title: 2010 m. liepos 29 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Astra Zeneca UK Ltd prieš Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Jungtinė Karalystė.#Šeštoji PVM direktyva - 2 straipsnio 1 punktas - "Paslaugų teikimo už atlygį" sąvoka - Kuponai, kuriuos bendrovė duoda savo darbuotojams kaip dalį darbo užmokesčio.#Byla C-40/09.

text:
      Byla C‑40/09
      Astra Zeneca UK Ltd
      prieš
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (VAT and Duties Tribunal, Manchester prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas – „Paslaugų teikimo už atlygį“ sąvoka – Kuponai, kuriuos bendrovė duoda savo darbuotojams kaip dalį darbo užmokesčio“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamieji
            sandoriai – Paslaugų teikimas už atlygį
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1 punktas)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 95/7,
         2 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad kupono, kurį bendrovė įsigijo už kainą, apimančią pridėtinės vertės
         mokestį, tiekimas savo darbuotojams mainais už tai, kad jie atsisako dalies savo darbo užmokesčio grynaisiais pinigais, yra
         paslaugų teikimas už atlygį, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

      Iš tiesų tarp darbuotojams tiekiamų aptariamų kuponų ir dalies darbo užmokesčio grynaisiais pinigais, kurio jie turi atsisakyti
         mainais už tokį tiekimą, yra tiesioginis ryšys, nes, užuot gavę visą darbo užmokestį grynaisiais pinigais, tokius kuponus
         nusprendę gauti darbuotojai turi atsisakyti dalies šio darbo užmokesčio mainais už tokius kuponus, ir dėl šio sandorio nustatytas
         specialus išskaitymas iš taip pasirinkusių darbuotojų fondo. Taigi darbdavys faktiškai gauna atlygį už kuponų tiekimą ir šis
         atlygis išreikštas pinigais, nes atitinka jo darbuotojų darbo užmokesčio grynaisiais pinigais dalį. Be to, PVM už šių kuponų
         tiekimą moka kuponus gaunantys darbuotojai, nes išskaitymas iš šių darbuotojų darbo užmokesčio dėl šio tiekimo apima aptariamų
         kuponų kainą ir visą su jais susijusį PVM.

      (žr. 29–32, 35 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. liepos 29 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas – „Paslaugų teikimo už atlygį“ sąvoka – Kuponai, kuriuos bendrovė duoda savo darbuotojams kaip dalį darbo užmokesčio“
      Byloje C‑40/09
      dėl VAT and Duties Tribunal, Manchester (Jungtinė Karalystė) 2009 m. sausio 16 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. sausio 29 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Astra Zeneca UK Ltd
      prieš
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), E. Juhász, T. von Danwitz ir D. Šváby,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius N. Nanchev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Astra Zeneca UK Ltd, atstovaujamos QC M. Conlon, ir baristerio D. Southern, įgaliotų solisitoriaus G. Salmond,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos H. Walker, padedamos QC N. Pleming,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Georgiadis ir I. Bakopoulos bei V. Karra,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir M. Afonso,
      susipažinęs su 2010 m. balandžio 22 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos
         mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB
         (OL L 102, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 274) (toliau – Šeštoji direktyva), 2 straipsnio
         1 punkto, 6 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos b punkto ir 17 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Astra Zeneca UK Ltd (toliau – Astra Zeneca) ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (toliau – Commissioners) dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), kuriuo ši bendrovė buvo apmokestinta už kuponų, kaip dalies darbo užmokesčio,
         tiekimą savo darbuotojams.

       Teisinis pagrindas
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte nustatyta:

      „[Pridėtinės vertės mokesčiu] apmokestinamas:
      1.      Prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks“.

      4        Šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalių formuluotė tokia:

      „1.      „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą
         2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą bei žemės ūkio gamybos veiklą bei įvairių profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus
         turto naudojimas, siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla.“

      5        Tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Prekių tiekimas – tai teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu, perdavimas.“

      6        Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:

      „Paslaugų teikimas – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.“

      7        Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkto redakcijoje, kaip išdėstyta jos 28f straipsnyje, numatyta:

      „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo
         turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      [PVM], mokėtiną ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas arba patieksimas prekes ir jam suteiktas arba suteiksimas
         prekes.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        Bendrovė Astra Zeneca vykdo veiklą farmacijos pramonėje.

      9        Ši bendrovė siūlo savo darbuotojams, kurie nėra PVM apmokestinami asmenys, darbo užmokesčio sistemą, kai mokamas fiksuotas
         metinis darbo užmokestis, vadinamas „naudos fondu“ (Advantage Fund, toliau – fondas), apimantis grynųjų pinigų sumą ir tam tikrais atvejais iš anksto darbuotojų pasirinktas privilegijas, laikantis
         nuostatos, kad už kiekvienos rūšies darbuotojo pasirinktą privilegiją yra nustatytas išskaitymas iš tokio darbuotojo naudos
         fondo.

