title: 2012 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Markus Geltl prieš Daimler AG.#Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyvos 2003/6/EB ir 2003/124/EB – Viešai neatskleista informacija – Sąvoka „tiksli informacija“ – Tęstinio laiko atžvilgiu proceso tarpiniai etapai – Nurodytos aplinkybės, kurios egzistuoja arba pagrįstai gali atsirasti, arba įvykis, kuris įvyko arba pagrįstai gali įvykti – Termino „pagrįstai gali“ aiškinimas – Informacijos, susijusios su bendrovės vadovo pasikeitimu, atskleidimas.#Byla C‑19/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-19/11
            dėl Bundesgerichtshof (Vokietija) 2010 m. lapkričio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. sausio 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Markus Geltl
            prieš
            Daimler AG ,
            dalyvaujant
            Lothar Meier ir kt. ,
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai U. Lõhmus (pranešėjas), A. Rosas, A. Ó Caoimh ir C. G. Fernlund,
            generalinis advokatas P. Mengozzi,
            posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. vasario 2 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – M. Geltl, atstovaujamo Rechtsanwalt  R. Lindner,
            – Daimler AG , atstovaujamos Rechtsanwälte  M. Sustmann ir R. Schmidt-Bendum,
            – L. Meier, atstovaujamo Rechtsanwalt  H. Schmidt,
            – E. Endruweit ir kt., atstovaujamų R. Lindner,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.-C. Halleux,
            – Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir D. Hadroušek,
            – Estijos vyriausybės, atstovaujamos M. Linntam,
            – Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato  M. Russo,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir F. Matias Santos,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Hathaway, padedamo baristerio A. Henshaw,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir R. Vasileva,
            susipažinęs su 2012 m. kovo 21 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/6/EB dėl prekybos vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija, ir manipuliavimo rinka (piktnaudžiavimo rinka) (OL L 96, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 367) 1 straipsnio 1 punkto bei 2003 m. gruodžio 22 d. Komisijos direktyvos 2003/124/EB, įgyvendinančios Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/6/EB dėl viešai neatskleistos informacijos ir viešo jos atskleidimo bei manipuliavimo rinka apibrėžimo (OL L 339, p. 70; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 6 t., p. 348), 1 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp M. Geltl ir Daimler AG  (toliau – Daimler ) dėl žalos, kurią M. Geltl tariamai patyrė dėl to, kad ši bendrovė tariamai pavėluotai atskleidė informaciją apie ankstesnį jos valdybos pirmininko atsistatydinimą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            Direktyva 2003/6
            3. Direktyvos 2003/6 2, 12, 16 ir 24 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
            „(2) Integruota ir efektyvi finansų rinka reikalauja rinkos vientisumo. Sklandus vertybinių popierių rinkos veikimas ir visuomenės pasitikėjimas rinka – tai ekonominio augimo bei gerovės prielaidos. Piktnaudžiavimas rinka kenkia finansų rinkų vientisumui ir visuomenės pasitikėjimui vertybiniais popieriais bei išvestinėmis priemonėmis.
            < ... >
            (12) Piktnaudžiavimą rinka sudaro prekyba vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija, ir manipuliavimas rinka. Teisės aktų, draudžiančių prekybą vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija, tikslas yra toks pat kaip ir teisės aktų, draudžiančių manipuliavimą rinka: užtikrinti Bendrijos finansų rinkų vientisumą ir sustiprinti investuotojų pasitikėjimą tomis rinkomis. < ... >
            < ... >
            (16) Viešai neatskleista informacija – tai bet kuri tiksli informacija, kuri nebuvo viešai paskelbta ir kuri yra tiesiogiai arba netiesiogiai susijusi su vienu ar daugiau finansinių priemonių emitentų arba su viena ar daugiau finansinių priemonių. Informaciją, kuri gali turėti didelės įtakos reguliuojamos rinkos kainų raidai ir jų formavimui, galima laikyti informacija, kuri netiesiogiai susijusi su vienu ar daugiau finansinių priemonių emitentų ar su viena ar daugiau susijusių išvestinių finansinių priemonių.
            < ... >
            (24) Greitas ir teisingas informacijos visuomenei atskleidimas stiprina rinkos vientisumą, tuo tarpu pasirinktinai emitentų atskleidžiama informacija gali sąlygoti investuotojų pasitikėjimo finansų rinkų vientisumu praradimą. < ... > “
            4. Šios direktyvos 1 straipsnio 1 punkto pirmoje pastraipoje apibrėžiama sąvoka „viešai neatskleista informacija“ kaip „viešai nepaskelbta tiksli informacija, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusi su vienu ar daugiau finansinių priemonių emitentų arba su viena ar daugiau finansinių priemonių, kurios viešas paskelbimas gali turėti didelės įtakos tų finansinių priemonių kainai arba susijusių išvestinių finansinių priemonių kainai.“
            5. Šios direktyvos 2 straipsnyje numatyta:
            „1. Valstybės narės draudžia bet kuriam antroje pastraipoje nurodytam asmeniui, kuris žino viešai neatskleistą informaciją, panaudoti tą informaciją savo sąskaita ar trečiosios šalies sąskaita, tiesiogiai ar netiesiogiai įsigyjant ar parduodant finansines priemones, kurias ta informacija liečia.
            Pirmoji pastraipa taikoma bet kuriam asmeniui, kuris žino tą informaciją:
            a) dėl savo narystės emitento administracijos, valdymo ar stebėtojų organuose arba
            b) dėl to, kad jis valdo dalį emitento kapitalo, arba
            c) dėl to, kad gali naudotis tokia informacija, atlikdamas savo tarnybines ar profesines arba kitas pareigas, arba
            d) dėl savo nusikalstamos veiklos.
            2. Jeigu straipsnio 1 dalyje nurodytas asmuo yra juridinis asmuo, toje straipsnio dalyje numatytas draudimas taikomas ir fiziniams asmenims, kurie dalyvauja priimant sprendimą vykdyti sandorį to juridinio asmens sąskaita.
            3. Šis straipsnis netaikomas sandoriams, atliekamiems vykdant įsipareigojimą įsigyti ar parduoti finansinių priemonių, kurių terminas suėjo, jeigu tas įsipareigojimas numatytas sutartyje, sudarytoje prieš tai, kai nurodytas asmuo sužino viešai neatskleistą informaciją.“
            6. Tos pačios direktyvos 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
            „1. Valstybės narės užtikrina, kad finansinių priemonių emitentai kuo skubiau informuotų visuomenę apie tuos emitentus tiesiogiai liečiančią viešai neatskleistą informaciją.
            < ... >
            2. Nenorėdamas pažeisti savo teisėtų interesų, emitentas savo atsakomybe gali uždelsti viešai neatskleistos informacijos atskleidimą, kaip paminėta straipsnio 1 dalyje, jeigu toks informacijos nepaskelbimas negali suklaidinti visuomenės ir jeigu emitentas gali užtikrinti tos informacijos konfidencialumą. Valstybės narės gali reikalauti, kad emitentas nedelsdamas praneštų kompetentingai institucijai apie savo sprendimą uždelsti viešai neatskleistos informacijos atskleidimą.“
            Direktyva 2003/124
            7. Pagal Direktyvos 2003/124 1 ir 3 konstatuojamąsias dalis:
            „(1) Protingi investuotojai grindžia savo investicinius sprendimus jau turima informacija, taip sakant ex ante  informacija. Todėl klausimą, ar tikėtina, kad priimdamas investicinį sprendimą, protingas investuotojas atsižvelgs į konkrečią informaciją, reikėtų vertinti, remiantis turima ex ante  informacija. Toks įvertinimas turi atsižvelgti į numatomą šios informacijos įtaką, turint omeny emitento susijusių veiksmų visumą, informacijos šaltinių patikimumą ir bet kokius kitus rinkos rodiklius, kurie tam tikromis aplinkybėmis gali daryti įtaką susijusiai finansinei priemonei arba su ja susijusiai išvestinei finansinei priemonei.
            < ... >
            (3) Rinkos dalyvių teisinį užtikrintumą reikėtų stiprinti tiksliau apibūdinant du viešai neatskleistos informacijos apibrėžimui esminius elementus, visų pirma tikslią tos informacijos prigimtį bei galimo jos poveikio finansinių priemonių arba susijusių išvestinių finansinių priemonių kainoms reikšmingumą.“
            8. Šios direktyvos 1 straipsnyje „Viešai neatskleista informacija“ numatyta:
            „1. Taikant Direktyvos 2003/6/EB 1 straipsnio 1 punktą, informacija turi būti laikoma tikslia, jeigu ji nurodo aplinkybes, kurios egzistuoja arba pagrįstai gali atsirasti arba įvykį, kuris įvyko arba pagrįstai gali įvykti, ir jeigu ji pakankamai konkreti, kad galima būtų padaryti išvadą dėl galimos tų aplinkybių ar įvykio įtakos finansinių priemonių ar susijusių išvestinių finansinių priemonių kainai.
            2. Taikant Direktyvos 2003/6/EB 1 straipsnio 1 punktą, „informacija, kurios viešas paskelbimas gali reikšmingai paveikti tų finansinių priemonių arba susijusių išvestinių finansinių priemonių kainą“ reiškia informaciją, kuria protingas investuotojas greičiausiai pasinaudotų iš dalies pagrįsdamas savo investicinius sprendimus.“
            9. Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatytas neišsamus sąrašas situacijų, kurios gali kelti grėsmę teisėtiems emitento interesams, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/6 6 straipsnio 2 dalį, būtent vykstančios derybos arba susiję veiksniai, jeigu viešas atskleidimas darytų įtaką tų derybų rezultatui ar įprastai tvarkai, emitento valdymo organo priimti sprendimai ar sudarytos sutartys, kuriems įsigalioti reikalingas emitento kito organo patvirtinimas, jeigu tokio emitento struktūra reikalauja tų organų atskyrimo.
            Vokietijos teisė
            10. 1998 m. rugsėjo 9 d. Prekybos vertybiniais popieriais įstatymo ( Gesetz über den Wertpapierhandel)  ( BGBl.  1998 I, p. 2708), iš dalies pakeisto 2004 m. spalio 28 d. Investuotojų apsaugos pagerinimo įstatymu ( Gesetz zur Verbesserung des Anlegerschutzes , BGBl . 2004 I, p. 2630, toliau – WpHG ) redakcijos 15 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
            „Viešai neatskleista informacija yra tiksli informacija apie visuomenei nežinomas aplinkybes, susijusi su vienu ar daugiau vertybinių popierių, kuriais prekiaujama pasinaudojant viešai neatskleista informacija, emitentais ar su pačiais vertybiniais popieriais, kuriais prekiaujama pasinaudojant viešai neatskleista informacija; viešas tokios informacijos atskleidimas gali turėti didelės įtakos šių popierių biržos ar rinkos vertei. Tokią įtaką gali turėti informacija, kuria protingas investuotojas greičiausiai pasinaudotų iš dalies pagrįsdamas savo investicinius sprendimus. Aplinkybės, kurios pakankamai tikėtinos ateityje, taip pat laikomos aplinkybėmis, kaip tai suprantama pagal pirmą sakinį. < ... > “
            11. Direktyvos 2003/6 6 straipsnio 1 ir 2 dalys buvo perkeltos į Vokietijos teisės sistemą WpHG 15 straipsnio 1 ir 3 dalimis. Pagal šio straipsnio 6 dalį emitentas, kuris nesilaiko įsipareigojimų pagal šio straipsnio 1–4 dalis, turi kitiems asmenims atlyginti dėl to patirtą žalą pagal WpHG 37b straipsnyje numatytas sąlygas.
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            12. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad po 2005 m. balandžio 6 d. visuotinio Daimler susirinkimo jos valdybos pirmininkas Schrempp ketino atsisakyti įgaliojimų, kurie jam buvo suteikti iki 2008 m. 2005 m. gegužės 17 d. jis aptarė savo ketinimus su šios bendrovės stebėtojų tarybos pirmininku Kopper. Laikotarpiu nuo 2005 m. birželio 1 d. iki liepos 27 d. kiti stebėtojų tarybos ir valdybos nariai taip pat buvo informuoti apie planuojamą Schrempp atsistatydinimą.
            13. Nuo 2005 m. liepos 10 d. Daimler parengė pranešimą spaudai, viešą pranešimą ir laišką bendrovės darbuotojams.
            14. 2005 m. liepos 13 d. Daimler  stebėtojų tarybos pirmininko komisija (toliau – pirmininko komisija) ir stebėtojų taryba buvo sušauktos į susirinkimus, atitinkamai 2005 m. liepos 27 d. ir 28 d., pranešimuose apie susirinkimus nenurodžius galimo valdybos pirmininko pakeitimo.
            15. 2005 m. liepos 18 d. Schrempp ir Kopper susitarė pasiūlyti per 2005 m. liepos 28 d. stebėtojų tarybos susirinkimą balsuoti dėl ankstesnio Schrempp atsistatydinimo ir Zetsche paskyrimo vietoj jo.
            16. Per susirinkimą, kuris prasidėjo 2005 m. liepos 27 d. 17 val., pirmininko komisija nusprendė pasiūlyti stebėtojų tarybai, kuri turėjo susirinkti kitą dieną, patvirtinti šį atsistatydinimą ir paskyrimą.
            17. 2005 m. liepos 28 d. apie 9 val. 50 min. Daimler stebėtojų taryba nusprendė, kad Schrempp atsistatydins iš pareigų metų pabaigoje, o jo pareigas užims Zetsche.
            18. Šis sprendimas buvo perduotas biržos ir Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Finansinių paslaugų priežiūros tarnyba) vadovybėms ir paskelbtas Deutsche Gesellschaft für Ad-hoc-Publizität (Vokietijos ad hoc  skelbimų bendrovė) duomenų banke.
            19. Po šio paskelbimo Daimler akcijų kaina, kuri po tą patį rytą paskelbtų antro 2005 m. pusmečio rezultatų jau buvo padidėjusi, labai pakilo.
            20. M. Geltl ir keli kiti investuotojai pardavė Daimler akcijas prieš šio sprendimo paskelbimą. Jie apskundė šią bendrovę Landgericht Stuttgart ir prašė atlyginti žalą, nurodydami tai, kad šis paskelbimas buvo pavėluotas. Minėtas teismas kreipėsi į Oberlandesgericht Stuttgart prašydamas išnagrinėti kelis su šiuo ginču pavyzdinėje byloje („Musterverfahren“) susijusius klausimus.
            21. Oberlandesgericht Stuttgart pavyzdiniame 2009 m. balandžio 22 d. sprendime nurodė, kad negalima patvirtinti, jog 2005 m. gegužės 17 d. ar vėliau egzistavo viešai neatskleista informacija, kad Schrempp vienašališkai atsistatydintų iš pareigų, nepaisant to, ar tam pritartų Daimler stebėtojų taryba. Šio teismo teigimu, svarbiausias faktas, kuris būtų galėjęs turėti įtakos šios bendrovės akcijų kainai, yra 2005 m. liepos 28 d. stebėtojų tarybos sprendimas. Šis sprendimas buvo pakankamai tikėtinas po to, kai pirmininko komisija 2005 m. liepos 27 d. po 17 val. nusprendė pasiūlyti stebėtojų tarybai priimti šį sprendimą. Todėl viešai neatskleista informacija egzistavo tik nuo šios dienos. Oberlandesgericht Stuttgart pripažino, kad šios informacijos paskelbimo sąlygos, numatytos WpHG 15 straipsnio 3 dalyje, nebuvo iki galo įvykdytos, tačiau nusprendė, kad skundą pateikusių asmenų nurodyta žala būtų atsiradusi, net jei šios sąlygos būtų buvusios įvykdytos.
            22. Nagrinėdamas apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Oberlandesgericht Stuttgart neišnagrinėjo, ar proceso, kuriame buvo priimtas 2005 m. liepos 28 d. sprendimas, atskiri etapai galėjo turėti įtakos Daimler  akcijų kainai. Tačiau baudos skyrimo procese, susijusiame su tokiomis pačiomis aplinkybėmis, kaip antai pagrindinėje byloje, Oberlandesgericht Frankfurt am Main nusprendė, kad kelių atskirų aplinkybių sujungimas viename bendrame sprendime prieštarauja WpHG 13 straipsnio 1 dalies formuluotei ir direktyvoms 2003/6 bei 2003/124, todėl pareiga paviešinti atsiranda, kai vidaus procese priimamas sprendimas ir apie jį žino atitinkamos įmonės atsakingas asmuo.
            23. Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
            „1. Ar taikant Direktyvos 2003/6/EB 1 straipsnio [1 punktą] ir Direktyvos 2003/124/EB 1 straipsnio 1 dalį tęstinio laiko atžvilgiu proceso atveju, siekiant, kad per kelis tarpinius etapus atsirastų tam tikros aplinkybės arba įvyktų tam tikras įvykis, reikia atsižvelgti tik į tai, ar šios būsimos aplinkybės arba būsimas įvykis turi būti laikomi tikslia informacija, kaip tai suprantama pagal šias direktyvų nuostatas, ir ar reikia, atsižvelgiant į tai, išnagrinėti, ar šios būsimos aplinkybės gali pagrįstai atsirasti arba įvykis gali pagrįstai įvykti, arba ar tokio tęstinio laiko atžvilgiu proceso atveju jau egzistuojantys ar įvykę tarpiniai etapai, susiję su būsimų aplinkybių atsiradimu arba įvykiu, taip pat gali būti tiksli informacija, kaip tai suprantama pagal minėtas direktyvų nuostatas?
