendime nebuvo tikrinamas, Pirmosios instancijos teismas taikė kitą kriterijų
         nei nustatytas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte.

      47      Iš to išplaukia, kad Pirmosios instancijos teismas peržengė šio straipsnio taikymo sritį.

      48      Todėl VRDT pagrįstai teigia, kad šiuo klausimu skundžiamas sprendimas teisės požiūriu yra klaidingas.

      49      Tačiau konstatuotina, kad ši teisės klaida neturi įtakos šio ginčo sprendimo baigčiai.

      50      Galiausiai, kaip išplaukia iš šio sprendimo 37 punkto, remiantis skundžiamo sprendimo 43–45 punktais, ginčijamas sprendimas
         buvo teisingai panaikintas dėl to, kad prekių ženklo registracijos buvo atsisakyta, remiantis neteisingu ginčijamo sprendimo
         30–31 punktuose nurodytu kriterijumi dėl skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, būtent
         papildomo vaizduotės arba originalumo požymio nebuvimu.

      51      Darytina išvada, kad nepaisant šio sprendimo 48 punkte konstatuotos teisės klaidos, skundžiamo sprendimo rezoliucinė dalis
         išlieka teisinga.

      52      Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, jeigu Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvai pažeidžia Bendrijos teisę,
         tačiau sprendimo rezoliucinė dalis pagrįsta kitais teisiniais motyvais, apeliacinis skundas turi būti atmestas (žr., inter alia, 2000 m. kovo 30 d. Sprendimo VBApriešFlorimex ir kt., C‑265/97 P, Rink. p. I‑2061, 121 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      53      Todėl šis apeliacinio skundo pagrindas netinkamas ir apeliacinis skundas atmestinas.

       Bylinėjimosi išlaidos
      54      Pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal to paties Darbo reglamento
         118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Erpo prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš VRDT ir pastaroji pralaimėjo apeliacinę bylą, ji turi jas padengti.

      55      Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą Jungtinė Karalystė pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2004 m. birželio 29 d. # Front national prieš Europos Parlamentą. # Apeliacinis skundas - Pareiškimas dėl frakcijos sukūrimo pagal Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalį - Bendrų politinių pažiūrų nebuvimas - NDT frakcijos atgaline tvarka likvidavimas - Priešpriešinis apeliacinis skundas - EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos išaiškinimas - "Tiesiogiai ir konkrečiai" su fiziniu ar juridiniu asmeniu susijusio sprendimo sąvoka - Nacionalinės politinės partijos pareikšto ieškinio nepriimtinumas. # Byla C-486/01 P.

text:
      Byla C-486/01 P
      Front national
      prieš
      Europos Parlamentą
      „Apeliacinis skundas – Pareiškimas dėl frakcijos sukūrimo pagal Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalį – Bendrų politinių pažiūrų nebuvimas – NDT frakcijos likvidavimas atgaline tvarka – Priešpriešinis apeliacinis skundas – EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos išaiškinimas – „Tiesiogiai ir konkrečiai“ su fiziniu ar juridiniu asmeniu susijusio sprendimo sąvoka – Nacionalinės politinės partijos pareikšto ieškinio nepriimtinumas“
      Sprendimo santrauka
      Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai arba juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai – Tiesioginis
            poveikis – Kriterijai – Parlamento sprendimas dėl frakcijos, sudarytos iš nacionalinei partijai priklausančių Parlamento narių,
            likvidavimo – Tiesioginis poveikis šiai partijai –  Nebuvimas
      (EB 230 straipsnio 4 pastraipa; Parlamento darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 30 straipsnis)
      EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatyta sąlyga, kad sprendimas, dėl kurio reiškiamas ieškinys dėl panaikinimo,
         turi būti „tiesiogiai susijęs“ su fiziniu ar juridiniu asmeniu, įvykdoma tik tuomet, kai skundžiama Bendrijos priemonė tiesiogiai
         veikia individo teisinę padėtį ir nepalieka vertinimo laisvės adresatui, atsakingam už jos įgyvendinimą, kuris įvyksta automatiškai
         ir išplaukia tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant papildomų įgyvendinančių nuostatų.

      Europos Parlamento sprendimas, kuriuo išaiškinama Parlamento darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalis ir atgaline tvarka
         likviduojama „Nepriklausomų deputatų techninė (NDT) frakcija – mišri frakcija“, tiek, kiek juo iš Parlamento narių, pareiškusių
         apie NDT frakcijos sukūrimą, konkrečiai, Parlamento narių iš Front national sąrašo, atimta galimybė jungtis į politinę frakciją, t. y. NDT frakciją, Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio prasme, tiesiogiai
         paveikė šiuos Parlamento narius. Tiems Parlamento nariams tik šiuo ginčijamu aktu buvo faktiškai užkirstas kelias jungtis
         į frakciją, ir nuo to laiko jie laikomi nepriklausomais Parlamento nariais Darbo tvarkos taisyklių 30 straipsnio prasme, dėl
         ko jiems suteikiamos labiau ribotos parlamentinės teisės ir mažesnės materialinės bei finansinės lengvatos palyginti su tomis,
         kuriomis naudojasi frakcijų nariai pagal 29 straipsnį.

      Tačiau tokia išvada negali būti daroma tokios nacionalinės politinės partijos kaip Front national atžvilgiu. Nors natūralu, kad nacionalinė politinė partija, kelianti savo kandidatus rinkimuose į Parlamento narius, nori,
         jog jos kandidatai po išrinkimo vykdytų savo įgaliojimus tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir kiti Parlamento nariai, tačiau
         toks noras išrinktiems jos atstovams nesuteikia teisės kurti savo frakcijos ar prisijungti prie Parlamente sukurtų frakcijų.

      Pagal Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 2 dalį įkurti frakcijai Parlamente reikia minimalaus Parlamento narių iš kelių
         valstybių narių skaičiaus ir visais atvejais 29 straipsnio 1 dalis mini tik galimybę jungtis į frakcijas pagal savo politines
         pažiūras. Šios nuostatos nesuteikia jokio specialaus vaidmens frakcijų kūrimo procese nacionalinėms partijoms, kurioms šie
         Parlamento nariai priklauso.

      (žr. 34–37 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. birželio 29 d. (*)

      „Apeliacinis skundas – Pareiškimas dėl frakcijos sukūrimo pagal Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalį – Bendrų politinių pažiūrų nebuvimas – NDT frakcijos atgaline tvarka likvidavimas – Priešpriešinis apeliacinis skundas – EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos išaiškinimas – „Tiesiogiai ir konkrečiai“ su fiziniu ar juridiniu asmeniu susijusio sprendimo sąvoka – Nacionalinės politinės partijos pareikšto ieškinio nepriimtinumas“
      Byloje C-486/01 P
      Front national, įsteigta Saint-Cloud (Prancūzija), atstovaujama advokatų F. Wagner ir V. de Poulpiquet de Brescanvel,

      apeliantė,
      dėl apeliacinio skundo, susijusio su 2001 m. spalio 2 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė
         kolegija) sprendimo Martinez ir kt. prieš Parlamentą  sujungtose bylose T-222/99, T-327/99 ir T-329/99, Rink. p. II-2823, panaikinimo,

      dalyvaujant kitai proceso šaliai,
      Europos Parlamentui, atstovaujamam G. Garzón Clariana, J. Schoo ir H. Krück, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovui pirmoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans (pranešėjas), A. Rosas, J.-P. Puissochet
         ir J. N. Cunha Rodrigues, teisėjų R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr ir R. Silva de Lapuerta,

      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sekretorė M. Múgica Arzamendi, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į teismo posėdžio pranešimą,
      išklausęs šalis 2003 m. gruodžio 9 d. posėdyje,
      susipažinęs su 2004 m. sausio 20 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Front national apeliaciniu skundu, pateiktu Teisingumo Teismo sekretoriatui 2001 m. gruodžio 12 d., remdamasis EB 225 straipsniu ir Teisingumo
         Teismo statuto 49 straipsniu, apskundė 2001 m. spalio 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Martinez ir kt. prieš Parlamentą (sujungtose bylose T-222/99, T-327/99 ir T-329/99, Rink. p. II-2823; toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos
         teismas atmetė jos ieškinį dėl Europos Parlamento 1999 m. rugsėjo 14 d. sprendimo, kuriuo išaiškinama Parlamento darbo tvarkos
         taisyklių 29 straipsnio 1 dalis ir atgaline tvarka likviduojama „Nepriklausomų deputatų techninė (NDT) frakcija – mišri frakcija“
         (toliau – ginčijamas aktas), panaikinimo.

