title: 2011 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Belgijos Karalystė prieš Deutsche Post AG ir DHL International.#Apeliacinis skundas - Ieškinys dėl panaikinimo - Valstybės pagalba - EB 88 straipsnio 3 dalis - Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 - Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų - Sąvoka "abejonės" - Bendros ekonominės svarbos paslaugos.#Byla C-148/09 P.

text:
      Byla C‑148/09 P
      Belgijos Karalystė
      prieš
      Deutsche Post AG
      ir
      DHL International
      „Apeliacinis skundas – Ieškinys dėl panaikinimo – Valstybės pagalba – EB 88 straipsnio 3 dalis – Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 – Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų – Sąvoka „abejonės“ – Bendros ekonominės svarbos paslaugos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai – Komisijos sprendimas
            pripažinti valstybės pagalbą suderinama su bendrąja rinka nepradedant formalios tyrimo procedūros – Suinteresuotųjų asmenų
            ieškinys pagal EB 88 straipsnio 2 dalį – Priimtinumas – Sąlygos
      (EB 88 straipsnio 2 dalis ir EB 230 straipsnio ketvirta pastraipa; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio h punktas,
            4 straipsnio 3 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis)
      2.        Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai – Komisijos sprendimas
            pripažinti valstybės pagalbą suderinama su bendrąja rinka nepradedant formalios tyrimo procedūros – Suinteresuotųjų asmenų
            ieškinys pagal EB 88 straipsnio 2 dalį – Ieškinio dalyko nustatymas
      (EB 88 straipsnio 2 dalis ir EB 230 straipsnio ketvirta pastraipa; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio h punktas,
            4 straipsnio 3 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis)
      3.        Valstybių teikiama pagalba – Pagalbos projektai – Komisijos tyrimas – Pirminio tyrimo stadija ir ginčo stadija – Pagalbos
            suderinamumas su bendrąja rinka – Vertinimo sunkumai – Komisijos pareiga pradėti ginčo procedūrą – Sąvoka „abejonės“ – Objektyvus
            pobūdis
      (EB 88 straipsnio 2 dalis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 3, 4 ir 5 dalys bei 6 straipsnio 1 dalis)
      1.        Valstybės pagalbos srityje Komisijos sprendimo nepateikti prieštaravimų, pagrįsto Reglamento Nr. 659/1999, nustatančio išsamias
         EB 88 straipsnio taikymo taisykles, 4 straipsnio 3 dalimi, teisėtumas priklauso nuo to, ar kyla abejonių dėl pagalbos suderinamumo
         su bendrąja rinka. Kadangi esant tokių abejonių turi būti pradėta formali tyrimo procedūra, kurioje gali dalyvauti šio reglamento
         1 straipsnio h punkte nurodytos suinteresuotosios šalys, reikia pripažinti, kad toks sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai
         susijęs su kiekviena suinteresuotąja šalimi, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą. Asmenys, turintys EB 88 straipsnio 2 dalyje
         ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalyje numatytų procedūrinių garantijų, gali pasiekti, kad jų būtų paisoma tik tuomet,
         kai turi galimybę Sąjungos teisme ginčyti sprendimą nepateikti prieštaravimų.

      (žr. 54 punktą)
      2.        Valstybės pagalbos srityje ieškovas, ginčijantis Komisijos sprendimą nepradėti formalios tyrimo procedūros, gali nurodyti
         bet kokį pagrindą, kuriuo galima įrodyti, kad vertinant informaciją ir įrodymus, kuriuos Komisija turėjo priemonės, apie kurią
         pranešta, pirminio tyrimo stadijoje, turėjo kilti abejonių dėl jos suderinamumo su bendrąja rinka. Vis dėlto naudojant tokius
         argumentus negali būti pakeistas ieškinio dalykas ar jo priimtinumo sąlygos. Priešingai, būtent abejonės dėl šio suderinamumo
         yra įrodymas, kuris turi būti pateiktas siekiant įrodyti, kad Komisija privalėjo pradėti formalią tyrimo procedūrą, numatytą
         EB 88 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB 88 straipsnio taikymo taisykles, 6 straipsnio
         1 dalyje.

      Sąjungos teismui nepriklauso aiškinti ieškovo ieškinio, kuriuo išimtinai ginčijamas pagalbą įvertinančio sprendimo pagrįstumas,
         kaip ieškinio, kuriuo iš tiesų siekiama apsaugoti iš EB 88 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalies
         kylančias ieškovo procesines teises, jei ieškovas aiškiai nenurodė tokio ieškinio pagrindo. Tokiu atveju ieškinio pagrindo
         aiškinimas pavirstų ieškinio dalyko pakeitimu.

      (žr. 55, 58 punktus)
      3.        Pagal Reglamento Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB 88 straipsnio taikymo taisykles, 4 straipsnio 4 dalį, jei atlikusi
         pirminį tyrimą Komisija konstatuoja, kad dėl pagalbos projekto suderinamumo su bendrąja rinka kyla abejonių, ji privalo priimti
         sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje ir šio reglamento 6 straipsnio 1 dalyje.

      Kadangi Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalyje minima sąvoka „abejonės“ yra objektyvaus pobūdžio, jų buvimas turi būti
         nustatomas atsižvelgiant ne tik į ginčijamo akto priėmimo aplinkybes, bet ir į vertinimus, kuriais rėmėsi Komisija.

      Kalbant apie pirminio tyrimo procedūros trukmę ir aplinkybes, pažymėtina, kad nors vien ilgesnio nei Reglamento Nr. 659/1999
         4 straipsnio 5 dalyje numatyti du mėnesiai termino ir atitinkamai valstybei narei adresuotų prašymų pateikti informacijos
         skaičiaus nepakanka padaryti išvadai, kad Komisija turėjo pradėti formalią tyrimo procedūrą, tačiau šie elementai gali būti
         požymiai, rodantys, kad Komisija galėjo turėti abejonių dėl nagrinėjamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka.

      (žr. 77, 79, 81 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. rugsėjo 22 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Ieškinys dėl panaikinimo – Valstybės pagalba – EB 88 straipsnio 3 dalis – Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 – Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų – Sąvoka „abejonės“ – Bendros ekonominės svarbos paslaugos“
      Byloje C‑148/09 P
      dėl 2009 m. balandžio 24 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Belgijos Karalystė, atstovaujama C. Pochet ir T. Matesne, padedamų advocaat J. Meyers,

      ieškovė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Deutsche Post AG, įsteigtai Bonoje (Vokietija), atstovaujamai Rechtsanwälte T. Lübbig ir J. Sedemund,

      DHL International, įsteigtai Diegem (Belgija), atstovaujamai Rechtsanwälte T. Lübbig ir J. Sedemund,

      ieškovėms pirmojoje instancijoje,
      Europos Komisijai, atstovaujamai B. Martenczuk ir D. Grespan, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (pranešėjas) ir M. Safjan,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 7 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. gruodžio 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Belgijos Karalystė, palaikoma Europos Komisijos, apeliaciniu skundu prašo panaikinti 2009 m. vasario 10 d. Europos Bendrijų
         Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) sprendimą Deutsche Post ir DHL International prieš Komisiją (T‑388/03, Rink. p. II‑199, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas panaikino 2003 m. liepos
         23 d. Komisijos sprendimą atlikus EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatytą pirminio tyrimo procedūrą nepateikti prieštaravimų dėl
         įvairių priemonių, kurių Belgijos valdžios institucijos ėmėsi Belgijos valstybinės pašto įmonės La Poste SA naudai (C(2003) 2508 galutinis, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Teisinis pagrindas
      2        Iš 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [EB 88] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), antros konstatuojamosios dalies matyti, kad juo iš esmės
         siekiama susisteminti ir įtvirtinti nusistovėjusią Komisijos praktiką, susijusią su EB 88 straipsnio taikymu, vadovaujantis
         Teisingumo Teismo praktika.

      3        Šio reglamento 1 straipsnyje numatyta:

      „Šiame reglamente:
      <...>
      h)      „suinteresuotoji šalis“ – tai kiekviena valstybė narė ir bet kuris asmuo, įmonė arba įmonių asociacija, kurios interesams
         gali turėti įtakos pagalbos skyrimas, ypač pagalbos gavėjas, konkuruojančios įmonės ir prekybinės asociacijos.“

      4        Reglamento 4 straipsnio „Pirminis pranešimo patikrinimas ir Komisijos sprendimai“ 2–4 dalyse nustatyta:

      „2      Jeigu po pirminio patikrinimo Komisija nustato, kad pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba, ji savo išvadą pateikia priimtame
         sprendime.

      3.      Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai nekyla jokių abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka,
         tiek kiek minėtoji priemonė priskiriama EB [87] straipsnio 1 dalies taikymo sričiai, Komisija nusprendžia, kad minėtoji priemonė
         atitinka bendrąją rinką (toliau – „sprendimas nepateikti prieštaravimų“). Šiame sprendime nurodoma išimtis, kuri buvo taikyta
         pagal Sutartį.

      4.      Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, ji
         nusprendžia pradėti bylos procesą pagal EB [88] straipsnio 2 dalį (toliau – „sprendimas pradėti formalaus tyrimo procesą“).“

      5        Pagal Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalį:

      „Sprendime pradėti formalaus tyrimo procesą apibendrinami reikšmingi ginčytini faktai ir teisės klausimai, pateikiamas pirminis
         Komisijos atliktas pasiūlytos pagalbos pobūdžio priemonės įvertinimas ir išdėstomos abejonės dėl pagalbos atitikties bendrajai
         rinkai. Sprendime reikalaujama, kad suinteresuotoji valstybė narė ir kitos suinteresuotosios šalys pateiktų pastabas per nustatytą
         laikotarpį, kuris paprastai yra ne ilgesnis kaip vienas mėnuo. Deramai pateisintais atvejais Komisija gali pratęsti nustatytą
         laikotarpį.“

       Ginčo aplinkybės
      6        1992 m. La Poste SA (toliau – La Poste) buvo pertvarkyta į valstybinę akcinę bendrovę, tačiau tebėra Belgijos pašto universaliųjų paslaugų tiekėja ir privalo atitikti
         specifinius reikalavimus, susijusius su bendros ekonominės svarbos paslaugomis (toliau – BESP). Su BESP susijusių papildomų
         grynųjų sąnaudų kompensavimo tvarka nustatyta su Belgijos valstybe sudarytoje valdymo sutartyje.

