title: 2010 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Union syndicale Solidaires Isère prieš Premier ministre ir kt..#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d’État - Prancūzija.#Socialinė politika - Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga - Direktyva 2003/88/EB - Darbo laiko organizavimas - 1, 3 ir 17 straipsniai - Taikymo sritis - "Sutartį dėl auklėjamojo darbo" sudariusių asmenų atsitiktinė ir sezoninė veikla - Šio personalo darbo laiko atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose ribojimas iki 80 dienų per metus - Nacionalinės teisės aktai, kuriuose šiam personalui nenumatytas minimalus dienos poilsio laikas - 17 straipsnyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos - Sąlygos - Lygiaverčio kompensuojamojo poilsio laiko arba, išskirtiniais atvejais, atitinkamos apsaugos užtikrinimas.#Byla C-428/09.

text:
      Byla C‑428/09
      Union syndicale Solidaires Isère
      prieš
      Premier ministre ir kt.
      (Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88/EB – Darbo laiko organizavimas – 1, 3 ir 17 straipsniai – Taikymo sritis – „Sutartį dėl auklėjamojo darbo“ sudariusių asmenų atsitiktinė ir sezoninė veikla – Šio personalo darbo laiko atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose ribojimas iki 80 dienų per metus – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose šiam personalui nenumatytas minimalus dienos poilsio laikas − 17 straipsnyje numatytos
         nukrypti leidžiančios nuostatos – Sąlygos – Lygiaverčio kompensuojamojo poilsio laiko arba, išskirtiniais atvejais, atitinkamos apsaugos užtikrinimas“

      Sprendimo santrauka
      1.        Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
            – Taikymo sritis
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88 1 straipsnio 3 dalis)
      2.        Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
            – Minimalus poilsio laikas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88 3 straipsnis, 17 straipsnio 2 dalis ir 3 dalies b ir c punktai)
      1.        Sutartis dėl auklėjamojo darbo sudarę asmenys, atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose vykdantys atsitiktinę ir sezoninę
         veiklą ne daugiau kaip 80 darbo dienų per metus, priskirtini Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
         taikymo sričiai.

      (žr. 33 punktą ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Sutartis dėl auklėjamojo darbo sudariusiems asmenims, atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose vykdantiems atsitiktinę
         ir sezoninę veiklą ne daugiau kaip 80 darbo dienų per metus, taikytina Direktyvos 2003/88 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo
         aspektų 17 straipsnio 3 dalies b ir (arba) c punktuose numatyta nukrypti leidžianti nuostata.

      Tačiau nacionalinės teisės aktais, pagal kuriuos tokias sutartis sudariusių asmenų darbas ribojamas iki 80 darbo dienų per
         metus, neįvykdomos šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje nustatytos minėtos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygos,
         pagal kurias tokiems darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas arba, išskirtiniais atvejais, kai
         dėl objektyvių priežasčių suteikti tokio poilsio laiko neįmanoma, jiems suteikiama atitinkama apsauga. Nors dėl specifinio
         darbo pobūdžio arba specifinio jo atlikimo konteksto išimtiniais atvejais galima nukrypti nuo direktyvos 3 straipsnio ir nuo
         pareigos užtikrinti, kad po darbo laikotarpio visuomet eitų poilsio laikotarpis, nacionalinės teisės aktais, pagal kuriuos
         neleidžiama darbuotojams pasinaudoti teise į kasdienį poilsį per visą jų darbo sutarties trukmę, net jei sudaryta sutartis
         dėl 80 darbo dienų per metus, ne tik pašalinama šia direktyva akivaizdžiai suteikiamos individualios teisės esmė, bet jie
         prieštarauja ir jos tikslui veiksmingai užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą.

      (žr. 37, 46–47, 52, 60–62 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 14 d.(*)

      „Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/88/EB – Darbo laiko organizavimas – 1, 3 ir 17 straipsniai – Taikymo sritis – „Sutartį dėl auklėjamojo darbo“ sudariusių asmenų atsitiktinė ir sezoninė veikla – Šio personalo darbo laiko atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose ribojimas iki 80 dienų per metus – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose šiam personalui nenumatytas minimalus dienos poilsio laikas − 17 straipsnyje numatytos
         nukrypti leidžiančios nuostatos – Sąlygos – Lygiaverčio kompensuojamojo poilsio laiko arba, išskirtiniais atvejais, atitinkamos apsaugos užtikrinimas“

      Byloje C‑428/09
      dėl Conseil d'État (Prancūzija) 2009 m. spalio 2 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. spalio 29 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Union syndicale Solidaires Isère
      prieš
      Premier ministre,
      Ministère du Travail, des Relations sociales, de la Famille, de la Solidarité et de la Ville,
      Ministère de la Santé et des Sports
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Union syndicale Solidaires Isère, atstovaujamos advokatės E. Decombard,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Messmer,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos M. Van Hoof ir M. van Beek,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB
         dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381)
         išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą, kurioje Union syndicale Solidaires Isère (toliau − Union syndicale) prašo Conseil d’État panaikinti 2006 m. liepos 28 d. Dekretą Nr. 2006-950 dėl auklėjamojo darbo, įgyvendinantį 2006 m. gegužės 23 d. Įstatymą
         Nr. 2006-586 dėl savanoriško visuomeninio ir auklėjamojo darbo tiek, kiek juo į Darbo kodeksą įterpiami D. 773-2-1, D. 773-2-2
         ir D. 773‑2‑3 straipsniai, bei implicitinį sprendimą, kuriuo Premier ministre atmetė jos skundą, pateiktą dėl šio dekreto.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
       Direktyva 89/391/EEB
      3        Pagal 1989 m. birželio 12 d. Tarybos direktyvos 89/391/EEB dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti
         nustatymo (OL L 183, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349) 2 straipsnio 1 dalį ši direktyva
         „taikoma visiems veiklos sektoriams, tiek valstybiniam, tiek privačiam (pramonės, žemės ūkio, prekybos, administravimo, paslaugų,
         švietimo, kultūros, poilsio ir kt.)“.

      4        Tačiau šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad ši direktyva netaikoma „toms sritims, kurių ypatumai, būdingi tam
         tikrai specifinei valstybės tarnybos veiklai, tokiai kaip ginkluotosios pajėgos ir policija, arba tam tikrai specifinei veiklai
         civilinės saugos srityje, neišvengiamai jai prieštarauja“.

       Direktyva 2003/88
      5        Nuo 2004 m. rugpjūčio 2 d. Direktyva 2003/88 pakeitė 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvą 93/104/EB dėl tam tikrų darbo
         laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 197), kurios nuostatos
         buvo joje kodifikuotos.

      6        Direktyvos 2003/88 5, 7, 15 ir 16 konstatuojamosiose dalyse skelbiama:

      „5)      Visi darbuotojai turi turėti pakankamai laiko poilsiui. <...> Bendrijos darbuotojams turi būti suteikiamas minimalus dienos,
         savaitės ir kasmetinio poilsio laikas ir atitinkamos pertraukos. <...>

      <…>
      7)      Moksliniai tyrimai parodė, kad žmogaus kūnas naktį jautriau reaguoja į aplinkos poveikį ir į tam tikras apsunkinančias darbo
         organizavimo formas ir kad ilgas naktinis darbas gali būti žalingas darbuotojų sveikatai ir gali kelti pavojų saugai darbo
         vietoje.

      <…>
      15)      Atsižvelgiant į klausimą, kuris gali būti keliamas dėl darbo laiko organizavimo įmonėje, pageidautina, kad tam tikros šios
         direktyvos nuostatos būtų taikomos lanksčiau, kartu užtikrinant principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos laikymąsi.

      16)      Būtina numatyti, kad tam tikroms nuostatoms gali būti taikomos įgyvendintos nukrypti leidžiančios nuostatos, kurias pagal
         kiekvieną atvejį taiko valstybės narės arba darbdaviai ir darbuotojai. Paprastai pritaikius leidžiančią nukrypti nuostatą
         susijusiems darbuotojams turi būti suteiktas atitinkamas kompensuojamasis poilsio laikas.“

      7        Direktyvos 2003/88 1 straipsnis, kuriame reglamentuojamas jos tikslas ir taikymo sritis, suformuluotas taip:

      „1.      Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
      2.      Ši direktyva taikoma:
      a)      minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui
         ir

      b)      tam tikriems naktinio darbo, pamaininio darbo ir darbo modelių aspektams.
      3.      Ši direktyva taikoma visoms Direktyvos 89/391/EEB 2 straipsnyje apibrėžtoms veiklos sritims, viešoms ir privačioms, nepažeidžiant
         šios direktyvos 14, 17, 18 ir 19 straipsnių.

      Ši direktyva netaikoma jūrininkams, kaip apibrėžta [1999 m. birželio 21 d. Tarybos] Direktyvoje 1999/63/EB [dėl Europos bendrijos
         laivų savininkų asociacijos (ECSA) ir Europos Sąjungos transporto darbuotojų profesinių sąjungų federacijos (FST) susitarimo
         dėl jūreivių darbo laiko organizavimo (OL L 167, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 363)], nepažeidžiant
         šios direktyvos 2 straipsnio 8 dalies.

      <…>“
      8        Direktyvos 2003/88 3 straipsniu kiekvienam darbuotojui suteikiama teisė į minimalų 11 valandų nepertraukiamo kasdienio poilsio
         laiką per parą.

      9        Šios direktyvos 17 straipsnio 1−3 dalyse numatyta:

      „1.      Deramai laikydamosi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, valstybės narės gali nukrypti nuo 3–6, 8 ir
         16 straipsnių, kai atsižvelgiant į minimos veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba) nenustatomas,
         arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai, pirmiausia:

      a)      vadovai arba kiti asmenys, galintys savarankiškai priimti sprendimus;
      b)      darbuotojai šeimose arba
      c)      religines apeigas bažnyčiose ir religinėse bendruomenėse atliekantys darbuotojai.
      2.      3, 4 ir 5 dalyje numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos gali būti priimtos įstatymais ir kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis
         sutartimis ar darbdavių ir darbuotojų susitarimais, su sąlyga, kad darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio
         laikas arba, išskirtiniais atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių suteikti lygiavertį kompensuojamojo poilsio laiką neįmanoma,
         suinteresuotiems darbuotojams suteikiama atitinkama apsauga.

      3.      Remiantis šio straipsnio 2 dalimi, nuo 3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių leidžiama nukrypti:
      <…>
      b)      su apsauga ir sekimu susijusiai veiklai, reikalaujančiai nuolatinio buvimo, kad būtų apsaugotas turtas ir asmenys, ypač apsaugos
         darbuotojams, prižiūrėtojams ir apsaugos firmoms;

      c)      veiklai, susijusiai su nepertraukiamomis paslaugomis arba nenutrūkstama gamyba, ypač <...>
      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      10      Dekreto Nr. 2006-950 1 straipsniu į Darbo kodeksą buvo įterpti D. 773‑2‑1−D. 773‑2‑7 straipsniai.

      11      Šios darbo kodekso nuostatos su nedideliais pakeitimais atitinka Socialinės veiklos ir šeimos kodekso D. 432‑1−D. 432‑9 straipsnius.

      12      Darbo kodekso D. 773-2-1 straipsnyje numatyta, kad auklėjamojo darbo sutartis sudaroma tarp fizinio asmens ir fizinio arba
         juridinio asmens, nurodyto L. 774‑2 straipsnyje, ir kad bendra to paties asmens sudarytų sutarčių trukmė negali viršyti 80 dienų
         per dvylika nepertraukiamų mėnesių.

