title: 2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Sergio Sandini prieš Europos Bendrijų Teisingumo Teismą. # Pareigūnai - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-389/02.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 14 d.
      Byla T‑389/02
      Sergio Sandini
      prieš
      Europos Bendrijų Teisingumo Teismą
      „Pareigūnai – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Priimtinumas – Asbesto poveikis – Profesinė liga – Žala“
      Visas tekstas prancūzų kalba  II-0000
      Dalykas:      Ieškinys, kuriuo prašoma atlyginti ieškovo tariamai patirtą fizinę, moralinę, profesinę ir finansinę žalą.

      Sprendimas:      Atmesti ieškinį. Kiekviena iš šalių padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.     Pareigūnai – Ieškinys – Išankstinis administracinis skundas – Implicitinis sprendimas atmesti prašymą, kuris nebuvo apskųstas
            per nustatytą terminą – Vėliau priimtas eksplicitinis sprendimas – Patvirtinantis aktas – Teisės pareikšti ieškinį netekimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniai)
      2.     Pareigūnai – Ieškinys – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Prašymas panaikinti ikiteisminį sprendimą atmesti prašymą atlyginti
            žalą – Prašymas, neatskiriamas nuo reikalavimo atlyginti žalą
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniai)
      3.     Pareigūnai – Deliktinė institucijų atsakomybė – Sąlygos – Administracijos klaida – Žala – Priežastinis ryšys – Sąlygų visuma

      4.     Pareigūnai – Deliktinė institucijų atsakomybė – Iš anksto nustatytas žalos atlyginimas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus
            – Papildomos kompensacijos prašymas pagal bendrąją teisę – Priimtinumas – Sąlygos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnis)
      5.     Pareigūnai – Socialinė apsauga – Draudimas nuo nelaimingų atsitikimų ir profesinės ligos – Invalidumas – Sąvoka – Negalėjimas
            gyventi visaverčio gyvenimo – Emocinis sutrikimas – Įskaitymas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnis)
      6.     Procesas – Ieškinio pareiškimas – Formos reikalavimai – Pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka
      (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalis)
      7.     Pareigūnai – Ieškinys – Pagrindai – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Sąvoka
      1.      Eksplicitinis sprendimas atmesti skundą, priimtą pasibaigus terminui pareikšti ieškinį dėl implicitinio sprendimo atmesti
         skundą, gali būti laikomas apskundžiamu asmens nenaudai priimtu aktu, jeigu jame iš naujo nagrinėjama ieškovo situacija atsižvelgiant
         į naujas teisines arba faktines aplinkybes. Eksplicitinis sprendimas atmesti skundą, kuriame, lyginant su teisine arba faktine
         situacija, buvusia iki implicitinio sprendimo atmesti, nėra nurodyta nė viena nauja aplinkybė, tėra patvirtinantis aktas,
         kurio negalima apskųsti, ir todėl negalima pratęsti termino pareikšti ieškinį.

      (žr. 49 punktą)
      Nuoroda: 1999 m. gruodžio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Reggimenti prieš Parlamentą, T‑108/99, Rink. VT p. I‑A‑243 ir II‑1205, 35 punktas; 2002 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Morello prieš Komisiją, T‑338/00 ir T‑376/00, Rink. VT p. I‑A‑301 ir II‑1457, 34 ir 35 punktai.

      2.      Institucijos sprendimas atmesti prašymą atlyginti žalą yra sudedamoji išankstinės administracinės procedūros dalis, užbaigiama
         iki ieškinio dėl atsakomybės pareiškimo Pirmosios instancijos teisme, todėl reikalavimas panaikinti šį sprendimą negali būti
         vertinamas atskirai nuo reikalavimo atlyginti žalą. Iš tikrųjų aktas, kuriame yra išreikšta institucijos pozicija ikiteisminės
         stadijos metu, tik leidžia žalą patyrusiai šaliai pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo Pirmosios instancijos teisme.

      (žr. 56 punktą)
      Nuoroda: 1997 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Gill prieš Komisiją, T‑90/95, Rink. VT p. I‑A‑471 ir II‑1231, 45 punktas; 2001 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Ojha prieš Komisiją, T‑77/99, Rink. VT p. I‑A‑61 ir II‑293, 68 punktas; 2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Hoyer prieš Komisiją, T‑209/99, Rink. VT p. I‑A‑243 ir II‑1211, 32 punktas.

      3.      Pareigūnui pateikus prašymą atlyginti žalą, kad kiltų Bendrijos atsakomybė, turi būti įvykdytos visos sąlygos, susijusios
         su institucijų veiksmų neteisėtumu, nurodytos žalos realumu, veiksmų bei nurodytos žalos priežastiniu ryšiu, o ieškovas turi
         įrodyti visų šių sąlygų buvimą. Minėtos trys Bendrijos atsakomybės sąlygos yra būtinos, o tai reiškia, kad jei viena iš jų
         neįvykdoma, Bendrijai atsakomybė kilti negali.

      (žr. 58 ir 59 punktus)
      Nuoroda: 1994 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt., C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 42 punktas; 1999 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas Lucaccioni prieš Komisiją, C‑257/98 P, Rink. p. I‑5251, 14 punktas; 1998 m. gegužės 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Bieber prieš Parlamentą, T‑205/96, Rink. VT p. I‑A‑231 ir II‑723, 48 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Lucaccioni prieš Komisiją, T‑165/95, Rink. VT p. I‑A‑203 ir II‑627, 57 punktas.

      4.      Pareigūnai turi teisę papildomai prašyti išmokėti pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį gaunamas išmokas, jeigu
         pagal bendrąją teisę institucija pripažįstama atsakinga dėl įvykusio nelaimingo atsitikimo arba profesinės ligos ir jeigu
         pagal Nuostatus mokamos išmokos nėra pakankamos atlyginti patirtą žalą. Priešingai, iš anksto nustatytas žalos atlyginimas
         negali reikšti, kad patirta žala turi būti atlyginta du kartus. Šia prasme dvi žalos atlyginimo sistemos nėra visiškai savarankiškos.

      (žr. 62 punktą)
      Nuoroda: 1986 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas Leussink ir kt. prieš Komisiją, 169/83 ir 136/84, Rink. p. 2801, 10–14 punktai; minėto 1999 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lucaccioni prieš Komisiją 19–22 punktai.

      5.      Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnyje įtvirtinta invalidumo sąvoka apima negalėjimą gyventi visaverčio gyvenimo, įskaitant
         emocinį sutrikimą. Iš to išplaukia, kad institucijos arba medicininės komisijos paskirtam gydytojui nėra draudžiama nustatant
         profesinę ligą atsižvelgti į pareigūno moralinę žalą, patirtą vykdant profesinę veiklą, jeigu dėl šios žalos jis nesugeba
         gyventi visaverčio gyvenimo.

      (žr. 92 punktą)
      6.      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalį pareikštame ieškinyje nurodoma teisinių pagrindų,
         kuriais remiamasi, santrauka. Toks nurodymas turi būti pakankamai aiškus ir tikslus, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai,
         o Pirmosios instancijos teismas galėtų nagrinėti ieškinį, esant reikalui, neturėdamas kitos informacijos. Todėl ieškinyje
         turi būti paaiškinta, koks yra jo pagrindas, ir tik abstraktus jo įvardijimas neatitinka Procedūros reglamento reikalavimų.

      (žr. 120 punktą)
      Nuoroda: 1995 m. sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Viho prieš Komisiją, T‑102/92, Rink. p. II‑17, 68 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Mo och Domsjö prieš Komisiją, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 333 punktas.

      7.      Piktnaudžiavimo įgaliojimais sąvokos apimtis yra tiksli ir administracinės įstaigos atveju reiškia, kad ji naudojosi savo
         įgaliojimais siekdama kitų tikslų, nei tie, kuriais šie įgaliojimai jai buvo suteikti. Sprendimas nėra priimtas piktnaudžiaujant
         įgaliojimais, nebent remiantis objektyviais, pagrįstais ir suderintais įrodymais paaiškėja, kad siekta kitų, nei buvo nurodyta,
         tikslų.

      (žr. 123 punktą)
      Nuoroda: 2003 m. birželio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas O’Hannrachain prieš Parlamentą, C‑121/01 P, Rink. p. I‑5553, 46 punktas; 1997 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Krämer prieš Komisiją, T‑104/96, Rink. VT p. I‑A‑151 ir II‑463, 67 punktas.


