title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. liepos 21 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 77/799/EEB -Atsakingų institucijų savitarpio pagalba - Pridėtinės vertės mokesčio ir akcizų sritis - Nevisiškas perkėlimas - Gibraltaro teritorija.#Byla C-349/03.

text:
      Byla C‑349/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 77/799/EEB – Atsakingų institucijų savitarpio pagalba – PVM ir akcizų sritys – Nevisiškas perkėlimas – Gibraltaro teritorija“
      Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2005 m. kovo 10 d.
      2005 m. liepos 21 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas — Valstybių narių institucijų savitarpio pagalba tiesioginių ir netiesioginių mokesčių srityje — Direktyva
            77/799 — Pridėtinės vertės mokesčio ir akcizų sritys — Taikymas Gibraltaro teritorijoje — Įsipareigojimų neįvykdymas
      (1972 m. Stojimo akto 28 ir 29 straipsniai; Tarybos direktyva 77/799)
      Pagal Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Arijos Karalystės stojimo akto 28 straipsnį
         Bendrijos institucijų aktai dėl valstybių narių įstatymų dėl apyvartos mokesčių suderinimo netaikomi Gibraltarui, jei Taryba,
         remdamasi Komisijos pasiūlymu, vieningai nenusprendžia kitaip. Nuostatos, kuriose apsiribojama bendradarbiavimo tarp valstybių
         narių numatymu, leidžiant kiekvienai iš valstybių naudotis savais informacijos paieškos ir perdavimo metodais, negali būti
         laikomos tokiais aktais.

      Taip yra Direktyvos 77/799 dėl valstybių narių atsakingų institucijų savitarpio pagalbos tiesioginių ir netiesioginių mokesčių
         srityje, iš dalies pakeistos Direktyva 79/1070 ir Direktyva 92/12 dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais
         produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, atveju, nes ši direktyva, kiek ji yra susijusi su PVM, nėra „aktas dėl valstybių
         narių įstatymų dėl apyvartos mokesčių suderinimo“ pagal Stojimo akto 28 straipsnį ir dėl to yra taikoma Gibraltarui.

      Ta pakeistos Direktyvos 77/799 dalis, kuri yra susijusi su akcizais, yra taikoma ir Gibraltarui. Iš tikrųjų galimas nuostatų,
         reikalaujančių šių mokesčių suderinimo, netaikymas šioje teritorijoje remiantis Stojimo akto 29 straipsniu kartu su jo I priedo
         I dalies 4 punktu, pagal kurį Gibraltaras nėra Bendrijos muitų teritorijos dalis, bet kuriuo atveju nereiškia, kad Gibraltarui
         nebūtų taikoma valstybių narių atsakingų institucijų savitarpio pagalbos pareiga, kurią akcizų srityje numato pakeistoji Direktyva
         77/799.

      Dėl to matyti, kad netaikiusi pridėtinės vertės mokesčio ir akcizų srityse pakeistos Direktyvos 77/799 Gibraltaro teritorijoje,
         Jungtinė Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį.

      (žr. 42, 44–46, 50–51, 53–54, 56 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. liepos 21 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 77/799/EEB – Atsakingų institucijų savitarpio pagalba – PVM ir akcizų sritys – Nevisiškas perkėlimas – Gibraltaro teritorija“
      Byloje C‑349/03
      dėl 2003 m. rugpjūčio 7 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama R. Lyal, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma
      Ispanijos Karalystės,  atstovaujamos N. Díaz Abad, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę, atstovaujamą K. Manji ir R. Caudwell, padedamų QC D. Wyatt, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, A. Borg Barthet, teisėjai
         R. Schintgen, N. Colneric (pranešėja), S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, G. Arestis, M. Ilešič, J. Malenovský ir J. Klučka,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog netaikiusi 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos
         direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių narių atsakingų institucijų savitarpio pagalbos tiesioginių ir netiesioginių mokesčių
         srityje (OL L 336, p. 15), iš dalies pakeistos 1979 m. gruodžio 6 d. Tarybos direktyva 79/1070/EEB (OL L 331, p. 8) ir 1992 m.
         vasario 25 d. Tarybos direktyva 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu,
         judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1, toliau – pakeistoji Direktyva 77/799), Gibraltaro teritorijoje, Jungtinė Didžiosios Britanijos
         ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį.

      2       Teisingumo Teismo pirmininko 2003 m. gruodžio 4 d. Nutartimi Ispanijos Karalystei buvo leista įstoti į bylą Komisijos pusėje.
      3       Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė prašo atmesti Komisijos ieškinį ir priteisti iš jos bylinėjimosi
         išlaidas.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės netaikymas iš dalies Gibraltaro teritorijai
      4       Akto dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Arijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių
         pritaikomųjų pataisų (OL L 73, 1972, p. 14, toliau – Stojimo aktas) 28 straipsnis nustato:

      „Bendrijos institucijų aktai dėl EEB sutarties II priede išvardytų produktų ir produktų, kuriems, juos importuojant į Bendriją,
         turi būti taikomos konkrečios taisyklės dėl bendrosios žemės ūkio politikos įgyvendinimo, taip pat aktai dėl valstybių narių
         įstatymų dėl apyvartos mokesčių suderinimo netaikomi Gibraltarui, jei Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, vieningai nenusprendžia
         kitaip.“

      5       Remiantis Stojimo akto 29 straipsniu kartu su jo I priedo I dalies 4 punktu, Gibraltaras nėra Bendrijos muitų teritorijos
         dalis.

       Direktyva 77/799 ir jos pakeitimai
      6       Pradinėje Direktyvos 77/799 redakcijoje buvo numatyta atsakingų institucijų savitarpio pagalba tiesioginio apmokestinimo srityje.
         Direktyva buvo priimta remiantis EEB sutarties 100 straipsniu (po pakeitimo – EB sutarties 100 straipsnis, dabar – EB 94 straipsnis).

      7       Direktyva 79/1070 išplėtė Direktyvos 77/799 taikymo sritį pridėtinės vertės mokesčio atžvilgiu (toliau – PVM). Ji buvo priimta
         remiantis EEB sutarties 99 straipsniu (pakeistas Suvestiniu Europos aktu, po pakeitimo – EB sutarties 99 straipsnis, dabar
         – EB 93 straipsnis) ir EEB sutarties 100 straipsniu.

      8       Pagal Direktyvos 79/7090 pirmą konstatuojamąją dalį „vengimas mokėti mokesčius ir mokesčių sumos mažinimas daro nuostolį biudžetui,
         pažeidžia sąžiningo apmokestinimo principą ir kelia pavojų sveikai konkurencijai; <...> tai neigiamai veikia sklandų bendrosios
         rinkos funkcionavimą“. (Pataisytas vertimas)

      9       Šios direktyvos antra konstatuojamoji dalis nustato:
      „norint efektyviau kovoti su šia praktika, reikia stiprinti Bendrijos mokesčių administracijų bendradarbiavimą pagal bendruosius
         principus ir taisykles.“ (Pataisytas vertimas)

      10     Pagal šios direktyvos trečią konstatuojamąją dalį:
      „<...> (valstybių narių atsakingų institucijų) savitarpio pagalba turėtų būti išplėsta, kad apimtų netiesioginį apmokestinimą
         siekiant užtikrinti tinkamą mokesčių įvertinimą ir surinkimą.“

      11     Direktyvos 79/1070 ketvirta konstatuojamoji dalis nustato:
      „<...> tarpusavio pagalba ypatingos skubos tvarka turėtų būti išplėsta, kad apimtų pridėtinės vertės mokestį – todėl, kad
         tai bendrasis vartojimo mokestis ir kad jis turi didelę reikšmę Bendrijos nuosavų išteklių sistemai.“

      12     Pagal Direktyvos 79/1070 2 straipsnį valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 1981 m.
         sausio 1 d., įgyvendina šią direktyvą.

      13     Direktyva 92/12 dar kartą išplėtė Direktyvos 77/799 taikymo sritį akcizo mineraliniam kurui, akcizo alkoholiui ir alkoholiniams
         gėrimams bei akcizo apdorotam tabakui atžvilgiu. Direktyva 92/12 buvo pagrįsta EEB sutarties 99 straipsnio redakcija po Suvestinio
         Europos Akto priėmimo.

      14     Pagal Direktyvos 92/12 pirmą konstatuojamąją dalį:
      „<...> vidaus rinkos sukūrimui ir funkcionavimui būtinas laisvas prekių, įskaitant ir akcizais apmokestinamas prekes, judėjimas.“
      15     Šios direktyvos ketvirta konstatuojamoji dalis nustato, kad, siekiant užtikrinti vidaus rinkos sukūrimą ir funkcionavimą,
         visose valstybėse narėse akcizai turi būti taikomi vienodai.

      16     Iš dalies pakeistos Direktyvos 77/799 1 straipsnio 1 dalis numato:
      „Pagal šią direktyvą valstybės narės atsakingos institucijos keičiasi visa informacija, kuri gali padėti joms teisingai apskaičiuoti
         pajamų ir kapitalo mokesčius, bei informacija, susijusia su šių toliau išvardytų netiesioginių mokesčių apskaičiavimu:

      –       pridėtinės vertės mokesčio,
      –       akcizo mineraliniam kurui,
      –       akcizo alkoholiui ir alkoholiniams gėrimams,
      –       akcizo apdorotam tabakui.“
      17     Šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalis nurodo:
      „Ši direktyva neįpareigoja atlikti tyrimo arba suteikti informacijos, jeigu valstybės narės, kuri turėtų pateikti tokią informaciją,
         įstatymai arba administracinė praktika draudžia atlikti šiuos tyrimus arba surinkti ar naudoti šią informaciją saviems tikslams.“

      18     Pagal Direktyvos 92/12 31 straipsnio 1 dalį valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki
         1993 m. sausio 1 d., įgyvendina šią direktyvą.

       Ikiteisminė procedūra
      19     Manydama, kad Jungtinė Karalystė neinformavo apie priimtas priemones dėl pakeistosios Direktyvos 77/799 perkėlimo į vidaus
         teisę, susijusią su Gibraltaro teritorija, Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo
         ir nurodė šiai valstybei narei pateikti savo pastabas. Didžiosios Britanijos valdžios institucijos informavo Komisiją apie
         priemones, kurių ėmėsi dėl tiesioginio apmokestinimo 1997 m. Įsaku Nr. 26 dėl įsako dėl pajamų mokesčio pakeitimo (Income
         Tax (Amendment) (N°2) Ordinance 1997), įsigaliojusiu 1997 m. spalio 1 dieną. Vis dėlto Jungtinė Karalystė pareiškė, kad Gibraltarui
         nėra taikoma Bendra PVM sistema nei suderintos taisyklės akcizų srityje, todėl šios direktyvos nuostatos dėl šių mokesčių
         nėra taikomos šioje teritorijoje. Nusiuntusi papildomą oficialų pranešimą 2002 m. birželio 27 d. Komisija priėmė pagrįstą
         nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
         Manydama, kad Jungtinės Karalystės po šios nuomonės pateiktos pastabos patvirtino, jog pagrįstoje nuomonėje nurodyti įsipareigojimai
         nebuvo įvykti, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      20     Komisija pripažįsta, kad remiantis Stojimo akto 28 straipsniu Gibraltaro teritorijai netaikomos taisyklės dėl apyvartos mokesčių
         suderinimo, ir šios bylos tikslais ji yra pasirengusi pripažinti, kad Bendrijos teisės normos dėl akcizų suderinimo taip pat
         nėra taikomos šiai teritorijai.

      21     Vis dėlto ji mano, kad pakeistoji Direktyva 77/799 valstybių narių atsakingų institucijų savitarpio pagalbos PVM ir akcizų
         srityse atžvilgiu yra Gibraltarui taikomų Bendrijos teisės normų dalis.

      22     Ši direktyva nustato keitimosi informacija tarp atsakingų mokesčių srityje valstybių narių valdžios institucijų sistemą, kad
         būtų geriau laikomasi nacionalinės teisės aktų. Jos tikslas yra tik palengvinti keitimąsi būtina informacija mokesčiams nustatyti
         ir surinkti pagal kiekvienos valstybės narės mokesčių sistemą, taip kovoti su sukčiavimu mokant mokesčius, išvengti kapitalo
         judėjimo iškraipymo ir apsaugoti sveiką konkurenciją. Direktyvos 77/799 pakeitimai Direktyvomis 79/1070 ir 92/12 neturi jokios
         įtakos pačiai valstybių narių mokesčių teisei. Tai nėra teisės aktų dėl PVM ar akcizų derinimo priemonė.

