title: 2011 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Solvay SA prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas - Konkurencija - Sodos rinka Bendrijoje - Kartelis - Teisės į gynybą pažeidimas - Galimybė susipažinti su byla - Įmonės išklausymas.#Byla C-110/10 P.

text:
      Byla C‑110/10 P
      Solvay SA
      prieš
      Europos Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Konkurencija – Sodos rinka Bendrijoje – Kartelis – Teisės į gynybą pažeidimas – Galimybė susipažinti su byla – Įmonės išklausymas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Konkurencija – Administracinė procedūra – Galimybė susipažinti su byla – Dalykas – Teisės į gynybą paisymas
      (Tarybos reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalis)
      2.        Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Įmonių išklausymas – Pareigos apimtis panaikinus pirmą
            Komisijos sprendimą
      (EB 81 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnis)
      1.        Teisė susipažinti su bylos medžiaga konkurencijos bylose reiškia, kad Komisija atitinkamai įmonei suteikia galimybę išnagrinėti
         visus tyrimo medžiagoje esančius dokumentus, kurie gali būti svarbūs jos gynybai. Tai taikytina ir kaltę patvirtinantiems,
         ir ją paneigiantiems dokumentams, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis, Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią
         informaciją.

      Teisės susipažinti su bylos dokumentais pažeidimas vykstant procedūrai iki sprendimo priėmimo iš principo gali lemti šio sprendimo
         panaikinimą, jeigu buvo pažeista teisė į gynybą. Tokiu atveju padarytas pažeidimas neištaisomas dėl paprasčiausios aplinkybės,
         kad galimybė susipažinti buvo suteikta vykstant teisminei procedūrai. Kadangi nagrinėdamas bylą Bendrasis Teismas atlieka
         tik pateiktų pagrindų teisminę kontrolę, jo atliekamo nagrinėjimo tikslas ir poveikis nėra pakeisti išsamų bylos tyrimą, atliekamą
         per administracinę procedūrą. Be to, dėl pavėluoto susipažinimo su tam tikrais bylos medžiagos dokumentais ieškinį dėl Komisijos
         sprendimo pareiškusi įmonė negrįžta į padėtį, kurioje būtų buvusi, jei pateikdama Komisijai rašytines ir žodines pastabas
         būtų galėjusi remtis tais pačiais dokumentais.

      Kai galimybė susipažinti su bylos medžiaga ir ypač su kaltę paneigiančiais dokumentais užtikrinama vykstant teismo procesui,
         suinteresuotoji įmonė turi įrodyti ne tai, kad jeigu ji būtų turėjusi galimybę susipažinti su neatskleistais dokumentais,
         Komisijos sprendimas būtų buvęs kitoks, o tik tai, kad minėti dokumentai galėjo būti naudingi jos gynybai. Jei Komisija pametė
         keletą bylos segtuvų, kuriuose suinteresuotoji įmonė galbūt būtų galėjusi rasti jos gynybai reikšmingų duomenų, ir jei nesant
         jų turinio sąrašo įmonė negalėjo patikrinti, ar trūkstami dokumentai būtų galėję būti naudingi jos gynybai ir ar dėl to ji
         būtų galėjusi jais pasiremti, negalima daryti išvados, kad tai, jog įmonė negalėjo susipažinti su visais tyrimo byloje esančiais
         dokumentais, nesutrukdė jai apsiginti.

      (žr. 49–52, 59 ir 60 punktus)
      2.        Jeigu dėl procedūrinio trūkumo, susijusio tik su sprendimo galutinio priėmimo komisarų kolegijoje procedūromis, panaikinus
         sprendimą, kuriuo skiriamos sankcijos EB 81 straipsnio 1 dalį pažeidusioms įmonėms, Komisija priima naują iš esmės tokio paties
         turinio ir tais pačiais kaltinimais pagrįstą sprendimą, ji neprivalo iš naujo išklausyti suinteresuotųjų įmonių.

      Tačiau taip nėra, kai pirmas sprendimas yra su trūkumu – teisės į gynybą pažeidimu, Komisijai per administracinę procedūrą,
         kurioje buvo priimtas pirmasis sprendimas, nesuteikus suinteresuotajai įmonei pakankamos galimybės susipažinti su bylos dokumentais
         ir, be kita ko, su tais dokumentais, kurie galėjo būti naudingi jos gynybai, – ir tas trūkumas yra ankstesnis nei minėtas
         procedūrinis trūkumas. Tokiomis aplinkybėmis priimdama tokį patį sprendimą kaip tas, kuris buvo panaikintas dėl šio procedūrinio
         trūkumo, nepradėjusi naujos administracinės procedūros, per kurią, iš pradžių suteikusi galimybę suinteresuotajai įmonei susipažinti
         su bylos dokumentais, būtų ją išklausiusi, Komisija pažeidžia tokios įmonės teisę į gynybą.

      (žr. 64–68 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 25 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Konkurencija – Sodos rinka Bendrijoje – Kartelis – Teisės į gynybą pažeidimas – Galimybė susipažinti su byla – Įmonės išklausymas“
      Byloje C‑110/10 P
      dėl 2010 m. vasario 26 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Solvay SA, įsteigta Briuselyje (Belgija), atstovaujama advokatų P. Foriers, R. Jafferali, F Louis ir A. Vallery,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai
      Europos Komisijai, atstovaujamai J. Currall ir F. Castillo de la Torre, padedamų advokatės N. Coutrelis, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti
         Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot ir U. Lõhmus,
         teisėjai A. Rosas (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev
         ir E. Jarašiūnas,

      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. sausio 18 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2011 m. balandžio 14 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniu skundu Solvay SA (toliau – Solvay) prašo panaikinti 2009 m. gruodžio 17 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Solvay prieš Komisiją (T‑58/01, Rink. p. II‑4781, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį, kuriame prašoma panaikinti
         2000 m. gruodžio 13 d. Komisijos sprendimą 2003/5/EB dėl procedūros pagal EB sutarties 81 straipsnį (COMP/33.133 – B: Natrio
         karbonatas – Solvay, CFK) (OL L 10, 2003, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas), o nepatenkinus šio prašymo – panaikinti arba sumažinti jai skirtą
         baudą.

       Ginčo aplinkybės
      2        Solvay – tai didelė chemijos įmonė. Jos įkūrėjas Ernest Solvay išrado būdą, leidžiantį pagaminti sintetinę sodą, daugiausia stiklo
         gamyboje naudojamą medžiagą. Soda taip pat naudojama chemijos pramonėje gaminant valiklius bei metalurgijoje.

      3        Apie 1870 m. Solvay perleido gamybos licenciją Brunner, Mond & Co., vienai iš tuo metu Imperial Chemical Industries (toliau – ICI) sudariusių įmonių. Solvay ir Brunner, Mond & Co. pasidalijo įtakos sferas (Alkali Cartel): Solvay veikė Europos kontinente, o Brunner, Mond & Co. – Britanijos salose, Britanijos Tautų Sandraugoje bei kitose Afrikos, Azijos ir Pietų Amerikos valstybėse. Pirminis susitarimas
         buvo keletą kartų atnaujintas, be kita ko, 1945 m.

      4        Devintojo dešimtmečio pabaigoje Solvay buvo pagrindinė sodos gamintoja tiek Europos bendrijoje, kurioje užėmė 60 % rinkos, tiek pasauliniu lygmeniu. ICI buvo antroji
         sodos gamintoja. Toliau ėjo keturi maži gamintojai, t. y. Rhône‑Poulenc, Akzo, Matthes & Weber bei Chemische Fabrik Kalk (toliau – CFK).

      5        Natūrali soda buvo išgaunama Jungtinėse Amerikos Valstijose. Šios sodos gamybos sąnaudos buvo mažesnės nei sintetinės sodos,
         tačiau prie jų reikėjo pridėti transporto išlaidas. Kelerius metus Bendrijos įmonės buvo saugomos antidempingo priemonių,
         tačiau Europos Bendrijų Komisijai pradėjus čia ginčijamas procedūras šios priemonės buvo peržiūrimos. Taigi buvo įmanoma,
         kad dempingas galėjo nebūti konstatuotas.

      6        Konkurentai taip pat buvo Rytų Europos valstybių gamintojai, tačiau ši konkurencija apėmė tik labai nedidelius sodos kiekius.
         Importui iš šių valstybių taip pat buvo taikomos antidempingo priemonės.

      7        Bendrijos rinkoje buvo galima konstatuoti įtakos sferų padalijimą tarp Solvay ir ICI bei nacionalinių rinkų su dideliais kainų skirtumais atribojimą.

      8        Įtardama, kad skirtingos Bendrijos gamintojos yra sudariusios susitarimus, 1989 m. pradžioje Komisija atliko patikrinimus
         pagrindinių sodos gamintojų patalpose ir nurodė perduoti jai daug dokumentų kopijų. Šie patikrinimai buvo papildyti prašymais
         pateikti informaciją.

      9        1990 m. kovo 13 d. Komisija išsiuntė bendrą pranešimą apie kaltinimus Solvay, ICI ir CFK. Inkriminuojami pažeidimai:

      –        Solvay ir ICI padarytas EEB sutarties 85 straipsnio (vėliau – EB sutarties 85 straipsnis, dar vėliau – EB 81 straipsnis) pažeidimas,

      –        Solvay ir CFK padarytas Sutarties 85 straipsnio pažeidimas,

      –        Solvay padarytas EEB sutarties 86 straipsnio (vėliau – EB sutarties 86 straipsnis, dar vėliau – EB 82 straipsnis) pažeidimas ir

      –        ICI padarytas Sutarties 86 straipsnio pažeidimas.
      10      Kiekvienai iš atsakomybėn patrauktų įmonių Komisija pateikė ne visus, o tik su jai inkriminuojamu pažeidimu susijusius dokumentus.
         Be to, suinteresuotosioms įmonėms nebuvo pateikta daugelis dokumentų ar jų ištraukų dėl konfidencialumo priežasčių.

      11      Šioms įmonėms buvo pasiūlyta būti išklausytoms. Atrodo, kad Solvay nepageidavo dalyvauti klausymuose.

      12      1990 m. gruodžio 19 d. Komisija priėmė tokius keturis sprendimus:

      –        Sprendimą 91/297/EEB dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį (IV/33.133 – A: Natrio karbonatas – Solvay, ICI) (OL L 152, 1991, p. 1), kuriuo ji iš esmės apkaltino Solvay ir ICI, kad jos toliau dalijosi sodos rinką, nors šios įmonės ir tvirtino, jog 1945 m. sudarytas susitarimas paseno, ir kuriame,
         siekdama įrodyti, kad veiksmai nebuvo savarankiški („lygiagretūs veiksmai“), ji, be kita ko, pasirėmė faktu, jog tam tikromis
         aplinkybėmis būtent Solvay vykdė tiekimus ICI vardu, bei tuo, jog tarp dviejų įmonių buvo dažnų kontaktų,

      –        Sprendimą 91/298/EEB dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį (IV/33.133 – B: Natrio karbonatas – Solvay, CFK), kuriuo ji apkaltino Solvay ir CFK sudarius susitarimą dėl kainų, mainais už CFK suteiktą kasmet peržiūrimą minimalaus kiekio garantiją,

      –        Sprendimą 91/299/EEB dėl procedūros pagal [EB 82] straipsnį (IV/33.133 – C: Natrio karbonatas – Solvay) (OL L 152, 1991, p. 21), kuriuo ji apkaltino Solvay tuo, kad ji piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi taikydama ištikimybės ir kainų nuolaidų ribiniams kiekiams tonomis sistemas,
         kuriomis buvo siekiama susaistyti klientus dėl visų jų poreikių ir eliminuoti konkurentus,

      –        Sprendimą 91/300/EEB dėl procedūros pagal [EB 82] straipsnį [IV/33.133 – D: Natrio karbonatas – ICI) (OL L 152, 1991, p. 40),
         kuriuo ICI buvo inkriminuoti panašūs veiksmai.

      13      Šie keturi sprendimai buvo apskųsti Pirmosios instancijos teismui. Solvay prašė panaikinti sprendimus 91/297 (byla T‑30/91), 91/298 (byla T‑31/91) ir 91/299 (byla T‑32/91). ICI prašė panaikinti sprendimus 91/297
         (byla T‑36/91) ir 91/300 (byla T‑37/91). CFK savo ruožtu sumokėjo Sprendimu 91/298 jai skirtą baudą.

