title: 2006 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Elisa María Mostaza Claro prieš Centro Móvil Milenium SL.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Audiencia Provincial de Madrid - Ispanija.#Direktyva 93/13/EEB - Su vartotojais sudarytose sutartyse esančios nesąžiningos sąlygos - Sutarties sąlygos nesąžiningo pobūdžio neužginčijimas arbitražiniame procese - Galimybė pateikti šį prieštaravimą apeliaciniame procese dėl arbitražinio teismo sprendimo.#Byla C-168/05.

text:
      Byla C‑168/05
      Elisa María Mostaza Claro
      prieš
      Centro Móvil Milenium SL
      (Audiencia Provincial de Madrid prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Nesąžiningo sutarties sąlygos pobūdžio neginčijimas arbitražo procese – Galimybė pateikti šį prieštaravimą apeliaciniame procese dėl arbitražo teismo sprendimo“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (Tarybos direktyvos 93/13 3 straipsnio 1 dalies t punktas ir 6 straipsnio 1 dalis)
      Direktyva 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia, jog nacionalinis
         teismas, kuriam pateiktas ieškinys dėl arbitražinio teismo sprendimo panaikinimo, vertina, ar arbitražinis susitarimas negalioja,
         ir panaikina arbitražinio teismo sprendimą, motyvuodamas tuo, kad šiame arbitražiniame susitarime yra nesąžininga sąlyga,
         net jeigu vartotojas šį klausimą iškėlė ne arbitražiniame procese, o pateikdamas ieškinį dėl panaikinimo.

      (žr. 39 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. spalio 26 d.(*)

      „Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Nesąžiningo sutarties sąlygos pobūdžio neginčijimas arbitražo procese – Galimybė pateikti šį prieštaravimą apeliaciniame procese dėl arbitražo teismo sprendimo“
      Byloje C‑168/05
      dėl Audiencia Provincial de Madrid (Ispanija) 2005 m. vasario 15 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. balandžio 14 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Elisa María Mostaza Claro
      prieš
      Centro Móvil Milenium SL,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Lenaerts, E. Juhász, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas) ir M. Ilešič,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Centro Móvil Milenium SL, atstovaujamos abogado H. García Pi,

      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos E. Braquehais Conesa,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C. Schulze‑Bahr,
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos P. Gottfried,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Aresu ir L. Escobar Guerrero,
      susipažinęs su 2006 m. balandžio 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų
         sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29, toliau – direktyva) išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp E. M. Mostaza Claro ir Centro Móvil Milenium SL (toliau – Móvil) dėl su šia bendrove sudarytoje sutartyje esančios arbitražinės išlygos galiojimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą
         dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.“

      4        Direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju
         taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma
         tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“

      5        Pagal direktyvos 7 straipsnio 1 dalį:

      „Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios
         kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“

      6        Direktyvos priede pateikiamas orientacinis sąlygų, kurios gali būti pripažintos nesąžiningomis, sąrašas. Šio priedo 1 dalies
         q punktas prie jų priskiria sąlygas, kurių tikslas arba rezultatas yra

      „panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti ieškinį arba naudotis bet kuria kita teisinės apsaugos priemone, ypač
         reikalaujant, kad vartotojas ginčus pavestų spręsti išskirtinai arbitražui, kuriam nėra taikomos teisinės nuostatos, nederamai
         apriboti jo turimus įrodymus arba skirti jam įrodinėjimo pareigą, kuri pagal taikytinus teisės aktus turėtų tekti kitai sutarties
         šaliai.“

       Nacionalinės teisės aktai
      7        Ispanijos teisėje vartotojų apsaugą nuo nesąžiningų sąlygų pirmiausia užtikrino 1984 m. liepos 19 d. Bendrasis įstatymas Nr. 26/1984
         dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos (Ley General Nr. 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios, BOE, Nr. 176,
         1984 m. liepos 24 d., toliau – Įstatymas Nr. 26/1984).

      8        Įstatymas Nr. 26/1984 buvo iš dalies pakeistas 1998 m. balandžio 13 d. Įstatymu Nr. 7/1998 dėl sutarčių bendrųjų sąlygų (Ley
         7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación, BOE, Nr. 89, 1998 m. balandžio 14 d., toliau – Įstatymas Nr. 7/1998),
         kuris perkėlė direktyvą į vidaus teisę.

      9        Įstatymas Nr. 7/1998, be kita ko, į Įstatymą Nr. 26/1984 įtraukė 10a straipsnį ir pirmąją papildomą nuostatą.

      10      Pagal Įstatymo Nr. 26/1984 10a straipsnio 1 dalį „nesąžiningomis sąlygomis laikomos visos sąlygos, dėl kurių nebuvo atskirai
         derėtasi ir dėl kurių pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių
         ir pareigų vartotojo nenaudai. Bet kuriuo atveju nesąžiningomis sąlygomis laikomos šio įstatymo pirmojoje papildomoje nuostatoje
         išvardytos sąlygos. <...>“.

      11      Įstatymo Nr. 26/1984 pirmoji papildoma nuostata iš esmės perima direktyvos priede esantį sąrašą, kuriame išvardytos sąlygos,
         galinčios būti pripažintos nesąžiningomis, pažymint, kad šis sąrašas yra tik minimalus. Pagal šios papildomos nuostatos 26 punktą
         nesąžiningu laikomas „perdavimas kitiems arbitražiniams teismams nei tie, kurie susiję su ginčais vartojimo srityje, nebent
         būtų kalbama apie arbitražines institucijas, kurios pagal teisės aktus įsteigtos specifiniam sektoriui ar sričiai“.

      12      Įstatymo Nr. 7/1998 8 straipsnyje numatyta:

      „1.      Niekinėmis laikomos bendrosios sąlygos, kurios sutarties šalies nenaudai pažeidžia įstatymo ar bet kurios kitos imperatyvios
         ar draudžiančios normos nuostatas, nebent jos nustato kitokias sankcijas už jų pažeidimą.

      2.      Konkrečiai kalbant, negalioja į su vartotojais sudarytas sutartis įtrauktos bendrosios nesąžiningos sąlygos, tarp kurių bet
         kuriuo atveju yra <...> Įstatymo Nr. 26/1984 10a straipsnyje ir pirmojoje papildomoje nuostatoje apibrėžtos sąlygos.“

      13      Bylos faktinių aplinkybių metu arbitražinius procesus reglamentavo 1988 m. gruodžio 5 d. Įstatymas Nr. 36/1988 dėl arbitražo
         (Ley 36/1988 de Arbitraje, BOE, Nr. 293, 1988 m. gruodžio 7 d., toliau – Įstatymas Nr. 36/1988).

      14      Įstatymo Nr. 36/1988 23 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Prieštaravimą dėl objektyvaus arbitrų kompetencijos nebuvimo, arbitražinio susitarimo nebuvimo, negaliojimo ar panaikinimo
         arbitražiniam teismui turi pateikti šalys kartu su savo pradiniais argumentais.“

      15      Įstatymo Nr. 36/1988 45 straipsnyje nurodyta:

      „Arbitražinio teismo sprendimas gali būti panaikintas:
      1.      Kai arbitražinis susitarimas yra negaliojantis.
      <…>
      5.      Kai arbitražinio teismo sprendimas prieštarauja viešajai tvarkai.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16      2002 m. gegužės 2 d. tarp Móvil ir E. M. Mostaza Claro buvo sudaryta sutartis dėl mobiliojo ryšio. Šioje sutartyje buvo arbitražinė išlyga, kuri su šia sutartimi
         susijusius ginčus patikėjo spręsti Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Europos teisės ir lygių teisių arbitražinių teismų asociacija, toliau – AEDE).

      17      Kadangi E. M. Mostaza Claro nesilaikė trumpiausio abonemento termino, Móvil pradėjo arbitražinį procesą AEDE. 2003 m. liepos 25 d. laišku arbitražinis teismas nustatė E. M. Mostaza Claro 10 dienų terminą,
         kad ji nuspręstų, ar atsisako arbitražinio teismo, pažymėdamas, kad atsisakiusi arbitražinio teismo ji turės galimybę kreiptis
         į teismą. E. M. Mostaza Claro pateikė argumentus dėl esmės, bet neatsisakė arbitražo procedūros ir neprieštaravo dėl arbitražinės
         išlygos galiojimo. Vėliau byla buvo išspręsta jos nenaudai.

      18      E. M. Mostaza Claro apskundė AEADE priimtą arbitražinį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui,
         tvirtindama, kad dėl arbitražinės išlygos nesąžiningo pobūdžio arbitražinis susitarimas negalioja.

      19      Sprendime Madrido Audiencia Provincial pripažino neturįs jokių abejonių, kad arbitražiniame susitarime yra nesąžininga sąlyga ir dėl to jis negalioja.

      20      Tačiau atsižvelgdamas į tai, kad E. M. Mostaza Claro šiuo negaliojimu nesirėmė vykstant arbitražo procedūrai, ir siekdamas
         išaiškinti nacionalinę teisę pagal direktyvą, Madrido Audiencia Provincial nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar vartotojų apsauga, kurią užtikrina Direktyva 93/13/EEB <...>, reiškia, kad teismas, kuriam pateiktas ieškinys dėl arbitražinio
         teismo sprendimo panaikinimo, vertina, ar arbitražinis susitarimas negalioja, ir panaikina arbitražinio teismo sprendimą,
         motyvuodamas tuo, jog šiame arbitražiniame susitarime yra nesąžininga sąlyga, kai vartotojas šį klausimą iškėlė ne vykstant
         arbitražiniam procesui, o pateikdamas ieškinį dėl panaikinimo?“

       Pirminės pastabos
      21      Iš bylos medžiagos, kurią Teisingumo Teismui pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, matyti, kad pastarasis
         nustatė nesąžiningą arbitražinės išlygos, esančios tarp Móvil ir E. M. Mostaza Claro sudarytoje sutartyje, pobūdį.

      22      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl bendrųjų kriterijų, kuriais naudojosi Bendrijos
         teisės aktų leidėjas nustatydamas nesąžiningos sąlygos sąvoką, taikymo konkrečiai sąlygai, kurią reikia išnagrinėti remiantis
         specifinėmis konkretaus atvejo aplinkybėmis (2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, Rink. p. I‑3403, 22 punktas).

      23      Todėl nacionalinis teismas turi nustatyti, ar tokia sutarties sąlyga, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atitinka reikalaujamus
         kriterijus, kad būtų laikoma nesąžininga direktyvos 3 straipsnio 1 dalies prasme (minėto sprendimo Freiburger Kommunalbauten 25 punktas).