title: 2012 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Mahagében Kft prieš Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (C‑80/11) ir Péter Dávid prieš Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (C‑142/11).#Baranya Megyei Bíróság ir Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Apmokestinimas – PVM – Šeštoji direktyva – Direktyva 2006/112/EB – Teisė į atskaitą – Pasinaudojimo sąlygos – 273 straipsnis – Nacionalinės kovos su sukčiavimu priemonės – Nacionalinių mokesčių institucijų praktika – Teisės į atskaitą nesuteikimas sąskaitą faktūrą už prekes ar paslaugas, dėl kurių prašoma suteikti šią teisę, išrašiusio asmens neteisėto elgesio atveju – Įrodinėjimo pareiga – Apmokestinamojo asmens pareiga įsitikinti, kad šią sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo elgiasi teisėtai, ir tai įrodyti.#Sujungtos bylos C‑80/11 ir C‑142/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Sujungtose bylose C-80/11 ir C-142/11
            dėl Baranya Megyei Bíróság  (Vengrija) ir Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság  (Vengrija) 2011 m. vasario 9 d. ir kovo 9 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2011 m. vasario 22 d. ir kovo 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose
            Mahagében kft
            prieš
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága  (C-80/11)
            ir
            Péter Dávid
            prieš
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (C-142/11)
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský, E. Juhász, G. Arestis ir T. von Danwitz (pranešėjas),
            generalinis advokatas P. Mengozzi,
            posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. kovo 15 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fehér, K. Szíjjártó ir K. Veres,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos S. Centeno Huerta,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos baristerio P. Moser,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos V. Bottka, A. Sipos ir C. Soulay,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymai priimti prejudicinius sprendimus susiję su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 2001 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 2001/115/EB (OL L 15, 2002, p. 24; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 352; toliau – Šeštoji direktyva), ir 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) išaiškinimu.
            2. Šie prašymai pateikti nagrinėjant du ginčus: pirma, Mahagében kft  (toliau – Mahagében ) ir Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (Pietų Uždunojės regiono mokesčių inspekcija) ginčą ir, antra, Dávid ir Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága  (Šiaurės Alfelfo regiono mokesčių inspekcija) ginčą dėl mokesčių administratoriaus atsisakymo suteikti teisę į pirkimo pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), sumokėto už įtartinais laikomus sandorius, atskaitą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Remiantis Direktyvos 2006/112 411 ir 413 straipsniais, šia direktyva nuo 2007 m. sausio 1 d. panaikinti ir pakeisti PVM srities Sąjungos teisės aktai, be kita ko, Šeštoji direktyva. Pagal Direktyvos 2006/112 1 ir 3 konstatuojamąsias dalis Šeštosios direktyvos išdėstymas nauja redakcija buvo būtinas siekiant aiškiai ir racionaliai nauja struktūros ir formulavimo redakcija išdėstyti valstybių narių teisės aktų, kuriais reglamentuojamas PVM, suderinimo nuostatas, iš esmės nepadarant esminių pakeitimų. Todėl Direktyvos 2006/112 nuostatos iš esmės identiškos atitinkamoms Šeštosios direktyvos nuostatoms.
            4. Pagal Direktyvos 2006/112 2 straipsnio 1 dalies a ir c punktus, kuriuose iš esmės pakartojama Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto formuluotė, PVM apmokestinamas prekių tiekimas ir paslaugų teikimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai prekes tiekia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks.
            5. Pagal Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, suformuluotą iš esmės identiškai Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 daliai, „teisė į atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM“.
            6. Direktyvos 2006/112 168 straipsnio a punkte, kurio tekstas iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkto redakciją, įtvirtintą tos pačios direktyvos 28f straipsnio 1 dalyje, nustatyta:
            „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:
            a) mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas apmokestinamasis asmuo.“
            7. Direktyvos 2006/112 178 straipsnyje, esančiame šios direktyvos X antraštinės dalies 4 skyriuje „Teisės į atskaitą įgyvendinimo taisyklės“, numatyta:
            „Kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo tenkinti šias sąlygas:
            a) atskaitos tikslais pagal 168 straipsnio a punktą už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą jis privalo turėti pagal 220–236 straipsnius ir 238, 239, 240 straipsnius išrašytą sąskaitą faktūrą;
            < ... > “
            8. Ši nuostata atitinka Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punkto redakciją, įtvirtintą tos pačios direktyvos 28f straipsnio 2 punkte, kuriame daroma nuoroda į šios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies redakcijoje, įtvirtintoje jos 28 h straipsnyje, nurodytus reikalavimus.
            9. Pagal Direktyvos 2006/112 220 straipsnio 1 punktą, kuris iš esmės atitinka Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies a punkto redakciją, įtvirtintą tos pačios direktyvos 28h straipsnyje, kiekvienas apmokestinamasis asmuo užtikrina, kad jis pats, prekes ar paslaugas įsigyjantis asmuo, arba trečioji šalis jo vardu ir jo naudai, išrašytų sąskaitą faktūrą, kai jis tiekė prekes ar teikė paslaugas kitam apmokestinamajam asmeniui arba neapmokestinamajam juridiniam asmeniui.
            10. Direktyvos 2006/112 226 straipsnyje iš esmės pakartojama Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies b punkto redakcija, išdėstyta šios direktyvos 28h straipsnyje, ir išvardyti rekvizitai, kurie, nepažeidžiant šioje direktyvoje nustatytų specialių nuostatų, pagal 220 ir 221 straipsnius išrašomose sąskaitose faktūrose PVM tikslais turi būti nurodyti privalomai.
            11. Direktyvos 2006/112 273 straipsnyje, kurio tekstas iš esmės identiškas Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 8 dalies redakcijai, išdėstytai šios direktyvos 28h straipsnyje, nustatyta:
            „Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, atsižvelgdamos į reikalavimą vienodai traktuoti apmokestinamųjų asmenų vykdomus nacionalinius sandorius ir sandorius tarp valstybių narių, tačiau dėl šių prievolių prekyboje tarp valstybių narių neturi atsirasti su sienų kirtimu susijusių formalumų.
            Pirmoje pastraipoje nustatyta galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias prievoles be tų, kurios nustatytos 3 skyriuje.“
            Vengrijos teisė
            12. 1992 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo Nr. LXXIV [ az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény, Magyar Közlöny 1992/128  (XII.19.); toliau – PVM įstatymas] 32 straipsnyje numatyta, kad apmokestinamasis asmuo turi teisę iš mokėtino mokesčio sumos atskaityti už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ar suteiktas paslaugas tenkančio mokesčio sumą.
            13. Pagal šio įstatymo 34 straipsnio 1 dalį „teise į atskaitą gali pasinaudoti tik tas privalantis mokėti mokestį apmokestinamasis asmuo, kuris veda vienu arba dviem įrašais grindžiamą apskaitą“.
            14. Pagal šio įstatymo 35 straipsnio 1 dalies a punktą nepažeidžiant Įstatymo dėl mokesčių nuostatų teise į atskaitą galima pasinaudoti tik turint patikimus dokumentus, patvirtinančius sumokėto pirkimo mokesčio sumą. Tokiais dokumentais laikomos apmokestinamajam asmeniui išrašytos sąskaitos faktūros, supaprastintos sąskaitos faktūros ir vietoj sąskaitos faktūros išrašyti dokumentai.
            15. PVM įstatymo 44 straipsnio 5 dalyje nustatyta:
            „Sąskaitą faktūrą arba supaprastintą sąskaitą faktūrą išrašantis asmuo atsako už joje nurodytos informacijos teisingumą. Su apmokestinimu susijusios apmokestinamojo asmens, kuris sandorį patvirtinančiame dokumente nurodomas kaip pirkėjas, teisės negali būti pažeistos, jeigu jis, kiek tai susiję su apmokestinimo momentu, atsižvelgdamas į prekių tiekimo ar paslaugų teikimo aplinkybes veikė pakankamai rūpestingai.“
            Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
            Byla C-80/11
            16. 2007 m. birželio 1 d. Mahagében su Rómahegy-Kert kft  (toliau – RK) sudarė sutartį dėl neapdorotų akacijos rąstų tiekimo nuo 2007 m. birželio 1 d. iki gruodžio 31 d. Šiuo laikotarpiu RK išrašė Mahagében 16 sąskaitų faktūrų už skirtingą kiekį rąstų. Šešiose iš šių sąskaitų faktūrų nurodytas prie jų pridėto važtaraščio numeris. RK visas sąskaitas faktūras nurodė savo mokesčio deklaracijoje, tvirtindama, kad tiekimai įvykdyti, ir po tiekimo sumokėjo PVM. Mahagében taip pat įtraukė šias sąskaitas faktūras į savo mokesčio deklaraciją ir pasinaudojo teise į atskaitą. Iš RK nupirkti akacijos rąstų kiekiai buvo įtraukti į Mahagében atsargas ir perparduoti įvairioms įmonėms.
            17. Tikrindamas RK atliktus pirkimus ir tiekimus, mokesčių administratorius nusprendė, kad ji neturėjo akacijos rąstų atsargų ir kad 2007 m. nupirktas akacijos rąstų kiekis nebuvo pakankamas tiekimams, už kuriuos išrašytos sąskaitos faktūros Mahagében . Nors abi sutarties šalys atliekant patikrinimą pareiškė, kad neišsaugojo važtaraščių, Mahagében vėliau mokesčių administratoriui pateikė 22 važtaraščių kopijas, siekdama patvirtinti aptariamų sandorių tikrumą.
            18. 2010 m. birželio 1 d. sprendimu mokesčių administratorius pripažino Mahagében mokestinę skolą, be to, skyrė baudą ir nurodė sumokėti delspinigius, manydamas, kad Mahagében neturėjo teisės į atskaitą pagal šias RK išrašytas sąskaitas faktūras. Iš tiesų, atsižvelgiant į mokesčių administratoriaus atlikto RK patikrinimo rezultatus, šios sąskaitos faktūros negali būti laikomos autentiškomis.
            19. Atsakovė pagrindinėje byloje atmetė Mahagében skundą dėl 2010 m. birželio 1 d. sprendimo. Šis atmetimas, be kita ko, pagrįstas tvirtinimu, kad RK, kaip aptariamas sąskaitas faktūras išrašęs asmuo, negalėjo pateikti jokių atitinkamus sandorius patvirtinančių dokumentų, kaip antai važtaraščiai, neturėjo šiose sąskaitose faktūrose nurodyto prekių kiekio ir nei tinkamo sunkvežimio šioms prekėms pristatyti, nei dokumentų, patvirtinančių už šių prekių pervežimą sumokėtą kainą. Be to, Mahagében nesiėmė visų būtinų apdairumo priemonių, kaip tai suprantama pagal PVM įstatymo 44 straipsnio 5 dalį, nes, be kita ko, nepatikrino, ar RK yra veikiantis apmokestinamasis asmuo ir ar turi prekių, kurias Mahagében ketino pirkti.
            20. Mahagében kreipėsi į Baranya Megyei Bíróság  (Baranios apygardos teismas), siekdama, kad būtų panaikinta jai pripažinta mokestinė skola ir bauda su delspinigiais. Ji tvirtina, be kita ko, kad ėmėsi visų būtinų apdairumo priemonių sudarydama sutartį su RK. Jos įtaka sandoriui apsiribojo tik patikrinimu, ar prekes tiekianti bendrovė įregistruota, turi mokesčių mokėtojo kodą ir gali įvykdyti aptariamą sandorį. Be to, priimdama prekes savo buveinėje, kuri yra prekių tiekimo pagal šią sutartį įvykdymo vieta, patikrino prekių kokybę ir kiekį.
            21. Baranya Megyei Bíróság abejoja, kad teisės į atskaitą būtų galima nesuteikti tik dėl to, jog sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo į savo apskaitą neįtraukė atitinkamų prekių įsigijimo ir neturėdamas sunkvežimio negalėjo jų pristatyti, nors ir pripažino atlikęs sandorius ir įvykdęs pareigą deklaruoti ir sumokėti mokestį.
            22. Manydamas, kad pagrindinės bylos sprendimas priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo, Baranya Megyei Bíróság nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar Direktyvą 2006/112 reikia aiškinti taip, kad apmokestinamajam asmeniui, įvykdžiusiam šioje direktyvoje nustatytas materialines teisės į PVM atskaitą sąlygas, ši teisė gali būti nesuteikta vadovaujantis nacionalinės teisės aktu ar praktika, kuriais draudžiama atskaityti PVM, sumokėtą perkant prekes, tais atvejais, kai prekės pardavimas patvirtintas tik sąskaita faktūra, o apmokestinamasis asmuo neturi jokio kito dokumento, kurį būtų gavęs iš sąskaitą faktūrą išrašiusio asmens ir kuris patvirtintų, jog pardavėjas iš tiesų turėjo atitinkamą prekę, galėjo ją patiekti ir tinkamai įvykdė jam priklausančias mokesčio deklaravimo pareigas? Ar, siekdama užtikrinti tinkamą PVM surinkimą ir užkirsti kelią mokesčių vengimui pagal minėtos direktyvos 273 straipsnį, valstybė narė gali reikalauti, kad sąskaitos faktūros gavėjas turėtų kitų dokumentų, patvirtinančių, kad sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo turėjo prekes ar kad jos buvo jam patiektos arba pristatytos?
            2. Ar su < ... > Teisingumo Teismo suformuotoje direktyvos [2006/112] aiškinimo praktikoje įtvirtintais neutralumo ir proporcingumo principais suderinama < ... > PVM įstatymo 44 straipsnio 5 dalyje pavartota tinkamo apdairumo sąvoka, d ėl kurios nacionalinių mokesčių institucijų ir nacionalinių teismų praktikoje nusistovėjo sąskaitos faktūros gavėjui keliamas reikalavimas patikrinti, ar ją išrašęs asmuo turi apmokestinamojo asmens statusą, ar jis apskaitė savo prekes, ar turi jų įsigijimą patvirtinančias sąskaitas faktūras ir ar įvykdė savo pareigas deklaruoti ir sumokėti PVM?