      10      Kaip vieną iš šių privilegijų, Astra Zeneca savo darbuotojams siūlo tam tikrose parduotuvėse naudotinus kuponus.

      11      Šių kuponų nominali vertė yra 10 GBP, tačiau iš darbuotojų fondo už juos išskaičiuojama mažesnė suma (nuo 9,25 iki 9,55 GBP).

      12      Astra Zeneca pildė savo PVM deklaracijas remdamasi tuo, kad neturėjo nurodyti sąskaitose faktūrose pardavimo PVM už kuponų tiekimą savo
         darbuotojams ir neturėjo teisės atskaityti pirkimo PVM, kurį sumokėjo pirkdama šiuos kuponus.

      13      Tačiau Astra Zeneca vėliau tvirtino, kad tokių kuponų įsigijimo sąnaudos buvo bendrų verslo išlaidų dalis, todėl jai turėjo būti suteikta teisė
         atskaityti pirkimo PVM ir ji neturėjo sąskaitose faktūrose nurodyti pardavimo PVM už aptariamų kuponų tiekimą savo darbuotojams,
         nes jie nebuvo tiekiami už atlygį.

      14      Todėl Astra Zeneca pateikė Commissioners prevencinį prašymą grąžinti jos sumokėtą pirkimo PVM už įsigytus aptariamus kuponus.

      15      Šiuo atžvilgiu Commissioners visų pirma nusprendė, kad Astra Zeneca neturi teisės atskaityti pirkimo PVM, kurį sumokėjo pirkdama šiuos kuponus, nes ji kuponų nenaudoja jokiuose apmokestinamuosiuose
         sandoriuose.

      16      Antra, Commissioners nusprendė, kad alternatyviai Astra Zeneca turi teisę atskaityti pirkimo PVM, kurį sumokėjo pirkdama kuponus, tačiau ji turi įtraukti į apskaitą PVM už šių kuponų tiekimą
         savo darbuotojams, nes tokie kuponai tiekiami už atlygį, kadangi išskaitoma iš darbuotojo naudos fondo, arba aptariami kuponai
         darbuotojams suteikiami naudotis ne verslo tikslais. Pastaruoju atveju paslaugų tiekimo verte laikomos kuponų tiekimo sąnaudos
         ir Astra Zeneca turi deklaruoti pardavimo PVM nuo šios sumos.

      17      Todėl Commissioners atsisakė patenkinti Astra Zeneca prašymą dėl grąžinimo ir priėmė sprendimą išieškoti mokėtiną pardavimo PVM, jei Astra Zeneca savo darbuotojams kuponus tiekė už atlygį.

      18      Astra Zeneca pateikė apeliacinį skundą dėl minėtų Commissioners sprendimų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

      19      Būtent šiomis aplinkybėmis VAT and Duties Tribunal, Manchester nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar šios bylos aplinkybėmis, kai darbuotojas pagal savo darbo sutarties sąlygas turi teisę pasirinkti dalį darbo užmokesčio
         atsiimti nominalios vertės kuponais, Šeštosios <...> direktyvos <...> 2 straipsnio 1 punktą reikia aiškinti taip, kad darbdavio
         darbuotojui perduotas kuponas yra paslaugų teikimas už atlygį?

      2.      Jeigu atsakymas į 1 klausimą yra neigiamas, ar [Šeštosios direktyvos] 6 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip,
         kad pagal jį reikalaujama darbdavio darbuotojui pagal darbo sutartį perduotą kuponą laikyti paslaugų teikimu tuo atveju, jei
         kuponas skirtas darbuotojo privatiems poreikiams?

      3.      Jeigu kupono perdavimas nėra nei paslaugų teikimas už atlygį [Šeštosios direktyvos] 2 straipsnio 1 punkto prasme, nei turi
         būti laikomas paslaugų teikimu pagal [šios direktyvos] 6 straipsnio 2 dalies b punktą, ar [šios direktyvos] 17 straipsnio
         2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją leidžiama darbdaviui susigrąžinti [PVM], kurį jis sumokėjo pirkdamas ir perduodamas
         kuponą darbuotojui pagal darbo sutartį, tuo atveju, jei kuponas skirtas darbuotojo privatiems poreikiams?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      20      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 2 straipsnio
         1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad kuponų, kuriuos bendrovė duoda savo darbuotojams kaip dalį darbo užmokesčio, tiekimas
         yra paslaugų teikimas už atlygį.