      13      Darbo kodekso D. 773-2-3 straipsnyje numatyta:

      „Visais atvejais sutartį sudaręs asmuo turi teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo kassavaitinio poilsio laiką.“
      14      Darbo kodekso L. 774-2 straipsnyje, į kurį daroma nuoroda to paties kodekso D. 773-2-1 straipsnyje ir kuris su nedideliais
         pakeitimais įtrauktas į Socialinės veiklos ir šeimos kodekso L. 432-1−L. 432-4 straipsnius, numatyta:

      „Šiame straipsnyje numatytomis sąlygomis atsitiktinis fizinio asmens prisidėjimas prie organizavimo ar vadovavimo funkcijų
         įgyvendinimo nepilnamečių auklėjamojo pobūdžio stovykloje, organizuojamoje per mokinių, darbo atostogas ar dėl laisvalaikio
         praleidimo <...> yra laikomas auklėjamuoju darbu.

      <…>
      Sutartį dėl auklėjamojo darbo sudariusiems asmenims netaikomi šio kodekso pirmosios knygos IV skyriaus I ir II skirsniai,
         antrosios knygos I skyriaus II ir III skirsniai bei tos pačios knygos II skyriaus įžanginis ir I skirsniai.

      <…>
      Sutartį dėl auklėjamojo darbo sudariusių asmenų darbo laikas nustatomas kolektyvinėje sutartyje arba susitarime šakos lygiu,
         o jų nesant − dekrete. Kiekvieno asmens darbo dienų skaičius negali būti didesnis kaip 80 dienų per metus. Suinteresuotasis
         asmuo turi teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo kassavaitinio poilsio laiką. <…>“

      15      Prancūzijos teisės aktuose nebuvo numatyta ir iki šiol nėra numatyta, kad atostogų ir laisvalaikio praleidimo centrų personalo
         atsitiktiniai ir sezoniniai nariai, sudarę sutartis dėl auklėjamojo darbo, turi teisę į kasdienį vienuolikos valandų nepertraukiamą
         poilsį.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16      Skundu, pateiktu 2007 m. sausio 29 d., Union syndicale paprašė Conseil d’État panaikinti Dekretą Nr. 2006-950. Ji tvirtino, kad šis dekretas prieštarauja Direktyvai 2003/88, nes jame sutartis dėl auklėjamojo
         darbo sudariusiems asmenims, atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose vykdantiems atsitiktinę ir sezoninę veiklą, nenumatyta
         teisė į minimalų kasdienio poilsio laiką, nors Darbo kodekse ši teisė darbuotojams suteikiama.

      17      Union syndicale teigimu, nenumačius tokios teisės Prancūzijos teisės aktuose pažeidžiami Direktyvos 2003/88 3 straipsnio tikslai, o Darbo
         kodekse įtvirtinta 80 darbo dienų per metus riba negali būti laikoma tinkama apsauga tos pačios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies,
         kurioje nustatytos tam tikros sąlygos, kurias turi atitikti išimtys, kurios, be kita ko, leidžiamos 3 straipsnyje, prasme.

      18      Manydama, kad reikia pateikti aiškų atsakymą į klausimus, iškilusius nagrinėjamoje byloje, kiek jie susiję su Direktyvos 2003/88
         1, 3 ir 17 straipsniais, Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar direktyva [2003/88] taikytina atsitiktiniams ir sezoniniams darbuotojams, kurie atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose
         dirba ne daugiau kaip 80 darbo dienų per metus?

      2.      Teigiamai atsakius į šį klausimą:
      a)      ar, atsižvelgiant į direktyvos [2003/88] tikslą, kuris, vadovaujantis jos 1 straipsnio 1 [dalimi], yra nustatyti būtiniausius
         saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo, [jos] 17 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį:

      −      remiantis jo 1 dalimi, leidžiama sutartį dėl auklėjamojo darbo sudariusio asmens atsitiktinę ar sezoninę veiklą vertinti kaip
         tokią, „kai atsižvelgiant į šios veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba) nenustatomas, arba jį
         gali nusistatyti patys darbuotojai“,

      −      arba, vadovaujantis jo 3 dalies [b punktu], leidžiama ją vertinti kaip „su apsauga ir sekimu susijusią veiklą, reikalaujančią
         nuolatinio buvimo, kad būtų apsaugotas turtas ir asmenys“?

      b)      ar šiuo atveju [Direktyvos 2003/88 17 straipsnio] 2 dalyje nustatytos sąlygos, išreikštos kaip „lygiavertis kompensuojamojo
         poilsio laikas“ arba „suinteresuotiems darbuotojams suteikiama atitinkama apsauga“, turi būti aiškinamos kaip galinčios būti
         įvykdytos apribojant nagrinėjamas sutartis sudariusių asmenų darbo laiką atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose iki
         80 dienų per metus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      19      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokias sutartis, kokios nagrinėjamos
         pagrindinėje byloje, t. y. sutartis dėl auklėjamojo darbo, sudarę asmenys, dirbantys atsitiktinį ir sezoninį darbą atostogų
         ir laisvalaikio praleidimo centruose, kurie dirba juose ne daugiau kaip 80 darbo dienų per metus, priskirtini Direktyvos 2003/88
         taikymo sričiai.

      20      Visų pirma reikia pažymėti, kad šia direktyva nustatomi būtiniausi saugumo ir sveikatos reikalavimai darbo laiko organizavimo
         srityje.

      21      Šioje direktyvoje labai plačiai apibrėžiama jos taikymo sritis, nes, kaip matyti iš jos 1 straipsnio 3 dalies, ji taikytina
         visiems veiklos sektoriams, tiek valstybiniam, tiek privačiam, Direktyvos 89/391 2 straipsnio 1 dalies prasme, išskyrus aiškiai
         nurodytus tam tikrus specifinius sektorius (žr. 2001 m. birželio 26 d. Sprendimo BECTU, C‑173/99, Rink. p. I‑4881, 45 punktą).

      22      Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, kad tiek iš Direktyvoje 89/391 numatyto tikslo užtikrinti geresnę darbuotojų saugą
         ir sveikatos apsaugą darbe, tiek iš jos 2 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad šios pagrindų direktyvos taikymo sritis
         turi būti suprantama plačiai (2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 52 punktas).

      23      Direktyvos 89/391 2 straipsnio 1 dalyje išvardytų veiklos rūšių sąraše, kuris, beje, nėra išsamus, yra švietimo, kultūros,
         poilsio ir (bendrąja prasme) paslaugų veikla.

      24      Pagal Direktyvos 89/391 2 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą ši pagrindų direktyva netaikoma toms sritims, kurių ypatybės,
         būdingos tam tikrai specifinei valstybės tarnybos veiklai arba tam tikrai specifinei veiklai civilinės saugos srityje, neišvengiamai
         tam prieštarauja. Tačiau šios Direktyvos 89/391 taikymo srities išimtys turi būti aiškinamos siauriai ir jos susijusios su
         tam tikromis specifinėmis valstybės tarnybos veiklos rūšimis, skirtomis viešajai tvarkai ir saugumui, reikalingam sklandžiam
         visuomenės gyvenimui, užtikrinti (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Simap, C‑303/98, Rink. p. I‑7963, 35 ir 36 punktus bei minėto Sprendimo Pfeiffer ir kt. 52−55 punktus).

      25      Todėl reikia konstatuoti, kad atostogų ir laisvalaikio praleidimo centrų personalo atsitiktinių ir sezoninių narių veikla
         negali būti prilyginama tokiai veiklai.

      26      Todėl darytina išvada, kad šio personalo veikla priskirtina Direktyvos 89/391 ir Direktyvos 2003/88 taikymo sritims, nes pastarosios
         direktyvos 1 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje esanti taikymo išimtis taikytina tik jūrininkams.

      27      Taip pat reikia priminti, kad nors „darbuotojas“ Direktyvos 89/391 3 straipsnio a punkte apibrėžtas kaip darbdavio įdarbintas
         asmuo, taip pat stažuotojai bei mokiniai, išskyrus samdomus namų darbininkus, Direktyvoje 2003/88 nedaroma jokia nuoroda nei
         į šią Direktyvos 89/391 nuostatą, nei į darbuotojo sąvokos apibrėžimą nacionalinės teisės aktuose ir (arba) praktikoje.

      28      Iš to darytina išvada, kad, siekiant taikyti Direktyvą 2003/88, ši sąvoka neturi būti skirtingai aiškinama pagal nacionalinės
         teisės aktus, nes tai yra Sąjungos teisės sąvoka. Ji turi būti apibrėžta remiantis objektyviais darbo santykius apibūdinančiais
         kriterijais atsižvelgiant į atitinkamų asmenų teises ir pareigas. Pagrindinis darbo santykių požymis yra tas, kad asmuo tam
         tikrą laiką kito asmens naudai ir jo vadovaujamas vykdo veiklą, už kurią gauna atlyginimą (pagal analogiją dėl EB 39 straipsnio
         taikymo žr. 1986 m. liepos 3 d. Sprendimo Lawrie‑Blum, 66/85, Rink. p. 2121, 16 ir 17 punktus bei 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Collins, C‑138/02, Rink. p. I‑2703, 26 punktą).

      29      Nacionalinis teismas, privalantis kvalifikuoti darbuotojo sąvoką, turi remtis objektyviais kriterijais ir visapusiškai įvertinti
         visas jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, susijusias su vykdomos veiklos pobūdžiu ir santykiu tarp minėtų šalių.

      30      Net jei, remiantis sprendimu pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, sutartis dėl auklėjamojo darbo sudariusiems asmenims
         netaikomos kai kurios Darbo kodekso nuostatos, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog darbo santykių teisinė
         prigimtis sui generis nacionalinės teisės atžvilgiu negali daryti įtakos darbuotojo statusui pagal Sąjungos teisę (žr. 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
         Kiiski, C‑116/06, Rink. p. I‑7643, 26 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      31      Dėl tokių terminuotas sutartis sudariusių darbuotojų, kokie yra  pagrindinėje byloje sutartis sudarę asmenys, pažymėtina,
         kad Teisingumo Teismas dėl Direktyvos 93/104 jau nusprendė, kad joje nedaromas joks skirtumas tarp tokias sutartis sudariusių
         darbuotojų ir sudariusių neterminuotas sutartis, ypač kalbant apie nuostatas, susijusias su minimaliu poilsio laiku, kurios
         dažniausiai apima „visus darbuotojus“ (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo BECTU 46 punktą). Tai taip pat taikytina ir Direktyvai 2003/88, būtent jos 3 straipsniui, kuriuo reglamentuojamas kasdienis poilsis.

      32      Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikta informacija, panašu, kad tokie asmenys, kaip atostogų
         ir laisvalaikio praleidimo centrų personalo atsitiktiniai ir sezoniniai nariai, sudarę pagrindinėje byloje nagrinėjamas sutartis,
         atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose dirbantys ne daugiau kaip 80 darbo dienų per metus, patenka į šio sprendimo
         28 punkte apibrėžtą darbuotojų sąvoką.

      33      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas
         sutartis dėl auklėjamojo darbo sudarę asmenys, atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose dirbantys atsitiktinį ir sezoninį
         darbą ne daugiau kaip 80 darbo dienų per metus, priskirtini Direktyvos 2003/88 taikymo sričiai.