            3. Ar Direktyvos 2006/112 < ... > 167 straipsnį ir 178 straipsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad jiems prieštarauja nacionalinės teisės aktas ar praktika, pagal kuriuos teisė į atskaitą susiejama su apmokestinamajam asmeniui, kuriam išrašyta sąskaita faktūra, keliamu reikalavimu įrodyti, kad sąskaitą faktūrą išrašiusi bendrovė laikosi teisės aktais nustatytų pareigų?“
            Byla C-142/11
            23. Ginčas pagrindinėje byloje C-141/11 susijęs su dviem atskirais sandoriais.
            24. Pirma, P. Dávid pagal rangos sutartį įsipareigojo atlikti įvairius statybos darbus. 2006 m. gegužės mėn. įvykdžius šią sutartį užsakovo atstovas išdavė darbų priėmimo–perdavimo aktą, kuriame nurodytos 1992 darbo valandos, remiantis darbuotojų darbo laiko apskaitos žiniaraščiais, kuriuose nurodyta, be kita ko, darbų laikas ir vieta, darbuotojų pavardės, gimimo datos ir parašai bei P. Dávid pavardė ir antspaudas.
            25. Atliekant šio sandorio mokestinį patikrinimą P. Dávid nurodė, kad jis nesamdė darbuotojų ir kad darbą įvykdė pasitelkęs subrangovą Z. Máté. Jis negalėjo patvirtinti šio subrangovo įdarbintų darbuotojų tapatybės. P. Dávid ir Z. Máté sudarytoje sutartyje numatyta kaina sumokėta remiantis darbų priėmimo–perdavimo aktu.
            26. Atlikus mokestinius patikrinimus paaiškėjo, kad Z. Máté nebuvo įdarbinęs darbuotojų ir neturėjo darbams, už kuriuos išrašytos sąskaitos faktūros, atlikti reikalingų materialinių išteklių, be to, tik perrašė kito subrangovo išrašytas sąskaitas faktūras. Pastarasis yra Z. Máté uošvis, kuris nagrinėjamu laikotarpiu nebuvo pasamdęs darbuotojų, apie kuriuos būtų pranešta, ir už nagrinėjamus mokestinius metus nebuvo pateikęs mokesčių deklaracijos.
            27. Atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes, mokesčių administratorius pripažino, kad paskutiniojo subrangovo išrašytos sąskaitos faktūros negali pakankamai teisiškai patvirtinti jose nurodyto ekonominio sandorio tikrumo ir kad Z. Máté nevykdė faktinės subrangovo veiklos. Nors atlikus patikrinimus nepaneigta, nei kad darbai faktiškai atlikti, nei kad juos atliko darbuotojai, nurodyti darbo laiko apskaitos žiniaraščiuose, neįmanoma pakankamai teisiškai nustatyti, kuris rangovas atliko darbus ir kuris buvo įdarbinęs šiuos darbuotojus. Šiomis aplinkybėmis P. Dávid gautos sąskaitos faktūros neatspindi realaus ekonominio sandorio ir yra fiktyvios. Be to, P. Dávid nebuvo tinkamai apdairus, kaip tai suprantama pagal PVM įstatymo 44 straipsnio 5 dalį.
            28. Antra, P. Dávid įsipareigojo vienai bendrovei 2006 m. atlikti tam tikrus darbus, kuriuos atliko pasitelkdamas kitą subrangovą. Tačiau atliekant mokestinį patikrinimą pastarasis jau buvo likviduojamas. Buvo neįmanoma susisiekti su jo buvusiu atstovu ir jis likvidatoriui neperdavė jokio dokumento. Mokesčių administratoriaus nuomone, nėra jokių įrodymų, kad šio subrangovo išrašytoje sąskaitoje faktūroje nurodyta kaina ir šalys atitinka tikrovę. Be to, P. Dávid nesiėmė įstatymu reikalaujamų būtinų apdairumo priemonių, nes nepatikrino, ar šis subrangovas turi reikalingų išteklių atlikti aptariamus darbus.
            29. Šiomis aplinkybėmis mokesčių institucija atsisakė suteikti teisę į atskaitą, susijusią su dviem aptariamais sandoriais, pripažino P. Dávid PVM skolą, skyrė baudą ir nurodė sumokėti delspinigius.
            30. P. Dávid pateikė skundą dėl mokesčių administratoriaus sprendimo Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság  (Nadkūno-Solnoko apygardos teismas), tvirtindamas, be kita ko, kad ėmėsi būtinų apdairumo priemonių. Iš tiesų jis įsitikino, ar ekonominis sandoris faktiškai įvykdytas, ir patikrino, ar sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo turi apmokestinamojo asmens statusą. Jis negali būti laikomas atsakingu už bet kokios subrangovo pareigos mokesčių srityje neįvykdymą.
            31. Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság klausia, ar apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti sumokėtą pirkimo PVM be papildomų patikrinimų tokiu atveju, kai mokesčių institucija neįrodo aplaidaus ar tyčinio elgesio, kuris gali būti susijęs su sąskaitą faktūrą išrašiusio asmens ar kitas jo gautas sąskaitas faktūras išrašiusių asmenų sukčiavimu mokesčių srityje, apie kurį sąskaitos faktūros gavėjas, t. y. apmokestinamasis asmuo, nežinojo ar prie kurio neprisidėjo.
            32. Šis teismas mano, kad, atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos nuostatas, apmokestinamasis asmuo, pasinaudojęs teise į PVM atskaitą, nėra objektyviai atsakingas, kiek tai susiję su jo gautomis sąskaitomis faktūromis, ir šias sąskaitas faktūras išrašiusio asmens pareigų nevykdymo atveju jam negali būti taikoma pareiga įrodyti elgesį, kaip tai suprantama pagal PVM įstatymo 44 straipsnio 5 dalį.
            33. Šiomis aplinkybėmis Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
            „1. Ar Šeštosios direktyvos < ... > ir, kiek tai susiję su [2007 m.], Direktyvos 2006/112 nuostatas, susijusias su [PVM] atskaita, reikia aiškinti taip, kad mokesčių administratorius, remdamasis objektyvia atsakomybe, gali mokesčių mokėtojui riboti teisę į atskaitą, kuria jis ketina naudotis, arba neleisti ja pasinaudoti, kai sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo negali įrodyti, kad teisėtai pasitelkė rangovus?
            2. Ar tuo atveju, kai mokesčių administratorius neginčija sąskaitoje faktūroje nurodyto ekonominio sandorio tikrumo ir ši sąskaita faktūra tenkina visus formalius įstatymo reikalavimus, šis administratorius teisėtai gali neleisti susigrąžinti PVM remdamasis tuo, kad negali būti nustatyta rangovų, kuriuos pasitelkė sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo, tapatybė arba kad jų išrašytos sąskaitos faktūros neatitinka nustatytų reikalavimų?
            3. Ar per mokesčių procedūrą mokesčių administratorius, kuris [antrajame klausime nurodytomis aplinkybėmis] neleidžia pasinaudoti teise į atskaitą, privalo įrodyti, kad apmokestinamasis asmuo, norintis pasinaudoti teise į atskaitą, žinojo apie tai, kad įmonės, esančios žemesnėje rangovų grandies dalyje, veikė neteisėtai, galbūt siekdamos išvengti mokesčio, arba kad pats apmokestinamasis asmuo prisidėjo prie tokių veiksmų?“
            34. 2011 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-80/11 ir C-142/11 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas bendras sprendimas.
            Dėl prejudicinių klausimų
            35. Visų pirma reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į skirtingas aplinkybių pagrindinėje byloje susiklostymo datas, pateikti klausimai susiję ir su Šeštąja direktyva, ir su Direktyva 2006/112. Kaip pažymėta šio sprendimo 3 punkte, pastaroji direktyva iš esmės nepakeitė Šeštosios direktyvos. Visų pirma šių dviejų direktyvų nuostatos, reikšmingos nagrinėjant pagrindines bylas, iš esmės identiškos. Šiomis aplinkybėmis pateiktus klausimus pakanka išnagrinėti Direktyvos 2006/112 nuostatų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Słaby ir kt. , C-180/10 ir C-181/10, Rink. p. I-8461, 28 ir 49–51 punktus).
            Dėl byloje C-142/11 pateiktų klausimų
            36. Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, 168 straipsnio a punktą, 178 straipsnio a punktą, 220 straipsnio 1 punktą ir 226 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nacionalinė praktika, pagal kurią mokesčių institucija atsisako apmokestinamajam asmeniui suteikti teisę iš jo mokėtinos PVM sumos atskaityti mokėtino ar sumokėto PVM už jam suteiktas paslaugas sumą dėl to, kad sąskaitą faktūrą už šias paslaugas išrašęs asmuo ar vienas iš jo paslaugų teikėjų padarė pažeidimų, šiai institucijai nenustačius, kad atitinkamas apmokestinamasis asmuo žinojo apie šį neteisėtą elgesį ar net pats prie jo prisidėjo.
            37. Siekiant atsakyti į šiuos klausimus reikia priminti, pirma, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką apmokestinamųjų asmenų teisė atskaityti iš jų mokėtino PVM sumokėtą prekių ir paslaugų pirkimo PVM yra pagrindinis Sąjungos teisės nustatytos bendros PVM sistemos principas (žr., be kita ko, 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją , C-78/00, Rink. p. I-8195, 28 punktą; 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Sosnowska , C-25/07, Rink. p. I-5129, 14 punktą ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Komisija prieš Vengriją , C-274/10, Rink. p. I-7289, 42 punktą).
            38. Kaip Teisingumo Teismas ne kartą pažymėjo, Direktyvos 2006/112 167 ir paskesniuose straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Konkrečiai kalbant, ši teisė nedelsiant taikoma visiems mokesčiams, sumokėtiems sudarant pirkimo sandorius (žr., be kita ko, 2000 m. kovo 21 d. Spendimo Gabalfrisa ir kt. , C-110/98–C-147/98, Rink. p. I-1577, 43 punktą; 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling , C-439/04 ir C-440/04, Rink. p. I-6161, 47 punktą; 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Uszodaépítő , C-392/09, Rink. p. I-8791, 34 punktą bei minėto Sprendimo Komisija prieš Vengriją  43 punktą).
            39. Atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti verslininką nuo bet kokios vykdant ekonominę veiklą mokėtino ar sumokėto PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrinamas bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumas, neatsižvelgiant į šios veiklos tikslą ar rezultatą, su sąlyga, kad pati ši veikla iš esmės yra apmokestinama PVM (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Gabalfrisa ir kt. 44 punktą; 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Halifax ir kt. , C-255/02, Rink. p. I-1609, 78 punktą; minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling  48 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Dankowski , C-438/09, Rink. p. I-14009, 24 punktą).
            40. Klausimas, ar mokėtinas PVM už ankstesnius arba vėlesnius atitinkamų prekių pardavimo sandorius buvo sumokėtas valstybės iždui, neturi įtakos apmokestinamojo asmens teisei atskaityti sumokėtą pirkimo PVM. Iš tiesų PVM taikomas kiekvienam gamybos ar platinimo sandoriui, atskaitant nuo mokesčio, tiesiogiai taikomo įvairių kainos sudedamųjų dalių išlaidoms (žr. 2004 m. kovo 3 d. Nutarties Transport Service , C-395/02, Rink. p. I-1991, 26 punktą; 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Optigen ir kt. , C-354/03, C-355/03 ir C-484/03, Rink. p. I-483, 54 punktą ir minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 49 punktą).
            41. Antra, reikia priminti, kad kova su galimu sukčiavimu, mokesčių vengimu ir piktnaudžiavimu yra Direktyvoje 2006/112 pripažintas ir ja siekiamas tikslas (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Halifax ir kt.  71 punktą; 2010 m. gruodžio 7 d. Sprendimo R , C-285/09, Rink. p. I-12605, 36 punktą ir 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Tanoarch , C-504/10, Rink. p. I-10853, 50 punktą). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad asmenys negali remtis Sąjungos teisės normomis sukčiaudami ar piktnaudžiaudami (žr., be kita ko, 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Fini H , C-32/03, Rink. p. I-1599, 32 punktą; minėto Sprendimo Halifax ir kt. 68 punktą ir minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling  54 punktą).
            42. Todėl nacionalinės institucijos ir teismai turi neleisti pasinaudoti teise į atskaitą, jeigu atsižvelgiant į objektyvius įrodymus nustatoma, kad šia teise remiamasi sukčiaujant ar piktnaudžiaujant (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Fini H 33 ir 34 punktus; minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 55 punktą ir 2012 m. kovo 29 d. Sprendimo Véleclair , C-414/10, 32 punktą).
            43. Tačiau, kiek tai susiję su pagrindine byla, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad neginčijama, jog ieškovas pagrindinėje byloje, norintis pasinaudoti teise į atskaitą, yra apmokestinamasis asmuo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1 dalį, ir kad paslaugos, kuriomis remiamasi siekiant pagrįsti šią teisę, šio ieškovo panaudotos jo paties apmokestinamiems sandoriams.
            44. Be to, remiantis nutartimi dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pateikti klausimai pagrįsti prielaidomis, kad, pirma, siekiant pagrįsti teisę į atskaitą nurodytas sandoris yra įvykdytas ir, antra, šioje sąskaitoje faktūroje nurodyti visi pagal Direktyvą 2006/112 reikalaujami duomenys, o tai reiškia, kad įvykdytos šioje direktyvoje numatytos materialios ir formalios sąlygos, kad atsirastų teisė į atskaitą ir būtų galima ja pasinaudoti. Visų pirma pažymėtina, jog nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodoma, kad ieškovas pagrindinėje byloje pats dalyvavo sukčiaujant, pavyzdžiui, pateikiant klaidingas deklaracijas ar išrašant neteisingas sąskaitas faktūras.
            45. Šiomis aplinkybėmis apmokestinamajam asmeniui gali būti atsisakyta suteikti teisę į atskaitą tik remiantis teismo praktika, suformuluota pagal minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling  56–61 punktus, pagal kurį atsižvelgiant į objektyvius įrodymus turi būti nustatyta, kad apmokestinamasis asmuo, kuriam patiektos prekės ar suteiktos paslaugos, dėl kurių norima pasinaudoti teise į atskaitą, žinojo ar galėjo žinoti, kad šis sandoris susijęs su tiekėjo ar kito ūkio subjekto ankstesniame etape atliktu sukčiavimu.