      23     Nors PVM ir akcizai nėra susiję su Gibraltaru, jo atsakingų mokesčių institucijų pateikta informacija gali būti naudinga,
         netgi būtina tinkamam šių mokesčių nustatymui kitose Europos Bendrijos dalyse.

      24     Galiausiai galima daryti išvadą, kad EB 10 straipsnis reikalauja keitimosi informacija sistemos taikymo Gibraltarui.
      25     Kadangi Direktyva 92/12 praktiškai išskirtinai yra susijusi su materialinių teisės aktų akcizų srityje derinimu, ji būtinai
         paremta EEB sutarties 99 straipsniu. Vien tas faktas, kad nuostata figūruoja priemonėje, kuri iš esmės yra materialinis derinimas,
         nesuteikia jai derinančios nuostatos pobūdžio. Tačiau Direktyva 79/1070 yra pagrįsta EEB sutarties 100 straipsniu. Nurodytas
         teisinis pagrindas Direktyvos 77/799 taikymo sričiai išplėsti atitinkamai PVM ir akcizų atžvilgiu niekaip negali nustatyti
         priemonių dėl savitarpio pagalbos vertinimo pagal Stojimo akto 28 straipsnį.

      26     Ispanijos vyriausybė mano, kad nors Bendrija norėjo ir pripažino, jog tam tikros teritorijos dėl įvairių priežasčių nepatenka
         į netiesioginio apmokestinimo derinimą, ji negalėjo numatyti, kad šios teritorijos taps sukčiavimo zonomis, padarydamos žalą
         kitoms valstybėms narėms, dėl to, kad viena iš jų atsisako suteikti kitai informaciją apie vieną iš šių teritorijų. Tokia
         pati situacija greičiausiai galėtų sudaryti kliūčių materialiniam derinimui kitose teritorijose, kurioms taikomas suderinimas.

      27     Ekonominė Gibraltaro padėtis, įskaitant jo įtaką įvairiems vidaus rinkos veikimo aspektams, pasikeitė. Ispanijos Karalystė,
         kaip šalis, kuriai nuostatų neperkėlimas pakenkė labiausiai, turi pakankamai įrodymų, kad pakeistosios Direktyvos 77/799 netaikymas
         Gibraltare daro žalą valstybėms narėms. Toks kraštutinis argumentas susijęs su bendradarbiavimu tarp valstybių narių, kurio
         pareiga išplaukia iš EB 10 straipsnio.

      28     Tam tikra prasme reikia pripažinti, kad pasikeitė mokesčių institucijų bendradarbiavimo keičiantis informacija, siekiant veiksmingiau
         kovoti su sukčiavimu ir vengimu mokėti mokesčius, koncepcija ir reikšmė. Dėl to galima atskirti, ar bendradarbiavimo priemonė
         yra susijusi su mokesčių derinimo tikslais, ar ji tiesiog yra susijusi su priemone, kuri neturi tokios reikšmės ir apsiriboja
         bendradarbiavimo tarp valstybių narių taisyklių nustatymu.

      29     Nors Ispanijoje yra teritorijų, kuriose netaikomas PVM arba kurios nepriklauso Muitų sąjungai, Ispanijos Karalystė nemano,
         kad Direktyva 77/799, pakeista Direktyva 79/1070 arba Direktyva 92/12, neturi būti taikoma šiose teritorijose.

      30     Galiausiai Ispanijos vyriausybė mano, kad tas faktas, jog kai kurios teritorijos nepatenka į suderintų PVM ir akcizų taikymo
         sritį, nereiškia, jog jos automatiškai nepatenka į pakeistosios Direktyvos 77/799 taikymo sritį. Šia direktyva siekiama bendro
         taikymo teritorijos atžvilgiu.

      31     Jungtinės Karalystės vyriausybė ginčija ieškinio pagrįstumą. Direktyvos 77/799 taikymo išplėtimas, viena vertus, PVM atžvilgiu
         (Direktyva 79/1070) ir, antra vertus, akcizų atžvilgiu (Direktyva 92/12), nėra susijęs su Gibraltaru.

      32     Kadangi pakeistoji Direktyva 77/799 yra susijusi su savitarpio pagalba PVM srityje, ji apima „valstybių narių įstatymų dėl
         apyvartos mokesčių suderinimą“ Stojimo akto 28 straipsnio prasme ir dėl to ji netaikoma Gibraltarui. Šio straipsnio nuostatos
         turi būti suvokiamos savo įprastine prasme.

      33     Kadangi ši direktyva yra susijusi su savitarpio pagalba akcizų srityje, ji taip pat netaikoma Gibraltarui. Tai aišku iš to,
         kad Gibraltaras nėra Bendrijos muitų teritorijos dalis ir kad EB sutarties nuostatos, kuriomis siekiama užtikrinti laisvą
         prekių judėjimą vidaus rinkoje, nėra taikomos Gibraltarui. Direktyvos 92/12 pirma ir kai kurios kitos konstatuojamosios dalys
         įrodo, kad šios direktyvos tikslas yra užtikrinti laisvą prekių judėjimą.

      34     Neįmanoma atskirti savitarpio pagalbos PVM ir akcizų apskaičiavimo ir surinkimo srityje tikslų nuo nuostatų, susijusių su
         PVM ir akcizais, suderinimo tikslų. PVM ir akcizų apskaičiavimas bei surinkimas, kurie yra glaudžiai susiję su šioje direktyvoje
         numatyta savitarpio pagalba, neišvengiamai susiję su šiais mokesčiais, kuriuos reikia nustatyti ir surinkti. Mokesčių sistemos
         valdymo veiksmingumas yra svarbus faktorius nustatant tinkamą mokesčių dydį ir praktiniais sumetimais negali būti atskirtas
         nuo valstybių narių sugebėjimo rinkti mokesčius.

      35     Direktyvos 77/799 taikymo srities išplėtimas Direktyvomis 79/1070 ir 92/12 buvo atliktas remiantis EEB sutarties 99 straipsniu
         dėl įstatymų netiesioginio apmokestinimo srityje suderinimo, kad būtų užtikrintas vidaus rinkos sukūrimas ir funkcionavimas.
         Teisiniai pagrindai, kuriais pasinaudota siekiant išplėsti savitarpio pagalbos sistemą iki PVM ir akcizų, negali būti lemiami
         šiame procese nagrinėjamiems klausimams išspręsti, tačiau taip pat yra šiai bylai svarbus veiksnys, į kurį turi būti atsižvelgta.

      36     Jungtinės Karalystės vyriausybė primena, kad 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą (C‑338/01, Rink. p. I‑4829) 67 punkte Teisingumo Teismas nustatė, jog EB 95 straipsnio 2 dalies sąvoką „mokesčių nuostatos“
         reikia aiškinti ta prasme, kad ji apima ne tik nuostatas, apibrėžiančias apmokestinamuosius asmenis, apmokestinamus sandorius,
         apmokestinimo bazę, mokesčio dydį ir atleidimo nuo tiesioginių ir netiesioginių mokesčių atvejus, bet ir nuostatas dėl mokesčių
         išieškojimo taisyklių. Analogiškas požiūris turi būti taikomas ir šioje byloje.

      37     Jungtinės Karalystės požiūris atitinka požiūrį, įtvirtintą neseniai mokesčių srityje priimtame Bendrijos teisės akte, kuriame
         bendradarbiavimo PVM srityje priemonės yra laikomos mokesčių derinimo priemonėmis (žr. 2003 m. spalio 7 d. Tarybos reglamento
         (EB) Nr. 1798/2003 dėl administracinio bendradarbiavimo pridėtinės vertės mokesčio srityje, panaikinančio Reglamentą (EEB)
         Nr. 218/92 (OL L 264, p. l), trečią konstatuojamąją dalį).

      38     Rėmimasis EB 10 straipsniu grindžiant savo motyvus siekiant išvengti pasekmės, kuri kitu atveju išplauktų iš Stojimo akto
         28 straipsnio taikymo, neatitinka nei šio EB 10 straipsnio raidės, nei prasmės.

      39     Ispanijos Karalystės tvirtinimai dėl nagrinėjamų Ispanijos teritorijų teisinės padėties nėra tinkami šioje byloje.
       Teisingumo Teismo vertinimas
       Pirminė pastaba
      40     Atsižvelgiant į ikiteisminę procedūrą ir ieškinio motyvus šis ieškinys turi būti suprantamas taip, kad jis yra susijęs su
         pakeistosios Direktyvos 77/799 netaikymu tik PVM ir akcizams.

       Atsakingų institucijų savitarpio pagalba PVM srityje
      41     Pagal EB 299 straipsnio 4 dalį Sutartis yra taikoma Gibraltarui, nes jis yra Karūnos kolonija, kurios įgaliojimus užsienio
         reikalų srityje vykdo Jungtinė Karalystė. Tačiau pagal Stojimo aktą tam tikros Sutarties nuostatos Gibraltarui nėra taikomos
         (žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑30/01, Rink. p. I‑9481, 47 punktą). Išimtys buvo įtvirtintos atsižvelgiant į specifinę teisinę padėtį ir būtent į šios
         teritorijos laisvojo uosto statusą.

      42     Iš Stojimo akto 28 straipsnio išplaukia, kad Bendrijos institucijų aktai dėl valstybių narių įstatymų dėl apyvartos mokesčių
         suderinimo netaikomi Gibraltarui, jei Europos Sąjungos Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, vieningai nenusprendžia kitaip.

      43     Kadangi ši nuostata yra išimtis iš Bendrijos teisės taikymo Europos Bendrijos teritorijoje, ji turi būti išaiškintina taip,
         kad jos taikymo sritis būtų apribota tiek, kiek yra absoliučiai būtina, kad būtų išsaugoti Gibraltaro interesai. Be to, ji
         turi būti skaitoma atsižvelgiant į EB 10 straipsnio pirmosios pastraipos antrą sakinį, pagal kurį valstybės narės turi padėti
         Bendrijai vykdyti jos uždavinius (šiuo klausimu žr. 1988 m. vasario 25 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 194/85 ir 241/85, Rink. p. 1037, 20 punktą).

      44     Todėl nuostatos, kuriose apsiribojama bendradarbiavimo tarp valstybių narių numatymu, leidžiant kiekvienai iš valstybių naudotis
         savais informacijos paieškos ir perdavimo metodais, negali būti laikomos „aktais dėl valstybių narių įstatymų dėl apyvartos
         mokesčių suderinimo“ pagal minėtą 28 straipsnį.

      45     Pakeistoji Direktyva 77/799 to neperžengia, kaip tai matyti iš jos 8 straipsnio 1 dalies, kurioje numatytos keitimosi informacija
         ribos, išplaukiančios iš atitinkamos valstybės narės teisės aktų ar administracinės praktikos.

      46     Taigi reikia daryti išvadą, kad ta pakeistosios Direktyvos 77/799 dalis, kuri yra susijusi su PVM, nėra „aktas dėl valstybių
         narių įstatymų dėl apyvartos mokesčių suderinimo“ pagal Stojimo akto 28 straipsnį.

      47     Toks vertinimas neprieštarauja tam, kurį Teisingumo Teismas atliko minėtame sprendime Komisija prieš Tarybą, kur pateikiamas sąvokos „mokesčių nuostatos“ išaiškinimas EB 95 straipsnio 2 dalies prasme, o ne „aktų dėl suderinimo“ sąvokos
         Stojimo akto 28 straipsnio prasme išaiškinimas.

      48     Be to, Reglamento Nr. 1798/2003, kuriuo rėmėsi Jungtinės Karalystės vyriausybė, trečia konstatuojamoji dalis iš tikrųjų nustato,
         kad „tarp vidaus rinkai sukurti skirtų mokesčių derinimo priemonių turėtų būti bendros valstybių narių informacijos mainų
         sistemos sukūrimas, pagal kurią valstybių narių administracinės institucijos padėtų viena kitai ir bendradarbiautų su Komisija,
         kad būtų užtikrintas tinkamas PVM taikymas tiekiant prekes ir teikiant paslaugas, įsigyjant prekes Bendrijos viduje ir importuojant
         prekes“.