      7        Skubių siuntų sektorius sudaro 4 % La Poste apyvartos, o tai atitinka 18 % šio sektoriaus rinkos. Deutsche Post AG (toliau – Deutsche Post ) ir jos dukterinė įmonė Belgijoje DHL International užima apie 35–45 % šios rinkos.

      8        2002 m. gruodžio 3 d. raštu Belgijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie planus padidinti La Poste kapitalą 297,5 milijono eurų.

      9        2003 m. liepos 22 d. ieškovės kreipėsi į Komisiją su prašymu pateikti informacijos apie priemonės, apie kurią pranešta, nagrinėjimo
         procedūros eigą, kad prireikus galėtų joje dalyvauti.

      10      2003 m. liepos 23 d., manydama, kad kapitalo padidinimas, apie kurį pranešta, nėra valstybės pagalba, Komisija, pasibaigus
         EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatytai pirminio tyrimo procedūrai, priėmė ginčijamą sprendimą.

       Procedūra Komisijoje ir ginčijamas sprendimas
      11      Tris kartus susitikusi su Belgijos valdžios institucijomis ir pasikeitusi keliais laiškais, Komisija nusprendė, kad kapitalo
         įnašas, apie kurį jos pranešė, yra suderinamas su bendrąja rinka.

      12      Priimdama tokį sprendimą Komisija iš pradžių išnagrinėjo šešias priemones, apie kurias nebuvo pranešta ir kuriomis pasinaudojo
         La Poste nuo to laiko, kai tapo savarankiška valstybės įmone, nes manė, kad nuo jų priklauso kapitalo padidinimo, apie kurį pranešta,
         teisėtumas.

      13      Pirma priemonė buvo atleidimas nuo įmonių pelno mokesčio. Kadangi 1992–2002 m. La Poste patyrė 238,4 milijono eurų bendrąjį gryną nuostolį, Komisija nusprendė, kad dėl tokio atleidimo nebuvo perduotos jokios valstybės
         lėšos.

      14      Antra priemonė buvo Belgijos valstybės atliktas pastatų, būtinų viešosioms paslaugoms teikti, perdavimas La Poste už tai, kad panaikintas La Poste sudarytas 100 milijonų eurų dydžio atidėjimas pensijoms.

      15      Trečia priemonė buvo valstybės garantijos suteikimas paimtoms paskoloms. Komisija konstatavo, kad La Poste niekada nepasinaudojo šia garantija, ir nusprendė, kad ši priemonė nėra valstybės pagalba.

      16      Ketvirta priemonė buvo atleidimas nuo nekilnojamojo turto mokesčio už viešosioms paslaugoms teikti naudojamas patalpas. Ji
         nusprendė, kad ši priemonė gali būti valstybės pagalba.

      17      Penkta priemonė buvo per didelė kompensacija už 1992–1997 m. teiktas bendros svarbos finansines paslaugas. Komisija nusprendė,
         kad ši priemonė gali būti valstybės pagalba.

      18      Šešta priemonė buvo 1997 m. kovo ir gruodžio mėnesiais atlikti du įstatinio kapitalo padidinimai bendra 62 milijonų eurų suma,
         skirti nepakankamo kompensavimo už BESP problemai išspręsti. Komisija nusprendė, kad ši priemonė gali būti valstybės pagalba.

      19      Dėl ketvirtos, penktos ir šeštos priemonių, apie kurias nepranešta, bei dėl priemonės, apie kurią pranešta, Komisija nusprendė,
         kad net jei šiose priemonėse yra pagalbos elementų, jos suderinamos su bendrąja rinka pagal EB 86 straipsnio 2 dalį, nes neviršija
         kompensuojamų BESP papildomų grynųjų sąnaudų sumų.

      20      Galiausiai Komisija pažymėjo, kad priemonės, kuria kapitalas padidinamas 297,5 milijono eurų, suma yra mažesnė nei praeityje
         susidariusių neatlygintų kompensuojamų BESP papildomų grynųjų sąnaudų suma, todėl ji nėra „valstybės pagalba“, kaip suprantama
         pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      21      Ieškovės pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ir jį grindė septyniais pagrindais. Komisija pareiškė prieštaravimą
         dėl priimtinumo, grindžiamą teisės ir suinteresuotumo pareikšti ieškinį neturėjimu.

      22      2004 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi prašymą pripažinti ieškinį nepriimtinu buvo nuspręsta svarstyti
         nagrinėjant bylą iš esmės.

      23      Nagrinėdamas priimtinumo klausimą Pirmosios instancijos teismas paeiliui atliko ieškovių teisės ir suinteresuotumo pareikšti
         ieškinį tyrimą.

      24      Pirma, jis pažymėjo, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytų procesinių garantijų turėtojai
         gali jomis pasinaudoti, tik jei turi galimybę Bendrijos teisme ginčyti Komisijos šio straipsnio 3 dalies pagrindu, nepradedant
         formalios tyrimo procedūros, priimtą sprendimą pripažinti pagalbą suderinama su bendrąja rinka.

      25      Skundžiamo sprendimo 43 punkte Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad šiomis garantijomis gali pasinaudoti suinteresuotosios
         šalys, kaip jos suprantamos pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, t. y., pavyzdžiui, su ginčijamos pagalbos gavėjais konkuruojančios
         įmonės.

      26      Priminęs, kad tokiomis aplinkybėmis teisė pareikšti ieškinį gali būti pripažinta tik tada, kai suinteresuotosios šalys savo
         ieškiniu siekia apsaugoti procesines garantijas, o ne kai jos ginčija EB 88 straipsnio 3 dalies pagrindu priimto sprendimo
         pagrįstumą, Pirmosios instancijos teismas pradėjo analizuoti ieškovių nurodytus ieškinio pagrindus ir konstatavo, kad jie
         yra dviejų rūšių.

      27      Dėl ieškinio pagrindų, kuriais keliamas klausimas dėl ginčijamo sprendimo pagrįstumo, skundžiamo sprendimo 49 punkte Pirmosios
         instancijos teismas pareiškė, kad ieškovės neįrodė, jog ginčijamame sprendime nagrinėjama pagalba turėjo didelę įtaką jų konkurencinei
         padėčiai rinkoje. Todėl jis nusprendė, kad ieškovės neturi teisės pareikšti ieškinį ir ginčyti ginčijamo sprendimo pagrįstumą.

      28      Dėl ieškinio pagrindų, kuriais siekiama apsaugoti ieškovių procesines garantijas, skundžiamo sprendimo 52 punkte jis nusprendė,
         kad ieškovės, kaip tiesioginės La Poste konkurentės, turi suinteresuotųjų šalių statusą, kaip tai suprantama pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Šiuo atžvilgiu, pirma,
         Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 55 punkte antrąjį pagrindą įvardijo kaip pagrindą, kuriuo aiškiai keliamas
         klausimas dėl ieškovių procesinių teisių pažeidimo. Antra, sprendimo 56 punkte jis nusprendė, kad trečiuoju, ketvirtuoju,
         penktuoju ir septintuoju pagrinduose nurodytos aplinkybės antrajam pagrindui pagrįsti. Todėl jis konstatavo, kad ieškovės
         turi teisę pareikšti ieškinį ir kad antrasis pagrindas ir jį pagrindžiantys argumentai yra priimtini.

      29      Antra, skundžiamo sprendimo 62 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškovės, kaip suinteresuotosios šalys
         pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, yra suinteresuotos, kad ginčijamas sprendimas būtų panaikintas, nes toks panaikinimas įpareigotų
         Komisiją pradėti formalią tyrimo procedūrą.

      30      Todėl Pirmosios instancijos teismas atmetė Komisijos pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.

      31      Nagrinėdamas esmę, priminęs, kad „rimtų sunkumų“, kuriems esant tirdama pagalbos priemonę Komisija privalo pradėti formalią
         procedūrą, sąvoka yra objektyvaus pobūdžio, skundžiamo sprendimo 96–107 punktuose Pirmosios instancijos teismas nurodė požymius
         – tyrimo trukmę bei nepakankamą, neišsamų tyrimą ir ginčijamo sprendimo turinį – rodančius, kad tiriant šią priemonę egzistavo
         rimtų sunkumų.

      32      Pirma, Pirmosios instancijos teismas iš pradžių konstatavo, kad nuo pranešimo apie pagalbą ir ginčijamo sprendimo priėmimo
         praėjo septyni mėnesiai, t. y. daug daugiau nei Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalyje numatytas dviejų mėnesių terminas
         pirminiam patikrinimui atlikti.

      33      Be to, per procedūrą vyko trys Belgijos valdžios institucijų ir Komisijos susitikimai, buvo pateikti įvairūs prašymai pateikti
         informacijos, kuriuose Komisija vis pabrėždavo, kad byla yra sudėtinga, kad ji turi atlikti didelį tyrimą, turint omenyje
         tai, kad priemonės, apie kurią pranešta, suderinamumą su bendrąja rinka ji padarė priklausomą nuo šešių priemonių, apie kurias
         nepranešta, suderinamumo.

      34      Galiausiai skundžiamo sprendimo 103 punkte Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad Komisija svarstė, kokį ginčijamo sprendimo
         teisinį pagrindą pasirinkti – EB 87 straipsnį ar EB 86 straipsnio 2 dalį.

      35      Skundžiamo sprendimo 106 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisijos vykdyta procedūra truko daug ilgiau,
         nei paprastai turi vykti išankstinis tyrimas pagal EB 88 straipsnio 3 dalį.

      36      Antra, Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo, ar su ginčijamo sprendimo turiniu susiję elementai taip pat gali būti laikomi
         požymiais, kad nagrinėdama aptariamas priemones Komisija susidūrė su rimtais sunkumais.

      37      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas, pirma, konstatavo, kad Komisijos atliktas antrosios priemonės, apie kurią
         pranešta, La Poste naudai, t. y. atidėjimo pensijoms panaikinimo, tyrimas yra nepakankamas, nes Komisija neturėjo būtinos informacijos, leidusios
         įvertinti pranašumą, kurį Belgijos valstybė suteikė, kai leido nemokamai naudotis pastatais.

      38      Antra, priminęs, kad pagal Sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, Rink. p. I‑7747), paskelbto po ginčijamo sprendimo priėmimo, 93 punktą Komisija privalo ištirti, ar valstybės kompensuotos
         BESP sąnaudos buvo tokios pačios, ar mažesnės už gerai valdomos vidutinės įmonės sąnaudas („benchmarking“ kriterijus), Pirmosios
         instancijos teismas konstatavo, kad toks patikrinimas šioje byloje nebuvo atliktas. Todėl jis padarė išvadą, kad priemonės,
         apie kurią buvo pranešta, tyrimas atliktas neišsamiai.