      2        Atskiru dokumentu, pateiktu Teisingumo Teismo sekretoriatui 2001 m. gruodžio 11 d., Front national, remdamasi EB 242 straipsniu, taip pat paprašė sustabdyti skundžiamo sprendimo vykdymą. Tačiau 2002 m. vasario 21 d. Teisingumo
         Teismo pirmininko nutartimi sujungtose bylose Front national ir Martinez prieš Parlamentą (C-486/01 P-R ir C-488/01 P-R, Rink. p. I-1843) šis prašymas buvo atmestas, motyvuojant, inter alia, tuo, kad sprendimo vykdymo sustabdymas nebūtų užkirtęs kelio didelei ir neatitaisomai žalai, kurią nurodė apeliantė.

       Teisinis pagrindas
      3        Nagrinėjamu laikotarpiu galiojusios Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklių redakcijos (OL L 202, 1999, p. 1; toliau –
         Darbo tvarkos taisyklės) 29 straipsnis „Frakcijų kūrimas“ numatė:

      „1.       Parlamento nariai gali jungtis į frakcijas pagal savo politines pažiūras.
      2.      Frakciją turi sudaryti Parlamento nariai iš daugiau kaip vienos valstybės narės. Frakcijai įkurti reikia ne mažiau kaip dvidešimt
         trijų Parlamento narių, jeigu jie yra iš dviejų valstybių narių; aštuoniolikos Parlamento narių, jeigu jie yra iš trijų valstybių
         narių; ir keturiolikos Parlamento narių, jeigu jie yra iš keturių ar daugiau valstybių narių.

      3.      Parlamento narys negali priklausyti daugiau kaip vienai frakcijai.
      4.      Apie frakcijos sukūrimą pranešama Pirmininkui pareiškimu. Šiame pareiškime nurodomas frakcijos pavadinimas, jos nariai ir
         biuro sudėtis.

      <...>“ (Neoficialus vertimas)
      4        Darbo tvarkos taisyklių 30 straipsnis dėl nepriklausomų Parlamento narių numatė:

      „1.      Jokiai frakcijai nepriklausantys Parlamento nariai turi savo sekretoriatą. Išsamią tvarką nustato biuras, remdamasis Generalinio
         sekretoriaus pasiūlymu.

      2.      Biuras taip pat apibrėžia tokių Parlamento narių statusą ir parlamentines teises.“ (Neoficialus vertimas)
      5        Darbo tvarkos taisyklių 180 straipsnis dėl šių taisyklių taikymo nustatė:

      „1.      Kilus abejonių dėl šių Darbo tvarkos taisyklių taikymo ar aiškinimo, Pirmininkas, nepažeisdamas jokių anksčiau šioje srityje
         priimtų sprendimų, gali perduoti šį klausimą nagrinėti atsakingam komitetui.

      Jei iškeliamas klausimas dėl darbo tvarkos pagal 142 straipsnį, Pirmininkas šį klausimą taip pat gali perduoti atsakingam
         komitetui.

      2.      Atsakingas komitetas nusprendžia, ar būtina siūlyti Darbo tvarkos taisyklių pakeitimus. Šiuo atveju, jis vadovaujasi 181 straipsnyje
         nustatyta procedūra.

      3.      Jei komitetas nusprendžia, kad pakanka pateikti galiojančių Darbo tvarkos taisyklių išaiškinimą, tą išaiškinimą jis perduoda
         Pirmininkui, o šis apie tai praneša Parlamentui.

      4.      Jei frakcija ar mažiausiai trisdešimt du Parlamento nariai prieštarauja atsakingo komiteto pateiktam išaiškinimui, klausimas
         teikiamas balsuoti Parlamentui, kuris sprendžia paprasta balsavusiųjų dauguma, dalyvaujant bent trečdaliui Parlamento narių.
         Jei siūlomas tekstas atmetamas, jis grąžinamas komitetui.

      5.      Išaiškinimai, dėl kurių nepareikštas prieštaravimas, taip pat Parlamento patvirtinti išaiškinimai parašomi kursyvu prie Darbo
         tvarkos taisyklių atitinkamo straipsnio ar straipsnių kartu su sprendimu dėl Darbo tvarkos taisyklių taikymo.

      6.      Šie išaiškinimai yra atitinkamų straipsnių taikymo ir aiškinimo ateityje precedentas.
      <...>“ (Neoficialus vertimas)
       Faktinės bylos aplinkybės
      6        Iš skundžiamo sprendimo išplaukia, kad po 1999 m. liepos 19 d. pranešimo Parlamento Pirmininkei apie naujos frakcijos „Nepriklausomų
         deputatų techninė (NDT) frakcija – mišri frakcija“ (toliau – NDT frakcija), kuri deklaravo tikslą užtikrinti visų Parlamento
         narių parlamentinių įgaliojimų vykdymą visa apimtimi, sukūrimą, kitų frakcijų pirmininkai pareiškė prieštaravimus dėl šios
         frakcijos, kadangi ją sudarantys asmenys neturėjo bendrų politinių pažiūrų. Dėl šios priežasties, remiantis Darbo tvarkos
         taisyklių 180 straipsnio 1 dalimi, buvo paprašyta Parlamento konstitucinių reikalų komiteto (toliau – Konstitucinių reikalų
         komitetas) išaiškinti Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalį.

      7        Šio komiteto pirmininkas pateikė prašomą išaiškinimą Parlamento Pirmininkei 1999 m. liepos 28 d. raštu. Šiame rašte konstatuota:

      „Konstitucinių reikalų komitetas posėdyje, vykusiame 1999 m. liepos 27 ir 28 d., išnagrinėjo prašymą dėl Darbo tvarkos taisyklių
         29 straipsnio 1 dalies išaiškinimo, perduotą jam pirmininkų sueigos 1999 m. liepos 21 d. posėdyje.

      Po išsamaus pasikeitimo nuomonėmis, gavus penkiolika balsų „už“ ir du „prieš“, vienam susilaikant, Konstitucinių reikalų komitetas
         išaiškino Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalį taip:

      (NDT frakcija) buvo sukurta pažeidžiant (Darbo tvarkos taisyklių) 29 straipsnio 1 dalį.
      Iš esmės pareiškime apie šios frakcijos sukūrimą, ypač šio rašto Europos Parlamento pirmininkei antrame priede, neišskiriamos
         kokios nors bendros politinės pažiūros. Juo įvairiems frakcijos nariams suteikiama visiška politinė nepriklausomybė.

      Siūlome kaip Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalies išaiškinimą įterpti šią pastabą:
      „Frakcijos, kuri atvirai neigia bet kokį savo politinį pobūdį ir jos narių bendras politines pažiūras, kūrimas yra nepriimtinas
         šio straipsnio prasme.“

      <...>“
      8        Šio rašto turinį Parlamentui perdavė jo Pirmininkė plenarinėje sesijoje 1999 m. rugsėjo 13 d. Kadangi NDT frakcija, remdamasi
         Darbo tvarkos taisyklių 180 straipsnio 4 dalimi, prieštaravo Konstitucinių reikalų komiteto pateiktam išaiškinimui, šis buvo
         teikiamas balsuoti Parlamentui, kuris jį savo narių balsų dauguma priėmė plenarinėje sesijoje 1999 m. rugsėjo 14 d.

