title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. balanžio 14 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir Nr. 2454/93 - Išorinis Bendrijos tranzitas - Muitinės institucijos - Įvežimo muito surinkimo procedūra - Terminai - Nepaisymas - Bendrijos nuosavi ištekliai - Pervedimas - Terminas - Nepaisymas - Palūkanos - Suinteresuotoji valstybė narė - Neatliktas mokėjimas. # Byla C-460/01.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. balandžio 14 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir Nr. 2454/93 – Išorinis Bendrijos tranzitas – Muitinės institucijos – Importo muito išieškojimo procedūra – Terminai – Nepaisymas – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Pervedimas – Terminas – Nepaisymas – Palūkanos – Suinteresuotoji valstybė narė – Neatliktas mokėjimas“
      Byloje C‑460/01
      dėl 2001 m. lapkričio 28 d. pagal EB sutarties 226 straipsnį pateikto ieškinio dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama G. Wilms ir H. M. H. Speyart, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Nyderlandų Karalystę, atstovaujamą H. G. Sevenster,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen ir J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas),
      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      posėdžio sekretorė M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gegužės 27 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2004 m. liepos 13 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio
         31 d.

      –       neįtraukdama į apskaitą ir neišieškodama atitinkamos skolos muitinei ir kitų susijusių mokesčių per tris dienas po nustatyto
         termino ar vėliau, remiantis 1971 m. birželio 3 d. Tarybos reglamentu (EEB, Euratomas) Nr. 1182/71, nustatančiu terminams,
         datoms ir laikotarpiams taikytinas taisykles (OL L 124, p. 1), tuomet, kai pagrindinis Bendrijų išorinio tranzito vykdytojas
         per tris mėnesius po to, kai išvykimo įstaiga išsiuntė pranešimą, kad per nustatytą terminą siunta nebuvo pristatyta į paskirties
         įstaigą, nepateikė įrodymų, kad atitinkama tranzito procedūra buvo atlikta tinkamai,

      –       laiku nepervesdama atitinkamų nuosavų išteklių Komisijai, ir
      –       atsisakydama mokėti atitinkamas palūkanas,
      Nyderlandų Karalystė pažeidė savo įsipareigojimus, kylančius iš 1987 m. kovo 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1062/87,
         nustatančio Bendrijos tranzito įgyvendinimo ir supaprastinimo nuostatas (OL L 107, p. 1), 11a straipsnio 2 dalies antros pastraipos
         antro sakinio, 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros taikymo ir
         tam tikrų tos procedūros supaprastinimų sąlygų (OL L 132, p. 1) 49 straipsnio 2 dalies trečio sakinio ir 1993 m. liepos 2 d.
         Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą,
         įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau – Įgyvendinimo reglamentas) 379 straipsnio bei iš 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos
         reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos
         (OL L 155, p. 1), 2, 9, 10 ir 11 straipsnių.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos muitų teisė
      2       Skirtingi, nors ir savo turiniu iš esmės identiški, teisės aktai atitinkamai galiojo laikotarpiu nuo 1991 m. sausio 1 d. iki
         1995 m. gruodžio 31 d., su kuriuo susijęs šis ieškinys.

      3       Bendrijos tranzito procedūrą 1991 ir 1992 m. reglamentavo 1976 m. gruodžio 13 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 222/77 dėl
         Bendrijos tranzito (OL 1977, L 38, p. 1), paskutinį kartą pakeistas 1990 m. vasario 22 d. Reglamentu (EEB) Nr. 474/90 (OL L 51,
         p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 222/77) ir Reglamentas (EEB) Nr. 1062/87, paskutinį kartą pakeistas 1992 m. rugsėjo 2 d. Komisijos
         reglamentu (EEB) Nr. 2560/92 (OL L 257, p. 5, toliau – Reglamentas Nr. 1062/87). 1993 m. buvo taikomi 1990 m. rugsėjo 17 d.
         Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2726/90 dėl Bendrijos tranzito (OL L 262, p. 1) ir Reglamentas Nr. 1214/92, iš dalies pakeistas
         1992 m. gruodžio 21 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 3712/92 (OL L 378, p. 15, toliau – Reglamentas Nr. 1214/92).

      4       Skolą muitinei nuo 1991 m. pradžios iki 1993 m. pabaigos reglamentavo 1987 m. liepos 13 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2144/87
         dėl skolos muitinei (OL L 201, p. 15), iš dalies pakeistas 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 4108/88 (OL L 361,
         p. 2, toliau – Reglamentas Nr. 2144/87), ir 1989 m. kovo 8 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 597/89, nustatantis Reglamento
         Nr. 2144/87 dėl skolos muitinei įgyvendinimo sąlygas (OL L 65, p. 11).

      5       Skolos muitinei apskaitos ir surinkimo srityje iki 1994 m. sausio 1 d. galiojo 1989 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas
         (EEB) Nr. 1854/89 dėl skolą muitinei sudarančių importo arba eksporto muitų sumų įtraukimo į apskaitą ir mokėjimo sąlygų (OL L 186,
         p. 1).

      6       1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2913/92, nustatantis Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau
         – Muitinės kodeksas), kodifikavo Bendrijos muitų teisės srityje taikomus teisės aktus. Dėl šio kodekso buvo priimtos įgyvendinimo
         nuostatos, įtvirtintos Įgyvendinimo reglamente. Šie dokumentai taikomi nuo 1994 m. sausio 1 d.

      7       Atsižvelgdamos į tai, kad skirtingų muitų teisės aktų, atitinkamai taikomų laikotarpiu, su kuriuo susijęs šis ieškinys, turinys
         iš esmės yra identiškas, šalys, pateikdamos savo argumentus Teisingumo Teismui, remiasi tik nuo 1994 m. sausio 1 d. taikomomis
         nuostatomis, t. y. Muitinės kodeksu ir Įgyvendinimo reglamentu. Todėl toliau pateikiamoje lentelėje išvardytos ginčijamu laikotarpiu
         atitinkamai taikytinos nuostatos. Kartu Muitinės kodekso ir Įgyvendinimo reglamento tekstas pateikiamas po šia lentele.

               1991 ir 1992 kalendoriniai metai

               1993 kalendoriniai metai

               1994 ir 1995 kalendoriniai metai

               Reglamento Nr. 222/77 1 straipsnio 2 dalis

               Reglamento Nr. 2726/90 1 straipsnis ir 3 straipsnio 2 dalies a punktas

               Muitinės kodekso 91 straipsnio 1 dalies a punktas ir 2 dalies a punktas

               Reglamento Nr. 222/77 13 straipsnis

               Reglamento Nr. 2726/90 11 straipsnio 1 dalies a ir b punktai

               Muitinės kodekso 96 straipsnio 1 dalies a punktas

               Reglamento Nr. 2144/87 2 straipsnio 1 dalies c punktas

               Muitinės kodekso 203 straipsnis

               Reglamento Nr. 2144/87 2 straipsnis 1 dalies d punktas

               Muitinės kodekso 204 straipsnis

               Reglamento Nr. 1854/89 2 straipsnio 1 dalis

               Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalis

               Reglamento Nr. 1854/89 3 straipsnio 3 dalis

               Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalis

               Reglamento Nr. 1854/89 4 straipsnis

               Muitinės kodekso 219 straipsnis

               Reglamento Nr. 1854/89 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnis

               Muitinės kodekso 221 straipsnis 1 ir 3 dalys

               Reglamento Nr. 222/77 26 straipsnio 1 ir 3 dalys

               Reglamento Nr. 2726/90 22 straipsnio 1 ir 4 dalys

               Įgyvendinimo reglamento 356 straipsnio 1 ir 5 dalys

               Reglamento Nr. 222/77 36 straipsnio 3 dalis

               Reglamento Nr. 2726/90 34 straipsnio 3 dalis

               Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnis

               Reglamento Nr. 1062/87 11a straipsnis

               Reglamento Nr. 1214/92 49 straipsnis

               Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnis

               Reglamento Nr. 1062/87 11c straipsnis

               Reglamento Nr. 1214/92 50 straipsnis

               Įgyvendinimo reglamento 380 straipsnis

          Muitinės kodeksas
      8       Remiantis Muitinės kodekso 91 straipsnio 1 dalies a punktu ir 2 dalies a punktu:
      „1.      Taikant išorinio tranzito procedūrą iš vienos Bendrijos muitų teritorijos vietos į kitą gali būti gabenamos:
      a)      ne Bendrijos prekės, kurios neapmokestinamos importo muitais bei kitais privalomaisiais mokėjimais ir kurioms netaikomos prekybos
         politikos priemonės;

      < … >
      2.      1 dalyje nurodytas gabenimas atliekamas:
      <...> taikant išorinio Bendrijos tranzito procedūrą arba
      <…>“
      9       Muitinės kodekso 96 straipsnio 1 dalies a ir b punktai numato:
      „1.      Už prievolių, susijusių su išorinio Bendrijos tranzito procedūra, įvykdymą atsako jos vykdytojas. Jis atsako:
      a)      už nesugadintų prekių pristatymą per nustatytą terminą į paskirties muitinės įstaigą, deramai prižiūrint, kad nebūtų pažeistos
         muitinės panaudotos prekių identifikavimo priemonės;

      b)      už nuostatų, susijusių su Bendrijos tranzito procedūra, laikymąsi.“
      10     Pagal Muitinės kodekso 203 straipsnį:
      „1.      Importo skola muitinei atsiranda:
      –       neteisėtai paimant iš muitinės priežiūros importo muitais apmokestinamas prekes.
      2.      Skola muitinei atsiranda prekių paėmimo iš muitinės priežiūros momentu.
      3.      Skolininkais laikomi:
      –       asmuo, paėmęs prekes iš muitinės priežiūros,
      –       bet kurie asmenys, dalyvavę taip paimant prekes ir žinoję arba, yra pagrindo manyti, turėję žinoti, kad prekės paimamos iš
         muitinės priežiūros,