      14      Šiuo aspektu svarbu priminti, kad 1992 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismas pripažino niekiniu Komisijos sprendimą
         dėl kartelio tarp polivinilchloridą (PVC) gaminančių įmonių dėl tinkamo jo autentiškumo nepatvirtinimo (1992 m. vasario 27 d.
         Sprendimas BASF ir kt. prieš Komisiją, T‑79/89, T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89 ir T‑104/89, Rink. p. II‑315). Solvay šio sprendimo 13 punkte minėtose bylose, kuriose ji buvo ieškovė, pateikė „ieškinius papildančius dokumentus“, kuriuose išdėstė
         naują reikalavimą, kad sprendimas, kurį iš pradžių prašė panaikinti, būtų pripažintas niekiniu, darydama nuorodą į du straipsnius
         spaudoje, iš kurių buvo matyti, kad Komisija pripažino per 25 metus nepatvirtinusi nė vieno sprendimo autentiškumo.

      15      1994 m. birželio 15 d. Sprendimu Komisija prieš BASF ir kt. (C‑137/92 P, Rink. p. I‑2555) Teisingumo Teismui išnagrinėjus dėl minėto sprendimo pateiktą apeliacinį skundą, Pirmosios
         instancijos teismas pritaikė kitas proceso organizavimo priemones šioje byloje, visų pirma, ragindamas Komisiją pateikti,
         be kita ko, ieškovės ginčijamo sprendimo tekstą, koks jis buvo patvirtintas tuo laiku. Komisija atsakė, kad jai atrodytų tinkama
         neaptarti šio ieškinio pagrindo, kol Pirmosios instancijos teismas nepriėmė sprendimo dėl jo priimtinumo. Vis dėlto, 1994 m.
         spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismui nutartimi įpareigojus Komisiją pateikti minėtą tekstą, ji pakluso ir pateikė šio
         sprendimo tekstą. Šalių pasisakymai ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo klausimus buvo išklausyti per 1994 m. gruodžio
         6 ir 7 d. teismo posėdį.

      16      1995 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismas priėmė penkis sprendimus.

      17      Sprendimas 91/297 buvo panaikintas dėl teisės į gynybą pažeidimų 1995 m. birželio 29 d. sprendimais Solvay prieš Komisiją (T‑30/91, Rink. p. II‑1775) ir ICI prieš Komisiją (T‑36/91, Rink. p. II‑1847), nes per administracinę procedūrą Komisija nebuvo suteikusi pakankamos galimybės susipažinti
         su dokumentais ir ypač su dokumentais, kurie galėjo būti naudingi gynybai. Nusprendęs, kad administracinės procedūros trūkumo
         nebuvo galima ištaisyti per teisminę procedūrą, minėto Sprendimo Solvay prieš Komisiją 98 punkte Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, pažymėjo, kad „jeigu per administracinę procedūrą ieškovė būtų galėjusi
         pasiremti jos kaltę galinčiais paneigti dokumentais, ji galbūt būtų galėjusi paveikti Komisijos narių kolegijos vertinimus,
         bent jau kiek tai susiję su jai inkriminuoto lygiagretaus ir pasyvaus elgesio įrodomąja galia dėl pažeidimo pradžios, taigi
         ir dėl jo trukmės“. Ir minėtame Sprendime Solvay prieš Komisiją, ir minėtame Sprendime ICI prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija bent jau turėjo pateikti kitų įmonių pateiktų dokumentų sąrašą, kad
         būtų sudaryta galimybė nustatyti jų tikslų turinį ir jų naudingumą gynybai.

      18      Sprendimas 91/298, kiek jis susijęs su Solvay, buvo panaikintas 1995 m. birželio 29 d. Sprendimu Solvay prieš Komisiją (T‑31/91, Rink. p. II‑1821) dėl to, kad Komisijos sprendimo autentiškumas nebuvo tinkamai patvirtintas.

      19      Sprendimas 91/299 buvo panaikintas 1995 m. birželio 29 d. Sprendimu Solvay prieš Komisiją (T‑32/91, Rink. p. II‑1825) dėl tos pačios priežasties.

      20      Sprendimas 91/300 buvo išnagrinėtas 1995 m. birželio 29 d. Sprendime ICI prieš Komisiją (T‑37/91, Rink. p. II‑1901). Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinio pagrindus ir argumentus, susijusius su kitų įmonių
         pateiktų dokumentų neatskleidimu, dėl to, kad šie dokumentai nebūtų galėję būti naudingi ieškovės gynybai, ir su pačios ieškovės
         dokumentų sąrašo nepateikimu. Vis dėlto jis panaikino ginčijamą sprendimą dėl tinkamo autentiškumo patvirtinimo nebuvimo.

      21      Dėl minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų Solvay prieš Komisiją (T‑31/91) ir Solvay prieš Komisiją (T‑32/91) buvo pateikti Komisijos apeliaciniai skundai, dėl kurių buvo priimtas 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimas Komisija prieš Solvay (C‑287/95 P ir C‑288/95 P, Rink. p. I‑2391). Be to, dėl minėto 1995 m. birželio 29 d. Sprendimo ICI prieš Komisiją (T‑37/91) buvo pateiktas Komisijos apeliacinis skundas, dėl kurio buvo priimtas 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimas Komisija prieš ICI (C‑286/95 P, Rink. p. I‑2341). Dviem minėtais sprendimais Komisija prieš Solvay ir Komisija prieš ICI Teisingumo Teismas atmetė šiuos apeliacinius skundus.

      22      2000 m. gruodžio 13 d. Komisija priėmė du naujus sprendimus dėl Solvay, t. y.:

      –        ginčijamą sprendimą, kuris atitinka Sprendimą 91/298. Šių sprendimų tekstai iš esmės vienodi. Papildomai ginčijamame sprendime
         aprašyta procedūra. Jis skirtas Solvay, įmonei, kuriai Komisija skyrė 3 mln. eurų baudą,

      –        Sprendimą 2003/6/EB dėl procedūros pagal EB sutarties 82 straipsnį (COMP/33.133 – C: Natrio karbonatas – Solvay) (OL L 10, 2003, p. 10), kuris atitinka Sprendimą 91/299, tačiau kuriame papildomai aprašyta procedūra. Šiuo sprendimu Komisija
         skyrė Solvay 20 mln. eurų baudą.

      23      Solvay pareiškė ieškinius dėl šių sprendimų. 2009 m. gruodžio 17 d. Sprendimu Solvay prieš Komisiją (T‑57/01, Rink. p. II‑4621) ir skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė šiuos ieškinius.

       Procesas Bendrajame Teisme
      24      Ieškovei pateikus ieškinio pagrindą dėl negalėjimo susipažinti su bylos dokumentais, 2003 m. gruodžio 19 d. Teismas paprašė
         Komisijos visų pirma pateikti išsamų visų bylą sudarančių dokumentų sąrašą. Paprašiusi pratęsti nustatytą terminą, Komisija
         pateikė pirmą, o vėliau – antrą sąrašą. Solvay praprašė galimybės peržiūrėti tam tikrus dokumentus. Būtent šiame tyrimo etape Komisija pripažino pametusi tam tikrus bylos
         segtuvus ir negalinti sudaryti juose buvusių dokumentų sąrašo, nes, anot jos, šių segtuvų turinio sąrašo taip pat neįmanoma
         rasti. Ieškovė ir Komisija atitinkamai 2005 m. liepos 15 d. ir lapkričio 17 d. pateikė savo rašytines pastabas dėl Solvay peržiūrėtų dokumentų naudingumo gynybai. 2008 m. šalims dar buvo užduoti įvairūs klausimai. Teismo posėdis įvyko tų pačių
         metų birželio 26 d.

       Skundžiamas sprendimas
       Prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą pagrindžiantys argumentai
      25      Ieškovė buvo pateikusi keturis ieškinio pagrindus, kurie suskirstyti į atskiras dalis su daugeliu argumentų.

       Pirmasis ieškinio pagrindas, susijęs su praėjusiu laiku
      –       Neteisingas senaties taisyklių taikymas
      26      Solvay teigė, kad persekiojimo senatis, apskaičiuota pagal 1974 m. lapkričio 26 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2988/74 dėl teisinių
         procedūrų ir sankcijų, taikomų pagal Europos ekonominės bendrijos taisykles dėl transporto ir konkurencijos, taikymo terminų
         (OL L 319, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 61), nagrinėjant apeliacinį skundą nesustabdoma.
         Anot jos, Komisija galėjo priimti naują sprendimą iš karto po minėto 1995 m. birželio 29 d. Sprendimo Solvay prieš Komisiją paskelbimo. Ji surizikavo ir pateikė apeliacinį skundą, juo labiau kad žinojo apie minėtą Sprendimą Komisija prieš BASF ir kt., kuriame Teisingumo Teismas išdėstė poziciją dėl teisės aktų autentiškumo patvirtinimo nebuvimo.

      27      Remdamasis 2002 m. spalio 15 d. Sprendimu Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375) dėl antrojo Sprendimo
         PVC, skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas nusprendė, kad laikotarpiu, per kurį apeliacinis skundas nagrinėjamas Teisingumo
         Teisme, senatis sustabdoma (78–90 punktai). Jis nurodė praktinius sunkumus, kuriuos sukelia Solvay pasiūlytas sprendimas, t. y. galimą dviejų sprendimų galiojimą, jeigu Teisingumo Teismas patenkintų Komisijos apeliacinį skundą.

      –       Protingo termino pricipo pažeidimas
      28      Bendrasis Teismas įvertino kiekvieną procedūros stadiją ir visą procedūrą. Jis taip pat pažymėjo, kad atsižvelgiant į tai,
         jog ginčijamas sprendimas iš esmės identiškas Sprendimui 91/298, teisė į gynybą nebuvo pažeista, nepaisant praėjusio laiko.
         Skundžiamo sprendimo 122 punkte jis, be kita ko, išdėstė, kad ieškovė aiškiai atsisakė kaip kompensacijos galimybės sumažinti
         baudą ir kad ji neprašė atlyginti žalos.

       Antrasis ieškinio pagrindas, susijęs su esminių procedūrinių reikalavimų, būtinų priimant ginčijamą sprendimą ir patvirtinant
         jo autentiškumą, pažeidimu

      29      Bendrasis Teismas atmetė pirmas dvi šio ieškinio pagrindo dalis, susijusias su kolegialumo principo ir teisinio saugumo principo
         pažeidimu. Dėl ieškovės teisės būti dar kartą išklausytai pažeidimo Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ginčijamo sprendimo tekstas
         iš esmės identiškas Sprendimo 91/298 tekstui, todėl Komisija neprivalėjo iš naujo išklausyti ieškovės (skundžiamo sprendimo
         172 punktas). Be to, Bendrasis Teismas atmetė tą ieškinio pagrindo dalį, kuri buvo susijusi su tuo, jog nebuvo pakartotinai
         konsultuotasi su Konkurenciją ribojančios veiklos ir dominuojančios padėties patariamuoju komitetu, taip pat su neteisėta
         šio komiteto sudėtimi.

      30      Bendrasis Teismas taip pat atmetė šio ieškinio pagrindo dalį, susijusią su nešališkumo, gero administravimo ir proporcingumo
         principų pažeidimu.

       Trečiasis ieškinio pagrindas, susijęs su poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimu
      31      Ieškovė ginčijo tariamą jai inkriminuotą ekonominę strategiją. Vis dėlto, anot Bendrojo Teismo, ji neginčijo su CFK sudaryto
         susitarimo sąlygų (skundžiamo sprendimo 214 punktas). Skundžiamo sprendimo 215 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad toks
         garantijų susitarimas, susijęs su minimaliu metiniu pardavimo nacionalinėje rinkoje kiekiu tonomis, savaime gali prekybos
         srautus nukreipti kita linkme, nei jie paprastai būtų nukreipti, ir nebūtina įrodyti ekonominės strategijos buvimo.