            46. Iš tiesų apmokestinamasis asmuo, kuris žinojo arba turėjo žinoti, kad įsigydamas prekių jis dalyvavo su sukčiavimu PVM srityje susijusiame sandoryje, siekiant taikyti Direktyvą 2006/112 turi būti laikomas sukčiaujant dalyvaujančiu asmeniu, neatsižvelgiant į tai, ar perparduodamas šias prekes arba panaudodamas paslaugas jo vykdomiems apmokestinamiesiems pardavimo sandoriams jis gauna naudos, ar ne (žr. minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 56 punktą).
            47. Tačiau su šioje direktyvoje numatyta teisės į atskaitą sistema, priminta šio sprendimo 37–40 punktuose, nesuderinama su sankcijos taikymu atsisakant suteikti šią teisę apmokestinamajam asmeniui, kuris nežinojo ir negalėjo žinoti, jog atitinkamas sandoris susijęs su tiekėjo atliekamu sukčiavimu ar kad kitas ankstesnis ar vėlesnis nei šio apmokestinamojo asmens sudaromas sandoris, kuris yra tiekimo grandinės dalis, susijęs su sukčiavimu PVM srityje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Optigen ir kt. 52 ir 55 punktus ir Kittel ir Recolta Recycling 45, 46 ir 60 punktus).
            48. Iš tiesų atsakomybės be kaltės nustatymas viršytų tai, kas būtina siekiant apsaugoti valstybės iždo teises (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo Federation of Technological Industries ir kt. , C-384/04, Rink. p. I-4191, 32 punktą ir 2008 m. vasario 21 d. Sprendimo Netto Supermarkt , C-271/06, Rink. p. I-771, 23 punktą).
            49. Atsižvelgiant į tai, kad atsisakymas suteikti teisę į atskaitą pagal šio sprendimo 45 punktą yra išimtis iš pagrindinio principo, kurį sudaro ši teisė, taikymo, mokesčių institucija turi pakankamai teisiškai nustatyti objektyvius įrodymus, leidžiančius daryti išvadą, kad apmokestinamasis asmuo žinojo ar galėjo žinoti, jog sandoris, kuriuo remiamasi siekiant pagrįsti teisę į atskaitą, susijęs su tiekėjo ar kito ūkio subjekto, dalyvaujančio tiekimo grandinėje, atliekamu sukčiavimu.
            50. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į byloje C-142/11 pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, 168 straipsnio a punktą, 178 straipsnio a punktą, 220 straipsnio 1 punktą ir 226 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nacionalinė praktika, pagal kurią mokesčių institucija atsisako suteikti apmokestinamajam asmeniui teisę iš jo mokėtinos PVM sumos atskaityti mokėtiną ar sumokėtą mokesčio sumą už jam suteiktas paslaugas dėl to, kad sąskaitą faktūrą už šias paslaugas išrašęs asmuo ar vienas iš jam paslaugas teikusių asmenų padarė pažeidimų, šiai institucijai nenustačius, atsižvelgiant į objektyvius įrodymus, kad atitinkamas apmokestinamasis asmuo žinojo ar turėjo žinoti, jog sandoris, kuriuo remiamasi grindžiant teisę į atskaitą, susijęs su šio sąskaitą faktūrą išrašiusio asmens ar kito ūkio subjekto ankstesniame paslaugų teikimo grandinės etape atliktu sukčiavimu.
            Dėl byloje C-80/11 pateiktų klausimų
            51. Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, 168 straipsnio a punktą, 178 straipsnio a punktą, ir 273 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nacionalinė praktika, pagal kurią mokesčių institucija atsisako suteikti teisę į atskaitą dėl to, kad apmokestinamasis asmuo nepatikrino, ar sąskaitą faktūrą už prekes, dėl kurių prašoma suteikti teisę į atskaitą, išrašęs asmuo turi apmokestinamojo asmens statusą, ar turi atitinkamų prekių ir gali jas tiekti bei ar įvykdė savo pareigas deklaruoti ir sumokėti PVM, arba dėl to, kad šis apmokestinamasis asmuo, be šios sąskaitos faktūros, neturi jokių kitų dokumentų, galinčių įrodyti, kad egzistuoja šios aplinkybės.
            52. Šiuo atžvilgiu iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir, be kita ko, iš pirmojo klausimo matyti, jog byloje C-80/11 pateikti klausimai, kaip ir pateikti byloje C-142/11, pagrįsti prielaida, kad Direktyvoje 2006/112 numatytos materialios ir formalios sąlygos pasinaudoti teise į atskaitą yra įvykdytos, be kita ko, sąlyga, pagal kurią reikalaujama, kad apmokestinamasis asmuo turėtų sąskaitą faktūrą, patvirtinančią faktinį prekių tiekimą ir atitinkančią šios direktyvos reikalavimus. Taigi, atsižvelgiant į šio sprendimo 50 punkte pateiktą atsakymą, kuris taip pat taikomas ir prekių tiekimo atveju, gali būti atsisakoma suteikti teisę į atskaitą tik tada, kai objektyviais įrodymais patvirtinama, kad suinteresuotasis asmuo žinojo ar galėjo žinoti, kad sandoris, kuriuo remiamasi grindžiant teisę į atskaitą, susijęs su tiekėjo ar kito ūkio subjekto ankstesniame tiekimo grandinės etape atliktu sukčiavimu.
            53. Pagal Teisingumo Teismo praktiką ūkio subjektai, ėmęsi bet kokios priemonės, kurios gali būti iš jų pagrįstai reikalaujama, kad būtų užtikrinta, jog jų sandoriai nėra įtraukti į sukčiavimą PVM srityje ar kitokį sukčiavimą, privalo turėti galimybę pasikliauti šių sandorių teisėtumu be rizikos prarasti savo teisę atskaityti sumokėtą pirkimo PVM (žr. minėto Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 51 punktą).
            54. Tačiau Sąjungos teisei neprieštarauja reikalavimas, kad ūkio subjektas imtųsi bet kokių priemonių, kurių gali būti pagrįstai reikalaujama, jog įsitikintų, kad jo sudaromas sandoris neįtraukia jo į sukčiavimą mokesčių srityje (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Teleos ir kt. , C-409/04, Rink. p. I-7797, 65 ir 68 punktus; minėto Sprendimo Netto Supermarkt 24 punktą ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Vlaamse Oliemaatschappij , C-499/10, Rink. p. I-14191, 25 punktą).
            55. Be to, pagal Direktyvos 2006/112 273 straipsnio pirmą pastraipą valstybės narės gali nustatyti kitas pareigas nei numatytos šioje direktyvoje, kai jos mano, kad šios pareigos būtinos užtikrinti teisingą PVM surinkimą ir išvengti sukčiavimo.
            56. Tačiau net jei šia nuostata valstybėms narėms suteikiama tam tikra veiksmų laisvė (žr. 2012 m. sausio 26 d. Sprendimo Kraft Foods Polska , C-588/10, 23 punktą), pagal šio straipsnio antrą pastraipą šia galimybe negali būti naudojamasi siekiant nustatyti papildomų sąskaitų faktūrų išrašymo pareigų prie jau nustatytų šios direktyvos XI antraštinės dalies „Apmokestinamųjų asmenų ir tam tikrų neapmokestinamųjų asmenų prievolės“ 3 skyriuje „Sąskaita faktūra“, visų pirma jo 226 straipsnyje.
            57. Be to, priemonės, kurias valstybės narės gali priimti pagal Direktyvos 2006/112 273 straipsnį, siekdamos užtikrinti teisingą mokesčio surinkimą ir išvengti sukčiavimo, neturi viršyti to, kas būtina šiems tikslams pasiekti. Todėl jos neturi būti naudojamos taip, kad dėl jų sistemingai būtų abejojama teise į PVM atskaitą, todėl ir PVM neutralumu, kuris yra bendros PVM sistemos pagrindinis principas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėtų sprendimų Gabalfrisa ir kt.  52 punktą; Halifax ir kt.  92 punktą; 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Nidera Handelscompagnie , C-385/09, Rink. p. I-10385, 49 punktą ir minėto Sprendimo Dankowski 37 punktą).
            58. Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalines priemones, reikia pažymėti, kad PVM įstatyme nustatytos ne konkrečios pareigos, o 44 straipsnio 5 dalyje tik numatyta, kad negali būti suabejota teisėmis, susijusiomis su apmokestinamųjų asmenų, kurie sąskaitoje faktūroje nurodyti kaip pirkėjai, apmokestinimu, kai šie, kiek tai susiję su apmokestinimo momentu, ėmėsi visų būtinų apdairumo priemonių, atsižvelgdami į prekių tiekimo ar paslaugų teikimo aplinkybes.
            59. Šiomis aplinkybėmis iš šio sprendimo 53 ir 54 punktuose nurodytos teismo praktikos matyti, kad nagrinėjamu atveju priemonių, kurių gali būti pagrįstai reikalaujama iš apmokestinamojo asmens, norinčio pasinaudoti teise atskaityti PVM, siekiant užtikrinti, kad jo sudaryti sandoriai nesusiję su ūkio subjekto ankstesniame etape vykdytu sukčiavimu, nustatymas iš esmės priklauso nuo šio konkretaus atvejo aplinkybių.
            60. Žinoma, kai yra požymių, leidžiančių įtarti, kad yra pažeidimų ar sukčiaujama, apdairus ūkio subjektas pagal konkretaus atvejo aplinkybes gali būti įpareigojamas pasidomėti kitu ūkio subjektu, iš kurio ketina pirkti prekes ar paslaugas, siekiant užtikrinti jo patikimumą.
            61. Tačiau mokesčių administratorius iš apmokestinamojo asmens, norinčio pasinaudoti teise į PVM atskaitą, negali reikalauti bendrai, pirma, tikrinti, ar sąskaitą faktūrą už prekes ir paslaugas, dėl kurių prašoma leisti pasinaudoti šia teise, išrašantis asmuo turi apmokestinamojo asmens statusą, taip pat atitinkamas prekes ir gali jas pristatyti ir vykdo savo pareigas deklaruoti bei mokėti PVM, kad užtikrintų, jog tiekėjai nedarytų pažeidimų ar nesukčiautų, ir, antra, turėti tai patvirtinančius dokumentus.
            62. Iš tiesų mokesčių institucijos iš esmės turi atlikti reikalingus apmokestinamųjų asmenų patikrinimus, siekdamos nustatyti pažeidimus ir sukčiavimą PVM srityje ir taikyti sankcijas apmokestinamajam asmeniui, padariusiam šiuos pažeidimus ar sukčiavus.
            63. Pagal Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės privalo patikrinti apmokestinamųjų asmenų deklaracijas, jų sąskaitas ir kitus svarbius dokumentus (žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją , C-132/06, Rink. p. I-5457, 37 punktą ir 2010 m. liepos 29 d. Sprendimo Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski , C-188/09, Rink. p. I-7639, 21 punktą).
            64. Dėl to Direktyvoje 2006/112, konkrečiai kalbant, jos 242 straipsnyje, nustatyta pareiga kiekvienam apmokestinamajam asmeniui tvarkyti apskaitą išsamiai, kad mokesčių administratorius galėtų taikyti ir patikrinti PVM. Siekiant palengvinti šios užduoties atlikimą šios direktyvos 245 ir 249 straipsniuose numatyta kompetentingų institucijų teisė patikrinti sąskaitas faktūras, kurias apmokestinamasis asmuo privalo saugoti pagal šios direktyvos 244 straipsnį.
            65. Tuo remiantis darytina išvada, kad dėl rizikos atsisakyti suteikti teisę į atskaitą apmokestinamiesiems asmenims taikydamas šio sprendimo 61 punkte išvardytas priemones mokesčių administratorius, pažeisdamas šias nuostatas, apmokestinamiesiems asmenims perkeltų savo pareigą kontroliuoti.
            66. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į byloje C-80/11 pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, 168 straipsnio a punktą, 178 straipsnio a punktą ir 273 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nacionalinė praktika, pagal kurią mokesčių institucija atsisako suteikti teisę į atskaitą dėl to, jog apmokestinamasis asmuo nepatikrino, ar sąskaitą faktūrą už prekes, dėl kurių prašoma leisti pasinaudoti teise į atskaitą, išrašęs asmuo turi apmokestinamojo asmens statusą, taip pat turi atitinkamas prekes ir gali jas pristatyti ir ar įvykdė savo pareigas deklaruoti ir sumokėti PVM, arba dėl to, kad šis apmokestinamasis asmuo, be šios sąskaitos faktūros, neturi kitų dokumentų, galinčių įrodyti, kad egzistuoja šios aplinkybės, nors įvykdytos materialios ir formalios Direktyvoje 2006/112 numatytos sąlygos pasinaudoti teise į atskaitą, ir kai apmokestinamasis asmuo neturi įrodymų, pateisinančių įtarimus, kad šis sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo daro pažeidimus ar sukčiauja.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            67. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            1. 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 167 straipsnį, 168 straipsnio a punktą, 178 straipsnio a punktą, 220 straipsnio 1 punktą ir 226 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nacionalinė praktika, pagal kurią mokesčių institucija atsisako suteikti apmokestinamajam asmeniui teisę iš jo mokėtinos pridėtinės vertės mokesčio sumos atskaityti mokėtiną ar sumokėtą mokesčio sumą už jam suteiktas paslaugas dėl to, kad sąskaitą faktūrą už šias paslaugas išrašęs asmuo ar vienas iš jam paslaugas teikusių asmenų padarė pažeidimų, šiai institucijai objektyviais įrodymais nepatvirtinus, kad atitinkamas apmokestinamasis asmuo žinojo ar turėjo žinoti, jog sandoris, kuriuo remiamasi grindžiant teisę į atskaitą, susijęs su šio sąskaitą faktūrą išrašiusio asmens ar kito ūkio subjekto ankstesniame paslaugų teikimo grandinės etape atliktu sukčiavimu.
            2. Direktyvos 2006/112 167 straipsnį, 168 straipsnio a punktą, 178 straipsnio a punktą ir 273 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama nacionalinė praktika, pagal kurią mokesčių institucija atsisako suteikti teisę į atskaitą dėl to, kad apmokestinamasis asmuo nepatikrino, ar sąskaitą faktūrą už prekes, dėl kurių prašoma leisti pasinaudoti teise į atskaitą, išrašęs asmuo turi apmokestinamojo asmens statusą, taip pat turi atitinkamas prekes ir gali jas pristatyti ir ar įvykdė savo pareigas deklaruoti ir sumokėti pridėtinės vertės mokestį, arba dėl to, kad šis apmokestinamasis asmuo, be šios sąskaitos faktūros, neturi kitų dokumentų, galinčių įrodyti, kad egzistuoja šios aplinkybės, nors įvykdytos materialios ir formalios Direktyvoje 2006/112 numatytos sąlygos pasinaudoti teise į atskaitą, ir kai apmokestinamasis asmuo neturi įrodymų, pateisinančių įtarimus, kad šis sąskaitą faktūrą išrašęs asmuo daro pažeidimus ar sukčiauja.