      9        Manydama, kad esant tokioms aplinkybėms balsavimas jai pakenkė, Front national pareiškė ieškinį dėl ginčijamo akto panaikinimo, kurį Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo 1999 m. lapkričio 19
         d. (byla T-327/99). J.-C. Martinez ir C. de Gaulle (byla T-222/99) bei E. Bonino, M. Pannella, M. Cappato, G. Dell’Alba, B.
         Della Vedova, O. Dupuis, M. Turco ir Lista Emma Bonino (byla T-329/99) taip pat pareiškė du ieškinius dėl to paties dalyko, kuriuos Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo
         atitinkamai 1999 m. spalio 5 d. ir 1999 m. lapkričio 22 d.

       Skundžiamas sprendimas
      10      Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas Front national ieškinį pripažino priimtiną, bet atmetė jį kaip nepagrįstą.

       Dėl priimtinumo
      11      Pirmosios instancijos teismas atmetė Parlamento prieštaravimus dėl ieškinio priimtinumo, kad ginčijamas aktas neegzistuoja,
         kad ginčijamas aktas nėra Bendrijos teismų vykdomos teisėtumo priežiūros objektas ir kad jis nėra tiesiogiai bei konkrečiai
         susijęs su Front national EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.

      12      Pirma, dėl prieštaravimo dėl priimtinumo, kad ta ginčijamo akto dalis, kuria buvo likviduota NDT frakcija, neegzistuoja, Pirmosios
         instancijos teismas skundžiamo sprendimo 26 punkte nusprendė, jog siekiant nustatyti, ar aktas gali būti ieškinio pagal EB
         230 straipsnį dalykas, reikia labiau atsižvelgti į akto turinį, o ne į jo formą. Išnagrinėjęs akto turinį ir jo priėmimo aplinkybes
         Pirmosios instancijos teismas sprendimo 46 punkte nustatė, kad tokiu aktu Parlamentas ne tik nusprendė priimti bendrą Darbo
         tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalies išaiškinimą, pateiktą Konstitucinių reikalų komiteto, ir pritarė šio komiteto pozicijai
         dėl pareiškimo apie NDT frakcijos sukūrimo atitikimo šią nuostatą, bet taip pat nustatė, kad ši frakcija dėl tame straipsnyje
         nurodytų sąlygų nesilaikymo neegzistuoja ex tunc.

      13      Dėl Parlamento pareikšto antrojo prieštaravimo dėl priimtinumo, kad ginčijamas aktas negali būti užginčijamas, Pirmosios instancijos
         teismas skundžiamo sprendimo 59–62 punktuose nusprendė, jog tokios rūšies aktas, atimantis iš Parlamento narių, kurie pareiškė
         apie NDT frakcijos sukūrimą, galimybę jungtis į politinę frakciją Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio prasme, nes manyta,
         kad jie yra nepriklausomi Parlamento nariai pagal Darbo tvarkos taisyklių 30 straipsnį, turėjo įtakos susijusių Parlamento
         narių parlamentinių funkcijų vykdymo sąlygoms ir sukėlė teisinių pasekmių jų atžvilgiu. Todėl toks aktas negali būti laikomas
         tiktai Parlamento darbo vidaus organizavimo aktu, o jo teisėtumą gali prižiūrėti Bendrijos teismai pagal EB 230 straipsnio
         pirmąją pastraipą.

      14      Galiausiai dėl prieštaravimo dėl priimtinumo, kuriuo Parlamentas abejojo, ar įvykdytos EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje
         nustatytos priimtinumo sąlygos, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 65 punkte nusprendė, kad ginčijamas aktas
         turi būti laikomas tiesiogiai susijęs su J.-C. Martinez, C. de Gaulle ir Parlamento nariais, pareiškusiais ieškinį byloje
         T-329/99, nes jis be jokio papildomo akto užkirto kelią šiems Parlamento nariams jungtis į NDT frakciją – kaip į politinę
         frakciją Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio prasme, ir tai tiesiogiai paveikė jų funkcijų vykdymą. Dėl šios priežasties
         Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ginčijamas aktas taip pat turi būti laikomas tiesiogiai bei konkrečiai susijusiu
         su Front national.

      15      Kiek tai susiję su pirmąja iš šių sąlygų, Pirmosios instancijos teismas nusprendė konkrečiai:

      „66      Byloje T-327/99 pabrėžtina, kad Front national, kaip Prancūzijos politinė partija, yra juridinis asmuo, kurio tikslas yra per savo narius propaguoti politines idėjas bei
         projektus nacionalinėse ir Europos institucijose. 1999 m. birželio mėnesio rinkimuose į Parlamentą ji pateikė savo kandidatų
         sąrašą. Visi iš šio sąrašo išrinkti partijos nariai yra tarp Parlamento narių, pareiškusių apie NDT frakcijos sukūrimą. Dėl
         1999 m. rugsėjo 14 d. akto jie visi yra 59 punkte nurodytoje situacijoje, kuri daro tiesioginę įtaką Europos Parlamente jų
         atstovaujamos partijos idėjų ir projektų propagavimui, vadinasi, taip pat ir šios partijos tikslo siekimui Europos lygmeniu.

      67      Todėl 1999 m. rugsėjo 14 d. aktas turi būti laikomas tiesiogiai susijusiu su Front national.“

      16      Dėl EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatytos antrosios priimtinumo sąlygos Pirmosios instancijos teismas, nurodydamas
         teismų praktiką dėl šios sąlygos išaiškinimo ir aplinkybes, dėl kurių buvo likviduota NDT frakcija, skundžiamo sprendimo 72
         punkte nusprendė, kad ginčijamas aktas yra konkrečiai susijęs su Front national dėl aplinkybių, išskiriančių ją iš kitų asmenų.

      17      Dėl šių priežasčių Pirmosios instancijos teismas atmetė Parlamento trečiąjį prieštaravimą dėl priimtinumo ir skundžiamo sprendimo
         75 punkte nusprendė, kad Front national ieškinys dėl panaikinimo turi būti pripažintas priimtinu.

       Dėl pagrįstumo
      18      Kiek tai susiję su ieškinio pagrįstumu, Pirmosios instancijos teismas vis dėlto atmetė visus Front national pateiktus ieškinio pagrindus, susijusius su Parlamento darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalies neteisingu išaiškinimu
         (pirmasis pagrindas), vienodo požiūrio principo ir Darbo tvarkos taisyklių pažeidimu bei ginčijamo akto teisinio pagrindo
         nebuvimu (antrasis pagrindas), vienodo požiūrio principo pažeidimu NDT frakcijos narių atžvilgiu (trečiasis pagrindas), valstybėms
         narėms bendrų parlamentinių tradicijų nepaisymu (ketvirtasis pagrindas), esminių procedūros reikalavimų pažeidimu (penktasis
         pagrindas) ir piktnaudžiavimo procedūra prezumpcija (šeštasis pagrindas).

      19      Dėl šių priežasčių Pirmosios instancijos teismas atmetė jam pateiktą ieškinį dėl panaikinimo ir priteisė Front national atlyginti jos pačios ir Parlamento byloje T-327/99 patirtas bylinėjimosi išlaidas.

       Apeliacinis skundas
      20      Front national apeliaciniame skunde Teisingumo Teismo prašo:

      –        pripažinti apeliacinį skundą priimtiną,
      –        pripažinti, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Bendrijos teisę,
      –        visiškai arba iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        paskelbti byloje galutinį sprendimą arba, nepatenkinus šio prašymo, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui ir
      –        priteisti iš Parlamento visas bylinėjimosi išlaidas.
      21      Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą,
      –        panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kurioje buvo pripažintas priimtinu Front national ieškinys dėl panaikinimo,

      –        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio prašymo, kaip nepagrįstą ir
      –        priteisti iš Front national bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo
       Šalių argumentai
      22      Parlamentas savo priešpriešiniu apeliaciniu skundu, kurį šioje byloje reikia nagrinėti pirmiausia, ginčija iš esmės Front national teisę pareikšti ieškinį dėl ginčijamo akto panaikinimo. Šiuo atžvilgiu jis tvirtina, kad nors Pirmosios instancijos teismas
         skundžiamo sprendimo 66 punkte teisingai įvertino šio akto poveikį apie NTD frakcijos sukūrimą pareiškusių Parlamento narių
         (keletas iš jų buvo taip pat ir Front national nariai) teisinei padėčiai, jis vis tiek padarė teisės klaidą, sprendimo 67 punkte nuspręsdamas, kad ginčijamas aktas turi
         būti laikomas „tiesiogiai“ susijusiu su Front national. Ši partija neatitinka EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatytos sąlygos dėl to, kad ji su ginčijamu aktu buvo
         susijusi tik netiesiogiai. Šiuo atžvilgiu Parlamentas remiasi tokiais argumentais.