      –       bet kurie asmenys, įsigiję arba laikę atitinkamas prekes ir jų įsigijimo arba gavimo metu žinoję arba, yra pagrindo manyti,
         turėję žinoti, kad prekės buvo paimtos iš muitinės priežiūros, ir

      –       atitinkamais atvejais asmuo, turėjęs vykdyti prievoles, susijusias su laikinuoju prekių saugojimu arba su prekėms įformintos
         muitinės procedūros taikymu.“

      11     Remiantis Muitinės kodekso 204 straipsniu:
      „1.      Importo skola muitinei atsiranda:
      a)      neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms
         įformintos muitinės procedūros taikymu; arba

      b)      nesilaikant reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą arba taikant joms sumažintą ar nulinę
         importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo,

      203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo
         prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.

      2.      Skola muitinei atsiranda arba tuo momentu, kai nustojama vykdyti prievolę, kurios nevykdymas sąlygoja skolos muitinei atsiradimą,
         arba tuo momentu, kai prekėms įforminama atitinkama muitinės procedūra, po to nustatoma, kad faktiškai nebuvo laikytasi reikalavimų,
         kurių privaloma laikytis įforminant prekėms tokią procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito normą dėl
         prekių galutinio vartojimo.

      3.      Skolininku laikomas asmuo, kuris esamomis aplinkybėmis turi vykdyti prievoles, susijusias su importo muitais apmokestinamų
         prekių laikinuoju saugojimu arba su joms įformintos muitinės procedūros taikymu, arba asmuo, kuris turi laikytis reikalavimų,
         kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą.“

      12     Muitinės kodekso 215 straipsnis nustato:
      „1.      Skola muitinei atsiranda toje vietoje, kurioje įvykdomi jos atsiradimą lemiantys veiksmai.
      2.      Jeigu 1 dalyje nurodytos vietos nustatyti negalima, skola muitinei laikoma atsiradusia toje vietoje, kurioje muitinė prekes
         pripažino esant tokioje padėtyje, kuriai susidarius atsiranda skola muitinei.

      3.      Jeigu prekėms įforminta muitinės procedūra nėra baigta, skola muitinei laikoma atsiradusia toje vietoje, kurioje:
      –       šioms prekėms buvo įforminta atitinkama procedūra, arba
      –       šios prekės buvo įvežtos į Bendriją taikant atitinkamą procedūrą.
      4.      Jeigu pagal muitinės turimą informaciją įmanoma nustatyti, kad skola muitinei jau buvo atsiradusi anksčiau, prekėms esant
         kitoje vietoje, skola muitinei laikoma atsiradusia toje įmanomoje nustatyti vietoje, kurioje prekės buvo anksčiausiai, kai
         jau galima laikyti, kad skola muitinei yra atsiradusi.“

      13     Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalis numato:
      „Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
         tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).“

      14     Remiantis Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalimi:
      „Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą
         ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali:

      a)      apskaičiuoti atitinkamą muito sumą; ir
      b)      nustatyti skolininką.“
      15     Pagal Muitinės kodekso 219 straipsnį:
      „1.      Įtraukimo į apskaitą terminai, nustatyti 218 straipsnyje, gali būti pratęsti:
      a)      dėl priežasčių, susijusių su valstybių narių administraciniu organizavimu, ypač kai apskaita tvarkoma centralizuotai; arba
      b)      susidarius ypatingoms aplinkybėms, dėl kurių muitinė negali laikytis minėtų terminų.
      Toks pratęstas terminas negali būti ilgesnis kaip 14 dienų.
      2.      1 dalyje nustatyti terminai netaikomi susidarius nenumatytoms aplinkybėms arba force majeure atvejais.“

      16     Remiantis Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 ir 3 dalimis:
      „1.      Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie atitinkamas procedūras ją taikant turi būti pranešama skolininkui.
      <…>
      3.      Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos.
         Tačiau, jeigu priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti pinigų sumos, buvo
         veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla, toks pranešimas gali būti pateikiamas ir pasibaigus nurodytam trejų
         metų laikotarpiui, jeigu jį pateikti leidžia galiojančios nuostatos.“

      17     Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalis nustato:
      „Importo arba eksporto muitai grąžinami nustačius, kad tada, kai jie buvo sumokėti, tokių muitų suma nebuvo teisiškai privaloma
         sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.

      Importo arba eksporto muitus atsisakoma išieškoti nustačius, kad tada, kai jie buvo įtraukti į apskaitą, tokių muitų suma
         nebuvo teisiškai privaloma sumokėti arba kad ši suma buvo įtraukta į apskaitą nesivadovaujant 220 straipsnio 2 dalimi.

      Muitai negrąžinami ir neatsisakoma jų išieškoti, jeigu įvykių, dėl kurių buvo sumokėta arba įtraukta į apskaitą teisiškai
         neprivaloma sumokėti pinigų suma, priežastis buvo tyčiniai suinteresuoto asmens veiksmai.“

       Įgyvendinimo reglamentas
      18     Pagal Įgyvendinimo reglamento straipsnio 356 1 ir 5 dalis:
      „1.      Prekės ir T1 dokumentas turi būti pateikti paskirties įstaigai.
      <…>
      5.      Jeigu prekės pateikiamos paskirties įstaigai pasibaigus išvykimo įstaigos nustatytam laikui ir jeigu šis terminas pažeistas
         dėl aplinkybių, paaiškintų paskirties įstaigai jai priimtinu būdu ir nepriklausiusių nuo vežėjo arba vykdytojo valios, laikoma,
         kad pastarasis nustatyto termino nepažeidė.“

      19     Įgyvendinimo reglamento straipsnis 378 numato:
      „1.      Nepažeidžiant Kodekso 215 straipsnio, tais atvejais, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti
         pažeidimo arba nusižengimo vietos, laikoma, kad toks pažeidimas arba nusižengimas padarytas:

      –       valstybėje narėje, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, arba
      –       valstybėje narėje, kuriai priklauso tranzito įstaiga, veikianti įvažiavimo į Bendriją vietoje, kuriai buvo pateiktas tranzito
         kontrolės lakštas,

      išskyrus atvejus, kai per nustatytą laiką, nurodytą 379 straipsnio 2 dalyje, pateikiami muitinei priimtini įrodymai, pagal
         kuriuos įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo
         vietą.

      2.      Jeigu tokie įrodymai nepateikiami ir todėl laikoma, kad minėtas pažeidimas arba nusižengimas padarytas išvykimo valstybėje
         narėje arba įvažiavimo valstybėje narėje, minėtose 1 dalies antrojoje įtraukoje, muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus,
         susijusius su atitinkamomis prekėmis, išieško ta valstybė narė, vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinių teisės aktų nuostatomis.

      3.      Jeigu valstybė narė, kurioje faktiškai buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, nustatoma nepasibaigus trejų metų laikotarpiui
         nuo T1 deklaracijos įregistravimo datos, ta valstybė narė, vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinių teisės aktų nuostatomis,
         išieško muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus (išskyrus tuos, kurie buvo išieškoti vadovaujantis 2 dalimi kaip Bendrijų
         nuosavi ištekliai), susijusius su atitinkamomis prekėmis. Šiuo atveju, jeigu pateiktas tokio išieškojimo įrodymas, anksčiau
         išieškoti muitai ir kiti privalomieji mokėjimai (išskyrus tuos, kurie buvo išieškoti kaip Bendrijų nuosavi ištekliai), grąžinami.

      4.      Su tranzito operacija susijusios garantijos neatsisakoma iki minėto trejų metų laikotarpio pabaigos arba iki tol, kol nesumokami
         muitai ir kiti privalomieji mokėjimai, taikomi valstybėje narėje, kurioje faktiškai buvo padarytas minėtas pažeidimas arba
         nusižengimas.