       Dėl antrojo klausimo
      34      Savo antruoju klausimu, kurį sudaro dvi dalys, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar
         darbuotojams, sudariusiems sutartis dėl auklėjamojo darbo ir dirbantiems atsitiktinį bei sezoninį darbą atostogų ir laisvalaikio
         praleidimo centruose, taikytina Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalyje arba šio straipsnio 3 dalies b punkte įtvirtinta
         nukrypti leidžianti nuostata. Tuo atveju, jei taikytinas Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 3 dalies b punktas, prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar nacionalinės teisės aktais, pagal kuriuos minėtų darbuotojų darbo laikas
         ribojamas iki 80 darbo dienų per metus, įvykdomos sąlygos, nustatytos to paties straipsnio 2 dalyje, pagal kurias tokiems
         darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas arba, išskirtiniais atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių
         suteikti tokio poilsio laiko neįmanoma, jiems suteikiama atitinkama apsauga.

      35      Atsižvelgiant į šias aplinkybes, visų pirma reikia priminti, kad, remiantis Direktyvos 2003/88 3 straipsnio nuostatomis, valstybės
         narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 11 valandų nepertraukiamo kasdienio
         poilsio laiką per parą.

      36      Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2003/88 formuluotę ir šios direktyvos tikslą bei
         bendrą struktūrą, įvairūs reikalavimai, kurie joje nustatyti dėl minimalaus poilsio laiko, kaip įtvirtintieji 3 straipsnyje,
         yra ypač svarbios Sąjungos socialinės teisės normos, kuriomis gali pasinaudoti kiekvienas darbuotojas kaip būtiniausiu reikalavimu,
         būtinu jo saugai ir sveikatos apsaugai užtikrinti (žr., be kita ko, minėto Sprendimo BECTU 43 ir 47 punktus bei 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑484/04, Rink. p. I‑7471, 38 punktą).

      37      Atsižvelgdamas į pagrindinį Direktyvos 2003/88 tikslą – veiksmingai užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą – kiekvienas
         darbuotojas, be kita ko, turi naudotis atitinkamais poilsio laikotarpiais, kurie turi būti ne tik veiksmingi, siekiant, kad
         atitinkami asmenys galėtų atgauti dėl nuovargio darbe prarastas jėgas, bet kurie yra ir prevencinio pobūdžio – kad kuo labiau
         sumažintų poveikio darbuotojų saugai ir sveikatai riziką, kurią gali sukelti nepertraukiamo darbo laikotarpiai be būtino poilsio
         (2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Jaeger, C‑151/02, Rink. p. I‑8389, 92 punktas ir minėto Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę 41 punktas).

      38      Iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad iš principo su Direktyva 2003/88 nesuderinami tokie nacionalinės teisės aktai, kokie
         nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose, ribojant pagal sutartis dėl auklėjamojo darbo vykdomą veiklą iki 80 dienų per metus,
         nenumatyta, kad atostogų ir laisvalaikio praleidimo centrų personalo atsitiktiniai ir sezoniniai nariai, sudarę sutartis dėl
         auklėjamojo darbo, turi teisę į šios direktyvos 3 straipsniu reikalaujamą minimalų kasdienį poilsį.

      39      Situacija būtų kitokia, tik jei tokie teisės aktai atitiktų Direktyvoje 2003/88, o tiksliau jos 17 straipsnyje įtvirtintas
         nukrypti leidžiančias nuostatas.

      40      Nukrypti leidžiančios nuostatos, kaip Direktyvoje 2003/88 numatytos Sąjungos teisės aktų išimtys dėl darbo laiko organizavimo,
         turi būti aiškinamos taip, kad jų taikymo sritis būtų apribota tuo, kas būtiniausia norint apginti pagal tas nuostatas saugomus
         interesus (žr. minėto Sprendimo Jaeger 89 punktą).

      41      Pirma, nukrypti nuo Direktyvos 2003/88 3 straipsnio leidžianti nuostata, esanti jos 17 straipsnio 1 dalyje, taikoma darbuotojams,
         kurių visas darbo laikas, atsižvelgiant į minimos veiklos konkrečias ypatybes, neskaičiuojamas arba nenustatomas, arba jį
         gali nusistatyti patys darbuotojai.

      42      Kaip tvirtina Union syndicale ir Europos Komisija, jokia Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos aplinkybė neįrodo, kad atostogų ir laisvalaikio praleidimo
         centruose įdarbinti darbuotojai, sudarę sutartis dėl auklėjamojo darbo, gali nuspręsti dėl savo darbo valandų skaičiaus. Prancūzijos
         vyriausybės pateiktu šių darbuotojų ir minėtų centrų funkcionavimo aprašymu, kurio tikslumą turi patikrinti prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekiama įrodyti priešingai. Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje taip pat
         nėra jokių įrodymų, kad minėti darbuotojai neprivalo būti darbo vietoje pagal nustatytą grafiką.

      43      Todėl reikia konstatuoti, kad, remiantis Teisingumo Teismui pateikta informacija, Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalis
         apima veiklą, kuri niekaip nesusijusi su veikla, kurią vykdo sutartis dėl auklėjamojo darbo atostogų ir laisvalaikio praleidimo
         centruose sudarę asmenys.

      44      Antra, nukrypti leidžiančioje nuostatoje, įtvirtintoje Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 3 dalies b punkte, numatyta, kad,
         remiantis šio straipsnio 2 dalimi, galima nukrypti nuo šios direktyvos 3 straipsnio vykdant „su apsauga ir sekimu susijus[ią]
         veikl[ą], reikalaujanč[ią] nuolatinio buvimo, kad būtų apsaugotas turtas ir asmenys, ypač apsaugos darbuotoj[ų], prižiūrėtoj[ų]
         ir apsaugos firm[ų]“.

      45      Nors ir tiesa, kaip tvirtina ir Union syndicale bei Čekijos vyriausybė, kad atostogų ir laisvalaikio praleidimo centrų personalo nariai vykdo veiklą, kuria siekiama auklėti
         ir skatinti į šiuos centrus priimtus nepilnamečius, tačiau, kaip konstatuoja Prancūzijos vyriausybė, šis personalas taip pat
         privalo užtikrinti šių nepilnamečių nuolatinę priežiūrą. Kadangi jie nėra prižiūrimi tėvų, šiuose centruose dirbančio personalo
         tikslas užtikrinti nuolatinę nepilnamečių priežiūrą. Be to, kaip tvirtina Prancūzijos vyriausybė, šių centrų pedagoginis ir
         auklėjamasis įnašas yra, bent jau didele dalimi, specifinis bei originalus funkcionavimo būdas, pagal kurį priimti nepilnamečiai
         kelias dienas nuolat gyvena kartu su prižiūrėtojais ir vadovais.

      46      Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad tokių darbuotojų, kokie yra sutartis dėl auklėjamojo darbo sudarę asmenys, dirbantys
         atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose, veiklos atžvilgiu gali būti taikoma Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 3 dalies
         b punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, jei įvykdomos to paties straipsnio 2 dalyje nurodomos sąlygos.

      47      Be to, kaip tvirtina Komisija, dėl atostogų ir laisvalaikio praleidimo centrų veiklos ir funkcionavimo ypatybių pažymėtina,
         kad šiai veiklai taip pat gali būti taikoma Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nuo šios direktyvos
         3 straipsnio leidžianti nukrypti nuostata, susijusi su veikla, kurią lemia būtinybė užtikrinti nepertraukiamas paslaugas arba
         nenutrūkstamą gamybą.

      48      Žinoma, atostogų ir laisvalaikio praleidimo centrų atsitiktinio ir sezoninio personalo veikla nenurodoma šioje nuostatoje
         pateiktame sąraše. Tačiau reikia pažymėti, kad, viena vertus,  tai nėra išsamus sąrašas ir, antra vertus, kaip išplaukia ir
         iš šio sprendimo 45 punkto, šią veiklą lemia būtinybė užtikrinti paslaugų nepertraukiamumą, nes į šiuos centrus priimti nepilnamečiai
         visą buvimo laikotarpį nuolat gyvena prižiūrimi šių centrų personalo.

      49      Šiomis aplinkybėmis, remiantis Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2 dalimi, šio straipsnio 3 dalies b ir c punktuose esančių
         nukrypti leidžiančių nuostatų, būtent susijusių su šios direktyvos 3 straipsnyje numatytu kasdienio poilsio laiku, įgyvendinimas
         akivaizdžiai siejamas su sąlyga, kad suinteresuotiesiems darbuotojams privalo būti suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo
         poilsio laikas arba, išskirtiniais atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių suteikti lygiaverčio kompensuojamojo poilsio laiko
         neįmanoma, šiems darbuotojams privalo būti suteikta atitinkama apsauga.

      50      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog siekiant, kad „lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas“ Direktyvos 2003/88 17 straipsnio
         2 dalies prasme atitiktų šios direktyvos reikalavimus ir tikslą, kaip apibrėžta šio sprendimo 37 punkte, jis turi būti toks,
         kad per jį darbuotojui nebūtų nustatyta jokia pareiga darbdaviui, kuri trukdytų jam laisvai ir nepertraukiamai užsiimti tuo,
         kas atitinka jo interesus, kad būtų neutralizuotas darbo poveikis atitinkamo darbuotojo saugai ir sveikatai. Be to, toks poilsio
         laikas turi eiti iš karto po to darbo laiko, už kurį ketinama kompensuoti, taip siekiant, kad dėl kelių iš eilės einančių
         darbo laikotarpių darbuotojas nebūtų nuolat pavargęs ar pervargęs (žr. minėto Sprendimo Jaeger 94 punktą).

      51      Siekiant užtikrinti veiksmingą darbuotojo saugos ir sveikatos apsaugą, paprastai turi būti numatyta, kad po darbo laikotarpio
         visuomet eitų poilsio laikotarpis. Kad galėtų tinkamai pailsėti, darbuotojas turi turėti teisę tam tikrą laiką nebūti darbo
         vietoje, be to, poilsio laikas turi būti nepertraukiamas ir eiti iš karto po darbo laikotarpio, kad darbuotojas galėtų atsipalaiduoti
         ir pailsėti nuo su jo funkcijų vykdymu susijusio nuovargio. Šis reikalavimas yra būtinas atsižvelgiant į tai, kad, nukrypstant
         nuo bendrosios taisyklės, įprastas dienos darbo laikas yra pratęsiamas užtikrinant budėjimą (minėto Sprendimo Jaeger 95 punktas).

      52      Šiomis aplinkybėmis tokia nacionalinės teisės nuostata, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad bendra
         tokių sutarčių, kaip to paties asmens sudarytos sutartys dėl auklėjamojo darbo, trukmė negali viršyti 80 dienų per dvylika
         nepertraukiamų mėnesių, neatitinka valstybėms narėms ir tam tikrais atvejais socialiniams partneriams tenkančios pareigos
         užtikrinti lygiavertį kompensuojamojo poilsio laiką, kaip to reikalaujama Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2 dalyje.

      53      Kaip tvirtina Union syndicale ir Čekijos vyriausybė, atsižvelgiant į Direktyva 2003/88 siekiamą apsaugos tikslą, maksimalus darbo dienų skaičius per metus
         nėra reikšmingas, kalbant apie minėtą lygiavertį kompensuojamąjį poilsio laiką.