            2. Ar sąvoka „pagrįstai gali“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalį, reikalauja, kad tikimybė būtų laikoma dominuojančia ar didele, o gal aplinkybes, kurios gali būti pagrįstai laikomos galinčiomis atsirasti, arba įvykiai, kurie gali būti pagrįstai laikomi galinčiais įvykti, reikia suprasti taip, kad tikimybės lygis priklauso nuo įtakos investuotojui ir kad, esant didelei tikimybei, jog bus padaryta įtaka akcijų kainai, pakanka to, jog būsimų aplinkybių atsiradimas ar įvyksiantis įvykis būtų neaiškus, bet ne neįtikėtinas?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            24. Iš pradžių primintina, kad siekiant užtikrinti Europos Sąjungos finansų rinkų vientisumą ir sustiprinti investuotojų pasitikėjimą tomis rinkomis Direktyva 2003/6 draudžiama prekyba vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija, pagal jos 2 straipsnyje nustatytas sąlygas ir pagal 6 straipsnio 1 dalį numatant pareigą finansinių priemonių emitentams kuo skubiau informuoti visuomenę ir atskleisti su tais emitentais tiesiogiai susijusią viešai neatskleistą informaciją. Pagal pastarojo straipsnio 2 dalį, nenorėdamas pažeisti savo teisėtų interesų, emitentas, esant tam tikroms aplinkybėms, gali uždelsti atskleisti viešai neatskleistą informaciją.
            25. Sąvokos „viešai neatskleista informacija“ apibrėžimas, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 punkto pirmą pastraipą, apima keturis pagrindinius elementus. Pirma, kalbama apie tikslią informaciją. Antra, ši informacija nebuvo paskelbta. Trečia, ji tiesiogiai ar netiesiogiai susijusi su viena ar daugiau finansinių priemonių ar jų emitentais. Ketvirta, jos viešas paskelbimas gali turėti didelės įtakos tų finansinių priemonių kainai arba susijusių išvestinių finansinių priemonių kainai. Pirmasis ir ketvirtasis elementai tiksliau apibrėžti atitinkamai Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse.
            26. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimais siekiama išaiškinimo dėl pirmojo iš šių elementų, būtent – informacijos tikslumo.
            Dėl pirmojo klausimo
            27. Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį klausimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2003/6 1 straipsnio 1 punktas ir Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami kaip, kad tęstinio laiko atžvilgiu proceso atveju, siekiant, kad atsirastų tam tikros aplinkybės arba įvyktų tam tikras įvykis, tikslia informacija, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas, gali būti laikoma ne tik ši aplinkybė ar šis įvykis, bet ir šio proceso tarpiniai etapai, kurie jau egzistuoja ar įvyko ir yra su jais susiję.
            28. Iš Direktyvos 2003/124 3 konstatuojamosios dalies matyti, kad joje numatoma pateikti tikslesnį sąvokos „tiksli informacijos prigimtis“ apibrėžimą, nei vartojamas Direktyvoje 2003/6, siekiant sustiprinti atitinkamų rinkos dalyvių teisinį užtikrintumą.
            29. Pagal Direktyvos 2003/6 1 straipsnio 1 punktą informacija turi būti laikoma tikslia, jeigu įvykdytos dvi kumuliacinės sąlygos. Pirma, joje nurodomos aplinkybės, kurios egzistuoja arba pagrįstai gali atsirasti, arba įvykis, kuris įvyko arba pagrįstai gali įvykti. Antra, ji pakankamai konkreti, kad galima būtų padaryti išvadą dėl galimos tų aplinkybių ar įvykio įtakos finansinių priemonių ar susijusių išvestinių finansinių priemonių kainai.
            30. Kadangi sąvokos „aplinkybės“ ir „įvykis“ nėra apibrėžtos šioje direktyvoje, reikia remtis jų bendrąja prasme.
            31. Konstatuotina, kad tęstinio laiko atžvilgiu proceso tarpinis etapas pats gali apimti aplinkybes ar įvykį, kaip tai suprantama pagal bendrąją šių terminų prasmę.
            32. Šią išvadą patvirtina Direktyvos 2003/124 3 straipsnio 1 dalis, kurioje kaip viešai neatskleistos informacijos, kurios atskleidimas gali kelti grėsmę, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/6 6 straipsnio 2 dalį, pavyzdžiai skelbiami atvejai, kurie yra tipiniai tęstinio laiko atžvilgiu proceso etapai, būtent vykstančios derybos arba emitento valdymo organo priimti sprendimai ar sudarytos sutartys, kuriems įsigalioti reikalingas emitento kito organo patvirtinimas.
            33. Be to, kaip tai matyti iš, be kita ko, 2 ir 12 konstatuojamųjų dalių, Direktyva 2003/6 siekiama apsaugoti Sąjungos finansų rinkų vientisumą ir sustiprinti investuotojų pasitikėjimą šiomis rinkomis. Šis pasitikėjimas grindžiamas visų pirma tuo, kad jie bus vienodai vertinami ir saugomi nuo neteisėto viešai neatskleistos informacijos panaudojimo ir manipuliavimo rinka (šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 23 d. Sprendimo Spector Photo Group ir Van Raemdonck , C-45/08, Rink. p. I-12073, 47 punktą ir 2011 m. liepos 7 d. Sprendimo IMC Securities , C-445/09, Rink. p. I-5917, 27 punktą).
            34. Šiuo klausimu šios direktyvos 24 konstatuojamosios dalies pirmame sakinyje pažymima, kad greitas ir teisingas informacijos visuomenei atskleidimas stiprina rinkos vientisumą, o pasirinktinai emitentų atskleidžiama informacija gali lemti investuotojų pasitikėjimo finansų rinkų vientisumu praradimą.
            35. Tokiu sąvokų „aplinkybės“ ir „įvykis“ aiškinimu, kuriuo ignoruojamas tęstinis laiko atžvilgiu procesas, gali būti pažeidžiami tikslai, minėti dviejuose ankstesniuose šio sprendimo punktuose. Iš tiesų atmetus galimybę, kad informacija, susijusi su tokiu tęstinio laiko atžvilgiu proceso etapu, galėtų būti laikoma tikslia, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/6 1 straipsnio 1 punktą, būtų panaikinama pareiga, numatyta šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, paviešinti šią informaciją, net jeigu ji yra specialaus pobūdžio ir net jei yra kiti viešai neatskleistos informacijos sudėtiniai elementai, išvardyti šio sprendimo 25 punkte.
            36. Tokioje situacijoje, kai kurie asmenys, žinantys šią informaciją, gali atsidurti palankesnėje padėtyje, palyginti su kitais investuotojais, ir iš to gauti naudos šios informacijos nežinančių asmenų sąskaita (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Spector Photo Group ir Van Raemdonck  48 punktą).
            37. Rizika, kad susidarys tokia situacija, yra didesnė, jei, esant tam tikroms aplinkybėms, įmanoma konkretaus proceso rezultatą kvalifikuoti kaip tarpinį kito proceso, kuris yra dar platesnio masto, etapą.
            38. Todėl informacija, susijusi su tarpiniu etapu, kuris yra tęstinio laiko atžvilgiu proceso dalis, gali būti tiksli informacija. Svarbu pažymėti, kad šis aiškinimas taikomas ne tik jau egzistuojantiems ar įvykusiems etapams, bet ir pagal Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalį – etapams, kurie pagrįstai gali atsitikti ar įvykti.
            39. Kaip matyti iš šio sprendimo 29 punkto, informacijos kvalifikavimas kaip tikslios priklauso ir nuo to, ar įvykdyta šioje nuostatoje nurodyta antra sąlyga, t. y. informacija turi būti pakankamai konkreti, kad galima būtų padaryti išvadą dėl galimos tų aplinkybių ar įvykio įtakos finansinių priemonių ar susijusių išvestinių finansinių priemonių kainai.
            40. Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 2003/6 1 straipsnio 1 punktą ir Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad tęstinio laiko atžvilgiu proceso atveju, siekiant, kad atsirastų tam tikra aplinkybė arba įvyktų tam tikras įvykis, tikslia informacija, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas, gali būti laikoma ne tik ši aplinkybė ar šis įvykis, bet ir šio proceso tarpiniai etapai, kurie jau egzistuoja ar įvyko ir yra susiję su jų atsiradimu ar įvykimu.
            Dėl antrojo klausimo
            41. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad sąvoka „aplinkybes, kurios < ... > pagrįstai gali atsirasti arba įvykį, kuris < ... > pagrįstai gali įvykti“ apima tik aplinkybes ar įvykius, kurių atsiradimo ar įvykimo tikimybė gali būti laikoma dominuojančia ar didele, o gal ši sąvoka reiškia, kad reikia atsižvelgti į visų šių aplinkybių ar šio įvykio poveikio atitinkamų finansinių priemonių kainoms reikšmingumą.
            42. Egzistuoja tam tikri skirtumai tarp šios nuostatų įvairių kalbinių versijų. Kai kuriose versijose, kaip antai prancūzų, italų ir olandų kalbomis, vartojama sąvoka „galima pagrįstai galvoti“ kitose versijose, būtent danų, graikų, anglų ir švedų kalbomis, vartojama sąvoka „galima pagrįstai tikėtis“. Ispanų ir portugalų kalbose atitinkamai nurodoma „aplinkybės, kurios pagrįstai gali egzistuoti“ ir „pagrįstai numatomos aplinkybės ar įvykis“. Galiausiai versijoje vokiečių kalba vartojama sąvoka „su pakankama tikimybe“ („mit hinreichender Wahrscheinlichkeit“).
            43. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad, pirma, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą negalima remtis tik vienoje jos kalbinių versijų pavartota formuluote arba teikti jai pirmenybę kitų kalbinių versijų atžvilgiu. Antra, skirtingos Sąjungos teisės akto kalbinės versijos turi būti aiškinamos vienodai, o jeigu jos skiriasi, atitinkama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, bendrą struktūrą ir tikslą (žr. 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Pacific World ir FDD International , C-215/10, Rink. p. I-7255, 48 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            44. Išskyrus versiją vokiečių kalba, Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalies versijose visomis kalbomis, egzistavusiose priimant šią direktyvą, nurodytas prieveiksmis „pagrįstai“. Vartodamas šią sąvoka Sąjungos teisės aktų leidėjas įtvirtino iš bendros patirties kilusiomis taisyklėmis pagrįstą kriterijų tam, kad būtų galima nustatyti, ar būsimos aplinkybės ir įvykiai patenka į šios nuostatos taikymo sritį.
            45. Siekiant nustatyti, ar pagrįsta manyti, kad egzistuoja aplinkybės ar įvyko įvykis, reikia kiekvienu konkrečiu atveju bendrai įvertinti jau turimus įrodymus.
            46. Todėl Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalis, kurioje vartojamas terminas „pagrįstai gali“, neturėtų būti aiškinama taip, kad pagal ją reikalaujama įrodyti didelę numatytų aplinkybių ar įvykių tikimybę.
            47. Direktyvos 2003/6 1 straipsnio 1 punkto ir Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalies, kiek tai susiję su būsimomis aplinkybėmis ir įvykiais, taikymo sritį apribojus tokiu tikimybės laipsniu būtų pažeisti šio sprendimo 33 punkte minėti tikslai, t. y. apsaugoti Sąjungos finansų rinkų vientisumą ir sustiprinti investuotojų pasitikėjimą šiomis rinkomis. Iš tiesų panašiu atveju asmenys, žinantys viešai neatskleistą informaciją, nepagrįstai gautų naudos iš tam tikros informacijos, kuri dėl tokio riboto aiškinimo būtų laikoma netikslia, darant žalą tokios informacijos nežinantiems tretiesiems asmenims.
            48. Tačiau siekiant užtikrinti rinkos dalyvių, įskaitant ir emitentus, teisinį užtikrintumą, nurodytą Direktyvos 2003/124 3 konstatuojamoje dalyje, informacija apie aplinkybes ir įvykius, kurių atsiradimas ar įvykimas nėra realus, neturėtų būti laikoma tikslia informacija. Iš tiesų priešingu atveju turėtų būti laikoma, kad emitentai turi pateikti netikslią informaciją arba informaciją, negalinčią turėti įtakos jų finansinių priemonių kainai.
            49. Iš to matyti, kad Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalyje vartojamas terminas „pagrįstai gali“ reiškia būsimas aplinkybes ir įvykius, kai remiantis atliktu bendru jau turimų įrodymų vertinimu matyti, jog yra reali perspektyva, kad aplinkybės egzistuos ar įvykiai įvyks.
            50. Kiek tai susiję su klausimu, ar reikalaujama tikimybė, kad atsiras aplinkybės ar įvyks įvykis, gali skirtis nuo jų poveikio atitinkamų finansinių priemonių kainoms reikšmingumo, į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai.
            51. Pirma, toks termino „pagrįstai gali“ aiškinimas neišplaukia iš jokios šio sprendimo 42 punkte minėtos kalbinės versijos.
            52. Antra, aiškinimas, pagal kurį kuo reikšmingesnis galimas būsimo įvykio poveikis atitinkamų finansinių priemonių kainai, tuo mažesnio tikimybės laipsnio reikalaujama tam, kad atitinkama informacija būtų laikoma tikslia, reiškia, kad kiekvienas iš viešai neatskleistos informacijos sudedamųjų elementų, nurodytų atitinkamai Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse, t. y. tiksli informacijos prigimtis ir jos galimybė turėti didelės įtakos atitinkamų finansinių priemonių kainoms, priklauso nuo kito elemento.
            53. Šiose dviejose dalyse apibrėžti kriterijai yra minimalios sąlygos, kurios abi turi būti įvykdytos tam, kad informacija būtų laikoma „viešai neatskleista“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/6 1 straipsnio 1 punktą.
            54. Kaip teigė Jungtinė Karalystė Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose, negalima atmesti galimybės, kad informacija, susijusi su mažai tikėtinu įvykiu, turės didelę įtaką atitinkamo emitento akcijų kainai, nes šio įvykio pasekmės šiam emitentui būtų labai svarbios. Tačiau negalima pagrįstai daryti išvados, kad toks įvykis įvyks.
            55. Aišku, kaip matyti iš Direktyvos 2003/124 1 konstatuojamosios dalies, protingi investuotojai grindžia savo investicinius sprendimus jau turima ex ante informacija. Todėl reikia vertinti ne tik įvykio „numatomą įtaką“ emitentui, bet ir tikimybės laipsnį, kad šis įvykis įvyks. Bet kuriuo atveju šiais argumentais siekiama nustatyti, ar informacija gali turėti didelę įtaką emitento finansinių priemonių kainai.
            56. Atsižvelgiant į minėtus argumentus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, jog sąvoka „aplinkybes, kurios < ... > pagrįstai gali atsirasti arba įvykį, kuris < ... > pagrįstai gali įvykti“ apima būsimas aplinkybes ar įvykius, kai remiantis bendru jau turimų įrodymų vertinimu galima manyti, jog yra reali perspektyva, kad šios aplinkybės atsiras ar įvykiai įvyks. Tačiau šios sąvokos negalima aiškinti taip, kad reikia atsižvelgti į šių aplinkybių ar šių įvykių poveikio atitinkamų finansinių priemonių kainoms reikšmingumą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            57. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            1. 2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/6/EB dėl prekybos vertybiniais popieriais, pasinaudojant viešai neatskleista informacija, ir manipuliavimo rinka (piktnaudžiavimo rinka) 1 straipsnio 1 punktą ir 2003 m. gruodžio 22 d. Komisijos direktyvos 2003/124/EB, įgyvendinančios Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/6/EB dėl viešai neatskleistos informacijos ir viešo jos atskleidimo bei manipuliavimo rinka apibrėžimo, 1 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad tęstinio laiko atžvilgiu proceso atveju, siekiant, kad atsirastų tam tikra aplinkybė arba įvyktų tam tikras įvykis, tikslia informacija, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas, gali būti laikoma ne tik ši aplinkybė ar šis įvykis, bet ir šio proceso tarpiniai etapai, kurie jau egzistuoja ar įvyko ir yra susiję su jų atsiradimu.
            2. Direktyvos 2003/124 1 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, jog sąvoka „aplinkybes, kurios < ... > pagrįstai gali atsirasti arba įvykį, kuris < ... > pagrįstai gali įvykti“ apima būsimas aplinkybes ar įvykius, kai remiantis bendru jau turimų įrodymų vertinimu galima manyti, jog yra reali perspektyva, kad šios aplinkybės atsiras ar įvykiai įvyks. Tačiau šios sąvokos negalima aiškinti taip, kad reikia atsižvelgti į šių aplinkybių ar šių įvykių poveikio atitinkamų finansinių priemonių kainoms reikšmingumą.