      Valstybės narės imasi būtinų priemonių išaiškinti bet kurį pažeidimą arba nusižengimą ir taikyti veiksmingas baudas.“
      20     Remiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsniu:
      „1.      Jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba
         nusižengimas, išvykimo įstaiga kiek įmanydama greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito
         deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai vykdytojui.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime, be kitų duomenų, turi būti nurodytas laikas, iki kurio išvykimo įstaigai turi
         būti pateikti muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų
         arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą. Tas laikas – trys mėnesiai nuo 1 dalyje nurodyto pranešimo datos.
         Jeigu minėti įrodymai per tą laikotarpį nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, imasi priemonių išieškoti
         dėl pažeidimo arba nusižengimo mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus. Tais atvejais, kai ta valstybė narė nėra
         ta pati, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, pastaroji valstybė narė nedelsdama informuoja pirmiau minėtą valstybę narę.“

      21     Pagal Įgyvendinimo reglamento 380 straipsnį:
      „Norint įrodyti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, kaip apibrėžta 378 straipsnio 1 dalyje, muitinei priimtinu
         būdu, inter alia, turi būti pateiktas:

      a)      muitinės patvirtintas dokumentas, liudijantis, kad atitinkamos prekės buvo pateiktos paskirties įstaigai arba, jei taikomas
         406 straipsnis, įgaliotam gavėjui. Tame dokumente pateiktos informacijos turi pakakti minėtoms prekėms identifikuoti; arba

      b)      trečiojoje šalyje išduotas muitinės dokumentas, liudijantis, kad prekės buvo išleistos vidaus vartojimui, arba šio dokumento
         kopija ar fotokopija; tokios kopijos ar fotokopijos tikrumas turi būti patvirtintas organizacijos, patvirtinusios dokumento
         originalą, atitinkamos trečiosios šalies institucijos arba vienos iš valstybių narių institucijos. Tame dokumente pateiktos
         informacijos turi pakakti atitinkamoms prekėms identifikuoti.“

      22     Įgyvendinimo reglamento 859 straipsnis nustato:
      „Toliau nurodyti pažeidimai laikomi neturinčiais esminės įtakos tinkamam laikinojo prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės
         procedūros taikymui, kaip apibrėžta  Kodekso 204 straipsnio 1 dalyje, jei:

      –       jie nėra susiję su bandymu neteisėtai paimti prekes iš muitinės priežiūros,
      –       jie nėra atsiradę dėl akivaizdaus atitinkamo asmens aplaidumo, ir
      –       visi formalumai, būtini su prekėmis susijusiai situacijai sureguliuoti, vėliau atliekami:
      1)      viršijamas nustatytas laikotarpis, per kurį prekės turėjo būti pateiktos vienam iš muitinės sankcionuotų veiksmų, numatytų
         taikant laikinąjį saugojimą arba tam tikrą muitinės procedūrą, įforminti, jei terminas būtų pratęstas, kai prašymas dėl jo
         pratęsimo būtų pateiktas laiku;

      2)      tais atvejais, kai prekėms įforminta tranzito procedūra, viršijamas nustatytas laikotarpis, per kurį prekės turi būti pateiktos
         paskirties įstaigai, jeigu jos pateikiamos vėliau;

      3)      tais atvejais, kai prekėms taikomas laikinasis saugojimas arba joms įforminta muitinio sandėliavimo procedūra, atliekamas
         prekių tvarkymas, kuriam neduotas išankstinis muitinės sutikimas, su sąlyga, kad atlikti tokį tvarkymą būtų leista, jei to
         būtų paprašyta;

      4)      tais atvejais, kai prekėms įforminta laikinojo įvežimo procedūra, prekės naudojamos leidime nenurodytu būdu, su sąlyga, kad
         taip jas naudoti taikant šią procedūrą būtų leista, jei to būtų paprašyta;

      5)       tais atvejais, kai prekėms taikomas laikinasis saugojimas arba joms įforminta muitinės procedūra, prekės gabenamos negavus
         atitinkamo leidimo, su sąlyga, kad muitinei paprašius prekės gali būti jai pateiktos;

      6)       tais atvejais, kai prekėms taikomas laikinasis saugojimas arba joms įforminta muitinės procedūra, prekės išvežamos iš Bendrijos
         muitų teritorijos arba įvežamos į laisvąją zoną ar padedamos į laisvąjį sandėlį neatlikus būtinų formalumų;

      7)      tais atvejais, kai prekėms dėl jų galutinio vartojimo taikomas palankus muitų režimas, prekės, dar nepradėjus jų naudoti pagal
         numatytą paskirtį, perduodamos apie tai neinformavus muitinės, jei:

      a)      perdavimas įregistruotas prekes perdavusio asmens apskaitos registruose; ir
      b)      asmuo, kuriam perduotos prekės, turi leidimą atitinkamai jomis disponuoti.“
       Bendrijų nuosavų išteklių sistema
      23     Remiantis 1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimu 88/376/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 185,
         p. 24) 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktais:

      „Toliau nurodytos pajamos sudaro nuosavus išteklius, įskaitomus į Bendrijų biudžetą:
      a)      rinkliavos, priemokos, papildomos arba kompensacinės išmokos, papildomos sumos arba koeficientai ir kiti mokesčiai, kuriuos
         Bendrijų institucijos yra nustačiusios ar nustatys prekybai su valstybėmis ne narėmis pagal bendrąją žemės ūkio politiką,
         taip pat įnašai ir kiti mokesčiai, numatyti pagal bendrą cukraus rinkų organizavimą;

      b)      Bendrojo muitų tarifo muitai ir kiti muitai, kuriuos Bendrijų institucijos yra nustačiusios arba nustatys prekybai su valstybėmis
         ne narėmis, ir muitai už prekes, kurioms taikoma Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartis.“ (Neoficialus vertimas)

      24     Remiantis Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsniu:
      „1.      Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai kompetentingos valstybės narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus
         mokesčius. Pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali
         apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosios visų tuo atveju taikomų Bendrijos teisės nuostatų.

      2.      1 straipsnis taikomas, jeigu pranešimas turi būti pataisytas.“ (Neoficialus vertimas)
      25     Pagal šio reglamento 6 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies a ir b punktus:
      „1.      Nuosavų išteklių sąskaitos atidaromos kiekvienos valstybės narės Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje
         ir suskirstomos pagal išteklių rūšį.

      2.      a)     Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas (paprastai tai vadinama
         „įskaitymu A“) ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta
         nuosavų išteklių suma, dienos;

      b)      nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad
         nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas (paprastai tai vadinama „įskaitymu
         B“). Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos
         ir kurios, išsprendus kilusius ginčius, gali būti pakeistos.“ (Neoficialus vertimas)

      26     Remiantis to paties reglamento 9 straipsnio 1 dalimi:
      „10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
         arba savo paskirtoje įstaigoje.

      Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.“ (Neoficialus vertimas)
      27     Reglamento Nr. 1552/89 10 straipsnio 1 dalis numato:
      „Pagal Sprendimo 88/376 <...> 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų, nuosavi ištekliai, nurodyti minėto sprendimo
         2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos
         antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos.

      Tačiau mokėtinos sumos, pagal šio reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punktą nurodomos atskirose sąskaitose, turi būti įskaitytos
         ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo išieškotos priklausančios
         mokėti sumos, dienos.“ (Neoficialus vertimas)

      28     To paties reglamento 11 straipsnis nustato:
      „Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem punktais
         didesnės už pareigos atsiradimo dieną tos valstybės narės pinigų rinkoje trumpalaikėms finansavimo operacijoms taikomą palūkanų
         normą. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos visą vėlavimo
         laikotarpį.“ (Neoficialus vertimas)

       Teisės aktai, taikytini terminams, datoms ir laikotarpiams apskaičiuoti
      29     Jeigu nenustatyta kitaip, Reglamentas Nr. 1182/71 nustato bendras terminams, datoms ir laikotarpiams, nustatytiems Tarybos
         ir Komisijos teisės aktais, taikytinas taisykles. Nesant priešingų taisyklių Muitinės kodekse ar Įgyvendinimo reglamente,
         Reglamento Nr. 1182/71 nuostatos taikytinos šioje byloje.

       Ikiteisminė procedūra
      30     1994 m. sausio 10–14 d. Komisijos tarnybos Nyderlanduose patikrino Roterdamo muitinės teritorijoje taikomas Bendrijos tranzito
         procedūras.

      31     1994 m. birželio 6 d. laišku Komisija pateikė Nyderlandų valdžios institucijoms šio patikrinimo ataskaitą ir atkreipė dėmesį
         į tai, kad, taikant Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalį ir atitinkamas anksčiau galiojusias nuostatas, buvo nustatyta
         pavėluota Bendrijų nuosavų išteklių iš importo registracija ir su tuo susijęs pervedimas.

      32     Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo, kad Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalis nuo T1 dokumento išdavimo muitinės institucijoje
         iki pranešimo vykdytojui apie šio dokumento neįforminimą nustato maksimalų vienuolikos mėnesių terminą. Pridėję prie šio laikotarpio
         trijų mėnesių terminą, numatytą to paties reglamento 379 straipsnio 2 dalyje, Komisijos tikrintojai nustatė maksimalų keturiolikos
         mėnesių terminą nuo dokumento T1 išdavimo ir privalomą muitinės institucijų atliekamą atitinkamų muito mokesčių išieškojimą
         šio dokumento neįforminimo atveju. Tačiau, remiantis minėta ataskaita, Roterdamo teritorinė muitinė nepaisė šio termino, kadangi
         per patikrinimą buvo nustatyta, kad nuo didelės dokumentų dalies neįforminimo praėjo daugiau kaip keturiolika mėnesių.

      33     1995 m. vasario 24 d. laišku Nyderlandų valdžios institucijos neigė Komisijos siūlomą taikytinų nuostatų aiškinimą, kuri 1995 m.
         balandžio 28 d. laišku pranešė Nyderlandų valdžios institucijoms, kad ir toliau laikosi savo kaltinimų.