      39      Dėl šių priežasčių Pirmosios instancijos teismas ginčijamą sprendimą panaikino.

       Procesas Teisingumo Teisme
      40      Apeliaciniu skundu Belgijos Karalystė, palaikoma Komisijos, Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą ir
      –        priteisti iš Deutsche Post ir DHL International bylinėjimosi išlaidas.

      41      Deutsche Post ir DHL International Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą,
      –        priteisti iš Belgijos Karalystės ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl apeliacinio skundo
      42      Belgijos Karalystė savo apeliaciniam skundui pagrįsti nurodo tris pagrindus, susijusius, pirma, su klaidingu bylos aplinkybių
         kvalifikavimu, antra, su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, ir, trečia, su teisinio saugumo principo
         pažeidimu. Be to, Komisija, palaikanti Belgijos Karalystės reikalavimus, pateikia atskirą pagrindą, kuriame nurodoma, jog
         Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 230 straipsnio 4 dalį.

      43      Iš pradžių reikia nagrinėti pagrindus, kuriais Belgijos Karalystė ir Komisija kelia klausimą dėl Pirmosios instancijos teismo
         ieškinio ir kai kurių pagrindų, kuriuos jis tenkino, priimtinumo pirmojoje instancijoje vertinimo.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo ir atskiro Komisijos pagrindo
       Šalių argumentai
      44      Belgijos vyriausybė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą pripažinęs priimtinais ketvirtąjį ir septintąjį
         ieškinio pagrindus, nors ieškovės jais kėlė klausimą dėl ginčijamo sprendimo pagrįstumo.

      45      Komisijos teigimu, Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 230 straipsnio 4 dalį, nes pripažino ieškovių ieškinį priimtinu
         dėl to, kad jos remiasi EB 88 straipsnio 2 dalyje joms suteiktų procesinių garantijų apsauga. Iš tikrųjų tai nėra nurodyta
         nė viename ieškovių parengtame ieškinio pagrinde, todėl Teisingumo Teismas šiuo pagrindu ex officio turėtų panaikinti skundžiamą sprendimą.

      46      Be to, taip nuspręsdamas Pirmosios instancijos teismas iš anksto nulėmė ginčijamos pagalbos teisėtumo klausimą.

      47      Deutsche Post ir DHL International visų pirma tvirtina, kad atskiras Komisijos pateiktas pagrindas nepriimtinas.

      48      Dėl esmės jos pažymi, kad Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė tik į informaciją, reikalingą vertinant, ar yra galimų
         rimtų sunkumų. Be to, Komisija esą klysta manydama, kad su procesinių teisių apsauga susijęs pagrindas nebuvo nurodytas pirmojoje
         instancijoje. Šiuo atžvilgiu jos nurodo įvairias su šia problematika susijusias ieškinio ištraukas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      –       Atskiro Komisijos pagrindo priimtinumas
      49      Visų pirma reikia išnagrinėti atskiro Komisijos pagrindo, susijusio su tuo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 230 straipsnio
         4 dalį, priimtinumą.

      50      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antrą pastraipą apeliacinį skundą jame gali
         paduoti bet kuri bylą pralaimėjusi šalis, kurios visi ar dalis reikalavimų Bendrajame Teisme atmetama. Kadangi Komisija buvo
         ieškovė Pirmosios instancijos teisme, pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 115 straipsnio pirmą pastraipą, laikydamasi
         šio straipsnio antros pastraipos ir 116 straipsnio reikalavimų, ji gali pateikti atsiliepimą į apeliacinį skundą per du mėnesius
         nuo jo įteikimo.

      51      Vadinasi, atskiras Komisijos apeliacinio skundo pagrindas priimtinas.

      –       Dėl esmės
      52      Dėl esmės Komisija tvirtina, kad buvo pažeista EB 230 straipsnio 4 dalis, nes remdamasis ieškinyje nurodytais argumentais
         dirbtinai sukonstravęs pagrindą, susijusį su procesinių teisių pažeidimu, Pirmosios instancijos teismas perkvalifikavo pirmojoje
         instancijoje pareikštą ieškinį, nukreiptą prieš ginčijamo sprendimo pagrįstumą. Belgijos Karalystė taip pat pažymi, kad ketvirtuoju
         ir septintuoju ieškinio pagrindais ieškovės ginčijo šio sprendimo pagrįstumą, todėl Pirmosios instancijos teismas klaidingai
         juos pripažino priimtinais.

      53      Pirma, kalbant apie kaltinimą, susijusį su EB 230 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nurodytų sąlygų pažeidimu, iš pradžių
         reikia priminti, kad Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsniu nustatomas pagalbos priemonių, apie kurias pranešta, pirminio tyrimo
         etapas, kuriuo siekiama suteikti Komisijai galimybę susidaryti pirminę nuomonę apie atitinkamos pagalbos suderinamumą su bendrąja
         rinka. Pasibaigus šiam etapui Komisija konstatuoja, arba kad ši priemonė nėra pagalba, arba kad ji patenka į EB 87 straipsnio
         1 dalies taikymo sritį. Pastaruoju atveju gali nekilti abejonių dėl minėtos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka arba,
         priešingai, gali jų būti (2011 m. gegužės 24 d. Sprendimo Komisija prieš Kronoply ir Kronotex, C‑83/09 P, Rink. p. I‑0000, 43 punktas).

      54      Šioje byloje ginčijamas sprendimas yra sprendimas nepateikti prieštaravimų, pagrįstas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio
         3 dalimi, kurio teisėtumas priklauso nuo to, ar kyla abejonių dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka. Kadangi esant tokių
         abejonių turi būti pradėta formali tyrimo procedūra, kurioje gali dalyvauti Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio h punkte
         nurodytos suinteresuotosios šalys, reikia pripažinti, kad toks sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su kiekviena
         suinteresuotąja šalimi, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą. Asmenys, turintys EB 88 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 659/1999
         6 straipsnio 1 dalyje numatytų procedūrinių garantijų, gali pasiekti, kad jų būtų paisoma tik tuomet, kai turi galimybę Sąjungos
         teisme ginčyti sprendimą nepateikti prieštaravimų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Kronoply ir Kronotex 47 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      55      Kai ieškovas prašo panaikinti ginčijamą sprendimą nepateikti prieštaravimų, iš esmės jis ginčija tai, kad Komisijos sprendimas
         dėl nagrinėjamos pagalbos buvo priimtas šiai institucijai nepradėjus formalios tyrimo procedūros, taip pažeidžiant jo procedūrines
         teises. Siekdamas, kad jo prašymas panaikinti būtų patenkintas, ieškovas gali nurodyti bet kokį pagrindą, kuriuo galima įrodyti,
         kad vertinant informaciją ir įrodymus, kuriuos Komisija turi pirminio priemonės, apie kurią pranešta, tyrimo etapu, turėjo
         kilti abejonių dėl jos suderinamumo su bendrąja rinka. Vis dėlto naudojant tokius argumentus negali būti pakeistas ieškinio
         dalykas ar jo priimtinumo sąlygos. Priešingai, būtent abejonės dėl šio suderinamumo yra įrodymas, kuris turi būti pateiktas
         siekiant įrodyti, kad Komisija privalėjo pradėti formalią tyrimo procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento
         Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalyje (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Kronoply ir Kronotex 59 punktą).

      56      Atsižvelgiant būtent į šiuos principus reikia nagrinėti Pirmosios instancijos teismo atliktą ieškinio dėl panaikinimo pagrindų
         priimtinumą.

      57      Šioje byloje skundžiamo sprendimo 45 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad antrasis pirmojoje instancijoje
         pateikto ieškinio pagrindas grindžiamas EB 88 straipsnio 3 dalies nuostatų pažeidimu, Komisijai nusprendus nepradėti EB 88 straipsnio
         2 dalyje numatytos procedūros, nors vertindama ginčijamų priemonių atitiktį bendrajai rinkai ji susidūrė su rimtais sunkumais.

      58      Skundžiamo sprendimo 54 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai pažymėjo, kad Sąjungos teismui nepriklauso aiškinti
         ieškovo ieškinio, kuriuo išimtinai ginčijamas pagalbą įvertinančio sprendimo pagrįstumas, kaip ieškinio, kuriuo iš tiesų siekiama
         apsaugoti iš EB 88 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalies kylančias ieškovo procesines teises,
         jei ieškovas aiškiai nenurodė tokio ieškinio pagrindo. Tokiu atveju ieškinio pagrindo aiškinimas pavirstų ieškinio dalyko
         pakeitimu (šiuo klausimu žr. 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Stadtwerke Schwäbisch Hall ir kt. prieš Komisiją, C‑176/06 P, 25 punktą bei minėto Sprendimo Komisija prieš Kronoply ir Kronotex 55 punktą).

      59      Tokiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 55 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad antruoju ieškinio pagrindu
         ieškovės aiškiai nurodo, kad priimant ginčijamą sprendimą buvo aiškiai pažeistos jų iš EB 88 straipsnio 2 dalies kylančios
         procesinės teisės.

      60      Taip nuspręsdamas Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos.

      61      Iš tikrųjų, pirma, ieškovių pirmojoje instancijoje ieškinio tikslas yra faktiškai panaikinti Komisijos sprendimą nepradėti
         EB 88 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalyje numatytos formalios tyrimo procedūros.

      62      Antra, nors ieškinyje pirmojoje instancijoje nėra labai aiškiai išdėstyti ieškovių pagrindai ir, konkrečiai tariant, pagrindas,
         kurį galima aiškiai identifikuoti kaip pagrindą, kuriuo siekiama apsaugoti joms pagal EB 88 straipsnio 2 dalį ir Reglamento
         Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalį suteiktas procesines teises, remiantis pačiu ieškinio tekstu matyti, jog ieškovės tvirtina,
         kad nepradėjus tyrimo procedūros jos negalėjo pasinaudoti procesinėmis garantijomis, į kurias turi teisę pagal šias nuostatas,
         ir pateikia argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad Komisija turėjo pradėti jose numatytą procedūrą.

      63      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas pagrįstai ir nepažeisdamas EB 230 straipsnio 4 dalies galėjo manyti, kad
         ieškinyje yra pagrindas, kuriuo ieškovės bando apsaugoti iš EB 88 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio
         1 dalies kylančias procesines teises.