1977 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 26-76.


title: 2009 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Finanzamt Düsseldorf-Süd prieš SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Šeštoji PVM direktyva - 4 straipsnio 5 dalies antroji ir ketvirtoji pastraipos - Valstybių narių teisė viešosios teisės subjekto veiklą, atleistą nuo mokesčio pagal Šeštosios direktyvos 13 ir 28 straipsnius, laikyti veikla, kurią jos vykdo kaip valdžios institucijos - Taikymo tvarka - Teisė į atskaitą - Labai iškreipta konkurencija.#Byla C-102/08.

text:
      Byla C‑102/08
      Finanzamt Düsseldorf-Süd
      prieš
      SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 4 straipsnio 5 dalies antroji ir ketvirtoji pastraipos – Valstybių narių teisė viešosios teisės subjekto veiklą, atleistą nuo mokesčio pagal Šeštosios direktyvos 13 ir 28 straipsnius,
         laikyti veikla, kurią jos vykdo kaip valdžios institucijos – Taikymo tvarka – Teisė į atskaitą – Labai iškreipta konkurencija“

      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamieji
            asmenys – Viešosios teisės subjektas – Veiklos, vykdomos kaip viešosios teisės subjekto, neapmokestinimas
      (Tarybos direktyvos Nr. 77/388 4 straipsnio 5 dalies ketvirtoji pastraipa)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamieji
            asmenys – Viešosios teisės subjektas – Veiklos, vykdomos kaip viešosios teisės subjekto, neapmokestinimas
      (Tarybos direktyvos Nr. 77/388 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa)
      1.        Valstybės narės turi priimti aiškią nuostatą, kad galėtų pasinaudoti Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos
         mokesčių įstatymų derinimo 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje pastraipoje numatyta teise, pagal kurią atitinkama viešosios
         teisės subjektų veikla, kuri pagal šios direktyvos 13 ar 28 straipsnius yra atleista nuo mokesčio, būtų laikoma veikla, kurią
         jie vykdo kaip valdžios institucijos.

      Šiuo klausimu valstybės narės gali pasirinkti, jų nuomone, labiausiai tinkamą teisės aktų leidybos metodiką. Taigi, pavyzdžiui,
         jos gali vien perkelti į nacionalinės teisės aktą Šeštojoje direktyvoje vartotą formuluotę ar ją atitinkantį pasakymą arba
         sudaryti viešosios teisės subjektų veiklos, pagal Šeštosios direktyvos 13 ar 28 straipsnius atleistos nuo mokesčio, kurią
         jie vykdo kaip valdžios institucijos, rūšių sąrašą. Iš tiesų vykdomajai institucijai įstatymo nuostata gali leisti apibrėžti
         viešosios teisės subjektų veiklos, kuri pagal Šeštosios direktyvos 13 ar 28 straipsnius yra atleista nuo mokesčio ir kurią
         jie vykdo kaip valdžios institucijos, rūšis su sąlyga, kad jos sprendimai dėl taikymo bus neginčytinai privalomi, atitiks
         reikalavimą, pagal kurį turės būti specifiniai, tikslūs ir aiškūs tam, kad užtikrintų teisinės situacijos aiškumą, ir juos
         galės peržiūrėti nacionaliniai teismai.

      (žr. 56–58 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa
         turi būti aiškinama taip, kad viešosios teisės subjektus reikia laikyti apmokestinamaisiais asmenimis veiklos, kurią jie vykdo,
         ar sandorių, kuriuos jie sudaro kaip valdžios institucijos, atžvilgiu, ne tik, kai jų neapmokestinimas pagal šios nuostatos
         pirmąją ar ketvirtąją pastraipas labai iškreiptų konkurenciją ir taip apsunkintų privačių konkurentų padėtį, bet ir kai iškreiptų
         konkurenciją jų pačių nenaudai.

      (žr. 76 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 4 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 4 straipsnio 5 dalies antroji ir ketvirtoji pastraipos – Valstybių narių teisė viešosios teisės subjekto veiklą, atleistą nuo mokesčio pagal Šeštosios direktyvos 13 ir 28 straipsnius,
         laikyti veikla, kurią jos vykdo kaip valdžios institucijos – Taikymo tvarka – Teisė į atskaitą – Labai iškreipta konkurencija“

      Byloje C‑102/08
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2007 m. gruodžio 20 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. kovo 5 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Finanzamt Düsseldorf-Süd
      prieš
      SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. sausio 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG, atstovaujamos Wirtschaftsprüfer/Steuerberater U. Prinz, ir Rechtsanwalt A. Cordewener,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan ir M. MacGrath bei BL N. Travers,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 4 straipsnio 5 dalies antrosios
         ir ketvirtosios pastraipų išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje tarp Finanzamt Düsseldorf-Süd (Düsseldorf-Süd mokesčių inspekcija, toliau – Finanzamt) ir SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co Objekt Offenbach KG (toliau – Salix) dėl teisės atskaityti pirkimo pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), sumokėtą už pastato, kuris vėliau buvo išnuomotas
         viešosios teisės subjektui, kurį šis savo ruožtu ilgam laikui pernuomojo tretiesiems asmenims, PVM mokėtojams, statybą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnį PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už
         atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

      4        Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalyje skelbiama:

      „Valstybinės, regioninės ir vietinės valdžios institucijos ir kiti viešosios teisės subjektai neturi būti laikomi apmokestinamaisiais
         asmenimis veiklos, kurią jos vykdo, ar sandorių, kuriuos jos sudaro kaip valdžios institucijos, atžvilgiu, net jei jos renka
         rinkliavas, mokestį už paslaugas, įmokas ar kitokius su tokia veikla ar sandoriais susijusius mokesčius.

      Tačiau kai jos vykdo tokią veiklą ar sandorius, jos turi būti laikomos apmokestinamuoju asmeniu tokios veiklos ar sandorių
         atžvilgiu, jei jų traktavimas kaip neapmokestinamojo asmens labai iškraipytų konkurenciją.

      Bet kuriuo atveju šias įstaigas reikia laikyti apmokestinamaisiais asmenimis D priede išvardytos veiklos atžvilgiu, jei toji
         veikla nėra tokio menko masto, dėl kurio ji būtų visiškai nereikšminga.

      Valstybės narės gali tokių organizacijų veiklą, kuriai pagal 13 ar 28 straipsnius taikomos išimtys, laikyti veikla, kurią
         jos vykdo kaip valdžios institucijos.“

      5        Pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punkto pirmąją pastraipą valstybės narės nuo mokesčio atleidžia „nekilnojamojo
         turto nuomą, išskyrus <...> vietos nuomą automobilių stovėjimui“.

      6        Šios direktyvos 13 straipsnio C skirsnis leidžia valstybėms narėms suteikti apmokestinamiesiems asmenims teisę nuomojant nekilnojamąjį
         turtą pasirinkti apmokestinimą, taip pat apriboti šios teisės pasirinkti apimtį ir nustatyti jos taikymo tvarką.

       Nacionalinės teisės aktai
      7        1993 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz 1993, BGBl. 1993 I, p. 565, toliau – UStG), 1995 m. įsigaliojusios
         redakcijos, 2 straipsnio 1 dalis ir 3 straipsnis suformuluoti taip:

      „1.      Verslininku laikomas asmuo, savarankiškai užsiimantis pramonine, komercine ar profesine veikla. Įmonė apima visą verslininko
         pramoninę, prekybinę ar profesinę veiklą. Pramoninė, prekybinė ar profesinė veikla yra nuolat vykdoma veikla, kuria siekiama
         gauti pajamų, net jei nesiekiama pelno ar jei asmenų grupė vykdo veiklą tik savo narių atžvilgiu.

