title: 2017 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen prieš Hauptzollamt Bielefeld.#Finanzgericht Düsseldorf prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Muitų sąjunga ir bendrasis muitų tarifas – Importo muitų grąžinimas – Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92 (Muitinės kodeksas) – 241 straipsnio pirmos pastraipos pirma įtrauka – Valstybės narės pareiga numatyti palūkanų mokėjimą net nesikreipus į nacionalinius teismus.#Byla C-365/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. sausio 18 d. (
            1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Muitų sąjunga ir bendrasis muitų tarifas — Importo muitų grąžinimas — Reglamentas (EEB) Nr. 2913/92 (Muitinės kodeksas) — 241 straipsnio pirmos pastraipos pirma įtrauka — Valstybės narės pareiga numatyti palūkanų mokėjimą net nesikreipus į nacionalinius teismus“
      Byloje C‑365/15
      dėl Finanzgericht Düsseldorf (Diuseldorfo finansų teismas, Vokietija) 2015 m. birželio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. liepos 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      prieš

         Hauptzollamt Bielefeld

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Vilaras (pranešėjas), J. Malenovský, M. Safjan ir D. Šváby,
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez‑Bordona,
      posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. gegužės 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen, atstovaujamos advokatų D. Ehle, A. Willems ir S. De Knop,

               —

                  Hauptzollamt Bielefeld, iš pradžių atstovaujamos K. Greven, vėliau M. Greven ir S. Holtmann,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller ir T. Henze,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos A. Collabolletta ir G. Palmieri,

               —

               Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos M. Balta ir J.‑P. Hix,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Grønfeldt ir T. Maxian Rusche,

         susipažinęs su 2016 m. rugsėjo 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Muitinės kodeksas), 241 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (toliau – Wortmann) ir Hauptzollamt Bielefeld (Bylefeldo centrinė muitinė, Vokietija) ginčą dėl palūkanų mokėjimo grąžinant Wortmann pagal 2006 m. spalio 5 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1472/2006, nustatantį galutinį antidempingo muitą ir laikinojo muito, nustatyto Kinijos Liaudies Respublikos ir Vietnamo kilmės tam tikros avalynės su batviršiais iš odos importui, galutinį surinkimą (OL L 275, 2006, p. 1), iš dalies panaikintą 2012 m. vasario 2 d. Sprendimu Brosmann Footwear (HK) ir kt. / Taryba (C‑249/10 P, EU:C:2012:53), sumokėtą antidempingo muitą.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Muitinės kodeksas

               3

               Muitinės kodekso 4 straipsnyje numatyta:
               „Šiame Kodekse vartojamos šios sąvokos:
               <…>

                        10)

                        Importo muitai
                        muitai ir muitams, mokamiems už importuojamas prekes, lygiaverčio poveikio privalomieji mokėjimai,

                  <…>“

               4

               Muitinės kodekso 232 straipsnyje numatyta:
               „1.   Jeigu mokėtina muito suma nebuvo sumokėta per nustatytą laikotarpį:
               <…>

                        b)

                        prie muito sumos pridedami delspinigiai. Delspinigių norma gali būti didesnė už kredito palūkanų normą, bet negali būti už ją mažesnė.

                  <…>“

               5

               Muitinės kodekso 236 straipsnyje numatyta:
               „1.   Importo arba eksporto muitai grąžinami nustačius, kad tada, kai jie buvo sumokėti, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.
               <…>
               2.   Importo arba eksporto muitai grąžinami arba atsisakoma juos išieškoti, jeigu per trejus metus nuo skolininko informavimo apie tokių muitų sumą dienos atitinkamai muitinės įstaigai pateikiamas prašymas.
               Šis laikotarpis pratęsiamas, jeigu suinteresuotas asmuo pateikia įrodymus, kad pateikti tokį prašymą per nustatytą laikotarpį jam sukliudė ypatingos aplinkybės arba force majeure.
               Jeigu muitinė per šį laikotarpį pati nustato, kad susidarė kuri nors iš 1 dalies pirmojoje ar antrojoje pastraipose aprašytų padėčių, ji grąžina arba atsisako išieškoti muitą savo iniciatyva.“

               6

               Muitinės kodekso 241 straipsnyje nustatyta:
               „Kompetentinga institucija, grąžindama importo arba eksporto muitų sumas, taip pat kredito palūkanas arba delspinigius, paimtus mokant tokius muitus, pati nemoka jokių palūkanų arba delspinigių. Tačiau palūkanos arba delspinigiai mokami, jeigu:

                        —

                        sprendimas patenkinti prašymą grąžinti muitus neįgyvendinamas per tris mėnesius nuo to sprendimo priėmimo dienos,

                        —

                        tai numato nacionalinės nuostatos.

                  Tokių palūkanų arba delspinigių suma apskaičiuojama taip, kad ji atitiktų pinigų sumą, kuri būtų imama kaip palūkanos nacionalinėje pinigų arba finansų rinkoje.“

         Reglamentas Nr. 1472/2006

               7

               Reglamento Nr. 1472/2006 1 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Nustatomas galutinis antidempingo muitas Kinijos Liaudies Respublikos ir Vietnamo kilmės tam tikros avalynės su batviršiais iš odos arba kompozicinės odos, išskyrus sportinę avalynę, specialiosios technologijos avalynę, šlepetes ir kitą kambarinę avalynę bei avalynę su apsauginėmis nosimis, kuri yra klasifikuojama [Kombinuotosios nomenklatūros] kodais:
               <…>
               4.   Jeigu nenurodyta kitaip, taikomos galiojančios muitus reglamentuojančios nuostatos.“

         Vokietijos teisė

                  8

                  Abgabenordnung (Bendrasis mokesčių kodeksas) redakcijos, taikytinos pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms (toliau – Mokesčių kodeksas), 1 straipsnyje numatyta:
               „(1)   Šis įstatymas taikomas visiems mokesčiams, įskaitant grąžinamus mokesčius, kuriuos reglamentuoja federalinės teisės aktai arba Europos Sąjungos teisė, jeigu juos administruoja federalinės finansų institucijos arba federalinės žemės finansų institucijos. Jis taikomas tik atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisę <…>
               <…>
               (3)   Papildomoms mokestinėms išlaidoms taikomos šio įstatymo nuostatos atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisę. <…>“

               9

               Mokesčių kodekso 3 straipsnio 3 ir 4 dalys suformuluotos taip:
               „(3)   Importo ir eksporto muitai pagal Muitinės kodekso 4 straipsnio 10 ir 11 punktus yra mokesčiai, kaip jie suprantami pagal šį įstatymą.
               (4)   Papildomos mokestinės išlaidos yra <…> palūkanos (233–237 straipsniai) <…> ir palūkanos, kaip jos suprantamos pagal Muitinės kodeksą <…>“

               10

               Mokesčių kodekso 37 straipsnyje nustatyta:
               „(1)   Reikalavimai, kylantys iš mokestinių santykių, yra <…>[, be kita ko,] teisė į grąžinamąsias išmokas pagal <…> 2 dalį.
               (2)   Jei mokestis <…> sumokėtas arba grąžintas be teisinio pagrindo, asmuo, kurio lėšomis buvo atliktas mokėjimas, turi teisę reikalauti iš mokėjimo gavėjo grąžinti sumokėtą arba grąžintą sumą. <…>“

               11

               Mokesčių kodekso 233 straipsnis suformuluotas taip:
               „Reikalavimams, kylantiems iš mokestinių santykių (37 straipsnis), palūkanos priskaičiuojamos tik jei tai nustatyta pagal įstatymą. <…>“

               12

               Mokesčių kodekso 236 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Jei įsiteisėjusiu teismo sprendimu arba remiantis tokiu sprendimu sumažinamas nustatytas mokestis arba nurodoma mokestį grąžinti, grąžintinai arba atlygintinai sumai atsižvelgiant į 3 dalį priskaičiuojamos palūkanos nuo lis pendens dienos iki išmokėjimo dienos. <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               13

               2006–2012 m. Wortmann savo vardu į laisvą apyvartą Europos Sąjungos teritorijoje išleido Brosmann Footwear (HK) Ltd (toliau – Brosmann) ir Seasonable Footwear (ZhongShan) Ltd (toliau – Seasonable) pagamintą Kinijos ir Vietnamo kilmės avalynę su batviršiais iš odos. Kadangi ši avalynė klasifikuojama suteikiant vieną Kombinuotosios nomenklatūros kodų, nurodytų Reglamento Nr. 1472/2006 1 straipsnio 1 dalyje, Bylefeldo centrinė muitinė nurodė Wortmann sumokėti antidempingo muitą pagal šį reglamentą.

               14

               2010 m. liepos 22 d.Wortmann paprašė Bylefeldo centrinės muitinės grąžinti antidempingo muitus, sumokėtus nuo 2007 m. birželio mėn. iki 2010 m. birželio mėn. 2011 m. vasario 14 d. ji pateikė naują prašymą grąžinti iki 2010 m. gruodžio 31 d. sumokėtus antidempingo muitus. Galiausiai 2012 m. gegužės 7 d. ji paprašė grąžinti nuo 2006 m. sumokėtus antidempingo muitus. Visus šiuos prašymus ji grindė pirmiausia Bendrojo Teismo, paskui Teisingumo Teismo nagrinėta byla, kurioje 2012 m. vasario 2 d. buvo priimtas Sprendimas Brosmann Footwear (HK) ir kt. / Taryba (C‑249/10 P, EU:C:2012:53).

               15

               Šiuo sprendimu Teisingumo Teismas iš dalies panaikino Reglamentą Nr. 1472/2006, kiek jis pirmiausia buvo susijęs su Brosmann ir Seasonable. Šio panaikinimo motyvas buvo tai, kad Europos Komisija neteisėtai neišnagrinėjo prašymų suteikti rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančios įmonės statuso arba, to nepadarius, atlikti individualų ieškovų vertinimą.