      21      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Šeštojoje direktyvoje nustatyta labai plati PVM taikymo sritis, būtent jos 2 straipsnyje,
         susijusiame su apmokestinamaisiais sandoriais, be prekių importo, numatant prekių tiekimą ir paslaugų teikimą už atlygį šalies
         teritorijoje, o jos 4 straipsnio 1 dalyje „apmokestinamasis asmuo“ apibrėžiamas kaip bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis
         ekonominę veiklą, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas (žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, 235/85, Rink. p. 1471, 6 punktą; 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑260/98, Rink. p. I‑6537, 24 punktą ir 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑154/08, Rink. p. I‑0000, 87 punktą).

      22      Ekonominės veiklos sąvoka apibrėžta Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje ir apima visokią gamintojų, prekiautojų ir
         kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą, (žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Nyderlandus 7 punktą; Komisija prieš Graikiją 25 punktą ir Komisija prieš Ispaniją 88 punktą).

      23      Šių apibrėžčių analizė parodo ekonominės veiklos sąvokos taikymo srities apimtį ir jos objektyvų pobūdį ta prasme, kad veikla
         vertinama per se, neatsižvelgiant į jos tikslus bei rezultatus (žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Nyderlandus 8 punktą; Komisija prieš Graikiją 26 punktą ir Komisija prieš Ispaniją 89 punktą).

      24      Atsižvelgiant į PVM taikymo srities apimtį, reikia konstatuoti, kad tokia bendrovė kaip Astra Zeneca, tiekdama kuponus savo darbuotojams mainais už tai, kad jie atsisako dalies savo darbo užmokesčio grynaisiais pinigais, vykdo
         ekonominę veiklą Šeštosios direktyvos prasme.

      25      Už pagrindinėje byloje nagrinėjamus kuponus juos gaunantys darbuotojai gali pirkti prekę ar paslaugą tam tikrose parduotuvėse,
         taigi, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 31 punkte, šiais kuponais jiems suteikiama būsima ir objekto atžvilgiu
         neapibrėžta teisė į prekes arba paslaugas.

      26      Todėl kadangi tokiais kuponais iš karto neperduodama teisė disponuoti turtu, jų tiekimas PVM tikslais yra ne „prekės tiekimas“
         Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme, bet „paslaugų teikimas“ šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies prasme, nes,
         remiantis 6 straipsnio 1 dalimi, bet koks sandoris, kuris nėra prekės tiekimas minėto 5 straipsnio prasme, laikomas paslaugų
         teikimu.

      27      Sprendžiant, ar paslaugos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, teikiamos už atlygį, reikia priminti, kad remiantis
         nusistovėjusia teismo praktika galima manyti, jog „paslaugos teikiamos už atlygį“ Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto
         prasme, jeigu tarp suteiktos paslaugos ir gauto atlygio yra tiesioginis ryšys (žr. 1988 m. kovo 8 d. Sprendimo Apple and Pear Development Council, 102/86, Rink. p. 1443, 12 punktą; 1997 m. spalio 16 d. Sprendimo Fillibeck, C‑258/95, Rink. p. I‑5577, 12 punktą; minėto Sprendimo Komisija prieš Graikiją 29 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Ispaniją 92 punktą).

      28      Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, kad už atlygį tiekiamų prekių ar teikiamų paslaugų apmokestinamąją vertę
         sudaro apmokestinamojo asmens už jas gautas atlygis. Šis atlygis yra subjektyvi kaina, tai yra iš tikrųjų gauta, o ne objektyviais
         kriterijais nustatyta kaina. Be to, šis atlygis turi būti išreikštas pinigais (žr. minėto Sprendimo Fillibeck 13 ir 14 punktus bei nurodytą teismo praktiką).

      29      Kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamu sandoriu, reikia konstatuoti, kad tarp Astra Zeneca savo darbuotojams tiekiamų aptariamų kuponų ir dalies darbo užmokesčio grynaisiais pinigais, kurio jie turi atsisakyti mainais
         už tokį tiekimą, yra tiesioginis ryšys.

      30      Iš tiesų, užuot gavę visą darbo užmokestį grynaisiais pinigais, tokius kuponus nusprendę gauti Astra Zeneca darbuotojai turi atsisakyti dalies šio darbo užmokesčio mainais už tokius kuponus, ir dėl šio sandorio nustatytas specialus
         išskaitymas iš taip pasirinkusių darbuotojų fondo.

      31      Be to, negali kilti abejonių, kad Astra Zeneca faktiškai gauna atlygį už aptariamų kuponų tiekimą ir kad šis atlygis išreikštas pinigais, nes atitinka jos darbuotojų darbo
         užmokesčio grynaisiais pinigais dalį.

      32      Be to, kaip buvo nurodyta per posėdį, PVM už šių kuponų tiekimą moka galutinis prekių ir (arba) paslaugų, kurias galima įsigyti
         už tokius kuponus, vartotojas, t. y. kuponus gaunantys Astra Zeneca darbuotojai, nes išskaitymas iš šių darbuotojų darbo užmokesčio dėl šio tiekimo apima aptariamų kuponų kainą ir visą su jais
         susijusį PVM.

