title: 2011 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Tempus Vade, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo AIR FORCE paraiška - Ankstesni žodinis ir vaizdiniai Bendrijos ir nacionaliniai prekių ženklai TIME FORCE - Santykiniai atmetimo pagrindai - Galimybės supainioti nebuvimas - Žymenų panašumo nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis. # Byla T-81/10.

text:
      2011 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Tempus Vade prieš VRDT – Palacios Serrano (AIR FORCE)
      (Byla T‑81/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo AIR FORCE paraiška – Ankstesni žodinis ir vaizdiniai Bendrijos ir nacionaliniai prekių ženklai TIME FORCE – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybės supainioti nebuvimas – Žymenų panašumo nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 38,
         40–43 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys, pareikštas dėl 2010 m. sausio 7 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1114/2008-4), susijusio
                  su protesto procedūra tarp

               Tempus Vade, SL
               ir Juan Palacios Serrano.
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Juan Palacios Serrano

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas AIR FORCE 14 klasės prekėms – paraiška Nr. 5016704

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Tempus Vade, SL

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodinis Bendrijos prekių ženklas TIME FORCE (paraiškos Nr. 395657) 14, 18 ir 25 klasių prekėms bei kiti vaizdiniai Bendrijos
                  prekių ženklai, kuriuose yra žodinis elementas TIME FORCE 14, 18 ir 25 klasių prekėms (paraiškos Nr. 398776) ir 3, 8, 9, 14,
                  18, 25, 34, 35 ir 37 klasių prekėms (paraiškos Nr. 3112133)

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti Protestų skyriaus sprendimą ir atmesti protestą

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Tempus Vade, SL bylinėjimosi išlaidas.


1999 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-401/98.


title: 2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2004/80/EB - Policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose - Kompensacija nusikaltimų aukoms - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-112/07.

text:
      2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Italiją
      (Byla C‑112/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2004/80/EB – Policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Kompensacija nusikaltimų aukoms – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 6 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas − Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvą 2004/80/EB dėl
                  kompensacijos nusikaltimų aukoms (OL L 261, p. 15), nepriėmimas per nustatytą terminą

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvą 2004/80/EB dėl kompensacijos nusikaltimų aukoms
                     įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


title: 2006 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Parlamentas prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Ieškinys dėl panaikinimo - Reglamentas (EB) Nr. 1435/2003 - Europos kooperatinė bendrovė (SCE) - Teisinio pagrindo pasirinkimas - EB 95 straipsnis - EB 308 straipsnis.#Byla C-436/03.

text:
      Byla C‑436/03
      Europos Parlamentas
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Ieškinys dėl panaikinimo – Reglamentas (EB) Nr. 1435/2003 – Europos kooperatinė bendrovė (SCE) – Teisinio pagrindo pasirinkimas – EB 95 straipsnis – EB 308 straipsnis“
      Sprendimo santrauka
      Institucijų aktai – Teisinio pagrindo pasirinkimas – Kriterijai – EB 308 straipsnis – Ribos
      (EB 95 ir EB 308 straipsniai; Tarybos reglamentas Nr. 1435/2003)
      Tinkamas teisinis pagrindas, kuriuo remiantis turi būti priimtas teisės aktas, nustatomas atsižvelgiant į pastarojo turinį
         ir pagrindinį tikslą.

      Šiuo atžvilgiu rėmimasis EB 308 straipsniu kaip teisiniu teisės akto pagrindu pateisinamas tik tuomet, kai jokia kita Sutarties
         nuostata nenumato Bendrijos institucijoms reikiamų įgaliojimų priimti šį teisės aktą. Kalbant apie EB 95 straipsnį, reikia
         nurodyti, kad pastarasis įgalioja Bendrijos teisės aktų leidėją priimti priemones, skirtas vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo
         sąlygoms pagerinti; šios priemonės iš tikrųjų turi turėti tokį tikslą ir prisidėti prie kliūčių Sutartimi užtikrinamoms ekonominėms
         laisvėms, įskaitant ir įsisteigimo laisvę, šalinimo. Remtis EB 95 straipsniu kaip teisiniu pagrindu taip pat galima siekiant
         užkirsti kelią prekybos kliūtims, kylančioms dėl skirtingos nacionalinių įstatymų raidos; vis dėlto tokių kliūčių atsiradimas
         turi atrodyti realus, o nagrinėjama priemonė turi būti skirta joms išvengti.

      Taigi Reglamentu Nr. 1435/2003 dėl Europos kooperatinės bendrovės (SCE) statuto siekiama įtvirtinti naują teisinę formą, viršesnę
         už nacionalines kooperatinių bendrovių formas, ir dėl to SCE turi būti laikoma Europos teisine forma, kuri yra specifinė Bendrijos
         forma. Iš tikrųjų SCE teisinę formą pirmiausia reglamentuoja šis reglamentas, jos steigimo sąlygos yra specifinės, be to,
         SCE turi galimybę perkelti registruotą buveinę į kitą valstybę narę, ir toks perkėlimas nereiškia, kad kooperatinė bendrovė
         likviduojama ar kad įsteigiamas naujas juridinis asmuo. Be to, Europos kooperatinės bendrovės forma koegzistuoja su pagal
         nacionalinę teisę veikiančių kooperatinių bendrovių forma.

      Tokiomis aplinkybėmis šis reglamentas, nepakeičiantis esamų skirtingų nacionalinės teisės aktų, neturi būti laikomas siekiančiu
         suderinti kooperatinėms bendrovėms taikomą valstybių narių teisę. Iš viso to išplaukia, kad EB 95 straipsnis negalėjo būti
         tinkamas teisinis pagrindas minėtam reglamentui, kuris teisingai buvo priimtas remiantis EB 308 straipsniu, priimti.

      (žr. 35–36, 38–44 ir 46 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. gegužės 2 d.(*)

      „Ieškinys dėl panaikinimo – Reglamentas (EB) Nr. 1435/2003 – Europos kooperatinė bendrovė (SCE) – Teisinio pagrindo pasirinkimas – EB 95 straipsnis – EB 308 straipsnis“
      Byloje C‑436/03,
      dėl 2003 m. spalio 14 d. pagal EB 230 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo,
      Europos Parlamentas, iš pradžių atstovaujamas J. L. Rufas Quintana ir E. Waldherr, vėliau – pastarosios ir R. Passos, nurodęs adresą dokumentams
         įteikti Liuksemburge,

      ieškovas,
      palaikomas
      Europos Bendrijų Komisijos, iš pradžių atstovaujamos C. Schmidt, vėliau – J.‑F. Pasquier, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą J.‑P. Jacqué ir M. C. Giorgi Fort,

      atsakovę,
      palaikomą
      Ispanijos Karalystės, atstovaujamos E. Braquehais Conesa, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos R. Caudwell, padedamos lordo P. Goldsmith, ir QC N. Paines, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas ir J. Makarczyk, teisėjai
         J.‑P. Puissochet (pranešėjas), R. Schintgen, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits ir A. Ó Caoimh,

      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2005 m. liepos 12 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Parlamentas prašo panaikinti 2003 m. liepos 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1435/2003 dėl Europos kooperatinės bendrovės
         (SCE) statuto (OL L 207, p. 1, toliau – ginčijamas reglamentas).

       Teisinis pagrindas
      2        Ginčijamas reglamentas buvo priimtas remiantis EB 308 straipsniu. Jis įtvirtina vieningą Europos kooperatinei bendrovei (SCE)
         taikomą statutą, siekiant panaikinti kliūtis skirtingų valstybių bendrovių bendradarbiavimui atsižvelgiant į specifines kooperatyvų
         ypatybes.

      3        Taigi ginčijamo reglamento antra konstatuojamoji dalis nurodo:

      „Bendrijoje sukūrus vidaus rinką ir dėl šios priežasties joje pagerėjus ekonominei bei socialinei padėčiai ne tik turi būti
         pašalintos prekybos kliūtys, bet ir gamybos struktūros turi būti pritaikytos veikti visoje Bendrijoje. Todėl bendrovės, neapsiribojančios
         vietinių poreikių tenkinimu, turi sugebėti planuoti savo veiklos reorganizavimą visoje Bendrijoje ir jį vykdyti“.

      4        Pagal vienuoliktą – keturioliktą konstatuojamąsias dalis:

      „(11) Tarpvalstybiniam kooperatyvų bendradarbiavimui Bendrijoje šiuo metu kliudo teisiniai ir administraciniai sunkumai, kurie turi
         būti pašalinti sukuriant rinką be sienų.

      (12)      Įvedus kooperatyvų Europos teisinę formą, pagrįstą bendraisiais principais, tačiau atsižvelgiant ir į jų specifines savybes,
         kooperatyvai turi galėti veikti už savo nacionalinių sienų ribų visoje Bendrijos teritorijoje arba jos dalyje.