       Dėl prejudicinio klausimo
      24      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nesant Bendrijos teisės aktų atitinkamoje srityje, procesines taisykles,
         užtikrinančias asmenims Bendrijos teisės suteikiamų teisių apsaugą, vadovaujantis valstybių narių procesinės autonomijos principu,
         turi nustatyti kiekvienos valstybės narės vidaus teisės sistema, tačiau su sąlyga, kad jos nėra mažiau palankios nei panašias
         vidaus teisės situacijas reglamentuojančios taisyklės (lygiavertiškumo principas) ir kad dėl jų įgyvendinti Bendrijos teisės
         suteiktas teises nėra praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga (veiksmingumo principas) (be kita ko, žr. 2000 m. gegužės
         16 d. Sprendimo Preston ir kt., C‑78/98, Rink. p. I‑3201, 31 punktą ir 2006 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo i-21 Germany ir Arcor, C‑392/04 ir C‑422/04, Rink. p. I‑0000, 57 punktą).

      25      Direktyvos nustatyta apsaugos sistema pagrįsta mintimi, kad vartotojas yra mažiau palankioje padėtyje nei pardavėjas ar tiekėjas
         tiek galimybių derėtis, tiek informacijos lygio atžvilgiu, o tai reiškia, kad reikia sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto
         nustatytomis sąlygomis be galimybės turėti įtakos jų turiniui (2000 m. birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores, nuo C‑240/98 iki C‑244/98, Rink. p. I‑4941, 25 punktas).

      26      Tokia nelygybė tarp vartotojo ir pardavėjo arba tiekėjo gali būti kompensuota tik pozityviai įsikišus su sutartiniais santykiais
         nesusijusiems subjektams (nurodyto sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 27 punktas).

      27      Remdamasis būtent šiais principais Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad galimybė teismui savo iniciatyva įvertinti sutarties
         sąlygos nesąžiningumą yra tinkamas būdas pasiekti direktyvos 6 straipsnio tikslą, t. y. kad individualiam vartotojui nebūtų
         privaloma nesąžininga sąlyga, bei prisidėti siekiant 7 straipsnio tikslo, nes toks įvertinimas gali turėti atgrasantį poveikį,
         dėl kurio būtų nustojama naudoti nesąžiningas sąlygas sutartyse tarp vartotojų ir pardavėjų ar tiekėjų (nurodyto sprendimo
         Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 28 punktas ir 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Cofidis, C‑473/00, Rink. p. I‑10875, 32 punktas).

      28      Ši teismui suteikta galimybė laikoma būtina, kad vartotojui būtų užtikrinta veiksminga apsauga, atsižvelgiant į, be kita ko,
         realią galimybę, jog vartotojas nežinos savo teisių ar susidurs su jų įgyvendinimo sunkumais (nurodyto sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 26 punktas ir nurodyto sprendimo Cofidis 33 punktas).

      29      Apsauga, kurią vartotojams numato direktyva, apima ir tokią prielaidą, kai vartotojas, kuris su pardavėju arba tiekėju sudarė
         sutartį, kurioje yra nesąžininga sąlyga, nesiremia nesąžiningu šios sąlygos pobūdžiu arba todėl, kad nežino savo teisių, arba
         todėl, kad atsisako tai daryti dėl su ieškinio pareiškimu teisme susijusių išlaidų (nurodyto sprendimo Cofidis 34 punktas).

      30      Šiomis aplinkybėmis direktyvos 6 straipsnio, kuris, kaip buvo priminta šio sprendimo 27 punkte, numato reikalavimą valstybėms
         narėms užtikrinti, kad vartotojams nebūtų privalomos nesąžiningos sąlygos, tikslas negalėtų būti pasiektas, jei teismas, kuriam
         pateiktas ieškinys dėl arbitražo sprendimo panaikinimo, negalėtų įvertinti šio sprendimo negaliojimo remiantis vien tik tuo,
         kad arbitražinio proceso metu vartotojas nesirėmė arbitražinio susitarimo negaliojimu.

      31      Tokio vartotojo neveikimo bet kuriuo atveju negali kompensuoti subjektų, kurie sutarties šalių atžvilgiu yra tretieji asmenys,
         ieškinys. Speciali apsaugos sistema, kurią nustatė direktyva, neabejotinai būtų pažeista.

      32      Būtent taip keitėsi Ispanijos teisės aktai. Iš tikrųjų būtina pažymėti, jog 2003 m. gruodžio 23 d. Įstatymas Nr. 60/2003 dėl
         arbitražo (Ley 60/2003 de Arbitraje, BOE, Nr. 309, 2003 m. gruodžio 26 d.), net jei jis nėra taikomas pagrindinėje byloje,
         nebereikalauja, kad prieštaravimą dėl arbitražinio teismo, būtent dėl arbitražinio susitarimo negaliojimo pateiktų šalys kartu
         su savo pradiniais argumentais.

      33      Móvil ir Vokietijos vyriausybė nurodo, kad leidžiant teismui vertinti arbitražinio susitarimo negaliojimą, kai vartotojas jo nenurodė
         arbitražinio proceso metu, būtų rimtai pažeistas arbitražo sprendimų veiksmingumas.

      34      Šis argumentas remiasi tuo, kad reikalavimai dėl arbitražinio proceso veiksmingumo pateisina, jog arbitražo sprendimo kontrolė
         būtų ribota ir kad panaikinti sprendimą būtų galima tik išimtiniais atvejais (1999 m. birželio 1 d. Sprendimo Eco Swiss, C‑126/97, Rink. p. I‑3055, 35 punktas).

      35      Tačiau Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog, kadangi nacionalinis teismas turi, remdamasis nacionalinės procesinės teisės
         normomis, patenkinti prašymą panaikinti arbitražinio teismo sprendimą, pagrįstą nacionalinės viešosios tvarkos nuostatų pažeidimu,
         jis taip pat turi patenkinti prašymą, pagrįstą tokio paties pobūdžio Bendrijos teisės nuostatų pažeidimu (šiuo klausimu žr.
         nurodyto sprendimo Eco Swiss 37 punktą).

      36      Vartotojų apsaugos svarba paskatino Bendrijos teisės aktų leidėją direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyti, kad nesąžiningos
         sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju, „nebūtų privalomos vartotojui“. Tai yra imperatyvi
         nuostata, kuri, atsižvelgiant į tai, kad viena iš sutarties šalių yra mažiau palankioje padėtyje, formalią pusiausvyrą, kurią
         ji nustato tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekia pakeisti į realią pusiausvyrą, galinčią atkurti pastarųjų lygybę.

      37      Be to, direktyva, siekianti sustiprinti vartotojų apsaugą, pagal EB 3 straipsnio 1 dalies t įtrauką yra būtina priemonė Bendrijai
         nustatytoms užduotims vykdyti ir, konkrečiai kalbant, gyvenimo lygiui ir kokybei kelti visoje Bendrijoje (pagal analogiją
         žr. dėl EB 81 straipsnio nurodyto sprendimo Eco Swiss 36 punktą).

      38      Viešojo intereso, kuriuo remiasi apsauga, kurią direktyva užtikrina vartotojams, pobūdis ir svarba, be kita ko, pateisina,
         kad nacionalinis teismas turėtų savo iniciatyva įvertinti nesąžiningą sutarties sąlygos pobūdį ir taip atsverti tarp vartotojo
         ir pardavėjo ar tiekėjo esantį pusiausvyros nebuvimą.

      39      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog direktyva turi būti aiškinama taip, kad ji reiškia,
         jog nacionalinis teismas, kuriam pateiktas ieškinys dėl arbitražinio teismo sprendimo panaikinimo, vertina, ar arbitražinis
         susitarimas negalioja, ir panaikina arbitražinio teismo sprendimą, motyvuodamas tuo, jog šiame arbitražiniame susitarime yra
         nesąžininga sąlyga, net jeigu vartotojas šį klausimą iškėlė ne arbitražiniame procese, o pateikdamas ieškinį dėl panaikinimo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      40      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurių patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais turi būti aiškinama taip,
            kad ji reiškia, jog nacionalinis teismas, kuriam pateiktas ieškinys dėl arbitražinio teismo sprendimo panaikinimo, vertina,
            ar arbitražinis susitarimas negalioja, ir panaikina arbitražinio teismo sprendimą, motyvuodamas tuo, jog šiame arbitražiniame
            susitarime yra nesąžininga sąlyga, net jeigu vartotojas šį klausimą iškėlė ne arbitražiniame procese, o pateikdamas ieškinį
            dėl panaikinimo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


title: 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Cristiano Marrosu ir Gianluca Sardino prieš Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Genova - Italija.#Direktyva 1999/70/EB - Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 1 punkto b papunktis ir 5 punktas - Neterminuotų darbo santykių nustatymas pažeidus taisykles, reglamentuojančias paeiliui sudaromas terminuotas darbo sutartis - Galimybė taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą sudarius darbo sutartį su viešojo administravimo institucija.#Byla C-53/04.

text:
      Byla C-53/04
      Cristiano Marrosu ir Gianluca Sardino
      prieš
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      (Tribunale di Genova prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 1999/70/EB – Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 1 punkto b papunktis ir 5 punktas – Neterminuotų darbo santykių nustatymas pažeidus taisykles, reglamentuojančias paeiliui sudaromas terminuotas darbo sutartis
         – Galimybė su viešojo administravimo institucija sudarytoms darbo sutartims taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą“

      Sprendimo santrauka
      Socialinė politika – Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos
            (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrasis susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis
            – Direktyva 1999/70
      (Tarybos direktyvos 1999/70 priedo 1 sąlygos b punktas ir 5 sąlyga)
      Bendrąjį susitarimą dėl darbo pagal terminuotas darbo sutartis, pridėtą prie Direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių
         sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja
         valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis reikia aiškinti taip, kad jis iš esmės nedraudžia
         nacionalinės teisės aktų, kurie viešojo sektoriaus darbdavio piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis
         arba nustatant terminuotus darbo santykius atveju nenumato, kad jie būtų pakeičiami neterminuotomis darbo sutartimis arba
         neterminuotais darbo santykiais, nors toks pakeitimas numatytas sudarius darbo sutartis su privataus sektoriaus darbdaviu
         arba nustačius su juo darbo santykius, jeigu šiuose teisės aktuose numatyta kita veiksminga priemonė, skirta išvengti viešojo
         sektoriaus darbdavio piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir, esant reikalui, už tai nubausti.