      34     Tame pačiame laiške Komisija teigė, kad taikytini Bendrijos teisės aktai nepalieka valstybėms narėms jokios galimybės pratęsti
         šį pirmiau minėtą keturiolikos mėnesių terminą. Komisija pakartojo anksčiau pateiktą prašymą pateikti duomenis apie nuo 1991 m.
         sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d. imtinai pavėluotai įformintus T1 dokumentus.

      35     1995 m. rugpjūčio 30 d. atsakyme Nyderlandų valdžios institucijos suteikė Komisijai prašomą informaciją. Remdamosi šiais duomenimis,
         Komisijos tarnybos apskaičiavo mokėtinas palūkanas pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį. Jos rėmėsi prielaida, kad Įgyvendinimo
         reglamento 379 straipsnio 2 dalyje numatytas pranešimas buvo išsiųstas vienuoliktojo mėnesio po atitinkamo T1 dokumento įregistravimo
         paskutinę dieną, t. y., kad atitinkama skola muitinei turėjo būti įtraukta į apskaitą nė vėliau kaip pasibaigus keturiolikai
         mėnesių po įregistravimo.

      36     1996 m. gruodžio 17 d. laišku, kuriame buvo pateiktos apskaičiavimo detalės, Komisija paragino Nyderlandų valdžios institucijas
         iki paskutinės antrojo mėnesio nuo šio raginimo pateikimo darbo dienos, t. y. iki 1997 m. vasario 23 d., pervesti jai 5 323 395,06 NLG
         dydžio palūkanas už vėlavimą.

      37     1997 m. spalio 1 d. laišku Nyderlandų valdžios institucijos pranešė Komisijai apie atsisakymą paklusti šiam raginimui. Šiuo
         klausimu jos nurodė savo ankstesnius teiginius ir kaltino Komisiją neatsakiusią į jų argumentus, išdėstytus jų 1995 m. rugpjūčio
         30 d. laiške.

      38     1999 m. vasario 18 d. laišku Komisija išsiuntė Nyderlandų valdžios institucijoms oficialų įspėjimą, į kurį pastarosios atsakė
         1999 m. balandžio 22 d. laišku.

      39     2000 m. vasario 2 d. Komisija pateikė argumentuotą nuomonę, į kurią Nyderlandų valdžios institucijos atsakė 2000 m. kovo 28 d.
         laišku.

      40     Laikydama šį atsakymą nepakankamu, Komisija nusprendė pateikti šį ieškinį.
       Dėl ieškinio
      41     Pirmasis Komisijos kaltinimas susijęs su nuo 1994 m. sausio 1 d. galiojančio Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies
         ir atitinkamų ankstesnių nuostatų, taikomų nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1993 m. gruodžio 31 d., t. y. atitinkamai Reglamento
         Nr. 1062/87 11a straipsnio 2 dalies antros pastraipos ir Reglamento Nr. 1214/92 49 straipsnio 2 dalies trečio sakinio, pažeidimu,
         kadangi nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d. pavėluoto Bendrijos išorinio tranzito operacijų įforminimo atvejais
         Nyderlandų Karalystė laiku neįtraukė į apskaitą ir neišieškojo skolos muitinei.

      42     Antruoju kaltinimu Komisija kaltina Nyderlandų valdžios institucijas pažeidus Reglamento Nr. 1552/89 2, 9 ir 10 straipsnius,
         kadangi jos per numatytą terminą nepervedė Komisijai su skola muitinei susijusių nuosavų išteklių.

      43     Trečias kaltinimas susijęs su Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnio pažeidimu dėl to, kad nebuvo sumokėtos su tuo susijusios
         palūkanos už vėlavimą.

       Dėl kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 1062/87 11a straipsnio 2 dalies antros pastraipos, Reglamento Nr. 1214/92 49 straipsnio
            2 dalies trečio sakinio ir Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies trečio sakinio pažeidimu
       Šalių argumentai
      44     Komisija tvirtina, kad Muitinės kodekso 96 straipsnis ir Įgyvendinimo reglamento 356 bei 379 straipsniai nustato privalomą
         veiksmų grafiką, kurio turi laikytis vykdytojas ir išvykimo bei paskirties įstaiga, atlikdami išorinio Bendrijos tranzito
         procedūrą, ypač tuomet, kai pagal šią procedūrą transportuojama siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai per tranzito deklaracijos
         įregistravimo metu nustatytą terminą.

      45     Komisija teigia, kad laikantis šio grafiko:
      –       vykdytojas per dokumente T1 nurodytą terminą turi pateikti nesugadintų prekių siuntą paskirties įstaigai (Muitinės kodekso
         96 straipsnio 1 dalies a punktas ir Įgyvendinimo reglamento 356 straipsnio 1 ir 5 dalys),

      –       jeigu per šį terminą siunta nebuvo pateikta, remiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalimi, išvykimo įstaiga privalo
         pranešti apie tai vykdytojui ne vėliau kaip per 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo,

      ir
      –       nuo šio pranešimo išsiuntimo dienos pradedamas skaičiuoti trijų mėnesių terminas, per kurį vykdytojas turi paskutinę galimybę
         išvykimo įstaigai pateikti muitinei priimtinus tinkamos tranzito procedūros įrodymus.

      46     Remiantis Įgyvendinimo reglamento 380 straipsniu šis įrodymas turi būti pateikiamas patvirtintais dokumentais, liudijančiais,
         kad siunta buvo pateikta paskirties įstaigai arba kad prekės buvo išleistos vidaus vartojimui trečioje šalyje. Praktiškai
         iš esmės tai yra paskirties įstaigos pažymėtas ir vykdytojui išduotas dokumentas T1.

      47     Jeigu minėti įrodymai nebuvo pateikti per šį terminą, pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalį kompetentinga valstybė
         narė turi išieškoti muitus ir kitus mokėjimus. Komisija mano, kad šis trijų mėnesių terminas privalomas ne tik vykdytojui,
         bet ir valstybei narei, kurioje yra išvykimo įstaiga.

      48     Kalbėdama apie skolos muitinei įtraukimo į apskaitą momentą, Komisija pažymi, kad, remiantis Muitinės kodekso 217 straipsnio
         1 dalimi, valstybės narės turi apskaičiuoti ir apskaityti dėl skolos muitinei susidarančias sumas, kai tik gauna reikiamus
         duomenis. Siekiant nustatyti, kada prasideda valstybei narei privalomas įtraukimo į apskaitą terminas, Muitinės kodekso 218 straipsnyje
         buvo pasirinktas momentas, kai atitinkama valstybė narė „gali“ nustatyti skolininką ir apskaičiuoti atitinkamą skolos sumą.
         Tuomet įtraukti sumas į apskaitą reikia per Muitinės kodekso 218 ir 219 straipsniuose nustatytą terminą, t. y. per dvi dienas,
         turint galimybę pratęsti šį terminą iki keturiolikos dienų.

      49     Komisija teigia, kad ne vėliau kaip pirmąją penkiolikto mėnesio po dokumento T1 įregistravimo dienos darbo dieną arba net
         anksčiau, jei pranešimas apie neįforminimą išvykimo įstaigos buvo išsiųstas anksčiau, pastaroji disponuoja visais reikiamais
         duomenimis, kad galėtų apskaičiuoti skolos muitinei sumą (Muitinės kodekso 217 straipsnis ir 218 straipsnio 3 dalis a punktas)
         bei nustatyti skolininką, šiuo atveju – vykdytoją (Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalies b punktas).

      50     Pagal šio kodekso 218 ir 219 straipsnius skola turi būti apskaityta per dvi dienas, o šis terminas, esant tam tikroms aplinkybėms,
         gali būti pratęstas daugiausiai iki keturiolikos dienų. Tad atitinkama valstybė narė atitinkamai turi įtraukti skolą muitinei
         į apskaitą ne vėliau kaip trečią ar penkioliktą ketvirto mėnesio po pranešimo pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio
         1 dalį išsiuntimo dieną.

      51     Taigi išskyrus galimą termino pratęsimą pagal Muitinės kodekso 219 straipsnį, valstybė narė nedisponuoja jokia diskrecija,
         kuri leistų jai nuspręsti, kada būtina įtraukti į apskaitą skolą muitinei. Be to, iš Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalies
         išplaukia, kad įtraukus sumas į apskaitą valstybė narė turi iš karto pradėti išieškojimą, pranešdama skolininkui apie skolos
         muitinei dydį. Iš tikrųjų, būtų logiška, jei išieškojimas prasidėtų iš karto po įtraukimo į apskaitą, nors Įgyvendinimo reglamento
         379 straipsnio 2 dalyje nepatikslinama, ar ši operacija turi įvykti greitai.

      52     Nyderlandų Karalystė prieštarauja teiginiui, kad iš Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies kartu su Muitinės kodekso
         218 straipsnio 3 dalies teksto išplaukia, jog valstybė narė tiesiogiai įpareigojama įtraukti į apskaitą mokėtinus mokesčius
         per dvi dienas pasibaigus trijų mėnesių terminui po pranešimo apie neįforminimą išsiuntimo. Jos teigimu, Įgyvendinimo reglamento
         379 straipsnio 2 dalyje nustatytas trijų mėnesių terminas yra procedūrinis, o ne privalomas. Komisijos atstovaujama priešinga
         nuomonė prieštarauja pačiam nagrinėjamų nuostatų tekstui, joje neatsižvelgiama į privačių asmenų teises, o jos įgyvendinimas
         susidurtų su neįveikiamais praktiniais sunkumais.