      49     Vis dėlto tokia pirminės teisės nuostata, kaip antai Stojimo akto 28 straipsnis, negali būti aiškinama atsižvelgiant į vieną
         antrinės teisės akto konstatuojamąją dalį. Be to, minėta trečia konstatuojamoji dalis yra Bendrijos teisės aktų leidėjo reglamento,
         priimto remiantis EB 93 straipsniu, kuris visų pirma, priešingai nei Stojimo akto 28 straipsnis, neturi nukrypti leidžiančios
         nuostatos pobūdžio, motyvų dalis. Taigi ši konstatuojamoji dalis negali paneigti Teisingumo Teismo įvertinimo, išdėstyto šio
         sprendimo 46 punkte.

      50     Taigi iš viso to, kas išdėstyta, išplaukia, kad ta pakeistosios Direktyvos 77/799 dalis, kuri yra susijusi su PVM, yra taikoma
         Gibraltarui.

       Atsakingų institucijų savitarpio pagalba akcizų srityje
      51     Šiuo klausimu primintina, kad remiantis Stojimo akto 29 straipsniu kartu su jo I priedo I dalies 4 punktu Gibraltaras nėra
         Bendrijos muitų teritorijos dalis. Kaip ir Stojimo akto 28 straipsnis, ši išimtis turi būti aiškintina siaurai.

      52     Šios bylos tikslais nereikia nustatyti, ar Gibraltaro išskyrimas iš Bendrijos muitų teritorijos reiškia, kad Direktyvos 92/12
         nuostatos dėl teisės aktų akcizų srityje derinimo nėra taikomos Gibraltarui.

      53     Iš tikrųjų darant prielaidą, kad šios nuostatos nėra taikomos šioje teritorijoje, nurodytas išskyrimas bet kuriuo atveju nereiškia,
         jog Gibraltarui nebūtų taikoma valstybių narių atsakingų institucijų savitarpio pagalbos pareiga, kurią akcizų srityje numato
         pakeistoji Direktyva 77/799. Tai, kad Gibraltaro valdžios institucijos turi laikytis šios pareigos, iš tikrųjų neturi įtakos
         galimam nuostatų, reikalaujančių šių mokesčių suderinimo, netaikymui šioje teritorijoje.

      54     Dėl to ta pakeistosios Direktyvos 77/799 dalis, kuri yra susijusi su akcizais, yra taikoma Gibraltarui.
      55     Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, Komisijos ieškinys laikytinas pagrįstu.
      56     Taigi reikia pripažinti, kad netaikiusi PVM ir akcizų srityse pakeistosios Direktyvos 77/799 Gibraltaro teritorijoje, Jungtinė
         Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      57     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Jungtinės Karalystės ir pastaroji pralaimėjo bylą,
         ji turi jas padengti. Remiantis to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąja pastraipa, Ispanijos Karalystė, kuri įstojo
         į bylą, pati padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Netaikiusi pridėtinės vertės mokesčio ir akcizų srityse 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių
            narių atsakingų institucijų savitarpio pagalbos tiesioginių ir netiesioginių mokesčių srityje, iš dalies pakeistos 1979 m.
            gruodžio 6 d. Tarybos direktyva 79/1070/EEB ir 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios
            su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, Gibraltaro teritorijoje, Jungtinė Didžiosios Britanijos
            ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį.
      2.      Priteisti iš Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Ispanijos Karalystė padengia savo išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2017 m. balandžio 6 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Azanta A/S prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo NIMORAL paraiška – Ankstesnis žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas NEORAL – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-49/16.


2015 m. lapkričio 26 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Bionecs GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo BIONECS paraiška – Ankstesnis tarptautinis žodinis prekių ženklas BIONECT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-262/14.


title: 2012 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Lagura Vermögensverwaltung GmbH prieš Hauptzollamt Hamburg-Hafen.#Finanzgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Bendrijos muitinės kodeksas – 220 straipsnio 2 dalies b punktas – Paskesnis importo muitų išieškojimas – Teisėti lūkesčiai – Galimybės patikrinti kilmės sertifikatą nebuvimas – Sąvoka „sertifikatas, išduotas pagal neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus“ – Įrodinėjimo pareiga – Bendrųjų tarifų lengvatų sistema.#Byla C‑438/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 8 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos muitinės kodeksas — 220 straipsnio 2 dalies b punktas — Paskesnis importo muitų išieškojimas — Teisėti lūkesčiai — Galimybės patikrinti kilmės sertifikatą nebuvimas — Sąvoka „sertifikatas, išduotas pagal neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus“ — Įrodinėjimo pareiga — Bendrųjų tarifų lengvatų sistema“
      Byloje C-438/11
      dėl Finanzgericht Hamburg (Vokietija) 2011 m. birželio 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. rugpjūčio 26 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Lagura Vermögensverwaltung GmbH

      prieš

         Hauptzollamt Hamburg-Hafen

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič (pranešėjas), M. Safjan ir M. Berger,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. liepos 5 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Lagura Vermögensverwaltung GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt T. Lieber,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato G. Albenzio,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Bouyon ir B.-R. Killmann,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000 (OL L 311, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 239, toliau – Muitinės kodeksas), 220 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas sprendžiant ginčą tarp Vokietijos bendrovės Lagura Vermögensverwaltung GmbH (toliau – Lagura) ir Hauptzollamt Hamburg-Hafen (Hamburgo uosto teritorinė muitinė, toliau – Hauptzollamt) dėl paskesnio importo muitų, susijusių su batų importu į Europos Sąjungą, išieškojimo iš šios bendrovės.

         Teisinis pagrindas

         Muitinės kodeksas

               3

               Muitinės kodeksas buvo panaikintas 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 450/2008, nustatančiu Bendrijos muitinės kodeksą (Modernizuotas muitinės kodeksas) (OL L 145, p. 1), kurio kai kurios nuostatos taikytinos nuo 2008 m. birželio 24 d. Vis dėlto, atsižvelgiant į laiką, kada vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami įvykiai, šiai bylai taikomos Muitinės kodekse įtvirtintos taisyklės.

               4

               Muitinės kodekso 220 straipsnyje buvo nustatyta:
               „1.   Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą <...> arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą). <...>
               2.   <...> paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
               <...>

                        b)

                        teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti, asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu.
                        Jeigu prekių lengvatinis statusas nustatomas pagal administracinio bendradarbiavimo sistemą dalyvaujant trečiosios šalies institucijoms, kurios išduoda netinkamą sertifikatą, toks išdavimas yra klaida, kurios nebuvo galima nustatyti pagal 1 dalį.
                        Vis dėlto netinkamo sertifikato išdavimas nėra klaida, jeigu sertifikatas buvo išduotas pagal neteisingai [neteisingus] eksportuotojo pateiktus faktus, išskyrus tuos atvejus, kai visų pirma yra aišku, kad sertifikatą išdavusios institucijos žinojo arba turėjo žinoti, kad prekės neatitiko reikalavimų, pagal kuriuos taikomas preferencinis režimas.
                        Apmokestinamas asmuo gali įrodyti, jog buvo sąžiningas, jeigu yra akivaizdu, jog vykdydamas atitinkamas operacijas jis dėjo visas pastangas, kad įvykdytų visas preferencinio režimo taikymo sąlygas.

                  <...>“

         Reglamentas Nr. 2454/93

               5

               1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 6 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2000 m. liepos 24 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1602/2000 (OL L 188, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 51), 94 straipsnyje nustatyta:
               „1.   A formos kilmės sertifikatų <...> vėlesni patikrinimai atliekami atsitiktine tvarka arba kaskart, kai Bendrijos muitinės turi pagrįstų abejonių dėl šių dokumentų autentiškumo, atitinkamų produktų kilmės statuso arba kitų šio skirsnio reikalavimų įvykdymo.
               2.   Įgyvendindamos 1 dalies nuostatas, Bendrijos muitinės grąžina A formos kilmės sertifikatą ir sąskaitą faktūrą, jei ji buvo pateikta, <...> eksportuojančios lengvatas gaunančios šalies kompetentingoms Vyriausybinėms institucijoms ir prireikus nurodo užklausos priežastis. Visi gauti dokumentai ir informacija, leidžiantys manyti, kad kilmės įrodyme pateikta informacija yra neteisinga, pridedami prie prašymo atlikti patikrinimą.
               Jei minėtos institucijos, laukdamos patikrinimo rezultatų, nusprendžia sustabdyti preferencinių muitų tarifų <...> taikymą, importuotojui išleisti produktus leidžiama laikantis, jų nuomone, būtinų atsargumo priemonių.
               3.   Jeigu remiantis 1 dalies nuostatomis pateikiamas prašymas atlikti vėlesnį patikrinimą, toks patikrinimas atliekamas ir jo rezultatai <...> perduodami Bendrijos muitinėms. Šie rezultatai turi padėti nustatyti, ar atitinkamas kilmės įrodymas taikomas faktiškai eksportuotiems produktams ir ar šie produktai gali būti laikomi lengvatas gaunančios šalies arba Bendrijos kilmės produktais.
               <...>“

         Reglamentas Nr. 980/2005

               6

               2005 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 980/2005 dėl bendrųjų tarifų lengvatų sistemos taikymo (OL L 169, p. 1) 1 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Bendrijos bendrųjų tarifų lengvatų sistema <...> nuo šio reglamento įsigaliojimo dienos iki 2008 m. gruodžio 31 d. taikoma vadovaujantis šiuo reglamentu.
               2.   Šiuo reglamentu numatoma:

                        a)

                        bendra priemonė;

                  <...>“

               7

               Šio reglamento 2 straipsnyje nurodyta, kad „lengvatas gaunančios šalys, kurioms taikomos 1 straipsnio 2 dalyje nurodytos priemonės, yra išvardytos I priede“. Kinijos Liaudies Respublikai priklausantis Makao specialusis administracinis regionas nurodytas tarp šių lengvatas gaunančių šalių ir teritorijų, išvardytų šiame I priede.

               8

               Remiantis šio reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, „bendrojo muitų tarifo ad valorem muitai, taikomi produktams, kurie II priede yra išvardyti kaip „jautrūs“, sumažinami 3,5 procentinio punkto“. „Jautriais“ produktais laikomi batai yra tarp produktų, išvardytų to paties reglamento II priede, taigi jiems taikomas šiame reglamente numatytas lengvatinis režimas.

               9

               Reglamento Nr. 980/2005 I priedu buvo panaikintos tarifų lengvatos batams iš Kinijos Liaudies Respublikos.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               10

               2007 m. Lagura į Sąjungą importavo batus. Tų metų vasario–rugsėjo mėnesiais Lagura pateikė kelias muitinės deklaracijas, kad išleistų šias prekes į laisvą apyvartą Europos Sąjungoje. Siekiant patvirtinti šių prekių kilmę, prie muitinės deklaracijų buvo pridėti A formos kilmės sertifikatai, kuriuose buvo nurodyta, kad prekės yra iš Makao ir jas pagamino bendrovės S. ir V., kurių būstinės yra šiame regione. Remdamasi šiais dokumentais, Hauptzollamt batų importui kiekvieną kartą taikė tik 3,5 % dydžio lengvatinį muito tarifą.

               11

               Gavusi informacijos, kad kai kurios prekės iš Kinijos neteisėtai buvo deklaruotos kaip esančios iš Makao siekiant išvengti standartinio muito mokėjimo, Hauptzollamt, remdamasi Reglamento Nr. 2454/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1602/2000, 94 straipsniu, kompetentingoms Makao institucijoms pateikė prašymus atlikti vėlesnį patikrinimą. Atlikusios šiuos patikrinimus, minėtos kompetentingos institucijos patvirtino, kad išdavė kilmės sertifikatus nagrinėjamoms prekėms, tačiau negalėjo patikrinti šių sertifikatų turinio teisingumo, nes juose kaip eksportuotojos nurodytos bendrovės buvo nutraukusios gamybą ir dėl to išregistruotos. Tačiau Makao institucijos nepripažino kilmės sertifikatų negaliojančiais.