      (žr. 57 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 7 d.(*)

      „Direktyva 1999/70/EB – Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 1 punkto b papunktis ir 5 punktas – Neterminuotų darbo santykių nustatymas pažeidus taisykles, reglamentuojančias paeiliui sudaromas terminuotas darbo sutartis
         – Galimybė su viešojo administravimo institucija sudarytoms darbo sutartims taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą“

      Byloje C‑53/04,
      dėl 2004 m. sausio 21 d. Tribunale di Genova (Italija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. vasario 10 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Cristiano Marrosu,

      Gianluca Sardino
      prieš
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, G. Arestis
         ir J. Klučka,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. liepos 14 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        C. Marrosu ir G. Sardino, atstovaujamų advokatų G. Bellieni ir A. Lanata,
      –        Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate, atstovaujamos advokato C. Ciminelli,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocati dello Stato D. Del Gaizo ir P. Gentili,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bakopoulos,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. Yerrell ir A. Aresu,
      susipažinęs su 2005 m. rugsėjo 20 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1999 m. kovo 18 d. sudaryto Bendrojo susitarimo (toliau – bendrasis susitarimas),
         pridėto prie 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos
         pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo
         susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, 1999 m., p. 43), 1 punkto b papunkčio ir 5 punkto išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp C. Marrosu bei G. Sardino ir jų darbdavio, t. y. Genujos San Marino ligoninės
         ir universitetinės klinikos (Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate, toliau – ligoninė), dėl juos siejančių darbo sutarčių neatnaujinimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal bendrojo susitarimo 1 punktą, „šio susitarimo tikslas yra:

      a)      pagerinti darbo pagal terminuotas sutartis kokybę, užtikrinant nediskriminavimo principo taikymą;
      b)      sukurti bendruosius pagrindus, kurie neleistų piktnaudžiauti paeiliui sudarinėjant terminuotas darbo sutartis ar nustatant
         terminuotus darbo santykius“.

      4        Bendrojo susitarimo 2 punkto 1 dalis numato, kad jis „taikomas pagal terminuotas darbo sutartis dirbantiems darbuotojams,
         kurių darbo sutartį arba darbo santykius apibrėžia kiekvienos valstybės narės teisė, kolektyvinės sutartys ar praktika“.

      5        Pagal bendrojo susitarimo 5 punktą:

      „1.      Kad būtų neleidžiama piktnaudžiauti paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius
         tais atvejais, kai nėra lygiaverčių teisinių priemonių, neleidžiančių piktnaudžiauti, valstybės narės, pasitarusios su socialiniais
         partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ar praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į
         konkrečių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų reikmes, nustato vieną ar kelias iš toliau nurodytų priemonių:

      a)      objektyvias priežastis, pateisinančias tokių sutarčių ar santykių atnaujinimą;
      b)      maksimalią bendrą paeiliui sudaromų terminuotų darbo sutarčių ar nustatomų darbo santykių trukmę;
      c)      tokių sutarčių ar santykių atnaujinimo skaičių.
      2.      Valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais, ir (arba) socialiniai partneriai tam tikrais atvejais nustato,
         kokiomis sąlygomis terminuotos darbo sutartys ar santykiai:

      a)      laikomi „sudaromais ar nustatomais paeiliui“;
      b)      laikomi neterminuotomis sutartimis ar santykiais.“
      6        Pagal Direktyvos 1999/70 2 straipsnio pirmąją pastraipą valstybės narės įstatymais ir kitais teisės aktais įtvirtina nuostatas,
         būtinas, kad jos būtų pradėta laikytis ne vėliau kaip nuo 2001 m. liepos 10 dienos.

       Nacionalinės teisės aktai
      7        2000 m. gruodžio 29 d. Įstatymu Nr. 422 dėl nuostatų, priimtų įgyvendinant įsipareigojimus, kylančius dėl Italijos narystės
         Europos Bendrijose – 2000 m. Bendrijos įstatymas (2001 m. sausio 20 d. paprastas GURI Nr. 16 priedas, toliau – Įstatymas Nr. 422/2000)
         nacionalinis įstatymų leidėjas Italijos vyriausybei suteikė įgaliojimus priimti šio įstatymo A ir B prieduose nurodytas Bendrijos
         direktyvas įgyvendinančius įstatyminius dekretus. B priede minima Direktyva 1999/70.

      8        Įstatymo Nr. 422/2000 2 straipsnio 1 dalies b punktas, konkrečiai kalbant, nurodo, kad „norint išvengti galimos neatitikties
         galiojančioms atitinkamose srityse, kurias reglamentuoja įgyvendinimo teisės aktai, taisyklėms, prireikus nagrinėjamos taisyklės
         pakeičiamos arba papildomos <...>“, o to paties straipsnio f dalis numato, kad „kiekvienu atveju įstatyminiais dekretais užtikrinama
         visiška įgyvendinamų direktyvų reglamentuojamose srityse priimtų taisyklių atitiktis nagrinėjamos direktyvos reikalavimams
         <...>“.

      9        2001 m. rugsėjo 6 d. Italijos vyriausybė, remdamasi Įstatymo Nr. 422/2000 2 straipsnio 1 dalies f punktu, priėmė Įstatyminį
         dekretą Nr. 368 dėl direktyvos 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių
         konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo
         pagal terminuotas sutartis įgyvendinimo (2001 m. spalio 9 d. GURI Nr. 235, p. 4, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001).

      10      Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 1 straipsnio 1 dalis numato, kad „terminuota darbo sutartis gali būti sudaroma tik dėl techninių,
         gamybos, darbo organizavimo arba pagal darbo sutartį dirbančių asmenų pakeitimo priežasčių“.

      11      Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 4 straipsnio 1 dalį darbo sutarties trukmė gali būti pratęsta tik vieną kartą, jeigu
         jos pradinė trukmė trumpesnė nei treji metai, „su sąlyga, jog pratęsimas grindžiamas objektyviomis priežastimis bei atliekamas
         tas pats darbas, dėl kurio buvo sudaryta terminuota darbo sutartis“. Vis dėlto šiuo atveju bendra tokios darbo sutarties trukmė
         negali viršyti trejų metų.

      12      Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 5 straipsnis „Termino pabaiga ir sankcijos. Paeiliui sudaromos darbo sutartys“ nurodo:

      „1.      Jeigu darbo santykiai tęsiasi pasibaigus pradiniam ar vėliau pagal 4 straipsnį pratęstam laikotarpiui, darbdavys privalo 20 %
         padidinti darbuotojo atlyginimą už kiekvieną dieną iki dešimtosios dienos ir 40 % už kiekvieną papildomą dieną.

      2.      Jeigu darbo santykiai tęsiasi praėjus dvidešimčiai dienų, kai darbo sutartis sudaryta trumpesniam nei šešių mėnesių terminui,
         o kitais atvejais – praėjus trisdešimčiai dienų, laikoma, kad pasibaigus šiems terminams darbo sutartis yra neterminuota.

      3.      Jeigu darbuotojas per dešimt dienų, skaičiuojamų nuo sutarties, kurios trukmė yra šeši mėnesiai arba trumpesnė, galiojimo
         pasibaigimo dienos, arba, jeigu sutarties galiojimo terminas yra ilgesnis nei šeši mėnesiai, – per dvidešimt dienų pagal 1 straipsnį
         dar kartą įdarbinamas pagal terminuotą darbo sutartį, antroji darbo sutartis laikoma sudaryta neterminuotam laikotarpiui.

      4.      Esant dviem paeiliui sudarytoms terminuotoms darbo sutartims, t. y. sudarius jas nenutrūkstamai, darbo sutartis laikoma sudaryta
         neterminuotam laikotarpiui nuo pirmosios darbo sutarties sudarymo dienos.“

      13      Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 10 straipsnyje įtvirtintas sąrašas atvejų, kada neleidžiama taikyti naujų teisės aktų dėl
         terminuotų darbo sutarčių. Nė viename atvejyje nėra įvardytas viešojo administravimo sektorius.

      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Įstatyminis dekretas Nr. 368/2001 įsigaliojo 2001 m. rugsėjo
         21 dieną. Jo 11 straipsnio 1 dalis patikslina, jog „nuo šio įstatyminio dekreto įsigaliojimo dienos panaikinamos <...> visos
         nesuderinamos ir aiškiai šiame įstatyminiame dekrete neišvardytos įstatymų nuostatos.“ Šio straipsnio 3 dalyje papildomai
         numatyta, kad „individualios darbo sutartys, sudarytos remiantis anksčiau galiojusiais teisės aktais, sukelia pasekmes iki
         jų galiojimo termino pabaigos“.

      15      Be to, pagal 2001 m. kovo 30 d. Įstatyminio dekreto Nr. 165 dėl bendrų darbo organizavimo viešojo administravimo institucijose
         taisyklių (2001 m. gegužės 9 d. paprastas GURI Nr. 106 priedas, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 165) 36 straipsnį:

      „1.      Nepažeisdamos pirmiau išvardytų personalo įdarbinimo nuostatų, viešojo administravimo institucijos gali laisvai pasirinkti
         personalo įdarbinimo sutarties formą, numatytą civiliniame kodekse ir įstatymuose, reglamentuojančiuose darbo santykius įmonėse.
         Nacionalinės kolektyvinės sutartys reglamentuoja terminuotas darbo sutartis, mokymo ir darbo sutartis bei kitus laikinus mokymo
         ir darbo santykius <...>.

      2.      Bet kuriuo atveju viešojo administravimo institucijų imperatyvių nuostatų dėl darbuotojų įdarbinimo ar darbo pažeidimas negali
         lemti neterminuotos darbo sutarties sudarymo su šia institucija, nepažeidžiant jose numatytos atsakomybės ir sankcijų. Atitinkamas
         darbuotojas turi teisę į žalos, atsiradusios dėl pažeidžiant imperatyvias nuostatas atlikto darbo, atlyginimą. Viešojo administravimo
         institucijos privalo išsiieškoti sumokėtas sumas iš atsakingų vadovų, kai pažeidimas yra padarytas tyčia ar dėl didelio neatsargumo.“

      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Konstitucinis teismas (Corte costituzionale) savo 2003 m. kovo 13 d. sprendime Nr. 89 yra nusprendęs, jog Įstatyminio dekreto Nr. 165/2001 36 straipsnio 2 dalies pirmasis
         sakinys atitinka Italijos Konstitucijos 3 ir 97 straipsniuose įtvirtintus konstitucinius lygybės ir gero valdymo principus.
         Corte costituzionale padarė išvadą, kad pagal minėtos Konstitucijos 97 straipsnio trečiąją pastraipą pagrindinis principas, pagal kurį įdarbinimas
         viešosios valdžios institucijose vykdomas konkurso būdu, įteisina skirtingą požiūrį į darbuotojus, dirbančius privačiame sektoriuje,
         ir dirbančiuosius viešojo administravimo institucijose, jeigu yra pažeidimų paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis.

      Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      Ieškovai pagrindinėje byloje ligoninėje buvo įdarbinti kaip virtuvės techniniai darbuotojai, paeiliui sudarant su jais keletą
         terminuotų darbo sutarčių, kurių paskutinės buvo sudarytos 2002 m. sausio mėn. šešių mėnesių laikotarpiui.

      18      Įdarbinama buvo atsižvelgiant į sugebėjimų sąrašą, sudarytą po viešo konkurso, ligoninės organizuoto 1998 m. siekiant laikinai
         įdarbinti „virtuvės techninius darbuotojus“, – konkurso, kurį ieškovai pagrindinėje byloje laimėjo.

      19      Paskutinių terminuotų darbo sutarčių, kurios baigė galioti 2002 m. liepos mėn., ligoninė neatnaujino ir sutarties pasibaigimo
         dieną ieškovams pagrindinėje byloje pasirodžius darbo vietoje juos oficialiai atleido iš darbo.

      20      Ieškovai pagrindinėje byloje Genujos teismui (Tribunale di Genova) apskundė sprendimą juos atleisti iš darbo, prašydami, pirma, remiantis Įstatyminiu dekretu Nr. 368/2001 pripažinti juos su
         ligonine siejančių neterminuotų darbo santykių buvimą nuo darbo santykių pradžios, kai įsigaliojo šis dekretas, ir, antra,
         priteisti iš jos atitinkamą darbo užmokestį bei atlyginti patirtą žalą.

      21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kiekvienu jo nagrinėjamu atveju konstatuoja, kad nuo priešpaskutinės
         sutarties, sudarytos su ligonine, pasibaigimo iki paskutinės sutarties su ja sudarymo praėjo aštuonios dienos. Įstatyminio
         dekreto Nr. 368/2001 5 straipsnio 3 dalis numato, kad jeigu darbuotojas „per dešimt dienų, skaičiuojamų nuo sutarties, kurios
         trukmė yra šeši mėnesiai arba trumpesnė, galiojimo pasibaigimo dienos“ dar kartą įdarbinamas pagal terminuotą darbo sutartį,
         antroji darbo sutartis laikoma sudaryta neterminuotam laikotarpiui.

      22      Ligoninė tvirtina, kad Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 5 straipsnis šiuo atveju netaikytinas, nes Įstatyminio dekreto Nr. 165/2001
         36 straipsnis viešojo administravimo institucijoms draudžia sudaryti neterminuotas darbo sutartis.

      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad bendrasis susitarimas neįvardija jokio veiklos sektoriaus,
         kuris nepatektų į jo taikymo sritį, išimtis daroma tik tam tikriems profesinio mokymo santykiams ar šio bendrojo susitarimo
         2 punkto 2 dalyje nurodytiems darbo santykiams, kurie nenagrinėjami pagrindinėje byloje. Be to, Įstatymas Nr. 422/2000, kuris
         įpareigojo vyriausybę įgyvendinti Direktyvą 1999/70, nenumatė jokių apribojimų jį taikyti viešojo administravimo srityje.
         Iš tikrųjų Įstatyminiame dekrete Nr. 368/2001 nėra jokių tokio pobūdžio apribojimų. Priimtas vėliau nei Įstatyminis dekretas
         Nr. 165/2001 jis aiškiai panaikino „visas nesuderinamas ir neaiškiai šiame įstatyminiame dekrete išvardytas įstatymų nuostatas“.

      24      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Įstatyminio dekreto Nr. 165/2001 36 straipsnio 2 dalies
         pirmas sakinys atitinka Bendrijos teisę tiek, kiek nurodant imperatyvių nuostatų, susijusių su paeiliui sudaromomis terminuotomis
         darbo sutartimis, pažeidimo pasekmes jame aiškiai išskirtos sutartys, sudarytos su viešojo administravimo institucijomis,
         ir sutartys, sudarytos su privačiu darbdaviu. Minėtas teismas šiuo klausimu pažymi, kad apsauga nustatant žalos atlyginimą,
         kuri vidaus teisės sistemoje yra bendrojo pobūdžio, atsižvelgiant į klausimus dėl žalos, kurią patyrė darbuotojai, įrodinėjimo
         pareigos, negali būti laikoma ekvivalentiška apsaugai, susijusiai su įdarbinimu prieš tai dirbtam darbui. Pastarajai apsaugos
         formai labiau reikalinga piktnaudžiavimų, kurie gali atsirasti darbuotojui paeiliui sudarant terminuotas sutartis, prevencija.

      25      Tokiomis sąlygomis Tribunale di Genova nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar 1999/70/EB direktyvą (jos 1 straipsnį ir (bendrojo susitarimo) 1 punkto b papunktį ir 5 punktą) reikia aiškinti kaip draudžiančią
         nacionalinės teisės nuostatas (priimtas iki direktyvos perkėlimo), kurios išskiria darbo sutartis, sudarytas su viešojo administravimo
         institucijomis, ir sutartis, sudarytas su privačiais darbdaviais, pirmosioms nesuteikiant apsaugos, išplaukiančios iš neterminuotų
         darbo santykių nustatymo, tais atvejais, kai yra pažeidžiamos imperatyvios taisyklės paeiliui sudaromų terminuotų sutarčių
         srityje?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      26      Ligoninė mano, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas atsižvelgiant į tai, kad direktyvos nėra horizontaliai
         tiesiogiai veikiančios ir kad ši įstaiga nepriklauso nuo Italijos valstybės ar kurios nors ministerijos, ir dėl to Direktyva
         1999/70 nėra tiesiogiai taikoma pagrindinėje byloje. Kalbama apie savarankišką įstaigą, kurią, taikydami nacionalinės teisės
         normas ir negalėdami jų pakeisti ar nuo jų nukrypti, valdo jos vadovai.

      27      Italijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas. Ji pirmiausia nurodo,
         kad šis prašymas yra visiškai hipotetinis, nes Įstatyminio dekreto Nr. 368/2001 5 straipsnio, kuris įtvirtina Įstatyminio
         dekreto Nr. 165/2001 36 straipsnio išimtį, taikymas pagrindinėje byloje nekelia jokių abejonių prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusiam teismui, kuris vienintelis yra kompetentingas aiškinti nacionalinės teisės normas.

      28      Antra, ji tvirtina, kad minėtas prašymas neturi jokios reikšmės ginčo pagrindinėje byloje sprendimui, nes pirmosios darbo
         sutartys buvo sudarytos anksčiau, nei pasibaigė Direktyvos 1999/70 perkėlimo terminas, t. y. 2001 m. liepos 10 dieną.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      29      Pirma, dėl prieštaravimo dėl priimtinumo, kuriuo remiasi ligoninė, pakanka pripažinti tai, kad, kaip tai matyti iš prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo, nacionalinio teismo manymu, įrodyta, kad įstaiga yra viešojo administravimo
         institucija. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, direktyva galima remtis ne tik valstybės institucijų, bet
         ir valstybei pavaldžių ar jos kontroliuojamų institucijų, ar subjektų arba turinčiųjų plačius įgaliojimus palyginti su tais,
         kurie išplaukia iš santykiams tarp privačių asmenų taikomų taisyklių, kaip antai teritorinių vienetų ar institucijų, kurioms,
         neatsižvelgiant į jų teisinę formą, pagal viešosios valdžios aktą ir pastarajai kontroliuojant suteikti įgaliojimai teikti
         viešąsias paslaugas, atžvilgiu (1989 m. birželio 22 d. Sprendimo Fratelli Costanzo, 103/88, Rink. p. 1839, 31 punktas; 1990 m. liepos 12 d. Sprendimo Foster ir kt., C‑188/89, Rink. p. I‑3313, 19 punktas bei 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Rink. p. I‑1477, 24 punktas).

      30      Todėl šiuo atveju šis prieštaravimas dėl priimtinumo yra nepagrįstas.

      31      Antra, dėl Italijos vyriausybės pirmojo prieštaravimo dėl priimtinumo reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į teismų praktiką,
         pagal EB 234 straipsnį pateikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės
         teisės išaiškinimo ar nacionalinės teisės nuostatų suderinamumo su Bendrijos teise (žr. 1964 m. kovo 19 d. Sprendimą Unger, 75/63, Rink. p. 347, 365 ir 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Yonemoto, C‑40/04, Rink. p. I‑7755, 27 punktą).

      32      Vis dėlto reikia priminti, kad, pagal nusistovėjusią teismų praktiką, Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant
         pagal EB 234 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinio teismo teisėjas, kuriam tenka atsakomybė priimti teismo sprendimą,
         atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali įvertinti tai, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų
         priimti savo sprendimą, bei Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų tinkamumą. Vadinasi, kai prejudiciniai klausimai yra susiję
         su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą ir 2005 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, C‑316/04, Rink. p. I‑9759, 29 punktą).

      33      Teisingumo Teismas tik išimtinėmis aplinkybėmis, siekdamas įvertinti, ar byla jam teisminga, gali nagrinėti sąlygas, kuriomis
         nacionalinis teismas bylą jam perdavė (žr. šiuo klausimu 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Foglia, 244/80, Rink. p. 3045, 21 punktą). Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti prejudicinį sprendimą dėl jam nacionalinio
         teismo teisėjo pateikto klausimo, tik jeigu yra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip
         nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės
         ar teisinės informacijos, būtinos tinkamai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr., pavyzdžiui, minėto sprendimo Bosman 61 punktą ir minėto sprendimo Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie 30 punktą).

      34      Tačiau šioje byloje negali būti pagrįstai tvirtinama, kad Direktyvos 1999/70 išaiškinimas nesusijęs su pagrindinės bylos faktais
         ar dalyku arba problema yra hipotetinė, nes minėtas išaiškinimas, kurio prašo nacionalinis teismas, yra reikalingas pastarajam
         atsakyti į klausimą dėl nacionalinės teisės nuostatos suderinamumo su šia direktyva.