      23      Pirma, Pirmosios instancijos teismo išvada, padaryta skundžiamo sprendimo 67 punkte, prieštarauja išvadoms kitose sprendimo
         dalyse, konkrečiai 59 ir 65 punktuose, kuriuose Teismas nustatė, jog ginčijamas aktas turi būti laikomas tiesiogiai susijusiu
         su Parlamento nariais, kurie pareiškė apie NDT frakcijos sukūrimą, kadangi iš jų buvo atimta „galimybė jungtis į politinę
         frakciją Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio prasme“. Parlamento nuomone, neįmanoma, kad nacionalinė politinė partija, kuriai
         pagal Darbo tvarkos taisykles nesuteikiamas joks specialus statusas, būtų paveikta Parlamento aktų lygiai taip pat kaip Parlamento
         nariai, kurie pagal šias taisykles turi specialų statusą.

      24      Antra, Parlamentas teigia, kad tvirtinimas, jog ginčijamas aktas tiesiogiai veikia Front national, taip pat prieštarauja Teisingumo Teismo praktikai, būtent 1970 m. birželio 16 d. sprendimui byloje Alcan ir kt. prieš Komisiją (69/69, Rink. p. 385), pagal kurį aktas gali būti tiesiogiai susijęs su ieškovu tik tuomet, kai jis per se  tiesiogiai jį veikia, atimdamas iš ieškovo teisę arba jį įpareigodamas, ir todėl ieškovas atsiduria panašioje padėtyje į tą,
         kurioje atsidurtų, jei tas aktas būtų skirtas jam. Parlamento nuomone, nagrinėjamoje byloje taip nėra, kadangi Front national, skirtingai nuo jos kandidatų, išrinktų Parlamento nariais, minėtas aktas veikia tik netiesiogiai.

      25      Trečia, Parlamentas tvirtina, kad nors iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, jog Parlamento priimamų aktų atžvilgiu gali
         būti pateikiami ieškiniai dėl panaikinimo, jeigu jie sukelia teisines pasekmes tretiesiems asmenims arba jei tokios pasekmės
         išeina už Parlamento darbo vidaus organizavimo ribų, toks aktas, šiuo atveju – ginčijamas aktas, reglamentuojantis konkrečių
         Parlamento narių padėtį, neturi teisinių pasekmių tokiems tretiesiems asmenims kaip nacionalinė politinė partija. Dėl to Front national negali remtis faktu, kad ji dalyvavo rinkimuose 1999 m. birželio mėn., ar faktu, kad kai kurie jos nariai buvo iš tikrųjų
         išrinkti į Parlamentą, nes po rinkimų tarp politinių partijų, dalyvavusių rinkimų kampanijoje, ir išrinktos asamblėjos nebeliko
         jokių teisinių ryšių. Iš 1976 m. rugsėjo 20 d. Akto dėl Europos Parlamento narių rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų
         teise (OL L 278, p. 5) 4 straipsnio 1 dalies ir Darbo tvarkos taisyklių 2 straipsnio išplaukia, kad išrinkti Parlamento nariai,
         vykdydami savo įgaliojimus, veikia nepriklausomai, negali būti varžomi jokių nurodymų ir gauti jokio įpareigojančio mandato.
         Jei esant tokioms aplinkybėms būtų pritarta teiginiui, kad ginčijamas aktas taip pat turi teisinių pasekmių tokiai nacionalinei
         politinei partijai kaip Front national, Parlamento nariai būtų paprasti „tarpininkai“ tarp Parlamento ir jų partijos, neturintys nepriklausomybės ir atsakomybės,
         o tai prieštarautų anksčiau minėtų nuostatų raidei ir dvasiai.

      26      Ketvirta, Parlamentas nurodo negatyviais pasekmes, kurios gali atsirasti, jei Front national ieškinys būtų pripažintas priimtinu. Jei Teisingumo Teismas sutiktų su Pirmosios instancijos teismo išaiškinimu, abu teismai
         rizikuotų būti užversti ne tik kitų asmenų ar asmenų grupių, tik netiesiogiai susijusių su Parlamento vidaus organizavimo
         priemonėmis, tokių kaip politinių partijų fondų, kuriems gali būti daromas poveikis, pavyzdžiui, jei taptų nebegalima mokėti
         subsidijų iš asignavimų politinėms partijoms, pareikštais ieškiniais, bet ir kitų politinių partijų, kurios, remdamosi savo
         įstatais, galėtų manyti, kad joms taikomos specialios Darbo tvarkos taisyklių nuostatos, pavyzdžiui, 152 straipsnis dėl Parlamento
         komitetų sudėties ar 168 straipsnio 2 dalis, pagal kurią sudarant tarpparlamentines delegacijas turi būti atsižvelgiama, „kiek
         tai įmanoma, į proporcingesnį atstovavimą įvairioms valstybėms narėms ir politinėms pažiūroms“, ieškiniais.

      27      Front national pastabose dėl priešpriešinio apeliacinio skundo, pateiktose pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 117 straipsnio 2 dalį,
         ginčijo Parlamento argumentą, kad ji negali pareikšti ieškinio pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą. Jos nuomone,
         jos ieškinys priimtinas ne tik atsižvelgiant į ginčijamo akto teisinį pobūdį, bet ir į pačią ieškovę.

      28      Kiek tai susiję, pirma, su ginčijamo akto teisiniu pobūdžiu, Front national tvirtina, kad sprendimas, kuriuo Parlamentas 1999 m. rugsėjo 14 d. pritarė Konstitucinių reikalų komiteto pateiktam Darbo
         tvarkos taisyklių 29 straipsnio 1 dalies išaiškinimui, gali būti skundžiamas, nes pagal Teisingumo Teismo praktiką toks aktas
         yra galutinis ir sukelia teisines pasekmes, išeinančias už Parlamento darbo vidaus organizavimo ribų, nes jis atima iš politinių
         partijų bei Parlamento narių, siekiančių prisijungti prie NDT frakcijos, galimybę jungtis į frakciją. Esant tokioms aplinkybėms,
         Front national nariai, kuriuos ši partija iškelė kandidatais rinkimuose ir savo veikla prisidėjo prie jų išrinkimo, atsidurtų mažiau palankioje
         padėtyje negu Parlamento nariai, priklausantys frakcijai, o tai turėtų tiesioginę įtaką partijos idėjų bei planų propagavimui
         ir a posteriori iškreiptų rinkimų rezultatus.

      29      Antra, dėl subjekto, kuris pareiškė ieškinį, Front national tvirtina, jog ieškinys priimtinas ir dėl to, kad ginčijamas aktas yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs.

      30      Kiek tai susiję su sąlyga, kad sprendimas, esantis ieškinio dalyku, turi būti „tiesiogiai“ susijęs su fiziniu ar juridiniu
         asmeniu, Front national sutinka su Pirmosios instancijos teismo nuomone, kad ginčijamas aktas atitinka šią sąlygą, nes turėdamas didelį poveikį NDT
         frakcijos nariams suteiktų politinių teisių bei materialinių lengvatų apimčiai, jis taip pat darė tiesioginę įtaką partijoms,
         kurioms tie Parlamento nariai priklausė, ypač Front national, nes pastaroji aktyviai rėmė savo narius rinkimuose į Parlamentą, ir dėl to patyrė didelių išlaidų. Taigi ši partija turėjo
         akivaizdų interesą, kad jos nariai, prie kurių išrinkimo prisidėjo, turėtų tas pačias lengvatas kaip ir kiti Parlamento nariai.
         Šiuo atžvilgiu Front national ypač remiasi 1986 m. balandžio 23 d. sprendimu byloje LesVerts prieš Parlamentą (294/83, Rink. p. 1339) ir atmeta Parlamento argumentą, kad tarp rinkimų kampanijoje dalyvavusių partijų bei išrinktos asamblėjos
         po rinkimų nebeliko teisinio ryšio. Vienodo partijų traktavimo principas rinkimų kampanijoje, kurį Teisingumo Teismas patvirtino
         šiame sprendime, išlieka po rinkimų, todėl Teisingumo Teismas privalo bausti už šio principo pažeidimą, jei už Front national balsavę asmenys nebūtų atstovaujami Parlamente bent lygiavertėmis, jei ne tokiomis pačiomis sąlygomis, kurios taikomos Parlamento
         nariams iš kitų politinių partijų.