               12

               Kadangi per vėlesnį patikrinimą prekių kilmė nebuvo patvirtinta, Hauptzollamt nusprendė, kad jų kilmė nežinoma. Dėl to ji, remdamasi Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalimi, trimis, 2008 m. rugpjūčio 21, 22 ir 25 d., sprendimais dėl muito mokesčių pareikalavo sumokėti skirtumą tarp muito mokesčio, apskaičiuoto taikant lengvatinį muito tarifą (3,5 %), ir muito mokesčio, apskaičiuoto taikant standartinį muito tarifą (7 %).

               13

               Atmetus skundus dėl šio paskesnio importo muitų išieškojimo, Lagura prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį, kuriame remiasi, be kita ko, teisėtų lūkesčių apsaugos principu, išplaukiančiu iš Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto.

               14

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, kam tenka pareiga įrodyti, kad kilmės sertifikatas išduotas pagal teisingus ar neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus. Šiuo atžvilgiu jis pažymi, kad 2006 m. kovo 9 d. Sprendime Beemsterboer Coldstore Services (C-293/04, Rink. p. I-2263) Teisingumo Teismas nusprendė, jog pareiga įrodyti, kad sertifikatas, kurį išdavė trečiosios valstybės institucijos, pagrįstas teisingais faktiniais duomenimis, tenka apmokestinamajam asmeniui, neatsižvelgiant į tradicines įrodinėjimo pareigos paskirstymo taisykles, pagal kurias ši pareiga tenka muitinės institucijoms, norinčioms remtis Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečios pastraipos pradžia. Nurodydamas minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services 43 punktą, iš kurio matyti, kad Sąjunga neturi atsakyti už importuotojų tiekėjų neteisėtų veiksmų žalingas pasekmes, jis klausia, ar įrodinėjimo našta apmokestinamajam asmeniui neturėtų tekti tik tuo atveju, jei dėl eksportuotojo elgesio galima pareikšti priekaištų.

               15

               Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Hamburg nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar pagrindinėje byloje nurodytomis aplinkybėmis, kai trečiosios šalies institucija nebegali patikrinti, ar ji sertifikatą išdavė pagal teisingus faktus, apmokestinamajam asmeniui turi būti neleidžiama remtis teisėtų lūkesčių apsauga pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto antrą ir trečią pastraipas, jeigu aplinkybės, susijusios su negalėjimu išsiaiškinti, ar pirminis sertifikatas yra teisingas turinio atžvilgiu, priklauso eksportuotojo sferai, ar tam, kad įrodinėjimo pareiga pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto trečios pastraipos 1 dalį tektų ne muitinei, o apmokestinamajam asmeniui, reikia tik arba labiau to, jog negalėjimo išsiaiškinti priežastis nepriklausytų eksporto valstybės institucijos sferai arba būtų vien eksportuotojui priskirtinas aplaidumas?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               16

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai per vėlesnį patikrinimą kompetentingoms trečiosios valstybės institucijoms neįmanoma patikrinti, ar jų išduotas A formos kilmės sertifikatas grindžiamas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, apmokestinamajam asmeniui tenka tik tuomet, jei tokį negalėjimą lemia vien eksportuotojui priskirtinas aplaidumas, ar ir tuomet, jei tokio negalėjimo priežastis, nesant eksportuotojo aplaidumo, priskirtina eksportuotojui arba nepriskirtina eksporto valstybės muitinės institucijoms.

               17

               Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, kad vėlesnio patikrinimo tikslas patikrinti A formos kilmės sertifikate nurodytos kilmės teisingumą (dėl prekių judėjimo sertifikatų EUR.1 pagal analogiją žr. 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Huygen ir kt., C-12/92, Rink. p. I-6381, 16 punktą; 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Pascoal & Filhos, C-97/95, Rink. p. I-4209, 30 punktą; minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services 32 punktą ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Afasia Knits Deutschland, C-409/10, Rink. p. I-13331, 43 punktą).

               18

               Taigi, jeigu vėlesnis patikrinimas neleidžia patvirtinti A formos kilmės sertifikate nurodytos prekių kilmės, darytina išvada, kad jų kilmė nežinoma, todėl kilmės sertifikatas išduotas ir lengvatinis muitų tarifas pritaikytas nepagrįstai (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Huygen ir kt. 17 ir 18 punktus; 1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo Faroe Seafood ir kt., C-153/94 ir C-204/94, Rink. p. I-2465, 16 punktą; minėtų sprendimų Beemsterboer Coldstore Services 34 punktą ir Afasia Knits Deutschland 44 punktą).

               19

               Taigi, jeigu eksporto valstybės institucijos išdavė neteisingus A formos kilmės sertifikatus, remiantis minėto 220 straipsnio 2 dalies b punkto antra ir trečia pastraipomis, toks išdavimas laikytinas šių institucijų padaryta klaida, nebent paaiškėtų, jog šie sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus. Jeigu aptariami sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingas eksportuotojo deklaracijas, dėl to privalo būti vykdomas paskesnis importo muitų išieškojimas, nebent, be kita ko, akivaizdu, kad tokius sertifikatus išdavusios institucijos žinojo ar turėjo žinoti, jog prekės neatitinka lengvatiniam režimui taikyti reikalaujamų sąlygų (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Afasia Knits Deutschland 48 punktą).

               20

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis pareiga įrodyti, kad sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingas eksportuotojų deklaracijas, tenka Hauptzollamt, ar, priešingai, apmokestinamasis asmuo, Lagura, turi įrodyti, kad eksportuotojai kompetentingoms Makao institucijoms pateikė teisingus faktus.

               21

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad dėl tokio įrodinėjimo pareigos paskirstymo Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog muitų mokėtojui tenka pareiga įrodyti, kad prekių judėjimo sertifikatas EUR.1, kurį išdavė trečiosios šalies institucijos, pagrįstas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, kai dėl vien eksportuotojui priskirtino aplaidumo, visų pirma jeigu jis neįvykdė pagal taikytinus teisės aktus jam tenkančios pareigos bent jau trejus metus saugoti patvirtinamuosius dokumentus, muitinės institucijos pačios negali pateikti būtinų įrodymų, kad sertifikatas EUR.1 buvo išduotas remiantis teisingais ar neteisingais minėto eksportuotojo pateiktais faktais (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services 40 ir 46 punktus).

               22

               Tokiu reikalavimu, pagal kurį apmokestinamajam asmeniui turi tekti pareiga įrodyti, kad eksportuotojai kompetentingoms institucijoms pateikė teisingus faktus, nukrypstama nuo tradicinių įrodinėjimo pareigos paskirstymo taisyklių, pagal kurias iš esmės muitinės institucijos, norėdamos remtis Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktu tam, kad galėtų vykdyti paskesnį išieškojimą, turi, pagrįsdamos savo reikalavimą, pateikti įrodymų, kad neteisingi sertifikatai buvo išduoti dėl neteisingų eksportuotojo pateiktų faktų (žr. minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services 39 ir 46 punktus).

               23

               Reikia išnagrinėti, kaip aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, reikia taikyti Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimą, kurį Teisingumo Teismas yra pateikęs minėtame Sprendime Beemsterboer Coldstore Services.

               24

                  Lagura tvirtina, kad nagrinėjamoje byloje šio aiškinimo taikyti negalima, todėl importo valstybės muitinės institucijos turi pateikti įrodymų, kad eksportuotojo deklaracijos, kuriomis remiantis buvo išduoti minėti neteisingi kilmės sertifikatai, yra neteisingos. Tokia pozicija pateisinama atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad, skirtingai nuo minėtame Sprendime Beemsterboer Coldstore Services nagrinėtos situacijos, nagrinėjamu atveju negalima nustatyti kokio nors vien eksportuotojams tenkančio aplaidumo, dėl kurio muitinės institucijoms tapo neįmanoma pateikti įrodymų, kad sertifikatas, kurį jos išdavė, buvo išduotas remiantis teisingais ar neteisingais minėto eksportuotojo pateiktais faktais. Taigi eksportuotojai negali būti kaltinami visų pirma pareigos saugoti patvirtinamuosius dokumentus pažeidimu. Be to, Lagura pažymi, kad, skirtingai nuo minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services, nagrinėjamu atveju kompetentingos Makao institucijos nepripažino kilmės sertifikatų negaliojančiais arba jų neatšaukė.

               25

               Čekijos bei Italijos vyriausybės ir Komisija, priešingai, mano, kad apmokestinamasis asmuo turi įrodyti, jog sertifikatai buvo išduoti remiantis teisingais eksportuotojo pateiktais faktais.

               26

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad šios bylos faktinės aplinkybės skiriasi nuo faktinių aplinkybių, dėl kurių buvo priimtas minėtas Sprendimas Beemsterboer Coldstore Services, tuo, kad lengvatinis režimas buvo nustatytas ne trečiosios valstybės ir Sąjungos sudarytu laisvos prekybos susitarimu, o Sąjungos vienašališkai Reglamentu Nr. 980/2005.

               27

               Šiame reglamente, skirtingai nuo minėtame Sprendime Beemsterboer Coldstore Services nagrinėto laisvos prekybos susitarimo, eksportuotojui nenumatyta jokia pareiga saugoti patvirtinamuosius dokumentus, nes Sąjunga vienašališkai negali nustatyti pareigų trečiųjų valstybių ūkio subjektams.

               28

               Taigi kalbant apie argumentą, kad nagrinėjamu atveju apmokestinamajam asmeniui netenka įrodinėjimo pareiga, nes eksportuotojas negali būti kaltinamas pareigos saugoti patvirtinamuosius dokumentus pažeidimu, konstatuotina, kad tokia pareiga nagrinėjamu atveju taikomuose teisės aktuose nenumatyta, todėl akivaizdu, kad ji negalėjo būti pažeista.

               29

               Tokios eksportuotojui tenkančios pareigos nebuvimas savaime negali lemti to, kad apmokestinamasis asmuo bus atleistas nuo rūpestingumo pareigos arba apsaugotas nuo bet kokios rizikos, susijusios su prekių kilmės patikrinimu ir nustatymu per vėlesnį patikrinimą.

               30

               Kaip ne kartą yra nusprendęs Teisingumo Teismas, ūkio subjektai, esant sutartiniams santykiams, privalo imtis būtinų priemonių, kad apsisaugotų nuo paskesnio išieškojimo rizikos (minėto Sprendimo Pascoal & Filhos 60 punktas; 1999 m. gruodžio 9 d. Nutarties CPL Imperial 2 ir Unifrigo prieš Komisiją, C-299/98 P, Rink. p. I-8683, 38 punktas ir minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services 41 punktas).

               31

               Apsisaugoti nuo paskesnio išieškojimo rizikos apmokestinamasis asmuo, sudarydamas ar sudaręs sutartį, gali, be kita ko, iš kitos sutarties šalies gavęs įrodymų, kuriais patvirtinama, jog prekės yra iš valstybės, kuriai taikoma bendrųjų tarifų lengvatų sistema, įskaitant šią kilmę patvirtinančius dokumentus.

               32

               Be to, pažymėtina, kad dėl aplinkybės, jog importo valstybės muitinės institucijos turi įrodyti, kad eksportuotojo pateikti faktai yra neteisingi, tačiau to padaryti negali, nes šis nutraukė savo veiklą, gali kilti su bendrųjų tarifų lengvatų sistemos tikslais nesuderinamų veiksmų grėsmė. Iš tiesų, net jei gamybos nutraukimas iš esmės yra dažnai pasitaikantis ekonominis sprendimas, negalima atmesti galimybės, kad tai galėtų būti neteisėtas eksportuotojo veiksmas, kuriuo siekiama apeiti bendrųjų tarifų lengvatų sistemos nuostatas ir kurį šis eksportuotojas naudoja kaip priemonę nuslėpti faktinę prekių iš valstybės, kuriai lengvatinis režimas netaikomas, kilmę.

               33

               Savaime suprantama, kad Sąjunga neturi atsakyti už importuotojų tiekėjų neteisėtų veiksmų žalingas pasekmes (minėtų sprendimų Pascoal & Filhos 59 punktas ir Beemsterboer Coldstore Services 43 punktas).