      (13)      Pagrindinis šio reglamento tikslas – kad skirtingose valstybėse narėse gyvenantys fiziniai asmenys arba pagal skirtingų valstybių
         narių įstatymus įsisteigę juridiniai asmenys galėtų steigti SCE. Juo taip pat siekiama, kad SCE galėtų steigti du susijungę
         esami kooperatyvai arba į naujos formos organizaciją nenutraukiant veiklos pertvarkytas nacionalinis kooperatyvas, kurio registruota
         buveinė ir nuolatinio valdymo organo buvimo vieta yra vienoje valstybėje narėje, o įmonės padalinys arba dukterinė bendrovė
         – kitoje.

      (14)      Atsižvelgiant į Bendrijos sąlygojamą SCE specifiką, šiuo reglamentu patvirtintas SCE „tikrosios buveinės“ įkūrimas nepažeidžia
         valstybės narės įstatymų ir nesuteikia pirmenybės prieš kitus Bendrijos tekstus, reglamentuojančius bendrovių teisę.“

      5        Ginčijamas reglamentas, be kita ko, įtvirtina nuostatas, susijusias su SCE steigimu (2 straipsnis), jos minimaliu kapitalu
         (3 straipsnis) ir įstatais (5 straipsnis). Remiantis ginčijamo reglamento 1 straipsnio 5 dalimi, SCE yra juridinis asmuo.

      6        Pagal ginčijamo reglamento 6 straipsnį:

      „SCE registruota buveinė steigiama Bendrijoje, toje pačioje valstybėje narėje, kurioje yra jos nuolatinio valdymo organo buvimo
         vieta. Be to, valstybė narė gali reikalauti, kad jos teritorijoje įregistruotos SCE nuolatinio valdymo organo buvimo vieta
         ir registruota buveinė būtų toje pačioje vietoje.“

      7        Ginčijamo reglamento 7 straipsnis reglamentuoja SCE registruotos buveinės perkėlimą, kuris atliekamas pastarajai neprarandant
         juridinio asmens statuso:

      „1. SCE registruota buveinė gali būti perkeliama į kitą valstybę narę pagal šio straipsnio 2–16 dalių nuostatas. Toks perkėlimas
         nereiškia, kad SCE yra likviduojama ar kad įsteigiamas naujas juridinis asmuo.“

      8        Remiantis ginčijamo reglamento 8 straipsnio 1 dalimi:

      „SCE veiklą reglamentuoja:
      a)      šis reglamentas;
      b)      šiame reglamente aiškiai apibrėžtais atvejais – jos įstatų nuostatos;
      c)      šiame reglamente nenumatytais ar iš dalies numatytais atvejais ar šiame reglamente nenumatytais aspektais:
      i)      įgyvendinant Bendrijos priemones, susijusias būtent su SCE, valstybių narių priimtų įstatymų nuostatos;
      ii)      valstybių narių įstatymų nuostatos, taikomos kooperatyvams, įsteigtiems pagal tos valstybės narės, kurioje yra SCE registruota
         buveinė, teisę;

      iii)  jos įstatai taip pat, kaip ir kooperatyvų, įsteigtų pagal tos valstybės narės, kurioje yra SCE registruota buveinė, teisę.“
      9        Galiausiai ginčijamas reglamentas leidžia skirtingų valstybių SCE susijungimus (ginčijamo reglamento 2 straipsnio 1 dalies
         ketvirta įtrauka ir 19–34 straipsniai).

       Teisėkūros procedūra, lėmusi ginčijamo reglamento priėmimą
      10      1992 m. kovo 6 d. Europos Bendrijų Komisija pateikė Europos Sąjungos Tarybai savo pradinį pasiūlymą dėl Europos kooperatinės
         bendrovės (OL C 99, 1992, p. 14). Šis pasiūlymas buvo grindžiamas EB sutarties 100a straipsniu (po pakeitimo – EB 95 straipsnis).

      11      Mastrichto ir Amsterdamo sutartimis pakeitus sutartis, šio pasiūlymo dėl reglamento teisiniu pagrindu tapo EB 95 straipsnis.
         Šį teisinį pagrindą Parlamentas patvirtino savo nuomonėje.

      12      Taryboje vykusios diskusijos paskatino pakeisti šį teisinį pagrindą: EB 95 straipsnį pakeisti EB 308 straipsniu. Dėl šio pakeitimo
         Taryba nusprendė iš naujo pasikonsultuoti su Parlamentu.

      13      2003 m. gegužės 14 d. Nuomonėje pastarasis pareikalavo, kad teisiniu pagrindu liktų EB 95 straipsnis. Savo nuomonėje Komisija
         pritarė Parlamento pateiktiems pakeitimų pasiūlymams.

      14      2003 m. liepos 22 d. Taryba oficialiai priėmė reglamentą, teisiniu pagrindu pasirinkdama EB 308 straipsnį.

       Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
      15      Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą reglamentą,
      –        palikti jo padarinius galioti tol, kol įsigalios naujas šiai sričiai skirtas teisės aktas, priimtas per protingą terminą remiantis
         tinkamu teisiniu pagrindu,

      –        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
      16      Taryba Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
      17      2004 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Komisijai buvo leista įstoti į bylą Parlamento pusėje. Ta pačia nutartimi
         Ispanijos Karalystei ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą Tarybos pusėje.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      18      Savo ieškinį Parlamentas grindžia vieninteliu pagrindu, susijusiu su klaidingu EB 308 straipsnio, kaip ginčijamo reglamento
         teisinio pagrindo, pasirinkimu. Jo nuomone, EB 95 straipsnis yra tinkamas teisinis pagrindas.

      19      Šiuo atžvilgiu jis primena, jog valstybių narių bendrovių teisės skirtumai apsunkina kooperatinių bendrovių veiklą, ypač jų
         buveinės perkėlimą ir skirtingų valstybių kooperatinių bendrovių susijungimus.

      20      Parlamentas taip pat mano, kad EB 95 straipsnis iš tikrųjų gali būti reglamento teisiniu pagrindu. Taigi valstybių narių teisės
         derinimas gali būti atliekamas papildant nacionalinę teisę naujai sukurtomis Europos teisinėmis formomis. SCE atveju valstybių
         narių teisės derinimas būtinas skirtingų Europos valstybių kooperatyvų sukūrimui ir valdymui.

      21      Parlamentas priduria, kad EB 95 straipsnyje esanti sąvoka „derinimas“ apima ne tik priemones, kuriomis siekiama pašalinti
         kliūtis, atsirandančias dėl įvairių nacionalinių teisinių sistemų nevienodumo, bet taip pat ir priemones, įveikiančias nacionalinių
         teisinių sistemų teritorines ribas tiek, kiek tai būtina vidaus rinkos sukūrimui ir veikimui.

      22      Šiuo atžvilgiu Parlamentas paneigia Tarybos argumentą, pagal kurį derinimo priemonė būtinai turi numatyti visišką arba dalinį
         nacionalinių nuostatų pakeitimą. Teisingumo Teismas pripažino, jog valstybių narių teisės supanašėjimas, kurio siekiama EB 95 straipsniu,
         gali būti įgyvendintas, net jeigu kai kuriose valstybėse narėse nėra konkrečią sritį reglamentuojančių teisės aktų (2001 m.
         spalio 9 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑377/98, Rink. p. I‑7079, 15 punktas).

      23      Tas pats pasakytina ir apie Tarybos tvirtinimą, kad išankstinė teisės aktų derinimo sąlyga yra valstybės narės kompetencija
         priimti teisės aktą konkrečioje srityje, kurio poveikis toks pats kaip ir derinimo. Parlamento nuomone, ši sąlyga negali išplaukti
         iš EB 95 straipsnio, juo labiau kad viena valstybė narė negali pasiekti rezultato, kuris atitiktų teisės aktų derinimą.

      24      Be to, Parlamentas pažymi, kad EB 308 straipsnis yra netinkamas teisinis pagrindas priimti ginčijamą reglamentą, nes šia nuostata
         galima remtis tik su sąlyga, jog EB sutartyje nenumatyti jokie specialūs įgaliojimai nurodytam tikslui pasiekti, o taip šiuo
         atveju nėra.

      25      Europos kooperatinės bendrovės sukūrimas negali būti prilyginamas naujo pavadinimo, viršesnio už nacionalinius pavadinimus,
         sukūrimui, kaip tai yra intelektinės nuosavybės srityje (žr. būtent 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94
         dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) ir 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių
         teisinės apsaugos Bendrijoje (OL L 227, p. 1). Parlamentas taip pat nurodo, kad šie EB 308 straipsniu grindžiami reglamentai
         įtvirtino Bendrijos administracinius organus, turinčius juridinio asmens statusą ir finansinę bei administracinę autonomiją,
         o taip nėra ginčijamo reglamento atveju.

      26      Iš tikrųjų Europos kooperatinė bendrovė nėra su valstybių narių teise nesusijusi nauja bendrovės forma, nes ginčijamas reglamentas
         įtvirtina ne išsamų pastarosios organizavimą, o tik reglamentuoja jos struktūrą, sistemingai nurodydamas valstybės narės,
         kurioje registruota bendrovės buveinė, taikytiną teisę.