      31      Dėl sąlygos, kad sprendimas, dėl kurio reiškiamas ieškinys, turi būti „konkrečiai“ susijęs su fiziniu ar juridiniu asmeniu,
         Front national tvirtina, jog ji atitiko teismo praktikoje, ypač 1994 m. gegužės 18 d. Sprendime Codorniu prieš Tarybą (C-309/89, Rink. p. I-1853), nustatytas sąlygas, nes ginčijamas aktas yra su ja susijęs ne tik dėl būdingų požymių, bet ir
         remiantis aplinkybėmis, išskiriančiomis ją iš kitų asmenų. Šiuo požiūriu Front national sutinka su Pirmosios instancijos teismo vertinimu skundžiamo sprendimo 69 ir 71 punktuose.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      32      Visų pirma primintina, kad pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti
         ieškinį dėl jam skirto sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos,
         yra „tiesiogiai ir konkrečiai“ su juo susijęs.

      33      Nors Parlamentas priešpriešiniame apeliaciniame skunde neginčija Pirmosios instancijos teismo išvados, kad ginčijamas aktas
         yra sprendimas bei konkrečiai susijęs su Front national, tačiau jis ginčija skundžiamo sprendimo 67 punkte padarytą išvadą, jog aktas tiesiogiai susijęs su šia partija.

      34      Šiuo požiūriu pastebėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 230 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nustatyta sąlyga,
         kad sprendimas, dėl kurio reiškiamas ieškinys, turi būti „tiesiogiai susijęs“ su fiziniu ar juridiniu asmeniu, įvykdoma tik
         tuomet, kai skundžiama Bendrijos priemonė tiesiogiai veikia individo teisinę padėtį ir nepalieka vertinimo laisvės adresatui,
         atsakingam už jos įgyvendinimą, kuris įvyksta automatiškai ir išplaukia tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant papildomų
         įgyvendinančių nuostatų. (žr., inter alia, 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo Glencore Grain prieš Komisiją, C-404/96 P, Rink. p. I‑2435, 41 punktą ir jame cituojamą teismų praktiką).

      35      Šiuo atveju negalima neigti, kad ginčijamas aktas ta apimtimi, kuria juo iš Parlamento narių, pareiškusių apie NDT frakcijos
         sukūrimą, konkrečiai – Parlamento narių iš Front national sąrašo, atimta galimybė jungtis į politinę frakciją, t. y. NDT frakciją Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio prasme, tiesiogiai
         paveikė šiuos Parlamento narius. Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė, kad skundžiamo sprendimo 59 ir 65 punktuose
         tiems Parlamento nariams tik šiuo ginčijamu aktu buvo faktiškai užkirstas kelias jungtis į frakciją, ir nuo to laiko jie laikomi
         nepriklausomais Parlamento nariais Darbo tvarkos taisyklių 30 straipsnio prasme, dėl ko jiems suteikiamos labiau ribotos parlamentinės
         teisės ir mažesnės materialinės bei finansinės lengvatos, palyginti su tomis, kuriomis naudojasi frakcijų nariai pagal 29
         straipsnį.

      36      Tačiau tokia išvada negali būti daroma tokios nacionalinės politinės partijos kaip Front national atžvilgiu. Generalinis advokatas savo išvados 40 punkte pastebėjo: nors natūralu, kad nacionalinė politinė partija, kelianti
         savo kandidatus rinkimuose į Parlamento narius, nori, jog jos kandidatai po išrinkimo vykdytų savo įgaliojimus tokiomis pačiomis
         sąlygomis kaip ir kiti Parlamento nariai, tačiau toks noras išrinktiems jos atstovams nesuteikia teisės kurti savo frakcijos
         ar prisijungti prie Parlamente sukurtų frakcijų.

      37      Primintina, kad pagal Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnio 2 dalį frakcijai Parlamente įkurti reikia minimalaus Parlamento
         narių iš kelių valstybių narių skaičiaus ir kad visais atvejais 29 straipsnio 1 dalis mini tik galimybę jungtis į frakcijas
         pagal savo politines pažiūras. Šios nuostatos nesuteikia jokio specialaus vaidmens frakcijų kūrimo procese nacionalinėms partijoms,
         kurioms šie Parlamento nariai priklauso.

      38      Esant tokioms aplinkybėms, negalima teigti, kad nacionalinė politinė partija yra tiesiogiai veikiama ginčijamu aktu, kuris
         taikomas ir kuris faktiškai gali būti taikomas, remiantis dabartiniu Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsniu, tik apie NDT frakcijos
         sukūrimą pareiškusiems Parlamento nariams.

      39      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 66 punkte nustatė: kadangi ginčijamas aktas atėmė iš susijusių Parlamento
         narių, konkrečiai – iš išrinktų pagal Front national sąrašą, galimybę jungtis į frakciją, jis turėjo tiesioginę įtaką partijos, kuriai jie atstovavo Europos Parlamente, idėjų
         ir projektų propagavimui, vadinasi, ir šios politinės partijos tikslui, nustatytam Europos lygmeniu, todėl Front national  buvo tiesiogiai paliesta šio akto.

      40      Vis dėlto tokios pasekmės negali būti laikomos tiesiogiai sukeltomis ginčijamo akto. Net manant, jog tokios pasekmės buvo,
         jos kilo dėl to, kad jokiai frakcijai nepriklausantys Parlamento nariai traktuoti kaip nepriklausomi Parlamento nariai Darbo
         tvarkos taisyklių 30 straipsnio prasme, ir dėl to, kad nepriklausomiems Parlamento nariams pagal pastarąjį straipsnį buvo
         suteiktas mažiau palankus statusas. Front national  galėjo būti paliesta ginčijamo akto tik netiesiogiai dėl pasekmių šiai partijai priklausančių Parlamento narių statusui.

      41      Be to, atmestinas Front national argumentas, paremtas tuo, kad Teisingumo Teismas sprendime Les Verts prieš Parlamentą pripažino vienodo partijų traktavimo principą rinkimų į Europos Parlamentą kampanijoje, kuris išlieka ir po rinkimų. Šis
         sprendimas buvo susijęs su visiškai kita situacija negu nagrinėjama šiuo atveju.

      42      Parlamento sprendimai byloje Les Verts prieš Parlamentą buvo tiesiogiai susiję su ieškovu šioje byloje, nes jie 1984 m. rinkimų į Europos Parlamentą laikotarpiu nustatė asignavimų
         paskirstymą tarp politinių partijų, įskaitant šią partiją, be tolesnių būtinų priemonių taip, kad kiekvienai partijai skiriamų
         asignavimų dalis buvo apskaičiuojama automatiškai, ir, pasak šio Teisingumo Teismo sprendimo 31 punkto, nepaliko vertinimo
         laisvės.

      43      Tačiau šioje byloje Front national nėra tiesiogiai susijusi su ginčijamu aktu. Nors negalima neigti, kad tam, jog šis aktas sukeltų pasekmes, nereikia jokių
         įgyvendinimo priemonių, neginčytina, kad pagal Darbo tvarkos taisyklių 29 straipsnį šis aktas gali sukelti pasekmes tik Parlamento
         narių, o ne nacionalinės politinės partijos, pagal kurios sąrašą išrinkti tie Parlamento nariai, ir kuri prireikus prisidėjo
         prie jų išrinkimo, teisinei padėčiai. Todėl priešingai reikalavimams, nustatytiems šio sprendimo 34 punkte nurodytoje teismo
         praktikoje, toks aktas tiesiogiai nesukelia pasekmių Front national teisinei padėčiai.