      53     Visų pirma, kalbėdama apie nagrinėjamų nuostatų tekstą, atsakovės vyriausybė teigia, kad remiantis Muitinės kodekso 218 straipsnio
         3 dalimi dviejų dienų terminas prasideda tik tuomet, jei muitinės institucijos „gali apskaičiuoti atitinkamą muito sumą ir
         nustatyti skolininką“, o tai reiškia kur kas daugiau nei paprastą disponavimą aptariama informacija. Jos teigimu, nepaisant
         to, kad praktiškai apskaityti sumas paprastai įmanoma iš karto pasibaigus trijų mėnesių laikotarpiui, iš to negalima daryti
         išvados, jog šio termino pasibaigimas laikytinas šioje nuostatoje nurodyto dviejų dienų termino pradžia.

      54     Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies trečias sakinys taip pat tik patikslina, kad „valstybė narė <...> imasi priemonių
         išieškoti“ mokėtinus muitus. Šie žodžiai nereiškia to paties kaip Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalyje numatytas muitinės
         atliekamas įtraukimas į apskaitą. Šios dvi nagrinėjamos nuostatos turi skirtingus adresatus, ir todėl pastarojoje nuostatoje
         numatytas terminas negali būti taikomas Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 daliai.

      55     Antra, kalbėdama apie reikalavimus, susijusius su teisės subjektų teisių apsauga, atsakovė tvirtina, kad iš Įgyvendinimo reglamento
         379 straipsnio išplaukia, jog tik pasibaigus trijų mėnesių terminui muitinės institucijos gali nustatyti, ar Bendrijos tranzito
         operacija buvo atlikta be pažeidimų, jeigu buvo pateikti atitinkami įrodymai, kur įvyko galimas pažeidimas ar atsirado skola
         muitinei ir kuri valstybė narė kompetentinga ją išieškoti. Kitaip tariant, apskaičiuodamos skolą muitinei ir įtraukdamos sumas
         į apskaitą, muitinės tarnybos „reikiamais duomenimis“ Muitinės kodekso 217 straipsnio prasme disponuoja tik patikrinusios
         vykdytojo pateiktus įrodymus. Teigiant, kad šis tikrinimas kartu su mokėtinų muitų apskaičiavimu turi įvykti per dvi dienas,
         neatsižvelgiama į reikalavimą rūpestingai atlikti patikrinimą, todėl būtų padaryta žala teisės subjektų teisėms.

      56     Nyderlandų vyriausybė priduria, kad sistema, kai muitinės tarnyba turi apskaityti muito sumą iš karto, kad galėtų ją atlyginti,
         jei paaiškėtų, kad vykdytojas vis dėlto pateikė įrodymų, jog tranzitas buvo atliktas be pažeidimų, nustato jam nepriimtiną
         naštą. Tokia našta juo labiau nepriimtina dėl to, kad daugeliu atvejų už numanomą tranzito operacijos pažeidimą atsakingas
         ne vykdytojas, o paskirties įstaigos muitinės tarnybos ar prekių siuntos gavėjas.

      57     Trečia, kalbėdama apie tai, kad nagrinėjamų terminų laikytis neįmanoma, Nyderlandų vyriausybė tvirtina, jog forminimas yra
         sudėtingas procesas ir per dvi dienas neįmanoma patikrinti visų įrodymų, susijusių su visais dokumentais, siekiant nustatyti
         skolininką bei apskaičiuoti „muito sumą“. Praktikoje pateikiama įvairiausių dokumentų. Todėl per dvi dienas neįmanoma nustatyti,
         ar atsirado skola muitinei, prireikus – perduoti dokumentus kompetentingai valstybei narei, nustatyti skolininką, apskaičiuoti
         „sumą, sudarančią skolą“ ir galiausiai išsiųsti mokėjimo raginimą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      58     Pirmiausia pažymėtina, kad Nyderlandų vyriausybė neginčija Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių, susijusių su skola muitinei,
         atsiradusia dėl Bendrijos išorinio tranzito režimo pažeidimų, dėl kurios šiame ieškinyje nurodytu laikotarpiu, t. y. nuo 1993 m.
         sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d., Nyderlandų muitinės institucijos nepradėjo išieškojimo procedūros per Muitinės kodekso
         218 straipsnyje nustatytą dviejų dienų terminą, pasibaigus Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies trečiame sakinyje
         ir atitinkamose anksčiau galiojusiose nuostatose nustatytam trijų mėnesių terminui. Tačiau, priešingai nei teigia Komisija,
         vyriausybė mano, kad pradėjusi išieškojimo procedūrą praėjus daugeliui mėnesių po to, kai pasibaigė šis trijų mėnesių terminas,
         ji nepažeidė savo įsipareigojimų, kylančių iš Bendrijos muitų teisės.

      59     Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalį, jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties
         įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, išvykimo įstaiga kuo greičiau,
         tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus vienuolikai mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai
         vykdytojui.

      60     Nors 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendime SPKR (C‑112/01, Rink. p. I-10655, 40 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad vienuolikos mėnesių termino nepaisymas savaime
         neužkerta kelio išieškoti skolą muitinei iš vykdytojo, tačiau paties sprendimo 34 punkte jis pažymėjo, kad šis terminas nustatytas
         administracijos institucijoms, o juo siekiama užtikrinti, kad šios institucijos greitai ir vieningai taikytų skolos muitinei
         išieškojimo nuostatas, jog būtų nedelsiant pervesti Bendrijų nuosavi ištekliai. Todėl, kaip pripažįsta ir Nyderlandų vyriausybė,
         vienuolikos mėnesių termino laikymasis, neturintis įtakos skolos muitinei egzistavimui, vis dėlto yra privalomas valstybėms
         narėms jų įsipareigojimų Bendrijai, susijusių su Bendrijų nuosavų išteklių pervedimu, atžvilgiu.

      61     Be to, remiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalimi, šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime, greta kitų duomenų,
         turi būti nurodytas laikas, iki kurio išvykimo įstaigai reikia pateikti muitinei priimtinus įrodymus, pagal kuriuos būtų įmanoma
         pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą. Tas
         laikas yra trys mėnesiai nuo to paties straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo datos. Jeigu minėtų įrodymų per tą laikotarpį
         nepateikiama, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, „imasi priemonių išieškoti“ mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius
         mokėjimus.

      62     2005 m. sausio 20 d. Sprendimo Honeywell Aerospace (C‑300/03, dar nepaskelbtas Rinkinyje) 24 ir 25 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš Įgyvendinimo reglamento 378 straipsnio
         1 dalies ir 379 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, jog išvykimo įstaigos pranešimas vykdytojui apie laiką, iki kurio
         gali būti pateikti reikalaujami įrodymai, yra būtinas ir jį reikia pateikti pateikti prieš skolos muitinei išieškojimą. Šis
         laikas skirtas apsaugoti vykdytojo interesus suteikiant jam trijų mėnesių laikotarpį prireikus pateikti įrodymus, pagal kuriuos
         būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo
         vietą. Todėl valstybė narė, kurioje yra išvykimo įstaiga, gali pradėti importo muitų išieškojimą, tik jeigu, inter alia, ji vykdytojui pranešė, kad šis turi tris mėnesius pateikti reikalaujamus įrodymus, ir kai šie įrodymai nebuvo pateikti per
         tą terminą.

      63     Iš pirmiau išdėstytų argumentų išplaukia, kad jei (kaip yra nagrinėjamoje byloje) prekių siuntos nebuvo pateiktos paskirties
         įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba nusižengimas, išvykimo įstaiga, užtikrindama,
         jog Bendrijų nuosavi ištekliai būtų pervesti greitai, praneša apie tai vykdytojui kuo greičiau, tačiau, bet kuriuo atveju,
         nepraėjus vienuolikai mėnesių nuo Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo. Šiame pranešime suinteresuotam asmeniui turi
         būti nurodyta, kad jam suteikiamas trijų mėnesių laikotarpis, per kurį išvykimo įstaigai turi būti pateikti muitinei priimtini
         įrodymai, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, jog tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę
         pažeidimo arba nusižengimo vietą. Jeigu, pasibaigus šiam terminui, minėti įrodymai nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai
         tai priklauso, „imasi priemonių išieškoti“ mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus.

      64     Šiuo atžvilgiu, Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalis nustato, kad kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią
         skolą muitinei, muitinė „apskaičiuoja“ tuojau pat, kai „gauna reikiamus duomenis“, ir „įregistruoja ją apskaitos registruose“.

      65     Remiantis Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalimi, „atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą“ ne vėliau kaip per
         dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė „gali apskaičiuoti atitinkamą muito sumą ir nustatyti skolininką“. Muitinės kodekso
         219 straipsnis leidžia pratęsti šį terminą daugiausiai iki keturiolikos dienų dėl priežasčių, susijusių su valstybių narių
         administraciniu organizavimu, arba susidarius ypatingoms aplinkybėms, dėl kurių muitinė negali laikytis minėtų terminų. Pagal
         Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalį apie muito sumą turi būti pranešama skolininkui, „įtraukus (ją) į apskaitą“.