      35      Šis prieštaravimas dėl priimtinumo taip pat turi būti atmestas.

      36      Trečia, dėl antrojo Italijos vyriausybės prieštaravimo dėl priimtinumo pakanka konstatuoti, kad, kaip tai matyti iš Direktyvos 1999/70,
         kurios perkėlimo terminas pasibaigė 2001 m. liepos 10 d., jos tikslas – išvengti piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas
         darbo sutartis arba nustatant terminuotus darbo santykius ir kad tokios nuostatos iš esmės susijusios su terminuotų darbo
         sutarčių atnaujinimu ir tokiam atnaujinimui taikomomis sąlygomis. Be to, pagrindinėje byloje nagrinėjamos darbo sutartys buvo
         atnaujintos atitinkamai 2002 m. sausio 10 d. ir 11 d., t. y. vėliau, nei ši direktyva turėjo būti perkelta į nacionalinę teisę.
         Tokiomis aplinkybėmis negalima pagrįstai tvirtinti, kad direktyvos aiškinimas neturi jokios reikšmės ginčo, dėl kurio buvo
         kreiptasi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, išsprendimui.

      37      Iš pirmiau išdėstytų argumentų išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

       Dėl esmės
      38      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar bendrąjį susitarimą reikia
         aiškinti taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie viešojo sektoriaus darbdavio piktnaudžiavimo paeiliui sudarant
         terminuotas darbo sutartis arba nustatant terminuotus darbo santykius atveju nenumato, kad jie būtų pakeičiami neterminuotomis
         darbo sutartimis arba neterminuotais darbo santykiais, nors toks pakeitimas numatytas sudarius darbo sutartis su privačiu
         darbdaviu arba nustačius su juo darbo santykius.

      39      Norint atsakyti į šį klausimą, visų pirma reikia pažymėti, kad, priešingai nei per posėdį nurodė Italijos vyriausybė, Direktyva 1999/70
         ir bendrasis susitarimas skirti būti taikomais taip pat ir terminuotoms darbo sutartims, sudarytoms su administracija ir kitais
         viešojo sektoriaus subjektais bei su jais nustatytiems terminuotiems darbo santykiams (2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C‑212/04, Rink. p I‑0000, 54 punktas).

      40      Iš tiesų šių dviejų aktų nuostatose nėra nieko, iš ko būtų galima padaryti išvadą, kad jų taikymo sritis apsiriboja terminuotomis
         sutartimis, kurias darbuotojai sudaro tik su privataus sektoriaus darbdaviais (minėto sprendimo Adeneler ir kt. 55 punktas).

      41      Priešingai, pirma, kaip išplaukia iš bendrojo susitarimo 2 punkto 1 dalies, jo taikymo sritis yra apibrėžta plačiai, bendrai
         nurodant „pagal terminuotas darbo sutartis dirbančius darbuotojus, kurių darbo sutartį arba darbo santykius apibrėžia kiekvienos
         valstybės narės teisė, kolektyvinės sutartys ar praktika“. Be to, bendrojo susitarimo 3 punkto 1 dalyje įtvirtinta sąvoka
         „pagal terminuotas darbo sutartis dirbantys darbuotojai“ bendrojo susitarimo prasme apima visus darbuotojus, nedarydama skirtumo
         pagal tai, ar jų darbdavys yra privatus, ar viešas (minėto sprendimo Adeneler ir kt. 56 punktas).

      42      Antra, to paties bendrojo susitarimo 2 punkto 2 dalis, toli gražu nenumatydama neterminuotų darbo sutarčių ar neterminuotų
         darbo santykių su darbdaviu, kuris yra viešas asmuo, apsiriboja valstybėms narėms ir (arba) socialiniams partneriams suteikiama
         galimybe šio bendrojo susitarimo netaikyti „pirminio profesinio mokymo santykiams ir gamybinės praktikos programoms“ bei darbo
         sutartims ir darbo santykiams, „sudarytiems ar nustatytiems pagal konkrečią valstybinę ar valstybės finansuojamą mokymo, integravimo
         ar profesinio perkvalifikavimo programą“ (minėto sprendimo Adeneler ir kt. 57 punktas).

      43      Reikia priminti, kad, kaip matyti iš bendrojo susitarimo 1 punkto b papunkčio, šio susitarimo tikslas yra sukurti bendruosius
         pagrindus, kurie neleistų piktnaudžiauti paeiliui sudarinėjant terminuotas darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius.

      44      Šiuo požiūriu 5 punkto 1 dalis nustato valstybių narių pareigą savo nacionalinėje teisėje įtvirtinti vieną ar keletą 1 punkto
         a, b ir c papunkčiuose išvardytų priemonių, jei atitinkamoje valstybėje narėje iki tol nebuvo lygiaverčių teisinių priemonių,
         skirtų veiksmingai išvengti piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis (minėto sprendimo Adeneler ir kt. 65 punktas).

      45      Vis dėlto svarbu yra pažymėti, kad, kaip matyti iš minėtos nuostatos teksto, ji pripažįsta valstybėms narėms galimybę, kai
         tai yra objektyviai pateisinama, atsižvelgti į konkrečių sektorių ir (arba) darbuotojų kategorijų reikmes.

      46      Bendrojo susitarimo 5 punkto 2 dalis aiškiai nepripažįsta tos pačios galimybės valstybėms narėms nustatant sąlygas, kada terminuotos
         darbo sutartys ar santykiai, sudaromi ar nustatomi paeiliui, laikomi neterminuotomis sutartimis ar santykiais.

      47      Vis dėlto kadangi minėta nuostata nenustato bendros valstybių narių pareigos numatyti terminuotų darbo sutarčių pakeitimo
         neterminuotomis nei tikslių sąlygų, kuriomis valstybės narės tai gali daryti (minėto sprendimo Adeneler ir kt. 91 punktas), ji palieka valstybėms narėms tam tikrą diskreciją šioje srityje.

      48      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad bendrojo susitarimo 5 punktas savaime nedraudžia, kad valstybė narė nustatytų skirtingas
         sąlygas, skirtas išvengti piktnaudžiavimo, atsižvelgiant į tai, ar terminuotos darbo sutartys ar santykiai buvo sudaryti ar
         nustatyti paeiliui su privataus sektoriaus darbdaviu ar viešojo sektoriaus darbdaviu.

      49      Vis dėlto, kaip matyti iš minėto sprendimo Adeneler ir kt. 105 punkto, tam, kad nacionalinės teisės aktai, pavyzdžiui, tokie kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie draudžia tik
         viešajame sektoriuje paeiliui sudaromas terminuotas sutartis pakeisti neterminuotomis darbo sutartimis, galėtų būti laikomi
         atitinkančiais bendrąjį susitarimą, atitinkamos valstybės narės teisinėje sistemoje minėtame sektoriuje turi būti kita efektyvi
         priemonė, kuri leistų išvengti piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir, esant reikalui, už jį nubausti.

      50      Dėl pastarosios sąlygos reikia priminti, kad bendrojo susitarimo 5 punkto 1 dalis valstybes nares įpareigoja nustatyti mažiausiai
         vieną iš šioje nuostatoje išvardytų veiksmingų ir privalomų priemonių, skirtų išvengti piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas
         darbo sutartis ar nustatant terminuotus darbo santykius, jei nacionalinėje teisėje dar nėra nustatytos analogiškos priemonės.

      51      Be to, kai Bendrijos teisė nenumato, kaip kad nagrinėjamu atveju, konkrečių sankcijų tada, jei piktnaudžiavimai vis dėlto
         būtų nustatyti, nacionalinės valdžios institucijos privalo priimti tokią situaciją atitinkančias priemones, kurios turi būti
         ne tik proporcingos, bet ir pakankamai veiksmingos bei atgrasančios, kad užtikrintų visišką taikant bendrąjį susitarimą priimtų
         normų veiksmingumą (minėto sprendimo Adeneler ir kt. 94 punktas).

      52      Nors pagal valstybių narių proceso autonomijos principą šių normų įgyvendinimo būdus turi nustatyti jų nacionalinė teisė,
         vis dėlto jos negali būti mažiau palankios negu tos, kurios reglamentuoja panašias situacijas valstybės viduje (lygiavertiškumo
         principas), ir dėl jų neturi būti neįmanoma ar nepagrįstai sunku naudotis Bendrijos teisėje įtvirtintomis teisėmis (veiksmingumo
         principas) (žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Peterbroeck, C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 12 punktą ir minėto sprendimo Adeneler ir kt. 95 punktą).

      53      Iš to reikia daryti išvadą, kad kai piktnaudžiaujama sudarant paeiliui terminuotas darbo sutartis, veiksmingas ir lygiavertes
         darbuotojų apsaugos garantijas nustatančią priemonę turi būti galima taikyti siekiant tinkamai nubausti už šį pažeidimą ir
         panaikinti Bendrijos teisės pažeidimo pasekmes. Iš tiesų pagal Direktyvos 1999/70 2 straipsnio pirmosios pastraipos formuluotę,
         valstybės narės privalo „imtis visų būtinų priemonių, leidžiančių joms visuomet garantuoti, kad bus pasiekti (šioje) direktyvoje
         nustatyti rezultatai“ (minėto sprendimo Adeneler ir kt. 102 punktas).

      54      Teisingumo Teismas neprivalo pareikšti nuomonės dėl nacionalinės teisės aiškinimo, nes ši užduotis priskiriama tik prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris šiuo atveju privalo išnagrinėti, ar susijusios nacionalinės teisės
         nuostatos atitinka pirmesniuose trijuose punktuose nurodytus reikalavimus. Vis dėlto priimdamas prejudicinį sprendimą, Teisingumo
         Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimus, kurie padėtų nacionaliniam teismui pateikti savo vertinimą (žr. 2006 m. vasario
         21 d. Sprendimo Halifax ir kt., C‑255/02, Rink. p I‑0000, 76 ir 77 punktus).

      55      Šiuo klausimu reikia nurodyti, jog iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai,
         numatantys imperatyvias terminuotų darbo sutarčių trukmės ir atnaujinimo taisykles bei viešojo administravimo institucijos
         piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis arba nustatant terminuotus darbo santykius atveju darbuotojo
         teisę į žalos atlyginimą, atitinka šio sprendimo 51–53 punktuose nurodytus reikalavimus.