               16

               2013 m. balandžio 17 d. Bylefeldo centrinė muitinė nusprendė grąžinti Wortmann61895,49 euro antidempingo muitų už 2007 m. ir 92870,62 euro antidempingo muitų už 2008 m.

               17

               2013 m. lapkričio 29 d. raštu Wortmann paprašė Bylefeldo centrinės muitinės nuo grąžinamos sumos sumokėti 8 % palūkanas, didesnes nei bazinė palūkanų norma, nuo antidempingo muitų sumokėjimo dienos. 2014 m. sausio 15 d. sprendimu Bylefeldo centrinė muitinė atmetė šį prašymą. Dėl šio sprendimo Wortmann pateiktą skundą ta pati muitinė atmetė 2014 m. rugsėjo 17 d. sprendimu.

                  18

                  Wortmann kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą su prašymu nurodyti Bylefeldo centrinei muitinei sumokėti jai palūkanas nuo grąžinamos sumos.

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sprendimas pagrindinėje byloje priklauso nuo Muitinės kodekso 241 straipsnio išaiškinimo. Jo nuomone, palūkanų mokėjimas nuo Wortmann grąžinamos sumos nepatenka į Muitinės kodekso 241 straipsnio pirmo sakinio taikymo sritį.

               20

               Kadangi pagrindinėje byloje neįvykdytos sąlygos, numatytos Muitinės kodekso 241 straipsnio antro sakinio pirmoje įtraukoje, ieškovės reikalavimą sumokėti palūkanas pagal šio kodekso 241 straipsnio antro sakinio antrą įtrauką galima pagrįsti tik nacionalinėmis nuostatomis. Šiuo klausimu jis nurodo, kad iš Mokesčių kodekso 37 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio ir 233 straipsnio pirmo sakinio, siejamų kartu, matyti, jog reikalavimams, kylantiems iš mokestinių santykių, palūkanos priskaičiuojamos tik jei tai nustatyta pagal įstatymą. Todėl Vokietijos teisėje kaip palūkanų mokėjimo teisinis pagrindas gali būti taikomas tik Mokesčių kodekso 236 straipsnis. Vis dėlto, kadangi ieškovė pagrindinėje byloje nesikreipė į teismą dėl anksčiau Bylefeldo centrinei muitinei sumokėto antidempingo muito grąžinimo, ši nuostata negalėjo būti taikoma pagrindinėje byloje.

               21

               Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškia abejones dėl šio sprendimo suderinamumo su Sąjungos teise. Jis primena teismo praktiką, pagal kurią valstybių narių pareigos grąžinti pažeidžiant Sąjungos teisę surinktas mokesčių sumas kartu su palūkanomis principas kyla iš Sąjungos teisės (2013 m. balandžio 18 d. Sprendimo Irimie, C‑565/11, EU:C:2013:250, 22 punktas). Taigi šis teismas klausia, ar pagal Sąjungos „nerašytą teisę“ tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nereikalaujama sumokėti palūkanų nuo grąžinto importo muito. Šiuo atveju, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismas nuomone, visų pirma reikia atsižvelgti į tai, kad nacionalinės nuostatos dėl palūkanų mokėjimo (šioje byloje Mokesčių kodekso 233 ir paskesni straipsniai) gali būti taikomos pagal analogiją tik laikantis Sąjungos teisės, kaip matyti iš šio kodekso 1 straipsnio 3 dalies pirmo sakinio ir 3 straipsnio 4 dalies.

               22

               Tokiomis aplinkybėmis Finanzgericht Düsseldorf (Diuseldorfo finansų teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar Muitinės kodekso 241 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jame nurodytoje konkrečios valstybės teisėje atsižvelgiant į Sąjungos teisės veiksmingumo principą turi būti numatytos palūkanos už grąžintas importo muito sumas nuo muito sumų sumokėjimo dienos iki grąžinamų sumų išmokėjimo ir tais atvejais, kai teisė į grąžinamąją išmoką konkrečios valstybės teisme nėra apskųsta?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               23

               Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Muitinės kodekso 241 straipsnį reikia aiškinti taip, kad nacionalinėje teisėje, į kurią jame daroma nuoroda, turi būti numatyta pareiga sumokėti palūkanas nuo grąžinto importo muito sumos už laikotarpį nuo šio muito sumokėjimo iki jo grąžinimo.

               24

               Iš tiesų šiuo klausimu reikia nurodyti, kad Muitinės kodekso 241 straipsnio pirmame sakinyje nustatyta, kad muitinės, grąžindamos importo arba eksporto muitų sumas, taip pat kredito palūkanas arba delspinigius, galimai priskaičiuotus mokant tokius muitus, pačios nemoka jokių palūkanų arba delspinigių.

               25

               Todėl ši nuostata savaime negali reikšti, kad tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, nacionalinės teisės aktuose gali būti pagrįstai numatyta, kad nereikia mokėti palūkanų nuo grąžinto importo muito sumos už laikotarpį nuo šio muito sumokėjimo iki jo grąžinimo.

               26

               Ir iš Muitinės kodekso 241 straipsnio genezės, ir iš aplinkybių, kuriomis ši nuostata taikoma, matyti, kad ji negali būti taikoma tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis.

               27

               Iš šios nuostatos genezės, pateiktos generalinio advokato išvados 48–50 punktuose, matyti, kad Muitinės kodekso 241 straipsnis apima atvejį, kai muitinei išleidus atitinkamas prekes paaiškėja, kad reikia sumažinti iš pradžių apskaičiuotą importo muito sumą ir todėl ūkio subjektui turi būti grąžintas visas jo sumokėtas importo muitas ar jo dalis.

               28

               Komisijos paaiškinimai, pateikti per teismo posėdį dėl nuostatos, tapusios Muitinės kodekso 241 straipsniu, rodo, kad jos priėmimas buvo motyvuotas tuo, kad daugeliu atvejų muitinės vykdo tik a posteriori muitinės deklaracijų kontrolę, todėl galimybė, kad dėl tokios kontrolės būtų galima grąžinti jau sumokėtą importo mokestį, yra visiškai reali.

               29

               Be to, Muitinės kodekse nustatyta tam tikra simetrija, kiek ji susijusi su palūkanų mokėjimu, tarp ūkio subjektų, kuriems turi būti grąžintas importo muito perviršis, susidaręs dėl klaidų, susijusių su išmuitinimo sistemos greitumu daugeliu atvejų nepatikrinus prekių prieš jas išleidžiant, situacija, ir ūkio subjektų, kurie dėl tokių pačių klaidų, priešingai, turi sumokėti muitinės administracijai papildomą importo muito sumą, situacija.

               30

               Kaip matyti iš 2011 m. kovo 31 d. Sprendimo Aurubis Balgaria (C‑546/09, EU:C:2011:199, 26–34 straipsniai), kai iš naujo apskaičiavus muitą remiantis papildoma informacija dar reikia sumokėti tam tikrą šio muito sumą, pagal Muitinės kodekso 232 straipsnio 1 dalies b punktą palūkanas nuo šios sumos galima skaičiuoti tik už laikotarpį, einantį po to, kai pasibaigia šiai sumai sumokėti nustatytas terminas.

               31

               O jeigu remiantis nauju muito apskaičiavimu atitinkamas ūkio subjektas turi grąžinti visą anksčiau sumokėtą muito mokestį arba jo dalį, pagal Muitinės kodekso 241 straipsnį palūkanas reikia mokėti tik pasibaigus šioje nuostatoje nurodytam trijų mėnesių terminui, bet nacionalinis teisės aktų leidėjas gali numatyti palūkanų mokėjimą ir kitomis aplinkybėmis.

               32

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad antidempingo muito grąžinimas Wortmann nesusijęs su šio muito apskaičiavimo klaida, nustatyta po to, kai kompetentinga muitinė išleido Wortmann prekes. Todėl Muitinės kodekso 241 straipsnio pirmame sakinyje įtvirtintos normos tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, negalima aiškinti kaip iš principo neleidžiančios palūkanų mokėjimo.

               33

               Vis dėlto reikia pažymėti, kad net jei, vertinant formaliai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apribojo savo klausimą Muitinės kodekso 241 straipsnio aiškinimu, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti nacionaliniam teismui visapusiško Sąjungos teisės išaiškinimo, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar šis teismas apie tai užsiminė pateiktame klausime (pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 29 d. Sprendimo Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, 20 ir 21 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               34

               Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką nacionalinės valdžios institucijos savo teisės sistemoje turi numatyti antidempingo muitus nustatančio reglamento panaikinimo arba pripažinimo negaliojančiu pasekmes, o tai reikštų, kad pagal atitinkamą reglamentą sumokėti antidempingo muitai nebuvo teisiškai mokėtini, kaip matyti iš Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies, ir iš principo muitinės institucijos juos turi grąžinti pagal šią nuostatą, jeigu įvykdomos tokiam grąžinimui taikomos sąlygos, įskaitant numatytą šio kodekso 236 straipsnio 2 dalyje (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, 67 punktą ir 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Trubowest Handel ir Makarov / Taryba ir Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 25 punktą).

               35

               Šioje byloje po to, kai 2012 m. vasario 2 d. Sprendimu Brosmann Footwear (HK) ir kt. / Taryba (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) buvo panaikintas Reglamentas Nr. 1472/2006, kiek jis buvo, be kita ko, susijęs su Brosmann ir Seasonable, kurių avalynę Wortmann išleido į laisvą apyvartą Sąjungos teritorijoje, kompetentinga Vokietijos muitinė, manydama, kad sumokėtas antidempingo muitas nebuvo teisiškai mokėtinas pagal Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, grąžino Wortmann šias muito sumas be šios įmonės reikalautų palūkanų.

               36

               Šiuo aspektu reikia nurodyti, kad nors Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatytas antidempingo muito grąžinimas tokioje situacijoje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, jame aiškiai nenustatyta, ar šis grąžinimas siejamas su palūkanų mokėjimu nuo taip grąžintų muitų sumų.