      66     Šiame ieškinyje Komisija iš esmės kaltina Nyderlandų muitinės institucijas nepradėjus skolos muitinei išieškojimo procedūros
         per dvi dienas pasibaigus Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalyje nustatytam trijų mėnesių laikotarpiui. Konkrečiai
         ji jas kaltina neįtraukus į apskaitą atitinkamos muito sumos, remiantis Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalimi, ir nepranešus
         apie ją skolininkui pagal Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalį.

      67     Savo ruožtu Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad valstybės narės neturi išieškoti skolos muitinei iš karto pasibaigus trijų
         mėnesių laikotarpiui po Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalyje nustatyto vienuolikos mėnesių termino. Šios vyriausybės
         teigimu, šis terminas negali būti aiškinamas kaip imperatyvus.

      68     Šis teiginys atmestinas.
      69     Komisija teisingai pažymėjo, kad iš paties Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalies trečio sakinio teksto išplaukia,
         jog, pasibaigus joje nustatytam trijų mėnesių laikotarpiui, valstybės narės privalo pradėti išieškojimo procedūrą. Toks aiškinimas
         būtinas užtikrinti, kad šios institucijos greitai ir vieningai taikytų skolos muitinei išieškojimo nuostatas, siekiant greitai
         pervesti Bendrijų nuosavus išteklius.

      70     Šis aiškinimas taip pat nėra nesuderinamas su Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalimi, leidžiančia pranešti apie mokėtinus
         muitus per trejus metus nuo skolos muitinei atsiradimo. Iš tikrųjų šia nuostata siekiama užtikrinti teisinį tikrumą numatant
         maksimalų pranešimo skolininkui apie skolą muitinei terminą. Tačiau ja nekeliami įsipareigojimų Bendrijai galiojimo klausimai,
         kurių kyla muitinės institucijoms iš Muitinės kodekso ir Įgyvendinimo reglamento, siekiant užtikrinti, kad būtų greitai ir
         vieningai taikomos skolos muitinei išieškojimo nuostatos, siekiant greitai ir veiksmingai pervesti Bendrijų nuosavus išteklius.

      71     Remiantis Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalimi, 218 straipsnio 3 dalimi ir 219 straipsniu, skolą muitinei atitinkančios
         sumos, dėl kurių pateiktas šis ieškinys, turi būti apskaitytos per dviejų dienų terminą, kurį galima pratęsti daugiausiai
         iki keturiolikos dienų. Remiantis Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalimi, skolos muitinei suma skolininkui turi būti pranešta
         iš karto ją apskaičius. Šis terminas pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai muitinės institucijos gauna būtiną informaciją,
         ir todėl gali apskaičiuoti muito mokestį bei nustatyti skolininką. Tačiau, priešingai nei teigia Nyderlandų vyriausybė, taip
         yra ne vėliau kaip pasibaigus Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 2 dalyje nustatytam trijų mėnesių terminui.

      72     Kalbant apie skolos muitinei nustatymą, pirmiausia pažymėtina, kad tokiais atvejais, kokie nagrinėjami šioje byloje, kai išoriniam
         Bendrijos tranzitui įformintos siuntos nepateikiamos paskirties įstaigai per išvykimo įstaigos nurodytą terminą, preziumuojama,
         kad atsirado skola muitinei, o skolininkas yra vykdytojas. Tokiu atveju, jei neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas
         pažeidimas arba nusižengimas, remiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalimi, išvykimo įstaiga per 11 mėnesių nuo
         Bendrijos tranzito deklaracijos įregistravimo praneša apie tai vykdytojui.

      73     Remiantis Muitinės kodekso 379 straipsnio 2 dalies pirmu ir antru sakiniais, šiame pranešime turi būti nurodomas trijų mėnesių
         terminas, kuris suteikiamas vykdytojui tranzito operacijos teisėtumui įrodyti. Šio sprendimo 62 punkte pažymėta, jog kompetentingos
         muitinės institucijos gali išieškoti skolą muitinei tik tuomet, jei pranešė vykdytojui apie tai, kad jis turi per tris mėnesius
         įrodyti tranzito operacijos teisėtumą, ir šių įrodymų per nustatytą terminą nebuvo pateikta.

      74     Tačiau generalinė advokatė savo išvados 50 punkte pažymėjo, kad nė vienas požymis neleidžia daryti išvados, jog pateiktų tranzito
         operacijos teisėtumo įrodymų, pavyzdžiui, išvardytų Įgyvendinimo reglamento 380 straipsnyje nebaigtiname sąraše, vertinimas
         pateisintų išimtį iš Muitinės kodekso 218–219 straipsnių dėl muito sumų įtraukimo į apskaitą ir pranešimo apie juos vykdytojui
         pagal Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalį netgi tuomet, jei šie įrodymai būtų pateikti paskutinę trijų mėnesių termino
         dieną.

      75     Galiausiai kalbant apie skolininko nustatymą pažymėtina, kad remiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 ir 2 dalimis,
         pasibaigus šiam trijų mėnesių laikotarpiui, skolininku laikomas vykdytojas, nelygu aplinkybė, kad atsakomybė galėtų tekti
         ir kitiems asmenims, o tai, Nyderlandų vyriausybės nuomone, reikalautų papildomo laiko. Todėl akivaizdu, kad muitinės institucijos
         vėliausiai baigiantis trijų mėnesių terminui gali konstatuoti, jog skolininkas yra vykdytojas.

      76     Be to, muito sumos nustatymo klausimu pažymėtina, kad, pasak generalinės advokatės išvados 57–62 punktų, nors iš išvykimo
         įstaigos negalima reikalauti sistemingai apskaičiuoti po kiekvienos tranzito operacijos atsirandančią importo skolą muitinei,
         atitinkančią muito sumą gavus tranzito deklaraciją, t. y. tuo momentu, kai išvykimo įstaiga iš esmės disponuoja visais duomenimis,
         būtinais šiems muitams apskaičiuoti, tačiau bet kuriuo atveju nėra jokių priežasčių, kodėl šių skaičiavimų negalima atlikti
         pranešant vykdytojui apie trijų mėnesių terminą, per kurį jis gali įrodyti tranzito operacijos teisėtumą, t. y. vėliausiai
         baigiantis Įgyvendinimo reglamento 379 straipsnio 1 dalyje nustatytam vienuolikos mėnesių terminui.

      77     Galiausiai, kalbant apie muitinės institucijos, kompetentingos išieškoti skolą muitinei, nustatymą, pasakytina, kad Įgyvendinimo
         reglamento 378 straipsnio 1 ir 2 dalys įtvirtina išvykimo įstaigos valstybės narės kompetencijos prezumpciją. Per trijų mėnesių
         terminą, nustatytą to paties reglamento 379 straipsnio 2 dalyje, vykdytojas gali pateikti įrodymus, kad pažeidimas buvo padarytas
         kitoje valstybėje narėje. Komisija teisingai pažymėjo, kad nė vienas veiksnys neleidžia daryti prielaidos, kad šiuo tikslu
         pateiktų dokumentų vertinimas, net jeigu jie buvo pateikti paskutinę trijų mėnesių termino dieną, negali būti atliktas laikantis
         dviejų dienų termino po trijų mėnesių laikotarpio pabaigos, o pakankamai pagrįstais atvejais, pratęsus terminą dvylika dienų,
         – maksimalaus keturiolikos dienų termino.

      78     Dėl šių priežasčių Nyderlandų vyriausybės argumentai, kad trijų mėnesių terminas yra tik rekomenduojamas ir kad išieškojimo
         procedūra neprivalo būti pradėta per trijų mėnesių terminą, kadangi baigiantis šiam terminui kompetentingos muitinės tarnybos
         neturi galimybės iš karto pradėti skolos muitinei išieškojimo procedūros, atmestini.

      79     Galiausiai, priešingai nei tvirtina Nyderlandų vyriausybė, skolos muitinei sumos pranešimas vykdytojui tik pasibaigus trijų
         mėnesių terminui nesudaro jam neproporcingos naštos. Vėliau paaiškėjus, kad išorinio Bendrijos tranzito procedūra buvo tinkamai
         atlikta per nustatytą terminą arba kad ji buvo atlikta tinkamai, nors ir vėluojant, vykdytojas gali atgauti sumokėtas sumas,
         o tai priėmus Muitinės kodeksą aiškiai nurodyta jo 236 straipsnio 1 dalyje, jeigu pažeidimas, remiantis Muitinės kodekso 204 straipsnio
         1 dalimi kartu su Įgyvendinimo reglamento 859 straipsniu aiškiai neturi esminės įtakos tinkamam aptariamos muitinės procedūros
         taikymui.

      80     Dėl to pirmas kaltinimas laikytinas pagrįstu tiek atsižvelgiant į Muitinės kodekso ar Įgyvendinimo reglamento, tiek į ankstesniu
         laikotarpiu, dėl kurio pateiktas šis ieškinys, galiojusias, iš esmės identiškas nuostatas.

       Dėl kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 1552/89 2, 9 ir 10 straipsnių pažeidimu
       Šalių argumentai
      81     Komisijos nuomone, šis kaltinimas – tai tiesioginė pirmame kaltinime aprašyto pažeidimo pasekmė. Reglamento Nr. 1552/89 9
         ir 10 straipsniai įtvirtina terminus, per kuriuos pagal šio reglamento 2 straipsnį nustatyti nuosavi ištekliai pervedami Komisijai
         sumokant juos į sąskaitą, kurią valstybės narės atidaro Komisijos vardu.