      56      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo įvertinti, kiek Įstatyminio dekreto Nr. 165/2001
         36 straipsnio 2 dalies pirmojo sakinio taikymo sąlygos ir veiksmingas įgyvendinimas yra tinkama priemonė, skirta išvengti
         viešojo administravimo institucijos piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir, esant reikalui, už jį
         nubausti.

      57      Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: bendrąjį susitarimą reikia aiškinti
         taip, kad jis iš esmės nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kurie viešojo sektoriaus darbdavio piktnaudžiavimo paeiliui sudarant
         terminuotas darbo sutartis arba nustatant terminuotus darbo santykius atveju nenumato, kad jie būtų pakeičiami neterminuotomis
         darbo sutartimis arba neterminuotais darbo santykiais, nors toks pakeitimas numatytas sudarius darbo sutartis su privataus
         sektoriaus darbdaviu arba nustačius su juo darbo santykius, jeigu šiuose teisės aktuose numatyta kita veiksminga priemonė,
         skirta išvengti viešojo sektoriaus darbdavio piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir, esant reikalui,
         už tai nubausti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      58      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1999 m. kovo 18 d. sudarytą Bendrąjį susitarimą, pridėtą prie 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB dėl Europos
            profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių,
            kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis reikia aiškinti taip, kad
            jis iš esmės nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kurie viešojo sektoriaus darbdavio piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas
            darbo sutartis arba nustatant terminuotus darbo santykius atveju nenumato, kad jie būtų pakeičiami neterminuotomis darbo sutartimis
            arba neterminuotais darbo santykiais, nors toks pakeitimas numatytas sudarius darbo sutartis su privataus sektoriaus darbdaviu
            arba nustačius su juo darbo santykius, jeigu šiuose teisės aktuose numatyta kita veiksminga priemonė, skirta išvengti viešojo
            sektoriaus darbdavio piktnaudžiavimo paeiliui sudarant terminuotas darbo sutartis ir, esant reikalui, už tai nubausti.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: 2007 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Naipes Heraclio Fournier SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Apeliacinis skundas - Reglamentas (EB) Nr. 40/94 - Bendrijos prekių ženklas - Vaizdiniai prekių ženklai, vaizduojantys kortų žaidimo "kardą", "kuokų raitelį" ir "kardų karalių" - Prekių ženklo registracijos paskelbimas negaliojančia. # Byla C-311/05 P.

text:
      2007 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Naipes Heraclio Fournier prieš VRDT
      (Byla C‑311/05 P)
      „Apeliacinis skundas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – Bendrijos prekių ženklas – Vaizdiniai prekių ženklai, vaizduojantys kortų žaidimo „kardą“, „kuokų raitelį“ ir „kardų karalių“ – Prekių ženklo registracijos paskelbimas negaliojančia
      Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Kreipimasis į Bendrijos teismą – Pirmosios instancijos teismo jurisdikcija (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnis) (žr. 39, 42–43 punktus)
      Dalykas

         Apeliacinis skundas dėl 2005 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimo
               Naipes heraklio Fournier, S.A. prieš VRDT
                (
               France Cartes SAS
                – įstojusi į bylą šalis) (sujungtos bylos T‑160/02–T‑162/02), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį dėl trijų
                  2002 m. vasario 28 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) antrosios apeliacinės tarybos sprendimų, patenkinančių

               Société France Cartes SAS
                prašymus pripažinti ieškovės trijų prekių ženklų registracijas negaliojančiomis
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti apeliacinį skundą.

                  2.

                  	Priteisti iš Naipes Heraclio Fournier SA bylinėjimosi išlaidas.


1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. # Byla 322/81.


title: 2008 m. gruodžio 2 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Georgios Karatzoglou prieš Europos rekonstrukcijos agentūrą (AER). # Viešoji tarnyba. # Byla T-471/04.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 2 d.
      Byla T‑471/04
      Georgios Karatzoglou
      prieš
      Europos rekonstrukcijos agentūrą (ERA)
      „Viešoji tarnyba – Laikinasis tarnautojas – Grąžinimas Pirmosios instancijos teismui po panaikinimo – Sutarties nutraukimas – Pareiga motyvuoti – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Gero administravimo principas“
      Dalykas: Ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti 2004 m. vasario 26 d. ERA sprendimą nutraukti ieškovo tarnybos sutartį.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Georgios Karatzoglou ir Europos rekonstrukcijos agentūra (ERA) padengia savo bylinėjimosi Teisingumo Teisme
         ir Pirmosios instancijos teisme išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Laikinieji tarnautojai – Skirtingos nuostatos – Laikinojo tarnautojo neterminuotos sutarties nutraukimas – Pareiga
            motyvuoti – Nebuvimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio antra pastraipa; Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 11 straipsnis ir 47 straipsnio
            2 dalies a punktas)
      2.      Pareigūnai – Ieškinys – Pagrindai – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Sąvoka
      3.      Pareigūnai – Laikinieji tarnautojai – Laikinojo tarnautojo neterminuotos sutarties nutraukimas – Pasiūlymas perkelti į kitą
            valstybę – Atsisakymas
      1.      Teisė vienašališkai nutraukti laikinojo tarnautojo neterminuotą sutartį, aiškiai numatyta Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų
         47 straipsnio 2 dalies a punkte, priskiriama kompetentingos tarnybos plačiai diskrecijai ir tarnautojas ją pripažįsta įdarbinimo
         momentu. Ji pagrindžiama tarnybos sutartyje, todėl neturi būti motyvuojama. Laikinasis tarnautojas, įdarbintas pagal sutartį,
         kuri, laikantis galiojančios teisės, gali būti nutraukta vienašališkai ir nemotyvuojant, šiuo aspektu iš esmės skiriasi nuo
         pareigūno. Jis neturi teisės į pastovų darbą, kuris užtikrintinas pareigūnui, nes jo pareigos, atsižvelgiant į apibrėžtį,
         vykdomos tik ribotą laikotarpį. Todėl laikinojo tarnautojo situacija skiriasi nuo pareigūno situacijos ir jam pagal analogiją
         netaikomas Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnis, susijęs su minėtų sąlygų 11 straipsnyje bendrai numatyta pareiga motyvuoti
         asmens nenaudai priimtus sprendimus.

      (žr. 35 ir 36 punktus)
      Nuoroda: 1977 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo Schertzer prieš Parlamentą, 25/68, Rink. p. 1729, 39 ir 40 punktai; 1992 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo V. prieš Parlamentą, C‑18/91 P, Rink. p. I‑3997, 39 punktas; 1992 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Speybrouck prieš Parlamentą, T‑45/90, Rink. p. II‑33, 93 punktas; 1994 m. kovo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hoyer prieš Komisiją, T‑51/91, Rink. VT p. I‑A‑103 ir II‑341, 27 punktas; 2005 m. vasario 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pyres prieš Komisiją, T‑256/01, Rink. VT p. I‑A‑23 ir II‑99, 43 punktas; 2006 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Girardot prieš Komisiją, T‑10/02, Rink. VT p. I‑A‑2‑129 ir II‑A‑2‑609, 72 punktas.

      2.      Piktnaudžiavimo įgaliojimais sąvokos turinys labai tikslus, ji reiškia, kad administracinės valdžios institucija įgaliojimais
         naudojasi siekdama kito tikslo nei tas, kuriam vykdyti jie buvo suteikti. Priimant sprendimą tik tuomet piktnaudžiaujama įgaliojimais,
         jeigu remiantis objektyviais, svarbiais ir neprieštaringais įrodymais paaiškėja, jog jis priimtas kitais negu nurodytais tikslais.
         Šiuo atžvilgiu grindžiant reikalavimus nepakanka remtis tam tikromis faktinėmis aplinkybėmis, taip pat reikia pateikti jų
         tikrumą ar bent tikėtinumą įrodančių pakankamai tikslių, objektyvių ir neprieštaringų įrodymų, antraip negalima nuginčyti
         atitinkamos institucijos teiginių teisingumo.

      (žr. 49 ir 50 punktus)
      Nuoroda: 2000 m. liepos 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Samper prieš Parlamentą, T‑111/99, Rink. VT p. I‑A‑135 ir II‑611, 64 punktas; 2001 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo E prieš Komisiją, T‑152/00, Rink. VT p. I‑A‑179 ir II‑813, 69 punktas; 2005 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cwik prieš Komisiją, T‑155/03, T‑157/03 ir T‑331/03, Rink. VT p. I‑A‑411 ir II‑1865, 179 ir 180 punktai.

      3.      Remiantis gero administravimo principu, priimdama sprendimą dėl tarnautojo situacijos administracija privalo atsižvelgti į
         visus veiksnius, kurie gali lemti jos sprendimą, ir taip elgdamasi ji turi atsižvelgti ne tik į tarnybos, bet ir į atitinkamo
         tarnautojo interesus. Administracija, kuri laikinajam tarnautojui pasiūlė ne nutraukti jo sutartį, bet perkelti jį į kitą
         valstybę, nutraukdama tarnautojo, atsisakiusio tokio perkėlimo, sutartį atsižvelgia ne tik į tarnybos, bet ir į minėto tarnautojo
         interesus.

      (žr. 56–58 punktus)
      Nuoroda: 2004 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Afari prieš ECB, T‑11/03, Rink. VT p. I‑A‑65 ir II‑267, 42 punktas; 2007 m. gruodžio 13 d. Tarnautojų teismo sprendimo Sequeira Wandschneider prieš Komisiją, F‑28/06, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 150 punktas.


title: 2009 m. balanžio 23 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. prieš Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Nógrád Megyei Bíróság - Vengrija. # Šeštoji PVM direktyva - Naujos valstybės narės įstojimas - Mokestis, susijęs su subsidijuojamu įrangos pirkimu - Teisė į atskaitą - Nacionalinės teisės aktuose numatyti apribojimai Šeštosios direktyvos įsigaliojimo momentu - Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus. # Byla C-74/08.

text:
      Byla C‑74/08
      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      prieš
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály
      (Nógrád Megyei Bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Naujos valstybės narės įstojimas – Mokestis, susijęs su subsidijuojamu įrangos pirkimu – Teisė į atskaitą – Nacionalinės teisės aktuose numatyti apribojimai Šeštosios direktyvos įsigaliojimo momentu – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą apribojimai – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus, buvusius Šeštosios direktyvos
            įsigaliojimo momentu
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 2 ir 6 dalys)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 2 dalis)
      1.        Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio 2 ir 6 dalys turi
         būti aiškinamos kaip draudžiančios tokias nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias iš viešųjų fondų subsidijuojamo prekių
         įsigijimo atveju su juo susijusį pridėtinės vertės mokestį leidžiama atskaityti tik dėl nesubsidijuotos šio įsigijimo dalies.