      44      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, konstatuotina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo
         67 punkte nustatydamas, kad ginčijamas aktas tiesiogiai palietė Front national, todėl turi būti panaikinama ta sprendimo dalis, kurioje Front national ieškinys buvo pripažintas priimtinu.

       Dėl Front national ieškinio priimtinumo
      45      Remdamasis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio 1 dalimi, Teisingumo Teismas, panaikinęs Pirmosios instancijos teismo sprendimą,
         gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos
         teismui.

      46      Šiuo atveju Teisingumo Teismas mano, kad jis turi visus reikiamus duomenis nuspręsti dėl Pirmosios instancijos teismui pateikto
         Front national ieškinio. Šios partijos pateikti jos nuomonę pagrindžiantys argumentai sutampa su pateiktais pastabose dėl Parlamento priešpriešinio
         apeliacinio skundo ir iš esmės yra paremti jau nurodytu tvirtinimu, kad ginčijamas aktas buvo tiesiogiai su ja susijęs, nes
         labai paveikė partijos idėjų ir projektų propagavimą Europos Parlamente.

      47      Dėl priežasčių, išdėstytų šio sprendimo 36–43 punktuose, Front national negali būti laikoma tiesiogiai paveikta ginčijamo akto.

      48      Esant tokioms aplinkybėms, Pirmosios instancijos teismui pateiktas Front national ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas. Dėl to byla dėl pagrindinio apeliacinio skundo turi būti nutraukiama.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      49      Pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri, remiantis šio Darbo reglamento 118 straipsniu, taikoma
         apeliacinėse bylose, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi
         Parlamentas prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Front national ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas, taip pat šio sprendimo 2
         punkte minėtame laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procese patirtas išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.       Panaikinti tą 2001 m. spalio 2 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimo Martinez ir kt. prieš Parlamentą (T-222/99, T-327/99 ir T-329/99) dalį, kurioje buvo pripažintas priimtinu Front national  ieškinys (byla T-327/99).
      2.       Atmesti kaip nepriimtiną Front national  ieškinį dėl 1999 m. rugsėjo 14 d. Europos Parlamento sprendimo, kuriuo išaiškinama Europos Parlamento Darbo tvarkos taisyklių
            29 straipsnio 1 dalis ir atgaline tvarka likviduojama „Nepriklausomų deputatų techninė (NDT) frakcija – mišri frakcija“, panaikinimo.
      3.       Nutraukti bylą dėl Front national  apeliacinio skundo, susijusio su šio sprendimo rezoliucinės dalies 1 punkte minėtu sprendimu.
      4.       Priteisti iš Front national Europos Parlamento nurodytas bylinėjimosi išlaidas tiek šioje byloje, tiek laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procese.

               Skouris

                Jann

                Timmermans

               Rosas

                Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

               Macken

               Calneric

         Von Bahr                                           Silva de Lapuerta
      Paskelbta viešame teismo posėdyje Liuksemburge 2004 m. birželio 29 d.

               Sekretorius

                      Pirmininkas

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Proceso kalba: prancūzų.


2001 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 90/388/EEB ir 96/2/EB. # Sujungtos bylos C-396/99 ir C-397/99.


1987 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Marco Castagnoli prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Nepriimtinumas. # Byla 329/85.


1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Heinrich Maag prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla 43/84.


title: Teisingumo Teismo sprendimas 2004 m. sausio 7 d.#K.B. prieš National Health Service Pensions Agency ir Secretary of State for Health.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Jungtinė Karalystė.#EB 141 straipsnis - Direktyva 75/117/EEB - Vienodas požiūris į vyrus ir moteris.#Byla C-117/01.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2004 m. sausio 7 d.(*)

      „EB 141 straipsnis – Direktyva 75/117/EEB – Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – Reversinės pensijos, mokamos tik gyvam likusiam sutuoktiniui, nemokėjimas partneriui transseksualui – Diskriminacija dėl lyties“
      Byloje C‑117/01
      dėl Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo
         nagrinėjamoje byloje tarp

      K. B.
      ir
      National Health Service Pensions Agency,
      Secretary of State for Health,

      dėl EB 141 straipsnio ir 1975 m. vasario 10 d. Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų
         darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo (OL L 45, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 179)
         išaiškinimo

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro teismo pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai C. W. A. Timmermans, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas) ir
         A. Rosas, teisėjai D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, F. Macken, N. Colneric ir S. von Bahr,

      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        K. B., atstovaujamos QC C. Hockney ir L. Cox bei baristerio T. Eicke,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos J. E. Collins, padedamo QC N. Paines,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. Yerrell,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs 2002 m. balandžio 23 d. posėdyje K. B., atstovaujamos L. Cox ir T. Eicke, Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos
         J. E. Collins, padedamo N. Paines, ir Komisijos, atstovaujamos J. Sack ir L. Flynn, pateiktas žodines pastabas,

      susipažinęs su 2003 m. birželio 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        2000 m. gruodžio 14 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2001 m. kovo 15 d., Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Apeliacinio teismo (Anglija ir Velsas) civilinių bylų kolegija)) pagal EB 234 straipsnį pateikė prejudicinį klausimą dėl
         EB 141 straipsnio ir 1975 m. vasario 10 d. Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, skirtų vienodo vyrų ir moterų
         darbo užmokesčio principo taikymui, suderinimo (OL L 45, p. 19) išaiškinimo.

      2        Šis klausimas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp K. B., apdraustosios pagal National Health Service (Nacionalinė sveikatos tarnyba, toliau – NHS) pensijų sistemą, ir NHS Pensions Agency (NHS pensijų sistemos skyrius) bei Secretary of State for Health (sveikatos valstybės sekretorius) dėl atsisakymo skirti našlio pensiją jos partneriui transseksualui.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        EB 141 straipsnyje nurodyta:

      „1. Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad būtų taikomas principas už vienodą ar vienodos vertės darbą vienos ir kitos lyties
         darbuotojams mokėti vienodą užmokestį.

      2. Šiame straipsnyje užmokestis – tai įprastinis bazinis arba minimalus darbo užmokestis ar alga ir koks kitas atlygis grynaisiais
         arba natūra, kurią darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą.

      <…>“
      4        Direktyvos 75/117 1 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:

      „Sutarties 119 straipsnyje išdėstytas vienodo vyrų ir moterų darbo užmokesčio principas, toliau vadinamas „vienodas darbo
         užmokesčio principas“, reiškia bet kokios diskriminacijos dėl lyties panaikinimą visų aspektų ir sąlygų atlyginant už tą patį
         darbą arba už vienodos vertės darbą atžvilgiu.“

      5        Pagal šios direktyvos 3 straipsnį:

      „Valstybės narės panaikina bet kokią vyrų ir moterų diskriminaciją, atsirandančią dėl vienodo darbo užmokesčio principui prieštaraujančių
         įstatymų ir kitų teisės aktų.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Remiantis Sex Discrimination Act 1975 (1975 m. Diskriminacijos dėl lyties įstatymas, toliau – 1975 m. įstatymas) 1 ir 2 straipsniais šiuo įstatymu draudžiami tiesiogiai
         prieš tam tikros lyties asmenį nukreipti diskriminaciniai veiksmai, dėl kurių jis vertinamas ne taip palankiai, kaip vertinamas
         ar būtų vertinamas kitos lyties asmuo. Šiuose straipsniuose taip pat draudžiama netiesioginė diskriminacija, iš esmės apibrėžiama
         kaip vienodų sąlygų ar reikalavimų taikymas, dėl kurio tam tikros lyties asmenys be proporcingų ir pagrįstų priežasčių atsiduria
         mažiau palankioje padėtyje (nei kitos lyties asmenys).

      7        Po to, kai buvo paskelbtas 1996 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas P. prieš S. (C‑13/94, Rink. p. I‑2143), Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė priėmė Sex Discrimination (Gender Reassignment) Regulations 1999 (1999 m. Diskriminacijos dėl lyties (lyties keitimo atvejais) nutarimą, kuriuo iš dalies buvo pakeistas 1975 m. įstatymas,
         įtraukiant į jo reguliavimo sritį tiesioginės diskriminacijos dėl darbuotojo lyties pakeitimo atvejus.