       Ketvirtasis ieškinio pagrindas, susijęs su teisės susipažinti su bylos dokumentais pažeidimu
      32      Bendrasis Teismas išnagrinėjo, ar galimybės susipažinti su tam tikrais dokumentais per administracinę procedūrą nebuvimas
         sutrukdė ieškovei susipažinti su dokumentais, kurie galėjo būti naudingi jos gynybai. Jis padarė neigiamą išvadą, pažymėjęs,
         kad su CFK sudarytas susitarimas parodo, jog valstybių narių tarpusavio prekyba buvo paveikta, ir kad su ekonomine strategija
         susijęs argumentas neturi jokio poveikio šiuo aspektu. Bendrasis Teismas išnagrinėjo ieškinio pagrindo dalį, susijusią su
         galimybės susipažinti su visa byla nebuvimu. Pabandęs nustatyti, kas buvo Komisijos pamestuose bylos segtuvuose, skundžiamo
         sprendimo 262 punkte Bendrasis Teismas patikino, kad Solvay inkriminuojamus veiksmus įrodo išlikusiuose segtuvuose esantys dokumentai ir kad „joks įrodymas neleidžia preziumuoti, kad
         trūkstamose bylos dalyse [ieškovė] galėjo rasti dokumentų, suteikiančių galimybę užginčyti Komisijos išvadas“.

       Prašymą panaikinti arba sumažinti baudą pagrindžiantys argumentai
      33      Ieškovė buvo pateikusi penkis ieškinio pagrindus, susijusius su klaidingu pažeidimo sunkumo įvertinimu, su klaidingu pažeidimo
         trukmės vertinimu, su Komisijos klaidingai nustatytomis sunkinančiomis aplinkybėmis, su lengvinančių aplinkybių buvimu ir
         su baudos neproporcingumu, be kita ko, atsižvelgiant į praėjusį laiką.

      34      Skundžiamo sprendimo 303 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad Komisija neįrodė, jog nagrinėjamas pažeidimas truko iki 1990 m.
         pabaigos. Dėl to jis sumažino baudą 25 %.

      35      Galiausiai Bendrasis Teismas nustatė 2,25 mln. eurų baudą. Jis nurodė ieškovei padengti tris ketvirtadalius savo ir tris ketvirtadalius
         Komisijos bylinėjimosi išlaidų, o Komisijai – ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų ir ketvirtadalį ieškovės bylinėjimosi
         išlaidų.

       Dėl apeliacinio skundo
      36      Apeliantė pateikia tris apeliacinio skundo pagrindus. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teise į sprendimo priėmimą
         per protingą terminą. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas – su teisės į gynybą pažeidimu dėl to, kad, atsisakiusi suteikti
         apeliantei galimybę susipažinti su bylos dokumentais per administracinę procedūrą, Komisija pametė dalį bylos. Trečiasis apeliacinio
         skundo pagrindas susijęs su apeliantės teise būti išklausytai prieš Komisijai priimant ginčijamą sprendimą.

      37      Pirmiausia reikia kartu išnagrinėti antrąjį ir trečiąjį apeliacinio skundo pagrindus, kurie abu susiję su teisės į gynybą
         pažeidimu.

       Šalių argumentai
      38      Pirmoje antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad pareikalavęs, kad ji įrodytų,
         jog pamesti dokumentai galėjo būti naudingi jos gynybai, jis nustatė jai pareigą pateikti neįmanomą įrodymą, nes šių dokumentų
         nebuvo galima išnagrinėti.

      39      Antroje šio apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą nepaisius principo, jog pakanka nors ir nedidelės
         galimybės, kad šie dokumentai galėjo turėti įtakos ginčijamam sprendimui.

      40      Trečioje šio apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis neapsiribojo preliminariu bylos
         dokumentų tyrimu, kad patikrintų, ar trūkstami dokumentai galėjo turėti įtakos ginčijamam sprendimui, o iš karto priėmė sprendimą
         iš esmės. Anot apeliantės, Bendrasis Teismas iš pradžių nusprendė, kad materialusis ieškinio pagrindas, kurį ieškovė buvo
         pateikusi savo ieškiniui dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo pagrįsti ir kuris susijęs su poveikio valstybių narių tarpusavio
         prekybai nebuvimu, atmestinas, ir vėliau iš to padarė išvadą, kad ieškovei neatskleisti dokumentai negalėjo turėti jokios
         įtakos ginčijamam sprendimui.

      41      Ketvirtoje to paties apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą nusprendus, kad ji neįrodė, jog
         dingę dokumentai galėjo būti kaip nors naudingi jos gynybai, nes Bendrajame Teisme ji nepateikė ieškinio pagrindo dėl susitarimo
         su CFK nebuvimo, ką ji galėjo padaryti net neturėdama galimybės susipažinti su bylos dokumentais, nors ji buvo pateikusi šį
         gynybos pagrindą Komisijoje, o pamestų dokumentų turinio jau niekas negali nustatyti.

      42      Penktoje antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis paneigė bet kokį suinteresuotumą
         prarastais dokumentais, nes jis jau buvo atmetęs ieškovės pateiktą materialųjį ieškinio pagrindą, susijusį su poveikio valstybių
         narių tarpusavio prekybai nebuvimu, nors Bendrasis Teismas nežinojo prarastų dokumentų turinio, todėl negalėjo atmesti galimybės,
         kad jie būtų leidę ieškovei pateikti papildomų argumentų, o galbūt ir visai naujų pagrindų, tiek materialiniu teisiniu požiūriu,
         tiek ir dėl baudos dydžio ar procedūros teisėtumo.

      43      Pirmoje trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad, nepaisydamas minėto Sprendimo
         Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją egzistavimo, jis neatsakė į jos argumentą, jog ji turėjo būti išklausyta prieš priimant ginčijamą sprendimą, nes administracinėje
         procedūroje, nesuteikus galimybės susipažinti su bylos dokumentais iki šio sprendimo priėmimo, buvo padaryta pažeidimų, kurie
         turi poveikio jo paruošiamosioms priemonėms, ir, iki buvo priimtas ginčijamas sprendimas, šie pažeidimai buvo konstatuoti
         Pirmosios instancijos teismo minėtame 1995 m. birželio 29 d. Sprendime Solvay prieš Komisiją (T‑30/91).

      44      Antroje trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą atsisakius pripažinti, kad prieš priimdama
         ginčijamą sprendimą Komisija privalėjo išklausyti suinteresuotąją įmonę, nes viename Pirmosios instancijos teismo sprendime,
         nors ir priimtame kitokioje procedūroje, buvo konstatuotas trūkumas, turėjęs poveikio panaikinto sprendimo paruošiamosioms
         priemonėms. Šiuo klausimu apeliantė daro nuorodą į minėtą 1995 m. birželio 29 d. Sprendimą Solvay prieš Komisiją (T‑30/91) ir pabrėžia, kad procedūroje šioje byloje buvo tokių pačių trūkumų kaip ir konstatuotieji byloje, kurioje buvo
         priimtas šis sprendimas. Anot jos, pagal EB 233 straipsnį Komisija privalėjo padaryti visas išvadas iš Pirmosios instancijos
         teismo priimto sprendimo. Nors Sprendimą 91/298 Pirmosios instancijos teismas panaikino dėl autentiškumo patvirtinimo nebuvimo,
         Komisija taip pat privalėjo atsižvelgti į minėtą 1995 m. birželio du 29 d. Sprendimą Solvay prieš Komisiją (T‑30/91), kuriame buvo galutinai nustatytas kitas procedūrinis pažeidimas. Vadinasi, apeliantės nuomone, siekdama užtikrinti
         procedūros teisėtumą, Komisija turėjo ištaisyti šį Pirmosios instancijos teismo konstatuotą procedūrinį trūkumą, taigi, prieš
         priimdama ginčijamą sprendimą, suteikti jai galimybę susipažinti su bylos dokumentais ir leisti jai pateikti bet kokias rašytines
         bei žodines pastabas.

      45      Komisija ginčija šių apeliantės pateiktų apeliacinio skundo pagrindų ir argumentų priimtinumą bei pagrįstumą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      46      Priešingai, nei tvirtina Komisija, su teisės susipažinti su bylos dokumentais pažeidimu susijusiu apeliacinio skundo pagrindu
         apeliantė kritikuoja ne Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, o taisykles, kurias jis taikė nagrinėdamas
         dokumentų, kurių dalis buvo pamesta, naudingumo įrodinėjimo pareigą. Klausimas, ar vertindamas šių dokumentų naudingumą apeliantės
         gynybai Bendrasis Teismas taikė teisingą teisinį kriterijų, yra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė
         nagrinėjant apeliacinį skundą (šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Sumitomo Metal Industries ir Nippon Steel prieš Komisiją, C‑403/04 P ir C‑405/04 P, Rink. p. I‑729, 40 punktą ir 2008 m. liepos 10 d. Sprendimo Bertelsmann ir Sony Corporation of America prieš Impala, C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951, 117 punktą).

      47      Teisė į gynybą yra pagrindinė teisė, priklausanti bendriesiems teisės principams, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas
         (2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 64 punktas).

      48      Paisant teisės į gynybą Komisijoje vykstančioje procedūroje dėl baudos skyrimo įmonei už konkurencijos taisyklių pažeidimą,
         reikalaujama, kad įmonei, dėl kurios pradėtas tyrimas, per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti
         savo nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų ir aplinkybių tikrumo bei tinkamumo, taip pat dėl teiginiui dėl pažeidimo buvimo
         pagrįsti Komisijos panaudotų dokumentų (minėto Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 66 punktas). Šios teisės numatytos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose.

      49      Kaip skundžiamo sprendimo 224 punkte teisingai pažymėjo Bendrasis Teismas, teisė susipažinti su bylos medžiaga reiškia, kad
         Komisija atitinkamai įmonei suteikia galimybę išnagrinėti visus tyrimo medžiagoje esančius dokumentus, kurie gali būti svarbūs
         jos gynybai. Tai taikytina ir kaltę patvirtinantiems, ir ją paneigiantiems dokumentams, išskyrus kitų įmonių verslo paslaptis,
         Komisijos vidaus dokumentus ir kitą konfidencialią informaciją (minėtų sprendimų Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją 315 punktas bei Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 68 punktas).

      50      Teisės susipažinti su bylos dokumentais pažeidimas vykstant procedūrai iki sprendimo priėmimo iš principo gali lemti šio sprendimo
         panaikinimą, jeigu buvo pažeista teisė į gynybą (minėto Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją 317 punktas).

      51      Tokiu atveju padarytas pažeidimas neištaisomas dėl paprasčiausios aplinkybės, kad galimybė susipažinti buvo suteikta vykstant
         teisminei procedūrai (minėto Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją 318 punktas). Kadangi nagrinėdamas bylą Bendrasis Teismas atlieka tik pateiktų pagrindų teisminę kontrolę, jo atliekamo nagrinėjimo
         tikslas ir poveikis nėra pakeisti išsamų bylos tyrimą, atliekamą per administracinę procedūrą. Be to, dėl pavėluoto susipažinimo
         su tam tikrais bylos medžiagos dokumentais ieškinį dėl Komisijos sprendimo pareiškusi įmonė negrįžta į padėtį, kurioje būtų
         buvusi, jei pateikdama Komisijai rašytines ir žodines pastabas būtų galėjusi remtis tais pačiais dokumentais (žr. minėto Sprendimo
         Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 103 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      52      Kai galimybė susipažinti su bylos medžiaga ir ypač su kaltę paneigiančiais dokumentais užtikrinama vykstant teismo procesui,
         suinteresuotoji įmonė turi įrodyti ne tai, kad jeigu ji būtų turėjusi galimybę susipažinti su neatskleistais dokumentais,
         Komisijos sprendimas būtų buvęs kitoks, o tik tai, kad minėti dokumentai galėjo būti naudingi jos gynybai (2003 m. spalio
         2 d. Sprendimo Corus UK prieš Komisiją, C‑199/99 P, Rink. p. I‑11177, 128 punktas; minėto Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją 318 punktas bei minėto Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją 131 punktas).

      53      Nors Bendrasis Teismas teisingai priminė šiuos principus, skundžiamo sprendimo 263 punkte jis vis dėlto nusprendė, kad „net
         jei ieškovė negalėjo susipažinti su visais tyrimo bylos medžiagoje esančiais dokumentais, šiuo atveju ši aplinkybė neužkirto
         kelio tam, kad būtų užtikrinta jos gynyba, kiek ji susijusi su pranešime apie kaltinimus ir ginčijamame sprendime Komisijos
         pateiktais kaltinimais dėl esmės“.