      54      Tačiau Prancūzijos vyriausybė tvirtina, kad atostogų ir laisvalaikio praleidimo centrų personalo veiklos išimtinis pobūdis
         neleidžia suteikti lygiaverčio kompensuojamojo poilsio laiko. Į šiuos centrus priimti asmenys yra nepilnamečiai, kurie juose
         praleidžia keletą dienų, per kurias juos dieną ir naktį prižiūri tas pats personalas. Jeigu atostogų ir laisvalaikio praleidimo
         centrų atsitiktinio ir sezoninio personalo nariams būtų suteiktas kompensuojamasis poilsis, kaip apibrėžė Teisingumo Teismas
         minėto Sprendimo Jaeger 94 punkte, tai reikštų, kad jie pasinaudotų šiuo poilsiu per jų prižiūrimų nepilnamečių buvimo laikotarpį, todėl tai lemtų,
         jog šie nepilnamečiai laikinai, įskaitant ir naktį, nesant tėvų, nebūtų prižiūrimi auklėtojų, t. y. suaugusiųjų, kuriuos nepilnamečiai
         geriausiai pažįsta ir kuriais labiausiai pasitiki. Kadangi egzistuoja objektyvios priežastys, neleidžiančios suteikti lygiaverčio
         kompensuojamojo poilsio laiko, maksimalaus dienų, per kurias sutartis dėl auklėjamojo darbo sudarę asmenys gali dirbti, skaičiaus
         per metus nustatymas atitiktų tinkamą aptariamų darbuotojų apsaugą Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2dalies prasme.

      55      Dėl šių argumentų reikia priminti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2 dalies, tik išskirtinėmis aplinkybėmis
         šia nuostata leidžiama darbuotojui suteikti „kitą atitinkamą apsaugą“, kai dėl objektyvių priežasčių neįmanoma suteikti lygiaverčio
         kompensuojamojo poilsio laiko (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Jaeger 98 punktą).

      56      Sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą trūksta konkrečios informacijos apie atostogų ir laisvalaikio praleidimo
         centrų personalo veiklos vykdymą, šios veiklos organizavimo metodus ir tai, kokio personalo šiems centrams reikia.

      57      Žinoma, atsižvelgiant į šios veiklos ir nagrinėjamų centrų personalo atsakomybės už į šiuos centrus priimtus nepilnamečius
         aprašymą, neturėtų būti atmesta galimybė, kad išskirtiniais atvejais dėl objektyvių priežasčių gali būti neįmanoma užtikrinti,
         kad po darbo laikotarpio visuomet eitų poilsio laikotarpis, kaip to reikalaujama Direktyvos 2003/88 3 straipsniu ir remiantis
         minėtu Sprendimu Jaeger.

      58      Tačiau darbo dienų per metus ribos nustatymas, kaip tai numatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamuose Prancūzijos teisės aktuose,
         jokiu atveju negali būti laikomas tinkama apsauga Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2 dalies prasme. Iš tiesų, kaip nurodyta
         šios direktyvos 15 konstatuojamoje dalyje, nors valstybėms narėms suteikiamas tam tikras lankstumas taikant kai kurias šios
         direktyvos nuostatas, tačiau jos privalo užtikrinti principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos laikymąsi.

      59      Nors dėl to Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja suteikiama tam tikra diskrecija valstybėms
         narėms ir prireikus socialiniams partneriams išimtiniais atvejais nustatant suinteresuotųjų darbuotojų tinkamą apsaugą, tačiau
         šia apsauga, susijusia su šių darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga, taip pat kaip ir šios direktyvos 3 straipsnyje numatytu
         minimaliu kasdienio poilsio laiku arba jos 17 straipsnio 2 dalyje numatytu lygiaverčiu kompensuojamojo poilsio laiku, siekiama,
         kad minėti darbuotojai galėtų atsipalaiduoti ir pailsėti nuo su jų pareigų vykdymu susijusio nuovargio.

      60      Nors dėl specifinio darbo pobūdžio arba specifinio jo atlikimo konteksto išimtiniais atvejais galima nukrypti nuo Direktyvos
         2003/88 3 straipsnio ir nuo pareigos užtikrinti, kad po darbo laikotarpio visuomet eitų poilsio laikotarpis, nacionalinės
         teisės aktais, pagal kuriuos darbuotojams neleidžiama pasinaudoti teise į kasdienį poilsį per visą jų darbo sutarties trukmę,
         net jei sutartis sudaryta dėl 80 darbo dienų per metus, ne tik panaikinama šia direktyva akivaizdžiai suteikiamos individualios
         teisės esmė, bet jie prieštarauja ir jos tikslui (šiuo klausimu dėl Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalies žr. minėto Sprendimo
         BECTU 48 punktą).

      61      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad tokias sutartis, kaip pagrindinėje
         byloje nagrinėjamos sutartys dėl auklėjamojo darbo, sudariusiems asmenims, atostogų ir laisvalaikio praleidimo centruose vykdantiems
         atsitiktinę ir sezoninę veiklą, taikytina Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 3 dalies b ir (arba) c punktuose numatyta nukrypti
         leidžianti nuostata.

      62      Nacionalinės teisės aktais, pagal kuriuos tokias sutartis sudariusių asmenų darbas ribojamas iki 80 darbo dienų per metus,
         neįvykdomos šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje nustatytos minėtos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygos, pagal
         kurias tokiems darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas arba, išskirtiniais atvejais, kai dėl objektyvių
         priežasčių suteikti tokio poilsio laiko neįmanoma, jiems suteikiama atitinkama apsauga.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      63      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Tokias sutartis, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutartys dėl auklėjamojo darbo, sudarę asmenys, atostogų ir laisvalaikio
            praleidimo centruose vykdantys atsitiktinę ir sezoninę veiklą ne daugiau kaip 80 darbo dienų per metus, priskirtini 2003 m.
            lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų taikymo
            sričiai.
      2.      Tokias sutartis, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutartys dėl auklėjamojo darbo, sudariusiems asmenims, atostogų ir
            laisvalaikio praleidimo centruose vykdantiems atsitiktinę ir sezoninę veiklą, taikytina Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 3 dalies
            b ir (arba) c punktuose numatyta nukrypti leidžianti nuostata.
      Nacionalinės teisės aktais, pagal kuriuos tokias sutartis sudariusių asmenų darbas ribojamas iki 80 darbo dienų per metus,
            neįvykdomos šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje nustatytos minėtos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygos, pagal
            kurias tokiems darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas arba, išskirtiniais atvejais, kai dėl objektyvių
            priežasčių suteikti tokio poilsio laiko neįmanoma, jiems suteikiama atitinkama apsauga.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1973 m. gegužės 30 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Robert de Greef prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 46-72.


1983 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Leendert van Bennekom. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nyderlandai. # Byla 227/82.


title: 2010 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Pedro Manuel Roca Álvarez prieš Sesa Start España ETT SA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Superior de Justicia de Galicia - Ispanija.#Socialinė politika - Vienodas požiūris į darbuotojus vyrus ir moteris - Direktyva 76/207/EEB - 2 ir 5 straipsniai - Pagal darbo sutartį dirbančių motinų teisė į atostogas - Pagal darbo sutartį dirbančių motinos arba tėvo galimybė jomis pasinaudoti - Savarankiškai dirbanti motina - Teisės į atostogas nesuteikimas pagal darbo sutartį dirbančiam tėvui.#Byla C-104/09.

text:
      Byla C‑104/09
      Pedro Manuel Roca Álvarez
      prieš
      Sesa Start España ETT SA
      (Tribunal Superior de Justicia de Galicia prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė politika – Vienodas požiūris į darbuotojus vyrus ir moteris – Direktyva 76/207/EEB – 2 ir 5 straipsniai – Pagal darbo sutartį dirbančių motinų teisė į atostogas – Pagal darbo sutartį dirbančių motinos arba tėvo galimybė jomis pasinaudoti – Savarankiškai dirbanti motina – Teisės į atostogas nesuteikimas pagal darbo sutartį dirbančiam tėvui“
      Sprendimo santrauka
      Socialinė politika – Darbuotojai vyrai ir moterys – Įsidarbinimas ir darbo sąlygos – Vienodas požiūris
      (Tarybos direktyvos 76/207 2 straipsnio 1, 3 ir 4 dalys ir 5 straipsnis)
      Direktyvos 76/207 dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo
         ir darbo sąlygų atžvilgiu 2 straipsnio 1, 3 ir 4 dalys ir 5 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama
         tokia nacionalinė priemonė, kurioje numatyta, jog pagal darbo sutartį dirbančios motinos per devynis mėnesius po vaiko gimimo
         gali įvairiais būdais pasinaudoti atostogomis, nors pagal darbo sutartį dirbantys tėvai šiomis atostogomis gali pasinaudoti
         tik jeigu vaiko motina taip pat dirba pagal darbo sutartį.

      Iš tikrųjų, kadangi šiomis atostogomis gali pasinaudoti darbuotojas tėvas arba motina, t. y. pamaitinti vaiką ir juo pasirūpinti
         gali tiek tėvas, tiek motina, konstatuotina, kad šios atostogos darbuotojams suteikiamos dėl to, kad jie yra vaiko tėvai.
         Vadinasi, jos negali būti laikomos leidžiančiomis užtikrinti moters biologinės būklės apsaugą po nėštumo arba motinos ir vaiko
         ypatingo ryšio apsaugą. Be to, vien aplinkybė, kad jei vaiko motina nedirba pagal darbo sutartį, atmetama pagal darbo sutartį
         dirbančių kūdikių tėvų galimybė pasinaudoti pagrindinėje byloje nagrinėjamomis atostogomis, gali lemti, jog tokia savarankiškai
         dirbanti moteris bus priversta apriboti profesinę veiklą ir viena prisiimti dėl vaiko gimimo atsiradusius rūpesčius, nes vaiko
         tėvas negalės jai padėti. Todėl tokia priemonė nenagrinėtina nei kaip priemonė, kuria siekiama pašalinti ar sumažinti socialiniame
         gyvenime galinčią egzistuoti faktinę nelygybę moterų atžvilgiu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 76/207 2 straipsnio 4 dalį,
         nei kaip priemonė, kuria siekiama užtikrinti faktinį, o ne tik formalų vienodą požiūrį, norint sumažinti socialiniame gyvenime
         galinčią egzistuoti faktinę nelygybę ir taip pagal SESV 157 straipsnio 4 dalį pašalinti ar kompensuoti blogesnę atitinkamų
         asmenų padėtį, kiek tai susiję su jų profesine karjera.