      8        Remiantis Matrimonial Causes Act 1973 (1973 m. Šeimos santykių įstatymas) 11 straipsnio c punktu santuoka, sudaryta ne tarp moteriškos ir vyriškos lyčių atstovų,
         pripažįstama negaliojančia.

      9        Births and Deaths Registration Act1953 (1953 m. Gimimų ir mirčių registravimo įstatymas) 29 straipsnio 1 ir 3 dalyse draudžiama pakeisti įrašą gimimo liudijime,
         išskyrus rašybos arba faktinės klaidos atvejais.

      10      NHS Pension Scheme Regulations 1995 (1995 m. NHS senatvės pensijų sistemos nutarimas) G7 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog apdraustajai mirus šio nutarimo apibrėžtomis
         aplinkybėmis jos gyvas likęs našlys iš principo turi teisę į reversinę pensiją. Sąvoka „našlys“ nėra apibrėžta. Vis dėlto
         pripažinta, kad pagal anglų teisę šis terminas reiškia apdraustosios sutuoktinį.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      11      Ieškovė pagrindinėje byloje K. B. beveik 20 metų dirbo NHS medicinos sesele ir buvo apdrausta pagal NHS Pension Scheme.

      12      K. B. daugelį metų gyvena emocinį ir šeiminį gyvenimą su R., kuris gimė ir buvo įregistruotas civilinės metrikacijos įstaigoje
         kaip moteriškos lyties asmuo, vėliau po chirurginės lyties keitimo operacijos tapo vyru, tačiau negalėjo pakeisti savo gimimo
         liudijimo, kad įformintų šį lyties pakeitimą. Dėl šios priežasties prieš jų valią K. B. ir R. negalėjo susituokti. Rašytiniuose
         dokumentuose K. B. tvirtino ir per teismo posėdį priminė, kad jų sąjunga buvo sudaryta „per mišias bažnyčioje ir palaiminta
         Anglijos vyskupų kolegijos nario“ ir kad jie davė įžadus „taip pat kaip ir tradicinė pora“.

      13      Kadangi santuoka nebuvo sudaryta, NHS Pensions Agency informavo K. B., kad jai mirus pirmai R. negautų našlio pensijos, nes ši išmoka mokama tik gyvam likusiam sutuoktiniui ir
         jokioje Jungtinės Karalystės teisės nuostatoje sutuoktinio statusas nepripažįstamas, jei nesudaryta santuoka teisės aktuose
         nustatyta tvarka.

      14      K. B. kreipėsi į Employment Tribunal (Darbo teismas) (Jungtinė Karalystė) teigdama, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis ribojamos išmokos apdraustųjų
         našliams ir našlėms, sudaro diskriminaciją dėl lyties, prieštaraujančią EB 141 straipsniui ir Direktyvai 75/117. K. B. manymu,
         pagal nurodytas [EB teisės] nuostatas reikalaujama, kad tokiame kontekste sąvoka „našlys“ būtų aiškinama kaip kartu apimanti
         gyvą likusį partnerį, kuriam būtų suteiktas šis statusas, jeigu jo priklausomybė gimčiai nebūtų chirurginės lyties pakeitimo
         operacijos rezultatas.

      15      Tiek Employment Tribunal 1998 m. kovo 16 d. sprendimu, tiek Londono (Jungtinė Karalystė) Appeal Tribunal (Apeliacinis teismas) 1999 m. rugpjūčio 19 d. sprendimu apeliacinėje byloje, nusprendė, kad nagrinėjama pensijų sistema nėra
         diskriminuojanti.

      16      K. B. kreipėsi į Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar atsisakymas mokėti pensiją pagal National Health Service Pension Scheme apdraustos moters partneriui transseksualui (gimusiam moterimi), nes pagal šią sistemą išmoką išlaikomiems asmenims galėtų
         gauti tik jos našlys, laikytinas EB 141 straipsniu ir Direktyva 75/117 draudžiama diskriminacija dėl lyties?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      17      K. B. mano, kad sprendimas, kuriuo nepripažįstama jos teisė nurodyti R. kaip našlio pensijos gavėją, priimtas tik dėl to,
         kad jis pakeitęs lytį. Iš tikrųjų, jei R. nebūtų keitęs lyties ir tai nesutrukdytų jiems sudaryti santuokos, jis turėtų teisę
         į reversinę pensiją kaip gyvas likęs sutuoktinis.

      18      Ji teigia, kad Sprendimas P. prieš S., pagal kurį Bendrijos teisėje draudžiama diskriminacija dėl asmens lyties pakeitimo, taikytinas pagrindinėje byloje, nes
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažino K. B. ir R. skirtingų lyčių asmenų pora, kurios vienintelis
         išskirtinis požymis yra tas, kad vieno iš partnerių lytis pakeista atlikus chirurginę operaciją. Todėl vienintelė jų nepalankaus
         vertinimo priežastis yra ta, kad R pakeista lytis, o tai yra tiesioginė diskriminacija dėl lyties, draudžiama pagal EB 141 straipsnį
         ir Direktyvą 75/117.

      19      K. B. papildomai nurodo, kad santuokos reikalavimas yra netiesioginė transseksualų diskriminacija, nes, priešingai nei skirtingų
         lyčių poros, kurioje nė vienas partneris nėra transseksualas, atveju, tokia pora, kurioje vienam iš partnerių atlikta lyties
         keitimo operacija, niekada neatitiks santuokos kriterijaus.

      20      Jungtinės Karalystės vyriausybė nurodo, kad NHS darbuotojai moterys ir vyrai, nesusituokę su savo partneriais, negauna reversinių
         išmokų pagal NHS Pension Scheme, nesvarbu, dėl kokios priežasties jie nėra susituokę. Neturi reikšmės tai, kad atitinkamas darbuotojas negali atitikti santuokos
         reikalavimo dėl to, kad jo partneris yra homoseksualas, kaip antai byloje, kurioje 1998 m. vasario 17 d. priimtas Sprendimas
         Grant (C‑249/96, Rink. p. I‑621), ar transseksualas, kaip nagrinėjamoje byloje, ar dėl bet kurios kitos priežasties.

      21      Jungtinės Karalystės vyriausybė taip pat tvirtina, kad 2001 m. gegužės 31 d. Sprendimas D ir Švedija prieš Tarybą (C‑122/99 P ir C‑125/99 P, Rink. p. I‑4319) taikytinas pagrindinėje byloje, nes ginčijamoje Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos
         nuostatų normoje skiriant šeimos išmoką nustatyta santuokos sąlyga, kaip ir šioje byloje, t. y. reikalaujama ne vien atitinkamų
         stabilių santykių buvimo.

      22      Komisija mano, kad byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas P. prieš S., lemiama aplinkybė buvo ta, kad nepalankus P. vertinimas atsirado tiesiogiai dėl to, kad jis pakeitė lytį, nes jo nebūtų atleidę
         iš darbo, jei nebūtų pakeitęs priklausomybės gimčiai.

      23      Tačiau pagrindinėje byloje kritikuojamas nepalankus vertinimas susijęs ne tiek su R. lyties pakeitimu, kiek su poros negalėjimu
         sudaryti santuoką. Tokiomis aplinkybėmis Komisija mano, kad minėtas Sprendimas P. prieš S. netaikytinas šioje byloje.