      27      Komisijos, įstojusios į bylą šalies, tvirtinimas atitinka Parlamento tvirtinimą. Be to, ji pateikia plačią EB 95 straipsnyje
         esančios sąvokos „derinimas“ sampratą.

      28      Komisijos nuomone, ginčijamu reglamentu siekiama pagerinti vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo sąlygas bei prisidėti prie laisvo
         paslaugų teikimo kliūčių šalinimo sukuriant Europos teisinę formą, leidžiančią kooperatinėms bendrovėms veikti už nacionalinių
         sienų. Šiuo atveju specialus Bendrijos kooperatinės bendrovės statutas papildo skirtingus nacionalinius kooperatyvų statutus,
         palengvindamas jų veiklos skirtingose valstybėse plėtojimą.

      29      Taryba mano, kad ginčijamu reglamentu sukuriama nauja Europos lygmeniu teisinė forma, kuri papildo pagal nacionalinę teisę
         veikiančias kooperatines bendroves.

      30      Ji priduria, jog vien tik to, kad Bendrijos teisės aktas skirtas vidaus rinkos sukūrimui ir veikimui, nepakanka, kad EB 95 straipsnis
         taptų būtinu jo teisiniu pagrindu. EB 14 straipsnis patikslina, kad EB 95 straipsnis yra viena iš nuostatų vidaus rinkai įgyvendinti.

      31      Tam, kad galėtų būti grindžiamas EB 95 straipsniu, šis aktas turi derinti nacionalinės teisės aktus ir siekti pašalinti kliūtis,
         kurias nacionalinės teisės aktų skirtumai ir (arba) ribotas teritorinis galiojimas sukuria sutarties tikslų įgyvendinimui.

      32      Taryba tvirtina, kad derinimo priemone būtina pasiekti rezultatą, kurį būtų galima pasiekti kiekvienoje valstybėje narėje
         vienu metu priimant tokį patį teisės aktą. Tačiau šiuo atveju nė viena valstybė narė, vertinama individualiai, neturėjo įgaliojimų
         suformuluoti tokį statutą, koks numatytas ginčijamame reglamente.

      33      Dėl šių priežasčių ir nesant kitos nuostatos, į kurią turėtų būti atsižvelgta, minėto reglamento teisiniu pagrindu galėjo
         būti tik EB 308 straipsnis.

      34      Ispanijos Karalystė ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, įstojusios į bylą šalys, taip pat mano, kad Europos kooperatinė bendrovė
         yra nauja teisinė forma. Taigi ginčijamas reglamentas turėjo būti priimtas remiantis EB 308 straipsniu.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      35      Tinkamas teisinis pagrindas, kuriuo remiantis turi būti priimtas teisės aktas, nustatomas atsižvelgiant į pastarojo turinį
         ir pagrindinį tikslą (žr. būtent 1993 m. kovo 17 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑155/91, Rink. p. I‑939, 19–21 punktus ir minėto sprendimo Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą 27 punktą).

      36      Šiuo atžvilgiu rėmimasis EB 308 straipsniu kaip teisiniu teisės akto pagrindu pateisinamas tik tuomet, kai jokia kita Sutarties
         nuostata nenumato Bendrijos institucijoms reikiamų įgaliojimų priimti šį teisės aktą (žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, 45/86, Rink. p. 1493, 13 punktą ir 1995 m. liepos 13 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą, C‑350/92, Rink. p. I‑1985, 26 punktą).

      37      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Bendrija, remdamasi EB 308 straipsniu, gali kurti naujus intelektinės nuosavybės
         pavadinimus, viršesnius už nacionalinius pavadinimus (žr. 1994 m. lapkričio 15 d. Nuomonės 1/94, Rink. p. I‑5267, 59 punktą,
         minėto sprendimo Ispanija prieš Tarybą 23 ir 27 punktus ir minėto sprendimo Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą 24 punktą). Tačiau remtis EB 308 straipsniu kaip teisiniu pagrindu negalima, jeigu nagrinėjamas Bendrijos teisės aktas įtvirtina
         ne naują Bendrijos lygmeniu saugomą pavadinimą, o tik suderina valstybių narių teisėje numatytas nuostatas minėtam pavadinimui
         išduoti ir saugoti (minėto sprendimo Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą 25 punktas).

      38      Kalbant apie EB 95 straipsnį reikia nurodyti, kad pastarasis įgalioja Bendrijos teisės leidėją priimti priemones, skirtas
         vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo sąlygoms pagerinti; šios priemonės iš tikrųjų turi turėti tokį tikslą ir prisidėti prie
         kliūčių Sutartimi užtikrinamoms ekonominėms laisvėms, įskaitant ir įsisteigimo laisvę, šalinimo (žr. būtent 2000 m. spalio
         5 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑376/98, Rink. p. I‑8419, 83, 84 ir 95 punktus bei 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco, C‑491/01, Rink. p. I‑11453, 60 punktą).

      39      Remtis EB 95 straipsniu kaip teisiniu pagrindu taip pat galima siekiant užkirsti kelią prekybos kliūtims, kylančioms dėl skirtingos
         nacionalinių įstatymų raidos; tokių kliūčių atsiradimas turi atrodyti realus, o nagrinėjama priemonė turi būti skirta joms
         išvengti (šiuo atžvilgiu žr. minėtų sprendimų Ispanija prieš Tarybą 35 punktą, Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą 86 punktą, Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą 15 punktą bei British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 61 punktą).

      40      Šiuo atveju iš ginčijamo reglamento turinio ir tikslo matyti, kad juo siekiama įtvirtinti naują teisinę formą, viršesnę už
         nacionalines kooperatinių bendrovių formas, kaip tai nurodo ginčijamo reglamento dvylikta ir keturiolikta konstatuojamosios
         dalys, pagal kurias Europos kooperatinė bendrovė turi būti laikoma kooperatinių bendrovių Europos teisine forma, kuri yra
         specifinė Bendrijos forma.

      41      Iš tikrųjų, remiantis ginčijamo reglamento 8 straipsnio 1 dalies a punktu, Europos kooperatinės bendrovės teisinę formą pirmiausia
         reglamentuoja šis reglamentas. Jo 8 straipsnio 1 dalies b punktas numato, kad šiame reglamente aiškiai apibrėžtais atvejais
         Europos kooperatinės bendrovės veikla gali būti reglamentuojama jos įstatais. Tik subsidiariai, šiame reglamente ar Europos
         kooperatinės bendrovės įstatuose nenumatytais atvejais, šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies c punktas nurodo, inter alia, valstybės narės, kurios teritorijoje yra registruota Europos kooperatinės bendrovės buveinė, teisę.

      42      Be to, ginčijamo reglamento 2 straipsnyje yra įtvirtintos specifinės Europos kooperatinės bendrovės steigimo sąlygos. Europos
         kooperatinė bendrovė taip pat turi ginčijamo reglamento 7 straipsnyje numatytą galimybę perkelti registruotą buveinę į kitą
         valstybę narę, ir toks perkėlimas nereiškia, kad kooperatinė bendrovė likviduojama ar kad įsteigiamas naujas juridinis asmuo.

      43      Galiausiai iš ginčijamo reglamento 9 straipsnio nuostatų, pagal kurias kiekvienoje valstybėje narėje Europos kooperatinė bendrovė
         turi būti laikoma kooperatyvu, įsteigtu pagal tos valstybės narės, kurioje yra jos registruota buveinė, teisę, išplaukia,
         kad Europos kooperatinės bendrovės forma koegzistuoja su pagal nacionalinę teisę veikiančių kooperatinių bendrovių forma.

      44      Tokiomis aplinkybėms ginčijamas reglamentas, nepakeičiantis egzistuojančių skirtingų nacionalinės teisės aktų, turi būti laikomas
         siekiančiu ne suderinti kooperatinėms bendrovėms taikomą valstybių narių teisę, o sukurti naują kooperatinės bendrovės formą,
         viršesnę už nacionalines formas.

      45      Šiam tvirtinimui įtakos nedaro tai, kad ginčijamas reglamentas išsamiai neįtvirtina visų Europos kooperatinėms bendrovėms
         taikytinų nuostatų, o tam tikrais klausimais nurodo valstybės narės, kurios teritorijoje yra registruota Europos kooperatinės
         bendrovės buveinė, teisę, nes toks nurodymas, kaip jau buvo minėta, yra subsidiarus.

      46      Iš viso to išplaukia, kad EB 95 straipsnis negalėjo būti tinkamas teisinis pagrindas priimti ginčijamą reglamentą, kuris teisingai
         buvo priimtas remiantis EB 308 straipsniu.