               37

               Be to, svarbu pabrėžti, jog iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad kai valstybė narė surenka mokesčius ar muitus pagal Sąjungos reglamentą, kurį Sąjungos teismas pripažįsta negaliojančiu arba panaikina, suinteresuotieji asmenys, kurie sumokėjo nagrinėjamus mokesčius ar muitus, iš principo turi teisę ne tik susigrąžinti sumokėtas sumas, bet ir gauti palūkanas nuo šių sumų (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Zuckerfabrik Jülich, C‑113/10, C-147/10 ir C‑234/10, EU:C:2012:591, 65–67 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               38

               Šiomis aplinkybėmis, kadangi, pirma, nei pagal Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalį, nei jo 241 straipsnį neatmetama palūkanų grąžinimo esant situacijai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje, ir, antra, nagrinėjamas antidempingo muitų grąžinimas įvykdytas Teisingumo Teismui panaikinus reglamentą, pagal kurį šie muitai buvo sumokėti, ir dėl jų rinkimo nesuderinamumo su Sąjungos teise, kurį turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikia konstatuoti, kad nuo šios muitų sumos, kurią kompetentinga nacionalinė institucija grąžino nagrinėjamai įmonei, turi būti sumokėtos palūkanos.

               39

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad kai importo muitai, įskaitant antidempingo muitus, grąžinami dėl to, kad surinkti pažeidžiant Sąjungos teisę, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, valstybės narės turi pareigą pagal Sąjungos teisę sumokėti teisės subjektams, kurie turi teisę į grąžinimą, su tuo susijusias palūkanas, kurios skaičiuojamos nuo dienos, kai šie teisės subjektai sumokėjo muitus, kurie buvo grąžinti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Kai importo muitai, įskaitant antidempingo muitus, grąžinami dėl to, kad surinkti pažeidžiant Sąjungos teisę, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, valstybės narės turi pareigą pagal Sąjungos teisę sumokėti teisės subjektams, kurie turi teisę į grąžinimą, su tuo susijusias palūkanas, kurios skaičiuojamos nuo dienos, kai šie teisės subjektai sumokėjo muitus, kurie buvo grąžinti.

                     Parašai.

            (
            1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1985 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Thomasdünger GmbH prieš Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Byla 166/84.


2017 m. sausio 18 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Michał Wieromiejczyk prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo „Tasty Puff“ paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-64/16.


2014 m. balandžio 2 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams, atsižvelgiant į situaciją Tunise – Lėšų įšaldymas – Teisinis pagrindas – Nuosavybės teisė – Pagrindinių teisių chartijos 17 straipsnio 1 dalis – Panaikinimo poveikis laiko atžvilgiu – Deliktinė atsakomybė – Materialinės žalos nebuvimas.#Byla T-133/12.


1986 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Alain-Pierre Allo ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla 176/83.


1989 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Amministrazione delle finanze dello Stato prieš Società Politi & Co. Srl. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte d'appello di Venezia - Italija. # Byla 214/88.