      33      Todėl, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 45 punkte, jei darbuotojas nori naudoti tokius kuponus, jis paprasčiausia
         turi pateikti juos, į kuriuos įtrauktas PVM, atitinkamam pardavėjui arba paslaugų teikėjui ir gauti už juos pasirinktų prekių
         arba paslaugų, laikantis nuostatos, kad šių prekių ar paslaugų kainą, įskaitant PVM, šis darbuotojas sumokėjo tuo metu, kai
         nusprendė gauti aptariamus kuponus mainais už tai, kad atsisako dalies savo darbo užmokesčio ir kad toks pardavėjas arba paslaugų
         teikėjas mokesčių institucijoms sumokės PVM už tokias prekes ar paslaugas tik tuomet, kai toks darbuotojas pasinaudos šiais
         kuponais.

      34      Tokiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjamas sandoris yra paslaugų teikimas už atlygį Šeštosios direktyvos 2 straipsnio
         1 punkto prasme.

      35      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad kupono,
         kurį bendrovė įsigijo už kainą, apimančią PVM, tiekimas savo darbuotojams mainais už tai, kad jie atsisako dalies savo darbo
         užmokesčio grynaisiais pinigais, yra paslaugų teikimas už atlygį šios nuostatos prasme.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
      36      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB,
            2 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad kupono, kurį bendrovė įsigijo už kainą, apimančią pridėtinės vertės
            mokestį, tiekimas savo darbuotojams mainais už tai, kad jie atsisako dalies savo darbo užmokesčio grynaisiais pinigais, yra
            paslaugų teikimas už atlygį šios nuostatos prasme.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2012 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Folien Fischer AG ir Fofitec AG prieš Ritrama SpA.#Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismo jurisdikcija civilinėse ir komercinėse bylose – Specialioji jurisdikcija bylose dėl deliktų ar kvazideliktų – Ieškinys dėl teisių nebuvimo nustatymo (negative Feststellungsklage) – Galimybė potencialiam žalos sukėlėjui paduoti galimą nukentėjusįjį į vietos, kurioje tariamai įvyko žalą sukėlęs įvykis ar kurioje jis gali įvykti, teismą, kad būtų pripažinta, jog deliktinė atsakomybė neegzistuoja.#Byla C‑133/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. spalio 25 d. (
            *1
         )
      „Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė — Teismo jurisdikcija civilinėse ir komercinėse bylose — Specialioji jurisdikcija bylose dėl deliktų ar kvazideliktų — Ieškinys dėl teisių nebuvimo nustatymo (negative Feststellungsklage) — Galimybė potencialiam žalos sukėlėjui paduoti galimą nukentėjusįjį į vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar kurioje jis gali įvykti, teismą, kad būtų pripažinta, jog deliktinė atsakomybė neegzistuoja“
      Byloje C-133/11
      dėl Bundesgerichtshof (Vokietija) 2011 m. vasario 1 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. kovo 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Folien Fischer AG,

         Fofitec AG

      prieš

         Ritrama SpA

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg-Barthet, J.-J. Kasel, M. Safjan (pranešėjas) ir M. Berger,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. vasario 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Folien Fischer AG ir Fofitec AG, atstovaujamų Rechtsanwalt G. Jaekel,

               —

                  Ritrama SpA, atstovaujamos Rechtsanwalt J. Petersen,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Beaupère-Manokha,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir B. Koopman,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes,

               —

               Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos D. Klingele,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos W. Bogensberger ir M. Wilderspin,

         susipažinęs su 2012 m. balandžio 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 5 straipsnio 3 punkto išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Šveicarijoje įsteigtų bendrovių Folien Fischer AG (toliau – Folien Fischer) ir Fofitec AG (toliau – Fofitec) ginčą su Italijoje įsteigta bendrove Ritrama SpA (toliau – Ritrama) dėl pirmųjų bendrovių prašymo pripažinti jų deliktinės atsakomybės konkurencijos srityje nebuvimą.

         Teisinis pagrindas

               3

               Kaip matyti iš Reglamento Nr. 44/2001 2 konstatuojamosios dalies, šiuo reglamentu siekiama dėl veiksmingo vidaus rinkos funkcionavimo priimti „nuostatas dėl jurisdikcijos kolizinių normų civilinėse ir komercinėse bylose suvienodinimo ir formalumų supaprastinimo, siekiant užtikrinti greitą ir paprastą teismo priimtų sprendimų valstybėse narėse, kurios privalo laikytis šio reglamento, pripažinimą ir vykdymą“.