      <...>
      3.      Viešieji juridiniai asmenys pramoninę, komercinę ar profesinę veiklą vykdo tik per savo pramonės ar prekybos įmones (Pelno
         mokesčio įstatymo (Körperschaftsteuergesetz) 1 straipsnio 1 dalies 6 punktas ir 4 straipsnis) ir žemės ūkio arba miškininkystės
         įmones <...>.“

      8        UStG 4 straipsnio 12 dalies a punkte nustatyta, kad iš 1 straipsnio 1 dalies 1–3 punktuose numatytos apyvartos nuo mokesčio
         atleidžiama „nekilnojamojo turto, teisių, kuriems taikomos civilinės teisės nuostatos dėl nekilnojamojo turto ir teisių, susijusių
         su valstybės prerogatyvomis naudotis nekilnojamuoju turtu ir nuosavybe, nuoma“.

      9        Pagal UStG 9 straipsnio 1 dalį „verslininkas gali laikyti pagal <...> 4 straipsnio <...> 12 punktą atleistą nuo mokesčio sandorį
         apmokestinamu, jei jis sudarytas kito verslininko naudai ir pastarojo verslo tikslais“.

      10      Pagal UStG 9 straipsnio 2 dalį atsisakyti atleidimo nuo mokesčio galima, tik jei „paslaugos gavėjas šį turtą naudoja ar ketina
         naudoti vien vykdydamas sandorius, kurie suteikia teisę į pirkimo mokesčio atskaitą. Verslininkas turi įrodyti, kad laikosi
         šių sąlygų“.

      11      Pelno mokesčio įstatymo (Körperschaftsteuergesetz, BGBl. 1991 I, p. 637, toliau – KStG) 1995 m. įsigaliojusios redakcijos
         1 straipsnio 1 dalies 6 punkte numatyta, kad viešųjų juridinių asmenų, kurių administracija ar buveinė yra nacionalinėje teritorijoje,
         „pramonės ar komercinės įmonės“ neribotai apmokestinamos pelno mokesčiu.

      12      KStG 4 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Viešųjų juridinių asmenų pramonės ir komercinės įmonės 1 straipsnio 1 dalies 6 punkto prasme, nepažeidžiant 5 dalies, yra
         visos įstaigos, skirtos vykdyti ilgalaikę ekonominę veiklą siekiant gauti pajamų ne iš žemės ūkio ir miškininkystės, ir kurios
         ekonominiu požiūriu išsiskiria iš visos juridinio asmens veiklos; ketinimas siekti pelno ir dalyvavimas bendruose ekonominiuose
         mainuose nebūtini.

      2.      Pramonės ir komercinė įmonė yra neribotai apmokestinama net tuomet, kai ji pati yra viešasis juridinis asmuo.
      <...>
      4.      Tokios įmonės nuoma laikoma susijusia su pramonės ir komercine įmone.
      5.      Pramonės ir komercinėms įmonėms nepriskiriamos įmonės, kurių svarbiausia užduotis yra viešosios valdžios funkcijų vykdymas
         (administracinio pobūdžio įmonės). Tam, kad administracinio pobūdžio įmonė būtų laikoma viešosios valdžios funkcijas vykdančia
         įmone, nepakanka prievartos arba monopolinių teisių.“

      13      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pelno mokesčio sistemoje ilgalaikė nekilnojamojo turto
         nuoma nepriskirtina „pramonės ar komercinės įmonės“ veiklai. Šis vertinimas išplaukia iš KStG 4 straipsnio 4 dalies ir iš
         1977 m. Mokesčių kodekso 1977 (Abgabenordnung 1977, toliau – AO) 1995 m. įsigaliojusios redakcijos 14 straipsnio.

      14      AO 14 straipsnyje skelbiama, kad „komercinė eksploatacija yra nepriklausoma nuolatinė veikla, leidžianti gauti pelno ar kitos
         ekonominės naudos, ir yra platesnė nei turto valdymas. Ketinimas gauti pelno nėra būtinas. Pagal bendrą taisyklę turto valdymas
         egzistuoja tuo atveju, kai turtas eksploatuojamas, pavyzdžiui, kapitalas yra investuojamas ir gaunamos palūkanos ar nekilnojamas
         turtas yra išnuomojamas.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      1995 m. kovo 20 d. nekilnojamojo turto nuomos bendrovė Salix sudarė „nekilnojamojo turto lizingo sutartį“ su Ofenbacho Pramonės ir prekybos rūmais (Industrie- und Handelskammer Offenbach, toliau – IHK), viešosios teisės subjektu. Šia sutartimi ji įsipareigojo 27 m. išnuomoti IHK administracinį pastatą su požeminiu garažu, kurie turėjo būti pastatyti.

      16      Taip pačiais metais Salix pastatė šį pastatą ir perdavė jį IHK. Pastarieji dalį biurų užėmė patys, o dalį ilgam laikui pernuomojo tretiesiems asmenims, apyvartos mokesčio mokėtojams. Dalį
         požeminio garažo IHK taip pat pasiliko sau, dalį pernuomojo ilgam laikui biurų nuomininkams, o dalį trumpam laikui už atlygį išnuomojo asmenims,
         nesusijusiems su pastatu.

      17      Tam, kad galėtų atskaityti pirkimo PVM už pastato statybą ir susijusį su IHK pernuomota pastato dalimi, Salix pagal UStG 9 straipsnio 1 dalį atsisakė nuomos sandorių atleidimo nuo mokesčio, numatyto UStG 4 straipsnio 12 dalies a punkte.
         Ji tvirtino, kad šis atsisakymas suteikia jai teisę į atskaitą, nes ji išnuomojo pastatą kito verslininko, t. y. IHK, reikmėms; šis savo ruožtu iš dalies jį naudojo sandoriams, kurių atžvilgiu suteikiama teisė į pirkimo mokesčio atskaitą.

      18      Tačiau atlikus Salix mokestinį patikrinimą mokesčių inspektorius jai neleido taikyti atskaitą pastato dalies, pernuomotos ilgam laikui, atžvilgiu,
         nes IHK pernuomodamas neveikė kaip „verslininkas“ UStG 9 straipsnio 1 dalies prasme.

      19      Šiuo atžvilgiu mokesčių inspektorius teigė, kad iš UStG 2 straipsnio 3 dalies pirmojo sakinio matyti, jog viešasis juridinis
         asmuo gali veikti kaip verslininkas tik per „pramonės ar komercinę įmonę“, kaip apibrėžta KStG 1 straipsnio 1 dalies 6 punkte
         ir 4 straipsnyje.

      20      Mokesčių inspektoriaus teigimu, šios nuostatos prasme tik trumpalaikė nuoma gali būti laikoma veikla, vykdoma per „pramonės
         ar komercinę įmonę“; ilgalaikė nuoma, kaip paprastas „turto valdymas“, nepriskiriama šiai veiklai.

      21      Todėl 2001 m. balandžio 20 d. Finanzamt priėmė pranešimą apie PVM perskaičiavimą už 1995 m., kuriuo nebuvo leidžiama Salix atskaityti pirkimo PVM už pastato statybą ir susijusio su IHK ilgam laikui pernuomota pastato dalimi.

      22      Tačiau mokesčių institucijos, atsakingos už IHK apmokestinimą, buvo kitos nuomonės. Jos patvirtino, kad IHK veikė kaip verslininkas visos pernuomojimo veiklos atžvilgiu ir kad atleidimo nuo mokesčio atsisakymas šios veiklos atžvilgiu
         galioja.

      23      Atmetus skundą dėl pranešimo apie mokesčio perskaičiavimą Salix pateikė skundą Finanzgericht Düsseldorf (Diuseldorfo finansų teismas).

      24      Finanzgericht Düsseldorf patenkino Salix skundą. Finanzgericht Düsseldorf, tvirtindamas, kad IHK nevykdė pernuomojimo ilgam laikui sandorių kaip verslininkas Vokietijos mokesčių teisės prasme, vis dėlto nusprendė, kad
         IHK šiuo atveju veikė kaip apmokestinamasis asmuo ir todėl kaip „verslininkas“ pagal nacionalinės teisės, atitinkančios Šeštosios
         direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją ir ketvirtąją pastraipas, išaiškinimą.

      25      Finanzgericht Düsseldorf nuomone, neleidžiant IHK pasirinkti apmokestinimo ir todėl atskaityti pirkimo PVM, atsisakymas jį pripažinti kaip verslininką diskriminuotų jį privačių
         konkurentų atitinkamoje rinkoje atžvilgiu. Tai galėtų „labai iškreipti konkurenciją“, o to siekiama išvengti Šeštosios direktyvos
         4 straipsnio 5 dalies antrąja pastraipa.

      26      Finanzamt, peteikusi apeliacinį skundą Bundesfinanzhof, prašo panaikinti Finanzgericht Düsseldorf sprendimą ir atmesti Salix skundą. Paremdama apeliacinį skundą ji teigia, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog sąvoka „labai iškreiptų konkurenciją“
         siekiama apsaugoti tik privatų ekonomikos sektorių, t. y. privačias apmokestinamas įmones, nuo viešosios teisės neapmokestinamų
         subjektų konkurencijos. Todėl šios nuostatos taikymas taip pat ir viešosios teisės subjektų naudai prieštarautų šios nuostatos
         tikslui.

      27      Bundesfinanzhof pirmiausia laikosi nuomonės, kad valstybės narės gali pasinaudoti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje
         pastraipoje numatyta teise viešosios teisės subjektų veiklą, pagal šios direktyvos 13 ar 28 straipsnį atleistą nuo mokesčio,
         laikyti veikla, vykdoma kaip valdžios institucijų, tik jei priimta aiški įstatyminė nuostata šiuo klausimu.

      28      Šiuo klausimu iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kalbant apie viešosios teisės subjektų, vykdančių
         nekilnojamojo turto nuomą, apmokestinimą, Vokietijoje nėra priimta jokia aiški įstatyminė nuostata. Pagrindinėje byloje šių
         subjektų, sudarančių tokius sandorius, apmokestinimas priklauso tik nuo sąvokos „turto valdymas“ išaiškinimo. Tačiau šios
         sąvokos nėra taikytinuose teisės aktuose, t. y. nei UStG 2 straipsnio 3 dalyje, nei KStG 1 straipsnio 1 dalies 6 punkte, nei
         4 straipsnyje, nei įstatyminiame leidime, kurį šios nuostatos suteikia administratoriui.

      29      Antra, Bundesfinanzhof svarsto, ar Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtosios pastraipos taikymas pagrindinėje byloje negalimas, nes
         pats IHK, o ne jo privatūs konkurentai patirtų labai iškreiptą konkurenciją šios nuostatos antrosios pastraipos prasme, jeigu šie
         pernuomojimo ilgam laikui sandoriai būtų laikomi neapmokestinamais.

      30      Iš tiesų Bundesfinanzhof mano, kad jei Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos tikslas yra apsaugoti privatų ekonominį sektorių
         nuo viešosios teisės subjektų neapmokestinamos veiklos, neatmetama galimybė, kad šie subjektai taip pat turi galėti pasinaudoti
         šioje nuostatoje numatyta konkurencijos išlyga. Šiuo atveju reikia pastebėti, kad antrosios pastraipos tekste, pagal kurią
         svarbu, kiek iškreipiama konkurencija, o ne jos auka, nėra numatyta jokių šios konkurencijos išlygos apribojimų. Tačiau Bundesfinanzhof tvirtina, kad kiekvieną iš priešingų aiškinimų galima pagrįsti Teisingumo Teismo praktika.

      31      Šiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar valstybės narės gali valstybinės, regioninės ir vietinės valdžios institucijų ir kitų viešosios teisės subjektų, kurie
         pagal <...> Šeštosios <...> direktyvos <...> 13 straipsnį yra atleisti nuo mokesčio, veiklą pagal šios direktyvos 4 straipsnio
         5 dalies ketvirtąją pastraipą „laikyti“ veikla, kurią jos vykdo kaip valdžios institucijos, tik tuomet, kai šiuo klausimu
         priima aiškią įstatyminę nuostatą?