title: 2014 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Naime Dogan prieš Bundesrepublik Deutschland.#Verwaltungsgericht Berlin prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Papildomas protokolas – 41 straipsnio 1 dalis – Turkijos piliečių šeimos narių teisė gyventi šalyje – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos reikalaujama sutuoktinio, norinčio atvykti į šalies teritoriją, pagrindinių kalbos žinių įrodymo – Leistinumas – Direktyva 2003/86/EB – Šeimos susijungimas – 7 straipsnio 2 dalis – Suderinamumas.#Byla C-138/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑138/13
            dėl Verwaltungsgericht Berlin  (Vokietija) 2013 m. vasario 13 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. kovo 19 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Naime Dogan
            prieš
            Vokietijos Federacinę Respubliką
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot ir A. Arabadjiev,
            generalinis advokatas P. Mengozzi,
            posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. vasario 5 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Naime Dogan , atstovaujamos advokato C. Käss,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,
            – Danijos vyriausybės, atstovaujamos M. Wolff, C. Thorning ir V. Pasternak Jørgensen,
            – Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos J. Langer ir M. Bulterman,
            – Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande, M. Kellerbauer ir W. Bogensberger,
            susipažinęs su 2014 m. balandžio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Papildomo protokolo, kuris pasirašytas 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje ir Europos ekonominės bendrijos vardu sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72, skelbiančiu papildomo protokolo ir finansinio protokolo, pasirašytų 1970 m. lapkričio 23 d., kurie pridedami prie Susitarimo dėl Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociacijos įsteigimo, ir susijusių su priemonėmis, kurių imamasi, kad jie įsigaliotų, sudarymą (OL L 293, p. 1, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t. p. 41, toliau – Papildomas protokolas), 41 straipsnio 1 dalies išaiškinimo. Šį susitarimą 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė Turkija ir EEB bei Bendrijos valstybės narės, o Bendrijos vardu jis sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t. p. 10, toliau – Asociacijos susitarimas). Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas ir dėl 2003 m. rugsėjo 22 d. Tarybos direktyvos 2003/86/EB dėl teisės į šeimos susijungimą (OL L 251, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t,. p. 224) 7 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos išaiškinimo.
            2. Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant N. Dogan ir Vokietijos Federacinės Respublikos ginčą dėl to, kad pastaroji atmetė N. Dogan prašymą išduoti vizą šeimos susijungimo tikslais.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            Asociacijos susitarimas
            3. Pagal Asociacijos susitarimo 2 straipsnio 1 dalį šio susitarimo tikslas – skatinti nuolatinį ir darnų susitariančiųjų šalių prekybinių ir ekonominių santykių stiprinimą, visiškai atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti greitesnį Turkijos ekonomikos vystymąsi, didinti Turkijos gyventojų užimtumo lygį ir gerinti jų gyvenimo sąlygas.
            4. Pagal Asociacijos susitarimo 12 straipsnį „siekdamos laipsniškai tarpusavyje įgyvendinti laisvą asmenų judėjimą Susitariančios Šalys sutaria semtis įkvėpimo iš [EB 39], [EB 40] ir [EB 41] straipsnių“, o pagal šio susitarimo 13 straipsnį, „siekdamos panaikinti įsisteigimo laisvės tarpusavio apribojimus, Susitariančiosios Šalys susitaria semtis įkvėpimo iš [EB 43–46] ir [EB 48] straipsnių“.
            Papildomas protokolas
            5. Remiantis Papildomo protokolo 62 straipsniu, jis ir jo priedai yra neatskiriama Asociacijos susitarimo dalis.
            6. Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Susitariančiosios Šalys susilaiko nuo bet kokių naujų įsisteigimo laisvės ar laisvės teikti paslaugas apribojimų viena kitos atžvilgiu įvedimo.“
            Direktyva 2003/86
            7. Direktyvos 2003/86 1 straipsnyje numatyta:
            „Šios direktyvos tikslas – nustatyti valstybių narių teritorijoje teisėtai gyvenantiems trečiųjų šalių piliečiams naudojimosi šeimos susijungimo teise sąlygas.“
            8. Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „1. Pagal šią direktyvą ir laikydamosi IV skyriuje, taip pat 16 straipsnyje nustatytų sąlygų valstybės narės leidžia atvykti ir gyventi šiems šeimos nariams:
            a) globėjo sutuoktiniui;
            < ... > “
            9. Pagal minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalį:
            „Valstybės narės gali atmesti prašymą [leisti] šeimos nariams atvykti ir gyventi dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos interesų.“
            10. Direktyvos 2003/86 7 straipsnis suformuluotas taip:
            „1. Tuo metu, kai yra pateiktas prašymas susijungti su šeima, atitinkama valstybė narė gali reikalauti, kad prašymą pateikęs asmuo pateiktų įrodymus, kad globėjas turi:
            a) panašiai [panašaus dydžio] šeimai tame pačiame regione normaliomis laikomas gyvenamąsias patalpas, atitinkančias atitinkamoje valstybėje narėje galiojančius bendrus sveikatingumo ir saugos standartus;
            b) sau ir savo šeimos nariams skirtą ligos [sveikatos] draudimą nuo bet kurios rizikos, nuo kurios atitinkamoje valstybėje narėje įprastai apdraudžiami savi piliečiai;
            c) pastovių ir nuolatinių lėšų, kurių pakanka sau ir savo šeimos nariams išlaikyti nesinaudojant atitinkamos valstybės narės socialinės paramos sistema. Valstybės narės įvertina šias lėšas atsižvelgdamos į jų pobūdį ir reguliarumą bei minimalų nacionalinį darbo užmokestį ir pensijas, taip pat šeimos narių skaičių.
            2. Valstybės narės gali reikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai laikytųsi integracijos priemonių pagal nacionalinę teisę.
            Kalbant apie 12 straipsnyje nurodytus pabėgėlius ir (arba) pabėgėlių šeimos narius, pirmoje pastraipoje nurodytos integracijos priemonės gali būti taikomos tik tada, kai atitinkamiems asmenims jau yra leistas šeimos susijungimas.“
            11. Šios direktyvos 17 straipsnyje nustatyta:
            „Valstybės narės, atmesdamos prašymą, panaikindamos ar atsisakydamos atnaujinti leidimą gyventi arba spręsdamos klausimą dėl globėjo ar jo šeimos nario išsiuntimo, deramai atsižvelgia į asmens šeimos santykių pobūdį ir tvirtumą, jo gyvenimo valstybėje narėje trukmę, šeimos, kultūrinių ir socialinių ryšių su jo ar jos kilmės šalimi buvimą.“
            Vokietijos teisė
            12. Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, prašoma viza išduodama vadovaujantis toliau nurodytomis 2008 vasario 25 d. paskelbtos redakcijos Vokietijos įstatymo dėl užsieniečių gyvenimo, darbo ir integracijos federalinėje teritorijoje ( Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet , BGBl.  2008 I, p. 162), iš dalies pakeisto 2013 m. sausio 21 d. įstatymo 2 straipsniu ( BGBl. 2013 I, p. 86, toliau – Įstatymas dėl užsieniečių gyvenimo šalyje), nuostatomis.
            13. Pagal šio įstatymo 2 straipsnio 8 dalį:
            „Elementarios vokiečių kalbos žinios atitinka Bendrųjų Europos kalbų metmenų (1998 m. kovo 17 d. Europos Tarybos Ministrų Komiteto rekomendacija valstybėms narėms Nr. R (98) 6 dėl Bendrųjų Europos kalbų metmenų – BEKM) A 1 lygį.“
            14. Minėto įstatymo 27 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Siekiant apsaugoti santuoką ir šeimą pagal Grundgesetz  (Vokietijos Konstitucija) 6 straipsnį, leidimas laikinai gyventi gali būti išduodamas ir pratęsiamas dėl užsieniečio šeimos narių bendro šeimos gyvenimo Vokietijos teritorijoje (šeimos susijungimo).“
            15. Šio įstatymo 30 straipsnis „Sutuoktinių susijungimas“ suformuluotas taip:
            „1. Leidimas laikinai gyventi šalyje turi būti išduodamas užsieniečio sutuoktiniui, jeigu:
            1) abiem sutuoktiniams yra suėję 18 metų,
            2) sutuoktinis gali bent elementariai susikalbėti vokiečių kalba ir
            3) užsienietis
            a) turi leidimą nuolat gyventi šalyje < ... >
            Leidimas laikinai gyventi šalyje gali būti išduodamas neatsižvelgiant į pirmo sakinio 1 ir 2 punktus, jeigu:
            1. užsienietis turi leidimą gyventi šalyje pagal 19–21 straipsnius [leidimas gyventi vykdant tam tikrą darbinę veiklą], o santuoka jau buvo sudaryta tuo metu, kai užsienietis savo interesų centrą perkėlė į Vokietijos teritoriją < ... >
            Leidimas laikinai gyventi šalyje gali būti išduodamas neatsižvelgiant į pirmo sakinio 2 punktą, jeigu:
            1) < ... >
            2) sutuoktinis negali įrodyti elementarių vokiečių kalbos žinių dėl fizinės, protinės arba psichologinės ligos arba negalios;
            < ... > “
            16. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Įstatymo dėl užsieniečių gyvenimo šalyje 30 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio antras punktas buvo įtrauktas 2007 m. rugpjūčio 19 d. Įstatymu dėl Europos Sąjungos direktyvų, susijusių su teise gyventi šalyje ir prieglobsčiu, perkėlimo į nacionalinę teisę ( Gesetz zur Umsetzung aufenthalts- und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union, BGBl . 2007 I, p. 1970).
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            17. Pagrindinės bylos ieškovė yra 1970 m. Turkijoje gimusi ir ten gyvenanti Turkijos pilietė. Ji prašo vizos šeimos susijungimo su 1964 m. gimusiu sutuoktiniu, kuris taip pat yra Turkijos pilietis ir Vokietijoje gyvena nuo 1998 m., tikslais.
            18. Nuo 2002 m. S. Dogan turėjo leidimą laikinai gyventi šalyje, o šiuo metu turi leidimą nuolat gyventi šalyje. Jis vadovauja vienai uždarajai akcinei bendrovei, kurios dauguma akcijų priklauso jam. Šia veikla jis užsiima iki šiol.
            19. 2011 m. sausio 18 d. N. Dogan Vokietijos ambasadoje Ankaroje (Turkija) pateikė prašymą sutuoktinių susijungimo tikslais išduoti vizą jai ir iš pradžių dviem vaikams. Tam ji, be kita ko, pateikė Goethe-Institut  (Gėtės institutas) patvirtinimą, kad 2010 m. rugsėjo 28 d. išlaikė A 1 lygio kalbos egzaminą ir gavo įvertinimą „pakankamai“ (62 taškai iš 100). Už rašybos gebėjimus ji surinko 14,11 taško iš 25 įmanomų.