      64      Antra, Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti dėl to, kad nagrinėdamas antrąjį ieškinio pagrindą jis atsižvelgė į
         pirmojoje instancijoje pateikto ieškinio elementus, kuriais ieškovės siekė įrodyti, kad Komisija turėjo turėti abejonių dėl
         ginčijamų priemonių suderinamumo su bendrąja rinka.

      65      Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 45 punkte Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad ketvirtuoju ir septintuoju ieškinio
         pagrindais ieškovės teigė, jog Komisija ginčijamas priemones išnagrinėjo nepakankamai ir neišsamiai. Skundžiamo sprendimo
         52 punkte nusprendęs, kad ieškovės, kaip tiesioginės La Poste konkurentės skubiųjų siuntų rinkoje, turi teisę pareikšti ieškinį tik kaip suinteresuotosios šalys, kaip tai suprantama pagal
         EB 88 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio h punktą, to paties sprendimo 69 punkte Pirmosios instancijos
         teismas teisingai nusprendė, kad ir ketvirtąjį bei septintąjį ieškinio pagrindus jis gali nagrinėti tik tiek, kiek jais siekiama
         įrodyti, jog Komisija turėjo pradėti formalią tyrimo stadiją.

      66      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismo taip pat negalima kaltinti dėl to, kad priimtinais pripažino pagrindus,
         kuriais ieškovės teigė, jog Komisija padarė klaidą, nes nusprendė, kad išnagrinėtos priemonės nėra valstybės pagalba. Priešingai,
         skundžiamo sprendimo 67 punkte Pirmosios instancijos teismas šiuos pagrindus aiškiai pripažino nepriimtinais.

      67      Todėl antrąjį Belgijos Karalystės apeliacinio skundo pagrindą ir atskirą Komisijos pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstus.

       Dėl pirmojo ir trečiojo apeliacinio skundo pagrindų
       Šalių argumentai
      68      Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu Belgijos Karalystė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai kvalifikavo
         bylos aplinkybes.

      69      Šiuo atveju kalbant apie aplinkybes, kuriomis vyko tyrimo procedūra, pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismo nagrinėtas
         dviejų mėnesių terminas, į kurį reikia atsižvelgti, yra tik orientacinis, todėl jo praleidimas negali savaime reikšti, kad
         Komisija susidūrė su rimtais sunkumais. Komisija priduria, kad konkrečiomis šios bylos aplinkybėms pirminio tyrimo trukmė
         nebuvo pernelyg ilga.

      70      Be to, pasak Belgijos Karalystės, Pirmosios instancijos teismas nenustatė ryšio tarp plataus tyrimo, kurį reikia atlikti nagrinėjant
         ginčijamas priemones, ir jo akivaizdaus sudėtingumo ir rimtų sunkumų. Pasak Komisijos, faktinės kliūtys nebūtinai sukelia
         rimtų sunkumų.

      71      Galiausiai Belgijos vyriausybė pabrėžia, kad dvejonės dėl teisinio pagrindo veikiau liudija Komisijos turėtą pasirinkimą,
         kaip užbaigti bylą, nei rimtus sunkumus. Iš tikrųjų Komisija teigia, kad neatsižvelgiant į pasirinktą pagrindą galutinis sprendimas
         būtų buvęs toks pat.

      72      Dėl ginčijamo sprendimo turinio Belgijos Karalystė mano, kad, analizuodamas ginčijamų priemonių tyrimo pakankamumą, Pirmosios
         instancijos teismas priėjo prie kitokių išvadų dėl esmės nei Komisija. Tačiau tokiu skirtumu negalima remtis norint nuspręsti,
         kad egzistuoja rimtų sunkumų. Bet kuriuo atveju ši aplinkybė negali leisti manyti, kad Komisijos tyrimas yra neišsamus.

      73      Be to, Belgijos Karalystė ir Komisija savo trečiuoju pagrindu teigia, kad, atgaline data taikydamas minėtame Sprendime Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg nustatytą ketvirtąjį kriterijų, Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisinio saugumo principą.

      74      Šiuo atžvilgiu Komisija, beje, priduria, kad minėtame Sprendime Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg suformuluoto vadinamojo „benchmarking“ kriterijaus nagrinėjimas yra nereikšmingas tikrinant, ar užtikrintos EB 88 straipsnio
         2 dalyje nustatytos procesinės garantijos.

      75      Apskritai Deutsche Post et DHL International mano, kad tyrimo procedūras, pradėtas dėl valstybės pašto įmonių privatizavimo, Komisija tradiciškai vykdo taikydama formalią
         tyrimo procedūrą. Iš tiesų tokios operacijos pasižymi sudėtingomis faktinėmis aplinkybėmis, kurios būtinai sukelia rimtų sunkumų.

      76      Ieškovės visų pirma primena, kad per tyrimo procedūrą pati Komisija pabrėžė jai pateiktos bylos sudėtingumą. Be to, Belgijos
         Karalystė neatsakė į Pirmosios instancijos teismo išvadas, kuriose teigiama, jog Komisija neturėjo visos faktinės informacijos,
         kad ištirtų nekilnojamojo turto perleidimą ir atidėjimo pensijoms panaikinimą. Galiausiai ieškovės primena, kad BESP sąnaudų
         „benchmarking“, kaip tai apibrėžiama minėtame Sprendime Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg suformuluotame ketvirtajame kriterijuje, tuo metu atitiko ir pačios Komisijos lūkesčius.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      77      Iš pradžių reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalį, jei atlikusi pirminį tyrimą Komisija konstatuoja,
         kad dėl ginčijamos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka kyla abejonių, ji privalo priimti sprendimą pradėti formalią tyrimo
         procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje ir šio reglamento 6 straipsnio 1 dalyje (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Kronoply ir Kronotex 46 punktą).

      78      Šiuo atveju ginčijamas sprendimas yra sprendimas nepateikti prieštaravimų, pagrįstas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio
         3 dalimi, kurio teisėtumas priklauso nuo to, ar kyla abejonių dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka.

      79      Kadangi Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalyje minima sąvoka „abejonės“ yra objektyvaus pobūdžio, jų buvimas turi būti
         nustatomas atsižvelgiant ne tik į ginčijamo akto priėmimo aplinkybes, bet ir į vertinimus, kuriais rėmėsi Komisija (šiuo klausimu
         žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Bouygues ir Bouygues Télécom prieš Komisiją, C‑431/07 P, Rink. p. I‑2665, 63 punktą).

      80      Šioje byloje skundžiamo sprendimo 96–107 punktuose Pirmosios instancijos teismas pirmiausia nagrinėjo pirminio tyrimo procedūros
         trukmę ir aplinkybes. Paskui, nagrinėdamas su ginčijamo sprendimo turiniu susijusius elementus, Pirmosios instancijos teismas
         konstatavo, pirma, sprendimo 108–110 punktuose, kad atidėjimo pensijoms panaikinimo tyrimas yra nepakankamas, ir, antra, sprendimo
         111–117 punktuose – kad BESP teikimo sąnaudų tyrimas yra neišsamus. Galiausiai skundžiamo sprendimo 118 punkte jis nusprendė,
         kad visi šie elementai yra objektyvūs ir suderinti „rimtų sunkumų“ požymiai, kurie rodo, jog Komisija turėjo pradėti formalią
         tyrimo procedūrą.

      81      Pirma, kalbant apie pirminio tyrimo procedūros trukmę ir aplinkybes, pažymėtina, kad nors vien ilgesnio nei Reglamento Nr. 659/1999
         4 straipsnio 5 dalyje numatyti du mėnesiai termino ir Belgijos valdžios institucijoms adresuotų prašymų pateikti informacijos
         skaičiaus nepakanka padaryti išvadai, kad Komisija turėjo pradėti formalią tyrimo procedūrą, tačiau, kaip skundžiamo sprendimo
         106 punkte pabrėžė Pirmosios instancijos teismas, šie elementai gali būti požymiai, rodantys, kad Komisija galėjo turėti abejonių
         dėl nagrinėjamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka.

      82      Šiuo atžvilgiu ypač reikia pažymėti, kad, norėdama pripažinti priemones, apie kurias pranešta, suderinamomis su bendrąja rinka,
         Komisija turėjo išnagrinėti, ar 1992–1997 m. priimtos šešios priemonės, apie kurias nepranešta, yra suderinamos su bendrąja
         rinka.

      83      Antra, dėl ginčijamo sprendimo turinio Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, tvirtina, kad jis rodo, jog ginčijamos priemonės
         buvo nepakankamai išnagrinėtos.

      84      Todėl skundžiamo sprendimo 109 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ginčijamą sprendimą Komisija priėmė neturėdama
         informacijos, kuri jai būtų leidusi įvertinti naudą, gautą nemokamai perleidus pastatus už tai, kad panaikintas atidėjimas
         pensijoms.

      85      Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo sprendimo matyti, kad norėdama patenkinti savo darbuotojų pareigūnų teises į pensiją 1992 m. La Poste, tapdama savarankiška įmone, sudarė 100 milijonų eurų rezervą, kuris buvo panaikintas 1997 m. Už šį rezervą buvo kompensuota
         perduodant pastatus, būtinus viešosioms paslaugoms teikti.

      86      Tokiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas galėjo pagrįstai manyti, kad Komisija turėjo iš Belgijos valdžios institucijų
         paprašyti paaiškinimų, pavyzdžiui, dėl to, kokia buvo Belgijos valstybės La Poste nemokamai perduotų pastatų vertė.

      87      Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti dėl to, kad jis nusprendė, jog tokia aplinkybė gali būti požymis,
         rodantis, jog Komisija turėjo turėti abejonių dėl ginčijamos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka. Neatmestina, kad, atsižvelgiant
         į perduotų pastatų vertę, La Poste iš šio sandorio, kuris yra valstybės pagalba, turi didelę ekonominę naudą. Norėdama įsitikinti, kad yra priešingai, Komisija
         turėjo bent jau turėti šios finansinės naudos, kurios La Poste suteikia šis perdavimas, įvertinimą.

      88      Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su tariamu teisinio saugumo principo pažeidimu, reikia pažymėti, kad,
         kaip matyti iš šio sprendimo 81 ir 87 punktų, Pirmosios instancijos teismo atlikta ginčijamo sprendimo priėmimo aplinkybių
         ir turinio analizė atskleidė abejones, kurių Komisijai galėjo kilti dėl praneštos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka,
         o jų pakanka išvadai, jog ji turėjo pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalyje numatytą
         formalią tyrimo stadiją, pagrįsti.