      Kiek tai susiję su prekių ar paslaugų pirkimu, finansuojamu iš subsidijos, tokiomis teisės nuostatomis nustatomas pagal Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnio 2 dalį neleistinas apribojimas. Be abejo, teisės į atskaitą principui vis dėlto taikoma minėtos direktyvos
         17 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje numatyta nukrypti leidžianti nuostata. Tačiau Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         6 dalies antrąją pastraipą reikia skaityti atsižvelgiant į šios nuostatos pirmąją pastraipą, pagal kurią Tarybai suteikiami
         įgaliojimai Komisijos siūlymu nustatyti, su kokiomis išlaidomis susijęs mokestis negali būti atskaitomas, ir kurioje kartu
         pažymima, kad bet kuriuo atveju tokia teisė netaikoma išlaidoms, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidos
         prabangai, pramogoms ar reprezentacijai. Todėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa, atsižvelgiant
         į tai, kad, kaip nukrypti leidžianti nuostata, ji turi būti aiškinama siaurai, negali būti laikoma leidžiančia valstybei narei
         toliau taikyti teisės į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą apribojimą, kuris gali būti bendrai taikomas visoms išlaidoms,
         susijusioms su prekių įsigijimu, nesvarbu, koks būtų jų pobūdis ar paskirtis. Tokį aiškinimą lemia ir šios nuostatos rengimo
         istorija, iš kurios matyti nuoseklus Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimas leisti taikyti atskaitos apribojimus tik tam
         tikroms prekėms ar paslaugoms, o ne bendro pobūdžio atskaitos apribojimus.

      (žr. 20–21, 27–30 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio 2 dalimi apmokestinamiesiems
         asmenims suteikiamos teisės, kuriomis jie gali remtis nacionaliniame teisme norėdami užginčyti su šia nuostata nesuderinamas
         nacionalinės teisės nuostatas. Be to, jeigu atskaitos sistemos taikymo apribojimas nustatytas nesilaikant Šeštosios direktyvos
         nuostatų, nacionalinės mokesčių institucijos negali apmokestinamojo asmens atžvilgiu remtis nuostata, leidžiančia nukrypti
         nuo teisės į pridėtinės vertės mokesčio atskaitą principo. Taigi apmokestinamasis asmuo, kuriam buvo taikoma tokia priemonė,
         turi turėti teisę perskaičiuoti jam tenkančią mokesčio skolą pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį tiek, kiek prekės
         ir paslaugos buvo naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams.

      (žr. 33–36 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 23 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Naujos valstybės narės įstojimas – Mokestis, susijęs su subsidijuojamu įrangos pirkimu – Teisė į atskaitą – Nacionalinės teisės aktuose numatyti apribojimai Šeštosios direktyvos įsigaliojimo momentu – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus“
      Byloje C‑74/08
      dėl Nógrád Megyei Bíróság (Vengrija) 2007 m. liepos 16 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. sausio 30 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó kft.
      prieš
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja) ir J. Malenovský,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 4 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos R. Somssich, J. Fazekas K. Borvölgyi ir M. Fehér,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou ir K. Talabér‑Ritz,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva) 17 straipsnio 2 ir 6 dalių
         išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp įmonės PARAT Automotive Cabrio Textiltetöket Gyártó kft (toliau – PARAT) ir Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal Hatósági Főosztály Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály (Centrinės mokesčių inspekcijos Šiaurės Vengrijos padalinio vietos biuras, toliau – APEH) dėl nacionalinės mokesčių teisės
         taikymo srities nustatymo, kiek tai susiję su teise į pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), sumokėto perkant subsidijuojamas
         prekes, atskaitą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1967 m. balandžio 11 d. Pirmosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių teisės aktų, reglamentuojančių apyvartos mokesčius,
         suderinimo (OL L 71, 1967, p. 1301; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 3) 2 straipsnis suformuluotas
         taip:

      „Pagal bendrosios (PVM) sistemos principą, prekės ir paslaugos apmokestinamos bendru vartojimo mokesčiu, kuris yra tiksliai
         proporcingas prekių bei paslaugų kainai, nepriklausomai nuo operacijų skaičiaus gamybos ir paskirstymo procese iki to etapo,
         kuriame skaičiuojamas mokestis.

      Kiekvienos operacijos metu iš apskaičiuojamo atsižvelgiant į prekių ar paslaugų kainą tokioms prekėms ar paslaugoms nustatytu
         tarifu pridėtinės vertės mokesčio gali būti atimama (PVM) dalis, kuri tiesiogiai priskirtina įvairioms sąnaudų sudedamosioms
         dalims.

      <…>“
      4        Pagal Šeštosios direktyvos su pakeitimas, padarytais 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB (OL L 102, p. 18; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 274), 17 straipsnio 2, 6 ir 7 dalis:

      „2. Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo
         turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      (PVM), mokėtiną ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas arba patieksimas prekes ir jam suteiktas arba suteiksimas
         prekes;

      <…>
      6.      Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
         išlaidomis susijęs (PVM) negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali būti atskaitomas, jeigu
         jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai, pramogoms ar reprezentacijai.

      Kol minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose įstatymuose,
         galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.“

      7.      Pasikonsultavusi, kaip numatyta 29 straipsnyje, kiekviena valstybė narė gali dėl ekonominio ciklo svyravimų visiškai ar iš
         dalies neleisti atskaityti sumų, susijusių su ilgalaikiu turtu ar kitomis prekėmis. Kad būtų galima išlaikyti tapačias konkurencijos
         sąlygas, valstybės narės vietoj atskaitos apribojimų gali apmokestinti apmokestinamojo asmens pasigamintas ar pirktas šalyje
         ar importuotas prekes, tačiau mokestis neturi viršyti (PVM) sumos, kuri būtų taikoma panašias prekes įsigyjant.“

       Nacionalinės teisės aktai
      5        1992 m. Vengrijos įstatymo Nr. LXXIV dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM įstatymas), galiojusio 2004 m. gegužės 1 d.
         – Vengrijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą dieną, VIII skyriaus antraštinės dalies „Mokesčio atskaita“ 38 straipsnio
         1 dalies a punkte, susijusiame su pirkimo PVM paskirstymu, pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo momentu buvo numatyta
         tokia nuostata:

      „Pirkimo mokesčio paskirstymas
      Mokesčio mokėtojas savo ataskaitose atskirai nurodo atskaitytiną ir neatskaitytiną pirkimo PVM sumą <...>. Iš viešųjų fondų
         <...> mokesčiu neapmokestinamas subsidijas gaunantis mokesčio mokėtojas, jei atitinkamų metų biudžeto įstatyme nenumatyta
         kitaip, <...> gali

      a)      subsidijų konkrečioms prekėms įsigyti atveju įgyvendinti savo teisę į atskaitą tik tokio įsigijimo atžvilgiu ir neviršydamas
         maksimalios sumos, atitinkančios nesubsidijuotą dalį.

      <…>“
      6        Pirmiau nurodyta nuostata paskelbta netekusia galios nuo 2006 m. sausio 1 dienos. Ši priemonė neturėjo atgalinio poveikio.
         Taigi visiems iki 2005 m. gruodžio 31 d. sudarytiems prekių pirkimo sandoriams buvo taikomas skaičiavimas atsižvelgiant į
         iš viešųjų fondų finansuojamų subsidijų dydį.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      7        Remdamasi 2005 m. gegužės 11 d. sudaryta subsidijų sutartimi su Magyar Fejlesztési Bank (Vengrijos plėtros bankas), veikiančiu Gazdasági és Közlekedési Minisztérium (Ekonomikos ir transporto ministerija) vardu, PARAT investavo lėšų nuimamų automobilių stogų gamybos pajėgumui 2005 metais
         padidinti. Pagal šią sutartį PARAT buvo suteikta negrąžintina subsidija, sudaranti 47 % visos investavimo išlaidų sumos.

      8        Vykdydama šias investicijas PARAT 2005 m. rugsėjo mėn. PVM deklaracijoje nurodė keturias sąskaitas faktūras, kuriomis įformintas
         įrangos pirkimas (iš viso – už 43 882 853 HUF), ir į atskaitą įtraukė visą šiose sąskaitose faktūrose nurodytą PVM sumą, t. y.
         10 971 718 HUF.

      9        Vėliau Nógrád Megyei Igazgatóság Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya (Nogrado apskrities mokesčių administracijos direkcijos kontrolės skyrius) atliko minėtos deklaracijos patikrinimą, kurio
         išvadose nurodė, kad PARAT turi sumažinti atskaityto PVM sumą, susijusią su įrangos pirkimu vykdant investicijas, atsižvelgiant
         į tai, kad ji gavo negrąžintiną subsidiją.

      10      Tuomet APEH apskaičiavo atskaitytino PVM sumą pagal gauto finansavimo dalį (47 %) ir konstatavo, kad vietoj 10 971 718 HUF
         sumos, kurią PARAT buvo atskaičiusi kaip pirktos įrangos PVM, ji turėjo teisę atskaityti 5 748 000 HUF. Apskaičiavęs likusią
         dalį, APEH nustatė 5 223 718 HUF neatskaitytiną PVM sumą, kurią pripažino PARAT mokestine skola. Be to, prie šios sumos pridėjo
         baudą ir delspinigius.

      11      Skunde dėl šio sprendimo PARAT prašė panaikinti minėtą mokestinę skolą kartu su bauda ir delspinigiais. Ji visų pirma nurodė,
         kad pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo momentu galioję nacionalinės teisės aktai yra teisės į PVM atskaitą apribojimas,
         nesuderinamas su Šeštosios direktyvos nuostatomis. APEH atmetė PARAT skundą.

      12      Tuomet PARAT pareiškė ieškinį dėl sprendimo išieškoti mokestinę skolą kartu su bauda ir delspinigiais panaikinimo. Ji, be
         kita ko, pažymėjo, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalis jai suteikia teisę atskaityti visą už įsigytą įrangą išrašytose
         sąskaitose faktūrose nurodytą PVM.

      13      Tokiomis aplinkybėmis Nógrád Megyei Bíróság nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar 2004 m. gegužės 1 d., kai Vengrijos Respublika įstojo į Europos Sąjungą, (PVM) Įstatymo <...> 38 straipsnio 1 dalies a punktas
         buvo suderinamas su <...> Šeštosios <...> direktyvos <...> 17 straipsniu?