      54      Šiai išvadai padaryti Bendrasis Teismas iš pradžių išnagrinėjo Komisijos sprendime esančius kaltinimus ir jiems pagrįsti pateiktus
         materialius įrodymus. Toks metodas nėra kritikuotinas, nes atsižvelgiant būtent į šiuos elementus reikia vertinti kitų dokumentų
         naudingumą gynybai.

      55      Vis dėlto savo išvadą Bendrasis Teismas, be kita ko, pagrindė skundžiamo sprendimo 262 punkte esančia išvada: „kadangi ieškinyje
         ieškovė nepateikė nė vieno argumento, kuriuo [būtų neigiamas ginčijamame] sprendime Komisijos minimo susitarimo egzistavimas,
         jokie įrodymai neleidžia preziumuoti, kad trūkstamose bylos dalyse ji galėjo rasti dokumentų, suteikiančių galimybę užginčyti
         Komisijos išvadas“.

      56      Reikia priminti, kad, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 49 punkto, per administracinę procedūrą apeliantė ir CFK neigė
         susitarimo tarp jų egzistavimą. Apeliantė, be kita ko, teigė rėmusi CFK veiksmus vienašališkai tuo momentu, kai ketino perpirkti
         jos veiklą.

      57      Be to, tuo momentu, kai ieškovė ruošė savo ieškinį, ji neturėjo prieigos prie CFK bylos, o tai galėtų paaiškinti, kodėl ieškinyje
         nebuvo neigiamas tokio susitarimo buvimas.

      58      Bet kuriuo atveju teismo proceso šalies negalima kaltinti pateikus naujus pagrindus, kurių atsirado dėl procedūros eigos,
         kaip tai matyti iš Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies.

      59      Nagrinėjamu atveju apeliantė galėjo išreikšti savo poziciją dėl 1989 m. pateiktų dokumentų tik 2005 m. Vis dėlto tam tikrų
         bylos segtuvų praradimas ir jų turinio sąrašo nebuvimas neleido jai patikrinti, ar trūkstami dokumentai būtų galėję būti naudingi
         jos gynybai ir ar dėl to ji būtų galėjusi jais pasiremti.

      60      Šio praradimo pasekmės teisei į gynybą dar svarbesnės, nes, anot Komisijos, trūkstamuose bylos segtuvuose veikiausiai buvo
         atsakymai į prašymus pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 17 Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties [81] ir [82] straipsnius
         (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 1 t., p. 3), 11 straipsnį, taigi ir CFK atsakymai.
         Todėl neatmestina galimybė, kad apeliantė galėjo rasti šiuose bylos segtuvuose duomenų, patvirtinančių teiginį, kurį ji buvo
         suformulavusi per administracinę procedūrą.

      61      Svarbu pabrėžti, kad nagrinėjamu atveju kalbama ne apie kelis trūkstamus dokumentus, kurių turinį buvo galima atkurti remiantis
         kitais šaltiniais, o apie ištisus segtuvus, kuriuose, jeigu šio sprendimo 60 punkte išdėstytos Komisijos prielaidos būtų teisingos,
         galėjo būti esminių Komisijoje vykusios procedūros dokumentų, kurie galėjo būti svarbūs apeliantės gynybai.

      62      Tai reiškia, kad skundžiamo sprendimo 263 punkte nusprendęs, jog aplinkybė, kad apeliantė neturėjo galimybės susipažinti su
         visais tyrimo bylos medžiagoje esančiais dokumentais, nesutrukdė jai užsitikrinti gynybos, Bendrasis Teismas padarė teisės
         klaidą dėl Komisijos padaryto teisės į gynybą pažeidimo ir dėl trūkstamų dokumentų turinio pasirėmė prielaida, kurios pats
         negalėjo patikrinti.

      63      Dėl suinteresuotosios įmonės išklausymo prieš priimant ginčijamą sprendimą, kurį apeliantė mini trečiajame apeliacinio skundo
         pagrinde, reikia priminti, kad tai yra viena teisės į gynybą sudedamųjų dalių. Vis dėlto teisės į gynybą pažeidimas turi būti
         nagrinėjamas atsižvelgiant į specifines kiekvieno nagrinėjamo atvejo aplinkybes.

      64      Skundžiamo sprendimo 165 punkte Bendrasis Teismas teisingai priminė, kad jeigu dėl procedūrinio trūkumo, susijusio tik su
         sprendimo galutinio priėmimo komisarų kolegijoje procedūromis, panaikinus sprendimą, kuriuo skiriamos sankcijos EB 81 straipsnio
         1 dalį pažeidusioms įmonėms, Komisija priima naują iš esmės tokio paties turinio ir tais pačiais kaltinimais pagrįstą sprendimą,
         ji neprivalo iš naujo išklausyti suinteresuotųjų įmonių (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją 83–111 punktus).

      65      Vis dėlto šiuo atveju išklausymo problema negali būti atsieta nuo galimybės susipažinti su bylos medžiaga. Nors ginčijamo
         sprendimo turinys buvo iš esmės identiškas pirmajam sprendimui ir šis sprendimas buvo paremtas tais pačiais kaltinimais kaip
         ir išdėstytieji pirmajame sprendime, kurį Pirmosios instancijos teismas panaikino dėl procedūrinio trūkumo paskutinėje procedūros
         stadijoje, t. y. dėl tinkamo autentiškumo patvirtinimo komisarų kolegijoje nebuvimo, šis pirmasis sprendimas vis tiek buvo
         su trūkumu, kuris atsirado daug anksčiau už paskutinįjį. Kaip matyti iš šio sprendimo 17 punkto, neginčijama, kad per administracinę
         procedūrą, kurioje buvo priimtas minėtas pirmasis sprendimas, Komisija nebuvo pateikusi apeliantei visų jos byloje esančių
         dokumentų ir pirmiausia kaltę paneigiančių dokumentų.

      66      Kaip priminta šio sprendimo 17 punkte minėtuose 1995 m. birželio 29 d. sprendimuose Solvay prieš Komisiją (T‑30/91) ir ICI prieš Komisiją (T‑36/91), kalbėdamas apie šio sprendimo 12 punkte paminėtą Sprendimą 91/297, kuris susijęs su ginčijamu sprendimu ir dėl
         kurio buvo išsiųstas tas pats pranešimas apie kaltinimus, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad šioje administracinėje
         buvo trūkumų dėl teisės į gynybą pažeidimo, nes Komisija nebuvo suteikusi suinteresuotajai įmonei pakankamos galimybės susipažinti
         su bylos dokumentais ir, be kita ko, su tais iš jų, kurie galėjo būti naudingi jos gynybai. Todėl Pirmosios instancijos teismas
         panaikino šiuos sprendimus, be kita ko, priminęs, kad, viena vertus, galimybė susipažinti su bylos dokumentais konkurencijos
         bylose priklauso teisei į gynybą apsaugoti skirtoms procedūrinėms garantijoms ir, kita vertus, būtinybę sudaryti detalų byloje
         esančių dokumentų sąrašą, kad suinteresuotoji įmonė galėtų įvertinti reikalingumą prašyti leisti susipažinti su konkrečiais
         dokumentais, kurie gali būti naudingi jos gynybai (minėtų 1995 m. birželio 29 d. sprendimų Solvay prieš Komisiją, T‑30/91, 59 ir 101 punktai bei ICI prieš Komisiją, T‑36/91, 69 ir 111 punktai).

      67      Nekreipdama dėmesio į šiuos argumentus ir nepaisydama Teisingumo Teismo praktikos, kurioje patvirtinta galimybės susipažinti
         su bylos dokumentais ir visų pirma su kaltę paneigiančiais dokumentais svarba (žr., be kita ko, 1999 m. liepos 8 d. Sprendimą
         Hercules Chemicals prieš Komisiją, C‑51/92 P, Rink. p. I‑4235), Komisija priėmė tokį patį sprendimą kaip tas, kuris buvo panaikintas dėl autentiško patvirtinimo
         nebuvimo, nepradėjusi naujos administracinės procedūros, per kurią, iš pradžių suteikusi galimybę apeliantei susipažinti su
         bylos dokumentais, būtų ją išklausiusi.

      68      Tai reiškia, kad neatsižvelgęs į specifines bylos aplinkybes ir visų pirma pasirėmęs aplinkybe, kad pirmasis sprendimas buvo
         panaikintas dėl tinkamo autentiškumo patvirtinimo nebuvimo ir kad antrajame buvo išdėstyti tie patys kaltinimai, Bendrasis
         Teismas klaidingai nusprendė, jog nebuvo būtina išklausyti apeliantę. Taip jis padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad Komisija
         nepažeidė teisės į gynybą, nes nesurengė apeliantės klausymo prieš priimdama ginčijamą sprendimą.

      69      Iš šių argumentų išplaukia, kad antrasis ir trečiasis apeliacinio skundo pagrindai pagrįsti ir skundžiamas sprendimas turi
         būti panaikintas, kadangi šiuo sprendimu Bendrasis Teismas nepanaikino ginčijamo sprendimo dėl teisės į gynybą pažeidimo.

      70      Pripažinus antrojo ir trečiojo apeliacinio skundo pagrindų pagrįstumą, kuris lemia skundžiamo sprendimo panaikinimą, nėra
         reikalo nagrinėti pirmojo apeliacinio skundo pagrindo.

       Dėl ieškinio, pateikto dėl ginčijamo sprendimo
      71      Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnį, jei apeliacinis skundas pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo
         sprendimą. Šis teismas gali pats priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti. Taip yra šiuo atveju.

      72      Iš šio sprendimo 47–69 punktų matyti, kad apeliacinis skundas pagrįstas, taigi ginčijamas sprendimas naikintinas dėl teisės
         į gynybą pažeidimo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnį, jeigu apeliacinis skundas pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas
         priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia šis teismas. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 2 dalį,
         taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
         jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija iš esmės pralaimėjo bylą, o apeliantė reikalavo priteisti bylinėjimosi
         išlaidas, Komisijai reikia nurodyti, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengti visas tiek pirmojoje instancijoje, tiek nagrinėjant
         apeliacinį skundą apeliantės patirtas bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2009 m. gruodžio 17 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Solvay prieš Komisiją (T‑58/01).
      2.      Panaikinti 2000 m. gruodžio 13 d. Komisijos sprendimą 2003/5/EB dėl procedūros pagal EB sutarties 81 straipsnį (COMP/33.133 –
            B: Natrio karbonatas – Solvay, CFK).
      3.      Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi tiek pirmojoje, tiek apeliacinėje instancijoje išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1997 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Konsumentombudsmannen (KO) prieš De Agostini (Svenska) Förlag AB (C-34/95) ir TV-Shop i Sverige AB (C-35/95 ir C-36/95). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Marknadsdomstolen - Švedija. # Sujungtos bylos C-34/95, C-35/95 ir C-36/95.


title: 2007 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Aplinka - Atliekos - Pavojingos atliekos - Direktyvos 75/442/EEB ir 91/689/EEB - Pareiga sudaryti ir pateikti atliekų valdymo planus.#Byla C-82/06.

text:
      2007 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Italiją
      (Byla C‑82/06)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Aplinka – Atliekos – Pavojingos atliekos – Direktyvos 75/442/EEB ir 91/689/EEB – Pareiga sudaryti ir pateikti atliekų valdymo planus“
      1.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas – Nustatymas per ikiteisminę procedūrą (EB 226 straipsnis) (žr. 14 punktą)
      2.                     Institucijų aktai – Direktyvos – Valstybių narių atliekamas įgyvendinimas (EB 249 straipsnis; Tarybos direktyva 75/442, iš
            dalies pakeista Direktyva 91/156, ir Tarybos direktyva 91/689) (žr. 19, 34–35, 37–39 punktus)
      3.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 25 punktą)
      4.                     Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas – Įsipareigojimų neįvykdymas – Vidaus tvarka grindžiamas pateisinimas
            – Nepriimtinumas (EB 226 straipsnis) (žr. 26 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39), iš
                  dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, p. 32), 7 straipsnio ir 1991 m. gruodžio 12 d.
                  Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų (OL L 377, p. 20) 6 straipsnio pažeidimas – Pareiga pateikti atliekų valdymo
                  planus.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nesudarydama:

            –      Riminio provincijos atliekų valdymo plano pagal 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų, iš dalies
         pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB, 7 straipsnio 1 dalį,

      –      Lacijaus regiono atliekų valdymo planų, numatančių tinkamas atliekų šalinimo vietas ir įrenginius, pagal Direktyvos 75/442,
         iš dalies pakeistos Direktyva 91/156, 7 straipsnio 1 dalies ketvirtą įtrauką,

      –      Friulio‑Venecijos Džūlijos ir Apulijos regionų, autonominės Bolcano–Alto–Adidžės provincijos bei Riminio provincijos atliekų
         valdymo planų pagal 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų atliekų 6 straipsnį,

      Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šias direktyvas.