      89      Tokiomis aplinkybėmis šio pagrindo nagrinėti nereikia.

      90      Iš šių svarstymų matyti, kad pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą, o trečiąjį kaip neveiksmingą.

      91      Vadinasi, reikia atmesti visą ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      92      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį,
         pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Belgijos Karalystė
         ir Komisija pralaimėjo bylą, jos turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Belgijos Karalystės ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2006 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Austrijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 79/409/EEB - Laukinių paukščių apsauga - Griežlės - Lauteracher Ried nacionalinio gamtos parko speciali apsaugos teritorija - Soren ir Gleggen-Köblern teritorijų neįtraukimas - Direktyva 92/43/EEB- Natūralių buveinių apsauga - Laukinė fauna ir flora - Su statybos planu arba projektu susijusi procedūra - Greitkelio vietos nustatymo procedūra - Poveikio aplinkai įvertinimo procedūra - Procedūriniai pažeidimai, susiję su federalinio greitkelio S 18 Austrijos teritorijoje statybos projektu - Direktyvos 92/43 taikymas laiko atžvilgiu. # Byla C-209/04.

text:
      Byla C-209/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Austrijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 79/409/EEB – Laukinių paukščių apsauga – Griežlės – Lauteracher Ried nacionalinio gamtos parko speciali apsaugos teritorija – Soren ir Gleggen-Köblern teritorijų neįtraukimas – Direktyva 92/43/EEB – Natūralių buveinių apsauga – Laukinė fauna ir flora – Su statybos planu arba projektu susijusi procedūra – Greitkelio trasos nustatymo procedūra – Poveikio aplinkai vertinimo procedūra – Procedūros pažeidimai, susiję su federalinio greitkelio S 18 Austrijos teritorijoje statybos projektu – Direktyvos 92/43 taikymas laiko atžvilgiu“
      Generalines advokatės J. Kokott išvada, pateikta 2005 m. spalio 27 d.  I‑0000
      2006 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Aplinka – Laukinių paukščių apsauga – Direktyva 79/409 – Specialių apsaugos teritorijų atrinkimas ir ribų nustatymas
      (Tarybos direktyvos 79/409 4 straipsnio 1 ir 2 dalys ir Tarybos direktyvos 92/43 6 straipsnio 4 dalis)
      2.     Aplinka – Natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsauga – Direktyva 92/43 – Taikymas laiko atžvilgiu
      (Tarybos direktyvos 92/43 6 straipsnio 3 ir 4 dalys)
      1.     Atrenkant tinkamiausias teritorijas specialioms apsaugos teritorijoms pagal Direktyvos 79/409 dėl laukinių paukščių apsaugos
         4 straipsnio 1 ir 2 dalis steigti, diskrecija, kurią turi valstybės narės, susijusi ne su galimybe įsteigti specialią apsaugos
         teritoriją teritorijose, kurios atrodo esančios tinkamiausios pagal ornitologinius kriterijus, bet vien su šių kriterijų įgyvendinimu
         tam, kad būtų nustatytos I priede nurodytų rūšių išsaugojimui tinkamiausios teritorijos.

      Be to, atrinkdamos tokias teritorijas ir nustatydamos jų ribas, valstybės narės negali atsižvelgti į ekonominio pobūdžio reikalavimus
         nei remdamosi bendruoju interesu, viršesniu už interesą, atitinkantį paukščių apsaugos direktyvoje nurodytą ekologijos tikslą,
         nei tuo, kad jie atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, nurodytus Direktyvos 92/43 dėl natūralių buveinių ir
         laukinės faunos bei floros apsaugos 6 straipsnio 4 dalies pirmojoje pastraipoje.

      (žr. 33 ir 40 punktus)
      2.     Projektų, galinčių daryti didelį poveikį aplinkai, šio poveikio vertinimo principas netaikomas tais atvejais, kai oficiali
         prašymo išduoti leidimą projektui pateikimo data yra ankstesnė nei direktyvos perkėlimo terminas.

      Šis formalus kriterijus yra vienintelis, kuris atitinka teisinio saugumo principą ir leidžia išsaugoti direktyvos veiksmingumą.
         Tokią išvadą lemia tai, kad tokia direktyva, kokia yra Direktyva 92/43 dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros
         apsaugos, didžiąja dalimi taikoma tam tikro masto projektams, kuriems įgyvendinti labai dažnai reikia daug laiko. Taigi netiktų
         jau nacionaliniu lygmeniu sudėtingų procedūrų, oficialiai pradėtų prieš pasibaigiant šios direktyvos perkėlimo terminui, apsunkinti
         ir atidėlioti dėl ja nustatytų specifinių reikalavimų bei ją taikyti jau susidariusioms situacijoms.

      (žr. 56–57 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. kovo 23 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 79/409/EEB – Laukinių paukščių apsauga – Griežlės – Lauteracher Ried nacionalinio gamtos parko speciali apsaugos teritorija – Soren ir Gleggen-Köblern teritorijų neįtraukimas – Direktyva 92/43/EEB– Natūralių buveinių apsauga – Laukinė fauna ir flora – Su statybos planu arba projektu susijusi procedūra – Greitkelio trasos nustatymo procedūra – Poveikio aplinkai įvertinimo procedūra – Procedūriniai pažeidimai, susiję su federalinio greitkelio S 18 Austrijos teritorijoje statybos projektu – Direktyvos 92/43 taikymas laiko atžvilgiu“
      Byloje C‑209/04,
      dėl 2004 m. gegužės 12 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. van Beek ir B. Schima, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Austrijos Respubliką, atstovaujamą E. Riedl, J. Müller ir K. Humer, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen, P. Kūris (pranešėjas), G. Arestis ir J. Klučka,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. spalio 6 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. spalio 27 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad:
      –       neįtraukdama į Lauteracher Ried nacionalinio gamtos parko teritoriją (toliau – Lauteracher Ried), priskirtą specialioms apsaugos
         teritorijoms (toliau – SAT), Soren ir Gleggen-Köblern teritorijų, kurios, remiantis moksliniais kriterijais, kartu su Lauteracher
         Ried priskirtinos prie kiekiu ir dydžiu tinkamiausių teritorijų pagal 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos 79/409/EEB
         dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, p. 1) su pakeitimais, padarytais 1997 m. liepos 29 d. Komisijos direktyva 97/49/EB
         (OL L 223, p. 9, toliau – paukščių apsaugos direktyva), 4 straipsnio 1 ir 2 dalis, ir

      –       leidusi įgyvendinti Bodeno ežero federalinio greitkelio S 18 (toliau – kelias S 18) statybos projektą, neteisingai ir nevisiškai
         laikydamasi reikalavimų, nustatytų 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos
         bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7, toliau – buveinių apsaugos direktyva) 6 straipsnio 4 dalyje, tuo atveju, jei projektas
         būtų įgyvendinamas neatsižvelgiant į neigiamus jo poveikio aplinkai įvertinimo rezultatus,

      Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis bei buveinių apsaugos
         direktyvos 6 straipsnio 4 dalies ir 7 straipsnio nuostatas.

       Teisinis pagrindas
       Austrijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą aktas
      2       Aktas dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis grindžiama
         Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, 1994, p. 21 ir OL L 1, 1995, p. 1, toliau – stojimo aktas) buvo pasirašytas
         1994 m. birželio 24 d. ir įsigaliojo 1995 m. sausio 1 dieną.

      3       Pagal stojimo akto 2 straipsnį „nuo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų priimtų aktų nuostatos
         naujosioms valstybėms narėms yra privalomos ir tose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis“.

      4       Stojimo akto 168 straipsnis nustato:
      „Naujosios valstybės narės priima priemones, būtinas, kad nuo įstojimo dienos jos pradėtų laikytis direktyvų ir sprendimų,
         kaip apibrėžta EB sutarties 189 straipsnyje ir Euratomo 161 straipsnyje, bei rekomendacijų ir sprendimų, kaip apibrėžta EAPB
         sutarties 14 straipsnyje, jei XIX priedo sąraše arba kuriose nors kitose šio Akto nuostatose nenustatytas koks nors terminas.“
         (Pataisytas vertimas)

       Paukščių apsaugos direktyva
      5       Pagal paukščių apsaugos direktyvos 1 straipsnio 1 dalį šia direktyva „siekiama apsaugoti visų rūšių laukinius paukščius, natūraliai
         paplitusius valstybių narių, kurioms taikoma Sutartis, europinėje teritorijoje. Ji apima šių rūšių apsaugą, tvarkymą ir kontrolę
         ir nustato jų naudojimo taisykles“ (pataisytas vertimas).

      6       Griežlė (crex crex) yra viena iš rūšių, kurią 1985 m. liepos 25 d. Komisijos direktyva 85/411/EEB, iš dalies pakeičianti Direktyvą 79/409 (OL L 233,
         p. 33), įtraukė į paukščių apsaugos direktyvos I priedą (toliau – I priedas).

      7       Paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnis numato:
      „1.      Siekiant užtikrinti, kad I priede minimos rūšys savo paplitimo areale išliktų ir veistųsi, jų buveinėms taikomos specialios
         apsaugos priemonės.

       Todėl būtina atsižvelgti į:
      a)      rūšis, kurioms gresia pavojus išnykti;
      b)      rūšis, kurioms gali pakenkti tam tikri jų buveinių pokyčiai;
      c)      rūšis, kurios laikomos retomis dėl jų mažų populiacijų ar riboto paplitimo arealo;
      d)      kitas rūšis, kurioms dėl specifinio jų buveinių pobūdžio reikia išskirtinio dėmesio.
      Vertinant visada remiamasi populiacijų gausumo tendencijomis ir pokyčiais.
      Atsižvelgdamos į šių rūšių apsaugos reikalavimus geografiniame jūros ir sausumos plote, kuriame taikoma ši direktyva, šių
         rūšių apsaugai valstybės narės įsteigia kiekiu ir dydžiu tinkamiausias specialias apsaugos teritorijas.