            20. Tačiau, anot Vokietijos ambasados, pareiškėja yra neraštinga. Egzaminą ji išlaikė kelių pasirinkčių teste atsitiktinai pažymėjusi atsakymus ir atkartojusi tris mintinai išmoktus sakinius.
            21. Todėl neturėdama vokiečių kalbos žinias patvirtinančio įrodymo Vokietijos ambasada 2011 m. kovo 23 d. sprendimu N. Dogan prašymą atmetė. Šio sprendimo pagrindinės bylos pareiškėja neginčijo, tačiau 2011 m. liepos 26 d. toje pačioje ambasadoje pateikė naują prašymą šeimos susijungimo tikslais išduoti vizą tik jai vienai, 2011 m. spalio 31 d. sprendimu ambasada šį prašymą vėl atmetė.
            22. Gavusi 2011 m. lapkričio 15 d. advokato prašymą persvarstyti priimtą sprendimą (vok. Remonstration ), Vokietijos ambasada Ankaroje panaikino pradinį sprendimą ir vietoj jo 2012 m. sausio 24 d. dėl šio prašymo priėmė taip pat neigiamą sprendimą motyvuodama tuo, kad pagrindinės bylos pareiškėja neturi reikalaujamų kalbos žinių, nes yra neraštinga.
            23. N. Dogan manė, kad turi reikalaujamų kalbos žinių, ir, be to, teigė, kad reikalavimu įrodyti vokiečių kalbos žinias pažeidžiamas Asociacijos susitarime įtvirtintas reformatio in peius draudimas, todėl 2012 m. sausio 24 d. šį sprendimą apskundė Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas).
            24. Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Berlin nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar < ... > Papildomo protokolo, susijusio su priemonėmis, kurių reikia imtis pereinamuoju asociacijos, įsteigtos [asociacijos] susitarimu, laikotarpiu, 41 straipsnio 1 daliai prieštarauja įsigaliojus minėtoms nuostatoms pagal nacionalinę teisę įvesta tvarka, pagal kurią Turkijos piliečio, turinčio teisinį statusą pagal minėto protokolo 41 straipsnio 1 dalį, šeimos nario pirmas atvykimas į [Vokietijos Federacinės Respublikos] teritoriją siejamas su sąlyga, kad šeimos narys prieš atvykdamas turi įrodyti, jog gali elementariai susikalbėti vokiškai?
            2. Ar < ... > Direktyvos 2003/86/EB < ... > 7 straipsnio 2 dalies pirmai pastraipai prieštarauja pirmajame klausime nurodytos nacionalinės teisės nuostatos?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            25. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal joje įtvirtintą status quo išlygą draudžiama po minėto Papildomo protokolo įsigaliojimo atitinkamoje valstybėje narėje įtraukta nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią toje valstybėje gyvenančių Turkijos piliečių sutuoktiniams, kurie į šios valstybės teritoriją nori atvykti šeimos susijungimo tikslais, nustatyta sąlyga prieš tai įrodyti, kad įgijo elementarių tos valstybės narės valstybinės kalbos žinių.
            26. Pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta status quo  išlyga apskritai draudžiama įvesti bet kokią naują priemonę, kurios tikslas ar pasekmė būtų tai, kad Turkijos piliečio naudojimasis laisvu darbuotojų judėjimu arba laisve teikti paslaugas nacionalinėje teritorijoje būtų siejamas su labiau ribojančiomis sąlygomis nei tos, kurios jam taikytos atitinkamoje valstybėje narėje Papildomo protokolo įsigaliojimo momentu (Sprendimo Dereci ir kt. , C‑256/11, EU:C:2011:734, 88 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            27. Be to, pripažinta, kad pagal šią nuostatą draudžiama nuo teisės akto, į kurį įtraukta ta nuostata, įsigaliojimo priimančiojoje valstybėje narėje nustatyti bet kokius naujus naudojimosi įsisteigimo laisve ar laisve teikti paslaugas apribojimus, įskaitant tuos, kurie susiję su materialinėmis ir (arba) procedūrinėmis Turkijos piliečių pirmojo leidimo atvykti į šios valstybės narės teritoriją, kur jie ketina pasinaudoti minėtomis ekonominėmis laisvėmis, sąlygomis (Sprendimo Oguz , C‑186/10, EU:C:2011:509, 22 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            28. Galiausiai, pagal Teisingumo Teismo praktiką, nesvarbu, ar remiamasi įsisteigimo laisve, ar laisve teikti paslaugas, tik tuo atveju, kai aptariama veikla yra ekonominės veiklos pasekmė, status quo  išlyga gali būti siejama su Turkijos piliečių atvykimo į valstybę narę ir gyvenimo joje sąlygomis (Sprendimo Demirkan , C‑221/11, EU:C:2013:583, 55 punktas).
            29. Šiuo atveju neginčytina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė nuostata buvo įtraukta po 1973 m. sausio 1 d., kurią atitinkamoje valstybėje narėje įsigaliojo Papildomas protokolas, ir kad ja šeimos susijungimo srityje sugriežtinamos iki tol galiojusios šioje valstybėje narėje gyvenančių užsieniečių sutuoktinių priėmimo sąlygos, todėl pasunkinamas susijungimas.
            30. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad N. Dogan į atitinkamos valstybės narės teritoriją nori atvykti ne siekdama pasinaudoti laisve teikti paslaugas ar įsisteigimo laisve, o siekdama atvykti pas ten gyvenantį sutuoktinį ir su juo gyventi šeimoje.
            31. Galiausiai iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat paaiškėja, kad S. Dogan yra Turkijos pilietis, gyvenantis atitinkamoje valstybėje narėje nuo 1998 m. ir kaip vienos uždarosios akcinės bendrovės, kurios dauguma akcijų priklauso jam, vadovas turintis pajamų iš savarankiškos veiklos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Asscher , C‑107/94, EU:C:1996:251, 26 punktą). Šiomis aplinkybėmis N. Dogan situacija patenka į įsisteigimo laisvės taikymo sritį.
            32. Todėl pagrindinėje byloje aptariamos nacionalinės nuostatos suderinamumas su Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta status quo išlyga turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į tai, kad S. Dogan naudojasi įsisteigimo laisve.
            33. Todėl reikia patikrinti, ar naujos tvarkos, kuria valstybėje narėje gyvenančių Turkijos piliečių sutuoktiniams nustatomos griežtesnės pirmojo leidimo atvykti sąlygos, palyginti su taikytomis toje valstybėje narėje Papildomo protokolo įsigaliojimo momentu, įvedimas šeimos susijungimo srityje gali būti minėtų Turkijos piliečių įsisteigimo laisvės „naujas apribojimas“, kaip jis suprantamas pagal Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalį.
            34. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog šeimos susijungimas yra būtina priemonė, kad valstybių narių darbo rinkose dirbantiems Turkijos piliečiams būtų sudaryta galimybė gyventi šeimos gyvenimą, ir padeda pagerinti jų gyvenimo šalyje kokybę ir jų integraciją šiose valstybėse (žr. Sprendimo Dülger , C‑451/11, EU:C:2012:504, 42 punktą).
            35. Jeigu kurios nors valstybės narės įstatymais pasunkinamas arba padaromas neįmanomas šeimos susijungimas ir dėl to Turkijos pilietis gali būti priverstas rinktis arba veiklą atitinkamoje valstybėje narėje, arba šeimos gyvenimą Turkijoje, tai gali turėti įtakos jo apsisprendimui įsisteigti valstybėje narėje siekiant nuolat vykdyti ekonominę veiklą.
            36. Todėl laikytina, kad tokia kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama tvarka, kai Turkijos piliečių sutuoktiniams nustačius griežtesnes pirmojo leidimo atvykti į atitinkamą valstybę narę sąlygas, palyginti su taikytomis toje valstybėje narėje Papildomo protokolo įsigaliojimo momentu, pasunkinamas šeimos susijungimas, yra Turkijos piliečių naudojimosi įsisteigimo laisve „naujas apribojimas“, kaip jis suprantamas pagal Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalį.
            37. Galiausiai pažymėtina, kad toks apribojimas, kurio tikslas arba pasekmė būtų tai, kad Turkijos piliečio naudojimasis įsisteigimo laisve nacionalinėje teritorijoje būtų siejamas su labiau ribojančiomis sąlygomis nei tos, kurios jam taikytos Papildomo protokolo įsigaliojimo momentu, yra draudžiamas, išskyrus atvejus, kai jis pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu arba yra tinkamas užtikrinti, kad būtų pasiektas teisėtas tikslas, ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (pagal analogiją žr. Sprendimo Demir , C‑225/12, EU:C:2013:725, 40 punktą).
            38. Net darant prielaidą, kad Vokietijos vyriausybės nurodyti pagrindai, t. y. priverstinių santuokų prevencija ir integracijos skatinimas, gali būti privalomieji bendrojo intereso pagrindai, tokia kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė nuostata viršija tai, kas būtina tikslui pasiekti, nes nepateikus įgytų pakankamų kalbos žinių įrodymo savaime atmetamas prašymas dėl šeimos susijungimo, neatsižvelgiant į konkrečias pavienio atvejo aplinkybes.
            39. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Papildomo protokolo 41 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal joje įtvirtintą status quo išlygą draudžiama po minėto Papildomo protokolo įsigaliojimo atitinkamoje valstybėje narėje įtraukta nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią toje valstybėje gyvenančių Turkijos piliečių sutuoktiniams, kurie į šios valstybės teritoriją nori atvykti šeimos susijungimo tikslais, nustatyta sąlyga prieš atvykstant įrodyti, kad įgijo elementarių tos valstybės narės valstybinės kalbos žinių.
            Dėl antrojo klausimo
            40. Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą, antrojo klausimo nagrinėti nebereikia.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            41. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            Papildomo protokolo, kuris pasirašytas 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje ir Europos ekonominės bendrijos vardu sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72, skelbiančiu papildomo protokolo ir finansinio protokolo, pasirašytų 1970 m. lapkričio 23 d., kurie pridedami prie Susitarimo dėl Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociacijos įsteigimo, ir susijusių su priemonėmis, kurių imamasi, kad jie įsigaliotų, sudarymą, 41 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal joje įtvirtintą status quo išlygą draudžiama po minėto Papildomo protokolo įsigaliojimo atitinkamoje valstybėje narėje įtraukta nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią toje valstybėje gyvenančių Turkijos piliečių sutuoktiniams, kurie į šios valstybės teritoriją nori atvykti šeimos susijungimo tikslais, nustatyta sąlyga prieš atvykstant įrodyti, kad įgijo elementarių tos valstybės narės valstybinės kalbos žinių.