                  2.

                  	Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


2003 m. lapkričio 27 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-429/01.


title: 2011 m. rugsėjo 22 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE prieš Europos Komisiją.#Viešieji paslaugų pirkimai - Konkurso procedūra - Informatikos paslaugų teikimas, įskaitant Jūrų reikalų ir žuvininkystės generalinio direktorato informacinių sistemų priežiūrą ir tobulinimą - Konkurso dalyvio pasiūlymo atmetimas - Pareiga motyvuoti - Vienodas požiūris - Skaidrumas - Sutarties sudarymo kriterijai - Interesų konfliktas - Akivaizdi vertinimo klaida - Deliktinė atsakomybė.#Byla T-86/09.

text:
      2011 m. rugsėjo 22 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Evropaïki Dynamiki prieš Komisiją
      (Byla T‑86/09)
      „Viešieji paslaugų pirkimai – Konkurso procedūra – Informatikos paslaugų teikimas, įskaitant Jūrų reikalų ir žuvininkystės generalinio direktorato informacinių sistemų priežiūrą
         ir tobulinimą – Konkurso dalyvio pasiūlymo atmetimas – Pareiga motyvuoti – Vienodas požiūris – Skaidrumas – Sutarties sudarymo kriterijai – Interesų konfliktas – Akivaizdi vertinimo klaida – Deliktinė atsakomybė“

      1.                     Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis – Per viešojo paslaugų pirkimo procedūrą priimtas sprendimas atmesti pasiūlymą
            – Pareiga gavus rašytinį prašymą pranešti konkursą laimėjusio pasiūlymo požymius bei privalumus ir konkursą laimėjusio asmens
            pavadinimą (EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 100 straipsnio 2 dalis; Komisijos reglamento Nr. 2342/2002
            149 straipsnio 3 dalis) (žr. 26, 29–32 punktus)
      2.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Konkurso procedūra – Pareiga laikytis vienodo dalyvių vertinimo principo – Būtinybė užtikrinti
            vienodas galimybes ir laikytis skaidrumo principo – Konkurso dalyviams perduotos informacijos skirtumai, dėl kurių esamas
            kontrahentas yra geresnėje padėtyje – Informacija, kuri nėra nei reikalinga, nei naudinga teikiant pasiūlymus – Vienodo požiūrio
            principo pažeidimo nebuvimas (žr. 60–63, 65–83 punktus)
      3.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas konkurso būdu – Institucijų teisės sudarant viešojo pirkimo sutartis
            – Konkurso dalyvio ir pasiūlymų vertinimo komiteto nario interesų konfliktas – Sąvoka (Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 52 straipsnio
            2 dalis) (žr. 100–103 punktus)
      4.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas konkurso būdu – Institucijų diskrecija – Teisminė kontrolė – Ribos
            (žr. 123 punktą)
      Dalykas

               Pirma, prašymas panaikinti 2008 m. gruodžio 12 d. Komisijos sprendimą atmesti ieškovės pasiūlymą, pateiktą atsakant į atvirą
                  kvietimą teikti paraiškas MARE/2008/01 dėl informatikos paslaugų teikimo, įskaitant Jūrų reikalų ir žuvininkystės generalinio
                  direktorato informacinių sistemų priežiūrą ir tobulinimą (OL 2008, S 115), ir sprendimą sudaryti sutartį su kitų konkurso
                  dalyviu, ir, antra, prašymas atlyginti žalą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE padengia savo ir Europos Komisijos
                     bylinėjimosi išlaidas.


1995 m. kovo 28 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Frédéric Daffix prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Atšaukimas - Motyvavimas. # Byla T-12/94.


1986 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Laisvė teikti paslaugas. # Byla 220/83.


title: Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2005 m. spalio 6 d. # MyTravel plc prieš Commissioners of Customs & Excise. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Jungtinė Karalystė. # Šeštoji PVM direktyva - Schema kelionių organizatoriams - Kelionių paslaugų paketas - Paslaugos, teikiamos naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis ir paties kelionių organizatoriaus teikiamos paslaugos - Mokesčio apskaičiavimo metodas. # Byla C-291/03.

text:
      Byla C‑291/03
      MyTravel plc
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise
      (VAT and Duties Tribunal, Mančesteris, prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Schema kelionių organizatoriams – Kelionių paslaugų paketas – Paslaugos, teikiamos naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, ir paties kelionių organizatoriaus teikiamos paslaugos
         – Mokesčio apskaičiavimo metodas“

      Generalinio advokato P. Léger išvada, pateikta 2005 m. gegužės 12 d.  I‑0000
      2005 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos teisė – Tiesioginis veikimas – Su Bendrijos teise nesuderinami nacionaliniai mokesčiai – Grąžinimas – Taisyklės
            – Nacionalinės teisės taikymas – Ribos – Bendrijos teisės lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų paisymas
      2.     Prejudiciniai klausimai – Aiškinimas – Išaiškinančių sprendimų veikimas laiko atžvilgiu – Veikimas atgal – Teisingumo Teismo
            nustatytas apribojimas
      (EB 234 straipsnis)
      3.     Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Speciali
            schema kelionių organizatoriams – Pridėtinės vertės mokesčio skolos perskaičiavimas pagal metodą, kurį Teisingumo Teismas
            pripažino atitinkančiu Bendrijos teisę – Leistinumas – Sąlygos
      (Tarybos direktyva 77/388 26 straipsnis)
      4.     Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Speciali
            schema kelionių organizatoriams – Kelionių paslaugų paketai, kuriuos sudaro paslaugos, teikiamos naudojantis trečiųjų asmenų
            teikiamomis paslaugomis, ir paties kelionių organizatoriaus teikiamos paslaugos – Mokesčio apskaičiavimas – Rinkos verte grindžiamo
            metodo taikymas savo paslaugoms – Sąlygos – Nacionalinio teismo atliekamas kelionių lėktuvu rinkos vertės nustatymas
      (Tarybos direktyva 77/388 26 straipsnis)
      1.     Nesant prašymus grąžinti neteisėtai surinktus mokesčius reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų, kiekviena valstybė narė savo
         vidaus teisės sistemoje turi pati numatyti tokių prašymų pateikimo sąlygas, kurios atitiktų lygiavertiškumo ir veiksmingumo
         principus, t. y. šios sąlygos turi būti ne mažiau palankios nei panašiems reikalavimams pagal vidaus teisę taikomos sąlygos
         ir neturi būti tokios, kad Bendrijos teisės suteiktų teisių įgyvendinimas taptų praktiškai neįmanomas.

      (žr. 17 punktą)
      2.     Teisingumo Teismas, pagal EB 234 straipsniu jam suteiktą kompetenciją aiškindamas Bendrijos teisės normą, patikslina šios
         normos prasmę ir apimtį, kaip ji turėtų būti suprantama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento. Taigi prejudicinis sprendimas
         gali turėti įtakos teisiniams santykiams, atsiradusiems iki jo priėmimo. Iš to, be kita ko, išplaukia, kad administracinė
         institucija savo kompetencijos ribose turi taikyti atitinkamai išaiškintą Bendrijos teisės normą ir teisiniams santykiams,
         atsiradusiems iki Teisingumo Teismo sprendimo dėl prejudicinio klausimo priėmimo. Kitaip yra tik tuomet, kai išimtinėmis aplinkybėmis
         Teisingumo Teismas savo sprendimu apriboja šio išaiškinimo taikymą laiko atžvilgiu.

      (žr. 16–17 punktus)
      3.     Kelionių organizatorius arba turų operatorius, kuris užpildė mokestinio laikotarpio PVM deklaraciją taikydamas Šeštąją direktyvą
         77/388/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su apyvartos mokesčiais, suderinimo į vidaus teisę perkeliančiuose nacionalinės
         teisės aktuose numatytą metodą nacionalinės teisės numatytomis sąlygomis, kurios turi atitikti lygiavertiškumo ir veiksmingumo
         principus, turi teisę perskaičiuoti savo mokėtiną PVM, taikydamas metodą, kurį Teisingumo Teismas pripažino atitinkančiu Bendrijos
         teisę.

      (žr. 18 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      4.     Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su apyvartos mokesčiais, suderinimo 26 straipsnis
         turi būti aiškinamas taip, kad kelionių organizatorius arba turų operatorius, kuris teikia keliautojui už nustatytą paslaugų
         paketo kainą paslaugas, naudodamasis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, ir savo paties teikiamas paslaugas, iš esmės
         turi išskirti savo paties teikiamas paslaugas atitinkančią paslaugų paketo dalį, remdamasis rinkos vertės metodu, kai šią
         vertę įmanoma nustatyti. Tokiu atveju apmokestinamasis asmuo gali taikyti faktinių sąnaudų metodą tik tada, kai įrodo, kad
         šis kriterijus tinkamai atspindi paslaugų paketo struktūrą. Rinkos vertės metodui taikyti nereikalaujama, nei kad jis būtų
         paprastesnis negu faktinėmis sąnaudomis grindžiamas metodas, nei kad jį taikant mokėtinas PVM būtų tokio paties arba panašaus
         dydžio, kaip taikant faktinėmis sąnaudomis grindžiamą metodą. Todėl:

      – kelionių organizatorius arba turų operatorius negali savo nuožiūra taikyti rinkos verte grindžiamo metodo ir
      – minėtas metodas taikomas paties ūkio subjekto teikiamoms paslaugoms, kurių rinkos vertę galima nustatyti, net jei tuo pačiu
         mokestiniu laikotarpiu kitų į paslaugų paketą įeinančių paties ūkio subjekto teikiamų paslaugų vertė negali būti nustatyta
         dėl to, kad apmokestinamasis asmuo neparduoda analogiškų paslaugų atskirai nuo paslaugų paketo.

      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į pagrindinės bylos aplinkybes, turi nustatyti pagrindinėje
         byloje kartu su atostogų paketu už nustatytą kainą parduotų lėktuvų bilietų rinkos vertę. Šis teismas gali nustatyti šią rinkos
         vertę remdamasis vidutinėmis vertėmis. Šiuo klausimu rinka, pagrįsta kitų kelionių organizatorių parduotais bilietais, gali
         būti tinkamiausia rinka.

      (žr. 41 ir 45 punktus, rezoliucinės dalies 2–3 punktus)
TEISINGUMO TEISMO(trečioji kolegija)
       SPRENDIMAS
      2005 m. spalio 6 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Schema kelionių organizatoriams – Kelionių paslaugų paketas – Paslaugos, teikiamos naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis ir paties kelionių organizatoriaus teikiamos paslaugos
         – Mokesčio apskaičiavimo metodas“

      Byloje C‑291/03
      dėl VAT and Duties Tribunal, Mančesteris (Jungtinė Karalystė), 2003 m. birželio 30 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. liepos 4 d., pagal
         EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      MyTravel plc
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Borg Barthet (pranešėjas), J.‑P. Puissochet, S. von Bahr ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas P. Léger,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       MyTravel plc, atstovaujamos solicitor N. Gibbon ir barrister J. Woolf,

      –       Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos K. Manji ir N. Paines,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      susipažinęs su 2005 m. gegužės 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dėl 1977 m. gegužės 17 d. Tarybos Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių įstatymų, susijusių su apyvartos mokesčiais, suderinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas apskaičiavimo
         pagrindas (OL L 145, p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 26 straipsnio išaiškinimo.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp bendrovės MyTravel plc (toliau – MyTravel)  ir Commissioners of Customs & Excise dėl Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje numatytos schemos taikymo šiai bendrovei, priėmus 1998 m. spalio 22 d. sprendimą
         Madgett ir Baldwin (C‑308/96 ir C‑94/97, Rink. p. I‑6229).

       Teisinis pagrindas
      3       Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) daugumos
         paslaugų apmokestinamąją vertę sudaro „viskas, kas sudaro atlygį, kuris yra ar turi būti tiekėjo gautas iš pirkėjo, kliento
         ar trečiosios šalies už tokias prekes ar paslaugas <...> “.