1981 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Pfizer Inc. prieš Eurim-Pharm GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Hamburg - Vokietija. # Byla 1/81.


title: 2017 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Assens Havn prieš Navigators Management (UK) Limited.#Højesteret prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr.°44/2001 – Jurisdikcija draudimo srityje – Nacionalinės teisės aktai, tam tikromis sąlygomis numatantys nukentėjusiojo asmens teisę tiesiogiai pareikšti ieškinį už įvykį atsakingo asmens draudikui – Jurisdikciją nustatanti sąlyga, dėl kurios susitarė draudikas ir žalą padaręs asmuo.#Byla C-368/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. liepos 13 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr.°44/2001 – Jurisdikcija draudimo srityje – Nacionalinės teisės aktai, tam tikromis sąlygomis numatantys nukentėjusiojo asmens teisę tiesiogiai pareikšti ieškinį už įvykį atsakingo asmens draudikui – Jurisdikciją nustatanti sąlyga, dėl kurios susitarė draudikas ir žalą padaręs asmuo“
      Byloje C‑368/16
      dėl Højesteret (Aukščiausiasis Teismas, Danija) 2016 m. birželio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. liepos 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Assens Havn

      prieš

         Navigators Management (UK) Limited

      TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Vilaras, teisėjai M. Safjan (pranešėjas) ir D. Šváby,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               –

                  Navigators Management (UK) Limited, atstovaujamos advokat H. Nissen,

               –

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir J. Van Holm,

               –

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos A. Rubio González ir A. Gavela Llopis,

               –

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Heller ir L. Grønfeldt,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42, klaidų ištaisymas OL L 290, 2014 10 4, p. 11) 13 straipsnio 5 punkto ir 14 straipsnio 2 punkto a papunkčio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Assens Havn (Asenso uostas, Danija) ir draudimo bendrovės Navigators Management (UK) Limited (toliau –Navigators Management) ginčą dėl šioje bendrovėje apdraustu vilkiku Asenso uosto krantinės įrenginiams padarytos žalos atlyginimo.