2001 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-148/00.


1988 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EAPB. # Byla 103/85.


title: 2014 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#C. D. prieš S. T.#Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 92/85/EEB – Priemonės, skirtos skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata – 8 straipsnis – Numatytoji motina, kuriai vaikas gimė pagal surogatinės motinystės sutartį – Atsisakymas jai suteikti motinystės atostogas – Direktyva 2006/54/EB – Vienodas požiūris į darbuotojus vyrus ir darbuotojas moteris – 14 straipsnis – Mažiau palankus numatytosios motinos vertinimas tiek, kiek tai susiję su motinystės atostogų suteikimu.#Byla C-167/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑167/12
            dėl Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne  (Jungtinė Karalystė) 2012 m. kovo 29 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. balandžio 3 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            C. D.
            prieš
            S. T.
            TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, L. Bay Larsen ir M. Safjan (pranešėjas), teisėjai J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
            generalinė advokatė J. Kokott,
            posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. kovo 19 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – D., atstovaujamos solisitorės K. Ewing, QC K. Monaghan ir baristerės J. Russell,
            – S. T., atstovaujamo QC C. Jeans ir baristerio A. Edge,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos A. Robinson, padedamo baristerės E. Dixon,
            – Airijos, atstovaujamos E. Creedon, padedamos SC G. Durcan ir BL C. Smith,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E.‑M. Mamouna ir D. Tsagkaraki,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Rubio González,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir E. Pedrosa,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos J. Enegren ir C. Gheorghiu,
            susipažinęs su 2013 m. rugsėjo 26 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 92/85/EEB dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo (dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje; OL L 348, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 110) 1 straipsnio 1 dalies, 2 straipsnio c punkto, 8 straipsnio 1 dalies ir 11 straipsnio 2 dalies b punkto, taip pat 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (OL L 204, p. 23) 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktų, 2 dalies c punkto ir 14 straipsnio išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant D., numatytosios motinos, kuriai vaikas gimė pagal surogatinės motinystės sutartį, ir jos darbdavio S. T., fondo, priklausančio National Health Service  (Nacionalinei sveikatos tarnybai), ginčą dėl atsisakymo suteikti jai mokamas atostogas gimus šiam vaikui.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            Direktyva 92/85
            3. Direktyvos 92/85 1, 8, 9, 14 ir 17 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
            „kadangi [EB 118a straipsnyje] numatyta, kad Taryba direktyvomis nustato būtiniausius reikalavimus, skatinančius sąlygų, pirmiausia darbo aplinkos, gerinimą, kad būtų užtikrinta geresnė darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga;
            < … >
            kadangi nėščios, neseniai pagimdžiusios arba maitinančios krūtimi darbuotojos daugeliu atžvilgių turi būti laikomos ypatingos rizikos grupe ir turi būti imamasi priemonių dėl jų saugos ir sveikatos;
            kadangi, garantuojant nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, moterims neturėtų būti sudaromos blogesnės sąlygos darbo rinkoje ir neturėtų būti pažeidžiamos direktyvos dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris;
            < … >
            kadangi dėl nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų pažeidžiamumo yra būtina suteikti joms teisę į mažiausiai 14 nepertraukiamų savaičių motinystės atostogas prieš ir (arba) po gimdymo, o bent dviejų savaičių motinystės atostogos, suteikiamos prieš ir (arba) po gimdymo, yra privalomos;
            < … >
            kadangi, be to, nuostatos dėl motinystės atostogų taip pat netektų prasmės, jei nebūtų išlaikomos su darbo sutartimi susijusios teisės ir teisė į atitinkamą pašalpą.“
            4. Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Šios direktyvos, kuri yra dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje, tikslas yra įgyvendinti priemones, skirtas skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų darbo sauga ir sveikatos apsauga.“
            5. Minėtos direktyvos 2 straipsnyje apibrėžiamos šios sąvokos:
            „Šioje direktyvoje:
            a) „nėščia darbuotoja“ – tai nėščia darbuotoja, kuri praneša apie savo padėtį savo darbdaviui pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;
            b) „neseniai pagimdžiusi darbuotoja“ – tai neseniai pagimdžiusi darbuotoja, kaip apibrėžta nacionalinės teisės aktais ir (arba) nacionaline praktika, kuri praneša apie savo padėtį savo darbdaviui pagal šiuos teisės aktus ir (arba) praktiką;
            c) „maitinanti krūtimi darbuotoja“ – tai krūtimi maitinanti darbuotoja, kaip apibrėžta nacionalinės teisės aktais ir (arba) nacionaline praktika, kuri praneša apie savo padėtį savo darbdaviui pagal šiuos teisės aktus ir (arba) praktiką.“
            6. Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje „Motinystės atostogos“ numatyta:
            „1. Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad 2 straipsnyje nurodytos darbuotojos turėtų teisę į bent 14 savaičių nepertraukiamas motinystės atostogas prieš ir (arba) po gimdymo, remiantis nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika.
            2. Į šio straipsnio 1 dalyje apibrėžtas motinystės atostogas turi įeiti bent dviejų savaičių privalomos motinystės atostogos prieš ir (arba) po gimdymo, remiantis nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika.“
            7. Direktyvos 92/85 10 straipsnyje „Draudimas atleisti iš darbo“ numatyta:
            „Kad būtų garantuotas 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos teisių, kaip numatyta šiame straipsnyje, laikymasis, nustatoma, kad:
            1) valstybės narės imasi būtinų priemonių uždrausti 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų atleidimą iš darbo nuo jų nėštumo pradžios iki 8 straipsnio 1 dalyje nurodytų motinystės atostogų pabaigos, išskyrus su jų padėtimi nesusijusius išskirtinius atvejus, leidžiamus pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką, ir, kur taikoma, jei kompetentinga institucija yra davusi savo sutikimą;
            < … > “
            8. Pagal šios direktyvos 11 straipsnį „Darbo teisės“:
            „Kad būtų garantuotas 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos teisių, kaip numatyta šiame straipsnyje, laikymasis, nustatoma, kad:
            < … >
            2) 8 straipsnyje nurodytu atveju turi būti garantuota:
            < … >
            b) 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų atlyginimo išlaikymas ir (arba) teisė į atitinkamą pašalpą;
            < … > “
            Direktyva 2006/54
            9. Direktyvos 2006/54 1 straipsnyje numatyta:
            „Šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad būtų įgyvendinamas moterų ir vyrų lygių galimybių bei vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principas užimtumo ir profesinės veiklos srityje.
            Šiuo tikslu į ją yra įtraukiamos nuostatos, skirtos vienodo požiūrio principui įgyvendinti šiose srityse:
            < … >
            b) darbo sąlygų, įskaitant užmokestį;
            < … > “
            10. Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
            „1. Šioje direktyvoje vartojamos tokios sąvokos:
            a) tiesioginė diskriminacija – kai dėl lyties vienam asmeniui sudaromos mažiau palankios sąlygos, palyginti su sąlygomis, kurios panašioje situacijoje yra, buvo ar būtų sudarytos kitam asmeniui;
            b) netiesioginė diskriminacija – kai dėl akivaizdžiai neutralios nuostatos, kriterijaus ar praktikos vienos lyties asmenys gali atsidurti tam tikroje prastesnėje padėtyje nei kitos lyties asmenys, išskyrus atvejus, kai tą nuostatą, kriterijų ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis;
            < … >
            2. Šioje direktyvoje diskriminacija apima:
            < … >
            c) bet kokį mažiau palankų požiūrį į moterį dėl nėštumo arba motinystės atostogų pagal Direktyvą 92/85/EEB.“
            11. Minėtos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies c punktas suformuluotas taip:
            „Nei viešajame, nei privačiame sektoriuose, įskaitant viešąsias įstaigas, negali būti nei tiesioginės, nei netiesioginės diskriminacijos dėl lyties šiais aspektais:
            < … >
            c) užimtumo ir darbo sąlygų, įskaitant atleidimus iš darbo, taip pat užmokesčio, kaip numatyta [SESV 157 straipsnyje].“
            Jungtinės Karalystės teisės aktai
            12. 2008 m. Žmogaus apvaisinimo ir embriologijos įstatymo ( Human Fertilisation and Embryology Act 2008 ) 54 straipsnyje numatyta, kad teismas, gavęs dviejų asmenų prašymą, gali priimti nutartį dėl jų pripažinimo vaiko tėvais ( parental order ), kurioje nustato, kad teisiškai vaikas turi būti laikomas pareiškėjų vaiku, jei:
            – šį vaiką išnešiojo moteris, kuri nėra viena iš pareiškėjų, po embriono ar spermos ir kiaušinėlių implantavimo šiai moteriai arba po dirbtinio apvaisinimo;
            – sukuriant embrioną buvo panaudotos bent vieno iš pareiškėjų gametos ir
            – įvykdytos tam tikros kitos sąlygos, tarp jų tai, kad pareiškėjai yra susituokę arba gyvena kartu siejami panašių santykių.
            13. 1996 m. Darbuotojų teisių įstatymo ( Employment Rights Act 1996 ) 47C straipsnyje skelbiama, kad darbuotojas turi teisę nepatirti jokios žalos dėl savo darbdavio dėl nustatytos priežasties atlikto veiksmo ar tyčinio neveikimo. Nustatyta priežastis – tai tokia priežastis, kuri nurodyta Secretary of State  parengtuose nuostatuose ir kuri yra susijusi su nėštumu, vaiko gimimu ar motinyste, įprastomis, privalomomis arba papildomomis motinystės atostogomis, įprastomis arba papildomomis įvaikinimo atostogomis.
            14. Pagal 1999 m. Motinystės, tėvystės atostogų ir kt. nuostatus ( The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999 ) darbuotojai teisė į įprastas motinystės atostogas ir papildomas motinystės atostogas suteikiama, jeigu įvykdomos tam tikros sąlygos, ir motinystės laikotarpiu a psaugoma jos darbo sutartis. Minėtuose nuostatuose numatyta teisė grįžti į darbą po motinystės atostogų ir apsauga nuo nesąžiningo atleidimo iš darbo.
            15. Pagal minėtų nuostatų 19 straipsnį darbuotoja pagal 1996 m. Įstatymo dėl darbuotojų teisių 47C straipsnį turi teisę nepatirti žalos dėl savo darbdavio atlikto veiksmo ar tyčinio neveikimo, be kita ko, dėl to, kad darbuotoja gavo įprastų arba papildomų motinystės atostogų, siekė jas gauti arba jomis pasinaudojo.
            16. 2010 m. Lygybės įstatyme ( Equality Act 2010 ), be kita ko, skelbiama, kad moteris diskriminuojama, jei ji dėl lyties, nėštumo ar motinystės atostogų vertinama ne taip palankiai nei kiti asmenys.
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            17. Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad D. nuo 2001 m. liepos 7 d. dirba S. T. valdomoje ligoninėje.
            18. D., siekdama turėti vaiką, sudarė surogatinės motinystės sutartį, kuri atitiko 2008 m. Žmogaus apvaisinimo ir embriologijos įstatymą. Spermą suteikė D. partneris, tačiau ji pati nebuvo kiaušinėlių donorė. D. jokiu momentu nebuvo nėščia.
            19. S. T. nustatė tvarką, taikytiną motinystės ir įvaikinimo atostogoms, kurios lygiavertės teisės aktų nuostatose numatytoms mokamoms atostogoms, ir jų mokėjimui. Pagal šią tvarką nenumatytos nei atostogos, nei mokėjimas per jas numatytosioms motinoms surogatinės motinystės atveju. S. T. nustatė ir specialių atostogų tvarką, kuri netaikoma nėštumo kito asmens naudai atveju. 2009 m. spalio 15 d. S. T. Žmogiškųjų išteklių skyriaus vadovas, atsakydamas į profesinės sąjungos pateiktą paklausimą dėl teisinės tvarkos, taikytinos numatytosioms motinoms, patikslino, kad „individualiais atvejais iškilus poreikiui reikalavimai būtų tenkinami taikant motinystės ar įvaikinimo atostogų nuostatas“ .
            20. D. pateikė savo darbdaviui prašymą dėl mokamų atostogų, grindžiamą tvarka, taikytina įvaikinimo atveju. 2011 m. kovo 14 d. rašte S. T. nurodė D., kad ieškovės pasirašyta surogatinės motinystės sutartis neatitinka šios tvarkos reikalavimų, nes D. negalėjo pateikti įvaikinimo tarnybos išduotos atitikimo pažymos ( matching certificate ), liudijančios būsimų tėvų ir įvaikinto vaiko atitikimą.
            21. Tą pačią dieną, gavusi šį raštą, D. pateikė S. T. oficialų prašymą suteikti surogatinės motinystės atostogas, kurios, jos teigimu, prilygo įvaikinimo atostogoms, tik ji negalėjo pateikti atitikimo pažymos, nes nebuvo taikoma įvaikinimo procedūra. 2011 m. balandžio 11 d. S. T. atsakė, kad jeigu D. įsivaikintų, turėtų teisę į mokamas atostogas, tačiau neįvaikinant „teisiškai surogatinės motinystės atveju jai nepriklauso teisė į mokamas atostogas“.
            22. 2011 m. birželio 7 d. D. kreipėsi su ieškiniu į Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne , nurodydama pagrindus, susijusius su diskriminacija dėl lyties ir (arba) dėl nėštumo ir motinystės pagal 2010 m. Lygybės įstatymą. Ji taip pat teigė, kad buvo pažeistas 1996 m. Įstatymas dėl darbuotojų teisių ir 1999 m. Motinystės, tėvystės atostogų ir kt. nuostatai. Ji taip pat nurodė, kad patyrė žalą dėl nėštumo ir motinystės ir kad ji siekė pasinaudoti įprastomis ar papildomomis motinystės atostogomis. Be to, D. nurodė, kad buvo pažeisti 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 ir 14 straipsniai.
            23. 2011 m. birželio 10 d. S. T., gavęs naują D. prašymą, nurodė, kad jam priklauso „galutinė teisė“ nagrinėti prašymą dėl mokamų atostogų ir kad, naudodamasis šia teise, jis nusprendė taikyti D. tvarkos, taikytinos įvaikinimo atostogoms, sąlygas, o tokiu atveju, be kita ko, reikia pateikti tam tikrus dokumentus. Todėl D., taikant minėtą tvarką, buvo suteiktos mokamos atostogos 2011 m. birželio 29 d. laiške nurodytomis sąlygomis.
            24. 2011 m. liepos 8 d. S. T. Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne  patvirtino, kad D. neturėjo teisės į motinystės išmoką, motyvuodamas tuo, kad teisė į tokią išmoką priklauso biologinei vaiko motinai.
            25. Vaikas gimė 2011 m. rugpjūčio 26 d. D. ketino dalyvauti gimdyme, tačiau vaikas gimė netikėtai. D. motinos vaidmens ėmėsi ir krūtimi maitinti kūdikį pradėjo praėjus valandai nuo gimimo. Kūdikį krūtimi ji maitino tris mėnesius.