      2.      Ar sąvoka „labai iškreiptų konkurenciją“ <...> Šeštosios <...> direktyvos <...> 4 straipsnio 5 dalies ketvirtosios pastraipos
         kartu su antrąja pastraipa prasme būtinai reiškia, kad viešosios teisės subjekto neapmokestinimas labai iškreiptų konkurenciją
         ir taip apsunkintų konkuruojančių privačių apmokestinamųjų asmenų padėtį, ar ir tai, kad viešosios teisės subjekto neapmokestinimas
         labai iškreiptų konkurenciją jų pačių nenaudai?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      32      Pirmuoju klausimu Bundesfinanzhof klausia, ar valstybės narės gali pasinaudoti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje pastraipoje numatyta
         teise viešosios teisės subjektų veiklą, pagal šios direktyvos 13 ar 28 straipsnį atleistą nuo mokesčio, laikyti veikla, vykdoma
         kaip valdžios institucijų, tik jei priimta aiški įstatyminė nuostata šiuo klausimu.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      33      Salix tvirtina, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog valstybės narės, norėdamos pasinaudoti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
         5 dalies ketvirtojoje pastraipoje numatyta teise, turi priimti įstatyminius aktus, aiškiai numatančius šią teisę. Iš tiesų
         valstybės narės, perkeldamos Bendrijos direktyvas, privalo pasirinkti įpareigojančias nacionalinės teisės nuostatas, kad nustatytų
         tikslią, nedviprasmišką ir aiškiai ekonominių subjektų atpažįstamą teisinę schemą. Ji priduria, kad šie aktai turėtų deleguoti
         administratoriui sąlygines įgyvendinimo teises.

      34      Savo ruožtu Vokietijos vyriausybė mano, kad Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtosios pastraipos perkėlimas
         reikalauja priimti įstatyminę nuostatą, bet nebūtinai aiškią. Iš tiesų, kalbant apie šioje nuostatoje numatytos teisės perkėlimą,
         pakaktų, kad įstatymų leidėjo ketinimas būtų aiškiai matyti iš taikytinų įstatyminių nuostatų remiantis pripažintais teisės
         aiškinimo būdais. Tačiau, priešingai nei teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įgyvendinant šią nuostatą
         buvo priimtos įstatyminės nuostatos.

      35      Airija teigia, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog valstybės narės, perkeldamos direktyvą į nacionalinės
         teisės sistemą, turi pasiekti šioje direktyvoje numatytus tikslus, laisvai pasirinkdamos tam tinkamą formą ir priemones. Pagrindinėje
         byloje ši vyriausybė teigia, kad Vokietijos teisės aktai, aiškiai atskirdami turto valdymą ir komercinius sandorius, sukuria
         pakankamai aiškų teisinį pagrindą taikyti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtąją pastraipą taip, kad aiškių
         nuostatų nebuvimas neturėtų įtakos.

      36      Europos Bendrijų Komisijos nuomone, bendrųjų Bendrijos teisės principų laikymasis reikalauja, kad Bendrijos direktyvos būtų
         perkeliamos naudojantis aiškiomis, formaliomis, tiesioginį poveikį piliečiams turinčiomis nacionalinės teisės nuostatomis,
         kurios turi būti paskelbtos oficialiai, o administratoriai savo nuožiūra negalėtų jų pakeisti. Todėl valstybės narės turėtų
         nustatyti įstatyminio ar administracinio pobūdžio nuostatas. Pagrindinėje byloje aiški ir tiksli įstatyminė nuostata yra dar
         labiau reikalinga, nes reikia nustatyti nuo visų asmenų, savarankiškai vykdančių Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje
         minėtą ekonominę veiklą, apmokestinimo principo nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritį.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      37      Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip matyti iš Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punkto pirmosios pastraipos,
         patalpų nuoma automobiliams stovėti nėra nuo mokesčio atleista veikla. Todėl tokia veikla negali būti pagal Šeštosios direktyvos
         4 straipsnio 5 dalies ketvirtąją pastraipą laikoma kaip valdžios institucijos vykdoma veikla pirmosios šios nuostatos pastraipos
         prasme tuo atveju, jei ji pati neatitinka šios sąlygos (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Fazenda Pública, C‑446/98, Rink. p. I‑11435, 44 punktą).

      38      Tačiau reikia pabrėžti, kad sąvoka „nekilnojamojo turto nuoma“, kuriai taikomas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio
         b punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio, būtinai apima ne tik turto, kuris yra pagrindinis šios nuomos dalykas, nuomą,
         bet ir visų jo priklausinių. Todėl toks numatytas atleidimas nuo mokesčio turėtų būti taikomas ir patalpų automobiliams stovėti
         nuomai, nes ši nuoma glaudžiai susijusi su kitam naudojimui skirto nekilnojamojo turto nuoma ta prasme, kad abi nuomos yra
         vienas sandoris (1989 liepos 13 d. Sprendimo Henriksen, 173/88, Rink. p. 2763, 14 ir 15 punktai).

      39      Pagrindinėje byloje prireikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas svarbias aplinkybes,
         turėtų patikrinti, ar IHK dalies požeminių patalpų automobiliams stovėti pernuomojimas ilgam laikui ilgalaikiams biurų, esančių tame pačiame pastate,
         nuomininkams yra vienas sandoris minėtame punkte nurodytos teismo praktikos prasme. Iš tiesų, jei taip nėra, IHK patalpų automobiliams stovėti pernuomojimas bet kuriuo atveju pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtąją
         pastraipą neturėtų būti laikomas kaip valdžios institucijos vykdoma veikla šios nuostatos pirmosios pastraipos prasme.

      40      Kalbant apie klausimą, ar valstybės narės gali pasinaudoti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje pastraipoje
         numatyta teise, tik jei iš anksto priima aiškią įstatyminę nuostatą šiuo klausimu, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią
         Teisingumo Teismo praktiką perkeliant direktyvą į vidaus teisę šių nuostatų nebūtina formaliai ir pažodžiui perkelti į aiškias
         ir specialias teisės normas, gali pakakti bendro teisinio konteksto, jeigu jis pakankamai aiškiai ir tiksliai užtikrina visapusį
         direktyvos veiksmingumą (1991 m. vasario 28 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑131/88, Rink. p. I‑825, 6 punktas; 2001 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑49/00, Rink. p. I‑8575, 21 ir 22 punktai; taip pat 2005 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija pireš Italiją, C‑410/03, Rink. p. I‑3507, 60 punktas).

      41      Kadangi šia direktyva siekiama sukurti teisių privatiems asmenims, labai svarbu, kad jų turėtojai žinotų visas savo teises
         ir prireikus galėtų jomis pasiremti nacionaliniuose teismuose, kad būtų užtikrinti teisinio saugumo reikalavimai (žr. minėto
         sprendimo Komisija prieš Vokietiją 6 punktą; 2001 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 21 ir 22 punktus; taip pat 2005 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 60 punktą).

      42      Iš tiesų kiekviena valstybė narė privalo įgyvendinti direktyvas taip, kad atitinkamų valstybėse narėse įsisteigusių asmenų
         interesais būtų visiškai įvykdyti Bendrijos teisės aktų leidėjo nustatytų teisinių situacijų aiškumo ir tikrumo reikalavimai.
         Dėl to direktyvos nuostatos turi būti įgyvendinamos nustatant neginčijamus įpareigojimus ir konkrečiai, apibrėžtai bei aiškiai
         (2001 m. spalio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑354/99, Rink. p. I‑7657, 27 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      43      Konkrečiai kalbant, vien administracinė praktika, kurią administratorius gali keisti ir kuri nėra tinkamai paskelbta, neturi
         būti laikoma tinkamu EB sutarties nustatytų įsipareigojimų vykdymu (žr. 1996 m. kovo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-334/94, Rink. p. I‑1307, 30 punktą ir 1997 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑197/96, Rink. p. I‑1489, 14 punktą).

      44      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar šio sprendimo 40–43 punktuose nurodytos perkėlimo
         sąlygos yra įvykdytos pagrindinėje byloje, nepaisant to, Teisingumo Teismas gali šiam teismui duoti naudingą atsakymą su būtinomis
         nuorodomis (žr., be kita ko, 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo MOTOE, C‑49/07, Rink p. I‑0000, 30 punktą ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Magoora, C‑414/07, Rink p. I‑0000, 33 punktą).

      45      Šioje byloje iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties matyti, kad pagal Vokietijos mokesčių teisę
         IHK galimybė pasirinkti teisę priklauso vien nuo klausimo, ar viešosios teisės subjekto vykdoma nekilnojamojo turto nuoma yra
         verslininko veikla, vykdoma per pramonės ar komercinę įmonę, o gal tai tik turto valdymas.

      46      Šiuo atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kaip buvo priminta šio sprendimo 28 punkte, matyti, kad
         svarbiausios turto valdymo sąvokos nėra taikytinuose teisės aktuose, t. y. nei UStG, nei KStG, nei įstatyminiame leidime,
         kurį šios nuostatos suteikia administratoriui.

      47      Nors Vokietijos vyriausybė teigia, kad AO 14 straipsnyje numatyta turto valdymo sąvoka atskirta nuo verslininko veiklos, reikia
         priminti, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog tokia situacija, kaip antai pagrindinėje
         byloje, tiesiogiai nepatenka į 14 straipsnio taikymo sritį.

      48      Iš tiesų, viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžė, kad taikytinuose teisės aktuose nėra
         atskirtas turto valdymas nuo verslininko veiklos. Kita vertus, jis aiškiai nurodo, kad tiek, kiek šis skirtumas, nepaisant
         nieko, taikomas pelno mokesčio sistemoje, šis vertinimas išplaukia tik iš išvados, kuri iš dalies pagrįsta AO 14 straipsniu,
         o iš dalies – KStG 4 straispnio 4 dalimi.

      49      Galiausiai iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, priešingai nei Finanzamt, mokesčių administratorius, kompetentingas nagrinėti IHK prašymą dėl pirkimo PVM atskaitos, nusprendė, jog ilgalaikė nuoma taip pat yra verslininko veikla, kuri galiausiai suteikia
         teisę į atskaitą. Todėl reikia konstatuoti, kad egzistuoja dvi skirtingos administracinės praktikos.

      50      Be to, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad, kiek tai susiję su viešosios teisės subjektais,
         vykdančiais nekilnojamojo turto nuomą, Vokietijoje nėra priimta aiškios įstatyminės nuostatos.

      51      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, jog Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje pastraipoje numatyta, kad valstybės
         narės turi teisę, o ne pareigą viešosios teisės subjektų veiklą, kuri pagal Šeštosios direktyvos 13 ar 28 straipsnius yra
         atleista nuo mokesčio, laikyti veikla, kurią jie vykdo kaip valdžios institucijos. Todėl neprivaloma šią nuostatą perkelti
         į nacionalinę teisę.

      52      Iš to matyti, kad valstybės narės, norėdamos pasinaudoti šioje nuostatoje numatyta teise, turi pasirinkti ir vėliau tuo remtis.

      53      Taip pat reikia priminti, kad ši teisė valstybėms narėms leidžia šios veiklos atžvilgiu remtis Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
         5 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta nuo šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte ir 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatytos
         bendros taisyklės, pagal kurią iš esmės visa ekonominė veikla apmokestinama PVM, nukrypti leidžiančia nuostata.

      54      Tačiau, kadangi Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje pastraipoje numatyta nuo šioje direktyvoje nustatytos
         bendros taisyklės nukrypti leidžianti nuostata, ją reikia aiškinti siaurai.

      55      Šiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad valstybės narės, norėdamos pasinaudoti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies
         ketvirtojoje pastraipoje numatyta teise, turi specialiai pasirinkti šiuo klausimu. Jos turi numatyti, kad atitinkama viešosios
         teisės subjektų veikla, kuri pagal Šeštosios direktyvos 13 ar 28 straipsnius yra atleista nuo mokesčio, laikoma veikla, kurią
         jie vykdo kaip valdžios institucijos.