         Teisinis pagrindas

            Sąjungos teisė

         Reglamentas Nr. 44/2001

               3

               Reglamento Nr. 44/2001 11 ir 13 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(11)

                        Jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų, kuriose bylinėjimosi objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė. <…>

                  <…>

                        (13)

                        Kalbant apie draudimo, vartotojų ir darbo sutartis, silpnesniąją šalį turėtų ginti palankesnės tokios šalies interesams jurisdikcijos taisyklės nei bendrosios taisyklės.“

               4

               8–14 straipsniuose, kurie yra šio reglamento II skyriaus 3 skirsnyje „Jurisdikcija bylose, susijusiose su draudimu“, išdėstytos draudimo srityje taikytinos jurisdikcijos taisyklės.

               5

               Reglamento 8 straipsnyje nustatyta:
               „Bylose, susijusiose su draudimu, jurisdikcija nustatoma pagal šį skirsnį, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto.“

               6

               Reglamento Nr. 44/2001 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Draudikui, nuolat gyvenančiam ar kurio verslo vieta yra valstybėje narėje, bylą galima iškelti:

                        a)

                        valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji ar verslo vieta, teismuose arba

                        b)

                        kitoje valstybėje narėje, jeigu ieškinius pateikia draudėjas, apdraustasis arba naudos gavėjas, ieškovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismuose; <…>

                  <…>

               7

               Šio reglamento 10 straipsnyje nustatyta:
               „Byla, susijusi su atsakomybės arba nekilnojamojo turto draudimu, draudikui taip pat gali būti iškelta vietos, kurioje įvyko žalingas [žalą sukėlęs] įvykis, teismuose. Ši nuostata taip pat taikoma ir tuomet, kai kilnojamasis ir nekilnojamasis turtas yra nurodyti vienoje draudimo sutartyje ir kai abiejų rūšių turtui žalą padaro tas pats įvykis.“

               8

               Reglamento Nr. 44/2001 11 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „8, 9 ir 10 straipsniai taikomi nukentėjusiosios šalies draudikui tiesiogiai iškeltoms byloms, jeigu tokios tiesioginės bylos yra leidžiamos.“

               9

               To paties reglamento 13 straipsnyje numatyta:
               „Šio skirsnio nuostatų galima nesilaikyti tik pagal susitarimą, kuris:
               <…>

                        2)

                        leidžia draudėjui, apdraustajam arba naudos gavėjui kelti bylą kituose teismuose, nei nurodyti šiame skirsnyje; arba

                        3)

                        sudaromas tarp draudėjo ir draudiko, kurių abiejų nuolatinė gyvenamoji arba gyvenamoji vieta sutarties sudarymo metu yra toje pačioje valstybėje narėje, ir kuris tos valstybės narės teismams suteikia jurisdikciją, netgi jei žalingas [žalą sukėlęs] įvykis įvyktų užsienyje, jeigu toks susitarimas neprieštarauja minėtos valstybės įstatymams; arba

                  <…>

                        5)

                        yra susijęs su draudimo sutartimi, sudaryta dėl vienos ar daugiau 14 straipsnyje nustatytų rizikos rūšių.“

               10

               Reglamento Nr. 44/2001 14 straipsnyje nustatyta:
               „13 straipsnio 5 dalyje minimos rizikos rūšys yra šios:

                        1)

                        visų rūšių nuostoliai arba žala, kuriuos patiria:

                                 a)

                                 jūroje plaukiojantys laivai, vandenyje arba atviroje jūrose esantys įrenginiai arba orlaiviai, kylančios iš pavojų, susijusių su jų naudojimu komerciniams tikslams;

                           <…>

                        2)

                        visų rūšių atsakomybė, kita nei atsakomybė už keleivių kūno sužalojimą arba jų bagažo praradimą ar sugadinimą:

                                 a)

                                 kuri atsiranda dėl 1 dalies a punkte nurodytų laivų, įrenginių arba orlaivių naudojimo arba eksploatacijos, jeigu valstybė, kurioje tokie orlaiviai yra registruoti, nedraudžia sudaryti susitarimų dėl tokios rizikos draudimo jurisdikcijos;

                  <…>“

               11

               Šio reglamento 23 straipsnio „Susitarimas dėl jurisdikcijos“, kuris yra to paties II skyriaus 7 skirsnyje, 1 ir 5 dalyse nustatyta:
               „1.   Jeigu šalys, kurių vienos arba daugiau nuolatinė gyvenamoji vieta yra valstybėje narėje, yra susitarusios, kad valstybės narės teismas arba teismai turi jurisdikciją spręsti bet kuriuos ginčus, kilusius arba galinčius kilti dėl konkrečių teisinių santykių, minėtas teismas arba minėti teismai turi jurisdikciją. Tokia jurisdikcija yra išimtinė, jeigu šalys nebuvo susitarusios kitaip. Toks jurisdikciją suteikiantis susitarimas:

                        a)

                        priimamas arba paliudijamas raštu; arba

                        b)

                        priimamas tokia forma, kuri atitinka šalių tarpusavyje nustatytą praktiką; arba

                        c)

                        tarptautinės prekybos arba komercijos srityje priimamas tokia forma, kuri atitinka panaudojimą, apie kurį šalys žino arba turėjo žinoti, ir kurį tokioje prekyboje arba komercijoje plačiai žino ir vykdo sutarčių, susijusių su konkrečia prekyba arba atitinkama komercija, šalys.

                  <…>
               5.   Susitarimai arba jurisdikciją suteikiančio turto patikėjimo dokumento nuostatos neturi teisinės galios, jeigu jie prieštarauja 13, 17 arba 21 straipsniui arba jeigu teismai, kurių jurisdikcija juose nenumatyta, turi išimtinę jurisdikciją pagal 22 straipsnį.“

               12

               Reglamentas Nr. 44/2001 yra panaikintas pagal 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1) 80 straipsnį. Tačiau pagal šio reglamento 81 straipsnio antrą pastraipą jis taikomas tik nuo 2015 m. sausio 10 d.

         EB ir Danijos susitarimas

               13

               2005 m. spalio 19 d. Briuselyje pasirašytu Europos bendrijos ir Danijos Karalystės susitarimu dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo bei vykdymo (OL L 299, 2005, p. 62, toliau – EB ir Danijos susitarimas), kuris Bendrijos vardu buvo patvirtintas 2006 m. balandžio 27 d. Tarybos sprendimu 2006/325/EB (OL L 120, 2006, p. 22), siekiama Reglamento Nr. 44/2001 nuostatas ir jo įgyvendinimo priemones taikyti Europos Sąjungos ir Danijos Karalystės santykiams. Remiantis šio susitarimo 12 straipsnio 2 dalimi, jis įsigaliojo 2007 m. liepos 1 d. (OL L 94, 2007, p. 70).

               14

               EB ir Danijos susitarimo preambulėje nurodyta:
               „<…>
               manydamos, kad Europos [Sąjungos] Teisingumo Teismas turėtų turėti jurisdikciją tomis pačiomis sąlygomis priimti preliminarius nutarimus Danijos teismo arba specializuotojo teismo iškeltais šio Susitarimo galiojimo ir išaiškinimo klausimais ir kad dėl to Danijos teismai ir specializuotieji teismai tomis pačiomis sąlygomis kaip kitų valstybių narių teismai turėtų prašyti priimti preliminarius nutarimus dėl Reglamento Nr. 44/2001 ir jo įgyvendinimo priemonių išaiškinimo,
               <…>“

               15

               EB ir Danijos susitarimo 2 straipsnio „Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas“ 1 dalyje numatyta:
               „[Reglamento Nr. 44/2001], kuris pridedamas prie šio Susitarimo ir yra neatsiejama jo dalis, nuostatos kartu su jo įgyvendinimo priemonėmis, priimtomis pagal to reglamento 74 straipsnio 2 dalį ir – kalbant apie įgyvendinimo priemones, priimtas įsigaliojus šiam Susitarimui, – Danijos [Karalystės] įgyvendintomis, kaip nurodyta šio Susitarimo 4 straipsnyje, ir priemonėmis, priimtomis pagal reglamento 74 straipsnio 1 dalį, yra pagal tarptautinę teisę taikomos [Europos Sąjungos] ir Danijos [Karalystės] santykiams.“

               16

               EB ir Danijos susitarimo 6 straipsnio „Europos [Sąjungos] Teisingumo Teismo jurisdikcija dėl Susitarimo aiškinimo“ 1 dalyje numatyta:
               „Danijos teisme nagrinėjamoje byloje iškilus klausimui dėl šio Susitarimo galiojimo arba aiškinimo, tas teismas prašo Teisingumo Teismą dėl jo priimti nutarimą, kada tokiomis pačiomis sąlygomis kitos Europos Sąjungos valstybės narės teismas turėtų taip daryti dėl [Reglamento Nr. 44/2001] ir šio Susitarimo 2 straipsnio 1 dalyje nurodytų jo įgyvendinimo priemonių.“

            Danijos teisė

               17

                  Forsikringsaftalelov (Danijos draudimo sutarčių įstatymas) 95 straipsnyje numatyta:
               „1.   Nustačius draudėjo atsakomybę nukentėjusiajai šaliai ir kompensacijos dydį, nukentėjusioji šalis pagal subrogaciją įgyja teises, kurias draudėjas turi bendrovės atžvilgiu, tiek, kiek jo reikalavimas nebuvo patenkintas.
               2.   Be to, nukentėjusiajai šaliai pagal subrogaciją pereina draudėjo reikalavimas bendrovės atžvilgiu, jeigu nukentėjusiosios šalies reikalavimui dėl kompensacijos turi įtakos draudėjo likvidavimas, bankrotas, su kreditoriais sudaryta taikos sutartis ar skolos grąžinimo termino pakeitimas. Tiek, kiek nukentėjusiosios šalies reikalavimas lieka nepatenkintas, visas kompensacijos reikalavimas gali būti pateiktas bendrovei. Pirmame sakinyje aprašytais atvejais bendrovė privalo per protingą terminą pranešti draudėjui, kad jai pateiktas kompensacijos reikalavimas.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               18

               2007 m. rudenį pagal Švedijos teisę įsteigta bendrovė Skåne Entreprenad Service AB (toliau – Skåne Entreprenad) gabeno cukrinius runkelius į gamyklą Nykøbing Falster (Danija). Dalis runkelių buvo gabenama laivu iš Asenso į Nakskovą (Danija). Šiai kelionei Skåne Entreprenad frachtavo kelis vilkikus ir baržas, tarp jų – vilkiką „Sea Endeavour I“, ir šiuo tikslu apdraudė atsakomybę bendrovėje Navigators Management.