      47      Kadangi vienintelis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas, jis turi būti atmestas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Taryba prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Parlamento ir pastarasis pralaimėjo, jis padengia
         bylinėjimosi išlaidas. Remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalimi, Ispanijos Karalystė, Jungtinė Didžiosios Britanijos
         ir Šiaurės Airijos Karalystė bei Komisija, į bylą įstojusios šalys, pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Parlamento bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Ispanijos Karalystė, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė bei Europos Bendrijų Komisija pačios padengia
            savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2007 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Estager SA prieš Receveur principal de la recette des douanes de Brive.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde - Prancūzija.#Ekonominė ir pinigų politika - Reglamentai (EB) Nr. 1103/97 ir 974/98 - Euro įvedimas - Nacionalinių valiutų vienetų perskaičiavimas į euro vienetus - Valstybės narės teisės aktas, tam tikras šios valstybės teisės aktuose nacionaline valiuta išreikštas sumas perskaičiuojantis į eurus.#Byla C-359/05.

text:
      Byla C‑359/05
      Estager SA
      prieš
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive
      (Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Ekonominė ir pinigų politika – Reglamentai (EB) Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98 – Euro įvedimas – Nacionalinių valiutų vienetų perskaičiavimas į euro vienetus – Valstybės narės teisės aktas, kuriame tam tikros šios valstybės teisės aktuose nacionaline valiuta išreikštos sumos perskaičiuojamos
         į eurus“

      Sprendimo santrauka
      Ekonominė ir pinigų politika – Euro įvedimas – Nacionalinių valiutų vienetų perskaičiavimas į euro vienetus
      (Tarybos reglamentai Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98)
      Nors tiesa, kad Reglamentu Nr. 1103/97 dėl tam tikrų nuostatų, susijusių su euro įvedimu, ir Reglamentu Nr. 2866/98 dėl euro
         ir eurą įvedančių valstybių narių valiutų perskaičiavimo kursų visiškai nebuvo pažeista valstybių narių kompetencija mokesčių
         srityje ir jų teisė didinti mokesčių dydį, vis dėlto mokesčio sumos perskaičiavimas į eurus turi būti atliekamas laikantis
         Reglamentu Nr. 1103/97 numatytų nuostatų ir teisinių priemonių tęstinumo principo bei neutralumo pereinant prie euro tikslo.
         Tai susiję visų pirma su teisinio saugumo ir skaidrumo reikalavimais, kurie leidžia įvedant eurą apsaugoti ūkio subjektų lūkesčius.

      Todėl Reglamentai Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98 dėl euro įvedimo turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės
         aktą, kuris, vykdant mokesčio už žmonėms vartoti tiekiamą arba panaudotą miltų, rupių miltų ir kvietinių kruopų kiekį perskaičiavimo
         į eurus operaciją, jį pakėlė iki didesnio dydžio už tą, kuris būtų gautas taikant šiuose reglamentuose numatytas perskaičiavimo
         taisykles, nebent toks padidinimas atitinka šiuose reglamentuose įtvirtintus teisinio saugumo ir skaidrumo reikalavimus, o
         tai reiškia, kad nagrinėjami teisės aktai turi leisti aiškiai atskirti valstybės narės valdžios institucijų sprendimą padidinti
         šio mokesčio dydį nuo jo perskaičiavimo į eurus operacijos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti,
         ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.

      (žr. 32–33, 37 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. sausio 18 d.(*)

      „Ekonominė ir pinigų politika – Reglamentai (EB) Nr. 1103/97 ir 974/98 – Euro įvedimas – Nacionalinių valiutų vienetų perskaičiavimas į euro vienetus – Valstybės narės teisės aktas, kuriame tam tikros šios valstybės teisės aktuose nacionaline valiuta išreikštos sumos perskaičiuojamos
         į eurus“

      Byloje C‑359/05
      dėl Briv la Gajaro Tribunal de grande instance      de (Prancūzija) 2005 m. rugsėjo 9 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. rugsėjo 26 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Estager SA
      prieš
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J. Klučka, R. Silva de Lapuerta (pranešėjas), J. Makarczyk
         ir G. Arestis,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. rugsėjo 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Estager SA, atstovaujamos advokatų F. Genot-Delbecque ir N. Petrignet,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑C. Gracia,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J.‑F. Pasquier ir P. Aalto,
      susipažinęs su 2006 m. spalio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1997 m. birželio 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1103/97 dėl tam tikrų
         nuostatų, susijusių su euro įvedimu (OL L 162, p. 1), ir 1998 m. gegužės 3 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 974/98 dėl euro
         įvedimo (OL L 139, p. 1) išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Estager SA (toliau – Estager) ir Brive miesto pagrindinės mokesčius renkančios institucijos (receveur principal de la recette des douanes de Brive) (toliau – pagrindinė mokesčius renkanti institucija) dėl to, kad pereinant prie euro buvo padidintas mokestis už žmonėms vartoti
         tiekiamą arba panaudotą miltų, rupių miltų ir kvietinių kruopų kiekį (toliau – mokestis).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Reglamento Nr. 1103/97 1 straipsnį:

      „Šiame reglamente:
      –        „teisės priemonės“ reiškia teisės ir įstatymines nuostatas, administracinius aktus, teismo sprendimus, sutartis, vienašalius
         teisės aktus, mokėjimo priemones, išskyrus banknotus ir monetas, ir kitas teisinę galią turinčias priemones,

      <…>“
      4        Šio reglamento 3 straipsnis nurodo:

      „Euro įvedimas nepakeičia teisės priemonių arba juose nurodytos veiklos vykdymo ar nevykdymo sąlygų ir nesuteikia šalims teisės
         vienašališkai pakeisti arba nutraukti tokių priemonių galiojimą. Ši nuostata gali būti keičiama šalių tarpusavio susitarimu.“

      5        To paties reglamento 4 straipsnyje numatyta:

      „1. Perskaičiavimo kursai patvirtinami vieną eurą išreiškiant dalyvaujančių valstybių narių kiekviena nacionaline valiuta.
         Patvirtintus perskaičiavimo kursus turi sudaryti šeši reikšminiai skaitmenys.

      2. Perskaičiavimo kursai negali būti apvalinami ar trumpinami atliekant perskaičiavimus.
      3. Perskaičiavimo kursai naudojami perskaičiavimui tarp euro ir nacionalinių valiutų vienetų abiem kryptimis. Iš perskaičiavimo
         kursų gauti atvirkštiniai kursai nenaudojami.

      4. Pinigų sumos, kurias reikia perskaičiuoti iš vienos nacionalinės valiutos vieneto į kitą, visų pirma perskaičiuojamos į
         pinigų sumą eurais, gautas rezultatas gali būti suapvalintas mažiausiai iki trijų skaitmenų po kablelio. Toliau ši suma perskaičiuojama
         į kitos nacionalinės valiutos vienetą. Alternatyvius apskaičiavimo metodus galima naudoti tik tada, jeigu jie duoda tokį pat
         rezultatą.“

      6        Reglamento Nr. 1103/97 5 straipsnyje numatyta:

      „Jeigu mokėtinų arba apskaičiuojamų pinigų sumų apvalinimas yra atliekamas po jų perskaičiavimo į eurą, kaip nurodyta 4 straipsnyje,
         tuomet jos apvalinamos iki cento. Mokėtinos arba apskaičiuojamos pinigų sumos, kurios perskaičiuojamos į nacionalinės valiutos
         vienetą, apvalinamos iki piniginio vieneto smulkesnės dalies arba, jeigu tokios dalies nėra, iki piniginio vieneto, arba pagal
         nacionalinius įstatymus ir tvarką – iki nacionalinės valiutos piniginio vieneto kartotinio arba piniginio vieneto smulkesnės
         dalies trupmenos. Jei taikant perskaičiavimo kursą rezultatas sudaro lygiai pusę, tada suma yra suapvalinama iki kito sveiko
         skaičiaus.“

      7        Reglamento Nr. 974/98 7 straipsnis numato, kad kiekvienos dalyvaujančios valstybės narės valiutos pakeitimas euru pats savaime
         nekeičia keitimo dieną galiojančios teisės priemonių išraiškos bet kokia valiuta.

      8        To paties reglamento 14 straipsnis įtvirtina:

      „Jeigu pereinamojo laikotarpio pabaigoje egzistuojančiose teisės priemonėse yra daromos nuorodos į nacionalinės valiutos vienetus,
         tokios nuorodos interpretuojamos kaip nuorodos į eurus pagal atitinkamus perskaičiavimo kursus. Taikomos apvalinimo taisyklės
         yra nustatytos Reglamente <...> Nr. 1103/97.“

      9        Pagal 1998 m. gruodžio 31 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2866/98 dėl euro ir eurą įvedančių valstybių narių valiutų perskaičiavimo
         kursų (OL L 359, p. 1) 1 straipsnį neatšaukiamai fiksuotas euro ir Prancūzijos franko perskaičiavimo kursas yra 1 euras –
         6,55957 FRF.

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Mokestis buvo nustatytas Bendrojo Prancūzijos mokesčių kodekso 1618 septies straipsniu. Iki euro įvedimo jo suma buvo nustatyta 100 FRF už miltų, rupių miltų ir kvietinių kruopų toną.