               4

               Šio reglamento 11 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
               „Jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų, kuriose bylinėjimosi objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė [pateisina kitokį sąsajos kriterijų]. Turi būti atskirai apibrėžta juridinio [asmens] buveinė, siekiant didesnio bendrų taisyklių aiškumo ir išvengti jurisdikcijos prieštaravimų.“

               5

               Minėto reglamento 12 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
               „Jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo gyvenamąją vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.“

               6

               To paties reglamento 15 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
               „Siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai. <...>“

               7

               Pagal Reglamento Nr. 44/2001 19 konstatuojamąją dalį:
               „Reikėtų užtikrinti [1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (toliau – Briuselio konvencija)] ir šio reglamento tęstinumą ir tuo tikslu nustatyti pereinamąsias nuostatas. Tęstinumą taip pat turi užtikrinti Europos Bendrijų Teisingumo Teismas, aiškindamas Briuselio konvenciją <...>“

               8

               Jurisdikcijos taisyklės pateiktos Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 2–31 straipsniuose.

               9

               II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“ esančio 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.“

               10

               Tame pačiame skirsnyje esančio 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus 2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.“

               11

               To paties reglamento II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“ esančio 5 straipsnio 3 punkte numatyta:
               „Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
               <...>

                        3)

                        civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto gali būti iškelta vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti, [teisme].“

               12

               Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Jeigu skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos tuo pačiu ieškinio pagrindu ir tarp tų pačių šalių, bet kuris teismas, kitas nei teismas, kuriame buvo iškelta pirmoji byla, savo iniciatyva sustabdo bylos procesą, kol nustatoma pirmojo iškėlusio bylą teismo jurisdikcija.
               2.   Jeigu nustatoma teismo, kuriame buvo iškelta pirmoji byla, jurisdikcija, bet kuris teismas, kitas nei pirmiau nurodytas teismas, atsisako jurisdikcijos pastarojo naudai.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               13

                  Folien Fischer, įsteigta Šveicarijoje, verčiasi plastifikuoto popieriaus ir lipnios plėvelės projektavimu, gamyba ir prekyba. Be kita ko, Vokietijoje ji platina pagrindo medžiagą ištisinės formos kortelių blankams.

               14

                  Fofitec, kurios buveinė taip pat yra Šveicarijoje ir kuri priklauso Folien Fischer bendrovių grupei, priklauso patentai, kuriais saugomi tam tikri formuliarai, leidžiantys siųsti lydraščius su pridėta, pvz., nario kortele, taip pat šių formuliarų pagrindo medžiaga.

               15

                  Ritrama, Italijoje įsteigta bendrovė, projektuoja, gamina ir platina įvairių rūšių laminuotą popierių ir daugiasluoksnę plėvelę.

               16

               2007 m. kovo mėn. raštu Ritrama pareiškė, kad Folien Fischer platinimo politika ir atsisakymas suteikti patentų licencijas prieštarauja konkurencijos teisei.

               17

               Gavusios šį raštą, Folien Fischer ir Fofitec pareiškė Landgericht Hamburg (Vokietija) ieškinį dėl teisių nebuvimo nustatymo, kad teismas paskelbtų, jog Folien Fischer neprivalo nutraukti savo komercinės nuolaidų ir platinimo sutarčių rengimo praktikos ir jog Ritrama neturi teisės priversti nutraukti šią komercinę praktiką ir išsireikalauti atlyginti žalą šiuo pagrindu. Folien Fischer ir Fofitec taip pat prašė, kad šis teismas konstatuotų, jog Fofitec neprivalo suteikti savo turimų dviejų patentų, kuriais saugoma formuliarų ir jų gamybos pagrindo medžiagos gamyba, licencijų.

               18

               Pareiškus šį ieškinį dėl teisių nebuvimo nustatymo, Ritrama ir Ritrama AG, Šveicarijoje įsteigta dukterinė bendrovė, pareiškė Tribunale di Milano (Italija) ieškinį dėl prievolės įvykdymo, kuriame teigė, kad Folien Fischer ir Fofitec savo veiksmais pažeidžia konkurenciją, ir prašė priteisti žalos atlyginimą ir įpareigoti Fofitec suteikti nagrinėjamų patentų licencijas. Per Teisingumo Teismo posėdį Ritrama teigė, kad šio ieškinio nagrinėjimas sustabdytas.

               19

                  Landgericht Hamburg atmetė Folien Fischer ir Fofitec ieškinį dėl teisių nebuvimo nustatymo kaip nepriimtiną. Oberlandesgericht Hamburg (Vokietija) apeliacine tvarka šį sprendimą patvirtino.

               20

               Savo sprendime šis teismas nepripažino Vokietijos teismų jurisdikcijos motyvuodamas tuo, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte numatyta jurisdikcija bylose dėl civilinės teisės pažeidimų negali būti taikoma ieškiniui dėl teisių nebuvimo nustatymo, kurį pareiškė Folien Fischer ir Fofitec, nes tokiu ieškiniu siekiama būtent nustatyti, kad jokio civilinės teisės pažeidimo nebuvo.