      4       Minėtos direktyvos 26 straipsnis, kuris nustato specialią schemą kelionių organizatoriams bei turų operatoriams, numato:
      „1.      Valstybės narės taiko pridėtinės vertės mokestį kelionių organizatorių veiklai pagal šio straipsnio nuostatas, kai kelionių
         organizatoriai sandorius su klientais sudaro savo vardu ir teikdami kelionių paslaugas naudojasi kitų apmokestinamųjų asmenų
         tiekiamomis prekėmis ir teikiamomis paslaugomis. Šis straipsnis netaikomas kelionių organizatoriams, kurie veikia tik kaip
         tarpininkai ir apskaičiuodami mokestį taiko 11 straipsnio A skirsnio 3 dalies c punkto nuostatas. Šiame straipsnyje kelionių
         organizatorių sąvoka apima ir turų operatorius.

      2.      Visi kelionių organizatoriaus sandoriai, susiję su konkrečia kelione, turi būti laikomi viena paslauga, kurią keleiviui suteikia
         kelionių organizatorius. Toji paslauga turi būti apmokestinta valstybėje narėje, kurioje kelionių organizatorius yra įsteigęs
         savo verslą ar turi fiksuotą vietą, iš kurios teikia paslaugas. Šios paslaugos apmokestinamąją vertę ir kainą be mokesčio,
         kaip ji apibūdinama 22 straipsnio 3 dalies b punkte, sudaro kelionių organizatoriaus marža, t. y. visos sumos, kurią turi
         sumokėti keleivis be pridėtinės vertės mokesčio, ir kelionės organizatoriaus patirtų faktinių sąnaudų už kitų apmokestinamųjų
         asmenų tiekiamas prekes ir teikiamas paslaugas, kai tokie sandoriai sudaromi tiesioginei keleivio naudai, skirtumas.

      3.      Jei kelionių organizatoriaus užsakymu kitų apmokestinamųjų asmenų vykdomų sandorių atlikimo vieta yra už Bendrijos ribų, laikoma,
         kad kelionių organizatorius suteikė laikoma tarpininkavimo paslaugą, kuri atleidžiama nuo mokesčio pagal 15 straipsnio 14 dalį.
         Kai tokie sandoriai vykdomi ir Bendrijos ribose, ir už jos ribų, nuo mokesčio gali būti atleista tik ta kelionių organizatoriaus
         paslaugos dalis, kuri susijusi su sandoriais, atliktais už Bendrijos ribų.

      4.      Mokestis, imamas kitų apmokestinamųjų asmenų iš kelionių organizatoriaus už 2 dalyje nurodytus sandorius, sudaromus tiesioginei
         keleivio naudai, negali būti atskaitomas ar grąžinamas jokioje valstybėje narėje.“

      5       Šeštosios direktyvos 26 straipsnis į nacionalinę teisę perkeltas 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio (Value Added Tax Act, 1994 m.) 52 straipsniu, taip pat 1987 m. nutarimu dėl turų operatoriams taikomo pridėtinės vertės mokesčio (Value Added Tax (Tour Operators) Order, 1987 m.). Nacionalinės teisės nuostatas paaiškino Commissioners of Customs & Excise aplinkraštis 709/5/88 ir vėliau aplinkraštis 709/5/96 dėl turų operatorių maržos schemos (Tour Operators’ Margin Scheme VAT Notice, toliau – TOMS). Schema reikalauja, kad kelionių organizatoriaus ar turų operatoriaus gauta bendra suma būtų paskirstyta
         tarp paslaugų, teikiamų naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, ir jo paties paslaugų pagal sąnaudas, kurias
         jis patyrė teikdamas kiekvienos šios rūšies paslaugas.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      6       MyTravel organizuoja atostogas užsienyje už nustatytą kainą. Ši bendrovė reguliariai perka iš trečiųjų asmenų apgyvendinimo paslaugas.
         Tačiau, kadangi ji turi savo aviakompaniją, paprastai pati pasirūpina keliautojų nuskraidinimu iki jų kelionės tikslo. Taip
         pat ji užsiima mažmeniniu lėktuvo bilietų skrydžiams jos lėktuvu arba kitų bendrovių lėktuvais, vadinamųjų „seat only“ (tik
         skrydis), pardavimu visuomenei bei lėktuvo bilietų kitiems turų operatoriams, vadinamųjų „broked seats“ (didmeninis bilietų
         pardavimas) pardavimu. Ji deklaravo savo už 1995–1999 m. PVM skolą taikydama TOMS. Priėmus minėtą sprendimą MadgettirBaldwin, ji perskaičiavo savo trejų metų, t. y. už 1995 m., 1996 m. ir 1997 m. PVM skolą, remdamasi bilietų, parduodamų kartu su
         atostogų paketu už nustatytą kainą, rinkos verte.

      7       Šią rinkos vertę MyTravel nustatė dviem metodais. Nustatydama rinkos vertę 1995 m. ir, atrodo, 1996 m. ji prie bilietų, parduodamų kartu su paslaugų
         paketu, savikainos pridėjo antkainį, lygų antkainiui, kurį ji teigė taikiusi mažmeniniam bilietų pardavimui tuo pačiu laikotarpiu.
         1995 m. MyTravel taip pat už nustatytą kainą pardavė atostogų paketus, į kuriuos įtraukti kruizai, kelionės lėktuvu ir automobilio nuoma bei
         apgyvendinimas kempinge. Tačiau ji perskaičiavo savo mokestinę skolą taikydama rinkos vertės kriterijų tik kelionių lėktuvu
         atžvilgiu, manydama, kad neturėjo tinkamų atitikmenų, su kuriais galėtų palyginti kitas jos pačios teikiamas paslaugas.

      8       Vidaus dokumento „Route Profitability Report“ (Reisų pelningumo ataskaita) pagrindu MyTravel įvertino 1997 m. vidutines linijos pajamas, gautas už bilietus, parduotus visuomenei atskirai nuo paslaugų paketo, po 153 GBP.
         MyTravel teigimu, ši suma buvo taikoma visiems parduotiems bilietams.

      9       Šiuo pagrindu perskaičiavusi lėktuvo bilietų, parduodamų kartu su paslaugų paketu, savikainą, MyTravel kreipėsi į Commissionersof Customs & Excise  dėl 212 000 GBP, 2 004 857 GBP ir 711 051 GBP gražinimo atitinkamai už 1995–1997 m. Šios sumos didelės, inter alia, todėl, kad MyTravel taikytas metodas padidino paslaugų paketo kainos dalį, tenkančią vežimo paslaugoms, kurios pagal taikomą nacionalinę teisę
         yra apmokestinamos 0 % mokesčio tarifu.

      10     Commissionersof Customs & Excise atmetė MyTravel prašymus. Kaip jie nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, jų manymu, iš minėto sprendimo MadgettirBaldwin išplaukia, kad rinkos verte grindžiamas metodas, siekiant atskirti paslaugų paketo dalį, susijusią su paties kelionių organizatoriaus
         ar turų operatoriaus teikiamomis paslaugomis, negali būti taikomas, jeigu, kaip minėtos bendrovės atveju, jis neturi paprastumo
         privalumo, jį taikant paslaugoms, teikiamoms naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, tenkančios maržos dydis
         neatspindi tikrovės ir jis labai iškreipia PVM skolos dydį. Be to, jie teigė, kad šis sprendimas neleidžia pasirinktinai naudoti
         šio metodo ir kad 153 GBP suma neatspindi lėktuvo bilietų, parduotų kartu su paslaugų paketu, rinkos vertės.

      11     MyTravel, priešingai, nurodė, kad minėtame sprendime MadgettirBaldwin Teisingumo Teismas atmetė argumentus, jog faktinių sąnaudų kriterijus yra patikimesnis įvairių paslaugų paketo elementų vertės
         rodiklis. Taip pat ji pabrėžė, jog negali būti reikalaujama, kad abiem metodais apskaičiuota PVM skola būtų vienoda, nes tai
         priverstų ūkio subjektus atlikti skaičiavimus kiekvienu iš šių metodų. Kalbant apie šiame sprendime nurodytą motyvą, kad rinkos
         verte grindžiamas metodas paprastesnis, tai yra tik veiksnys, į kurį atsižvelgta priimant sprendimą, o ne šio metodo taikymo
         sąlyga.

      12     MyTravel mano turinti teisę taikyti rinkos verte grindžiamą metodą, kadangi ji turi tinkamą palyginimo elementą, kaip tai yra kelionių
         lėktuvu atveju, o Šeštosios direktyvos 26 straipsnis nedraudžia jai tuo pačiu metu taikyti šį metodą ir faktinėmis sąnaudomis
         grindžiamą metodą. 153 GBP suma atspindi vidutinę atskirai parduotų lėktuvo bilietų vertę ir gali būti kartu su paslaugų paketu
         siūlomų kelionių vertinimo pagrindu, kadangi minėtame sprendime MadgettirBaldwin Teisingumo Teismas reikalavo, kad ūkio subjektas nustatytų savo paties teikiamų paslaugų rinkos vertę remdamasis ne tapačių,
         o tik panašių paslaugų verte.

      13     Šiomis aplinkybėmis Mančesterio VAT and Duties Tribunal nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Kokiomis sąlygomis, jei tai įmanoma, turų operatorius, užpildęs finansinių metų (PVM) deklaraciją taikydamas faktinių sąnaudų
         metodą, kurį vienintelį numato direktyvą perkeliantys nacionalinės teisės aktai, vėliau turi teisę perskaičiuoti savo PVM
         skolą, iš dalies taikydamas šio sprendimo 46 punkte apibūdintą rinkos vertės metodą (sprendimas Madgett      ir      Baldwin)?

      a)      Ar šis turų operatorius gali taikyti rinkos vertės metodą pasirinktinai atsižvelgiant į skirtingus finansinius metus ir, jei
         gali, kokiais atvejais?

      b)      Jei turų operatorius dalį į paslaugų paketą įeinančių savo paties teikiamų paslaugų (šiuo atveju – keliones lėktuvu) parduoda
         visuomenei atskirai nuo paslaugų paketo, tačiau kitų į paslaugų paketą įeinančių savo paties teikiamų paslaugų (šiuo atveju
         – kruizus ir apgyvendinimą kempinge) neparduoda atskirai nuo paslaugų paketo, ar šis turų operatorius gali:

      –       šiems paslaugų paketams (kurių yra žymiai daugiau) taikyti rinkos vertės metodą, jei jis gali nustatyti visų savo paties tiekiamų
         prekių ir teikiamų paslaugų (šiuo atveju – kelionių lėktuvu) vertę, atsižvelgdamas į pardavimus visuomenei, įvykdytus atskirai
         nuo paslaugų paketo;

      –       ar tais atvejais, kai paslaugų paketas apima paties turų organizatoriaus teikiamas paslaugas, kurių jis visuomenei neparduoda
         atskirai nuo paslaugų paketo (šiuo atveju – kruizus ir apgyvendinimą kempinge), šis turų operatorius gali taikyti rinkos vertės
         metodą visuomenei parduodamų savo paties tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų (šiuo atveju – kelionių lėktuvu) vertei nustatyti,
         kai neįmanoma nustatyti kitų paketo paslaugų rinkos vertės?

      c)      Ar kelių metodų naudojimas turi būti a) paprastesnis, b) žymiai paprastesnis ar c) nežymiai sudėtingesnis?
      d)      Ar taikant rinkos vertės metodą nustatyta PVM skola turi būti tokio paties arba panašaus dydžio, kaip taikant sąnaudų metodą?

      2)      Ar nurodytomis bylos aplinkybėmis galima nustatyti savo paties teikiamų paslaugų dalį, susijusią su parduodamomis į atostogų
         paketą įeinančiomis kelionėmis lėktuvu, pagal a) nagrinėjamų finansinių metų vidutinę lėktuvo bilieto savikainą, pridedant
         prie jos vidutinę maržą, kurią turų operatorius gavo per nagrinėjamus finansinius metus parduodamas tik bilietus, arba b)
         tais pačiais finansiniais metais turų operatoriaus vidutines pajamas, gautas parduodant tik bilietus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo klausimo
      14     Pirmu klausimu, kurį sudaro kelios dalys, Mančesterio VAT and Duties Tribunal iš esmės klausia, ar ir kokiais atvejais turų operatorius, kaip antai MyTravel, gali perskaičiuoti apmokestinamąją maržą Šeštosios direktyvos 26 straipsnio prasme, taikydamas minėtame sprendime MadgettirBaldwin apibūdintą rinkos vertės metodą.