               34

               Toliau dėl argumento, susijusio su tuo, kad kompetentingos Makao institucijos nepripažino pagrindinėje byloje nagrinėjamų kilmės sertifikatų negaliojančiais, pažymėtina, kad, kalbėdamas apie Sąjungos ir trečiųjų valstybių susitarimus, kaip antai asociacijos arba laisvos prekybos susitarimus, Teisingumo Teismas nusprendė, kad administracinio bendradarbiavimo sistema gali veikti, tik jei importo valstybės muitinės administracija pripažįsta eksporto valstybės institucijų teisėtai atliktus įvertinimus (žr. 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo Les Rapides Savoyards ir kt., 218/83, Rink. p. 3105, 27 punktą; 2006 m. vasario 9 d. Sprendimo Sfakianakis, C-23/04-C-25/04, Rink. p. I-1265, 23 punktą; 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-442/08, Rink. p. I-6457, 72 punktą ir minėto Sprendimo Afasia Knits Deutschland 29 punktą).

               35

               Tačiau tai nereiškia, jog būtinumas, kad valstybių narių muitinės administracijos pripažintų eksporto valstybės muitinės institucijų teisėtai atliktus įvertinimus, nepasireiškia lygiai taip pat, kai lengvatinis režimas nustatytas ne tarptautiniu susitarimu, kuriuo Sąjunga ir trečioji valstybė susaistoma abipusiais įsipareigojimais, o savarankiška Sąjungos priemone (minėto Sprendimo Faroe Seafood ir kt. 24 punktas).

               36

               Taigi konstatuotina, kad taikant Sąjungos vienašališkai nustatytą bendrųjų tarifų lengvatų sistemą eksporto valstybės institucijos negali Sąjungos ir jos valstybių narių priversti vadovautis savo atliktu A formos kilmės sertifikatų galiojimo vertinimu, kai tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, importo valstybės muitinės institucijoms ir toliau kyla abejonių dėl faktinės prekių kilmės, nors minėti sertifikatai nebuvo pripažinti negaliojančiais.

               37

               Priešingas sprendimas, kuriuo iš importo valstybės muitinės institucijų būtų atimta galimybė tos pačios valstybės teisme inicijuotoje byloje, kaip antai nagrinėjamoje pagrindinėje byloje, prašyti įrodymų, kad kilmės sertifikatas išduotas pagal teisingus ar neteisingus eksportuotojo pateiktus faktus, pažeistų vėlesnio patikrinimo tikslą, kuris, kaip matyti iš šio sprendimo 17 punkto, yra vėliau patikrinti A formos kilmės sertifikate nurodytos prekių kilmės teisingumą.

               38

               Iš to, kas pasakyta, matyti, kad tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis pareiga įrodyti, jog kilmės sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, tenka apmokestinamajam asmeniui.

               39

               Žinoma, dėl to, kad apmokestinamajam asmeniui nustatoma tokia įrodinėjimo pareiga, šis asmuo gali patirti žalos, be kita ko, tuomet, kai jis iš valstybės, kuriai taikomos tarifų lengvatos, sąžiningai importavo prekes, kurių kilmė vėliau per vėlesnį patikrinimą buvo užginčyta dėl tariamai neteisingų eksportuotojo deklaracijų.

               40

               Tačiau reikia priminti, kad informuotas ir su teisine padėtimi susipažinęs ūkio subjektas, vertindamas privalumus, kurių gali suteikti prekyba prekėmis, kurioms gali būti taikomos tarifų lengvatos, turi atsižvelgti į jo tyrinėjamoje rinkoje esančią riziką ir ją priimti kaip priklausančią įprastų verslo trukdžių kategorijai (žr. 1980 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Acampora, 827/79, Rink. p. 3731, 8 punktą; minėto Sprendimo Pascoal & Filhos 59 punktą ir minėtos Nutarties CPL Imperial 2 ir Unifrigo prieš Komisiją 37 punktą).

               41

               Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai dėl to, jog eksportuotojas nutraukė gamybą, per vėlesnį patikrinimą kompetentingoms trečiosios valstybės institucijoms neįmanoma patikrinti, ar jų išduotas A formos kilmės sertifikatas grindžiamas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, tenka apmokestinamajam asmeniui.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               42

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai dėl to, jog eksportuotojas nutraukė gamybą, per vėlesnį patikrinimą kompetentingoms trečiosios valstybės institucijoms neįmanoma patikrinti, ar jų išduotas A formos kilmės sertifikatas grindžiamas teisingais eksportuotojo pateiktais faktais, pareiga įrodyti, kad šis sertifikatas išduotas pagal teisingus eksportuotojo pateiktus faktus, tenka apmokestinamajam asmeniui.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2001 m. spalio 3 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Zapf Creation AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodžių junginys "New Born Baby" - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai. # Byla T-140/00.


title: 2011 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Hauptzollamt Hamburg-Hafen prieš Afasia Knits Deutschland GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Bendra prekybos politika - Afrikos, Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno valstybių (AKR) kilmės produktų importo preferencinis režimas - Per Europos Kovos su sukčiavimų tarnybos (OLAF) tyrimą eksportuojančioje AKR valstybėje nustatyti pažeidimai - Paskesnis importo muito išreikalavimas. # Byla C-409/10.

text:
      Byla C‑409/10
      Hauptzollamt Hamburg-Hafen
      prieš
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendra prekybos politika – Afrikos, Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno valstybių (AKR) kilmės produktų importo preferencinis režimas – Per Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) tyrimą eksportuojančiojoje AKR valstybėje nustatyti pažeidimai – Importo muito išieškojimas išleidus prekes“
      Sprendimo santrauka
      1.        Tarptautiniai susitarimai – AKR ir EB Kotonu susitarimas – Importo muito išieškojimas išleidus prekes – Komisijos atliekamas
            paskesnis prekių kilmės patikrinimas – Protokole, kurį pasirašė eksportuojančiosios valstybės vyriausybės atstovas, užfiksuoti
            rezultatai
      (AKR ir EB Kotonu susitarimo V priedo 1 protokolo 32 straipsnis)
      2.        Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Importo ir eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes – Reglamento Nr. 2913/92 220 straipsnio
            2 dalies b punkte numatytos importo muitų neįtraukimo į apskaitą sąlygos – Paskesnė patikra, neleidžianti patvirtinti EUR.1
            sertifikate nurodytos prekių kilmės
      (Reglamento Nr. 2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas)
      1.        2000 m. birželio 23 d. Kotonu pasirašyto Partnerystės susitarimo tarp Afrikos, Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno grupės valstybių
         bei Europos bendrijos ir jos valstybių narių, kuris Bendrijos vardu buvo patvirtintas Sprendimu 2003/159, V priedo 1 protokolo
         32 straipsnis aiškintinas taip, kad rezultatai, gauti per paskesnę patikrą, skirtą įrodyti Afrikos, Karibų jūros ir Ramiojo
         vandenyno (AKR) valstybės išduotuose kilmės sertifikatuose nurodytą prekių kilmę ir kurią iš esmės sudarė Komisijos, konkrečiau
         kalbant, Kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF), atliktas tyrimas šioje valstybėje jos kvietimu, saisto valstybės narės, į kurią
         importuotos prekės, institucijas, jeigu šios institucijos yra gavusios dokumentą, kuriame aiškiai pripažįstama, kad ši AKR
         valstybė šiuos rezultatus prilygina savo pačios rezultatams, o tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas.

      Šiuo atžvilgiu neturi reikšmės tai, kad paskesnę patikrą atliko OLAF. Tokia patikra turi būti atlikta ne tik importuojančios
         valstybės narės prašymu, bet ir jeigu, anot vienos iš valstybės, kuri yra susitarimo šalis, arba Komisijos, kuriai tenka pareiga
         užtikrinti tinkamą susitarimo taikymą, yra požymių, leidžiančių įtarti pažeidimus, susijusius su importuotų prekių kilme.
         Taip yra OLAF vadovaujamo tyrimo, kuris buvo atliktas eksportuojančios valstybės Užsienio reikalų ir užsienio prekybos ministerijos
         kvietimu, atveju. Esant tokioms aplinkybėms, OLAF atliktas tyrimas šios valstybės teritorijoje negali būti laikomas įsikišimu
         į šios valstybės vidaus reikalus, todėl tai nėra jos suvereniteto pažeidimas.

      Kalbant apie formą, kaip apie tyrimo rezultatus turi būti pranešta importo valstybei narei, kad jie galėtų tapti privalomi
         šios valstybės institucijoms, konstatuotina, jog tinkamai eksportuojančios AKR valstybės vardu pasirašyto OLAF tyrimo protokolo,
         kuriame aiškiai konstatuojama, kad EUR.1 sertifikatai neteisingi, todėl negaliojantys, nusiuntimas šioms institucijoms reiškia,
         kad šie rezultatai gali būti panaudoti prieš šias institucijas.

      Galiausiai, kiek tai susiję su klausimu, ar tyrimo protokolą AKR valstybės vardu pasirašęs asmuo turėjo įgaliojimus tai padaryti
         pagal šios valstybės teisę, konstatuotina, kad tik kilus abejonių dėl parašą eksportuojančios AKR valstybės vardu padėjusio
         asmens įgaliojimų importuojančios valstybės narės valdžios institucijos turi atitinkamoje AKR valstybėje pasitikrinti, ar
         šis asmuo iš tiesų turėjo įgaliojimus įpareigoti ją šiuo klausimu.

      (žr. 32, 33, 36–38, 40 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 220 straipsnio
         2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad esant situacijai, kai prekių importui į Sąjungą išduoti kilmės sertifikatai panaikinti
         dėl to, jog išduodant šiuos sertifikatus buvo padaryta pažeidimų ir juose nurodytos preferencinės kilmės nebuvo galima patvirtinti
         atlikus paskesnę patikrą, importuotojas negali prieštarauti dėl importo muito išieškojimo išleidus prekes, tvirtindamas, kad
         negalima atmesti, jog iš tikrųjų kai kurios iš šių prekių turi minėtą preferencinę kilmę.

      Iš tiesų, viena vertus, paskesnės patikros tikslas yra patikrinti EUR.1 sertifikate nurodytos prekės kilmės teisingumą. Taigi,
         jeigu paskesnė patikra neleidžia patvirtinti EUR.1 sertifikate nurodytos prekių kilmės, darytina išvada, kad jų kilmė nežinoma,
         todėl sertifikatas EUR.1 buvo suteiktas ir preferencinis muitų tarifas pritaikytas nepagrįstai. Tai reiškia, kad importuojant
         nesumokėto muito mokesčio išieškojimas išleidus prekes yra normali aplinkybės, jog paskesnė patikra neleidžia patvirtinti
         EUR.1 sertifikate nurodytos prekių kilmės, pasekmė.

      Kita vertus, jeigu eksportuojančios valstybės institucijos buvo suklaidintos eksportuotojų, netinkamų EUR.1 sertifikatų išdavimas
         negali būti laikomas pačių šių institucijų klaida. Nesant tokios klaidos Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktu
         apmokestinamajam asmeniui nesuteikiama teisė remtis teisėtais lūkesčiais.

      (žr. 43, 44, 46, 54, 55 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2011 m. gruodžio 15 d.(*)

      „Bendra prekybos politika – Afrikos, Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno valstybių (AKR) kilmės produktų importo preferencinis režimas – Per Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) tyrimą eksportuojančiojoje AKR valstybėje nustatyti pažeidimai – Importo muito išieškojimas išleidus prekes“
      Byloje C‑409/10
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2010 m. birželio 29 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. rugpjūčio 16 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Hauptzollamt Hamburg-Hafen
      prieš
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Safjan, M. Ilešič (pranešėjas), E. Levits ir M. Berger,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. liepos 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Afasia Knits Deutschland GmbH, atstovaujamos advokatų H. von Zanthier ir M. Stawska-Höbel,

      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato G. Albenzio,

      –        Europos Komisijos, atstovaujamos A. Bordes ir B.‑R. Killmann,
      susipažinęs su 2011 m. rugsėjo 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. birželio 23 d. Kotonu pasirašyto Partnerystės susitarimo tarp Afrikos,
         Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno grupės valstybių bei Europos bendrijos ir jos valstybių narių (OL L 302, 2000, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, L 32), kuris Bendrijos vardu buvo patvirtintas 2002 m. gruodžio 19 d.
         Tarybos sprendimu 2003/159/EB (OL L 65, 2003, p. 27; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 46 t., p. 121, toliau
         – Kotonu susitarimas), V priedo 1 protokolo 32 straipsnio ir 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
         Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto
         2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000 (OL L 311, p. 17; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 239, toliau – Muitinės kodeksas), 220 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Hauptzollamt Hamburg-Hafen (Hamburgo uosto teritorinė muitinė, toliau – Hauptzollamt) ir Afasia Knits Deutschland GmbH (toliau – Afasia) dėl papildomo šios bendrovės importo muitų sumokėjimo už tekstilės importą į Europos Sąjungą.