               19

               Draudimo polise, be kita ko, buvo tokia sąlyga:
               „Teisės ir jurisdikcijos pasirinkimas
               Ši draudimo sutartis reglamentuojama ir aiškinama pagal Anglijos ir Velso teisę; abi šalys sutaria, kad išimtinę jurisdikciją turi Anglijos ir Velso teismai.“

               20

                  Navigators Management draudimo taisyklėse taip pat nustatyta:
               „7. Taikytina teisė, ginčo atveju taikoma procedūra ir ginčų sprendimas
               Ši draudimo sutartis reglamentuojama ir aiškinama pagal Anglijos teisę. Sutarčiai visų pirma taikomas iš dalies pakeistas 1906 m. Jūrinio draudimo įstatymas ir jo nuostatos laikomos draudimo sutarties dalimi. Šiai draudimo sutarčiai ir visiems dėl jos kylantiems ar su ja susijusiems ginčams taip pat taikoma išimtinė [High Court of Justice (England & Wales)] (Londonas, Jungtinė Karalystė) jurisdikcija.“

               21

               2007 m. lapkričio 24 d. vilkikui Sea Endeavour I įplaukiant į Asenso uostą buvo apgadinti krantinės įrenginiai. Pagrindinės bylos šalys nesutaria dėl to, kaip atsirado apgadinimų ir kas už juos atsakingas.

               22

               Kadangi Skåne Entreprenad buvo pradėta bankroto procedūra, Assens Havn pareiškė ieškinį Sø- og Handelsretten (Jūrų ir komercinių bylų teismas, Danija) tiesiogiai Navigators Management, kaip bendrovei, kuri apdraudė žalą tariamai padariusios šalies atsakomybę, prašydamas iš šios bendrovės priteisti 1310536 Danijos kronų (DKK) (maždaug 176270 eurų) kompensaciją už minėtą žalą.

               23

               Išnagrinėjęs jurisdikcijos klausimą pagal atskirą procedūrą, šis teismas 2014 m. gruodžio 22 d. sprendimu atmetė ieškinį kaip neteismingą Danijos teismams, motyvuodamas tuo, kad draudimo sutarties šalių numatyta jurisdikciją nustatanti sąlyga galioja nukentėjusiajai šaliai. Assens Havn dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               24

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, pagrindinis klausimas yra tai, ar Assens Havn, kuris pagal Draudimo sutarčių įstatymo 95 straipsnio 2 dalį turi teisę pareikšti ieškinį tiesiogiai žalą padariusio asmens draudikui, remiantis Reglamento Nr. 44/2001 13 straipsnio 5 punktu, siejamu su šio reglamento 14 straipsnio 2 punkto a papunkčiu, yra saistomas jurisdikciją nustatančios sąlygos, kuri numatyta Skåne Entreprenad ir Navigators Management sudarytoje draudimo sutartyje. Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, reikėtų pripažinti, kad Sø- og Handelsretten (Jūrų ir komercinių bylų teismas) turėjo teisę atmesti Assens Havn ieškinį.

               25

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Danijos teisę nukentėjusioji šalis iš principo negali pareikšti ieškinio tiesiogiai žalą padariusio asmens draudikui, tačiau Draudimo sutarčių įstatymo 95 straipsnyje toks ieškinys leidžiamas, pavyzdžiui, draudėjui bankrutavus, kaip ir buvo nagrinėjamu atveju.

               26

               Šiomis aplinkybėmis Højesteret (Aukščiausiasis Teismas; Danija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar Reglamento Nr. 44/2001 13 straipsnio 5 punktą, siejamą su 14 straipsnio 2 punkto a papunkčiu, reikia aiškinti kaip reiškiančius, kad nukentėjusioji šalis, kuriai pagal nacionalinę teisę leidžiama pareikšti ieškinį tiesiogiai bendrovei, suteikusiai draudiminę apsaugą asmeniui, padariusiam žalą, pagal šio reglamento 13 straipsnio 5 punktą, siejamą su 14 straipsnio 2 punkto a papunkčiu, yra saistoma draudiko ir draudėjo teisėtai numatytos jurisdikciją nustatančios sąlygos?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               27

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 44/2001 13 straipsnio 5 punktą, siejamą su šio reglamento 14 straipsnio 2 punkto a papunkčiu, reikia aiškinti taip, kad nukentėjusioji šalis, kuriai leidžiama pareikšti ieškinį tiesiogiai asmens, padariusio jai žalą, draudikui, gali būti saistoma jurisdikciją nustatančios sąlygos, kurią numatė tas draudikas ir žalą padaręs asmuo.

               28

               Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia atsižvelgti į Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 3 skirsnio nuostatų sistemą ir jomis siekiamus tikslus.

               29

               Šiuo klausimu primintina, kad Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 3 skirsnyje įtvirtinta savarankiška teismų jurisdikcijos draudimo srityje nustatymo sistema (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, 29 punktą).

               30

               Kaip ir byloms, susijusioms su darbuotojais ir vartotojais, draudimo byloms būdinga tam tikra nevienoda šalių padėtis (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo GIE Réunion européenne ir kt., C‑77/04, EU:C:2005:327, 22 punktą), kurią Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 3 skirsnio 8 straipsnyje išdėstytomis taisyklėmis siekiama ištaisyti, numatant silpnesniosios šalies interesams palankesnes nei bendrosios jurisdikcijos taisykles (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, 40 punktą).

               31

               Visų pirma, šios nuostatos palengvina nuo apdraustos žalos nukentėjusios šalies padėtį, nes ji gali pareikšti ieškinį atitinkamam draudikui vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis, teisme, jeigu nacionalinėje teisėje numatytas toks tiesioginis ieškinys.

               32

               Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 24 ir 25 punktų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris turi aiškinti savo šalies nacionalinę teisę, mano, kad pagrindinėje byloje taikytino Draudimo sutarčių įstatymo 95 straipsnio 2 dalis numato nukentėjusiajai šaliai teisę pareikšti draudikui tiesioginį ieškinį, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 44/2001 11 straipsnio 2 dalį.

               33

               Dėl to, ar susitarimu dėl jurisdikcijos galima remtis prieš nukentėjusiąją šalį, viena vertus, pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 44/2001 13 straipsnio 5 punktą, siejamą su jo 14 straipsnio 2 punkto a papunkčiu, tokiu susitarimu galima nukrypti nuo šio reglamento 3 skirsnio nuostatų, visų pirma draudimo sutarčių, pagal kurias apdraudžiama visa atsakomybė, kylanti iš laivų naudojimo ar eksploatavimo, atveju.

               34

               Kita vertus, nėra abejonių, kad Reglamento Nr. 44/2001 11 straipsnio 2 dalis, kurioje numatyta, jog šio reglamento 8–10 straipsnių nuostatos taikomos, kai nukentėjusioji šalis pareiškia ieškinį tiesiogiai draudikui, neapima šio reglamento 13 ir 14 straipsnių, taigi ir prorogacinių susitarimų dėl jurisdikcijos.

               35

               Taigi iš Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 3 skirsnio nuostatų neišplaukia, kad susitarimu dėl jurisdikcijos galima remtis prieš nukentėjusiąją šalį.

               36

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau pažymėjo, kad draudimo srityje prorogacinis susitarimas dėl jurisdikcijos turi visiškai atitikti ekonomiškai silpnesnio asmens apsaugos tikslą (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, 31 punktą).

               37

               Taigi, Reglamento Nr. 44/2001 13 straipsnyje pateiktas išsamus sąrašas atvejų, kai šalys gali nukrypti nuo šio reglamento II skyriaus 3 skirsnyje nustatytų taisyklių.

               38

               Be to, kaip numatyta šio reglamento 23 straipsnio 5 dalyje, susitarimai dėl jurisdikcijos neturi galios, jeigu jie prieštarauja minėto 13 straipsnio nuostatoms. Iš tų nuostatų matyti, kad šis reglamentas įtvirtina sistemą, pagal kurią nuostatų dėl jurisdikcijos draudimo srityje išimtys yra aiškinamos siaurai (pagal analogiją žr. 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, 31 punktą).

               39

               Be to, konstatuotina, kad nuo apdraustos žalos nukentėjusios trečiosios šalies padėtis yra dar labiau nutolusi nuo sutartinių santykių, kylančių iš susitarimo dėl jurisdikcijos, nei apdrausto naudos gavėjo, kuris neišreiškė aiškaus sutikimo dėl šio susitarimo, padėtis, aprašyta 2005 m. gegužės 12 d. Sprendime Société financière et industrielle du Peloux (C‑112/03, EU:C:2005:280).

               40

               Taigi reikia pripažinti, kad draudiko ir draudėjo numatyta jurisdikciją nustatanti sąlyga negali trukdyti nuo apdraustos žalos nukentėjusiai šaliai pareikšti ieškinį tiesiogiai draudikui vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis, teisme, kaip nurodyta šio sprendimo 31 punkte, arba šios nukentėjusios šalies gyvenamosios (buveinės) vietos teisme – šią galimybę Teisingumo Teismas patvirtino savo 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendime FBTO Schadeverzekeringen (C‑463/06, EU:C:2007:792, 31 punktas).

               41

               Iš tiesų pripažinus, kad remiantis Reglamento Nr. 44/2001 13 ir 14 straipsnių nuostatomis numatytos jurisdikciją nustatančios sąlygos yra privalomos ir nukentėjusiosioms šalims, gali būti pažeistas pagal šio reglamento II skyriaus 3 skirsnį siekiamas tikslas ginti ekonomiškai ir teisiškai silpnesnę šalį (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, 40 punktą).

               42

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Reglamento Nr. 44/2001 13 straipsnio 5 punktą, siejamą su šio reglamento 14 straipsnio 2 punkto a papunkčiu, reikia aiškinti taip, kad nukentėjusioji šalis, turinti teisę pareikšti tiesioginį ieškinį jai žalą padariusio asmens draudikui, nėra saistoma to draudiko ir to asmens numatytos jurisdikciją nustatančios sąlygos.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               43

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

                     2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 13 straipsnio 5 punktą, siejamą su šio reglamento 14 straipsnio 2 punkto a papunkčiu, reikia aiškinti taip, kad nukentėjusioji šalis, turinti teisę pareikšti tiesioginį ieškinį jai žalą padariusio asmens draudikui, nėra saistoma to draudiko ir to asmens numatytos jurisdikciją nustatančios sąlygos.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: danų.


2015 m. sausio 21 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Grundig Multimedia AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-11/14.


2015 m. kovo 5 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Rose Vision ir Seseña / Komisija.#Rose Vision, SL ir Julián Seseña prieš Europos Komisija ir kt.#Arbitražinė išlyga – Mokslinių tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos septintoji bendroji programa (2007 – 2013 m.) – Dotacijų susitarimai dėl projektų FIRST, FutureNEM ir sISI – Ieškinys dėl panaikinimo ir žalos atlyginimo – Ieškinio perkvalifikavimas – Priimtinumas – Mokėjimų sustabdymas – Audito ataskaitos pranešimo terminas – Informacijos atskleidimas tretiesiems asmenims.#Byla T‑45/13.


1982 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Calvin E. Williams prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Pareigūnas. # Byla 9/81.