            26. D. ir jos partneris kreipėsi į kompetentingą teismą, kad šis priimtų nutartį dėl vaiko tėvų pripažinimo remiantis 2008 m. Žmogaus apvaisinimo ir embriologijos įstatymo 54 straipsniu. 2011 m. gruodžio 9 d. nutartimi šis teismas jiems pripažino visą ir nuolatinę atsakomybę už vaiką.
            27. Tokiomis aplinkybėmis Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „Kiekviename iš toliau pateiktų klausimų:
            – formuluotė „numatytoji motina, turinti vaiką pagal surogatinės motinystės sutartį“ apima aplinkybes, kuriomis numatytoji motina yra darbuotoja ir pati jokiu momentu nebuvo nėščia ir nepagimdė byloje minimo vaiko;
            – formuluotė „surogatinė motina“ apima aplinkybes, kuriomis moteris buvo nėščia ir pagimdė vaiką numatytajai motinai.
            1) Ar Direktyvos [92/85] 1 straipsnio 1 dalyje ir (arba) 2 straipsnio c punkte, 8 straipsnio 1 dalyje ir (arba) 11 straipsnio 2 dalies b punkte numatytajai motinai, turinčiai vaiką pagal surogatinės motinystės sutartį, numatyta teisė pasinaudoti motinystės atostogomis?
            2) Ar Direktyvoje [92/85] numatytajai motinai, turinčiai vaiką pagal surogatinės motinystės sutartį, numatyta teisė išeiti motinystės atostogų, jeigu ji:
            a) gali po kūdikio gimimo maitinti jį krūtimi ir (arba)
            b) po kūdikio gimimo maitina jį krūtimi?
            3) Ar yra pažeidžiamas < ... > Direktyvos [2006/54] 14 straipsnis, skaitomas kartu su jos 2 straipsnio 1 dalies a punktu ir (arba) b punktu, 2 straipsnio 2 dalies c punktu, jeigu darbdavys atsisako numatytajai motinai, turinčiai vaiką pagal surogatinės motinystės sutartį, suteikti motinystės atostogas?
            4) Ar dėl darbuotojos siejimo su vaiko surogatine motina < ... > Direktyvos [2006/54] 14 straipsnis, skaitomas kartu su jos 2 straipsnio 1 dalies a punktu ir (arba) b punktu, 2 straipsnio 2 dalies c punktu, gali būti pažeidžiamas, jeigu numatytajai motinai, turinčiai vaiką pagal surogatinės motinystės sutartį, atsisakoma suteikti motinystės atostogas?
            5) Ar dėl numatytosios motinos siejimo su surogatine vaiko motina < ... > Direktyvos [2006/54] 14 straipsnis, skaitomas kartu su jos 2 straipsnio 1 dalies a punktu ir (arba) b punktu, 2 straipsnio 2 dalies c punktu, gali būti pažeidžiamas, jeigu numatytoji motina, turinti vaiką pagal surogatinės motinystės sutartį, yra vertinama ne taip palankiai?
            6) Jeigu atsakymas į 4 klausimą yra teigiamas, ar paties numatytosios motinos statuso pakanka, kad ji įgytų teisę į motinystės atostogas dėl to, kad yra siejama su vaiko surogatine motina?
            7) Jei atsakymas į vieną iš 1–4 klausimų yra teigiamas:
            a) ar < ... > Direktyva [92/85] atitinkamais aspektais veikia tiesiogiai ir
            b) ar < ... > Direktyva [2006/54] atitinkamais aspektais veikia tiesiogiai?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
            28. Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 92/85 turi būti aiškinama taip, kad numatytoji motina, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu, turi teisę į motinystės atostogas, numatytas šios direktyvos 8 straipsnyje, ypač jei ji gali po kūdikio gimimo maitinti jį krūtimi arba po šio kūdikio gimimo jį faktiškai maitina krūtimi.
            29. Visų pirma reikia priminti, kad Direktyva 92/85, kuri buvo priimta remiantis EB 118a straipsniu, kurį atitinka SESV 153 straipsnis, siekiama skatinti nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos darbe pagerinimą (2007 m. spalio 11 d. Sprendimo Paquay , C‑460/06, Rink. p. I‑8511, 27 punktas ir 2010 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Danosa , C‑232/09, Rink. p. I‑11405, 58 punktas).
            30. Šiuo aspektu šios direktyvos 8 konstatuojamoje dalyje skelbiama, kad nėščias, neseniai pagimdžiusias arba maitinančias krūtimi darbuotojas reikia laikyti ypatingos rizikos grupe ir turi būti imamasi priemonių dėl jų saugos ir sveikatos.
            31. Atsižvelgiant į tai Direktyvos 92/85 8 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad darbuotojos turėtų teisę į bent 14 savaičių nepertraukiamas motinystės atostogas prieš gimdymą ir (arba) po „gimdymo“, remiantis nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika.
            32. Pagal Teisingumo Teismo praktiką nėščioms darbuotojoms suteikta teisė į motinystės atostogas turi būti vertinama kaip ypatingos svarbos socialinės teisės apsaugos priemonė. Taigi, Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad suinteresuotųjų gyvenimo bent 14 savaičių laikotarpiu iki gimdymo ir po gimdymo sąlygų esminius pasikeitimus galima laikyti teisėta laikino profesinės veiklos sustabdymo priežastimi be galimybės valstybės valdžios institucijoms ar darbdaviams kaip nors užginčyti šios priežasties teisėtumą (2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Kiiski , C‑116/06, Rink. p. I‑7643, 49 punktas ir 2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Betriu Montull , C‑5/12, 48 punktas).
            33. Iš tiesų, kaip Sąjungos teisės aktų leidėjas pripažino Direktyvos 92/85 14 konstatuojamoje dalyje, nėščia, ką tik pagimdžiusi ar maitinanti krūtimi darbuotoja yra specifinėje pažeidžiamumo situacijoje, kuri reikalauja suteikti jai teisę į motinystės atostogas, tačiau ši teisė, ypač per šias atostogas, negali būti prilyginta vyro ar moters, kuriems suteiktos atostogos dėl ligos, teisei (žr. 1998 m. spalio 27 d. Sprendimo Boyle ir kt. , C‑411/96, Rink. p. I‑6401, 40 punktą ir minėto Sprendimo Betriu Montull  49 punktą).
            34. Šiomis darbuotojai suteikiamomis motinystės atostogomis siekiama, pirma, užtikrinti moters biologinės būklės apsaugą per nėštumą ir po nėštumo ir, antra, apsaugoti ypatingą moters ir jos vaiko ryšį per laikotarpį po nėštumo ir gimdymo ir išvengti, kad tokiam ryšiui netrukdytų krūvis, tenkantis dėl tuo pačiu metu vykdomos profesinės veiklos (žr., be kita ko, 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo Hofmann , 184/83, Rink. p. 3047, 25 punktą; minėtų sprendimų Kiiski  46 punktą ir B etriu Montull  50 punktą).
            35. Todėl iš Direktyvos 92/85 tikslo, jos 8 straipsnio formuluotės ir šio sprendimo 32–34 punktuose minėtos Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad šios direktyvos 8 straipsnyje numatytų motinystės atostogų tikslas yra saugoti vaiko motinos sveikatą specifinėje pažeidžiamumo situacijoje, kuri atsiranda dėl nėštumo.
            36. Šiuo aspektu reikia pridurti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog motinystės atostogomis taip siekiama užtikrinti ypatingą moters ir jos vaiko ryšį, tačiau šis tikslas, kaip matyti iš šio sprendimo 34 punkte minėtų sprendimų, siejamas tik su laikotarpiu po „nėštumo ir gimdymo“.
            37. Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad motinystės atostogų suteikimas remiantis Direktyvos 92/85 8 straipsniu suponuoja, kad teisę į jas turinti darbuotoja buvo nėščia ar pagimdė kūdikį.
            38. Tokį konstatavimą patvirtina Teisingumo Teismo atsakymas 2008 m. vasario 26 d. Sprendime Mayr (C‑506/06, Rink. p. I‑1017) dėl Direktyvos 92/85 10 straipsnio 1 dalyje numatyto draudimo atleisti iš darbo nėščias darbuotojas. Iš tiesų, šio sprendimo 37 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tiek iš Direktyvos 92/85 10 straipsnio teksto, tiek iš pagrindinio jos siekiamo tikslo, priminto šio sprendimo 29 punkte, išplaukia, kad tam, jog būtų taikoma šio straipsnio suteikiama apsauga nuo atleidimo iš darbo, aptariamas nėštumas turi būti prasidėjęs.
            39. Šiuo atveju iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pati D. niekada nebuvo nėščia.
            40. Esant šioms sąlygoms, darbuotoja, kaip numatytoji motina, kurios vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu, nepatenka į Direktyvos 92/85 8 straipsnio taikymo sritį, įskaitant ir atvejį, kai ji gali maitinti krūtimi šį kūdikį po jo gimimo ar faktiškai jį maitina. Todėl valstybės narės neprivalo suteikti tokiai darbuotojai teisės į motinystės atostogas remiantis šiuo straipsniu.
            41. Vis dėlto reikia pridurti, kad Direktyvos 92/85 tikslas, kaip, be kita ko, išplaukia iš jos 1 konstatuojamosios dalies, yra nustatyti tam tikrus minimalius nėščių, neseniai pagimdžiusių ar maitinančių krūtimi darbuotojų apsaugos reikalavimus.
            42. Todėl šia direktyva niekaip nepanaikinama galimybė valstybėms narėms taikyti ar priimti įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios būtų palankesnės apsaugant numatytųjų motinų, kurioms vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu, saugumą ir sveikatą, joms leidžiant pasinaudoti motinystės atostogomis dėl šio kūdikio gimimo.
            43. Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyva 92/85 turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės neprivalo numatyti motinystės atostogų pagal šios direktyvos 8 straipsnį darbuotojai, kaip numatytajai motinai, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu, įskaitant ir atvejį, kai ji gali po kūdikio gimimo maitinti jį krūtimi arba jį faktiškai maitina krūtimi.
            Dėl trečiojo–penktojo klausimų
            44. Savo trečiuoju–penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2006/54 14 straipsnį, skaitomą kartu su šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktais ir 2 dalies c punktu, reikia aiškinti taip, kad darbuotojo diskriminacija dėl lyties yra tuomet, kai motinystės atostogas atsisakoma suteikti numatytajai motinai, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu.
            45. Direktyvos 2006/54 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad nei viešajame, nei privačiajame sektoriuose, įskaitant viešąsias įstaigas, negali būti nei tiesioginės, nei netiesioginės diskriminacijos dėl lyties tiek, kiek tai susiję, be kita ko, su užimtumu ir darbo sąlygomis, įskaitant atleidimą iš darbo ir užmokestį.
            46. Dėl šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytos diskriminacijos atsisakymas suteikti motinystės atostogas, esant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytoms aplinkybėms, yra tiesioginė diskriminacija dėl lyties, kaip tai suprantama pagal šios nuostatos a punktą, jei pagrindinė šio atsisakymo priežastis taikoma tik vienos iš dviejų lyčių darbuotojams (šiuo klausimu žr. 1990 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Dekker , C‑177/88, Rink. p. I‑3941, 10 punktą; 1994 m. gegužės 5 d. Sprendimo Habermann-Beltermann , C‑421/92, Rink. p. I‑1657, 14 punktą ir minėto Sprendimo Mayr  50 punktą).
            47. Pagal nacionalinės teisės aktus, taikytinus situacijai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje, numatytasis tėvas, kuriam gimė vaikas sutarties su surogatine motina pagrindu, vertinamas taip pat, kaip ir numatytoji motina panašioje situacijoje, t. y. jis taip pat neturi teisės pasinaudoti mokamomis atostogomis, lygiavertėmis motinystės atostogoms. Iš to išplaukia, kad atsisakymas suteikti atostogas D. nėra grindžiamas priežastimi, kuri taikoma tik vienos iš dviejų lyčių darbuotojams.
            48. Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką netiesioginė diskriminacija dėl lyties atsiranda tuomet, kai nacionalinė priemonė, nors ir suformuluota neutraliai, iš tikrųjų nepalankų poveikį daro labiau vienos lyties darbuotojams, palyginti su kitos lyties darbuotojais (šiuo klausimu žr. 1997 m. spalio 2 d. Sprendimo Gerster , C‑1/95, Rink. p. I‑5253, 30 punktą; 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Brachner , C‑123/10, Rink. p. I‑10003, 56 punktą ir 2013 m. birželio 20 d. Sprendimo Riežniece , C‑7/12, 39 punktą).
            49. Todėl dėl netiesioginės diskriminacijos, numatytos Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 1 dalies b punkte, reikia konstatuoti, kad jokia bylos medžiagos informacija neleidžia nustatyti, kad dėl atsisakymo suteikti nagrinėjamas atostogas mažiau palankios sąlygos sudaromos būtent darbuotojoms moterims, o ne darbuotojams vyrams.
            50. Todėl atsisakymas suteikti motinystės atostogas numatytajai motinai, kaip antai D., nėra netiesioginė diskriminacija dėl lyties, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktus.
            51. Be to, pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies c punktą bet kokios mažiau palankios sąlygos moteriai dėl nėštumo ar motinystės atostogų, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/85, yra diskriminacija, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2006/54.
            52. Viena vertus, numatytoji motina, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu, pagal apibrėžimą negali būti vertinama mažiau palankiai dėl nėštumo, nes ji nesilaukė šio vaiko.
            53. Kita vertus, iš atsakymo, pateikto į pirmus du klausimus, išplaukia, kad Direktyva 92/85 nereikalaujama, kad valstybės narės numatytų motinystės atostogas numatytajai motinai darbuotojai, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu. Taigi, ši numatytoji motina nėra vertinama mažiau palankiai dėl motinystės atostogų, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/85.
            54. Todėl neturi būti laikoma, kad numatytoji motina diskriminuojama dėl lyties, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/54 2 straipsnio 2 dalies c punktą.
            55. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį–penktąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2006/54 14 straipsnį, skaitomą kartu su šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktais ir 2 dalies c punktu, reikia aiškinti taip, kad darbuotojo diskriminacijos dėl lyties nėra tuomet, kai motinystės atostogas atsisakoma suteikti numatytajai motinai, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu.
            Dėl šeštojo ir septintojo klausimų
            56. Atsižvelgiant į atsakymus, pateiktus į pirmąjį–penktąjį klausimus, nereikia atsakyti į šeštąjį ir septintąjį klausimus.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            57. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
            1. 1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyva 92/85/EEB dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo (dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės neprivalo numatyti motinystės atostogų pagal šios direktyvos 8 straipsnį darbuotojai, kaip numatytajai motinai, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu, įskaitant ir atvejį, kai ji gali po kūdikio gimimo maitinti jį krūtimi arba jį faktiškai maitina krūtimi.
            2. 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo 14 straipsnį, skaitomą kartu su šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktais ir 2 dalies c punktu, reikia aiškinti taip, kad darbuotojo diskriminacijos dėl lyties nėra tuomet, kai motinystės atostogas atsisakoma suteikti numatytajai motinai, kuriai vaikas gimė sutarties su surogatine motina pagrindu.