       Teisinis pagrindas
       Kotonu susitarimas
      3        Kotonu susitarimas įsigaliojo 2003 m. balandžio 1 d. Tačiau taikant 2000 m. liepos 27 d. AKR–EB ministrų tarybos sprendimą
         Nr. 1/2000 dėl pereinamojo laikotarpio priemonių, taikomų nuo 2000 m. rugpjūčio 2 d. iki AKR–EB partnerystės susitarimo įsigaliojimo
         (OL L 195, p. 46), kurio galiojimas buvo pratęstas 2002 m. gegužės 31 d. AKR–EB ministrų tarybos sprendimu Nr. 1/2002 (OL L 150,
         p. 55), šis susitarimas buvo pradėtas taikyti anksčiau, nuo 2000 m. rugpjūčio 2 d.

      4        Pakeitimo susitarimas buvo pasirašytas 2005 m. birželio 25 d. Liuksemburge ir įsigaliojo 2008 m. liepos 1 d. 2010 m. birželio
         14 d. buvo priimtas Tarybos sprendimas 2010/648/ES dėl susitarimo, kuriuo antrą kartą iš dalies keičiamas 2000 m. birželio
         23 d. Kotonu pasirašytas ir 2005 m. birželio 25 d. Liuksemburge pirmą kartą iš dalies pakeistas Afrikos, Karibų jūros bei
         Ramiojo vandenyno grupės valstybių ir Europos bendrijos bei jos valstybių narių partnerystės susitarimas, pasirašymo Europos
         Sąjungos vardu (OL L 287, p. 1). Vis dėlto, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, šiai bylai taikomos pirminėje Kotonu
         susitarimo versijoje įtvirtintos taisyklės.

      5        Pagal Kotonu susitarimo 100 straipsnį „Prie šio Susitarimo pridėti protokolai ir priedai yra neatskiriama šio Susitarimo dalis.
         <...>“

      6        Kotonu susitarimo V priedo „Prekybos režimas, taikomas 37 straipsnio 1 dalyje minimu pereinamuoju laikotarpiu“ 1 straipsnyje
         nustatyta, kad „AKR valstybių kilmės produktai į Bendriją importuojami netaikant muitų ir lygiaverčio poveikio mokesčių“.

      7        Šio V priedo 1 protokolo dėl sąvokos „produktų kilmė“ apibrėžimo ir administracinio bendradarbiavimo metodų (toliau – 1 protokolas)
         2 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „1. Siekiant įgyvendinti V priedo nuostatas <...>, šie produktai laikomi turinčiais AKR valstybių kilmę:
      a)      visiškai gauti AKR valstybėse produktai, kaip apibrėžta šio Protokolo 3 straipsnyje;
      b)      AKR valstybėse gauti produktai, savo sudėtyje turintys medžiagų, kurios jose nėra visiškai gautos, jei tokios medžiagos AKR
         valstybėse pakankamai apdirbtos ar perdirbtos, kaip apibrėžta šio Protokolo 4 straipsnyje.“

      8        1 protokolo IV dalyje „Kilmės įrodymas“ yra 14 straipsnis, kurio 1 dalyje numatyta:

      „1. AKR valstybių kilmės statusą turintiems produktams, importuojamiems į Bendriją, V priede numatytos lengvatos suteikiamos
         pateikus vieną iš nurodytų dokumentų:

      a)      prekių judėjimo sertifikatą EUR.1 [toliau – sertifikatas EUR.1] <...>
      <...>“
      9        Šio protokolo 15 straipsnio 1 dalyje patikslinama, kad sertifikatą EUR.1 išduoda eksportuojančios šalies muitinė eksportuotojui.
         Pagal šio straipsnio 3 dalį „kreipdamasis dėl EUR.1 sertifikato išdavimo eksportuotojas turi būti pasirengęs <...> eksportuojančios
         AKR valstybės muitinės pareigūnams reikalaujant, bet kuriuo metu pateikti visus reikalingus atitinkamų produktų kilmę įrodančius
         dokumentus <...>“.

      10      Pagal aptariamo protokolo 28 straipsnio 1 dalį šis eksportuotojas mažiausiai trejus metus saugo 15 straipsnio 3 dalyje nurodytus
         dokumentus.

      11      1 protokolo V dalyje „Susitarimai dėl administracinio bendradarbiavimo“ esantys 31 ir 32 straipsniai atitinkamai pavadinti
         „Tarpusavio pagalba“ ir „Kilmės įrodymų patikrinimas“.

      12      Minėto 31 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:

      „1.      AKR valstybės Komisijai perduoda naudojamų spaudų pavyzdžius ir už [EUR.1 sertifikatų] ir šių sertifikatų bei deklaracijų
         sąskaitose faktūrose tolesnį patikrinimą atsakingų muitinės įstaigų adresus.

      [EUR.1 sertifikatai] ir deklaracijos sąskaitoje faktūroje priimamos norint taikyti preferencinį režimą nuo tos dienos, kai
         Komisija gauna informaciją.

      Komisija siunčia informaciją valstybių narių muitinėms.
      2.      Stengdamosi užtikrinti tinkamą šio Protokolo taikymą, Bendrija <...>, AKR valstybės padeda viena kitai įgaliodamos kompetentingas
         muitinės institucijas tikrinti [EUR.1 sertifikatų], deklaracijų sąskaitose faktūrose autentiškumą ir šiuose dokumentuose pateiktos
         informacijos teisingumą.“

      13      1 protokolo 32 straipsnyje numatyta:

      „1.      Kilmės įrodymų paskesni patikrinimai atliekami atsitiktinai arba kai importuojančios šalies muitinės turi pagrįstų abejonių
         dėl šių dokumentų autentiškumo, juose išvardytų produktų kilmės statuso arba dėl kitų šio protokolo reikalavimų vykdymo.

      2.      Pagal šio straipsnio 1 dalies nuostatas importuojančios šalies muitinės eksportuojančios šalies muitinei grąžina [EUR.1 sertifikatą]
         ir sąskaitą faktūrą, jei ji buvo pateikta, deklaraciją sąskaitoje faktūroje, arba šių dokumentų kopijas, [prireikus] nurodydami
         užklausos priežastis. Bet kurie gauti dokumentai ir informacija, [leidžiantys daryti] prielaidą, kad kilmės įrodyme pateikta
         informacija yra neteisinga, persiunčiami kartu su prašymu atlikti patikrinimą.

      3.      Patikrinimą atlieka eksportuojančios šalies muitinė. Ji turi teisę pareikalauti bet kurių įrodymų ir atlikti bet kurį eksportuotojo
         sąskaitų patikrinimą ar bet kurį kitą, jos manymu, būtiną patikrinimą.

      <...>
      5.      Patikrinimo prašanti muitinė apie patikrinimo rezultatus informuojama kaip galima greičiau. Šie rezultatai turi aiškiai parodyti,
         ar dokumentai autentiški, [ar atitinkami produktai gali būti laikomi AKR valstybių <...> kilmės ir ar jie] atitinka kitus
         šio protokolo reikalavimus.

      <...>
      7.      Jei patikrinimo procedūra arba bet kokia kita prieinama informacija nurodo, kad šio Protokolo nuostatos yra pažeidžiamos,
         AKR valstybė savo iniciatyva arba Bendrijai paprašius atlieka reikiamus tyrimus arba pasirūpina, kad tokie tyrimai neatidėliojant
         būtų atlikti, kad būtų galima tokius pažeidimus nustatyti ir užkardyti, ir šiuo tikslu atitinkama AKR valstybė gali pakviesti
         Bendriją dalyvauti šiuose tyrimuose.“

       Muitinės kodeksas
      14      Muitinės kodeksas buvo panaikintas 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 450/2008, nustatančiu
         Bendrijos muitinės kodeksą (Atnaujintas muitinės kodeksas) (OL L 145, p. 1), kurio kai kurios nuostatos taikytinos nuo 2008 m.
         birželio 24 d. Vis dėlto, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, šiai bylai taikomos Muitinės kodekse įtvirtintos taisyklės.

      15      Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad „jeigu skolą muitinei
         sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą <...> arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai
         privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą
         per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti
         pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą) <...>“.

      16      Vis dėlto to paties straipsnio 2 dalyje buvo numatytos paskesnio įtraukimo į apskaitą išimtys. Jis buvo suformuluotas taip:

      „<...> paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
      <...>
      b)      teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti,
         asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės
         aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu.

      Jeigu prekių lengvatinis statusas nustatomas pagal administracinio bendradarbiavimo sistemą dalyvaujant trečiosios šalies
         institucijoms, kurios išduoda netinkamą sertifikatą, toks išdavimas yra klaida, kurios nebuvo galima nustatyti pagal pirmąją
         pastraipą.

      Vis dėlto netinkamo sertifikato išdavimas nėra klaida, jeigu sertifikatas buvo išduotas pagal neteisingai eksportuotojo pateiktus
         faktus, išskyrus tuos atvejus, kai visų pirma yra aišku, kad sertifikatą išdavusios institucijos žinojo arba turėjo žinoti,
         kad prekės neatitiko reikalavimų, pagal kuriuos taikomas preferencinis režimas.

      Apmokestinamasis asmuo gali įrodyti, jog buvo sąžiningas, jeigu yra akivaizdu, jog vykdydamas atitinkamas operacijas jis dėjo
         visas pastangas, kad įvykdytų visas preferencinio režimo taikymo sąlygas.

      <...>“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      Afasia yra tekstile prekiaujančios bendrovių grupės narė. Ši grupė turi savo pagrindinę buveinę Honkonge (Kinija) ir yra įsteigusi
         įmones, be kita ko, Jamaikoje.

      18      2002 m. Afasia parašė išleisti į Sąjungos laisvą apyvartą kelias bendrovės ARH Enterprises Ltd. (toliau – ARH), kuri yra viena iš minėtai grupei priklausančių Jamaikoje įsteigtų įmonių, tekstilės gaminių siuntas.

      19      Afasia pasiekė, kad prekės būtų išleistos į laisvą apyvartą dėl informacijos, kad jos yra Jamaikos kilmės, ir pateikusi šią kilmę
         patvirtinančius Jamaikos muitinės tarnybų išduotus EUR.1 sertifikatus.

      20      Kilus įtarimų dėl pažeidimų per Komisijos, konkrečiau kalbant, Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF), surengtą komandiruotę
         į Jamaiką 2005 m. kovo mėnesį Jamaikos Užsienio reikalų ir užsienio prekybos ministerijos kvietimu buvo patikrinti 2002–2004 m.
         laikotarpiu išduoti EUR.1 sertifikatai. Šios komandiruotės rezultatai buvo užfiksuoti 2005 m. kovo 23 d. protokole, kuris
         surašytas ant Europos Komisijos blanko. Šį protokolą pasirašė komandiruoti pareigūnai ir nuolatinis Užsienio reikalų ir užsienio
         prekybos sekretorius, veikdamas Jamaikos vardu.