      (žr. 31, 37–39 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. rugsėjo 30 d.(*)

      „Socialinė politika – Vienodas požiūris į darbuotojus vyrus ir moteris – Direktyva 76/207/EEB – 2 ir 5 straipsniai – Pagal darbo sutartį dirbančių motinų teisė į atostogas – Pagal darbo sutartį dirbančių motinos arba tėvo galimybė jomis pasinaudoti – Savarankiškai dirbanti motina – Teisės į atostogas nesuteikimas pagal darbo sutartį dirbančiam tėvui“
      Byloje C‑104/09
      dėl Tribunal Superior de Justicia de Galicia (Ispanija) 2009 m. vasario 13 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2009 m. kovo 19 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Pedro Manuel Roca Álvarez
      prieš
      Sesa Start España ETT SA
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai P. Lindh (pranešėja), A. Rosas, U. Lõhmus, ir A. Ó Caoimh,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos B. Plaza Cruz,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir S. Pardo Quintillán,
      susipažinęs su 2010 m. gegužės 6 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos dėl vienodo požiūrio į vyrus
         ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, p. 40;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 187) 2 straipsnio 1, 3 ir 4 dalių bei 5 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp P. M. Roca Álvarez ir jo darbdavio, bendrovės Sesa Start España ETT SA, dėl pastarosios atsisakymo suteikti pirmajam „kūdikio maitinimo“ atostogas.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 76/207 1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:

      „Šios direktyvos tikslas – valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą įsidarbinimo, įskaitant
         pareigų paaukštinimą, profesinio mokymo ir darbo sąlygų, taip pat socialinės apsaugos pagal 2 dalyje nurodytas sąlygas atžvilgiu.
         Šis principas toliau vadinamas vienodo požiūrio principu.“

      4        Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Pagal toliau išdėstytas nuostatas, vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės arba netiesioginės
         diskriminacijos dėl lyties, ypač dėl santuokinės arba šeimyninės padėties.

      <...>
      3.      Ši direktyva nepažeidžia nuostatų, susijusių su moterų apsauga, ypač dėl nėštumo ir motinystės.
      4.      Ši direktyva nepažeidžia priemonių, skatinančių vienodas vyrų ir moterų galimybes, ypač panaikinant nelygybę, kuri daro poveikį
         moterų galimybėms 1 straipsnio 1 dalyje nurodytose srityse.“

      5        Pagal minėtos direktyvos 5 straipsnį:

      „1.      Vienodo požiūrio principo taikymas darbo sąlygų, įskaitant nuostatas, reglamentuojančias atleidimą iš darbo, atžvilgiu reiškia,
         kad vyrams ir moterims garantuojamos vienodos sąlygos be jokios diskriminacijos dėl lyties.

      2.      Šiuo tikslu valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad:
      a)      būtų panaikinti įstatymai ir kiti teisės aktai, prieštaraujantys vienodo požiūrio principui;
      b)      būtų arba galėtų būti paskelbtos negaliojančiomis arba būtų pakeistos nuostatos, prieštaraujančios vienodo požiūrio principui,
         kurios yra įtrauktos į kolektyvines sutartis, individualias darbo sutartis, įmonių vidaus taisykles arba taisykles, reglamentuojančias
         savarankišką verslą ir profesijas;

      c)      būtų peržiūrėti įstatymai ir kiti teisės aktai, prieštaraujantys vienodo požiūrio principui, jeigu rūpinimasis apsauga, dėl
         kurio jie buvo priimti, nebėra pagrįstas; ir, kai tokios nuostatos yra įtrauktos į kolektyvines sutartis, darbuotojai ir administracija
         būtų paraginti pakeisti atitinkamas nuostatas.“

      6        Direktyva 76/207 buvo iš dalies pakeista 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/73/EB (OL L 269,
         p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 255) ir panaikinta 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento
         ir Tarybos direktyva 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės
         veiklos srityje principo įgyvendinimo (nauja redakcija) (OL L 204, p. 23).

       Nacionalinės teisės aktai
      7        Pagal Darbuotojų statuto (Estatuto de los Trabajadores) su pakeitimais, padarytais 1995 m. kovo 24 d. Real Decreto Legislativo 1/1995 (BOE, Nr. 75, 1995 m. kovo 29 d., p. 9654; toliau – Darbuotojų statutas), 1 straipsnį numatyta, jog šis įstatymas
         taikomas darbuotojams, kurie laisva valia už atlyginimą atlieka tam tikrą darbą kito asmens pavedimu nustatytoje darbovietėje
         ir vadovaujami kito fizinio ar juridinio asmens, laikomo darbdaviu.

      8        Pagal Darbuotojų statuto 1 straipsnio 3 dalį numatyta, kad veiklai, nepatenkančiai į 1 straipsnio 1 dalyje apibrėžtos veiklos
         sampratą, Darbuotojų statuto nuostatos netaikomos.

      9        Šio statuto 37 straipsnio 4 dalyje numatyta teisė į kūdikio maitinimo atostogas. Ieškinio pagrindinėje byloje pareiškimo dieną
         galiojusioje statuto redakcijoje ši nuostata buvo suformuluota taip:

      „Darbuotojos turi teisę į vienos valandos kūdikiui iki devynių mėnesių maitinti skirtą pertrauką, kurią gali dalyti į dvi
         dalis. Tuo pačiu tikslu moteris gali vietoj šios teisės pasirinkti pusvalandžiu trumpesnę darbo dieną. Tuo atveju, kai dirba
         abu tėvai, šia pertrauka gali naudotis tėvas arba motina.“

      10      Ši priemonė iš dalies pakeista 2007 m. kovo 22 d. Organiniu įstatymu Nr. 3/2007 dėl veiksmingos vyrų ir moterų lygybės (Ley orgánica de Igualdad efectiva de mujeres y hombres) (BOE, Nr. 71, 2007 m. kovo 23 d., p. 12611), t. y. jau susiklosčius pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. Šiuo metu galiojančios
         redakcijos tekstas yra toks:

      „Darbuotojos turi teisę į vienos valandos kūdikiui iki devynių mėnesių maitinti skirtą pertrauką, kurią gali dalyti į dvi
         dalis. Jei gimsta keli kūdikiai, pertraukos trukmė ilginama proporcingai.

      Tuo pačiu tikslu vietoj šios teisės moteris gali pasirinkti pusvalandžiu trumpesnę darbo dieną arba sukaupti valandų skaičių
         laisvai dienai pagal kolektyvinėje sutartyje arba su darbdaviu sudarytame susitarime, prireikus laikantis tokios kolektyvinės
         sutarties nuostatų, numatytas sąlygas.

      Tuo atveju, kai dirba abu tėvai, šiomis atostogomis gali naudotis tėvas arba motina.“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      11      P. M. Roca Álvarez nuo 2004 m. liepos mėnesio yra įmonės Sesa Start España ETT SA darbuotojas. 2005 m. kovo 7 d. jis darbdaviui pateikė prašymą pripažinti jo teisę pasinaudoti Darbuotojų statuto 37 straipsnio
         4 dalyje numatytomis atostogomis. Šis prašymas buvo atmestas, nes P. M. Roca Álvarez vaiko motina dirbo savarankiškai, o ne
         pagal darbo sutartį. Motinos darbas pagal darbo sutartį yra būtina šių atostogų suteikimo sąlyga.

      12      P. M. Roca Álvarez, ginčydamas darbdavio sprendimą, kreipėsi į Juzgado de lo Social de A Coruña. Šis teismas manė, kad šios atostogos suteikiamos „darbuotojoms“, todėl jos suteikiamos tik motinoms. Be to, ši teisė į atostogas
         suteikiama tik pagal darbo sutartį dirbančioms motinoms, o P. M. Roca Álvarez vaiko motina šios sąlygos netenkina. Todėl jo
         ieškinys buvo atmestas.

      13      P. M. Roca Álvarez dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Tribunal Superior de Justicia de Galicia.

      14      Šis teismas mano, kad nacionaliniai teisės aktai buvo išaiškinti teisingai. Tačiau jis pripažįsta, kad šiuose teisės aktuose
         numatytos atostogos nebesiejamos su biologiniu žindymo veiksniu ir jas galima laikyti paprastu laikotarpiu, skirtu vaiko priežiūrai.
         Be to, jis pažymi, kad „rizikos žindant“ atveju veikia kitas dirbančiosios pagal darbo sutartį apsaugos mechanizmas. Jis priduria,
         kad šiuo metu pagal teisės aktus pripažįstama, jog šiomis atostogomis gali naudotis ar turi į jas teisę tiek tėvas, tiek motina,
         bet tik tuo atveju, kai „dirba abu tėvai“, ir tik tada, kai motina dirba pagal darbo sutartį ir todėl turi teisę į kūdikio
         maitinimo atostogas, tėvas gali vietoj jos pasinaudoti šiomis atostogomis.

      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar teisė į šias atostogas neturėtų būti suteikiama
         tiek vyrams, tiek moterims ir ar aplinkybė, kad ji suteikiama tik pagal darbo sutartį dirbančioms moterims ir jų vaikų tėvams,
         nėra diskriminacinė ir nepažeidžia vienodo požiūrio principo ir Direktyvos 76/207.

      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, mano, kad Darbuotojų statuto 37 straipsnio 4 dalyje numatytos
         atostogos labiau nagrinėtinos kaip tėvystės atostogos pagal 1996 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 96/34/EB dėl Bendrojo
         susitarimo dėl tėvystės atostogų, sudaryto tarp UNICE, CEEP ir ETUC (OL L 145, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         5 sk., 2 t., p. 285).

      17      Šiomis aplinkybėmis Tribunal Superior de Justicia de Galicia nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar nacionalinis įstatymas (konkrečiai kalbant, Darbuotojų statuto 37 straipsnio 4 dalis), kuriuo tik pagal darbo sutartį
         dirbančioms motinoms suteikiama teisė į mokamas kūdikio maitinimo atostogas (pusvalandžiu sutrumpinant darbo dieną arba suteikiant
         į dvi dalis galimą dalyti valandos pertrauką), kurios yra pasirenkamos, už kurias moka darbdavys ir kuriomis galima naudotis,
         iki kūdikiui sukaks devyni mėnesiai, tačiau tokia teisė nesuteikiama pagal darbo sutartį dirbantiems tėvams, pažeidžia EB 13 straipsnyje,
         <...> Direktyvoje 76/207 ir <...> Direktyvoje 2002/73 įtvirtintą vienodo požiūrio principą, kuris draudžia bet kokią diskriminaciją
         dėl lyties?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl Direktyvos 76/207
      18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyva 76/207 turi būti aiškinama taip, kad
         pagal ją draudžiama tokia nacionalinė priemonė, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, jog pagal darbo sutartį
         dirbančios motinos per devynis mėnesius po vaiko gimimo gali įvairiais būdais pasinaudoti atostogomis, nors pagal darbo sutartį
         dirbantys tėvai šiomis atostogomis gali pasinaudoti tik jeigu vaiko motina taip pat dirba pagal darbo sutartį.

      19      Direktyvos 76/207 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šia direktyva siekiama valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio
         į vyrus ir moteris principą pirmiausia darbo sąlygų atžvilgiu.

      20      Konkrečiai šis principas įtvirtintas direktyvos 2–5 straipsniuose. Minėto 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog vienodo požiūrio
         principas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės arba netiesioginės diskriminacijos dėl lyties, ypač dėl santuokinės
         arba šeiminės padėties. Šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog šio principo taikymas darbo sąlygų atžvilgiu reiškia,
         kad vyrams ir moterims garantuojamos vienodos sąlygos nediskriminuojant dėl lyties.

      21      Reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoje priemonėje numatyta, jog kūdikio maitinimo atostogos suteikiamos leidžiant
         išvykti darbo dienos metu arba ją sutrumpinti. Šia priemone keičiamas darbo laikas. Vadinasi, ji turi poveikį „darbo sąlygoms“
         Direktyvos 76/207 5 straipsnio prasme (šiuo klausimu žr. 2003 m. kovo 20 d. Sprendimo Kutz-Bauer, C‑187/00, Rink. p. I–2741, 44 ir 45 punktus).

      22      Be kita ko, pagal šią priemonę, iš principo, teisė į pagrindinėje byloje nagrinėjamas atostogas suteikiama motinoms, o tėvai
         šiomis atostogomis gali pasinaudoti tik jeigu abu vaiko tėvai dirba pagal darbo sutartį.