      24      Komisija taip pat teigia, kad K. B. negali remtis Bendrijos teise, tvirtindama, jog netiesioginio ryšio tarp R. lyties pakeitimo
         ir atsisakymo jam mokėti reversinę pensiją pakanka pripažinti šį atsisakymą diskriminacija dėl lyties. Viena vertus, minėtame
         Sprendime Grant netiesiogiai pripažinta, kad santuokos apibrėžimas – tai šeimos teisės klausimas, patenkantis į valstybių narių kompetenciją.
         Kita vertus, Europos žmogaus teisių teismas ne kartą nusprendė, kad kliūtis sudaryti santuoką dėl Jungtinės Karalystės teisėje
         nenumatyto leidimo transseksualui pakeisti savo gimimo liudijimą nėra 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių
         ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 8, 12 ar 14 straipsnio pažeidimas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      25      Išmokos, mokamos pagal pensijų sistemą iš esmės dėl suinteresuotojo asmens darbo, priskiriamos jo darbo užmokesčiui ir patenka
         į EB 141 straipsnio taikymo sritį (be kita ko, žr. 1990 m. gegužės 17 d. Sprendimo Barber, C‑262/88, Rink. p. I‑1889, 28 punktą ir 2002 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Niemi, C‑351/00, Rink. p. I‑7007, 40 punktą).

      26      Teisingumo Teismas taip pat pripažino, kad tokioje sistemoje numatyta reversinė pensija patenka į EB 141 straipsnio taikymo
         sritį. Šiuo klausimu jis patikslino, kad tai, jog ši pensija iš esmės mokama ne darbuotojui, bet jo gyvam likusiam sutuoktiniui,
         nepaneigia šio aiškinimo, nes teisė į tokią išmoką yra lengvata, pagrįsta gyvo likusio asmens sutuoktinio naryste minėtoje
         sistemoje – pensija skiriama gyvam likusiam asmeniui darbdavio ir mirusio sutuoktinio darbo santykių pagrindu bei pervedama
         jam dėl mirusio sutuoktinio darbo (žr. 1993 m. spalio 6 d. Sprendimo Ten Oever, C‑109/91, Rink. p. I‑4879, 12 ir 13 punktus bei 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Menauer, C‑379/99, Rink. p. I‑7275, 18 punktą).

      27      Taigi reversinė pensija, mokama pagal profesinę socialinio draudimo sistemą, kaip antai pagal NHS Pension Scheme, yra darbo užmokestis EB 141 straipsnio ir Direktyvos 75/117 prasme.

      28      Sprendimas skirti tam tikras lengvatas tik sutuoktinių poroms, jų neskiriant kartu gyvenantiems nesusituokusiems partneriams,
         pagrįstas teisės aktų leidėjo pasirinkimu arba nacionalinių teismų pateiktu vidaus teisės normų išaiškinimu, nesuteikiant
         privatiems asmenims galimybės remtis pagal Bendrijos teisę draudžiama bet kokia diskriminacija dėl lyties (kiek tai susiję
         su Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencija, žr. minėto Sprendimo D ir Švedija prieš Tarybą 37 ir 38 punktus).

      29      Šioje byloje tokio reikalavimo savaime negalima laikyti diskriminuojančiu dėl lyties ir dėl to prieštaraujančiu EB 141 straipsniui
         ar Direktyvai 75/117, nes aplinkybė, ar prašymą dėl pensijos pateikęs asmuo yra vyras, ar moteris, nesvarbi skiriant reversinę
         pensiją.

      30      Vis dėlto tokioje situacijoje, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, slypi nevienodas požiūris, dėl kurio tiesiogiai nesudarant
         kliūčių naudojimuisi Bendrijos teisės saugoma teise paveikiama viena jos suteikimo sąlygų. Kaip teisingai savo išvados 74 punkte
         pabrėžė generalinis advokatas, šis nevienodas požiūris susijęs ne su našlio pensijos pripažinimu, o su jai gauti būtina sąlyga
         – galėjimu sudaryti santuoką.

      31      Iš tikrųjų Jungtinėje Karalystėje, skirtingai nei skirtingų lyčių poros, kurių nė vienas partneris nebuvo pakeitęs tapatybės
         atlikus lyties keitimo operaciją ir kurie gali tuoktis bei tam tikromis aplinkybėmis gauti reversinę pensiją, esančią vieno
         iš jų darbo užmokesčio dalimi, tokia pora, kaip antai K. B. ir R. pora, neturi jokių galimybių įvykdyti santuokos sąlygos,
         numatytos NHS Pension Scheme, kad gautų reversinę pensiją.

      32      Šio objektyvaus negalėjimo priežastis yra ta, kad, pirma, 1973 m. Šeimos santykių įstatyme santuoka, sudaryta ne tarp moteriškos
         ir vyriškos lyčių atstovų, pripažįstama negaliojančia, antra, asmuo laikomas esančiu tos lyties, kuri nurodyta jo gimimo liudijime,
         bei pagaliau Gimimų ir mirčių registravimo įstatyme draudžiama pakeisti įrašą gimimo liudijime, išskyrus rašybos arba faktinės
         klaidos atvejais.

      33      Reikia priminti, kad Europos žmogaus teisių teismas nusprendė, jog aplinkybė, kad transseksualas negali tuoktis su tos lyties
         asmeniu, kuriai pats priklausė prieš lyties keitimo operaciją, ir kad atsižvelgiant į civilinį statusą jie laikomi tos pačios
         lyties asmenimis, nes pagal Jungtinės Karalystės teisės aktus neleidžiama teisiškai pripažinti jo naujos lyties tapatybės,
         sudaro teisės tuoktis pagal EŽTK 12 straipsnį pažeidimą (žr. 2002 m. liepos 11 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimų
         Christine Goodwin prieš Jungtinę Karalystę ir I. prieš Jungtinę Karalystę, dar nepaskelbtų Recueil des arrêts et décisions, atitinkamai 97–104 ir  77–84 punktus).

      34      Pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai, kuriais pažeidžiant EŽTK neleidžiama porai, kaip antai K. B. ir R., įvykdyti
         santuokos reikalavimo, būtino, kad vienas iš jų turėtų teisę gauti kito darbo užmokesčio dalį, laikytini iš esmės prieštaraujančiais
         EB 141 straipsnio reikalavimams.

      35      Kadangi asmens, esančio tokioje padėtyje kaip R., lyties pakeitimo teisinio pripažinimo sąlygas nustato valstybės narės, kaip,
         beje, pripažino Europos žmogaus teisių teismas (minėto Sprendimo Goodwin prieš Jungtinę Karalystę 103 punktas), nacionalinis teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju asmuo, esantis tokioje padėtyje
         kaip K. B., gali remtis EB 141 straipsniu, kad būtų pripažinta jo teisė nurodyti savo partnerį kaip reversinės pensijos gavėją.

      36      Iš to, kas išdėstyta, daroma išvada, kad pagal EB 141 straipsnį iš esmės draudžiama priimti tokius teisės aktus, kuriais pažeidžiant
         EŽTK neleidžiama porai, kaip antai K. B. ir R., įvykdyti santuokos reikalavimo, būtino, kad vienas iš jų turėtų teisę gauti
         kito darbo užmokesčio dalį. Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju asmuo, esantis
         tokioje padėtyje kaip K. B., gali remtis EB 141 straipsniu, kad būtų pripažinta jo teisė nurodyti savo partnerį kaip reversinės
         pensijos gavėją.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra
         atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISNGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) 2000 m. gruodžio 14 d. nutartimi pateiktą klausimą, nusprendžia:

      Pagal EB 141 straipsnį iš esmės draudžiama priimti tokius teisės aktus, kuriais pažeidžiant 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
            pasirašytą Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją neleidžiama porai, kaip antai K. B. ir R., įvykdyti santuokos
            reikalavimo, būtino, kad vienas iš jų turėtų teisę gauti kito darbo užmokesčio dalį. Nacionalinis teismas turi patikrinti,
            ar pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju asmuo, esantis tokioje padėtyje kaip K. B., gali remtis EB 141 straipsniu, kad būtų
            pripažinta jo teisė nurodyti savo partnerį kaip reversinės pensijos gavėją.

               Skouris

                Timmermans

                Cunha Rodrigues

               Rosas

                Edward

                Puissochet

               Macken

                Colneric

                von Bahr

         Paskelbta 2004 m. sausio 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Proceso kalba: anglų.


1964 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Estelle Schmitz, Roland Wollast sutuoktinė, prieš Europos ekonominę bendriją. # Byla 18-63.


1971 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Helmut Müllers prieš EEB ir EAEB ekonomikos ir socialinių reikalų komitetą. # Byla 79-70.