      2.       Jei būtų atsakyta neigiamai, ar pasinaudodama teise į atskaitą ieškovė gali tiesiogiai remtis Šeštosios direktyvos 17 straipsniu,
         o ne (PVM įstatymo) 38 straipsnio 1 dalies a punkto nuostatomis?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      14      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         nuostatos draudžia valstybei narei neleisti pasinaudoti teise į PVM atskaitą dėl tos prekės pirkimo kainos dalies, kuri buvo
         subsidijuota iš viešųjų fondų.

      15      Norint atsakyti į šį klausimą, pirmiausia reikia priminti, kad teisė į PVM atskaitą, kaip sudedamoji PVM sistemos dalis, yra
         pagrindinis bendrajai PVM sistemai būdingas principas ir iš esmės ji negali būti ribojama (žr. 200 m. kovo 21 d. Sprendimo
         Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 43 punktą; 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 42 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Kretztechnik, C‑465/03, Rink. p. I‑4357, 33 punktą).

      16      Nurodytuose minėtų sprendimų punktuose Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad pagal bendrąją PVM sistemą reglamentuojančius
         principus šis mokestis taikomas kiekvienam gamybos ar platinimo sandoriui, atskaitant PVM, kuriuo tiesiogiai buvo apmokestintos
         pirkimo operacijos. Teisė į atskaitą įgyvendinama nedelsiant visų mokesčių, kuriais apmokestintos pirkimo operacijos, atžvilgiu.
         Vadinasi, bet koks teisės į PVM atskaitą apribojimas turi įtakos mokesčių naštos dydžiui ir turi būti taikomas panašiai visose
         valstybėse narėse.

      17      Be to, pažymėtina, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje aiškiai ir tiksliai nustatytas principas, jog apmokestinamasis
         asmuo atskaito sumas, kurios jam išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytos kaip PVM už jam patiektas prekes arba suteiktas
         paslaugas tiek, kiek šias prekes arba paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams (žr. minėto
         sprendimo Metropol ir Stadler 43 punktą; 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Danfoss ir AstraZeneca, C‑371/07, Rink. p. I‑0000, 27 punktą ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Magoora, C‑414/07, Rink. p. I‑0000, 29 punktą).

      18      Tokiomis aplinkybėmis leidžiančios nukrypti nuostatos galimos tik Šeštojoje direktyvoje aiškiai numatytais atvejais (žr. 2000 m.
         rugsėjo 19 d. Sprendimo Amprafrance ir Sanofi, C‑177/99 ir C‑181/99, Rink. p. I‑7013, 34 punktą; minėtų sprendimų Danfoss ir AstraZeneca 26 punktą ir Magoora 28 punktą).

      19      Dėl nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamos „Mokesčio atskaitos“ nuostatos, reikia pasakyti,
         kad jose įtvirtintas bendrasis teisės į atskaitą apribojimas, taikomas bet kuriam prekės įsigijimui, subsidijuojamam iš viešųjų
         fondų.

      20      Kiek tai susiję su prekių ar paslaugų pirkimu, finansuojamu iš subsidijos, tokiomis teisės nuostatomis nustatomas pagal Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnio 2 dalį neleistinas teisės į atskaitą apribojimas (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 6 d. Sprendimo
         Komisija prieš Ispaniją, C‑204/03, Rink. p. I‑8389, 26 ir 27 punktus ir sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑243/03, Rink. p. I‑8411, 32 punktą).

      21      Tačiau teisės į atskaitą principui taikoma Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje nustatyta nukrypti
         leidžianti nuostata. Pagal šią nuostatą, kol Taryba nustatys, su kokiomis išlaidomis susijęs pridėtinės vertės mokestis negali
         būti atskaitomas, valstybės narės gali toliau taikyti savo teisės aktus dėl PVM atskaitos apribojimo, galiojusius šios direktyvos
         įsigaliojimo dieną (žr. minėtų sprendimų Metropol ir Stadler 44 punktą ir Danfoss ir AstraZeneca 28 punktą).

      22      Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje nustatyta „laukimo“ išlyga, pagal kurią numatomas nacionalinės
         teisės PVM atskaitos apribojimų, galiojusių prieš įsigaliojant Šeštajai direktyvai, tolesnis taikymas atitinkamoje valstybėje
         narėje. Šios nuostatos tikslas – leisti valstybėms narėms, laukiant, kol Taryba nustatys Bendrijos PVM atskaitos ribojimo
         tvarką, toliau taikyti visas nacionalinės teisės normas dėl teisės į atskaitą apribojimo, kurias realiai jų institucijos taikė
         Šeštosios direktyvos įsigaliojimo dieną (žr. minėtų sprendimų Metropol ir Stadler 48 punktą, Danfoss ir AstraZeneca 30 ir 31 punktus bei Magoora 35 punktą).

      23      Vis dėlto nuostatos, leidžiančios nukrypti nuo teisės į atskaitą principo, kuris bendrai įtvirtintas Šeštosios direktyvos
         17 straipsnio 2 dalyje ir kuriuo siekiama užtikrinti šio mokesčio neutralumą, turi būti aiškinamos siaurai (žr. minėtų sprendimų
         Metropol ir Stadler 59 punktą ir Magoora 28 punktą).

      24      Dėl situacijos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, ir galimybės taikyti minėtas nukrypti leidžiančias nuostatas pasakytina,
         jog Vengrijoje Šeštoji direktyva įsigaliojo šiai valstybei narei įstojus į Europos Sąjungą, t. y. 2004 m. gegužės 1 dieną.
         Todėl šiai valstybei narei Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies taikymo tikslais reikšminga yra ši data (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Magoora 27 punktą).

      25      Tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, vertinant šių leidžiančių nukrypti Bendrijos
         nuostatų atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 19 punkto, šios nacionalinės nuostatos yra bendro
         pobūdžio priemonė, ribojanti teisę atskaityti visą pirkimo PVM, sumokėtą už bet kokį iš viešųjų fondų subsidijuojamą prekių
         įsigijimą.

      26      Tačiau šiose nuostatose numatytas teisės į atskaitą apribojimas, kuris viršija tai, kas leistina pagal Šeštosios direktyvos
         17 straipsnio 6 dalį.

      27      Iš tiesų Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antrąją pastraipą reikia skaityti atsižvelgiant į tos pačios nuostatos
         pirmąją pastraipą, pagal kurią Tarybai suteikiami įgaliojimai Komisijos siūlymu nustatyti, su kokiomis išlaidomis susijęs
         PVM negali būti atskaitomas, ir kurioje kartu pažymima, kad bet kuriuo atveju tokia teisė netaikoma išlaidoms, kurios nėra
         griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidos prabangai, pramogoms ar reprezentacijai.

      28      Todėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antroji pastraipa, atsižvelgiant į tai, kad, kaip nukrypti leidžianti nuostata,
         ji turi būti aiškinama siaurai, negali būti laikoma leidžiančia valstybei narei toliau taikyti teisės į PVM atskaitą apribojimą,
         kuris gali būti bendrai taikomas visoms išlaidoms, susijusioms su prekių įsigijimu, nesvarbu, koks būtų jų pobūdis ar paskirtis.

      29      Tokį aiškinimą lemia ir šios nuostatos rengimo istorija, iš kurios matyti nuoseklus Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimas
         leisti taikyti atskaitos apribojimus tik tam tikroms prekėms ar paslaugoms, o ne bendro pobūdžio atskaitos apribojimus (šiuo
         klausimu žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Royscot ir kt., C‑305/97, Rink. p. I‑6671, 22 punktą ir 2005 m. liepos 14 d. Charles ir Charles-Tijmens, C‑434/03, Rink. p. I‑7037, 32 ir 35 punktus).

      30      Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 6 dalys turi būti aiškinamos kaip draudžiančios
         tokias nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias iš viešųjų fondų subsidijuojamo prekių įsigijimo atveju su juo susijusį
         PVM leidžiama atskaityti tik dėl nesubsidijuotos tokio įsigijimo dalies.

       Dėl antrojo klausimo
      31      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nacionalinės teisės nuostatos,
         kuria ribojama teisė į atskaitą su Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 6 dalimis nesuderinamu būdu, atžvilgiu apmokestinamasis
         asmuo gali remtis minėtu 17 straipsniu.

      32      Atsakant į šį klausimą reikia priminti, jog 1995 m. liepos 6 d. Sprendime BP Soupergaz (C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 35 punktas) Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje tiksliai
         nurodytos minėtos teisės atsiradimo sąlygos ir apimtis ir kad ji nepalieka valstybėms narėms jokios jos įgyvendinimo diskrecijos.

      33      Taigi minėto sprendimo 35 ir 36 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalimi asmenims
         suteikiamos teisės, kuriomis jie gali remtis nacionaliniame teisme norėdami užginčyti su šia nuostata nesuderinamas nacionalinės
         teisės nuostatas.

      34      Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad jeigu atskaitos sistemos taikymo apribojimas nustatytas nesilaikant Šeštosios direktyvos
         nuostatų, nacionalinės mokesčių institucijos negali apmokestinamojo asmens atžvilgiu remtis nuostata, leidžiančia nukrypti
         nuo teisės į PVM atskaitą principo (žr. 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Stradasfalti, C‑228/05, Rink. p. I‑8391, 66 punktas).

      35      Taigi apmokestinamasis asmuo, kuriam buvo taikoma tokia priemonė, turi turėti teisę perskaičiuoti jam tenkančią PVM skolą
         pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį tiek, kiek prekės ir paslaugos buvo naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams
         (žr. minėto sprendimo Stradasfalti 68 punktą).

      36      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalimi apmokestinamiesiems asmenims suteikiamos
         teisės, kuriomis jie gali remtis nacionaliniame teisme norėdami užginčyti su šia nuostata nesuderinamas nacionalinės teisės
         nuostatas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, 17 straipsnio 2 ir 6 dalys turi būti aiškinamos kaip draudžiančios
            tokias nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias iš viešųjų fondų subsidijuojamo prekių įsigijimo atveju su juo susijusį
            pridėtinės vertės mokestį leidžiama atskaityti tik dėl nesubsidijuotos tokio įsigijimo dalies.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388 17 straipsnio 2 dalimi apmokestinamiesiems asmenims suteikiamos teisės, kuriomis jie gali remtis
            nacionaliniame teisme norėdami užginčyti su šia nuostata nesuderinamas nacionalinės teisės nuostatas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.