               21

               Gavusiam Folien Fischer ir Fofitec kasacinį skundą Bundesgerichtshof kilo klausimas, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte įtvirtinta jurisdikcija taikoma ir tuomet, kai potencialus žalos sukėlėjas pareiškia ieškinį dėl teisių nebuvimo nustatymo, kuriuo jis prašo pripažinti, jog potencialiam nukentėjusiajam neatsiranda jokių teisių dėl galimo civilinės teisės pažeidimo. Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar <...> Reglamento Nr. 44/2001 <...> 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad bylų dėl civilinės teisės pažeidimų teismingumas taip pat taikomas ieškiniui dėl teisių nebuvimo nustatymo (vokiečių k. – negative Feststellungsklage), kuriuo potencialus žalos sukėlėjas teigia, kad potencialus nukentėjusysis konkrečiomis aplinkybėmis neturi iš civilinės teisės pažeidimo (šiuo atveju – teisės aktų dėl kartelių pažeidimas) kildinamos reikalavimo teisės?“

         Dėl prejudicinio klausimo

         Dėl priimtinumo

               22

                  Ritrama ginčija prejudicinio klausimo svarbą sprendimui pagrindinėje byloje. Ji teigia, kad jos 2007 m. kovo mėn. raštas, kuriuo remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra ne oficialus įspėjimas, o paprastas raginimas pradėti derybas ginčui išspręsti. Šis raštas nėra nei tinkamas procesinis pagrindas, nei tinkama priežastis įtraukti atsakovę pagrindinėje byloje į ginčo procesą. Taigi Folien Fischer ir Fofitec neturi jokio suinteresuotumo pareikšti ieškinį.

               23

                  Ritrama taip pat teigia, kad atsižvelgiant į tai, jog ji nekonkuruoja su Folien Fischer ir Fofitec Vokietijoje, proceso teisės požiūriu ginčijamas neteisėtas veiksmas negalėjo būti atliktas šioje valstybėje narėje. Taigi Vokietijos teismų jurisdikcija negali būti grindžiama Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktu.

               24

               Šiuo klausimu reikia manyti, pirma, kad Ritrama siekia nuginčyti Folien Fischer ir Fofitec suinteresuotumą dalyvauti procese prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ir ginčija prejudicinio klausimo svarbą. Tačiau, kaip Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi kompetenciją nustatyti ir vertinti nagrinėjamos bylos faktines aplinkybes bei aiškinti ir taikyti nacionalinę teisę (žr. 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Eckelkamp ir kt., C-11/07, Rink. p. I-6845, 32 punktą ir 2011 m. gegužės 26 d. Sprendimo Stichting Natuur en Milieu ir kt., C-165/09-C-167/09, Rink. p. I-4599, 47 punktą).

               25

               Antra, bet kuriuo atveju pagal nusistovėjusią teismo praktiką tik nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, vertina tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (2010 m. gruodžio 7 d. Sprendimo VEBIC, C-439/08, Rink. p. I-12471, 41 punktas ir 2012 m. vasario 16 d. Sprendimo Eon Aset Menidjmunt, C-118/11, 76 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               26

               Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima, tik jeigu yra akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2010 m. birželio 22 d. Sprendimo Melki ir Abdeli, C-188/10 ir C-189/10, Rink. p. I-5667, 27 punktą ir 2012 m. vasario 28 d. Sprendimo Inter-Environnement Wallonie ir Terre wallonne, C-41/11, 35 punktą).

               27

               Tačiau nagrinėjamu atveju taip nėra, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nurodė motyvus, dėl kurių jis pateikė prejudicinį klausimą, o atsakymas į šį klausimą būtinas norint išspręsti jo nagrinėjamą ginčą.

               28

               Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia pripažinti priimtinu.

         Dėl esmės

               29

               Pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad į šios nuostatos taikymo sritį patenka ieškinys dėl teisių nebuvimo nustatymo, kuriuo siekiama pripažinti deliktinės atsakomybės nebuvimą.

         Pirminės pastabos

               30

               Reikia priminti, pirma, kad Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos turi būti aiškinamos autonomiškai, atsižvelgiant į jo sistemą ir tikslus (žr., be kita ko, 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Zuid-Chemie, C-189/08, Rink. p. I-6917, 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat 2011 m. spalio 25 d. Sprendimo eDate Advertising, C-509/09 ir C-161/10, Rink. p. I-10269, 38 punktą).

               31

               Antra, kadangi Reglamentas Nr. 44/2001 tarpusavyje bendraujant valstybėms narėms pakeitė Briuselio konvenciją, Teisingumo Teismo pateiktas šios konvencijos nuostatų išaiškinimas taikomas ir reglamento nuostatoms, kai šių dokumentų nuostatas galima laikyti lygiavertėmis (minėtų sprendimų Zuid-Chemie 18 punktas ir eDate Advertising 39 punktas).