      21      Šiame protokole patvirtinama, kad:

      –      Jamaikos eksportuotojai, tarp jų ir ARH, pažeidė Kotonu susitarimo nuostatas, nes daugelis arba visos į Sąjungą eksportuotos
         prekės buvo arba pagamintos iš Kinijos kilmės dalių, arba tai gatavi Kinijos kilmės tekstilės gaminiai,

      –      vis dėlto įmanoma, kad kai kurios eksportuotos prekės buvo Jamaikos kilmės, tačiau suinteresuoti eksportuotojai negalėjo pateikti
         tyrėjams atitinkamų įrodymų,

      –      pateikdami prašymus išduoti EUR.1 judėjimo sertifikatus, eksportuotojai iš Jamaikos buvo pateikę neteisingas kilmės deklaracijas,
         o dėl labai profesionalios prekių kilmės nuslėpimo taktikos Jamaikos institucijoms tai buvo sunku nustatyti. Taigi šios institucijos
         savo ruožtu veikė rūpestingai ir sąžiningai, ir

      –      Jamaikos muitinės administracija padarė išvadą, kad nuo 2002 m. išduoti EUR.1 sertifikatai yra netikslūs ir todėl negalioja.
      22      Stokojant grupės, kuriai priklauso Afasia, savininkų bendradarbiavimo per tyrimą ir dėl aplinkybės, kad apsilankius ARH gamybinėse patalpose ir biuruose nebuvo rasta
         jokių dokumentų, ankstesniame punkte minėti tyrimo rezultatai buvo visų pirma grindžiami su eksportuotų prekių siuntomis susijusių
         Jamaikos institucijų turimų pervežimo dokumentų analize ir šiuose dokumentuose esančių duomenų palyginimų su duomenimis, kurie
         buvo išdėstyti Kinijos muitinės tarnybų tyrėjams perduotuose dokumentuose. Ši analizė ir patikrinimas parodė, kad daugelis
         šių siuntų prekių negalėjo būti pagaminti Jamaikoje, bet arba buvo susiūti iš Kinijos kilmės dalių, arba tai buvo gatavi Kinijos
         kilmės gaminiai.

      23      2005 m. gegužės 3 d. Hauptzollamt priėmė sprendimą dėl paskesnio atitinkamų tekstilės siuntų apmokestinimo muitu, kuris sudarė 62 323,45 eurų.

      24      Afasia apskundė šį sprendimą ir tvirtino, kad prekių iš Jamaikos kilmės įrodymų nebuvo įmanoma pateikti dėl to, kad 2004 m. įvykęs
         uraganas sunaikino Jamaikoje esančias gamybines patalpas. Be to, anot jos, anksčiau Jamaikos institucijų išduoti EUR.1 sertifikatai
         vis dar galioja, nes jos jų tinkamai nepanaikino.

      25      Hauptzollamt patvirtinus savo sprendimą, Afasia pateikė teisminį skundą Finanzgericht Hamburg (Hamburgo finansų teismas). Šis teismas patenkino skundą, motyvuodamas tuo, kad, priešingai, nei reikalaujama pagal Kotonu
         susitarimą, konstatavimai, dėl kurių buvo priimtas sprendimas dėl muito išieškojimo išleidus prekes, buvo pagrįsti ne Jamaikos
         muitinės institucijoms adresuotu prašymu ir jų tyrimu, o Komisijos tarnybų atliktais tyrimais. Todėl atitinkamoms tekstilės
         siuntoms išduoti EUR.1 sertifikatai nebuvo tinkamai panaikinti. Be to, šis teismas konstatavo, kad Afasia galėjo teisėtai pasitikėti aptariamų prekių siuntų importo teisėtumu.

      26      Dėl šio sprendimo Hauptzollamt pateikė kasacinį skundą Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas), kuris, turėdamas abejonių dėl Finanzgericht Hamburg vertinimo pagrįstumo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar [1 protokolo] 32 straipsnį atitinka tai, kad paskesnę kilmės įrodymų patikrą eksportuojančioje valstybėje Europos Komisija
         iš esmės atlieka pati, nors ir padedama vietinių institucijų, ir ar galima kalbėti apie patikros rezultatus, kaip jie suprantami
         pagal šią nuostatą, jeigu taip gauti Komisijos patikros rezultatai fiksuojami protokole, kurį taip pat pasirašo eksportuojančios
         valstybės vyriausybės atstovas?

      Jeigu būtų teigiamai atsakyta į pirmąjį klausimą:
      2.      Ar pagrindinėje byloje nagrinėjamą situaciją atitinkančiu atveju, kai per tam tikrą laikotarpį išduotus [EUR.1 sertifikatus]
         eksportuojanti valstybė pripažįsta negaliojančiais, nes atlikus paskesnę patikrą nebuvo patvirtinta prekių kilmė, tačiau negalima
         atmesti galimybės, kad kai kurios eksportuotos prekės atitinka kilmės reikalavimus, muito mokėtojas, vadovaudamasis [Muitinės
         kodekso] 220 straipsnio 2 dalies b punkto antra ir trečia pastraipomis, gali remtis teisėtų lūkesčių apsauga ir teigti, kad
         jo atveju pateikti [EUR.1 sertifikatai] galėjo būti teisingi ir todėl pagrįsti teisingomis eksportuotojo aprašytomis faktinėmis
         aplinkybėmis?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      27      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar 1 protokolo 32 straipsnis
         aiškintinas taip, kad paskesnės AKR valstybės išduotų EUR.1 sertifikatų patikros rezultatai saisto valstybės narės, į kurią
         šiuose sertifikatuose nurodyti gaminiai buvo importuoti, institucijas, jeigu šią patikrą iš esmės sudarė šioje AKR valstybėje
         Komisijos atliktas tyrimas ir apie šiuos rezultatus minėtoms institucijoms buvo pranešta protokolu, kurį kartu pasirašė ir
         aptariamos AKR valstybės atstovas.

      28      Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, administracinio bendradarbiavimo sistema, sukurta tam tikru protokolu, kuriuo
         Sąjungos ir trečiųjų valstybių sudaryto susitarimo priede nustatomos produktų kilmės taisyklės, grindžiama abipusiu importuojančių
         valstybių narių ir eksportuojančios valstybės institucijų pasitikėjimu (2006 m. vasario 9 d. Sprendimo Sfakianakis, C‑23/04–C‑25/04, Rink. p. I‑1265, 21 punktas ir 2010 m. liepos 1 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑442/08, Rink. p. I‑0000, 70 punktas).

      29      Kalbant konkrečiai apie paskesnį eksportuojančios valstybės išduotų EUR.1 sertifikatų patikrinimą, pasakytina, kad išvados,
         kurias padarė šios valstybės institucijos, yra privalomos importuojančios valstybės narės institucijoms. Protokolu dėl produktų
         kilmės sukurta bendradarbiavimo sistema gali funkcionuoti tik tada, kai importuojanti valstybė pripažįsta šiuo klausimu eksportuojančios
         valstybės teisėtai atliktus vertinimus (1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Pascoal & Filhos, C‑97/95, Rink. p. I‑4209, 33 punktas; minėto Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 72 ir 73 punktai ir 2010 m. vasario 25 d. Sprendimo Brita, C‑386/08, Rink. p. I‑1289, 62 punktas).

      30      Dėl klausimo, ar tokiomis aplinkybėmis, kaip antai susiklostė pagrindinėje byloje, paskesnės patikros rezultatai yra teisėtai
         eksportuojančios valstybės atlikti vertinimai ir todėl yra privalomi importuojančios valstybės narės institucijoms, pirmiausia
         pažymėtina, kad, priešingai nei teigia Afasia, paskesnė AKR valstybės išduotų EUR.1 sertifikatų patikra gali būti atlikta nesant importuojančios valstybės narės institucijų
         prašymo.

      31      Šiuo aspektu konstatuotina, kad, be 1 protokolo 32 straipsnio 1–6 dalyse įtvirtintų taisyklių, šio straipsnio 7 dalyje numatyta,
         jog eksportuojanti AKR valstybė savo iniciatyva arba Sąjungai paprašius atlieka reikiamus tyrimus, kad būtų galima nustatyti
         ir užkardyti šio protokolo pažeidimus.

      32      Iš to išplaukia, kad, kaip savo rašytinėse pastabose pabrėžė Čekijos ir Italijos vyriausybės ir savo išvados 23 punkte pažymėjo
         generalinis advokatas, paskesnė patikra turi būti atlikta ne tik importuojančios valstybės narės prašymu bet ir apskritai,
         jeigu, anot vienos iš susitarimo šalių arba Komisijos, kuriai pagal EB 211 straipsnį tenka pareiga užtikrinti tinkamą susitarimo
         taikymą, yra požymių, leidžiančių įtarti pažeidimus, susijusius su importuotų prekių kilme (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų
         Sfakianakis 30 ir 31 punktus ir Komisija prieš Vokietiją 82 punktą).

      33      Taip pat reikia konstatuoti, kad 1 protokolo 32 straipsnio 7 dalimi AKR valstybei leidžiama pakviesti Sąjungą dalyvauti tyrimuose.
         Nagrinėjamu atveju nėra ginčijama, kad OLAF vadovaujamas tyrimas buvo atliktas Jamaikos Užsienio reikalų ir užsienio prekybos
         ministerijos kvietimu, kaip tai patvirtinta protokole. Tokiomis aplinkybėmis, priešingai nei tvirtina Afasia, OLAF atliktas tyrimas Jamaikos teritorijoje negali būti laikomas įsikišimu į šios valstybės vidaus reikalus ir todėl tai
         nėra šios valstybės suvereniteto pažeidimas.

      34      Be to, pažymėtina, kad nei 1 protokole, nei kituose Kotonu susitarimo aktuose nepatikslinama, kokios sąlygos keliamos dėl
         Sąjungos dalyvavimo eksportuojančioje AKR valstybėje vykstančiuose tyrimuose. Nesant specialių taisyklių ir atsižvelgiant
         į teisingo šio susitarimo taikymo ir gero administracinio bendradarbiavimo tikslus, darytina išvada, kad protokolo 32 straipsnio
         7 dalimi eksportuojančiai AKR valstybei leidžiama, jeigu ji to pageidauja arba sutinka su atitinkamu Sąjungos pasiūlymu, pasinaudoti
         OLAF ištekliais ir patirtimi, pavedant jai imtis didelės atliktino tyrimo priemonių dalies. Jeigu eksportuojanti AKR valstybė
         nusprendžia taip pasielgti, tam, kad ši valstybė tinkamai atliktų savo, kaip už paskesnę patikrą atsakingo subjekto, funkciją,
         jai pakanka aiškiai raštu pripažinti, kad OLAF tyrimo rezultatus prilygina savo pačios tyrimų rezultatams.

      35      Kaip savo išvados 25 ir 29 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, šiame rašte su pripažintais rezultatais turi būti nurodyta
         data ir jis turi būti pasirašytas AKR valstybės vardu, o aplinkybė, kad šie rezultatai išdėstyti ant OLAF blanko surašytame
         dokumente, nėra reikšminga.

      36      Kadangi nagrinėjamo protokolo 32 straipsnio 7 dalyje taip pat nėra nuostatų dėl formos, kaip apie tyrimo rezultatus turi būti
         pranešta importo valstybei narei, kad jie galėtų tapti privalomi šios valstybės institucijoms, darytina prielaida, jog tinkamai
         eksportuojančios AKR valstybės vardu pasirašyto OLAF tyrimo protokolo, kuriame aiškiai konstatuojama, kad EUR.1 sertifikatai
         neteisingi ir todėl negaliojantys, nusiuntimas reiškia, kad šie rezultatai gali būti panaudoti prieš šias institucijas.

      37      Galiausiai, kiek tai susiję su taip pat Afasia iškeltu klausimu, ar tyrimo protokolą AKR valstybės vardu pasirašęs asmuo turėjo įgaliojimus tai padaryti pagal šios valstybės
         teisę, konstatuotina, kad, pirma, nesant tokių įgaliojimų atitinkama AKR valstybė negali būti laikoma pripažintus tyrimo rezultatus
         prilyginusi saviems, ir, antra, kad abipusis pasitikėjimas, kuris būdingas eksportuojančių AKR valstybių ir importuojančių
         valstybių narių bendradarbiavimui, suponuoja, jog pastarosios neturi sistemingai tikrinti asmenų, kurie atrodo turintys įgaliojimus
         įpareigoti AKR valstybę eksporto srityje, parašų galiojimą.

      38      Todėl tik kilus abejonių dėl parašą eksportuojančios AKR valstybės vardu padėjusio asmens įgaliojimų importuojančios valstybės
         narės valdžios institucijos turi atitinkamoje AKR valstybėje pasitikrinti, ar šis asmuo iš tiesų turėjo įgaliojimus įpareigoti
         ją šiuo klausimu.