2010 m. spalio 27 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Gerhard Birkhoff prieš Europos Komisiją. # Pareigūnai - Darbo užmokestis - Šeimos pašalpos. # Byla F-60/09.


title: 2009 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Lenkijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2002/21/EB - Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos - Sąvoka "abonentas". # Byla C-492/07.

text:
      2009 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Lenkiją
      (Byla C‑492/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2002/21/EB – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Sąvoka „abonentas“
      1.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Įsipareigojimų neįvykdymo įrodymas – Komisijai tenkanti pareiga – Įsipareigojimų
            neįvykdymo įrodymų pateikimas – Apkaltintos valstybės narės pareiga įrodyti priešingai  (EB 226 straipsnis) (žr. 17 ir 20 punktus)
      2.                     Valstybės narės – Įsipareigojimai – Komisijai patikėta priežiūros funkcija – Valstybių narių pareiga – Bendradarbiavimas vykdant
            tyrimą dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo – Pranešimo ir informavimo pareiga (EB 10, 211 ir 226 straipsniai; Europos
            Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21 28 straipsnio 3 dalis) (žr. 17–19 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
                  2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33;
                  2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349) 2 straipsnio k punktą, nepriėmimas per nustatytą terminą
                  – Abonento apibrėžimas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Tinkamai neperkėlusi 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir
                     paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva), visų pirma jos 2 straipsnio k punkto, reglamentuojančio „abonento“
                     sąvoką, Lenkijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Lenkijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1995 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # José Imbernon Martínez prieš Bundesanstalt für Arbeit. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sozialgericht Nürnberg - Vokietija. # Socialinė apsauga - Šeimos pašalpos. # Byla C-321/93.


2014 m. birželio 12 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Nike International Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo R 10 paraiška – Neregistruotas ankstesnis nacionalinis žodinis prekių ženklas R 10 – Nacionalinio prekių ženklo perleidimas – Įrodymas apie teisių į ankstesnį prekių ženklą turėjimą.#Byla T-137/09 RENV.


1982 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Jakob Flamm prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla 567/79 A.


title: 2009 m. gegužės 12 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Jurado Hermanos, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Žodinis Bendrijos prekių ženklas JURADO - Prekių ženklo savininko prašymo pratęsti registracijos galiojimo terminą nebuvimas - Prekių ženklo išbraukimas pasibaigus registracijos galiojimo terminui - Išimtinę licenciją turinčio asmens pateiktas prašymas atkurti ankstesnę padėtį.#Byla T-410/07.

text:
         PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. gegužės 12 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Žodinis Bendrijos prekių ženklas JURADO — Prekių ženklo savininko prašymo pratęsti registracijos galiojimo terminą nebuvimas — Prekių ženklo išbraukimas pasibaigus registracijos galiojimo terminui — Išimtinę licenciją turinčio asmens pateiktas prašymas atkurti ankstesnę padėtį“
      Byloje T-410/07

         Jurado Hermanos, SL, įsteigta Alikantėje (Ispanija), atstovaujama advokato C. Martín Álvarez,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą P. López Fernández de Corres ir O. Montalto,
      atsakovę,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2007 m. rugsėjo 3 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 866/2007-2), susijusio su ieškovės pateiktu prašymu atkurti ankstesnę padėtį,
      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė I. Pelikánová (pranešėja), teisėjai K. Jürimäe ir S. Soldevila Fragoso,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      susipažinęs su 2007 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su 2008 m. vasario 18 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartimi Jurado Hermanos prieš VRDT
         (JURADO) (T-410/07 R, nepaskelbta Rinkinyje) atmesti ieškovės prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones,
      susipažinęs su 2008 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu atsakymu į ieškinį,
      įvykus 2008 m. gruodžio 17 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               1996 m. balandžio 25 d.Café Tal de Costa Rica SA pateikė Vidaus rinkos derinimų tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti žodinį Bendrijos prekių ženklą JURADO kavai ir kitiems peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 30 klasei priklausančioms prekėms.

               2

               Kadangi VRDT prašomą prekių ženklą įregistravo Nr. 240218, 1998 m. rugpjūčio 5 d.Café Tal de Costa Rica (toliau – prekių ženklo savininkė) sudarė su ieškove Jurado Hermanos, SL sutartį dėl išimtinės licencijos naudoti nagrinėjamą prekių ženklą. Šioje sutartyje, kuri papildė kitą 1996 m. balandžio 15 d. tarp susitariančiųjų šalių sudarytą išimtinę licencinę sutartį, susijusią su dviem Ispanijoje registruotais prekių ženklais ir vienu Lenkijoje registruotu prekių ženklu, numatyta, kad licencijos trukmė – 48 metai, kitaip tariant, ji galioja iki 2046 metų. Apie šios licencijos suteikimą pagal iš dalies pakeisto 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) 22 straipsnio 5 dalį padarytas įrašas Bendrijos prekių ženklų registre.

               3

               2005 m. rugsėjo 26 d. laišku, laikydamasi Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 2 dalies, VRDT pranešė prekių ženklo savininkei ir išimtinę licenciją naudoti nagrinėjamą prekių ženklą turinčiai ieškovei, kad šio prekių ženklo registracijos galiojimo terminas baigiasi 2006 m. balandžio 25 dieną. Šiame laiške VRDT paaiškino registracijos galiojimo termino pratęsimo tvarką ir nurodė, kad prašymas dėl tokio pratęsimo turi būti pateiktas iki 2006 m. balandžio 30 d. arba vėliausiai – iki 2006 m. lapkričio 1 d., šiuo atveju sumokant papildomą mokestį.

               4

               Kadangi per nurodytą terminą VRDT negavo jokio prašymo pratęsti registracijos galiojimo terminą, 2006 m. lapkričio 24 d. laišku prekių ženklo savininkei ji pranešė, kad šis prekių ženklas išbrauktas iš prekių ženklų registro nuo 2006 m. balandžio 25 dienos.

               5

               Remdamasi Reglamento Nr. 40/94 78 straipsniu, 2007 m. kovo 23 d. ieškovė pateikė prašymą atkurti ankstesnę padėtį. Ji nurodė negavusi 2005 m. rugsėjo 26 d. laiško, o apie tai, kad nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminas nebuvo pratęstas, sužinojo visiškai atsitiktinai, radusi informaciją VRDT interneto tinklavietėje.

               6

               2007 m. gegužės 21 d. Sprendimu VRDT prekių ženklų ir registracijos departamentas atmetė prašymą atkurti ankstesnę padėtį, nes manė, kad ieškovė neįrodė, jog ji, atsižvelgdama į aplinkybes, ėmėsi visų reikalingų priemonių.

               7

               2007 m. gegužės 31 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais, pateikė VRDT apeliaciją dėl 2007 m. gegužės 21 d. Sprendimo.

               8

               2007 m. rugsėjo 3 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Antroji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją net nenagrinėjusi, ar ieškovė įvykdė sąlygą pateikti įrodymus, jog ji, atsižvelgdama į aplinkybes, ėmėsi visų reikalingų priemonių. Apeliacinė taryba iš esmės nusprendė, kad ieškovė neturėjo teisės pateikti prašymo pratęsti nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą ar pateikti šiuo tikslu prašymo atkurti ankstesnę padėtį, nes prekių ženklo savininkė nebuvo suteikusi aiškaus įgaliojimo to daryti.

         Šalių reikalavimai

               9

               Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą ir patenkinti VRDT pateiktą prašymą atkurti ankstesnę padėtį,

                        —

                        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, išnagrinėti bylą iš esmės, pripažįstant, kad ji turi suinteresuotosios šalies statusą nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo termino pratęsimo procedūroje,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               10

               Per posėdį atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė nurodė, kad jos antrąjį reikalavimą reikia suprasti kaip Pirmosios instancijos teismui pateiktą prašymą pakeisti ginčijamą sprendimą.

               11

               VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               12

               Grįsdama ieškinį ieškovė remiasi dviem (ieškinio) pagrindais, susijusiais, pirma, su teisės į gynybą ir teisės būti išklausytai pažeidimu, ir, antra, su teisės klaida, padaryta aiškinant Reglamentą Nr. 40/94. Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmiausia reikia nagrinėti antrąjį (ieškinio) pagrindą.

         Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta aiškinant Reglamentą Nr. 40/94

      Šalių argumentai

               13

               Ieškovė iš esmės tvirtina, kad ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba klaidingai aiškino Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalį ir 47 straipsnio 1 dalį, nes ši taryba laikėsi požiūrio, kad ieškovė nebuvo procedūros dėl prekių ženklo registracijos galiojimo termino pratęsimo šalis todėl, kad prekių ženklo savininkė jos aiškiai neįgaliojo prašyti pratęsti registracijos galiojimo terminą.

               14

               VRDT atmeta ieškovės argumentus.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               15

               Pagal Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalį norint VRDT pateikti prašymą atkurti ankstesnę padėtį reikia, kad prašymą pateikiantis asmuo, pirma, būtų aptariamos procedūros šalis, antra, nors atsižvelgdamas į aplinkybes jis ėmėsi visų reikalingų priemonių, vis dėlto neįstengė laikytis VRDT nustatytų terminų, ir, trečia, dėl tokio nesilaikymo pagal Reglamento Nr. 40/94 nuostatas kilo tiesioginių padarinių – buvo prarasta teisė.

               16

               Kalbant apie pirmąją sąlygą, pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 1 dalį prašyti pratęsti (registracijos) galiojimo terminą gali prekių ženklo savininkas ar jo aiškiai įgaliotas asmuo. Iš to matyti, kad tik prekių ženklo savininkas ar jo aiškiai įgalioti asmenys gali būti laikomi procedūros dėl registracijos galiojimo termino pratęsimo šalimis.

               17

               Būtent, priešingai nei teigia ieškovė, iš Reglamento Nr.40/94 47 straipsnio 2 dalies pirmajame sakinyje numatytos VRDT pareigos pranešti turintiems registruotas teises į atitinkamą prekių ženklą asmenims apie registracijos galiojimo termino pabaigą neišplaukia, kad šie teisių turėtojai yra procedūros dėl registracijos galiojimo termino pratęsimo šalys. Kaip matyti iš Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 2 dalies antrojo sakinio, kuriame nurodyta, kad VRDT neatsako už informacijos nepateikimą, ir iš 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 29 taisyklės antrojo sakinio, kur patikslinama, kad registracijos galiojimo termino pabaigai neturi įtakos tai, kad informacija nepateikta, Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 2 dalies pirmajame sakinyje numatyta tik VRDT pareiga teikti informaciją, o procedūros atžvilgiu ši pareiga yra papildoma, tačiau nesiekiama suteikti teisių nei prekių ženklo savininkui, nei kitiems asmenims.

               18

               Taip pat reikia atmesti ieškovės argumentą, kad tarp jos ir VRDT vykęs susirašinėjimas dėl įrašo apie licenciją naudoti prekių ženklą ir dėl tarp jos ir prekių ženklo savininko kilusio ginčo įrodo, kad VRDT manė, jog ji yra „su bylos medžiaga dėl prekių ženklo susijusi šalis“. Pirma, Reglamente Nr. 40/94 nevartojama „su bylos medžiaga dėl prekių ženklo susijusios šalies“ sąvoka. Antra, VRDT susirašinėjimą su ieškove paaiškina tai, kad ieškovė turėjo licenciją naudoti prekių ženklą, todėl ji buvo šios licencijos registracijos procedūros šalis. Trečia, Reglamento Nr. 40/94 nuostatos nepriklauso nuo VRDT. Todėl net jeigu pasitvirtintų, kad VRDT klaidingai manė, jog ieškovė buvo registracijos galiojimo termino pratęsimo procedūros šalis, šios aplinkybės nepakaktų tam, kad toks statusas ieškovei būtų suteiktas.

               19

               Pagaliau turi būti atmestas ieškovės argumentas, kad jos su antrašte „Galutinė versija (2003 11 27)“ pateiktose gairėse dėl procedūrų VRDT (E dalis, 6 skyrius „Registracijos galiojimo termino pratęsimas“), kiek tai susiję su registracijos galiojimo termino pratęsimu, licenciją naudoti prekių ženklą turintis asmuo teisiškai prilyginamas šio prekių ženklo savininkui.