      23      Darytina išvada, kad pagal darbo sutartį dirbančios motinos visada gali pasinaudoti kūdikio maitinimo atostogomis, o pagal
         sutartį dirbantys tėvai gali jomis pasinaudoti tik jeigu pagal darbo sutartį dirba jų vaiko motina. Vadinasi, nepakanka būti
         tėvu, kad pagal darbo sutartį dirbantiems vyrams būtų leista pasinaudoti atostogomis, nors tai leidžiama tokį patį statusą
         turinčioms moterims.

      24      Tačiau darbuotojo vyro ir darbuotojos moters, taigi mažamečių tėvo ir motinos, situacija, atsižvelgiant į būtinybę sutrumpinti
         darbo dienos laiką, kad galėtų pasirūpinti vaiku, panaši (pagal analogiją, kiek tai susiję su vaikus auginančių darbuotojų
         vyrų ir moterų padėtimi, žr. 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Griesmar, C‑366/99, Rink. p. I–9383, 56 punktą ir, kiek tai susiję su šių darbuotojų naudojimusi vaiko priežiūros įstaigomis, 2002 m.
         kovo 19 d. Sprendimo Lommers, C‑476/99, Rink. p. I‑2891, 30 punktą).

      25      Todėl pažymėtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoje priemonėje įtvirtinta pagal darbo sutartį dirbančių motinų ir pagal
         darbo sutartį dirbančių tėvų diskriminacija dėl lyties Direktyvos 76/207 2 straipsnio 1 dalies prasme.

      26      Dėl šios diskriminacijos pagrindimo Direktyvos 76/207 2 straipsnio 3 ir 4 dalyse pažymima, kad ši direktyva nepažeidžia nuostatų,
         susijusių su moterų apsauga, ypač dėl nėštumo ir motinystės, bei priemonių, skatinančių vienodas vyrų ir moterų galimybes,
         ypač panaikinant nelygybę, kuri daro poveikį moterų galimybėms, susijusioms su darbo sąlygomis.

      27      Visų pirma, dėl nėštumo ir motinystės apsaugos Teisingumo Teismas ne kartą buvo nusprendęs, kad Direktyvos 76/207 2 straipsnio
         3 dalis, išsaugodama valstybių narių teisę palikti galioti arba priimti naujus moterų apsaugai skirtus teisės aktus, kiek
         tai susiję su „nėštumu ir motinyste“, pagal vienodo požiūrio į abi lytis principą pripažįsta, pirma, moters biologinės būklės
         apsaugos per nėštumą ir po jo ir, antra, moters bei jos vaiko ypatingo ryšio po gimdymo apsaugos teisėtumą (žr. 1984 m. liepos
         12 d. Sprendimo Hofmann, 184/83, Rink. p. 3047, 25 punktą; 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Webb, C‑32/93, Rink. p. I‑3567, 20 punktą; 1998 m. birželio 30 d. Sprendimo Brown, C‑394/96, Rink. p. I–4185, 17 punktą ir 2005 m. vasario 1 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑203/03, Rink. p. I‑935, 43 punktą).

      28      Kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš pradžių 1900 m. Darbuotojų statuto 37 straipsnio 4 dalyje
         atostogos buvo numatytos, siekiant palengvinti žindymą. Dėl teisės aktų raidos šios atostogos buvo atskirtos nuo šio tikslo
         ir nebenurodomas žindymas. Be kita ko, Ispanijos teismų praktikoje jau daugelį metų teisė naudotis šiomis atostogomis pripažįstama
         ir nenatūralaus maitinimo atveju. Šis teismas pažymi, kad šios atostogos nebesiejamos su biologiniu gimimo veiksniu ir laikomos
         paprastu laikotarpiu, skirtu rūpintis vaiku, bei priemone, padedančia po motinystės atostogų derinti darbą ir šeiminį gyvenimą.

      29      Aplinkybė, kad nacionalinės teisės aktuose ir juos aiškinant teismo praktikoje kūdikio maitinimo atostogos pamažu buvo atskirtos
         nuo biologinio žindymo, nebeleidžia šios priemonės laikyti apsaugančia moters biologinę būklę po nėštumo šio sprendimo 27 punkte
         nurodytos teismo praktikos prasme. Iš tikrųjų, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo,
         pagrindinėje byloje nagrinėjamomis atostogomis gali pasinaudoti tiek motina, tiek tėvas, taikant vienintelę sąlygą – kad pastarasis
         taip pat dirbtų pagal darbo sutartį.

      30      Ši situacija skiriasi nuo tos, kuri buvo nagrinėjam byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Hofmann, kurioje pagal nagrinėtus nacionalinės teisės aktus tik motinoms, o ne kitiems asmenims buvo numatyta teisė pasibaigus apsaugos
         laikotarpiui pasinaudoti papildomomis motinystės atostogomis (žr. minėto Sprendimo Hofmann 26 punktą).

      31      Aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis atostogomis gali pasinaudoti darbuotojas tėvas arba motina, reiškia, kad
         pamaitinti vaiką ir juo pasirūpinti gali tiek tėvas, tiek motina. Todėl atrodo, kad šios atostogos darbuotojams suteikiamos
         dėl to, kad jie yra vaiko tėvai. Vadinasi, jos negali būti laikomos leidžiančiomis užtikrinti moters biologinės būklės apsaugą
         po nėštumo arba motinos ir vaiko ypatingo ryšio apsaugą.

      32      Antra, dėl lygių moterų ir vyrų galimybių skatinimo bei faktinės nelygybės, darančios įtaką moterų galimybėms, darbo sąlygų
         srityje mažinimo Ispanijos vyriausybė pastabose nurodė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis atostogomis, kuriomis pasinaudoti
         gali tik motinos, siekiama kompensuoti realiai blogesnę moterų, palyginti su vyrais, padėtį darbo vietos išsaugojimo gimus
         vaikui atžvilgiu. Šios vyriausybės nuomone, mažamečių vaikų motinoms sunkiau integruotis į darbo rinką arba joje pasilikti.

      33      Iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad Direktyvos 76/207 2 straipsnio 4 dalimi siekiama konkretaus ir riboto tikslo
         leisti taikyti priemones, kurios atrodo diskriminacinės, tačiau iš tikrųjų turi pašalinti ar sumažinti socialiniame gyvenime
         galinčią egzistuoti faktinę nelygybę. Vadovaujantis šia nuostata, įsidarbinimo, įskaitant pareigų paaukštinimą, srityje leidžiama
         taikyti nacionalines priemones, kuriomis, būtent moterims suteikiant privalumų, siekiama pagerinti jų galimybes konkuruoti
         darbo rinkoje arba siekti karjeros tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir vyrų (žr. 1995 m. spalio 17 d. Sprendimo Kalanke, C‑450/93, Rink. p. I‑3051, 18 ir 19 punktus; 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Marschall, C‑409/95, Rink. p. I‑6363, 26 ir 27 punktus; 2000 m. kovo 28 d. Sprendimo Badeck ir kt., C‑158/97, Rink. p. I‑1875, 19 punktą ir minėto Sprendimo Lommers 32 punktą).

      34      Minėta 2 straipsnio 4 dalimi siekiama užtikrinti faktinį, o ne tik formalų vienodą požiūrį, sumažinant socialiniame gyvenime
         galinčią egzistuoti faktinę nelygybę ir taip pagal SESV 157 straipsnio 4 dalį pašalinant ar kompensuojant blogesnę atitinkamų
         asmenų padėtį, kiek tai susiję su profesine karjera (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Kalanke 19 punktą; 2000 m. liepos 6 d. Sprendimo Abrahamsson ir Anderson, C‑407/98, Rink. p. I‑5539, 48 punktą ir 2004 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Briheche, C‑319/03, Rink. p. I‑8807, 25 punktą).

      35      Kaip buvo pažymėta šio sprendimo 21 punkte, pagrindinėje byloje nagrinėjamos atostogos suteikiamos leidžiant išvykti darbo
         dienos metu arba ją sutrumpinti. Žinoma, kad dėl šios priemonės leidžiant pagal darbo sutartį dirbančioms motinoms išsaugoti
         darbo vietą ir skirti laiko vaikui, moterims gali būti suteikiama privalumų. Toks poveikis dar sustiprinamas aplinkybe, kai
         pagal darbo sutartį dirbantis vaiko tėvas turi galimybę pasinaudoti šiomis atostogomis vietoj motinos, kuri dėl to, kad prižiūri
         ir rūpinasi savo vaiku, nepatirtų neigiamų pasekmių darbe.

      36      Vis dėlto manyti, kaip Ispanijos vyriausybė, kad vien pagal darbo sutartį dirbanti motina turi turėti teisę pasinaudoti pagrindinėje
         byloje aptariamomis atostogomis, o pagal darbo sutartį dirbantis tėvas jomis gali pasinaudoti, tik kai jomis nesinaudoja motina,
         reiškia tęsti tradicinį vyrų ir moterų vaidmenų paskirstymą, vyrams paliekant šalutinį, palyginti su moterimis, vaidmenį vykdant
         tėvų pareigas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Lommers 41 punktą).

      37      Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 47 punkte, tai, jog vien todėl, kad vaiko motina nedirba pagal darbo sutartį,
         atmetama pagal darbo sutartį dirbančių kūdikių tėvų galimybė pasinaudoti pagrindinėje byloje nagrinėjamomis atostogomis, gali
         lemti, jog tokia savarankiškai dirbanti moteris, kaip antai P. M. Roca Álvarez vaiko motina, bus priversta apriboti profesinę
         veiklą ir viena prisiimti dėl vaiko gimimo atsiradusius rūpesčius, nes vaiko tėvas negalės jai padėti.

      38      Todėl tokia priemonė, kaip aptariama pagrindinėje byloje, nenagrinėtina nei kaip priemonė, kuria siekiama pašalinti ar sumažinti
         socialiniame gyvenime galinčią egzistuoti faktinę nelygybę moterų atžvilgiu Direktyvos 76/207 2 straipsnio 4 dalies prasme,
         nei kaip priemonė, kuria siekiama užtikrinti faktinį, o ne tik formalų vienodą požiūrį, norint sumažinti socialiniame gyvenime
         galinčią egzistuoti faktinę nelygybę ir taip pagal SESV 157 straipsnio 4 dalį pašalinti ar kompensuoti blogesnę atitinkamų
         asmenų padėtį, kiek tai susiję su jų profesine karjera.

      39      Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad direktyvos 2 straipsnio 1, 3 ir 4 dalys ir 5 straipsnis turi būti aiškinami taip,
         kad pagal juos draudžiama tokia priemonė, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, jog pagal darbo sutartį
         dirbančios motinos per devynis mėnesius po vaiko gimimo gali įvairiais būdais pasinaudoti atostogomis, nors pagal darbo sutartį
         dirbantys tėvai šiomis atostogomis gali pasinaudoti tik jeigu vaiko motina taip pat dirba pagal darbo sutartį.

       Dėl direktyvų 2002/73 ir 96/34
      40      Dėl Direktyvos 2002/73 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar ši direktyva, iš dalies pakeitusi
         Direktyvą 76/207, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė.