      11      2000 m. birželio 15 d. Įstatymo Nr. 2000-517, suteikiančio vyriausybei įgaliojimus ordonansu tam tikras teisės aktuose frankais
         išreikštas sumas perskaičiuoti į eurus (JORF, 2000 m. birželio 16 d., p. 9063), 1 straipsnio 1 dalis numato, kad vyriausybė
         turi teisę ordonansu imtis priemonių, būtinų tam tikroms teisės aktuose Prancūzijos frankais išreikštoms sumoms perskaičiuoti
         į eurą.

      12      Taikant minėtą įstatymą priimtas 2000 m. rugsėjo 19 d. Ordonansas Nr. 2000‑916, tam tikras teisės aktuose frankais išreikštas
         sumas perskaičiuojantis į eurus (JORF, 2000 m. rugsėjo 22 d., p. 14877), nustatė mokesčio sumą 16 eurų, renkamą nuo 2002 m.
         sausio 1 dienos.

      13      Šio ordonanso 1 straipsnis nustato:

      „Pagal Reglamento (Nr. 974/98) 14 straipsnį teisės aktuose frankais išreikštos sumos <…> 2002 m. sausio 1 d. taikant oficialų
         kursą ir Bendrijos apvalinimo taisykles pakeičiamos sumomis eurais.

      <...>“
      14      Pagal ataskaitą Respublikos Prezidentui dėl Ordonanso Nr. 2000‑916 (JORF, 2000 m. rugsėjo 22 d., p. 14876):

      „Pagal Bendrijos reglamentus Nr. 1103/97 <…> ir Nr. 974/98 <…> teisės aktuose esančios nuorodos į nacionalinės valiutos vienetus
         nuo 2002 m. sausio 1 d. turi būti interpretuojamos kaip nuorodos į eurus pagal oficialų perskaičiavimo kursą 6,55957 (FRF)
         – 1 euras suapvalinus iki dviejų skaitmenų po kablelio.

      Tam tikrais atvejais pritaikius šias taisykles gautas rezultatas bus nelabai aiškus ir įsimintinas, ir dėl šios priežasties
         aktai, kuriuose yra atitinkamos nuorodos į valiutos vienetus, gali tapti sunkiau taikomi.

      Siekiant išsaugoti teisės akto aiškumą ir taip palengvinti jo taikymą, būtina tam tikruose aktuose numatytas pinigines sumas
         nustatyti eurais išreikšta verte be skaičių po kablelio arba reikšmingesne verte.

      <…>
      Šis ordonansas, priimtas pagal įgaliojimą (Įstatymas Nr. 2000-517), įgyvendinamas remiantis šiais principais.
      Pirma, kadangi aktų suderinimas turi būti pateisinamas poreikiu išsaugoti jų aiškumą, keičiamos tik tos piniginės sumos, kurių
         atžvilgiu yra sunkiai priimtinos vertės su dviem skaičiais po kablelio.

      Bendrijos keitimo ir apvalinimo taisyklių besąlygiškas taikymas turi likti taisykle, o perskaičiavimas yra išimtis. Atitinkamai
         santimais jau išreikštos sumos paprastai nėra keičiamos.

      <…>
      Visi šie perskaičiavimai įsigalios 2002 m. sausio 1 d., t. y. galutinio ir visiško franko pakeitimo euru dieną.
      <…>“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      15      Manydama, kad taikant Reglamentus Nr. 1103/97, 974/98 ir Nr. 2866/98 mokesčio suma turėjo būti ne 16 eurų, o 15,24 euro, Estager 2002 m. kovo 12 d. laišku pagrindinės mokesčius renkančios institucijos paprašė jai grąžinti dalį nuo 2002 m. sausio 1 d.
         šios bendrovės sumokėto mokesčio.

      16      2002 m. kovo 26 d. Sprendimu pagrindinė mokesčius renkanti institucija šį prašymą grąžinti permokėtą mokestį atmetė.

      17      2002 m. gegužės 24 d. Estager jai pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme siekdama gauti sumų, kurias, jos nuomone,
         ji neteisėtai sumokėjo, atlyginimą.

      18      Šiomis aplinkybėmis Briv la Gajaro Tribunal de grande instance nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar Ordonanso Nr. 2000-916 <…> nuostatos dėl 100 (FRF) mokesčio <…>, taikomo miltų, rupių miltų ir kvietinių kruopų gamybai,
         perskaičiavimo į 16 eurų atitinka Bendrijos teisės aktus dėl euro įvedimo?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamentai Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98 draudžia nacionalinės teisės aktą, kuriuo vykdant mokesčio, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
         dydžio keitimo į eurus operaciją jį pakėlė iki didesnio dydžio nei tas, kuris būtų buvęs taikant šiuose reglamentuose numatytas
         keitimo taisykles.

      20      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia remtis tiek minėtų reglamentų nuostatų tekstu, tiek jų tikslais.

      21      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Verbraucher-Zentrale Hamburg (C‑19/03, Rink. p. I‑8183) 30–34 punktuose Teisingumo Teismas jau turėjo progą nagrinėti Reglamento Nr. 1103/97 tikslus.

      22      Iš šios analizės matyti, jog šiuo reglamentu siekiama užtikrinti, kad perėjimas prie bendros valiutos būtų vykdomas nedarant
         įtakos piliečių ir įmonių prisiimtiems įsipareigojimams. Todėl jo ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje išdėstyta, kad „<...>
         toks teisinis aiškumas ankstyvuoju etapu padės sudaryti geras pasirengimo sąlygas piliečiams ir firmoms“. Pagal jo septintą
         konstatuojamąją dalį, „<...> pagal visuotinai pripažįstamą teisės principą naujos valiutos įvedimas negali turėti įtakos sutarčių
         bei kitų teisės priemonių tęstinumui“. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad Reglamento Nr. 1103/97 nuostatų,
         susijusių su sutarčių tęstinumu, tikslas yra „užtikrinti teisinį aiškumą ir skaidrumą ekonomikos subjektams, ypač vartotojams
         <…>“. Minėto reglamento 3 straipsnio pirmame sakinyje numatyta, kad „euro įvedimas nepakeičia teisės priemonių arba juose
         nurodytos veiklos vykdymo ar nevykdymo sąlygų ir nesuteikia šalims teisės vienašališkai pakeisti arba nutraukti tokių priemonių
         galiojimą“ (minėto sprendimo Verbraucher-Zentrale Hamburg 31 punktas).

      23      Be to, reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 974/98 7 straipsnį, „kiekvienos dalyvaujančios valstybės narės valiutos pakeitimas
         euru pats savaime nekeičia keitimo dieną galiojančios teisės priemonių išraiškos bet kokia valiuta“.

      24      Nustatant taisykles, susijusias su perskaičiavimo operacijomis, siekiama, kad perėjimas prie euro būtų neutralus. Iš tiesų,
         didžiausio įmanomo šių operacijų neutralumo piliečių ir įmonių atžvilgiu paieška pagal Reglamento Nr. 1103/97 dvyliktą konstatuojamąją
         dalį reiškia, kad turi būti pasiektas „didelis perskaičiavimo operacijų tikslumas“ (Pataisytas vertimas). Taigi to paties
         reglamento 4 straipsnio 1 dalyje yra numatyta, kad perskaičiavimo kursus „sudaro šeši reikšminiai skaitmenys“. To paties straipsnio
         2 dalyje nurodoma, kad „perskaičiavimo kursai negali būti <...> apvalinami ar trumpinami atliekant perskaičiavimus“, o jo
         3 dalyje – kad „iš perskaičiavimo kursų gauti atvirkštiniai kursai nenaudojami“, tuo pagal šio reglamento dešimtą konstatuojamąją
         dalį yra siekiama išvengti „gana netikslaus rezultato, ypač tuo atveju, jeigu perskaičiuojamos didelės sumos“ (minėto sprendimo
         Verbraucher-Zentrale Hamburg 32 punktas).

      25      Teisinių priemonių tęstinumo principas ir perėjimo prie euro neutralumo tikslas taikomas „teisinių priemonių“ „sąlygoms“ ar
         „denominacijai“ Reglamentų Nr. 103/97 ir Nr. 974/98 prasme.

      26      Nekyla abejonių, kad mokesčio, kaip antai pagrindinėje byloje, dydis yra „teisinės priemonės sąlyga“ Reglamento Nr. 1103/97 3 straipsnio
         prasme.

      27      Todėl reikia išnagrinėti, ar Reglamentai Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98 draudžia nacionalinės teisės aktą, kuris pereinant prie
         euro vienu metu šio mokesčio sumą perskaičiavo į eurus ir ją padidino.

      28      Pagrindinėje byloje akivaizdu, kad, priėmęs Ordonansą Nr. 2000‑916, Prancūzijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas mokesčio
         dydį, ketino taikyti Bendrijos teisės aktus, susijusius su euro įvedimu.