               32

               Šioje byloje svarbios Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos, t. y. 5 straipsnio 3 punktas ir 27 straipsnis, pakartoja tą pačią sistemą kaip ir Briuselio konvencijos nuostatos, be to, jos suformuluotos vienodai. Atsižvelgiant į šį vienodumą, pagal Reglamento Nr. 44/2001 19 konstatuojamąją dalį svarbu užtikrinti šių dviejų teisės aktų aiškinimo tęstinumą (žr. minėto Sprendimo Zuid-Chemie 19 punktą).

               33

               Antra, primintina, kad, viena vertus, Reglamentu Nr. 44/2001 siekiama teisinio saugumo tikslo – sustiprinti Europos Sąjungoje įsisteigusių asmenų teisinę apsaugą, sudarant sąlygas ir ieškovui lengvai nustatyti teismą, kuriame jis galėtų iškelti bylą, ir atsakovui numatyti teismą, kuriame jam gali būti iškelta byla (žr., be kita ko, 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Falco Privatstiftung ir Rabitsch, C-533/07, Rink. p. I-3327, 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat 2011 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Hypoteční banka, C-327/10, Rink. p. I-11543, 44 punktą).

               34

               Antra vertus, Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos, kuriose numatyta specialioji jurisdikcija, turi būti aiškinamos atsižvelgiant į tikslą palengvinti tinkamą teisingumo vykdymą, kaip numatyta šio reglamento 12 konstatuojamojoje dalyje.

               35

               Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus.

         Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkto taikymo sritis

               36

               Pažymėtina, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkto formuluotę, šios nuostatos dalyku esanti specialiosios jurisdikcijos taisyklė numatyta bendrai „dėl delikto ar kvazidelikto“. Taigi tokia formuluotė neleidžia iš anksto neįtraukti į šios nuostatos taikymo sritį ieškinio dėl teisių nebuvimo nustatymo.

               37

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką specialiosios jurisdikcijos taisyklė, kuri nukrypstant nuo atsakovo gyvenamosios vietos teismų jurisdikcijos principo numatyta Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte, pagrįsta ypač glaudaus ryšio tarp ginčo ir vietos, kurioje įvyko ar gali įvykti žalą sukėlęs įvykis, teismo buvimu, o tai pateisina jurisdikcijos priskyrimą šiam teismui dėl tinkamo teisingumo vykdymo ir naudingo proceso organizavimo priežasčių (žr. minėtų sprendimų Zuid-Chemie 24 punktą ir eDate Advertising 40 punktą).

               38

               Iš tikrųjų bylose dėl teisės pažeidimų vietos, kurioje įvyko ar gali įvykti žalą sukėlęs įvykis, teismas paprastai yra tinkamiausias priimti sprendimą dėl sąsajų su ginču ir įrodymų rinkimo paprastumo (šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 1 d. Sprendimo Henkel, C-167/00, Rink. p. I-8111, 46 punktą ir minėto Sprendimo Zuid-Chemie 24 punktą).

               39

               Be to, reikia priminti, kad Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje įvyko ar gali įvykti žalą sukėlęs įvykis“ reiškia ir tą vietą, kurioje žala tapo reali, ir tą vietą, kur atsirado žalą lėmusi aplinkybė, todėl atsakovui ieškinys ieškovo nuožiūra gali būti pareikštas vienos iš šių dviejų vietų teisme (2012 m. balandžio 19 d. Sprendimo Wintersteiger, C-523/10, 19 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               40

               Taigi tam, kad nacionalinis teismas galėtų pasiskelbti turįs jurisdikciją nagrinėti bylą dėl delikto ar kvazidelikto, turi būti nustatyta viena iš šių sąsajų.

               41

               Vadinasi, reikia nustatyti, ar, nepaisant ieškinio dėl teisių nebuvimo nustatymo ypatumo, teismo jurisdikcija nagrinėti šį ieškinį gali būti suteikiama remiantis Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte įtvirtintais kriterijais.

               42

               Šiuo klausimu konstatuotina, kad ieškinio dėl teisių nebuvimo nustatymo ypatybė ta, kad ieškovas prašo pripažinti, jog nėra sąlygų taikyti atsakomybę, iš kurios būtų kildinama atsakovo teisė į žalos atlyginimą.

               43

               Šiomis aplinkybėmis, kaip generalinis advokatas nurodė išvados 46 punkte, pareiškus ieškinį dėl teisių nebuvimo nustatymo, bylose dėl civilinės teisės pažeidimų paprastai turimi vaidmenys sukeičiami vietomis, nes ieškovas yra galimas skolininkas dėl teisės pažeidimu pagrįsto reikalavimo, o atsakovas yra galimas nukentėjusysis nuo šio pažeidimo.