      56      Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad valstybės narės gali pasirinkti, jų nuomone, labiausiai tinkamą teisės aktų leidimo metodiką.
         Taigi, pavyzdžiui, jos gali vien perkelti į nacionalinės teisės aktą Šeštojoje direktyvoje vartotą formuluotę ar ją atitinkantį
         pasakymą arba sudaryti viešosios teisės subjektų veiklos, pagal Šeštosios direktyvos 13 ar 28 straipsnius atleistos nuo mokesčio,
         kurią jie vykdo kaip valdžios institucijos, rūšių sąrašą (šiuo klausimu žr. 1989 m. spalio 17 d. Sprendimo Comune di Carpaneto Piacentino ir kt., 231/87 ir 129/88, Rink. p. 3233, 18 punktą).

      57      Iš tiesų vykdomajai institucijai įstatymine nuostata turėtų būti suteiktas leidimas apibrėžti viešosios teisės subjektų veiklos,
         kuri pagal Šeštosios direktyvos 13 ar 28 straipsnius yra atleista nuo mokesčio ir kurią jie vykdo kaip valdžios institucijos,
         rūšis su sąlyga, kad jų sprendimai dėl taikymo bus neginčytinai privalomi, atitiks reikalavimą, pagal kurį turės būti specifiniai,
         tikslūs ir aiškūs tam, kad užtikrintų teisinės situacijos aiškumą, ir juos galės peržiūrėti nacionaliniai teismai (pagal analogiją
         žr. minėto sprendimo Fazenda Pública 35 punktą).

      58      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, jog valstybės narės turi priimti aiškią nuostatą,
         kad galėtų pasinaudoti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje pastraipoje numatyta teise, pagal kurią atitinkama
         viešosios teisės subjektų veikla, pagal šios direktyvos 13 ar 28 straipsnius atleista nuo mokesčio, būtų laikoma veikla, kurią
         jie vykdo kaip valdžios institucijos.

       Dėl antrojo klausimo
      59      Antruoju klausimu Bundesfinanzhof iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą reikia aiškinti taip, kad viešosios teisės
         subjektai turi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis kaip valdžios institucijos vykdomos veiklos ar sudaromų sandorių
         atžvilgiu, ne tik jeigu jų neapmokestinimas pagal šios nuostatos pirmąją ar ketvirtąją pastraipas labai iškreiptų konkurenciją
         ir taip apsunkintų privačių konkurentų padėtį, bet ir iškreiptų konkurenciją jų pačių nenaudai.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      60      Salix, Vokietijos vyriausybė ir Komisija pastebėjo, kad Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos tekstas
         apima visus atvejus, kurie „labai iškreiptų konkurenciją“, neatsižvelgiant į aukas. Tačiau šių subjektų neapmokestininimas,
         nesuteikiant jiems teisės atskaityti pirkimo PVM, taip pat iškreiptų konkurenciją neapmokestinamojo asmens nenaudai. Kadangi
         konkurencija būtų iškreipta, nepaisant to, ar tai būtų naudinga viešosios teisės subjektams, ar jų privatiems konkurentams,
         reikia konstatuoti, kad fiskalinio neutralumo principas, PVM srityje tai yra vienodo požiūrio principo išraiška, būtų pažeistas.
         Iš tiesų toks aiškinimas suderinamas su pačios konkurencijos apsauga, neatsižvelgiant į kiekvieno atskiro nagrinėjamo ūkio
         subjekto padėtį.

      61      Atvirkščiai, Airija pastebėjo, kad net jei Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos tekste papildomai
         neapibrėžiama sąvoka „labai iškreiptų konkurenciją“, šiuo straipsniu numatyta netaikyti Šeštosios direktyvos viešosios teisės
         subjektams. Bendrijos teisės aktų leidėjas niekada neketino patiems viešosios teisės subjektams leisti remtis šia išimtimi,
         kad gautų apmokestinamojo ūkio subjekto statusą vykdomos veiklos atžvilgiu. Be to, toks aiškinimas atimtų iš valstybių narių
         šios nuostatos ketvirtąja pastraipa suteiktą diskreciją ir pažeistų šios nuostatos antrojoje pastraipoje nustatytą tikslą,
         kuris pagal Teisingumo teismo praktiką yra apsaugoti privačius konkurentus nuo viešosios teisės subjektų veiklos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      62      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmąją pastraipą viešosios teisės subjektai
         neturi būti laikomi PVM apmokestinamaisiais asmenimis veiklos, kurią jie vykdo, ar sandorių, kuriuos jie sudaro kaip valdžios
         institucijos, atžvilgiu ir kad pagal šios nuostatos ketvirtąją pastraipą valstybės narės gali tokių subjektų veiklą, kuri
         pagal 13 ar 28 straipsnius yra atleista nuo mokesčio, laikyti veikla, kurią jie vykdo kaip valdžios institucijos.

      63      Tačiau net jei šie subjektai vykdo tokią veiklą kaip valdžios institucijos, pagal 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą
         jie turi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis, jeigu jų traktavimas kaip neapmokestinamojo asmens labai iškreiptų konkurenciją.

      64      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi pirmiausia nustatyti, ar IHK vykdoma nuoma yra viešosios teisės subjekto, vykdančio veiklą kaip valdžios institucija, veikla Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
         5 dalies pirmosios ar ketvirtosios pastraipos prasme. Tik tokiu atveju yra taikytina 4 straipsnio 5 dalies ketvirtoji pastraipa
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Fazenda Pública 43 punktą ir 2008 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Isle of Wight Council ir kt., C‑288/07, Rink p. I‑0000, 30–32 punktus).

      65      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą valstybinės, regioninės
         ir vietinės valdžios institucijos ir kiti viešosios teisės subjektai neturi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis veiklos,
         kurią jos vykdo, ar sandorių, kuriuos jos sudaro kaip valdžios institucijos, atžvilgiu, „jeigu jų traktavimas kaip neapmokestinamojo
         asmens labai iškreiptų konkurenciją“.

      66      Todėl Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos tekste nenurodyti asmenys, kuriuos siekiama apsaugoti
         nuo didelių konkurencijos iškraipymų, atsiradusių dėl viešosios teisės subjektų neapmokestinimo.

      67      Antra, reikia priminti, kad nors Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrojoje pastraipoje, numatant nukrypti leidžiančią
         nuostatą nuo viešosios teisės subjektų, kai jie vykdo veiklą ar sandorius kaip valdžios institucija, apmokestinimo, siekiama
         atkurti šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte ir 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatytą bendrą taisyklę, pagal kurią visa ekonominė
         veikla iš esmės apmokestinama PVM (žr. minėto sprendimo Isle of Wight Council ir kt. 38 punktą).

      68      Todėl Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa neturėtų būti aiškinama siaurai (žr. minėto sprendimo Isle
         of Wight Council ir kt. 60 punktą).

      69      Trečia, kalbant apie Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos tikslus, kuriuos, be kita ko, nurodo
         Airija, niekas nerodo, kad šia nuostata siekiama užtikrinti, jog viešosios teisės subjektai patirtų labai iškreiptos konkurencijos,
         atsiradusios dėl jų neapmokestinimo pagal šios nuostatos pirmąją ir ketvirtąją pastraipas, pasekmes.

      70      Ketvirta, reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 17 ir paskesniuose straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudėtinė
         PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ja naudojamasi iš karto visų pirkimo sandoriams tenkančių mokesčių atžvilgiu
         (žr., be kita ko, 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz, C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 18 punktą; 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 43 punktą; taip pat 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Kittel ir Recolta Recycling, C‑439/04 ir C‑440/04, Rink. p. I‑6161, 47 punktą).

      71      Iš tiesų atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti verslininką nuo bet kokios jo ekonominės veiklos atveju mokėtino ar
         sumokėto PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrina bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumą, neatsižvelgiant
         į jos tikslą ar rezultatą, su sąlyga, kad pati ši veikla iš principo būtų apmokestinama PVM (žr., be kita ko, 2001 m. vasario
         22 d. Sprendimo Abbey National, C‑408/98, Rink. p. I‑1361, 24 punktą; 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo HE, C‑25/03, Rink. p. I‑3123, 70 punktą; taip pat minėto sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 48 punktą).

      72      Iš to matyti, kad iš esmės teisė į atskaitą taikytina visoje apmokestinamojo asmens vykdomo prekių tiekimo ir paslaugų teikimo
         grandinėje kitų apmokestinamųjų asmenų ekonominės veiklos tikslais (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Optigen ir kt., C‑354/03, C‑355/03 ir C‑484/03, Rink. p. I‑483, 52 punktą; taip pat minėto sprendimo Kittel ir Recolta Recycling 45 punktą).

      73      Tačiau neturėtų būti atmetama galimybė, kad viešosios teisės subjekto, vykdančio tam tikrą veiklą, ar sudarančio tam tikrus
         sandorius, kurie kliudo teisei į PVM atskaitą, neapmokestinimas gali turėti įtakos prekių tiekimo ir paslaugų teikimo grandinei
         privačiame sektoriuje veikiančio apmokestinamojo asmens nenaudai.

      74      Iš tiesų pagrindinėje byloje, kaip priminta šio sprendimo 17–21 punktuose, IHK neapmokestinimas neleido Salix, privačiam juridiniam asmeniui, pasinaudoti teise į pirkimo PVM atskaitą.

      75      Iš viso to, kas minėta, matyti, kad Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrojoje pastraipoje taip pat numatyti konkurencijos
         iškraipymai viešosios teisės subjekto nenaudai.

      76      Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa turi
         būti aiškinama taip, kad viešosios teisės subjektus reikia laikyti PVM apmokestinamaisiais asmenimis veiklos, kurią jie vykdo,
         ar sandorių, kuriuos jie sudaro kaip valdžios institucijos, atžvilgiu, ne tik jeigu jų neapmokestininimas pagal šios nuostatos
         pirmąją ar ketvirtąją pastraipas labai iškreiptų konkurenciją ir taip apsunkintų privačių konkurentų padėtį, bet ir iškreiptų
         konkurenciją jų pačių nenaudai.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      77      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Valstybės narės turi priimti aiškią nuostatą, kad galėtų pasinaudoti 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB
            dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas
            Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies ketvirtojoje pastraipoje numatyta teise, pagal kurią atitinkama viešosios teisės
            subjektų veikla, kuri pagal šios direktyvos 13 ar 28 straipsnius yra atleista nuo mokesčio, būtų laikoma veikla, kurią jie
            vykdo kaip valdžios institucijos.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad viešosios teisės subjektus
            reikia laikyti PVM apmokestinamaisiais asmenimis veiklos, kurią jie vykdo, ar sandorių, kuriuos jie sudaro kaip valdžios institucijos,
            atžvilgiu, ne tik jeigu jų neapmokestininimas pagal šios nuostatos pirmąją ar ketvirtąją pastraipas labai iškreiptų konkurenciją
            ir taip apsunkintų privačių konkurentų padėtį, bet ir iškreiptų konkurenciją jų pačių nenaudai.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Petros Efthymiou prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-22/01.


2001 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # X prieš Europos centrinį banką. # Pareigūnai - Atleidimas iš darbo. # Byla T-333/99.


title: 2012 m. gegužės 22 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Nordmilch AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo MILRAM paraiška – Ankstesni žodiniai ir vaizdinis nacionaliniai prekių ženklai RAM – Santykinis atmetimo pagrindas – Prekių ir žymenų panašumas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T‑546/10.

text:
      2012 m. gegužės 22 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimasNordmilch prieš VRDT – Lactimilk (MILRAM)
      (Byla T‑546/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo MILRAM paraiška – Ankstesni žodiniai ir vaizdinis nacionaliniai prekių ženklai RAM – Santykinis atmetimo pagrindas – Prekių ir žymenų panašumas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 24,
         27, 28, 43, 51, 52, 71, 78, 83 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. rugsėjo 15 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (sujungtos bylos R 1041/2009‑4 ir R 1053/2009‑4),
                  susijusio su protesto procedūra tarp

               Lactimilk SA
                ir
               Nordmilch AG
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Nordmilch AG bylinėjimosi išlaidas.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. kovo 4 d. # Cofinoga Mérignac SA prieš Sylvain Sachithanathan. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal d'instance de Vienne - Prancūzija. # Direktyvos 87/102/EEB ir 90/88/EEB. # Byla C-264/02.