       Dėl pirmo klausimo pirmos dalies
      15     Reikia išnagrinėti, ar turų operatorius, kuris užpildė mokestinio laikotarpio PVM deklaraciją taikydamas Šeštąją direktyvą
         perkeliančiuose nacionalinės teisės aktuose numatytą metodą, turi teisę perskaičiuoti savo PVM skolą, vadovaudamasis Teisingumo
         Teismo sprendimu ir taikydamas metodą, kuris šiuo sprendimu pripažintas atitinkantis minėtą direktyvą.

      16     Šiuo atveju reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pagal EB 234 straipsniu jam suteiktą kompetenciją aiškindamas Bendrijos
         teisės normą, patikslina šios normos prasmę ir apimtį, kaip ji turėtų būti suprantama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento
         (žr. šiuo klausimu 1980 m. kovo 27 d. Sprendimo Denkavit Italiana,  61/79, Rink. p. 1205, 16 punktą; 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz,  C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 39 punktą ir 2004 m. sausio 13 d. Sprendimo Kühne & Heitz , C‑453/00, Rink. p. I‑0000, 21 punktą). Kitaip yra tik kai išimtinėmis aplinkybėmis Teisingumo Teismas savo sprendimu apriboja
         šio išaiškinimo taikymą laike (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo Denkavit Italiana 17 punktą; 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Griesmar, C‑366/99, Rink. p. I‑9383, 74 punktą ir dėl susijusių su PVM principų taikymu pastaruoju metu 2005 m. vasario 17 d.Sprendimo
         Linneweber ir Akritidis,  C‑453/02 ir C‑462/02, Rink. p. I‑0000, 41–45 punktus).

      17     Prejudicinio sprendimo tikslas – daryti įtaką teisiniams santykiams, atsiradusiems iki jo priėmimo. Iš to išplaukia, kad administracinė
         valdžios institucija savo kompetencijos ribose turi taikyti išaiškintą Bendrijos teisės normą net teisiniams santykiams, atsiradusiems
         iki Teisingumo Teismo sprendimo dėl prejudicinio klausimo priėmimo (žr. šiuo klausimu minėto 2004 m. sausio 13 d. Sprendimo
         Kühne & Heitz, 22 punktą). Nesant mokesčių grąžinimą reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisės
         sistemoje turi numatyti šios teisės įgyvendinimo sąlygas, kurios turi atitikti ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principus,
         t. y. šios sąlygos turi būti ne mažiau palankios nei panašiems reikalavimams pagal vidaus teisę taikomos sąlygos ir neturi
         būti tokios, kad Bendrijos teisės suteiktų teisių įgyvendinimas taptų praktiškai neįmanomas (1988 m. vasario 2 d. Sprendimo
         Barra,  309/85, Rink. p. 355, 17 punktas ir minėto sprendimo Weber’s Wine Worldir kt. 103 punktas).

      18     Esant šioms aplinkybėms į pirmo klausimo pirmą dalį reikia atsakyti, kad kelionių organizatorius arba turų operatorius, kuris
         užpildė mokestinio laikotarpio PVM deklaraciją taikydamas Šeštąją direktyvą į vidaus teisę perkeliančiuose nacionalinės teisės
         aktuose numatytą metodą, nacionalinės teisės numatytomis sąlygomis, kurios turi atitikti ekvivalentiškumo ir veiksmingumo
         principus, turi teisę perskaičiuoti savo PVM skolą, taikydamas metodą, kurį Teisingumo Teismas pripažino atitinkančiu Bendrijos
         teisę.

       Dėl kitų pirmo klausimo dalių
      19     Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar apmokestinamojo asmens, kuriam taikomas Šeštosios direktyvos 26 straipsnis, paslaugų paketo
         kainos paskirstymas taikant rinkos vertės kriterijų galimas tik su sąlyga, kad šio apmokestinamojo asmens konkrečiu atveju
         šio kriterijaus taikymas būtų iš esmės paprastesnis ir jį taikant PVM skola būtų panaši kaip taikant faktinių sąnaudų kriterijų.

      20     Dėl paprastumo kriterijaus MyTravel teigia, kad jei minėto metodo taikymui siekiant nustatyti kelionių organizatoriaus ar turų operatoriaus PVM skolą būtų reikalaujama
         sąlyga, kad kiekvieno apmokestinamojo asmens konkrečiu atveju šis metodas turėtų būti paprastesnis nei faktinių sąnaudų metodas,
         tai apmokestinamosios vertės, kuri yra pagrindinis PVM sistemos elementas, nustatymas būtų nepastovus ir iš dalies subjektyvus.

      21     Tačiau Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad apmokestinamasis asmuo, kaip antai MyTravel, neturi teisės tikslinti savo PVM deklaracijas taikydamas rinkos vertės kriterijų, kadangi jis nesunkiai galėjo jas užpildyti
         taikydamas faktinių sąnaudų kriterijų ir kadangi šis tikslinimas žymiai sumažina jo PVM skolą.

      22     Kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 51 punkte, išnagrinėjus minėto sprendimo Madgett ir Baldwin 45 punktą, matyti, jog motyvai, kuriais vadovaudamasis Teisingumo Teismas konstatavo, kad rinkos verte grindžiamas metodas
         turi paprastumo pranašumą, nesusiję su konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis.

      23     Šiomis aplinkybėmis rinkos vertės kriterijaus taikymui nereikalaujama sąlyga, kad jis būtų paprastesnis nei faktinėmis sąnaudomis
         grindžiamas metodas.

      24     Dėl PVM skolos sumos, reikia išnagrinėti, ar rinkos verte grindžiamo metodo taikymas priklauso nuo sąlygos, kad gaunamas toks
         pats ar panašus PVM skolos dydis kaip gautasis taikant faktinėmis sąnaudomis grindžiamą metodą.

      25     Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad minėto sprendimo Madgettir Baldwin 45 ir 46 straipsniuose Teisingumo Teismo sprendimui leisti taikyti rinkos vertės metodą įtakos turėjo tai, kad jis manė,
         jog taikant šį metodą bus gauta panašaus dydžio PVM skola, kaip ir apskaičiuota taikant faktinėmis sąnaudomis grindžiamą metodą.

      26     Konstatuotina, kad tai, jog taikant du konkuruojančius metodus šiuo atveju nustatoma panašaus dydžio mokesčio skola, kaip
         nurodyta minėto sprendimo Madgettir Baldwin 46 punkte tarp brūkšnelių, yra tik nereikšmingas veiksnys.

      27     Be to, Jungtinės Karalystės palaikomas priešingas aiškinimas iš tikrųjų įpareigotų apmokestinamuosius asmenis, užpildžius
         savo mokesčių deklaracijas taikant rinkos verte grindžiamą metodą, atlikti visus veiksmus, reikalingus apskaičiuoti PVM skolą
         taikant faktinėmis sąnaudomis grindžiamą metodą, taip ribojant rinkos verte grindžiamo metodo veiksmingumą.

      28     Šiomis aplinkybėmis nurodyto apmokestinamojo asmens, kuriam taikomas Šeštosios direktyvos 26 straipsnis ir kuris teikia keliautojams
         už nustatytą paslaugų paketo kainą savo paties teikiamas paslaugas ir paslaugas, teikiamas naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis
         paslaugomis, rinkos vertės kriterijaus taikymas siekiant paskirstyti šią nustatytą kainą nepriklauso nuo sąlygos, kad turi
         būti panašaus dydžio PVM skola, kuri būtų gauta taikant faktinių sąnaudų kriterijų.

      29     Reikia išnagrinėti, ar rinkos vertės, kai pastaroji gali būti nustatyta, kriterijus turėtų būti taikomas apmokestinamojo asmens
         nuožiūra.

      30     Reikia priminti, jog pagrindinis principas, kuriuo grindžiamas PVM, pasireiškia tuo, kad šia vartojimo mokesčio sistema siekiama,
         jog mokesčio našta tektų tik galutiniam vartotojui. Jis yra tiesiogiai proporcingas prekių bei paslaugų kainai ir apmokestinamieji
         asmenys jį surenka kiekviename gamybos ar platinimo etape mokesčių administratoriaus, kuriam jie turi jį sumokėti, vardu.
         Pagal pagrindinį sistemos principą ir jo veikimo būdus mokesčių administratoriaus surinktinas PVM turi būti lygus galutinio
         vartotojo sumokėtai sumai (žr. šiuo klausimu 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Elida Gibbs,  C‑317/94, Rink. p. I‑5339, 18–24 punktus). Šeštosios direktyvos 26 straipsnyje kelionių organizatoriams ir turų operatoriams
         numatytos specialios schemos taikymo sąlygos, kai apmokestinamasis asmuo už nustatytą paslaugų paketo kainą teikia keliautojui
         savo paties teikiamas paslaugas ir paslaugas, teikiamas naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, neturi daryti
         įtakos šiam pagrindiniam PVM sistemos principui.

      31     Iš minėto sprendimo Madgettir Baldwin išplaukia, kad rinkos verte pagrįstą metodą galima taikyti, kai įmanoma atskirti paslaugų paketo dalį, atitinkančią paties
         kelionių organizatoriaus teikiamas paslaugas, remiantis paslaugų, analogiškų paketo paslaugoms, rinkos verte. Todėl tai neturi
         reikšti, kad apmokestinamasis asmuo turi teisę taikyti pirmąjį metodą savo nuožiūra, atsižvelgiant į tai, ar taikant šį metodą
         sumažėja ar ne šio apmokestinamojo asmens mokesčio skola, palyginti su taikant faktinėmis sąnaudomis grindžiamą metodą gauta
         suma.

      32     Tokios teisės apmokestinamiesiems asmenims suteikimas leistų jiems dirbtinai didinti apmokestinamąją vertę, kuriai taikomas
         mažiausias tarifas, bei tarp ūkio subjektų sudarytų konkurencinę nelygybę tų subjektų, kurie įsteigė savo verslą arba turi
         nuolatinę buveinę valstybėje narėje, kuri tam tikrus sandorius apmokestina žymiai sumažintu arba netgi 0 % tarifu, pavyzdžiui,
         Jungtinė Karalystė keleivių vežimo atveju, naudai. Todėl toks aiškinimas galėtų prieštarauti PVM neutralumo principui.

      33     Svarbu šiuo klausimu priminti, kad iš Šeštosios direktyvos devintos konstatuojamosios dalies išplaukia, jog Bendrijos įstatymų
         leidėjas norėjo, jog apmokestinamoji vertė būtų suderinta, „kad, taikant Bendrijos tarifą apmokestinamiesiems sandoriams,
         visose valstybėse narėse būtų gauti palyginami rezultatai“. Taigi apmokestinamosios vertės derinimu siekiama užtikrinti, kad
         ekonominiu arba komerciniu požiūriu panašios situacijos būtų vertinamos tapačiai PVM sistemos taikymo atžvilgiu. Be to, šis
         derinimas padeda užtikrinti šios sistemos neutralumą.

      34     Taigi kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 68 punkte, pagrįsta Komisijos pozicija, pagal kurią nustatytos paslaugų
         paketo kainos paskirstymas tarp paslaugų, teikiamų naudojantis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, ir savo paties teikiamų
         paslaugų turi būti atliekamas remiantis pastarųjų paslaugų rinkos verte kiekvieną kartą, kai ši vertė gali būti nustatyta.
         Tačiau, kaip generalinis advokatas taip pat pažymėjo išvados 69 punkte, sunku visiškai atmesti galimybę, kad gali būti nukrypta
         nuo šio sprendimo. Todėl galima pripažinti, kad kelionių organizatorius arba turų operatorius, galintis įrodyti, kad faktinėmis
         sąnaudomis grindžiamas metodas tinkamai atsižvelgia į realią paslaugų paketo struktūrą, gali skirstyti šią paslaugų paketo
         kainą, taikydamas šį metodą vietoj rinkos verte grindžiamo metodo.