               20

               Pirma, reikia konstatuoti, kad procedūrą VRDT reglamentuoja Reglamentų Nr. 40/94 ir Nr. 2868/95 nuostatos. Kalbant apie VRDT interneto tinklavietėje skelbiamas gaires dėl procedūrų VRDT, pažymėtina, kad jos tik kodifikuoja elgesio taisykles, kurių pati VRDT numato laikytis, kitaip tariant, jeigu neprieštarauja aukštesnę teisinę galią turinčioms nuostatoms, jos apriboja VRDT, nes ši turi laikytis taisyklių, kurias pati nustatė. Tačiau šios gairės negali nukrypti nuo Reglamentų Nr. 40/94 ir Nr. 2868/95, ir tik atsižvelgiant į šiuos reglamentus reikia įvertinti ieškovės teisę pateikti prašymą pratęsti nagrinėjimo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą.

               21

               Antra, ieškovės pateiktų gairių, nepaisant to, ar jos ratione temporis taikomos faktinėms bylos aplinkybėms, turinys neatitinka turinio, kurį ieškovė norėtų joms priskirti. Būtent ji tik iš dalies citavo gairių 6.3.1 punktą, praleisdama, kad „asmuo, turintis registruotą teisę į Bendrijos prekių ženklą, negali pateikti prašymo pratęsti registracijos galiojimo terminą, nebent <…> jį būtų aiškiai įgaliojęs Bendrijos prekių ženklo, dėl kurio registracijos galiojimo termino pratęsimo reikia pateikti prašymą, savininkas“. Taigi iš šių gairių nematyti, kad ieškovė, turinti licenciją naudoti prekių ženklą, būtų teisiškai prilyginta prekių ženklo savininkui, kiek tai susiję su registracijos galiojimo termino pratęsimu; atvirkščiai, tam, kad turėtų teisę pateikti prašymą pratęsti registracijos galiojimo terminą, ji, kaip ir bet kuris kitas asmuo, turi turėti prekių ženklo savininko aiškų įgaliojimą ir įrodyti, kad toks įgaliojimas yra.

               22

               Todėl, kadangi vien dėl to, kad ieškovė turi licenciją naudoti prekių ženklą, ji nėra jo registracijos galiojimo termino pratęsimo šalis, reikia išnagrinėti, ar ji turėjo prekių ženklo, dėl kurio registracijos galiojimo termino pratęsimo reikia pateikti prašymą, savininko įgaliojimą.

               23

               Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pastebėti, kad vykstant procedūrai VRDT ar procesui Pirmosios instancijos teisme ieškovė nepateikė tokio prekių ženklo savininko išduoto aiškaus įgaliojimo. Tai, kad VRDT ieškovei nepateikė aiškaus prašymo pateikti tokį įrodymą, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės, nes ieškovė turėjo pareigą įrodyti, kad įvykdytos nuostatų, kuriomis ji ketino remtis, taikymo sąlygos, o VRDT neprivalėjo prašyti to padaryti.

               24

               Taip pat reikia atmesti ieškovės teiginius, kad, turėdama išimtinę licenciją, per licencijos galiojimo terminą ji turėjo teisę prašyti pratęsti prekių ženklo registracijos galiojimo terminą, jeigu prekių ženklo savininkas to nepadarė. Iš tiesų aiškus įgaliojimas paprastai gali būti įtvirtintas licencinėje sutartyje. Tačiau nagrinėjamu atveju licencinėje sutartyje šiuo klausimu nieko nenumatyta. Be to, net jeigu ieškovė teigtų, kad išimtine licencine sutartimi licenciją turinčiam asmeniui suteiktas įgaliojimas prašyti pratęsti registracijos galiojimo terminą ar kad reikia pripažinti, jog jis turi šį įgaliojimą, suteiktą kaip sankcija už prekių ženklo savininko tariamą piktnaudžiavimą teise ir teisės pažeidimą, reikia konstatuoti, kad šis teiginys neatitinka Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 1 dalies aiškaus teksto ir tikslo, kur numatyta, kad leidimas turi būti aiškus, ir nieko nekalbama apie sankciją privatiems asmenims.

               25

               Be to, ieškovės argumentas dėl to, kad kol pasibaigs Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 3 dalies trečiajame sakinyje numatytas „malonės laikotarpis“, negali būti priimtas teismo sprendimas, kuriuo prekių ženklo savininkė būtų įpareigota išduoti jai aiškų įgaliojimą prašyti pratęsti registracijos galiojimo terminą, nėra svarbus. Iš tikrųjų, net jeigu būtų įrodyta, kad to neįmanoma padaryti, tai negalėtų panaikinti Reglamento Nr. 40/94 47 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos sąlygos turėti aiškų įgaliojimą.

               26

               Pagaliau kalbant apie ieškovės argumentą, susijusį su tuo, kad vykdant administracinę procedūrą būtų galima geriau apsaugoti jos interesus negu pateikiant civilinį ieškinį, nes administracinė procedūra suteikia galimybę palikti prekių ženklą galioti, pažymėtina, kad tai – ieškovės nuomonė dėl galimų pasirinkti tinkamų teisinių priemonių, naudotinų tam, kad būtų apsaugoti jos komerciniai interesai, o už tokį pasirinkimą atsako tik ji pati. Atvirkščiai, toks pasirinkimas negali įpareigoti VRDT suteikti jai tam tikrą procesinį statusą administracinėje procedūroje nei šioje procedūroje pasiekti tam tikrą rezultatą. Taigi, jeigu siekdama gauti įgaliojimą prašyti pratęsti registracijos galiojimo terminą ieškovė nepasirinko teisminės procedūros, VRDT neturi ištaisyti šio nepasirinkimo suteikdama jai tokią teisę ir pažeisdama Reglamentą Nr. 40/94.

               27

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad neturėdama aiškaus prekių ženklo savininko įgaliojimo prašyti pratęsti prekių ženklo registracijos galiojimo terminą ieškovė nebuvo registracijos galiojimo termino pratęsimo procedūros šalis, todėl negalėjo prašyti atkurti ankstesnę padėtį šioje procedūroje. Taigi dėl šios priežasties atmesdama ieškovės apeliaciją Apeliacinė taryba nepadarė jokios klaidos.

               28

               Kadangi nėra įvykdyta pirmoji Reglamento Nr. 40/94 78 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga, reikia atmesti antrąjį ieškovės (ieškinio) pagrindą ir nėra reikalo nagrinėti kitų šioje nuostatoje nustatytų sąlygų.

         Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su teisės į gynybą ir teisės būti išklausytai pažeidimu

      Šalių argumentai

               29

               Ieškovė teigia, kad ginčijamą sprendimą Apeliacinė taryba grindė būtent atsisakymu suteikti jai suinteresuotosios šalies statusą nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo termino pratęsimo procedūroje. Atsižvelgiant į tai, kad, atvirkščiai, Prekių ženklų ir registracijos departamento sprendime neišreikšta abejonių dėl jos, kaip suinteresuotosios šalies, statuso, ji nemanė, kad apeliacijoje šiuo klausimu reikia pateikti savo paaiškinimus. Todėl prieš atmesdama apeliaciją dėl to, kad ieškovė nėra suinteresuotoji šalis, Apeliacinė taryba, kuriai buvo žinoma apie Prekių ženklų ir registracijos departamento sprendimą, turėjo gauti jos pastabas.

               30

               VRDT atmeta ieškovės argumentus.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               31

               Pagal Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antrąjį sakinį VRDT sprendimai gali būti grindžiami tik tokiais motyvais, dėl kurių šalys galėjo pateikti savo paaiškinimus. Šia nuostata Bendrijos prekių ženklų teisėje įtvirtinamas bendrasis teisės į gynybą apsaugos principas. Remiantis šiuo bendruoju Bendrijos teisės principu, asmenims, kuriems skirti valdžios institucijų sprendimai, turintys didelį poveikį jų interesams, turi būti suteikta galimybė veiksmingai išreikšti savo nuomonę. Teisė būti išklausytam yra taikoma visoms faktinėms ar teisinėms aplinkybėms, kuriomis remiantis priimamas sprendimas, tačiau ne galutiniam sprendimui, kurį ketina priimti administracinė institucija (žr. 2007 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kustom Musical Amplification prieš VRDT (Gitaros forma), T-317/05, Rink. p. II-427, 24, 26 bei 27 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).

               32

               Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad įmonės teisė į gynybą gali būti pažeista tik tiesioginį poveikį jos gynybos galimybėms turinčiu procedūros pažeidimu (2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo General Electric prieš Komisiją, T-210/01, Rink. p. II-5575, 632 punktas ir jame nurodyta teismų praktika). Dėl galiojančių teisės į gynybą apsaugos nuostatų nesilaikymo administracinė procedūra pripažįstama neteisėta tik įrodžius, kad to nesant joje būtų pasiektas kitoks rezultatas (minėto sprendimo General Electric prieš Komisiją 632 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hercules Chemicals prieš Komisiją, T-7/89, Rink. p. II-1711, 56 punktą ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją, T-191/98, T-212/98-T-214/98, Rink. p. II-3275, 340 punktą).

               33

               Kaip buvo konstatuota nagrinėjant antrąjį (ieškinio) pagrindą, VRDT teisingai manė, kad ieškovė nebuvo registracijos galiojimo termino pratęsimo procedūros šalis, nes nepateikė prekių ženklo, dėl kurio reikėjo pateikti prašymą pratęsti registracijos galiojimo terminą, savininko aiškaus įgaliojimo. Šiuo atžvilgiu reikia pridurti, jog ieškovė niekada nenurodė, kad jeigu jos būtų paprašyta, ji būtų galėjusi pateikti tokį įgaliojimą. Iš to matyti, kad bet kuriuo atveju VRDT procedūra negalėjo baigtis kitaip nei Apeliacinės tarybos atliktu apeliacijos atmetimu.

               34

               Todėl reikia atmesti antrąjį ieškovės (ieškinio) pagrindą ir nėra reikalo nagrinėti, ar prieš priimant ginčijamą sprendimą ieškovė galėjo tinkamai pareikšti nuomonę dėl to, ar ji buvo registracijos galiojimo termino pratęsimo procedūros šalis.

               35

               Kadangi abu ieškovės pateikti ieškinio pagrindai atmesti, reikia atmesti tiek pagrindinius, tiek papildomus jos reikalavimus.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               36

               Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi pagal VRDT pateiktus reikalavimus padengti išlaidas, įskaitant tas, kurios susijusios su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.