2014 m. kovo 5 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#HP Health Clubs Iberia, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo ZENSATIONS paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas ZEN – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Įstojusios į bylą šalies reikalavimų priimtinumas – Procedūros reglamento 46 straipsnis – Pareiga motyvuoti – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio pirmas sakinys – Faktinių aplinkybių nagrinėjimas savo iniciatyva – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalis.#Byla T-416/12.


title: 2008 m. rugsėjo 10 d.  Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF - Garantijų skyrius - Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos - Išmokos už galvijus ir kaimo plėtra - Trūkumai nacionalinėje valdymo ir kontrolės sistemoje. # Byla T-381/04.

text:
      2008 m. rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Italija prieš Komisiją
      (Byla T‑381/04)
      „EŽŪOGF – Garantijų skyrius – Išlaidos, kurioms finansavimas Bendrijos lėšomis netaikomas – Išmokos už galvijus ir kaimo plėtra – Trūkumai nacionalinėje valdymo ir kontrolės sistemoje“
      1.                     Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis – Sprendimas dėl sąskaitų, pateiktų dėl išlaidų, finansuojamų iš EŽŪOGF,
            apmokėjimo (EB 253 straipsnis) (žr. 60 punktą)
      2.                     Procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai – Pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka (Pirmosios instancijos teismo procedūros
            reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 67–68 ir 73–74 punktus)
      3.                     Žemės ūkis – Bendroji žemės ūkio politika – Integruota administravimo ir kontrolės sistema, susijusi su tam tikromis pagalbos
            schemomis – Reglamentas Nr. 2988/95 (Tarybos reglamento Nr. 2988/95 1, 2 ir 7 straipsniai) (žr. 80–84 punktus)
      4.                     Žemės ūkis – EŽŪOGF – Sąskaitų apmokėjimas – Atsisakymas padengti išlaidas, patirtas pažeidus taikomus Bendrijos teisės aktus
            – Atitinkamos valstybės narės prieštaravimas – Įrodinėjimo pareiga – Paskirstymas tarp Komisijos ir valstybės narės (žr. 95–96,
            127, 136–137 ir 142 punktus)
      Dalykas

               Prašymas iš dalies panaikinti 2004 m. liepos 16 d. Komisijos sprendimą 2004/561/EB dėl valstybių narių kai kurių išlaidų,
                  padarytų koordinuojant Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriui, nefinansavimo Bendrijos
                  lėšomis (OL L 250, p. 21) tiek, kiek jame numatyta nefinansuoti kai kurių Italijos Respublikos išlaidų išmokų už galvijus
                  ir kaimo plėtros sektoriuose.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Italijos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.


2001 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Ispanijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF - Sąskaitų apmokėjimas. # Byla C-374/99.


2002 m. gegužės 30 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 96/48/EB. # Byla C-441/00.


title: 2008 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Čekijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 86/378/EEB ir 96/97/EB - Vienodas požiūris į vyrus ir moteris - Nevisiškas perkėlimas. # Byla C-41/08.

text:
      2008 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Čekijos Respubliką
      (Byla C‑41/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyvos 86/378/EEB ir 96/97/EB – Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – Nevisiškas perkėlimas“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 9 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvos 86/378/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir
                  moteris principo įgyvendinimo profesinėse socialinės apsaugos sistemose (OL L 225, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
                  k., 5 sk., 1 t., p. 327) bei 1996 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 96/97/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 86/378/EEB
                  dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo įgyvendinimo profesinėse socialinės apsaugos sistemose (OL L 46, p. 20; 2004 m.
                  specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 232) neperkėlimas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi visų įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų įgyvendinti 1986 m. liepos 24 d. Tarybos direktyvą
                     86/378/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo įgyvendinimo profesinėse socialinės apsaugos sistemose bei 1996 m.
                     gruodžio 20 d. Tarybos direktyvą 96/97/EB, iš dalies keičiančią Direktyvą 86/378/EEB, Čekijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
                     pagal šias direktyvas ir Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos
                     Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos
                     stojimo į Europos Sąjungą sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų 54 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Čekijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


2001 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Tecnologie Vetroresina SpA (TVR). # Arbitražinė išlyga. # Byla C-41/98.


TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS 2011 m. rugsėjo 28 d.#Carlo De Nicola prieš Europos investicijų banką (EIB).#Viešoji tarnyba – Europos investicijų banko personalas – Vertinimas – Pareigų paaukštinimas – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Priimtinumas.#Byla F‑13/10.


1986 m. vasario 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 35/84.