      29      Iš tiesų, kaip matyti tiek iš ataskaitos Respublikos Prezidentui dėl Ordonanso Nr. 2000‑916, tiek iš aiškios jo 1 straipsnio
         1 dalies formuluotės, šiuo ordonansu taikant Reglamentus Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98 bei oficialų perskaičiavimo kursą siekiama
         2002 m. sausio 1 d. teisės aktuose Prancūzijos frankais išreikštas sumas pakeisti sumomis eurais.

      30      Iš šios ataskaitos ir Ordonanso Nr. 2000‑916 2 straipsnio taip pat matyti, kad siekiant išsaugoti teisės akto aiškumą ir palengvinti
         jo taikymą tam tikromis šio ordonanso nuostatomis siekiama perskaičiuoti taikant ordonanso 1 straipsnyje nurodytas Bendrijos
         keitimo taisykles gautas tam tikras sumas eurais.

      31      Savo rašytinėse pastabose Prancūzijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija neginčija, kad mokesčio dydis iš tikrųjų buvo
         padidintas, nes tiek jos, tiek Estager sutinka, jog griežtai taikant neatšaukiamai Reglamento Nr. 2866/98 1 straipsniu nustatytą euro ir Prancūzijos franko perskaičiavimo
         kursą ir Reglamento Nr. 1103/97 5 straipsnyje numatytas apvalinimo taisykles mokesčio suma turėjo būti ne 16 eurų, o 15,24 euro.

      32      Nors šiuo atžvilgiu, kaip teigia Prancūzijos vyriausybė, Reglamentais Nr. 1103/97 ir Nr. 2866/98 visiškai nebuvo pažeista
         valstybių narių kompetencija mokesčių srityje ir jų teisė didinti mokesčius, vis dėlto tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje
         byloje mokesčio sumos perskaičiavimas į eurus turi būti atliekamas laikantis Reglamentu Nr. 1103/97 numatytų nuostatų ir teisinių
         priemonių tęstinumo principo bei perėjimo prie euro neutralumo tikslo.

      33      Tai susiję su teisinio saugumo ir skaidrumo reikalavimais, kurie leidžia įvedant eurą apsaugoti ūkio subjektų lūkesčius. Iš
         tiesų, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1103/97 septintos konstatuojamosios dalies, reglamento nuostatų, susijusių su sutarčių
         ir kitų teisinių priemonių tęstinumu, tikslas – ūkio subjektams suteikti teisinio saugumo ir skaidrumo.

      34      Iš to išplaukia, kad vienu metu perskaičiuodama į eurus ir padidindama mokesčio sumą, kaip tai buvo padaryta pagrindinėje
         byloje, valstybė narė turi rūpintis, kad ūkio subjektams būtų užtikrintas teisinis saugumas ir skaidrumas.

      35      Šių reikalavimų yra laikomasi, kai ūkio subjektai gali atitinkamuose teisės aktuose aiškiai atskirti šios valstybės narės
         valdžios institucijų sprendimą padidinti mokesčio dydį nuo jo perskaičiavimo į eurus operacijos.

      36      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra pagrindinėje byloje.

      37      Atsižvelgiant į visas nurodytas aplinkybes, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamentai Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98
         turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės aktą, kuris, vykdant tokio mokesčio kaip pagrindinėje byloje
         dydžio keitimo į eurus operaciją, jį pakėlė iki didesnio dydžio už tą, kuris būtų gautas taikant šiuose reglamentuose numatytas
         perskaičiavimo taisykles, nebent toks padidinimas atitinka šiuose reglamentuose įtvirtintus teisinio saugumo ir skaidrumo
         reikalavimus, o tai reiškia, kad atitinkami teisės aktai turi leisti aiškiai atskirti valstybės narės valdžios institucijų
         sprendimą padidinti mokesčio dydį nuo jo perskaičiavimo į eurus operacijos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      38      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1997 m. birželio 17 d. Tarybos reglamentas Nr. 1103/97 dėl tam tikrų nuostatų, susijusių su euro įvedimu, ir 1998 m. gegužės
            3 d. Tarybos reglamentas Nr. 974/98 dėl euro įvedimo turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės aktą,
            kuris, vykdant tokio mokesčio kaip pagrindinėje byloje dydžio keitimo į eurus operaciją, jį pakėlė iki didesnio dydžio už
            tą, kuris būtų gautas taikant šiuose reglamentuose numatytas perskaičiavimo taisykles, nebent toks padidinimas atitinka šiuose
            reglamentuose įtvirtintus teisinio saugumo ir skaidrumo reikalavimus, o tai reiškia, kad atitinkami teisės aktai turi leisti
            aiškiai atskirti valstybės narės valdžios institucijų sprendimą padidinti mokesčio dydį nuo jo perskaičiavimo į eurus operacijos.
            Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2008 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2002/22/EB - Elektroniniai ryšiai - Vienas Europos skubaus iškvietimo telefono numeris - Vieta, iš kurios skambinama - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-230/07.

text:
      2008 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Nyderlandus
      (Byla C‑230/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2002/22/EB – Elektroniniai ryšiai – Vienas Europos skubaus iškvietimo telefono numeris – Vieta, iš kurios skambinama – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas – Įsipareigojimų neįvykdymas – Pateisinimas – Nepriimtinumas (EB 226 straipsnis) (žr. 16–21 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
                  2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų
                  paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367), 26 straipsnio 3 dalį,
                  nepriėmimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nepadarydama informacijos apie vietą, iš kur skambinama vienu Europos skubaus iškvietimo telefono numeriu „112“, prieinamos
                     pagalbos tarnyboms, kiek tai techniškai įmanoma, Nyderlandų karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos
                     Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių
                     ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 26 straipsnio 3 dalį.

                  2.

                  	Priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Lietuvos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. gegužės 24 d. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Parlamentą ir Europos Sąjungos Tarybą. # Kosmetikos gaminiai - Bandymai su gyvūnais - Direktyva 2003/15/EB - Panaikinimas iš dalies - 1 straipsnio 2 dalis - Neatskiriamumas - Priimtinumas. # Byla C-244/03.

text:
      Byla C‑244/03
      Prancūzijos Respublika
      prieš
      Europos Parlamentą
      ir
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Kosmetikos gaminiai – Bandymai su gyvūnais – Direktyva 2003/15/EB – Dalinis panaikinimas – 1 straipsnio 2 dalis – Neatskiriamumas – Nepriimtinumas“
      Generalinio advokato L. A Geelhoed išvada, pateikta 2005 m. kovo 17 d.  I‑0000
      2005 m. gegužės 24 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Ieškinys dėl panaikinimo — Dalykas — Dalinis panaikinimas — Sąlyga — Ginčijamų nuostatų atskiriamumas — Objektyvus kriterijus
            — Neįvykdyta sąlyga — Nepriimtinumas
      (EB 230 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos Direktyvos 2003/15 1 straipsnio 1 ir 2 punktai)
      Bendrijos akto dalinis panaikinimas galimas, tik jei prašomos panaikinti nuostatos yra atskiriamos nuo likusios akto dalies.
         Šis atskiriamumo reikalavimas netenkinamas, jei teisės akto dalies panaikinimas pakeistų jo esmę. Klausimas, ar ginčijamo
         akto dalinis panaikinimas pakeistų jo esmę, yra objektyvus kriterijus, o ne su ginčijamą aktą priėmusios institucijos politine
         valia susijęs subjektyvus kriterijus.

      Todėl valstybės narės ieškinys dėl Direktyvos 2003/15, iš dalies keičiančios Direktyvą 76/768/EEB dėl valstybių narių įstatymų,
         susijusių su kosmetikos gaminiais, suderinimo, 1 straipsnio 2 dalies panaikinimo tiek, kiek ši nuostata į Direktyvą 76/768
         įrašo 4a straipsnį, kurio tikslas yra numatyti draudimo pateikti į rinką kosmetikos gaminius, kurių sudėtyje yra su gyvūnais
         bandytų ingredientų arba jų derinių, sąlygas, turi būti laikomas nepriimtinu, jeigu valstybė narė net ir subsidiariai neprašė
         panaikinti Direktyvos 2003/15 1 straipsnio 1 dalies, numatančios išbraukti Direktyvos 76/768 4 straipsnio 1 dalies i punktą,
         turintį tokį patį tikslą kaip ir įrašomas 4a straipsnis, kuris, kaip matyti iš Direktyvos 2003/15 aštuonioliktos konstatuojamosios
         dalies, skirtas pakeisti šį punktą.

      Kadangi Direktyvos 2003/15 1 straipsnio 1 dalis ir 1 straipsnio 2 dalis yra neatskiriamos nuostatos, valstybės narės prašomos
         dalies panaikinimas objektyviai pakeistų pačią Bendrijos teisės aktų leidėjo priimtų nuostatų dėl kosmetikos gaminių bandymų
         su gyvūnais esmę.