      41      Direktyva 2002/73, nors ir įsigaliojo jos paskelbimo dieną, į nacionalinę teisę turėjo būti perkelta iki 2005 m. spalio 5 d.,
         t. y. jau susiklosčius pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. Vadinasi, šioms aplinkybėms ji netaikoma ratione temporis. Bet kuriuo atveju, net ir darant prielaidą, kad Direktyva 2002/73 iš dalies pakeista Direktyva 76/207 būtų taikoma ratione temporis, tai nepakeistų šio sprendimo 39 punkte pateikto išaiškinimo.

      42      Dėl Direktyvos 96/34 pažymėtina, kad Europos Bendrijų Komisija savo pastabose mano, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė
         prieštarauja šiai direktyvai.

      43      Vis dėlto, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime tiksliau nepaaiškinamas su vaiko priežiūros
         atostogomis susijusių nacionalinės teisės aktų turinys ir tiesiogiai neprašoma išaiškinti Direktyvos 96/34, to daryti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
            profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu 2 straipsnio 1, 3 ir 4 dalys ir 5 straipsnis turi būti aiškinami
            taip, kad pagal juos draudžiama tokia priemonė, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, jog pagal darbo sutartį
            dirbančios motinos per devynis mėnesius po vaiko gimimo gali įvairiais būdais pasinaudoti atostogomis, nors pagal darbo sutartį
            dirbantys tėvai šiomis atostogomis gali pasinaudoti tik jeigu vaiko motina taip pat dirba pagal darbo sutartį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


title: Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 7 d. # Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinis žymuo "MunichFinancialServices" - Absoliutus atmetimo pagrindas - Aprašomasis pobūdis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas. # Byla T-316/03.

text:
      Byla T‑316/03
      Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft AG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinis žymuo MunichFinancialServices – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas“
      2005 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas  II‑0000
      Sprendimo santrauka
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti
            tiktai iš žymenų arba nuorodų, kurie gali būti naudojami prekės savybėms žymėti – Žodinis prekių ženklas MunichFinancialServices
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      Žodinis žymuo MunichFinancialServices, kurį prašoma įregistruoti Nicos sutarties 36 klasės „finansinėms paslaugoms“, angliškai kalbančio paprasto Bendrijos vartotojo,
         taip pat kitų Bendrijos kalbų regionų paprastų vartotojų, visų pirma vokiečių, turinčių bent jau anglų kalbos pagrindus, požiūriu
         aprašo Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytas paslaugas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme,
         nes atitinkama visuomenė neturi jokių sunkumų suvokti „FinancialServices“ elementą kaip aiškiai anglų kalba aprašantį nagrinėjamas
         finansines paslaugas, be to, niekas neleidžia tvirtinti, jog žodžio „Munich“ pridėjimas prašomam įregistruoti prekių ženklui
         suteikia ypatingą papildomą elementą, dėl kurio jis praranda savo grynai aprašomąjį pobūdį, kiek tai susiję su iš Miuncheno
         siūlomomis finansinėmis paslaugomis.

      (žr. 27, 29, 38, 43 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 7 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinis žymuo „MunichFinancialServices“ – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas“
      Byloje T‑316/03
      Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft AG, įsteigta Miunchene (Vokietija), atstovaujama advokatų G. Würtenberger ir R. Kunze,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą D. Schennen ir G. Schneider,

      atsakovę,
      dėl 2003 m. birželio 26 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) ketvirtosios apeliacinės
         tarybos sprendimo (byla R 337/2002-4), susijusio su prašymu įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą žodinį žymenį „MunichFinancialServices“,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjos E. Martins Ribeiro ir K. Jürimäe,
      posėdžio sekretorė C. Kristensen, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. rugsėjo 12 dieną,
      susipažinęs su atsiliepimu į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. sausio 19 dieną,
      įvykus 2005 m. sausio 13 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       2000 m. birželio 15 d. ieškovė, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl
         Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1), Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
         pateikė Bendrijos prekių ženklo paraišką.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo „MunichFinancialServices“.
      3       Pagal peržiūrėtą ir pataisytą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų ženklų registravimo
         klasifikacijos paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 36 klasei. Aptariamos paslaugos atitinka „finansinių
         paslaugų“ apibūdinimą.

      4       2002 m. vasario 18 d. Sprendimu ekspertas atmetė paraišką, nurodęs, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo aprašomasis
         nagrinėjamų paslaugų atžvilgiu ir visiškai neturėjo skiriamųjų požymių Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų
         prasme.

      5       2002 m. balandžio 18 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 59 straipsniu, padavė VRDT apeliaciją dėl eksperto sprendimo.
      6       2003 m. birželio 26 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas), apie kurį ieškovei buvo pranešta 2003 m. liepos 14 d.,
         VRDT ketvirtoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją nurodžiusi, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo aprašomasis
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

       Šalių reikalavimai
      7       Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      8       VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      9       Ieškovė nurodo vienintelį ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu.
       Šalių argumentai
      10     Pirma, ieškovė teigia, kad paprastas, pakankamai informuotas, pastabus bei nuovokus vartotojas, be papildomos analizės negali
         suvokti žodinio žymens, sudarančio prašomą įregistruoti prekių ženklą, prasmės, todėl negalima daryti išvados, jog prekių
         ženklas nėra apsaugotas.

      11     Šiuo požiūriu ieškovė teigia, kad žodinis žymuo „MunichFinancialServices“ neaprašo prašyme įregistruoti prekių ženklą nurodytų
         paslaugų, nes jį sudarančių skirtingų žodžių derinys turi neįprastai naują savitumą. Jo neįprastumas pasireiškia tuo, kad
         ginčijamas žodinis žymuo nėra sudarytas pagal anglų kalbos gramatikos taisykles. Be to, vartotojui visiškai nėra aiškus ginčijamame
         žodiniame žymenyje esančio termino „Munich“ ir frazės dalies „FinancialServices“ ryšio pobūdis.

      12     Siekdama įrodyti, kad ginčijamam žodiniam žymeniui netaikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas, ieškovė
         taip pat remiasi generalinio advokato F. G. Jacobs išvados, pateiktos priimant 2003 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimą
         VRDT prieš Wrigley (C‑191/01 P, Rink. p. I‑12447, I‑12449), 61–64 punktuose padaryta analize.

      13     Ieškovė šiuo klausimu primena, kad, generalinio advokato F. G. Jacobs teigimu, siekiant ištirti prekių ženklo aprašomąjį pobūdį
         reikia įvertinti, pirma, kaip terminas siejasi su prekėmis ir paslaugomis arba su viena iš jų savybių, antra, kaip terminas
         suvokiamas, ir, trečia, prekių ženklo nurodomos savybės reikšmę prekei ir paslaugai, visų pirma atsižvelgiantį į vartotojo
         sąmonę.

      14     Visų pirma, kalbant apie tai, kaip terminas siejasi su prekėmis ir paslaugomis arba su viena iš jų savybių, ieškovė teigia,
         jog iš žodinį prekių ženklą „MunichFinancialServices“ sudarančio žodžių derinio negalima nustatyti jo aiškaus ryšio su nagrinėjamomis
         paslaugomis dėl jo kalbos požiūriu klaidingo gramatinio naujumo ir dėl to kylančio dviprasmiškumo. Dėl turinio prasmės daugiaprasmiškumo
         suinteresuotoji visuomenės dalis be papildomo aiškinimosi negali suvokti prašomo įregistruoti prekių ženklo tariamai aprašomojo
         pobūdžio, kurį pripažino Apeliacinė taryba.

      15     Be to, kalbant apie tai, kaip terminas yra suvokiamas, ieškovė mano, jog dėl jo gramatiškai naujo derinio tariamas prašomo
         įregistruoti prekių ženklo aprašomasis pobūdis neišplaukia ipso facto  ir de plano.

      16     Pagaliau kalbant apie prekių ženklo nurodomos savybės svarbą prekei arba paslaugai – visų pirma vartotojo sąmonėje – ieškovė
         mano, kad galimi klientai tikrai neteikia esminės svarbos tam, ar tikrai siūlomas finansines paslaugas teikia paslaugų teikėjas,
         įsteigtas Miunchene, nes finansinių paslaugų srityje paslaugos teikėjo buveinė neturi jokios reikšmės.

      17     Darydama nuorodą į generalinio advokato F. G. Jacobs išvados, pateiktos dėl minėto sprendimo VRDT prieš Wrigley, 30 punktą, ieškovė pažymi, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą išlaikyti teisę nevaržomai naudoti
         aprašomuosius terminus būtina tik tuomet, kai konkurentai, siekdami aprašyti tam tikras jų prekių ar paslaugų savybes, turi
         pagrįstai akivaizdų ir numatomą poreikį naudoti šį tikslų terminą. Ieškovės manymu, šiuo atveju tokio poreikio nebuvo, nes
         konkurentai gali naudoti gramatiškai teisingas frazes (pvz., „iš Miuncheno teikiamos finansinės paslaugos“ arba „iš Miuncheno
         siūlomos finansinės paslaugos“) ir koncepcinius derinius, kurie iš tikrųjų yra aiškiai aprašomojo pobūdžio. Toliau ieškovė
         daro nurodą į visus VRDT pateiktus argumentus.

      18     VRDT ginčija visus ieškovės pateiktus argumentus. Jos teigimu, Apeliacinė taryba teisingai atmetė ieškovės prašymą įregistruoti
         prekių ženklą, nes jis buvo grynai aprašomasis.

      19     VRDT būtent teigia, kad vartotojas žodinį žymenį „MunichFinancialServices“ suvoks ne kaip nurodantį konkrečią įmonę, bet kaip
         grynai aprašomąją nuorodą Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

      20     Viena vertus, elementas „FinancialServices“ tiesiogiai nurodo paslaugas, dėl kurių jį prašoma įregistruoti.
      21     Kita vertus, dėl elemento „Munich“ VRDT teigia, kad visų finansinių paslaugų ir būtent su bankais ir draudimo įmonėmis susijusių
         paslaugų atžvilgiu vietovės nuoroda yra įprasta ir suprantama kaip aptariamas paslaugas teikiančios įmonės buveinės nuoroda.

      22     VRDT taip pat pabrėžia tai, kad Miunchenas (Munich) yra plačiai žinomas kaip finansų centras.
       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      23     Preliminariai reikia pažymėti, kad tiek, kiek ieškinyje bendrai nurodomi per administracinę procedūrą VRDT pateiktuose dokumentuose
         esantys argumentai, ieškinys netenkina Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte
         nustatytų reikalavimų ir todėl į jį nebus atsižvelgta (šiuo klausimu žr. 1997 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Cipeke prieš Komisiją, T‑84/96, Rink. p. II‑2081, 33 punktą ir 2004 m. kovo 31 d. Sprendimo Interquell prieš VRDT – SCA Nutrition (HAPPY DOG), T‑20/02, Rink. p. I‑0000, 20 punktą).

      24     Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą „neregistruojami prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba
         nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšį, kokybę, kiekį, paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo
         ar paslaugų suteikimo laiką ar kitas prekių ar paslaugų savybes“. Be to, pagal to paties reglamento 7 straipsnio 2 dalį „1 dalies
         nuostatos taikomos, net jeigu prekių ženklo neregistravimo pagrindai galioja tiktai dalyje Bendrijos“.

      25     Pagal teismo praktiką Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas draudžia, kad teisę į jame nurodytus žymenis arba
         nuorodas, įregistruodama juos kaip prekių ženklą, turėtų viena įmonė. Šia nuostata siekiama užtikrinti viešąjį interesą –
         visi privalo turėti teisę nevaržomai naudoti tokius žymenis arba nuorodas (žr. 2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Ellos prieš VRDT (ELLOS), T‑219/00, Rink. p. II‑753, 27 punktą ir jame cituojamą praktiką bei 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Quick prieš VRDT (Quick), T‑348/02, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).