      2.      Valstybės narės panašias priemones taiko nuolatos aptinkamoms I priede nenurodytoms migruojančioms rūšims, atsižvelgiant į
         jų apsaugos poreikį geografiniame jūros ir sausumos plote, kuriame taikoma ši direktyva, jų veisimosi, šėrimosi ir žiemojimo
         bei poilsio teritorijų, esančių jų migracijos kelyje, atžvilgiu. <...>

      <…>
      4.      Šio straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytose apsaugos teritorijose valstybės narės imasi atitinkamų priemonių, kad būtų išvengta
         buveinių taršos ar pažeidimo, arba bet kokio paukščių trikdymo, jei tai galėtų būti reikšminga atsižvelgiant į šio straipsnio
         tikslus. Valstybės narės taip pat stengiasi išvengti buveinių taršos ar pažeidimo už šių saugomų teritorijų ribų.“

       Buveinių apsaugos direktyva
      8       Buveinių apsaugos direktyvos 6 straipsnio 3 dalis ir 4 dalies pirmoji pastraipa nustato:
      „3.      Bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją reikšmingai
         paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas,
         atsižvelgiant į šios teritorijos išsaugojimo tikslus. Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas ir remiantis
         4 dalies nuostatomis, kompetentingos nacionalinės institucijos pritaria planui ar projektui tik įsitikinusios, kad jis neigiamai
         nepaveiks nagrinėjamos teritorijos vientisumo ir, jei reikia, išsiaiškinusios plačiosios visuomenės nuomonę.

      4.      Jei, nepaisant poveikio teritorijai neigiamo įvertinimo ir nesant kitų alternatyvių sprendimų, šis planas ar projektas vis
         dėlto privalo būti įgyvendintas dėl įpareigojančių viršesnio viešojo intereso priežasčių, tarp jų ir socialinio ar ekonominio
         pobūdžio, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram Natura 2000  vientisumui apsaugoti. Apie patvirtintas kompensacines priemones ji praneša Komisijai.“ (Pataisytas vertimas)

      9       Direktyvos 7 straipsnis numato:
      „Šios direktyvos 6 straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nustatyti įpareigojimai pakeičia bet kuriuos Direktyvos 79/409/EEB 4 straipsnio
         4 dalies pirmajame sakinyje nustatytus įpareigojimus teritorijoms, atrinktoms pagal 4 straipsnio 1 dalį arba panašiai pripažintoms
         pagal jos 4 straipsnio 2 dalį, nuo šios direktyvos įgyvendinimo datos arba nuo valstybės narės atlikto atrinkimo arba pripažinimo
         datos pagal Direktyvą 79/409/EEB, jei pastaroji data yra vėlesnė.“

       Faktinės bylos aplinkybės
      10     Lauteracher Ried parkas yra įsikūręs Forarlbergo žemėje. Austrijos Respublikai įstojus į Europos Sąjungą, šios valstybės narės
         vyriausybė 1995 m. birželio 7 d. pirmą kartą pranešė Komisijai, kad šiame gamtos parke įsteigta SAT, ir vėliau pateikė tam
         tikrus papildomus dokumentus. Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijos nebuvo įtrauktos į šią SAT.

      11     Dėl kelio S 18 statybos projekto, šio kelio trasos nustatymo procedūra buvo pradėta 1992 metais. Po 1992 m. balandžio 29 d.
         įvykusios diskusijos su Dornbirn kantono administracija projektas buvo iš esmės peržiūrėtas, siekiant atsižvelgti į oficialaus
         Forarlbergo žemės eksperto gamtos ir kraštovaizdžio apsaugai parengtą pranešimą. Šio projekto pristatymo ir suinteresuotų
         šalių išklausymo procedūra, skirta nustatyti šio kelio trasą, buvo pradėta 1994 m. kovo 8 d., remiantis 1971 m. federalinių
         kelių įstatymu. Procedūra buvo užbaigta nustačius kelio trasą 1997 m. balandžio 8 d. federalinio ekonomikos reikalų ministro
         sprendimu. Šioje minėto projekto rengimo stadijoje Austrijos valdžios institucijos padarė išvadą, kad keliui S 18 nėra kitų
         alternatyvų.

      12     1999 m. sausio 27 d. buvo pradėta leidimo šio kelio statybai išdavimo procedūra. 2001 m. liepos 6 d. sprendimu Bregenz ir
         Dornbirn kantonų administracijos pagal Forarlbergo žemės teisės aktus išdavė leidimą šio kelio statybos projektui. Atsižvelgiant
         į minėtą federalinio ekonomikos reikalų ministro sprendimą, šiuo sprendimu buvo galima patvirtinti tik pasirinktąją kelio
         trasą.

      13     Dėl minėto sprendimo Forarlbergo žemės vyriausybei buvo pateiktas skundas. 2003 m. vasario 21 d. vyriausybė priėmė skundą
         patenkinantį sprendimą, kurio vykdymą 2003 m. rugpjūčio 29 d. sustabdė Verwaltungsgerichtshof. Šiuo metu kelio S 18 statybos projekto įgyvendinimas yra sustabdytas.

       Ikiteisminė procedūra
      14     Gavusi skundą, Komisija 2001 m. lapkričio 12 d. išsiuntė Austrijos valdžios institucijoms laišką dėl nepakankamo Lauteracher
         Ried priskyrimo SAT ornitologiniu požiūriu, neigiamų kelio S 18 statybos projekto pasekmių, kurios kelia grėsmę griežlėms
         ir kitoms šioje teritorijoje saugotinoms paukščių populiacijoms, taip pat dėl kitų su šios teritorijos apsauga susijusių klausimų.

      15     Komisija, išnagrinėjusi jai adresuotą Austrijos vyriausybės 2002 m. vasario 1 d. atsakymą, 2002 m. birželio 27 d. Austrijos
         Respublikai išsiuntė oficialų pranešimą. Kadangi Austrijos Respublikos pateikti paaiškinimai Komisijos netenkino, 2003 m.
         liepos 11 d. Komisija išsiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų
         priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      16     Manydama, kad 2003 m. rugsėjo 26 d. Austrijos Respublikos atsakyme nurodyti argumentai dėl minėtos pagrįstos nuomonės nėra
         įtikinantys, ir atsižvelgdama į tai, kad pažeidimas, kuriuo Austrijos Respublika yra kaltinama, tęsiasi, Komisija nusprendė
         pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      17     Grįsdama ieškinį, Komisija pateikia du kaltinimus. Pirma, ji kaltina Austrijos Respubliką nesilaikius paukščių apsaugos direktyvos
         4 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatų, susijusių su SAT atrinkimo ir įsteigimo procedūra. Antra, Komisija nurodo buveinių apsaugos
         direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje nurodytų reikalavimų nesilaikymą išduodant leidimą kelio S 18 statybos projektui.

       Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatų nesilaikymu
       Šalių argumentai
      18     Pirmuoju kaltinimu Komisija tvirtina, kad Lauteracher Ried SAT įsteigimas ir dabartinės ribos neatitinka šioje teritorijoje
         gyvenančių paukščių rūšių, šiuo atveju griežlių ir kitų migruojančių paukščių rūšių, sukančių lizdus pievose, ilgalaikės apsaugos
         ir išsaugojimo reikalavimų. Komisijos teigimu, kad patenkintų paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalių reikalavimus,
         ši SAT turi apimti ir Soren bei Gleggen‑Köblern teritorijas.

      19     Grįsdama šį kaltinimą, Komisija pirmiausia nurodo, kad lemiamas SAT ribų nustatymo kriterijus yra saugotinų paukščių rūšių
         buvimas. Remiantis moksline informacija ir 2000–2002 metais vykdytų tikrinimų rezultatais, minėtos teritorijos yra ne tik
         griežlių ir kitų migruojančių paukščių rūšių, sukančių lizdus pievose, buveinės, bet ir pagrindinė veisimosi vieta. Komisija
         taip pat pažymi, kad Lauteracher Ried teritorijoje ir aplink ją esančios pievos paukščių apsaugos požiūriu yra vientisa natūrali
         buveinė, kurios struktūra yra ypač tinkama, ir šias pievas naudoja tos pačios paukščių populiacijos. Komisija priduria, kad
         Forarlbergo žemės teritorijoje Reino slėnyje gyvenančios griežlės yra tarpusavyje glaudžiai susijusių paukščių visuma.

      20     Toliau Komisija tvirtina, kad pareiga priskirti SAT visas teritorijas, kurios atrodo labiausiai tinkamos pagal ornitologinius
         kriterijus, nėra įvykdoma pirmu paskelbimu. Siekiant išsaugoti nykstančias rūšis, būtina peržiūrėti paskelbtą teritoriją,
         atsižvelgiant į naujausias mokslo žinias, ir, esant reikalui, nustatyti naujas esamos SAT ribas.

      21     Galiausiai tai, kad Austrijos Respublika apsaugos teritorijoms priskyrė Bangs ir Matschels teritorijas, taip pat esančias
         Forarlbergo žemėje ir skirtas užtikrinti griežlių išsaugojimą, neturi reikšmės šios valstybės narės pareigai tą patį padaryti
         ir su Soren bei Gleggen‑Köblern teritorijomis, kurios ribojasi su paskelbta SAT.

      22     Austrijos Respublika tvirtina, kad dabartinės Lauteracher Ried SAT ribos optimaliai atitinka paukščių apsaugos direktyvos
         reikalavimus, skirtus užtikrinti griežlių ir migruojančių paukščių rūšių, nuolatos gyvenančių Forarlbergo žemėje, Reino slėnyje,
         apsaugą ir išsaugojimą.

      23     Ji mano, kad įvykdė įsipareigojimus pagal paukščių apsaugos direktyvą, bendrai nustatydama minėtos SAT ir Bangs bei Matschels
         teritorijų faunos, floros, buveinių ir paukščių apsaugos teritorijos ribas, taip paskelbdama SAT ir pripažindama tokiomis
         Forarlbergo žemėje esančias Reino slėnio teritorijas, kiekiu ir dydžiu labiausiai tinkamas I priede nurodytai griežlių rūšiai
         ir nuolatos aptinkamoms migruojančioms rūšims išsaugoti.

      24     Austrijos Respublika aiškina, kad SAT ribos buvo nustatytos remiantis šios teritorijos atrinkimo ir įsteigimo metu turėtais
         Teisingumo Teismo praktikoje pripažintais patikimais moksliniais įrodymais, dėl kurių ši vienintelė teritorija buvo pripažinta
         pačia svarbiausia Forarlbergo žemės pievų paukščių veisimosi vieta.