      39      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės įvertinti, ar atsižvelgiant į tyrimo protokole
         esančią informaciją ir į Afasia pateiktus argumentus dėl tariamos nuolatinio Užsienio reikalų ir užsienio prekybos ministerijos sekretoriaus įgaliojimų stokos
         pasirašyti šį dokumentą Jamaikos vardu Hauptzollamt privalėjo atlikti patikrinimą šiuo klausimu.

      40      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog 1 protokolo 32 straipsnis aiškintinas taip, kad
         rezultatai, gauti per paskesnę patikrą, skirtą įrodyti AKR valstybės išduotuose EUR.1 sertifikatuose nurodytą prekių kilmę
         ir kurią iš esmės sudarė Komisijos, konkrečiau kalbant, OLAF, atliktas tyrimas šioje valstybėje jos kvietimu, saisto valstybės
         narės, į kurią importuotos prekės, institucijas, jeigu šios institucijos yra gavusios dokumentą, kuriame aiškiai pripažįstama,
         kad ši AKR valstybė šiuos rezultatus prilygina savo pačios rezultatams, o tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas.

       Dėl antrojo klausimo
      41      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Muitinės kodekso
         220 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas taip, kad esant situacijai, kai prekių importui į Sąjungą išduoti EUR.1 sertifikatai
         panaikinti dėl to, jog išduodant šiuos sertifikatus buvo padaryta pažeidimų ir juose nurodytos preferencinės kilmės nebuvo
         galima patvirtinti atlikus paskesnę patikrą, importuotojas gali priešintis dėl importo muito išieškojimo išleidus prekes tvirtindamas,
         kad negalima atmesti, jog iš tikrųjų kai kurios iš šių prekių turi minėtą preferencinę kilmę.

      42      Taigi minėtam teismui kyla klausimas dėl galimų teisinių pasekmių, kylančių iš tyrėjų konstatavimų, kaip antai minėti šio
         sprendimo 21 punkte, pagal kuriuos įmanoma, kad kai kurios iš šių prekių buvo Jamaikos kilmės, tačiau eksportuotojai nepateikė
         atitinkamų įrodymų.

      43      Šiuo aspektu pirmiausia primintina, kad paskesnės patikros tikslas yra patikrinti EUR.1 sertifikate nurodytos prekės kilmės
         teisingumą (2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services, C‑293/04, Rink. p. I‑2263, 32 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      44      Kaip atsižvelgdamas į tai yra ne kartą nusprendęs Teisingumo Teismas, jeigu paskesnė patikra neleidžia patvirtinti EUR.1 sertifikate
         nurodytos prekių kilmės, darytina išvada, kad jų kilmė nežinoma, ir todėl sertifikatas EUR.1 buvo suteiktas ir preferencinis
         muitų tarifas pritaikytas nepagrįstai (1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Huygen ir kt., C‑12/92, Rink. p. I‑6381, 17 ir 18 punktai; 1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo Faroe Seafood ir kt., C‑153/94 ir C‑204/94, Rink. p. I‑2465, 16 punktas ir minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services 34 punktas).

      45      Ši teismų praktika prieštarauja tam, kad importuotojas remdamasis nežinoma prekių kilme ir todėl aplinkybe, jog negalima atmesti
         galimybės, kad kai kurios iš šių prekių turi panaikintuose EUR.1 sertifikatuose nurodytą preferencinę kilmę, galėtų išvengti
         importo muito išieškojimo išleidus prekes.

      46      Iš teismų praktikos visiškai priešingai išplaukia, kad importuojant nesumokėto muito mokesčio išieškojimas išleidus prekes
         yra normali aplinkybės, jog paskesnė patikra neleidžia patvirtinti EUR.1 sertifikate nurodytos prekių kilmės, pasekmė (minėtų
         sprendimų Huygen ir kt. 19 punktas ir Faroe Seafood ir kt. 16 punktas).

      47      Kad importuotojas galėtų veiksmingai remtis teisėtais lūkesčiais pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą ir
         pasinaudoti šioje nuostatoje numatyta išieškojimo išleidus prekes išimtimi, turi būti įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos.
         Pirmiausia netinkami EUR.1 sertifikatai turi būti išduoti dėl pačių kompetentingų institucijų klaidos, antra, jų padarytos
         klaidos turi būti protingai neįmanoma nustatyti sąžiningai veikiančiam apmokestinamajam asmeniui ir galiausiai pastarasis
         turi būti laikęsis visų galiojančių teisės aktų nuostatų (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Faroe Seafood ir kt. 83 punktą; 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Biegi Nahrungsmittel ir Commonfood prieš Komisiją, C‑499/03 P, Rink. p. I‑1751, 46 punktą ir 2007 m. spalio 18 d. Sprendimo Agrover, C-173/06, Rink. p. I‑8783, 30 punktą).

      48      Jeigu, kaip yra pagrindinėje byloje, eksportuojančios valstybės institucijos išdavė netinkamus EUR.1 sertifikatus veikdamos
         pagal administracinio bendradarbiavimo sistemą, remiantis Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto antra ir trečia
         pastraipomis, toks išdavimas laikytinas šių institucijų padaryta klaida, nebent paaiškėtų, jog šie sertifikatai buvo išduoti
         pagal neteisingai eksportuotojo pateiktus faktus. Jeigu aptariami sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingai eksportuotojo
         pateiktus faktus, pirmoji iš minėtų kumuliacinių sąlygų nėra įvykdyta ir dėl to privaloma imtis importo muito išieškojimo
         išleidus prekes, nebent, be kita ko, akivaizdu, kad tokius sertifikatus išdavusios institucijos žinojo ar turėjo žinoti, jog
         prekės neatitinka preferenciniam režimui taikyti reikalaujamų sąlygų.

      49      Nors pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nereiškia abejonių dėl tyrimo protokole atlikto
         konstatavimo, pagal kurį Jamaikos institucijos nežinojo ir negalėjo žinoti, kad ARH eksportuotos tekstilės prekės neatitiko
         sąlygų Jamaikos kilmei pripažinti, jis savo ruožtu kelia klausimą, ar Hauptzollamt turi pareigą įrodyti, kad netinkami sertifikatai buvo išduoti dėl neteisingai šios bendrovės pateiktų faktų, ar, priešingai,
         Afasia privalo įrodyti, jog ARH teisingai pateikė faktus Jamaikos institucijoms.

      50      Šiam teismui visų pirma kyla klausimas, kaip tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, reikia taikyti
         Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto išaiškinimą, kurį Teisingumo Teismas yra pateikęs minėtame Sprendime Beemsterboer Coldstore Services.

      51      Minėtame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš importuojančios valstybės muitinės institucijų negali būti reikalaujama
         įrodyti, jog eksportuotojas neteisingai pateikė faktus, jeigu paaiškėja, kad, nepaisant iš taikytinų teisės aktų išplaukiančios
         pareigos, jis neišsaugojo su atitinkamomis prekėmis susijusių dokumentų mažiausiai trejus metus. Tokiomis aplinkybėmis šios
         institucijos neturi galimybės įrodyti, ar informacija, kurią eksportuotojas pateikė prašydamas išduoti EUR.1 sertifikatus,
         buvo teisinga (minėto Sprendimo Beemsterboer Coldstore Services 40 punktas).

      52      Afasia teigia, kad šis Teisingumo Teismo byloje, kurioje priimtas Sprendimas Beemsterboer Coldstore Servines, pasirinktas sprendinys negali būti perkeltas nagrinėjamai bylai, nes ARH negalėjo įvykdyti 1 protokolo 28 straipsnyje jai
         nustatytos pareigos mažiausiai trejus metus saugoti reikšmingus dokumentus, kadangi jos gamybinės patalpos buvo sugriautos
         uragano iki pasibaigė šis laikotarpis. Anot jos, ši force majeure aplinkybė lėmė, kad į klausimą, ar EUR.1 sertifikatai buvo išduoti pagal neteisingai eksportuotojo pateiktus faktus, nebeįmanoma
         atsakyti ir kad todėl netinkamų EUR.1 sertifikatų išdavimas turi būti kvalifikuotas kaip Jamaikos institucijų padaryta klaida.

      53      Vis dėlto pateikiant šiuos argumentus neatsižvelgiama į aplinkybę, kad nepavykus užmegzti bendradarbiavimo su grupės, kuriai
         priklauso Afasia, savininkais ir atsižvelgdama į tai, jog per patikrinimą, kuris buvo atliktas bendradarbiaujant su Jamaikos institucijomis,
         ARH gamybinėse patalpose ir biuruose nebuvo rasta jokių dokumentų, OLAF nukreipė savo tyrimą į pervežimo dokumentus ir Jamaikos
         institucijų turimus su eksportuotų prekių siuntomis susijusius dokumentus ir palygino šiuose dokumentuose esančius duomenis
         su Kinijos muitinės tarnybų perduotais duomenimis. Remiantis šiais dokumentais ir palyginimu, buvo padaryta išvada, kad su
         šių prekių kilme susiję faktai, kuriuos ARH ir kiti Jamaikos eksportuotojai pateikė Jamaikos institucijoms, galėjo būti tik
         neteisingi.

      54      Kaip teisingai pastebėjo Komisija ir Italijos vyriausybė, jeigu eksportuojančios valstybės institucijos buvo suklaidintos
         eksportuotojų, netinkamų EUR.1 sertifikatų išdavimas negali būti laikomas pačių šių institucijų klaida. Šiuo aspektu iš nusistovėjusios
         teismų praktikos išplaukia, jog teisę į tai, kad muitas vėliau nebūtų išreikalautas, suteikia tik dėl aktyvių kompetentingų
         institucijų veiksmų atsiradusios klaidos. Nesant tokios klaidos Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktu apmokestinamajam
         asmeniui nesuteikiama teisė remtis teisėtais lūkesčiais (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Faroe Seafood ir kt. 91 ir 92 punktus ir Agrover 31 punktą). Tokiomis sąlygomis Afasia argumentai dėl force majeure aplinkybės tampa neveiksmingi.

      55      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, jog Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas
         aiškintinas taip, kad esant situacijai, kai prekių importui į Sąjungą išduoti EUR.1 sertifikatai panaikinti dėl to, jog išduodant
         šiuos sertifikatus buvo padaryta pažeidimų ir juose nurodytos preferencinės kilmės nebuvo galima patvirtinti atlikus paskesnę
         patikrą, importuotojas negali prieštarauti dėl importo muito išieškojimo išleidus prekes, tvirtindamas, kad negalima atmesti,
         jog iš tikrųjų kai kurios iš šių prekių turi minėtą preferencinę kilmę.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      56      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2000 m. birželio 23 d. Kotonu pasirašyto Partnerystės susitarimo tarp Afrikos, Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno grupės valstybių
            bei Europos bendrijos ir jos valstybių narių, kuris Bendrijos vardu buvo patvirtintas 2002 m. gruodžio 19 d. Tarybos sprendimu
            2003/159/EB, V priedo 1 protokolo 32 straipsnis aiškintinas taip, kad rezultatai, gauti per paskesnę patikrą, skirtą įrodyti
            AKR valstybės išduotuose EUR.1 sertifikatuose nurodytą prekių kilmę ir kurią iš esmės sudarė Komisijos, konkrečiau kalbant,
            OLAF, atliktas tyrimas šioje valstybėje jos kvietimu, saisto valstybės narės, į kurią importuotos prekės, institucijas, jeigu
            šios institucijos yra gavusios dokumentą, kuriame aiškiai pripažįstama, kad ši AKR valstybė šiuos rezultatus prilygina savo
            pačios rezultatams, o tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
      2.      1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeisto 2000 m.
            lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000, 220 straipsnio 2 dalies b punktas aiškintinas
            taip, kad esant situacijai, kai prekių importui į Sąjungą išduoti EUR.1 sertifikatai panaikinti dėl to, jog išduodant šiuos
            sertifikatus buvo padaryta pažeidimų ir juose nurodytos preferencinės kilmės nebuvo galima patvirtinti atlikus paskesnę patikrą,
            importuotojas negali prieštarauti dėl importo muito išieškojimo išleidus prekes, tvirtindamas, kad negalima atmesti, jog iš
            tikrųjų kai kurios iš šių prekių turi minėtą preferencinę kilmę.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.