      82     Šiuo klausimu Komisija teigia, kad remiantis Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsniu, Bendrijai priklausantys nuosavi ištekliai
         nustatomi, kai tik atitinkama valstybė narė praneša suinteresuotam skolininkui apie mokėtiną sumą, o šis pranešimas iš esmės
         pateikiamas, kai tik paaiškėja skolininkas, ir kompetentingos administracijos institucijos gali apskaičiuoti mokėtinus muitus.
         Tai yra tokios pat sąlygos, kurias Muitinės kodekso 217 straipsnis nustato skoloms muitinei įtraukti į apskaitą, nors pastarajame
         nekalbama apie „nustatymą“, o apie „įtraukimą į apskaitą“. Iš tikrųjų įtraukus į apskaitą nustatoma skola muitinei, kuri,
         būdama iš dalies susijusi su nuosavais ištekliais, lemia Reglamento Nr. 1552/89 taikymą.

      83     Taigi įtraukimas į apskaitą suponuoja, kad automatiškai nustatomi atitinkami nuosavi ištekliai. Todėl pavėluotas įtraukimas
         į apskaitą automatiškai lemia pavėluotą nustatymą, kuris savo ruožtu sąlygoja pavėluotą pervedimą. Tad neteisėtai pavėluotai
         nustatydama atitinkamus nuosavus išteklius, Nyderlandų Karalystė taip pat nepagrįstai pavėlavo juos pervesti Komisijai.

      84     Nyderlandų Karalystė nurodo, kad, nesant pavėluoto skolos muitinei įtraukimo į apskaitą, negalima kalbėti apie pavėluotą nuosavų
         lėšų pervedimą Komisijai. Baigiantis trijų mėnesių terminui nėra žinoma visa informacija, ir todėl negali atsirasti pareiga
         įtraukti į apskaitą pagal Muitinės kodekso 218 straipsnį, o kartu ir įpareigojimas išsiųsti skolininkui pranešimą. Dėl to
         negali būti kalbama apie priklausančių nuosavų išteklių Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio prasme nustatymą, ir todėl per
         dvi dienas pasibaigus trijų mėnesių terminui neprivalėjo būti atliktas joks pervedimas Komisijai Reglamento Nr. 1552/89 10 straipsnio
         prasme.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      85     Iš pirmo kaltinimo nagrinėjimo išplaukia, kad pavėluotas pranešimas apie atitinkamą muito sumą, pažeidžiant Muitinės kodekso
         221 straipsnio 1 dalį ir 218 straipsnio 3 dalį, automatiškai reiškia pavėluotą Bendrijos teisės į nuosavus išteklius Reglamento
         Nr. 1552/89 2 straipsnio prasme nustatymą. Remiantis šia nuostata, ši suma nustatoma „iš karto“, kai kompetentingos valstybės
         narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus mokesčius, o pranešimas, laikantis visų tuo atveju taikomų Bendrijos
         teisės nuostatų, nagrinėjamu atveju – Muitinės kodekso ir Įgyvendinimo reglamento, pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas,
         ir kompetentingos administracijos institucijos gali apskaičiuoti mokesčio dydį.

      86     Remiantis Reglamento Nr. 1522/89 9 straipsnio 1 dalimi kiekviena valstybė narė šio reglamento 10 straipsnyje nustatyta tvarka
         nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde arba savo paskirtoje įstaigoje. Remiantis pastarojo straipsnio
         1 dalies pirma pastraipa, nuosavi ištekliai įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos
         antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti
         suma, dienos.

      87     Pažymėtina, kad Nyderlandų Karalystė neginčija atitinkamų nuosavų išteklių sumos, kuri, pasak Komisijos, dėl pavėluotos skolos
         muitinei išieškojimo procedūros buvo pavėluotai sumokėta į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde arba savo paskirtoje įstaigoje.

      88     Tokiomis aplinkybėmis antras kaltinimas taip pat pagrįstas.
       Dėl kaltinimo, susijusio su Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnio pažeidimu
       Šalių argumentai
      89     Komisija teigia, kad Reglamento Nr. 1522/89 11 straipsnis, pagal kurį dėl pavėluoto įtraukimo į apskaitą jos naudai atsiranda
         palūkanos už vėlavimą, taip pat buvo pažeistas, kadangi Nyderlandų Karalystė nagrinėjamu laikotarpiu nepervedė jai atitinkamų
         palūkanų už pagrindinį įsiskolinimą.

      90     Nyderlandų Karalystė mano, kad dėl to, jog nebuvo vėluojama pervesti nuosavų išteklių, o taip atsitiktų pavėluotai įtraukus
         skolą muitinei į apskaitą Įgyvendinimo reglamento prasme, negali atsirasti palūkanų pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį.

       Teisingumo Teismas konstatuoja
      91     Remiantis Reglamento Nr. 1522/89 11 straipsniu, valstybė narė, vėluojanti atlikti mokėjimus į to paties reglamento 9 straipsnio
         1 dalyje nurodytą sąskaitą, moka palūkanas už visą vėlavimo laikotarpį. Šių palūkanų galima reikalauti nepriklausomai nuo
         to, dėl kokios priežasties vėluoja mokėjimai į Komisijos sąskaitą (žr., inter alia, 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I-2461, 38 punktą ir 2003 m. birželio 12 d. sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 44 punktą).

      92     Taigi dėl nagrinėjant antrą kaltinimą nustatytų vėlavimų atlikti mokėjimus į Komisijos sąskaitą pagal Reglamento Nr. 1552/89
         11 straipsnį atsiranda teisė į palūkanas, kurių dydžio ar nesumokėjimo Nyderlandų Karalystė neginčija.

      93     Todėl trečias kaltinimas taip pat pagrįstas.
      94     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, pripažintina, kad nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.:
      –       neįtraukdama į apskaitą ir neišieškodama atitinkamos skolos muitinei ir kitų susijusių mokesčių, taip pat nepranešdama skolininkui
         apie šių mokesčių sumas per tris dienas po termino, nustatyto atitinkamai Reglamento Nr. 1854/89 3 straipsnio 2 dalyje ir
         6 straipsnio 1 dalyje bei Muitinės kodekso 218 straipsnio 3 dalyje ir 221 straipsnio 1 dalyje, arba vėliau, remiantis Reglamentu
         Nr. 1182/71, tuomet, kai pagrindinis Bendrijų išorinio tranzito vykdytojas per tris mėnesius po to, kai išvykimo įstaiga išsiuntė
         pranešimą, kad per nustatytą terminą siunta nebuvo pristatyta į paskirties įstaigą, nepateikė įrodymų, jog atitinkama tranzito
         procedūra buvo atlikta tinkamai,

      –       laiku nepervesdama atitinkamų nuosavų išteklių Komisijai, ir
      –       atsisakydama mokėti atitinkamas palūkanas,
      Nyderlandų Karalystė pažeidė savo įsipareigojimus, kylančius iš Reglamento Nr. 1062/87 11a straipsnio 2 dalies antros pastraipos
         antro sakinio, Reglamento Nr. 1214/92 49 straipsnio 2 dalies trečio sakinio ir Reglamento Nr. 2454/93 379 straipsnio 2 dalies
         trečio sakinio bei iš Reglamento Nr. 1552/89 2, 9, 10 ir 11 straipsnių.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      95     Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Nyderlandų Karalystė pralaimėjo bylą, ji turi padengti išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nuo 1991 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 d.:
      –       neįtraukdama į apskaitą ir neišieškodama atitinkamos skolos muitinei ir kitų susijusių mokesčių, taip pat nepranešdama skolininkui
            apie šių mokesčių sumas per tris dienas po termino, nustatyto atitinkamai 1989 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB)
            Nr. 1854/89 dėl skolą muitinei sudarančių importo arba eksporto muitų sumų įtraukimo į apskaitą ir mokėjimo sąlygų, 3 straipsnio
            2 dalyje ir 6 straipsnio 1 dalyje ir 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės
            kodeksą, 218 straipsnio 3 dalyje ir 221 straipsnio 1 dalyje, arba vėliau, remiantis 1971 m. birželio 3 d. Tarybos reglamentu
            (EEB, Euratomas) Nr. 1182/71, nustatančiu terminams, datoms ir laikotarpiams taikytinas taisykles, tuomet, kai pagrindinis
            Bendrijų išorinio tranzito vykdytojas per tris mėnesius po to, kai išvykimo įstaiga išsiuntė pranešimą, kad per nustatytą
            terminą siunta nebuvo pristatyta į paskirties įstaigą, nepateikė įrodymų, jog atitinkama tranzito procedūra buvo atlikta tinkamai,
      –       laiku nepervesdama atitinkamų nuosavų išteklių Komisijai, ir
      –       atsisakydama mokėti atitinkamas palūkanas,
      Nyderlandų Karalystė pažeidė savo įsipareigojimus, kylančius iš 1987 m. kovo 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1062/87,
            nustatančio Bendrijos tranzito įgyvendinimo ir supaprastinimo nuostatas, pakeisto 1992 m. rugsėjo 2 d. Komisijos reglamentu
            (EEB) Nr. 2560/92, 11a straipsnio 2 dalies antros pastraipos antro sakinio, 1992 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EEB)
            Nr. 1214/92 dėl Bendrijos tranzito procedūros taikymo ir tam tikrų tos procedūros supaprastinimų sąlygų, pakeisto 1992 m.
            gruodžio 21 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 3712/92, 49 straipsnio 2 dalies trečio sakinio ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos
            reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo
            nuostatas, 379 straipsnio 2 dalies trečio sakinio bei iš 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89
            įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2, 9, 10 ir 11 straipsnių.
      2.      Priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2010 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Everything Everywhere Ltd prieš Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Jungtinė Karalystė.#Šeštoji PVM direktyva - Atleidimas nuo mokesčio - 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 ir 3 papunkčiai - Derybos dėl paskolos - Sandoriai, susiję su mokėjimais ir pervedimais - Dviejų atskirų paslaugų ar vienos paslaugos egzistavimas - Papildomas mokestis, nurodomas sąskaitose faktūrose, kai naudojami tam tikri mokėjimo už judriosios telefonijos paslaugas būdai.#Byla C-276/09.