      25     Ji priduria, kad, įsteigdama minėtą teritoriją, rėmėsi išimtinai ornitologiniais arba ekologiniais kriterijais, kuriuos galima
         išvesti iš paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalių. Tokiomis aplinkybėmis ji tvirtina, kad būtent Lauteracher
         Ried SAT sukoncentruotas žmogaus nepaliestos gamtos ansamblis, būtinas griežlėms gyventi, tačiau šis ansamblis neapima Soren
         ir Gleggen‑Köblern teritorijose esančių pievų, kurių žolė naudojama kraikui.

      26     Austrijos Respublikos teigimu, siekiant nustatyti tinkamiausias teritorijas, turi būti analizuojama daug kriterijų, be kita
         ko, tai, ar dviejų rūšių paukščiai būna nustatytoje teritorijoje ar jos dalyje. Tačiau pastarasis kriterijus vienas pats nelemia
         paukščių apsaugos direktyvos reikalavimų patenkinimo. Kad būtų priskirta šios direktyvos prasme tinkamiausioms teritorijoms,
         teritorija turi taip pat atitikti kitus ornitologinius arba ekologinius parametrus. Taip pat reikėtų išanalizuoti ir įvertinti,
         ar ši teritorija yra tinkama savo dydžiu ir, kiekio atžvilgiu, savo būkle ir aplinka. Šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į
         teritorijai jau esančią grėsmę dėl rekreacinio pobūdžio veiklos, naudojimo būdo ar kitų aplinkybių, ir jos lemiamą buveinės
         pažeidimą. Šios valstybės narės manymu, dėl jau esančio kenksmingo poveikio ir apribojimų bei dabartinės Soren ir Gleggen‑Köblern
         teritorijų kokybės šios teritorijos neatitinka reikšmingų paukščių apsaugos direktyvos kriterijų, kad galėtų būti priskirtos
         SAT.

      27     Tokiomis aplinkybėmis Austrijos Respublika pažymi, kad gali būti svarbu atsižvelgti, bent jau netiesiogiai, į socialinius
         ir ekonominius interesus vertinant teritorijos dydžio tinkamumą, ir taip pat pabrėžia, kad tai yra kėsinimosi į privačių asmenų
         teises atvejis.

      28     Austrijos Respublikos teigimu, kaltinimas, kad ji privalėjo vėliau keisti ir nuolatos tikslinti Lauteracher Ried SAT, neturi
         jokio teisinio pagrindo. Galėtų pasirodyti, kad tokią pareigą yra sudėtinga suderinti su administracinių veiksmų teisėtumo
         principu ir kad ji prieštarauja Teisingumo Teismo praktikai.

      29     Be to, Austrijos Respublika aiškina, kad nors Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijos ir nėra tinkamiausios teritorijos paukščių
         apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 dalies ketvirtosios pastraipos prasme, tačiau tai nereiškia, kad joms netaikoma jokia apsauga.
         Iš tiesų nagrinėjant skundą dėl kelio S 18 statybos projekto, šioms teritorijoms buvo taikomas šio straipsnio 4 dalies antrame
         sakinyje numatytas apsaugos režimas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      30     Siekiant išspręsti šį ginčą, pirmiausia reikia priminti valstybių narių įsipareigojimams taikomus su SAT atrinkimu ir įsteigimu
         susijusius principus, kuriuos nustato paukščių apsaugos direktyva.

      31     Iš šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies ketvirtosios pastraipos matyti, kad valstybės narės turi įsteigti kiekiu ir dydžiu
         I priede nurodytų rūšių apsaugai tinkamiausias specialias apsaugos teritorijas. Tai darydamos, jos turi atsižvelgti į šių
         rūšių apsaugos poreikį geografiniame jūros ir sausumos plote, kuriame taikoma ši direktyva. Remdamosi to paties straipsnio
         2 dalimi, valstybės narės panašias priemones turi taikyti nuolatos aptinkamoms I priede nenurodytoms migruojančioms rūšims
         jų veisimosi, šėrimosi ir žiemojimo bei poilsio teritorijų, esančių jų migracijos kelyje, atžvilgiu.

      32     Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalys įpareigoja valstybes
         nares suteikti SAT teisinį apsaugos statusą, galintį užtikrinti, be kita ko, I priede nurodytų paukščių rūšių išlikimą ir
         veisimąsi bei nuolatos aptinkamų I priede nenurodytų migruojančių rūšių veisimąsi, šėrimąsi ir žiemojimą (žr. 1999 m. kovo
         18 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑166/97, Rink. p. I‑1719, 21 punktą ir nurodytą Teismo praktiką).

      33     Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad diskrecija, kurią turi valstybės narės atrinkdamos tinkamiausias teritorijas
         SAT steigti, susijusi ne su galimybe įsteigti SAT teritorijose, kurios atrodo esančios tinkamiausios pagal ornitologinius
         kriterijus, bet vien su šių kriterijų įgyvendinimu tam, kad būtų nustatytos I priede nurodytų rūšių išsaugojimui tinkamiausios
         teritorijos (žr., be kita ko, 1998 m. gegužės 19 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑3/96, Rink. p. I‑3031, 61 punktą).

      34     Taip pat reikia priminti, kad, remiantis Komisijos vykstant procesui pateiktais mokslinių tyrimų ir tikrinimų rezultatais,
         kurių Austrijos vyriausybė neginčijo, 2000–2002 metais Lauteracher Ried SAT, kurios plotas yra 580 hektarai, buvo pastebėti
         atitinkamai 4 arba 5, 4 ir 3 čiulbantys griežlių rūšies patinėliai. Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijų, kurių plotas yra
         64 ir 352 hektarai, stebėjimo rezultatai buvo tik truputį mažesni, nes buvo pastebėti atitinkamai 4, 2 ir 3 paukščiai.

      35     Be to, kaip tvirtino Komisija, ir dėl to nebuvo prieštaraujama, 2001 m. migruojančių perkūno oželių (gallinago gallinago), pempių (vanellus vanellus) ir didžiųjų kuolingų (numenius arquata) rūšių paukščių savaime žymiai padaugėjo dviejose teritorijose, Austrijos valdžios institucijų nepriskirtose SAT. Lauteracher
         Ried SAT susukusių lizdus buvo nuo 3 iki 5 perkūno oželių porų, nuo 11 arba 12 pempių porų ir 3 didžiųjų kuolingų poros. Soren
         ir Gleggen‑Köblern teritorijose buvo atitinkamai 3 ir 3 arba 4 perkūno oželių poros, 6 ir 9 pempių poros ir 1 (galbūt) ir
         8 didžiųjų kuolingų poros.

      36     Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 32 punkte, iš to išplaukia, kad Soren ir Gleggen-Köblern teritorijos ir griežlėms,
         ir į I priedą neįtrauktų migruojančių paukščių rūšims, pavyzdžiui, perkūno oželiams, pempėms ir didžiosioms kuolingoms, yra
         bent jau taip pat svarbios kaip Lauteracher Ried SAT ribose esančios teritorijos. Be to, Austrijos vyriausybės standartiniame
         duomenų, susijusių su pastarosiomis trimis migruojančių paukščių rūšimis, blanke nurodyti skaičiai yra teisingi tik tuo atveju,
         jei atsižvelgiama ir į plotus, esančius už šios SAT ribų.

      37     Dėl Austrijos vyriausybės argumento, kad Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijos nėra tinkamiausios pirmiau minėtų paukščių rūšių
         apsaugai dėl jau esančio kenksmingo poveikio ir apribojimų bei dabartinės šių teritorijų kokybės, reikia priminti, kad, kaip
         jau buvo nurodyta šio sprendimo 34 ir 35 punktuose, jų mažesniame nei minėtos SAT plote gyvena toks pats lizdus sukančių paukščių
         skaičius, koks pastebimas šioje SAT.

      38     Todėl reikia konstatuoti, kad pagal ornitologinius kriterijus Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijos, kaip ir Lauteracher Ried
         SAT, yra kiekiu ir dydžiu tinkamiausios steigti SAT pagal paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis.

      39     Austrijos vyriausybės argumentas, kad, atliekant privalomą teritorijos, kurioje norima įsteigti SAT, ypatybių vertinimą, reikėtų
         atsižvelgti, bent netiesiogiai, į ekonominius ir socialinius kriterijus, negali suteikti pagrindo abejoti šia išvada.

      40     Iš tikrųjų, pagal Teisingumo Teismo praktiką, atrinkdama ir nustatydama SAT ribas, valstybė narė negali atsižvelgti į ekonominio
         pobūdžio reikalavimus nei remdamasi bendruoju interesu, viršesniu už interesą, atitinkantį paukščių apsaugos direktyvoje nurodytą
         ekologijos tikslą, nei tuo, kad jie atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, nurodytus buveinių apsaugos direktyvos
         6 straipsnio 4 dalies pirmojoje pastraipoje (žr., be kita ko, 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo Royal Society for the Protection of Birds, C‑44/95, Rink. p. I‑3805, 31 ir 42 punktus).

      41     Kalbant apie Austrijos vyriausybės argumentą, kad vietoje atliktų tikrinimų rezultatai neleidžia daryti išvados apie Soren
         ir Gleggen‑Kölbern teritorijų galėjimą išsaugoti saugotinų rūšių paukščius, reikia konstatuoti, kad moksliškai negalima pateisinti
         šių teritorijų nepriskyrimo SAT. Priešingai, SAT įsteigimas minėtose teritorijose turi užtikrinti griežlių, į I priedą įrašytos
         rūšies, ir kitų nuolatos aptinkamų migruojančių paukščių rūšių išsaugojimo būklę pagal paukščių apsaugos direktyvos tikslus.

      42     Negali būti pritarta Austrijos vyriausybės argumentui, kad Komisija klaidingai tvirtina, jog reikia keisti ir nuolatos pritaikyti
         Lauteracher Ried SAT, nes toks reikalavimas neturi jokio teisinio pagrindo.

      43     Iš tiesų reikia konstatuoti, kad net jei ir yra aišku, kad pareiga tinkamiausiose teritorijose įsteigti SAT Austrijos Respublikos
         atžvilgiu atsirado 1995 m. sausio 1 d., šios valstybės narės įstojimo į Europos Sąjungą dieną, tokia pareiga nepasibaigia
         tą dieną. Iš tikrųjų nei paukščių apsaugos direktyvoje, nei jos 4 straipsnyje nėra nė menkiausios nuorodos į tai, kad pareiga
         perkelti šią direktyvą pasibaigė tą dieną. Be to, tai, kaip pažymėjo ir generalinė advokatė savo išvados 39 punkte, būtų sunkiai
         suderinama su veiksmingos paukščių apsaugos tikslu neišsaugoti ypatingų teritorijų, skirtų saugotinų rūšių išsaugojimui, vien
         dėl tos priežasties, kad ypatingas šių teritorijų pobūdis išaiškėjo tik po paukščių apsaugos direktyvos perkėlimo.