      26     Be to, Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti žymenys arba nuorodos gali būti naudojami vartotojo požiūriu
         įprastoje praktikoje žymėti tiesiogiai arba nurodant vieną iš esminių savybių prašomą įregistruoti prekę ar paslaugą (2001 m.
         rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT, C‑383/99 P, Rink. p. I‑6251, 39 punktas). Vadinasi, žymens aprašomasis pobūdis gali būti vertinamas tik atsižvelgiant į
         suinteresuotosios visuomenės dalies suvokimą ir į atitinkamas prekes bei paslaugas (2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Eurocool Logistik prieš VRDT (EUROCOOL), T‑34/00, Rink. p. II‑683, 38 punktas).

      27     Šioje byloje prekių ženklo paraiškoje nurodytos paslaugos yra finansinės paslaugos, nenurodant konkretesnės informacijos.
         Tačiau, nors prašomas įregistruoti prekių ženklas yra sudarytas iš angliškų terminų, prekių ženklo pradžioje nurodytas miestas
         (Munich) yra Vokietijos miestas. Be to, kiti šį prekių ženklą sudarantys terminai „financial“ ir „services“ yra labai įprasti
         angliški terminai ir su panašia rašyba vartojami daugelyje kitų Bendrijos kalbų. Šiomis aplinkybėmis manytina, kad atitinkamą
         visuomenės dalį sudaro Bendrijos angliškai kalbantys paprasti vartotojai, taip pat kitų Bendrijos kalbų regionų paprasti vartotojai,
         visų pirma vokiečiai, turintys bent jau anglų kalbos pagrindus.

      28     Šiomis sąlygomis, taikant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytą absoliutų atmetimo motyvą, reikia nustatyti
         ar šiai atitinkamai visuomenės daliai tarp žodinio žymens „MunichFinancialServices“ ir paslaugų, dėl kurių prašymas įregistruoti
         prekių ženklą buvo atmestas, t. y. finansinių paslaugų, patenkančių į Nicos klasifikacijos 36 klasę, egzistuoja tiesioginis
         ir konkretus ryšys.

      29     Šiuo požiūriu reikia pažymėti, kad atitinkama visuomenės dalis neturės jokių problemų suvokti prašomo įregistruoti prekių
         ženklo sudėtinį elementą „FinancialServices“ kaip finansinių paslaugų, nurodytų prekių ženklo paraiškoje, tobulą aprašymą
         angliškai.

      30     Tačiau kyla klausimas, ar bendrai vertinant prašomą įregistruoti prekių ženklą grynai aprašomasis elemento „FinancialServices“
         pobūdis yra pašalinamas, pirma, pridedant terminą „Munich“, antra, padarant struktūrą tariamai gramatiškai netaisyklingą bei,
         trečia, taikant neįprastą rašybą.

      31     Kiek tai susiję su, pirma, Miuncheno miesto angliško pavadinimo pavartojimu žymenyje, Pirmosios instancijos teismas mano,
         kad tai netrukdys atitinkamai visuomenės daliai be papildomų svarstymų nedelsiant suvokti, kad kalbama apie Vokietijos miestą.

      32     Be to, pagal Bendrijos teismų praktiką viešasis interesas reikalauja išsaugoti teisę nevaržomai naudoti žymenis arba nuorodas,
         galinčias nurodyti prekių, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, kategorijų geografinę kilmę, būtent geografinius pavadinimus
         (1999 m. gegužės 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779, 26 punktas ir 2003 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nordmilch prieš VRDT (OLDENBURGER),  T‑295/01, Rink. p. II‑4365, 30 punktas). Ši teismų praktika taip pat taikoma paslaugoms.

      33     Tai ypač turi būti taikoma finansinių paslaugų sričiai, kur vietovės nuoroda paprastai naudojama ir suvokiama kaip atitinkamos
         įmonės paslaugos teikėjos buveinės bei vietovės nuoroda, iš kurios šios paslaugos iš esmės yra teikiamos. Kitos galimos šios
         geografinės nuorodos prasmės nėra svarbios, nes vadovaujantis teismų praktika pakanka, jog aptariama bent viena galima nagrinėjamo
         žymens reikšmė nurodytų nagrinėjamos prekės ar paslaugos savybę (žr. pirma nurodyto VRDT prieš Wrigley  sprendimo 32 punktą).

      34     Šioje byloje pažymėtina, kad Miuncheno miestas yra plačiai žinomas kaip svarbus finansų centras ir jį suinteresuotoji visuomenės
         dalis tokiu laiko. Tokią išvadą padarė ir VRDT ekspertas savo 2002 m. vasario 18 d. Sprendime, ir VRDT savo atsiliepime į
         ieškinį. Teismo posėdyje šiuo klausimu pakviesta pareikšti savo nuomonę ieškovė neginčijo Miuncheno miesto vaidmens finansinių
         paslaugų srityje.

      35     Darytina išvada, kad apeliacinė taryba teisingai manė, jog Miuncheno miesto pavadinimą su toliau einančiu terminu „FinancialServices“
         atitinkama visuomenės dalis iš esmės suvoks kaip paslaugų geografinės kilmės arba vietovės nuorodą, iš kurios jos yra siūlomos.
         Taigi žodžio „Munich“ pridėjimas prie termino „FinancialServices“ negali sumažinti šios frazės dalies aprašomojo pobūdžio.
         Atvirkščiai, jis jį sustiprina dėl lemiamo vaidmens, kurį vaidina šis miestas finansinių paslaugų srityje.

      36     Antra, kiek tai susiję su tariamai gramatiškai netaisyklinga aptariamo žymens struktūra, pažymėtina, jog dėl tokios aplinkybės,
         jeigu ji būtų nustatyta, negali kilti abejonių dėl anksčiau nurodyto ginčijamo žymens vertinimo (šiuo klausimu žr. 2000 m.
         sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DKV prieš VRDT (COMPANYLINE),  T‑19/99, Rink. p. II‑1, 26 punktą ir 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Community Concepts prieš VRDT (Investorworld), T‑360/99, Rink. p. II‑3545, 23 punktą).

      37     Trečia, dėl ginčijamo žymens ypatingos rašybos, pasireiškiančios tuo, kad jį sudarantys trys žodžiai yra parašyti greta be
         tarpelių ir kiekvienas iš jų prasideda didžiąja raide, reikia konstatuoti, jog tai nesudaro kūrybinio elemento, dėl kurio
         visas šis žymuo gali padėti atskirti vienos įmonės prekes nuo kitos įmonės prekių (šiuo klausimu žr. 2001 m. sausio 31 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld prieš VRDT (Giroform),  T‑331/99, Rink. p. II‑433, 25 punktą). Kita vertus, rašymo greta be tarpelių galimą poveikį visiškai pašalina tai, kad ginčijamą
         žodinį žymenį sudarantys trys žodžiai prasideda didžiąja raide. Vadinasi apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad atitinkama
         visuomenės dalis žodinį žymenį „MunichFinancialServices“ skaitys, suvoks ir supras kaip „Munich Financial Services“ (ginčijamojo
         sprendimo 9 punktas).

      38     Apibendrinant galima pridurti, kad niekas neleidžia tvirtinti, jog žodžio „Munich“ pridėjimas prie termino „FinancialServices“
         suteikia žodiniam žymeniui „MunichFinancialServices“ ypatingą papildomą elementą, dėl kurio  jis praranda savo grynai aprašomąjį
         pobūdį, kiek tai susiję su  iš Miuncheno siūlomomis finansinėmis paslaugomis (žr. šiuo klausimu 2001 m. birželio 7 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo DKV prieš VRDT (EuroHealth), T‑359/99, Rink. p. II‑1645, 26 punktą).

      39     Iš anksčiau nurodytų svarstymų matyti, kad ginčijamas žodinis žymuo leidžia suinteresuotosios visuomenės daliai iš karto ir
         be papildomų apmąstymų nustatyti tiesioginį ir konkretų ryšį su iš Miuncheno siūlomomis finansinėmis paslaugomis, kurios yra
         įtrauktos į „finansinių paslaugų“ kategoriją, nurodytą prekių ženklo paraiškoje.

      40     Dėl šio vertinimo negali kilti abejonių dėl ieškovės argumento, kad būtinumas išlaikyti teisę nevaržomai naudoti aprašomuosius
         terminus pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą egzistuoja tik tuomet, kai konkurentai turi pagrįstai akivaizdų
         ir numatomą poreikį vartoti šį tikslų terminą siekdami aprašyti tam tikras savo prekių ir paslaugų savybes.

      41     Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu primena, kad tam, jog VRDT atmestų prekių ženklo paraišką remdamasi Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu, nėra būtina, kad žymenys ir nuorodos, sudarančios šiame straipsnyje nurodytą prekių
         ženklą, paduodant registracijos paraišką būtų iš tikrųjų naudojami aprašant prekes ir paslaugas, dėl kurių paduodama paraiška,
         arba šių prekių ir paslaugų savybes. Pakanka, kaip tai matyti iš šios nuostatos formuluotės, kad šie žymenys ir nuorodos galėtų
         būti naudojami šiais tikslais. Remiantis minėta nuostata, žodinio žymens registracijos paraiška turi būti atmesta, jeigu bent
         viena iš galimų žymens reikšmių nurodo aptariamų prekių ir paslaugų savybę (minėto sprendimo VRDT prieš Wrigley 32 punktas).

      42     Šioje byloje ginčijamą žodinį žymenį, be jokios abejonės, gali naudoti kiti finansų sektoriaus ūkio subjektai, norintys nurodyti,
         kad jų paslaugos teikiamos iš Miuncheno, kuris, kaip jau buvo minėta, yra vienas svarbiausių Vokietijos finansų centrų. Šiuo
         požiūriu būtina pažymėti, kad paslaugos teikimo geografinė kilmė yra savybė, aiškiai nurodyta Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies c punkte. Todėl ieškovės argumentą reikia atmesti.

      43     Apeliacinė taryba teisingai manė, kad žodinis prekių ženklas „MunichFinancialServices“ aprašo aptariamas finansines paslaugas.
      44     Todėl ieškovės nurodytas ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstas, o kartu atmesti ir visą ieškinį.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45     Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti atsakovės išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Jürimäe

         Paskelbta 2005 m. birželio 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2010 m. birželio 9 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Oliver Hoelzer prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Figūrinio Bendrijos prekių ženklo SAFELOAD paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Apibūdinantis pobūdis - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas. # Byla T-315/09.

text:
      2010 m. birželio 9 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Hoelzer prieš VRDT (SAFELOAD)
      (Byla T‑315/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo SAFELOAD paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami prekės savybėms žymėti (Tarybos
         reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 19, 25, 35 punktus)

      Dalykas

               Ieškinys dėl 2009 m. birželio 3 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1157/2008–4), susijusio su paraiška
                  įregistruoti vaizdinį prekių ženklą SAFELOAD kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Oliver Hoelzer

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas SAFELOAD 6 ir 12 klasių prekėms – paraiškos Nr. 6 330 831

               Eksperto sprendimas:

               atmesti paraišką

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Oliver Hoelzer padengia bylinėjimosi išlaidas.