               Remdamasis šiais motyvais,
               PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš Jurado Hermanos, SL bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurios susijusios su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Paskelbta viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: ispanų.


title: 2012 m. vasario 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Jürgen Blödel‑Pawlik prieš HanseMerkur Reiseversicherung AG.#Landgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyva 90/314/EEB — Kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketai — 7 straipsnis — Apsauga nuo paketo organizatoriaus nemokumo arba bankroto — Taikymo sritis — Organizatoriaus nemokumas dėl apgaulingo vartotojo pervestų lėšų naudojimo.#Byla C‑134/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) sprendimas
      2012 m. vasario 16 d. (
            *1
         )
      „Direktyva 90/314/EEB — Kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketai — 7 straipsnis — Apsauga nuo paketo organizatoriaus nemokumo arba bankroto — Taikymo sritis — Organizatoriaus nemokumas dėl apgaulingo vartotojo pervestų lėšų naudojimo“
      Byloje C-134/11
      dėl Landgericht Hamburg (Vokietija) 2011 m. kovo 2 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. kovo 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Jürgen Blödel-Pawlik

      prieš

         HanseMerkur Reiseversicherung AG

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Safjan, teisėjai A. Borg Barthet (pranešėjas) ir J.-J. Kasel,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               J. Blödel-Pawlik, atstovaujamo Rechtsanwalt M. Sauren,

               —

                  HanseMerkur Reiseversicherung AG, atstovaujamos Rechtsanwalt G. Heinemann,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne ir J.-C. Halleux,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Estijos vyriausybės, atstovaujamos M. Linntam,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Paraskevopoulou ir I. Bakopoulos,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos S. Centeno Huerta,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato L. Ventrella,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér Miklós bei K. Szíjjártó ir Z. Tóth,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Owsiany-Hornung ir S. Grünheid,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyvos dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų (OL L 158, p. 59; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 10 t., p. 132) 7 straipsnio išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp J. Blödel-Pawlik ir HanseMerkur Reiseversicherung AG (toliau – HanseMerkur Reiseversicherung) dėl šios atsisakymo kompensuoti vartotojo sumokėtą kelionės, kurios kelionės organizatorius neorganizavo, paketo kainą.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 90/314 septintoje, aštuonioliktoje, dvidešimt pirmoje ir dvidešimt antroje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
               „kadangi turizmas vaidina vis didesnį vaidmenį valstybių narių ekonomikoje; kadangi minėtų paketų suteikimo tvarka yra pagrindinė turizmo dalis; kadangi valstybių narių kelionių paketų verslas būtų skatinamas kuo greičiau augti ir būtų skatinama kuo našiau dirbti, jeigu Bendrijos mastu būtų priimtos bent minimalios bendrosios taisyklės; <…>
               <...>
               kadangi kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas turėtų prisiimti atsakomybę prieš vartotoją už kokybišką visų sutarties sąlygų įvykdymą; kadangi, be to, kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas turėtų būti atsakingi už vartotojui padarytą žalą dėl neįvykdytos arba netinkamai įvykdytos sutarties, išskyrus tuos atvejus, kai sutartis nevykdoma ne dėl jų arba kito paslaugų teikėjo kaltės;
               <...>
               kadangi vartotojui ir kelionių paketų verslui būtų naudinga, jeigu kelionių organizatoriai ir (arba) kelionių pardavimo agentai būtų įpareigoti pateikti pakankamas garantijas nemokumo atveju;
               kadangi siekiant apsaugoti vartotoją valstybėms narėms turėtų būti suteikta laisvė priimti arba palikti galioti griežtesnes kelionių paketus reglamentuojančias nuostatas“.

               4

               Direktyvos 1 straipsnyje įtvirtinta:
               „Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus, kitus teisės aktus ir administracines nuostatas, susijusias su Bendrijoje parduodamais ar siūlomais parduoti paketais.“

               5

               Direktyvos 4 straipsnio 6 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
               „Jeigu vartotojas atsisako sutarties 5 dalyje nustatyta tvarka arba jeigu dėl kurios nors kitos priežasties, išskyrus vartotojo kaltę, kelionių organizatorius anuliuoja paketą prieš sutartą išvykimo dieną, tada vartotojas turi teisę:

                        a)

                        pasirinkti kitą lygiavertį paketą arba aukštesnės kokybės paketą, jeigu kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas gali jam pasiūlyti tokį pakaitalą. Jeigu pasiūlytas paketas yra prastesnės kokybės, kelionių organizatorius vartotojui turi grąžinti kainos skirtumą;

                        b)

                        arba kuo greičiau susigrąžinti visas jo pagal sutartį įmokėtas sumas.“

               6

               Direktyvos 90/314 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
               „1.   Valstybės narės imasi reikiamų veiksmų užtikrinti, kad kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas, sutarties šalis, prisiima atsakomybę prieš vartotoją už sutartyje numatytų įsipareigojimų tinkamą vykdymą, nepaisant to, ar tuos įsipareigojimus turi vykdyti kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas, ar kiti paslaugų teikėjai, nepažeidžiant kelionių organizatoriaus ir (arba) kelionių pardavimo agento teisės išieškoti žalą iš kitų paslaugų teikėjų.
               2.   Valstybės narės imasi reikalingų veiksmų užtikrinti, kad kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas būtų atsakingi už žalą padarytą vartotojui dėl sutarties nevykdymo arba netinkamo jos vykdymo, išskyrus atvejus, kai sutartis nevykdoma ar netinkamai vykdoma, ne dėl jų ar kitų paslaugų teikėjų kaltės <...>“

               7

               Pagal direktyvos 7 straipsnį:
               „Kelionių organizatorius ir (arba) kelionių pardavimo agentas, kuris yra sutarties šalis, turi pateikti pakankamas garantijas, kad įmokėti pinigai bus grąžinti arba vartotojas nemokumo atveju bus repatrijuotas.“

               8

               Direktyvos 8 straipsnyje nustatyta:
               „Valstybės narės gali priimti arba pateikti griežtesnes vartotojų teisių gynimo nuostatas šios direktyvos taikymo srityje.“

         Vokietijos teisės aktai

               9

               Pagal Civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch (BGB)) 651k straipsnio 1 dalies 1 sakinį, kuriuo Direktyvos 90/314 7 straipsnis perkeliamas į Vokietijos teisę:
               „Kelionių organizatoriaus turi užtikrinti, kad keliautojui bus kompensuota:
               1)   sumokėta kelionės kaina, išskyrus atvejį, kai kelionės paslaugų negalima suteikti dėl kelionių organizatoriaus nemokumo arba bankroto bylos iškėlimo <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               10

               2009 m. rugpjūčio 4 d. J. Blödel-Pawlik bendrovėje Rhein Reisen GmbH (toliau – Rhein Reisen), kuri, kaip kelionės organizatorė, buvo sudariusi draudimo nuo nemokumo sutartį – ši sutartis įsigaliojo 2009 m. rugpjūčio 1 d. – su HanseMerkur Reiseversicherung, užsisakė kelionės paketą sau ir savo sutuoktinei.

               11

                  Rhein Reisen pateikė J. Blödel-Pawlik du draudimo polisus, kuriuose buvo nurodyta, jog jam bus kompensuota kelionės kaina, jei kelionės paslaugos nebus suteiktos dėl kelionės organizatorės nemokumo.

               12

               Prieš planuojamos kelionės pradžią Rhein Reisen pranešė J. Blödel-Pawlik, kad yra priversta skelbti bankrotą.

               13

               Iš bylos medžiagos matyti, kad Rhein Reisen, kuriai atstovavo tik vienas administratorius, iš tikrųjų visai neketino organizuoti aptariamos kelionės. Iš įvykių eigos ir kelionių organizatorės banko operacijų išrašų matyti, kad ji elgėsi apgaulingai.

               14

               Šiomis aplinkybėmis J. Blödel-Pawlik pareikalavo iš HanseMerkur Reiseversicherung kompensuoti jo sumokėtą kelionės kainą.

               15

               Tačiau ši bendrovė mano, kad neprivalo kompensuoti, nes Direktyvos 90/314 7 straipsnis netaikomas tuo atveju, kai kelionė atšaukiama tik dėl kelionės organizatorės apgaulingų veiksmų.

               16

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat abejoja dėl to, ar Direktyva 90/314 siekiama apsaugoti vartotojus nuo kelionių organizatorių apgaulingų veiksmų.

               17

               Manydamas, kad sprendžiant šią bylą būtina išaiškinti Direktyvą 314/90, Landgericht Hamburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Direktyvos 90/314] 7 straipsnis turi būti taikomas ir tada, kai kelionių organizatorius yra nemokus dėl to, kad visus iš keliautojų surinktus pinigus nuo pat pradžių apgaulingai naudojo ne pagal paskirtį ir visai neketino rengti kelionės?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               18

               Prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 90/314 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka atvejis, kai kelionės organizatorius tapo nemokus dėl savo apgaulingų veiksmų.

               19

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad pagal Direktyvos 90/314 7 straipsnį kelionės organizatorius turi pateikti pakankamas garantijas, kad nemokumo ar bankroto atveju įmokėti pinigai bus grąžinti arba vartotojas bus repatrijuotas, nes šių garantijų tikslas yra apsaugoti vartotoją nuo dėl kelionės organizatoriaus nemokumo ar bankroto kylančių ekonominių pavojų (žr. 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo Dillenkofer ir kt., C-178/94, C-179/94 ir C-188/94-C-190/94, Rink. p. I-4845, 34 ir 35 punktus).

               20

               Be to, šia nuostata iš esmės siekiama garantuoti, kad organizatoriaus nemokumo ar bankroto atveju būtų užtikrintas vartotojo repatrijavimas ir jo įmokėtų lėšų grąžinimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Dillenkofer ir kt. 35 ir 36 punktus).

               21

               Tačiau reikia konstatuoti, kad Direktyvos 90/314 7 straipsnio tekste nėra numatyta jokios konkrečios sąlygos, kuri būtų susijusi su kelionės organizatoriaus nemokumo priežastimi.

               22

               Šiuo klausimu 1999 m. birželio 15 d. Sprendimo Rechberger ir kt. (C-140/97, Rink. p. I-3499) 74 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad šios direktyvos 7 straipsnyje numatytas įpareigojimas pasiekti tam tikrą rezultatą, t. y. užtikrinti kelionių paketo pirkėjų teisę į garantuotą įmokėtų lėšų kompensavimą ir repatriaciją kelionės organizatoriaus nemokumo ar bankroto atveju, taip pat kad šia garantija siekiama apsaugoti vartotoją nuo nemokumo, nesvarbu dėl kokių priežasčių, padarinių.

               23

               Remdamasis šiais samprotavimais Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad aplinkybės, kaip antai neatsargus kelionių organizatoriaus elgesys arba ypatingų ar nenumatytų aplinkybių atsiradimas, negali būti kliūtis kompensuoti įmokėtas lėšas ir repatrijuoti vartotoją pagal Direktyvos 90/314 7 straipsnį (žr. minėto Sprendimo Rechberger ir kt. 75 ir 76 punktus).

               24

               Be to, tokį Direktyvos 90/314 7 straipsnio aiškinimą patvirtina jos siekiamas tikslas – užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį (žr. minėto Sprendimo Dillenkofer ir kt. 39 punktą).

               25

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 90/314 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka atvejis, kai kelionės organizatorius tapo nemokus dėl savo apgaulingų veiksmų.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               26

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                     1990 m. birželio 13 d. Tarybos direktyvos 90/314/EEB dėl kelionių, atostogų ir organizuotų išvykų paketų 7 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį patenka atvejis, kai kelionės organizatorius tapo nemokus dėl savo apgaulingų veiksmų.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2015 m. lapkričio 19 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Graikijos Republika prieš Europos Komisiją.#EŽŪOGF – Garantijų skyrius – EŽŪGF ir EŽŪFKP – Nefinansuojamos išlaidos – Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003 – Teisių į bendrąją išmoką schema – Nacionalinis rezervas – Sutarties sudarymo kriterijai – Rizika fondui – Kompleksinė parama.#Byla T-107/14.


1990 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Max Witzemann prieš Hauptzollamt München-Mitte. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Byla C-343/89.


2006 m. birželio 8 d. Pirmos instancijos teismo (vienas teisėjas) sprendimas. # Orlando Pérez-Díaz prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-156/03.


2002 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Direktyva 97/33/EB. # Byla C-221/01.


2012 m. spalio 23 d. EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS.#Gustav Eklund prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Įdarbinimas – Atviras konkursas – Įtraukimas į rezervo sąrašą – Darbo pasiūlymas, pateiktas į rezervo sąrašą įtrauktam asmeniui – Dalyvavimo konkurse reikalavimai – Darbo patirtis, įgyta po to, kai gautas diplomas – Atitinkama atrankos komisijos ir paskyrimų tarnybos kompetencija – Darbo pasiūlymo priėmimas – Darbo pasiūlymo atsiėmimas.#Byla F‑57/11.


1994 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Lio Bettaccini prieš Fonds national de retraite des ouvriers mineurs. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Mons - Belgija. # Darbuotojų migrantų socialinė apsauga. # Byla C-301/93.