      (žr. 12–16 ir 20–21 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gegužės 24 d.(*)

      „Kosmetikos gaminiai – Bandymai su gyvūnais – Direktyva 2003/15/EB – Dalinis panaikinimas – 1 straipsnio 2 dalis – Neatskiriamumas – Nepriimtinumas“
      Byloje C‑244/03
      dėl 2003 m. birželio 3 d. pagal EB 230 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo,
      Prancūzijos Respublika, atstovaujama iš pradžių F. Alabrune, C. Lemaire bei G. de Bergues, vėliau pastarojo ir J.‑L. Florent ir D. Petrausch, nurodžiusi
         adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Parlamentą, atstovaujamą iš pradžių J. L. Rufas Quintana bei M. Moore, vėliau pastarojo ir K. Bradley, nurodžiusį adresą dokumentams
         įteikti Liuksemburge,

      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą J.‑P. Jacqué ir M. C. Giorgi Fort,

      atsakovus,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann ir C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann, A. La Pergola,
         J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, K. Schiemann (pranešėjas), J. Makarczyk, P. Kūris, U. Lõhmus, E. Levits ir A. Ó Caoimh,

      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. sausio 18 d. posėdžiui,
      išklausęs 2005 m. kovo 17 d. posėdyje pateiktą generalinio advokato išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Ieškiniu Prancūzijos Respublika prašo panaikinti 2003 m. vasario 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/15/EB,
         iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 76/768/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kosmetikos gaminiais, suderinimo
         (OL L 66, p. 26), 1 straipsnio 2 dalį (toliau – prašoma panaikinti nuostata) tiek, kiek ši nuostata į keičiamą direktyvą įrašo
         4a straipsnį.

      2       Minėtas 4a straipsnis (toliau – ginčijama nuostata) suformuluotas taip:
      „1. Nepažeisdamos bendrųjų įsipareigojimų pagal 2 straipsnį, valstybės narės uždraudžia:
      a)      pateikti į rinką kosmetikos gaminius, kurių galutinė sudėtis, norint kad ji atitiktų šios direktyvos reikalavimus, buvo bandoma
         su gyvūnais kitu nei alternatyviuoju metodu po to, kai toks alternatyvusis metodas buvo įteisintas ir priimtas Bendrijos lygiu,
         atsižvelgiant į OECD vykdomo įteisinimo eigą;

      b)      pateikti į rinką kosmetikos gaminius, turinčius ingredientų arba jų derinių, kurie, siekiant atitikti šios direktyvos reikalavimus,
         buvo bandomi su gyvūnais kitu nei alternatyviuoju metodu po to, kai toks alternatyvusis metodas buvo įteisintas ir priimtas
         Bendrijos lygiu, atsižvelgiant į OECD vykdomą įteisinimo eigą;

      c)      jų teritorijoje bandyti su gyvūnais gatavus kosmetikos gaminius siekiant, kad jie atitiktų šios direktyvos reikalavimus;
      d)      jų teritorijoje bandyti su gyvūnais ingredientus arba ingredientų derinius siekiant, kad jie atitiktų šios direktyvos reikalavimus,
         vėliausiai nuo tos dienos, nuo kurios reikalaujama šiuos bandymus pakeisti vienu arba keliais įteisintais alternatyviais metodais,
         išvardytais 1967 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 67/548/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių pavojingų
         medžiagų klasifikavimą, pakavimą ir ženklinimą etiketėmis, suderinimo <...> V priede arba šios direktyvos IX priede.

      Komisija 10 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka ir po konsultacijų su Kosmetikos gaminių ir vartotojams skirtų ne maisto
         produktų mokslo komitetu (KGVSNPMK) ne vėliau kaip iki 2004 m. rugsėjo 11 d. parengia IX priedo turinį.

      2. Komisija po konsultacijų su KGVSNPMK bei su Europos alternatyviųjų metodų įteisinimo centru (ECVAM) ir, atsižvelgdama į
         OECD įteisinimo eigą, turi parengti 1 dalies a, b ir d punktų nuostatų įgyvendinimo kalendorinius planus, įskaitant galutinius
         įvairių bandymų laipsniško nutraukimo terminus. Grafikai turi būti pateikti visuomenei ne vėliau kaip iki 2004 m. rugsėjo
         11 d. ir pasiųsti Europos Parlamentui bei Tarybai. 1 dalies a, b ir d punktų įgyvendinimo laikotarpis neturi būti ilgesnis
         kaip šešeri metai nuo Direktyvos 2003/15/EB įsigaliojimo.

      2.1. Kalbant apie kartotinių dozių toksiškumo, toksiškumo reprodukcijai ir toksikokinetinius bandymus, kurių alternatyvieji
         metodai vis dar nėra pradėti nagrinėti, 1 straipsnio a ir b punktų įgyvendinimo laikotarpis turi būti ne ilgesnis kaip dešimt
         metų nuo Direktyvos 2003/15/EB įsigaliojimo.

      2.2. Komisija tiria galimus techninius sunkumus, kylančius dėl bandymų draudimo laikymosi, ypač toksiškumo, toksiškumo reprodukcijai
         ir toksikokinetinių bandymų, kurių alternatyvieji metodai vis dar nėra nagrinėjami. Informacija apie šių tyrimų pradinius
         ir galutinius rezultatus turėtų sudaryti pagal 9 straipsnį pateikiamų metinių ataskaitų dalį.

      Remiantis šiomis ataskaitomis ir po konsultacijų su organizacijomis, nurodytomis straipsnio 2 dalyje, gali būti priimti grafikai,
         sudaryti pagal straipsnio 2 dalį ne ilgiau kaip šešeriems metams, kaip nurodyta straipsnio 2 dalyje, arba dešimčiai metų,
         kaip nurodyta straipsnio 2.1 dalyje.

      2.3. Komisija tiria pažangą bei galutinių terminų atitiktį ir galimus techninius sunkumus dėl bandymų draudimo laikymosi.
         Komisijos tyrimų informacija apie pradinius ir galutinius rezultatus turėtų sudaryti metinių ataskaitų, pateikiamų pagal 9 straipsnį,
         dalį. Jei po šių tyrimų Komisija ne vėliau kaip dvejus metus iki galutinio termino, nurodyto straipsnio 2.1 dalyje, padaro
         išvadą, kad dėl techninių priežasčių vienas arba daugiau bandymų, nurodytų straipsnio 2.1 dalyje, nebus sukurti ir įteisinti
         iki straipsnio 2.1 dalyje nurodyto laikotarpio pabaigos, ji apie tai praneša Europos Parlamentui ir Tarybai ir pagal Sutarties
         251 straipsnį pateikia įstatymo pasiūlymą.

      2.4. Esant išskirtinėms aplinkybėms, jei kyla didelis susirūpinimas dėl kosmetikos produkto ingrediento saugos, valstybė narė
         gali prašyti Komisijos leisti taikyti leidžiančią nukrypti nuostatą nuo straipsnio 1 dalies. Prašyme pateikiamas padėties
         įvertinimas ir nurodomos būtinosios priemonės. Remdamasi šiuo prašymu, Komisija po konsultacijos su KGVSNPMK priimdama motyvuotą
         sprendimą gali leisti taikyti leidžiančią nukrypti nuostatą 10 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka. Šiame leidime turi būti
         išdėstytos leidžiančios nukrypti nuostatos taikymo sąlygos dėl konkrečių tikslų, trukmės ir rezultatų ataskaitos.

      Leidžiančios nukrypti nuostatos taikomos, tik jei:
      a)      ingredientas plačiai naudojamas ir negali būti pakeistas kitu ingredientu, galinčiu atlikti panašią funkciją;
      b)      pateikiami neginčijami konkrečios žmonių sveikatos problemos įrodymai, o būtinumas daryti bandymus su gyvūnais patvirtinamas
         ir įrodomas pateikiant išsamų tyrimų protokolą įvertinimui pagrįsti.

      <…>“
      3       Direktyvos 2003/15 1 straipsnio 1 dalis išbraukia Direktyvos 76/768 4 straipsnio 1 dalies i punktą. Į pastarąją direktyvą
         jis buvo įrašytas 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/35/EEB, šeštąjį kartą iš dalies keičiančia Direktyvą 76/768
         (OL L 151, p. 32), ir jame buvo numatyta:

      „Nepažeisdamos pagal 2 straipsnį nustatytų bendrųjų įsipareigojimų, valstybės narės draudžia pateikti į rinką kosmetikos gaminius,
         kurių sudėtyje yra:

      <…>
      i)      ingredientų ar jų derinių, kurie buvo išbandyti su gyvūnais po 1998 m. sausio 1 d., kad būtų laikomasi šios direktyvos reikalavimų.
      Jei vystant tinkamus metodus, skirtus bandymams su gyvūnais pakeisti, nebuvo pasiekta pakankama pažanga, ypač tais atvejais,
         kai, nepaisant visų atitinkamų pastangų, alternatyvieji bandymų metodai nebuvo pakankamai moksliškai pagrįsti, kad užtikrintų
         lygiavertę vartotojo apsaugą, atsižvelgdama į OECD toksiškumo bandymo rekomendacijas, 10 straipsnyje nustatyta tvarka Komisija
         iki 1997 m. sausio 1 d. pateikia projektą priemonių, skirtų šios nuostatos įgyvendinimo datai atidėti pakankamam, tačiau bet
         kuriuo atveju ne trumpesniam kaip dvejų metų laikotarpiui. <...>

      <...>“
      4       Iš pradžių 1997 m. balandžio 17 d. Komisijos direktyva 97/18/EB (OL L 114, p. 43) atidėjo šios nuostatos įgyvendinimo datą
         iki 2000 m. birželio 30 d., o paskui 2000 m. liepos 19 d. Komisijos direktyva 2000/41/EB (OL L 145, p. 25) atidėjo ją iki
         2002 m. birželio 30 dienos.