      44     Dėl Austrijos vyriausybės argumento, kad ji rėmėsi 1995 m. Federalinės aplinkos apsaugos agentūros kartu su BirdLife atliktu tyrimu Important Bird Areas in Österreich, kadangi jis yra vienintelis patikimas tyrimas ir mokslinis vertinimas, buvęs tuo metu, kai Lauteracher Ried buvo atrinkta
         ir joje įsteigta SAT, pakanka konstatuoti, kad pareiga įsteigti SAT neapsiriboja tam tikru metu turimomis mokslinėmis žiniomis,
         kaip teisingai nurodo Komisija.

      45     Iš tiesų iš bylos medžiagos matyti, kad yra ir kitų mokslinio pobūdžio tyrimų ir ornitologinio pobūdžio vertinimų, taip pat
         vėlesnių tikrinimų rezultatų nei tie, kuriais remiantis Lauteracher Ried buvo įsteigta SAT. Taigi, remiantis šiais įrodymais,
         kurių tikslumo Austrijos Respublika neginčijo, šios SAT įsteigimas turėjo būti iš naujo peržiūrėtas.

      46     Be to, Austrijos Respublika negali tvirtinti, kad, įsteigus SAT Bangs ir Matschels teritorijose, kur griežlių taip pat aptinkama,
         jai nebereikėtų įsteigti SAT Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijose.

      47     Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, valstybės narės turi įsteigti SAT visose teritorijose, kurios pagal ornitologinius
         kriterijus yra tinkamiausios nagrinėjamoms rūšims išsaugoti (žr., be kita ko, nurodyto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 62 punktą).

      48     Galiausiai kalbant apie Austrijos vyriausybės argumentą, kad Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijos nėra visiškai nesaugomos,
         pakanka priminti, kad paukščių apsaugos direktyvos 4 straipsnio 1 dalis valstybėms narėms nustato pareigą įsteigti kiekiu
         ir dydžiu I priede išvardytų rūšių apsaugai tinkamiausias SAT – pareigą, kurios negalima išvengti priimant kitas specialios
         apsaugos priemones (nurodyto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 55 punktas).

      49     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia pripažinti, kad pirmasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.
       Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su buveinių apsaugos direktyvos 6 straipsnio 4 dalies reikalavimų nesilaikymu
      50     Antruoju kaltinimu Komisija tvirtina, kad, leisdama įgyvendinti kelio S 18 statybos projektą, Austrijos Respublika nesilaikė
         įsipareigojimų pagal buveinių apsaugos direktyvos 6 straipsnio 4 dalį ir 7 straipsnį biotopų ir buveinių apsaugos reikalavimų,
         nustatytų Lauteracher Ried SAT, atžvilgiu.

      51     Pirmiausia Komisija pažymi, kad iki 2000 m. gegužės mėn. nebuvo atliktas joks konkretus ir detalus vertinimas, atitinkantis
         paukščių apsaugos direktyvos tikslus. Ji tvirtina, kad nors atliekant aplinkos tyrimą 2000 m. gegužės mėnesį buvo išsakyta
         neigiama oficialaus Forarlbergo žemės eksperto nuomonė dėl kelio S 18 statybos projekto poveikio šiai SAT, nebuvo pradėtas
         joks tyrimas, kad būtų patikrinta, ar yra galimų alternatyvų šio kelio trasai. Be to, Komisija pabrėžia, kad 2001 m. liepos
         6 d. priėmus sprendimą išduoti leidimą statyti, ji tiesiogiai nebuvo informuota apie priimtas kompensacines priemones neigiamam
         šios statybos poveikiui sušvelninti. Galiausiai Komisija tvirtina, kad nebuvo įrodyta, jog visos kompensacinės priemonės,
         būtinos bendram Natura 2000 vientisumui apsaugoti, iš tikrųjų buvo priimtos.

      52     Austrijos Respublika ginčija visus ieškinio pagrindus, kuriuos Komisija nurodo pagrįsdama antrąjį kaltinimą.
       Dėl buveinių apsaugos direktyvos taikymo laiko atžvilgiu
      53     Kadangi iš šio sprendimo 11 punkto išplaukia, kad tam tikros faktinės aplinkybės, susijusios su kelio S 18 statybos projektu,
         buvo prieš Austrijos Respublikai įstojant į Europos Sąjungą, prieš priimant sprendimą dėl tariamo buveinių apsaugos direktyvos
         pažeidimo reikia išnagrinėti, ar ji taikoma ginčo aplinkybėms, kurios paskatino Komisiją pareikšti ieškinį.

      54     Šiuo atžvilgiu yra akivaizdu, kad kelio S 18 statybos projektas buvo pradėtas 1992 metais. Kadangi procesas buvo nutrauktas,
         jis vėliau atnaujintas 1994 m. kovo 8 d., kai šis projektas oficialiai buvo pateiktas ir jo atžvilgiu buvo pradėta vertinimo
         procedūra pagal 1971 m. federalinių kelių įstatymą.

      55     Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad bendra federalinė ekspertizės ataskaita buvo paskelbta viešai tais pačiais metais, taigi
         prieš 1995 m. sausio 1 d., kai Austrijos Respublika įstojo į Europos Sąjungą.

      56     Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad projektų, galinčių daryti didelį poveikį aplinkai, poveikio aplinkai vertinimo
         principas netaikomas tais atvejais, kai oficiali prašymo išduoti leidimą projektui pateikimo data yra ankstesnė nei direktyvos
         perkėlimo terminas (žr., kiek tai susiję su 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyva 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir
         privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40), 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑431/92, Rink. p. I‑2189, 29 ir 32 punktus ir 1998 m. birželio 18 d. Sprendimo Gedeputeerde Staten van Noord-Holland, C‑81/96, Rink. p. I‑3923, 23 punktą).

      57     Teisingumo Teismas iš tikrųjų nusprendė, kad šis formalus kriterijus yra vienintelis, kuris atitinka teisinio saugumo principą
         ir leidžia išsaugoti direktyvos veiksmingumą. Tokią išvadą lėmė tai, kad tokia direktyva kaip buveinių apsaugos direktyva
         didžiąja dalimi taikoma tam tikro masto projektams, kuriems įgyvendinti labai dažnai reikia daug laiko. Taigi netiktų jau
         nacionaliniu lygmeniu sudėtingų procedūrų, oficialiai pradėtų prieš pasibaigiant šios direktyvos perkėlimo terminui, apsunkinti
         ir atidėlioti dėl ja nustatytų specifinių reikalavimų bei ją taikyti jau susidariusioms situacijoms (žr. pagal analogiją nurodyto
         sprendimo Gedeputeerde Staten van Noord-Holland 23 ir 24 punktus).

      58     Abi direktyvos – direktyva 85/337 ir buveinių apsaugos direktyva – susijusios su tam tikrų valstybės ir privačių projektų
         poveikio aplinkai vertinimu. Abiem atvejais poveikio aplinkai vertinimas vyksta prieš galutinai pasirenkant projektą. Į šio
         vertinimo rezultatus būtina atsižvelgti priimant sprendimą dėl projekto, kadangi jį gali reikėti keisti pagal šiuos rezultatus.
         Atskiri projekto nagrinėjimo etapai yra taip susiję, kad sudaro kompleksinį veiksmą. Aplinkybė, kad tam tikrų nuostatų turinys
         yra skirtingas, negali kelti abejonių dėl šio vertinimo. Tai reiškia, kad kaltinimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į
         aplinkybes, buvusias projekto oficialaus pateikimo dieną, t. y. šio sprendimo 54 punkte nurodytu momentu.

      59     Be to, reikia priminti, kad pagal stojimo akto nuostatas iš Bendrijos teisės išplaukiančios teisės ir pareigos yra iš karto
         taikomos naujosiose valstybėse narėse, išskyrus numatytas išimtis (žr. šiuo klausimu 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Weidacher, C‑179/00, Rink. p. I‑501, 18 punktą).

      60     Iš stojimo akto matyti, kad iš paukščių apsaugos ir buveinių apsaugos direktyvų išplaukiantys įsipareigojimai Austrijos Respublikos
         atžvilgiu įsigaliojo 1995 m. sausio 1 d. ir kad šiai valstybei narei nebuvo suteikta nei išimtis, nei pereinamasis laikotarpis.

      61     Taigi reikia konstatuoti, kad leidimo išdavimo kelio S 18 statybos projektui procedūra oficialiai buvo pradėta prieš Austrijos
         Respublikai įstojant į Europos Sąjungą.

      62     Šiuo atveju tai reiškia, kad, remiantis šio sprendimo 56 punkte nurodyta Teismo praktika, iš buveinių apsaugos direktyvos
         išplaukiantys įsipareigojimai nebuvo taikomi Austrijos Respublikai ir kad kelio S 18 statybos projektui netaikomi šia direktyva
         nustatyti reikalavimai.

      63     Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, reikia daryti išvadą, kad antrasis Komisijos kaltinimas yra nepagrįstas.
      64     Taigi reikia konstatuoti, kad, neįtraukdama į Lauteracher Ried SAT Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijų, kurios, remiantis
         moksliniais kriterijais, kartu su Lauteracher Ried yra kiekiu ir dydžiu tinkamiausios teritorijos pagal paukščių apsaugos
         direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šias direktyvos nuostatas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      65     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Pagal šio reglamento 69 straipsnio 3 dalies pirmąją pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
         o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti
         kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi dalis Komisijos ir Austrijos Respublikos reikalavimų nagrinėjamu atveju buvo atmesta,
         kiekviena iš šių šalių padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Neįtraukdama į Lauteracher Ried nacionalinio gamtos parko specialią apsaugos teritoriją Soren ir Gleggen‑Köblern teritorijų,
            kurios, remiantis moksliniais kriterijais, kartu su Lauteracher Ried priskirtinos prie kiekiu ir dydžiu tinkamiausių teritorijų
            pagal 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos, su pakeitimais, padarytais 1997 m.
            liepos 29 d. Komisijos direktyva 97/49/EB, 4 straipsnio 1 ir 2 dalis, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šias
            direktyvos nuostatas.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Europos Bendrijų Komisija ir Austrijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.