               44

               Vis dėlto šis vaidmenų pasikeitimas nelemia ieškinio dėl teisių nebuvimo nustatymo nepatekimo į Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkto taikymo sritį.

               45

               Šia nuostata siekiami ir teismo praktikoje (žr. 2012 m. kovo 15 d. Sprendimo G, C-292/10, 39 punktą ir minėto Sprendimo Wintersteiger 23 punktą) ne kartą priminti kompetentingo teismo nuspėjamumo ir teisinio saugumo tikslai nesusiję nei su atitinkamo ieškovo ir atsakovo vaidmens priskyrimu, nei su kurio nors iš jų apsauga.

               46

               Kalbant konkrečiau, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktu nesiekiama to paties tikslo, kokio siekiama šio reglamento II skyriaus 3–5 skirsnių nuostatomis, kuriomis siekiama suteikti didesnę apsaugą silpnesniajai šaliai (žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo ČPP Vienna Insurance Group, C-111/09, Rink. p. I-4545, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               47

               Vadinasi, kaip teisingai teigia Folien Fischer ir Fofitec, Vokietijos, Prancūzijos, Nyderlandų ir Portugalijos vyriausybės bei Europos Komisija, norint taikyti minėtą 5 straipsnio 3 punktą nekeliama sąlyga, kad tariamas nukentėjusysis pareikštų ieškinį.

               48

               Ieškinį dėl teisių nebuvimo nustatymo pareiškusio asmens ir ieškovo, prašančio patraukti atsakovą atsakomybėn už žalą ir priteisti iš jo kompensaciją, interesai, be abejo, skiriasi. Vis dėlto abiem atvejais teismas, į kurį kreiptasi, nagrinėja iš esmės tas pačias faktines ir teisines aplinkybes.

               49

               Be to, iš 1994 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Tatry (C-406/92, Rink. p. I-5439) 45 punkto, kuriame aiškinamas Briuselio konvencijos 21 straipsnis, skirtas lis pendens, tapęs Reglamento Nr. 44/2001 27 straipsniu, matyti, kad prašymas pripažinti atsakovą kaltu dėl žalos padarymo ir priteisti iš jo žalos atlyginimą ir šio atsakovo prašymas pripažinti, jog jis nėra atsakingas už minėtą žalą, turi tą patį pagrindą ir dalyką.

               50

               Taip pat reikėtų patikslinti, kad tarptautinės jurisdikcijos tikrinimo stadijoje teismas, į kurį kreiptasi, nevertina ieškinio dėl teisių nebuvimo nustatymo priimtinumo ar pagrįstumo pagal nacionalinės teisės normas, o tik nustato sąsajas su teismo vietos valstybe, kurios pagrįstų jo jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą.

               51

               Šiomis sąlygomis šio sprendimo 42 punkte priminta ieškinio dėl teisių nebuvimo nustatymo ypatybė neturi įtakos tyrimui, kurį nacionalinis teismas turi atlikti tikrindamas savo jurisdikciją bylose dėl deliktų ar kvazideliktų, nes reikia nustatyti tik sąsajų su teismo vietos valstybe buvimą.

               52

               Taigi, jei ieškinyje dėl teisių nebuvimo nustatymo nurodytomis aplinkybėmis galima pagrįsti sąsajas su valstybe, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis arba atsirado ar gali atsirasti žala, remiantis šio sprendimo 39 punkte priminta teismo praktika, vienos iš šių dviejų vietų teismas gali pagrįstai pasiskelbti esąs kompetentingas pagal Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą nagrinėti šį ieškinį, neatsižvelgiant į tai, ar jį pareiškė nuo pažeidimo tariamai nukentėjęs asmuo arba galimas skolininkas pagal šiuo pažeidimu grindžiamą reikalavimą.

               53

               Atvirkščiai, teismas, negalintis savo buvimo vietos valstybėje nustatyti vienos iš dviejų šio sprendimo 39 punkte primintų sąsajų, negali pripažinti savo jurisdikcijos, antraip būtų pažeisti Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkto tikslai.

               54

               Iš to, kas pasakyta, matyti, kad nustatant nacionalinių teismų jurisdikciją ieškinio dėl teisių nebuvimo nustatymo negalima pašalinti iš Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkto taikymo srities.

               55

               Dėl šios priežasties į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad ieškinys dėl teisių nebuvimo nustatymo, kuriuo prašoma pripažinti deliktinės ar kvazideliktinės atsakomybės nebuvimą, patenka į šios nuostatos taikymo sritį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               56

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad ieškinys dėl teisių nebuvimo nustatymo, kuriuo prašoma pripažinti deliktinės ar kvazideliktinės atsakomybės nebuvimą, patenka į šios nuostatos taikymo sritį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1992 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Francesco Pasetti-Bombardella prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Byla T-66/91.