      5       Pagal Direktyvos 2003/15 aštuonioliktą konstatuojamąją dalį „Direktyvos 93/35/EEB nuostatos, draudžiančios pateikti į rinką
         kosmetikos gaminius, turinčius su gyvūnais bandytų ingredientų arba ingredientų derinių, turėtų būti pakeistos šios direktyvos
         nuostatomis. Šitaip siekiant užtikrinti teisinį saugumą, šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalis taikoma nuo 2002 m. liepos 1 d.,
         visiškai laikantis teisėtų lūkesčių principo“. (Pataisytas vertimas)

      6       Direktyvos 2003/15 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jos 1 straipsnio 1 punktas galioja nuo 2002 m. liepos 1 dienos.
       Dėl ieškinio
      7       Prancūzijos Respublika nurodo penkis savo ieškinio pagrindus. Pirmiausia ji teigia, kad ginčijama nuostata pažeidžia teisinio
         saugumo principą. Ji taip pat mano, kad minėta nuostata pažeidžia laisvės užsiimti verslu bei proporcingumo, atsargumo ir
         nediskriminavimo principus. Ji taip pat prašo priteisti iš atsakovų bylinėjimosi išlaidas.

      8       Parlamentas ir Taryba ginčija tiek ieškinio priimtinumą, tiek jo pagrįstumą ir prašo jį atmesti bei priteisti iš ieškovės
         bylinėjimosi išlaidas.

      9       Parlamento nuomone, Direktyvos 2003/15 1 straipsnis, kurio 1 dalis išbraukia draudimą pateikti į rinką gaminius, iki tol buvusį
         numatytą Direktyvos 76/768 4 straipsnio 1 dalies i punkte, o 2 dalis pakeičia minėtą draudimą ginčijamoje nuostatoje numatyta
         draudimų sistema, yra neatskiriamos. Ieškovės prašymo dėl straipsnio dalies panaikinimo patenkinimas prilygtų teisės aktų
         priėmimui teisminiu keliu. Šiuo atžvilgiu Parlamentas pabrėžia, kad Direktyvos 2003/15 dalis dėl bandymų su gyvūnais yra bendro
         kompromiso, pasiekto ypač sudėtingose ir subtiliose Tarybos, Komisijos ir Parlamento derybose Taikinimo komitete, rezultatas.
         Ypač atsižvelgiant į teisines prašomos panaikinti nuostatos priėmimo aplinkybes turėtų būti akivaizdu, kad Direktyvos 2003/15
         1 straipsnio 1 dalis nebūtų buvusi patvirtinta kartu nepriimant ginčijamos nuostatos, todėl šios dvi nuostatos yra neatskiriamos.

      10     Posėdyje Taryba nurodė, kad ji pritaria Parlamento nuomonei dėl negalimumo panaikinti tik dalį nuostatos. Jos nuomone toks
         panaikinimas faktiškai pažeistų pačią Direktyvos 2003/15 esmę bei pagrindinius Bendrijos teisės aktų leidėjo siekiamus tikslus,
         patvirtinant šiems tikslams visais atžvilgiais priešingą tvarką.

      11     Prancūzijos vyriausybė teigia, kad prašomą panaikinti nuostatą galima atskirti nuo kitų Direktyvos 2003/15 nuostatų, kurios
         liktų galioti. Tokiu atveju tiek šios direktyvos nuostatos dėl kosmetikos gaminių saugumo ir vartotojų informavimo, tiek jos
         1 straipsnio 1 dalis, išbraukianti Direktyvos 76/768 4 straipsnio 1 dalies i punktą, galiotų nuo 2002 m. birželio 30 dienos.

      12     Šiuo klausimu primintina, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, jog Bendrijos akto dalies panaikinimas
         galimas, tik jei prašomos panaikinti nuostatos yra atskiriamos nuo likusios akto dalies (žr. 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
         Komisija prieš Tarybą, C‑29/99, Rink. p. I‑11221, 45 ir 46 punktus; 2003 m. sausio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑378/00, Rink. p. I‑937, 30 punktą bei 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑239/01, Rink. p. I‑10333, 33 punktą).

      13     Be to, Teisingumo Teismas nuolat sprendė, kad šis atskiriamumo reikalavimas netenkinamas, jei teisės akto dalies panaikinimas
         pakeičia jo esmę (1998 m. kovo 31 d. Sprendimo Prancūzija ir kt. prieš Komisiją, C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 257 punktas; minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 46 punktas ir minėto sprendimo Vokietija prieš Komisiją 34 punktas).

      14     Žinoma, kaip nurodo Prancūzijos vyriausybė, Komisijos įgyvendinimo reglamento atžvilgiu Teisingumo Teismas yra nusprendęs,
         kad klausimas, ar ginčijamo akto dalies panaikinimas pakeistų jo esmę, yra objektyvus kriterijus, o ne su ginčijamą aktą priėmusios
         institucijos politine valia susijęs subjektyvus kriterijus (minėto sprendimo Vokietija prieš Komisiją 37 punktas).

      15     Šioje byloje reikia konstatuoti, kad ginčijamos nuostatos panaikinimas, net jei išliktų Direktyvos 2003/15 1 straipsnio 1 dalis,
         objektyviai pakeistų pačią Bendrijos teisės aktų leidėjo priimtų nuostatų dėl kosmetikos gaminių bandymų su gyvūnais, kurios
         yra pagrindinė šios direktyvos ašis, esmę.

      16     Ginčijama nuostata, kurios priėmimo motyvai nurodyti Direktyvos 2003/15 pirmosiose dešimt konstatuojamųjų dalių, kaip matyti
         iš jos aštuonioliktos konstatuojamosios dalies, skirta „pakeisti“ Direktyvos 76/768 4 straipsnio 1 dalies i punktą.

      17     Turėdamos iš dalies tą patį tikslą, tai yra detalizuoti draudimo pateikti į rinką kosmetikos gaminius, kurių sudėtyje yra
         su gyvūnais bandytų ingredientų arba ingredientų derinių, sąlygas, šios dvi nuostatos, kaip teisingai pabrėžė Parlamentas,
         negalėtų koegzistuoti. Senosios nuostatos panaikinimas šiuo atveju atrodo kaip naujos nuostatos priėmimo pasekmė, kaip nurodyta
         Direktyvos 2003/15 aštuonioliktoje konstatuojamojoje dalyje.

      18     Ryšys tarp ginčijamos ir jos keičiamos nuostatų pabrėžiamas ir Direktyvos 2003/15 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje, kurioje
         nurodyta, jog „pagal Direktyvą 86/609/EEB ir Direktyvą 93/35/EEB svarbu pasiekti, kad būtų panaikinti bandymai su gyvūnais
         tiriant kosmetikos gaminius ir kad tokių bandymų draudimas įsigaliotų valstybių narių teritorijoje“.

      19     Tokiomis aplinkybėmis laikytina, kad ginčijamos nuostatos įtraukimas į Direktyvą 76/768 ir šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies
         i punkto išbraukimas yra neatskiriami.

      20     Kadangi prašoma panaikinti nuostata neatskiriama nuo Direktyvos 2003/15 1 straipsnio 1 dalies, ieškovės prašomos dalies panaikinimas
         yra neįmanomas.

      21     Kadangi pastaroji net ir subsidiariai neprašė panaikinti 1 straipsnio 1 dalies, be to, kadangi ji savo dublike nurodė ir teismo
         posėdyje priminė, kad tokį reikalavimą laikytų nenuosekliu ir kad ji nesiekė šios nuostatos panaikinimo, konstatuotina, jog
         ieškinys yra nepriimtinas (žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Tarybą 45–51 punktus; Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą 29 ir 30 punktus bei Vokietija prieš Komisiją 33–38 punktus).

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      22     Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Parlamentas ir Taryba prašė priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas ir ši pralaimėjo
         bylą, tai ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Bylos kalba: prancūzų.


2002 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Canal Satélite Digital SL prieš Adminstración General del Estado, dalyvaujant Distribuidora de Televisión Digital SA (DTS). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Supremo - Ispanija. # Direktyva 95/47/EB - Direktyva 83/189/EEB. # Byla C-390/99.


2000 m. birželio 8 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Commissioners of Customs and Excise prieš Midland Bank plc. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division (Divisional Court) - Jungtinė Karalystė. # Pridėtinės vertės mokesis. # Byla C-98/98.