      35     Esant šioms aplinkybėms, kelionių organizatorius arba turų operatorius, už paslaugų paketo kainą teikiantis savo paslaugas
         ir trečiųjų asmenų teikiamas paslaugas, iš esmės turi atskirti paslaugų paketo dalį, atitinkančią jo paties teikiamas paslaugas,
         remdamasis jų rinkos verte, jeigu ši vertė gali būti nustatyta, išskyrus atvejus, kai jis gali įrodyti, kad nagrinėjamu mokestiniu
         laikotarpiu faktinėmis sąnaudomis grindžiamas metodas tinkamai atspindi realią paslaugų paketo struktūrą.

      36     Be to, nacionalinis mokesčių administratorius ir prireikus nacionalinis teismas turi nustatyti, ar įmanoma atskirti paties
         kelionių organizatoriaus teikiamas paslaugas atitinkančią paslaugų paketo dalį, remiantis jų rinkos verte, ir šiuo atžvilgiu
         nustatyti tinkamiausią rinką.

      37     Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kaip paskirstyti nustatytą paslaugų paketo
         kainą, kai apmokestinamasis asmuo negali nustatyti kai kurių savo paties teikiamų paslaugų rinkos vertės dėl to, kad jis neparduoda
         analogiškų paslaugų atskirai nuo paslaugų paketo. Tas pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia,
         ar tokiomis aplinkybėmis šis kriterijus vis dėlto yra taikomas paties kelionių organizatoriaus teikiamoms paslaugoms, kurių
         rinkos vertė gali būti žinoma.

      38     Šiuo atžvilgiu, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 77 punkte, aplinkybė, kad negalima nustatyti visų paties apmokestinamojo
         asmens teikiamų paslaugų rinkos vertės, negali pateisinti šio kriterijaus netaikymo įvertinant paslaugas, kurių rinkos vertė
         gali būti žinoma. Šiuo atveju tiesa, kad apmokestinamasis asmuo yra priverstas skirstyti nustatytą paslaugų paketo kainą,
         taikydamas du apskaičiavimo metodus savo paties teikiamoms paslaugoms. Todėl, taikant šiuos du metodus kartu, neturėtų būti
         susiduriama su neįveikiamais sunkumais.

      39     Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas tos pačios išvados 79 punkte, nors Šeštosios direktyvos 26 straipsnis siekia pritaikyti
         taikomas PVM taisykles specifinei kelionių organizatorių veiklai ir tokiu būdu sumažinti šią veiklą galinčius trukdyti praktinius
         sunkumus, šiuo straipsniu įtvirtinta schema, priešingai nei mažoms ir žemės ūkio bendrovėms nustatyta schema, nesiekia supaprastinti
         apskaitos reikalavimų, kuriuos numato įprasta PVM sistema. Šio straipsnio 3 dalis numato, kad, kai ūkio subjektų užsakymu
         kitų apmokestinamųjų asmenų vykdomi sandoriai yra vykdomi ir Bendrijoje, ir už jos ribų, nuo mokesčio yra atleidžiama tik
         ta paslaugų paketo dalis, kuri yra susijusi su sandoriais, atliktais už Bendrijos ribų. Tokios nuostatos taikymas gali įpareigoti
         kelionių organizatorius atlikti santykinai techninio pobūdžio jų paslaugų paketų paskirstymo operacijas.

      40     Šiomis aplinkybėmis, tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nėra pakankamo pagrindo netaikyti rinkos vertės
         kriterijaus. Tais pačiais finansiniais metais apmokestinamasis asmuo gali taikyti rinkos vertės kriterijų tam tikroms paslaugoms
         ir negali taikyti kitoms, jeigu jis negali nustatyti šių paslaugų rinkos vertės.

      41     Į kitas pirmo klausimo dalis reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 26 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kelionių
         organizatorius arba turų operatorius, kuris teikia keliautojui už nustatytą paslaugų paketo kainą paslaugas, naudodamasis
         trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, ir savo paties paslaugas, iš esmės turi išskirti savo paties teikiamas paslaugas
         atitinkančią paslaugų paketo dalį remdamasis rinkos vertės metodu, kai šią vertę įmanoma nustatyti. Tokiu atveju apmokestinamasis
         asmuo gali taikyti faktinių sąnaudų kriterijų tik tada, kai įrodo, kad šis kriterijus tinkamai atspindi paslaugų paketo struktūrą.
         Rinkos vertės metodo taikymui nereikalaujama nei, kad jis turi būti paprastesnis negu faktinėmis sąnaudomis grindžiamas metodas,
         nei, kad jį taikant PVM skola būtų tokio paties arba panašaus dydžio, kaip taikant faktinėmis sąnaudomis grindžiamą metodą.
         Todėl:

      –       kelionių organizatorius arba turų operatorius negali savo nuožiūra taikyti rinkos verte grindžiamo metodo ir
      –       pastarasis metodas taikomas paties kelionių organizatoriaus teikiamoms paslaugoms, kurių rinkos vertę galima nustatyti, net
         jei tuo pačiu mokestiniu laikotarpiu atskirų į paslaugų paketą įeinančių paties ūkio subjekto teikiamų paslaugų vertė negali
         būti nustatyta dėl to, kad apmokestinamasis asmuo neparduoda analogiškų paslaugų atskirai nuo paslaugų paketo.

       Dėl antro klausimo
      42     Antru klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar, esant pagrindinės bylos aplinkybėms, galima
         nustatyti paties kelionių organizatoriaus teikiamų paslaugų dalį, susijusią su kelionėmis lėktuvu, parduodamomis kartu su
         atostogų paketu už nustatytą šio paketo kainą, taikant arba vidutinę lėktuvo bilieto savikainą, prie kurios pridedama vidutinė
         marža, kurią turų operatorius gavo atskirai parduodamas bilietus nagrinėjamais finansiniais metais, arba turų operatoriaus
         vidutines pajamas, gautas parduodant tik bilietus tais pačiais finansiniais metais.

      43     Reikia priminti, kad pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas nėra įgaliotas taikyti Bendrijos teisės normų konkrečiam atvejui,
         jis įgaliotas tik priimti sprendimą dėl EB sutarties bei Europos bendrijos institucijų priimtų teisės aktų aiškinimo (žr.,
         inter alia, 1964 m. liepos 15 d. Sprendimą Van der Veen,  100/63, Rink. p. 1105, 1121, 1964 m. gruodžio 2 d. Sprendimą Dingemans,  24/64, Rink. p. 1259, 1273, 1998 m. spalio 22 d. Sprendimo Jokela ir Pitkäranta,  C‑9/97 ir C‑118/97, Rink. p. I‑6267, 30 punktą, 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo Trans-Ex-Import,  C‑86/97, Rink. p. I‑1041, 15 punktą, 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo De Haan,  C‑61/98, Rink. p. I‑5003, 29 punktą ir 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo Veedfald,  C‑203/99, Rink. p. I‑3569, 31 punktą). Tačiau aiškinant Šeštosios direktyvos 26 straipsnį ir atsižvelgiant į jau pateiktą
         informaciją dėl paslaugų paketo kainos paskirstymo būdo, kai apmokestinamasis asmuo teikia savo paties paslaugas ir paslaugas,
         naudodamasis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis, reikia atsakyti į antrą klausimą tiek, kiek juo siekiama sužinoti, ar
         galima remtis vidutine verte nustatant rinkos vertę.

      44     Šioje byloje, kaip teigia generalinis advokatas išvados 86 punkte, niekas nedraudžia tokios praktikos. Vidutinė vertė gali
         būti pavyzdinė, jeigu, kaip yra pagrindinėje byloje, analogiškų paslaugų, parduodamų atskirai nuo paslaugų paketo, kaina labai
         skiriasi. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris kiekvienu atveju turi nustatyti geriausiai Šeštąją
         direktyvą atitinkančią vertę, gali teisėtai nustatyti MyTravel kartu su atostogų paketu už nustatytą kainą parduotų lėktuvo bilietų rinkos vertę, remdamasis kitų apmokestinamųjų asmenų
         parduotų lėktuvo, skrendančio ta pačia arba panašia kryptimi, bilietų vidutine pardavimo kaina. Šis teismas turi pakoreguoti
         šias vidutines vertes tam, kad būtų atsižvelgta į tai jog, pavyzdžiui, į paslaugų paketą įeinantys lėktuvo bilietai nemokamai
         arba už sumažintą kainą siūlomi keliautojų vaikams.

      45     Remiantis tuo, kas išdėstyta, į antrą klausimą reikia atsakyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         atsižvelgdamas į pagrindinės bylos aplinkybes, turi nustatyti pagrindinėje byloje kartu su atostogų paketu už nustatytą kainą
         parduotų kelionių lėktuvu rinkos vertę. Minėtas teismas gali nustatyti šią rinkos vertę remdamasis vidutinėmis vertėmis. Šiuo
         atveju rinka, pagrįsta kitų kelionių organizatorių parduotais bilietais, gali būti tinkamiausia rinka.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
         Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Kelionių organizatorius arba turų operatorius, kuris užpildė mokestinio laikotarpio PVM deklaraciją, taikydamas 1977 m. gegužės
            17 d. Tarybos Šeštąją direktyvą 77/388/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su apyvartos mokesčiais, suderinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas apskaičiavimo pagrindas, į vidaus teisę perkeliančiuose nacionalinės teisės aktuose
            numatytą metodą, nacionalinės teisės numatytomis sąlygomis, kurios turi atitikti ekvivalentiškumo ir veiksmingumo principus,
            turi teisę perskaičiuoti savo PVM skolą, taikydamas Teisingumo Teismo pripažintą atitinkantį Bendrijos teisę metodą.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388/EEB 26 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kelionių organizatorius arba turų operatorius,
            kuris teikia keliautojui už nustatytą paslaugų paketo kainą paslaugas, naudodamasis trečiųjų asmenų teikiamomis paslaugomis,
            ir savo paties teikiamas paslaugas, iš esmės turi atskirti savo paties teikiamas paslaugas atitinkančią paslaugų paketo dalį
            remdamasis rinkos vertės metodu, kai šią vertę įmanoma nustatyti. Šiuo nagrinėjamu atveju apmokestinamasis asmuo gali taikyti
            faktinių sąnaudų metodą tik tada, kai įrodo, kad šis kriterijus tinkamai atspindi paslaugų paketo struktūrą. Rinkos vertės
            metodo taikymui nereikalaujama nei, kad jis turi būti paprastesnis negu faktinėmis sąnaudomis grindžiamas metodas, nei, kad
            jį taikant PVM skola būtų tokio paties arba panašaus dydžio, kaip taikant faktinėmis sąnaudomis grindžiamą metodą. Tačiau:
      –       kelionių organizatorius arba turų operatorius negali savo nuožiūra taikyti rinkos verte grindžiamo metodo;
      –       minėtas metodas taikomas paties ūkio subjekto teikiamoms paslaugoms, kurių rinkos vertę galima nustatyti, net jei tuo pačiu
            mokestiniu laikotarpiu atskirų į paslaugų paketą įeinančių paties ūkio subjekto teikiamų paslaugų vertė negali būti nustatyta
            dėl to, kad apmokestinamasis asmuo neparduoda analogiškų paslaugų atskirai nuo paslaugų paketo.
      3.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į pagrindinės bylos aplinkybes, turi nustatyti pagrindinėje
            byloje kartu su atostogų paketu už nustatytą kainą parduotų lėktuvų bilietų rinkos vertę. Šis teismas gali nustatyti šią rinkos
            vertę remdamasis vidutinėmis vertėmis. Šiuo atveju rinka, pagrįsta kitų kelionių organizatorių parduotais bilietais, gali
            būti tinkamiausia rinka.
      Parašai.
      *	Proceso kalba: anglų.


2002 m. liepos 2 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodžių junginys SAT.2 - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai - Vienodas požiūris. # Byla T-323/00.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 29 d. # Finanzamt Sulingen prieš Walter Sudholz. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-17/01.


2001 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Cabletron Systems Ltd prieš The Revenue Commissioners. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Appeal Commissioners - Airija. # Bendrasis muitų tarifas. # Byla C-463/98.


1988 m. balanžio 19 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # M. prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Pareigūnai - Drausminės priemonės. # Sujungtos bylos 175/86 ir 209/86.


2000 m. balanžio 4 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln eV prieš Adolf Darbo AG. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht Köln - Vokietija. # Direktyva 79/112/EEB. # Byla C-465/98.


2001 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Sociedade Agricola dos Arinhos, Ldª ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas. # Sujungtos bylos T-38/99 iki T-50/99.