text:
      Byla C‑276/09
      Everything Everywhere Ltd, buvusi T‑Mobile (UK) Ltd,
      prieš
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 ir 3 papunkčiai – Derybos dėl paskolos – Sandoriai, susiję su mokėjimais ir pervedimais – Dviejų atskirų paslaugų ar vienos paslaugos egzistavimas – Papildomas mokestis, nurodomas sąskaitose faktūrose, kai naudojami tam tikri mokėjimo už judriosios telefonijos paslaugas
         būdai“

      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Paslaugų
            teikimas – Iš kelių dalių sudaryti sandoriai
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1 punktas ir 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 ir 3 papunkčiai)
      Pridėtinės vertės mokesčio rinkimo tikslais telekomunikacijų paslaugų teikėjo klientams išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytas
         papildomas mokestis, jei klientai už šias paslaugas moka ne per „tiesioginio debeto“ sistemą ar Bankers’ Automated Clearing System (BACS) pervedimu, bet kredito ar debeto kortele, čekiu ar grynaisiais pinigais banko skyriuje ar per įgaliotą rinkti mokėjimus
         tokio paslaugų teikėjo naudai agentą, nėra atlygis už atskirą ir savarankišką nuo pagrindinių paslaugų, kurias sudaro teikiamos
         telekomunikacijų paslaugos, paslaugą.

      Iš tiesų atskirai nuo atitinkamų telekomunikacijų paslaugų klientai nėra suinteresuoti tokia veikla, su kuria jie nesusidurtų,
         jei nesinaudotų telekomunikacijos paslaugomis.

      Tačiau paslauga turi būti laikoma šalutine pagrindinės paslaugos atžvilgiu, kai klientams ji yra ne pats tikslas, o priemonė
         geriausiomis sąlygomis gauti pagrindinę paslaugų teikėjo paslaugą.

      (žr. 25, 27, 32 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 2 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 ir 3 papunkčiai – Derybos dėl paskolos – Sandoriai, susiję su mokėjimais ir pervedimais – Dviejų atskirų paslaugų ar vienos paslaugos egzistavimas – Papildomas mokestis, nurodomas sąskaitose faktūrose, kai naudojami tam tikri mokėjimo už judriosios telefonijos paslaugas
         būdai“

      Byloje C‑276/09
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Jungtinė Karalystė) 2009 m. balandžio 8 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. liepos 20 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Everything Everywhere Ltd, buvusi T-Mobile (UK) Ltd,

      prieš
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz
         (pranešėjas),

      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Everything Everywhere Ltd, buvusios T-Mobile (UK) Ltd, atstovaujamos QC J. Peacock ir baristerio M. Angiolini,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos H. Walker, padedamos baristerio R. Hill,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos, M. Germani ir V. Karra,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo baristerio B. Doherty,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir M. Afonso,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių
         apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23) 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 ir 3 papunkčių, kuriuose
         numatyta, kad nuo pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) atleidžiamos, be kita ko, derybos dėl paskolos bei mokėjimų ir
         pervedimų sandoriai, išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Everything Everywhere Ltd, buvusios T‑Mobile (UK) Ltd (toliau – Everything Everywhere), ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (toliau – Commissioners) dėl Everything Everywhere savo klientams išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytų mokesčių, kai klientai pasirenka tam tikrus savo mėnesinių sąskaitų
         faktūrų apmokėjimo būdus, vertinimo PVM atžvilgiu.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
         už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

      4        Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnyje „Kiti atleidimo nuo mokesčio atvejai“ numatyta:

      „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės atleidžia nuo mokesčio toliau nurodytą veiklą taikydamos sąlygas,
         kurias jos turi nustatyti siekdamos užtikrinti, kad atleidimas nuo mokesčio būtų teisingas ir sąžiningas ir kad būtų užkirstas
         kelias galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui:

      <...>
      d)      šiuos sandorius:
      1)      paskolų suteikimą įskaitant derybas dėl paskolos, taip pat suteiktos paskolos priežiūrą, kai ją vykdo paskolą suteikęs asmuo;
      <...>
      3)      sandorius, įskaitant derybas, dėl indėlių ir einamųjų sąskaitų, mokėjimų, pervedimų, skolų, čekių ir kitų apyvarčių dokumentų,
         bet išskyrus skolų išieškojimą ir faktoringą;

      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      5        Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 ir 3 papunkčiuose numatyti atleidimo nuo mokesčio atvejai į Jungtinės
         Karalystės teisę buvo perkelti 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Value Added Tax Act 1994) 9 priedo 5 grupės 1 ir 5 punktais, pagal kuriuos neapmokestinama:

      „1)      pinigų įnešimas, pervedimas arba gavimas ar kiti su pinigais susiję veiksmai, laidavimas ar pinigų mokėjimo nurodymas arba
         pavedimas ir kiti sandoriai, susiję su pinigais ar kitomis panašaus poveikio priemonėmis;

      <...>
      5)      tarpininkavimo paslaugų, susijusių su bet kuriuo iš 1, 2, 3, 4 ar 6 punkte nurodytų sandorių (neatsižvelgiant į tai, ar bet
         kuris toks sandoris galutinai sudarytas), teikimas, kai jas teikia asmuo, veikiantis kaip įgaliotas tarpininkas.“

      6        1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo 9 priedo 5 grupės 5–5B pastabose numatyta:

      „5.      5 punkte „tarpininkavimo paslaugos“ reiškia:
      a)      asmenų, kurie siekia ar gali siekti gauti finansines paslaugas, ir
      b)      asmenų, teikiančių finansines paslaugas,
      suvedimą dėl finansinių paslaugų teikimo bei (1, 2, 3 ar 4 punktuose numatytų finansinių paslaugų atveju) paruošiamojo darbo,
         susijusio su sutarčių dėl tokių finansinių paslaugų teikimo sudarymu, atlikimą, išskyrus bet kokių rinkos tyrimų, produkto
         kūrimo, reklamavimo, skatinimo ar panašių paslaugų teikimą arba su tokia veikla susijusios informacijos rinkimą, apdorojimą
         ir teikimą.

      5A.      5 punkte asmuo yra „veikiantis kaip įgaliotas tarpininkas“ visuomet, kai jis veikia kaip tarpininkas arba vienas iš tarpininkų
         tarp:

      a)      asmens, teikiančio finansines paslaugas, ir
      b)      asmens, kuris siekia ar gali siekti gauti finansines paslaugas,
      <...>
      5B.      5 ir 5A pastabose „finansinės paslaugos“ reiškia bet kokių sandorių, nurodytų 1, 2, 3, 4 ar 6 punkte, vykdymą.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      7        Everything Everywhere yra telekomunikacijų įmonė, teikianti judriosios telefonijos paslaugą. Norėdami pasinaudoti jos paslaugomis klientai gali
         sumokėti avansu, kredituodami savo kliento sąskaitą, arba apmokėjimo  laikotarpio pabaigoje. Pastaruoju atveju Everything Everywhere siunčia klientams mėnesio sąskaitas faktūras, kurias jie gali apmokėti skirtingais būdais. Jie gali pasirinkti mokėti:

      –        pavedimu pagal „tiesioginio debeto“ sistemą,
      –        pervedimu per Bankers’ Automated Clearing System (automatinė bankų tarpusavio atsiskaitymo sistema (BACS), toliau – BACS pervedimas),

      –        debeto ar kredito kortele, telefonu ar internetu,
      –        per trečiąjį asmenį – agentą, įgaliotą gauti mokėjimus, pavyzdžiui, pašto skyriuje („Post Office“),
      –        paštu siunčiamu čekiu arba
      –        mokėjimu Everything Everywhere banko, t. y. HSBC Bank plc, ar kito banko filialo skyriuje į Everything Everywhere banko sąskaitą.

      8        Jei klientas sąskaitą faktūrą apmoka per „tiesioginio debeto“ sistemą arba BACS pervedimu, jam Everything Everywhere netaiko jokių papildomų mokesčių.

      9        Pavedant per „tiesioginio debeto“ sistemą reikia, kad prieš tai būtų suteiktas „tiesioginio debeto įgaliojimas“, t. y. nuolatinis
         kliento nurodymas savo bankui atlikti mokėjimus Everything Everywhere prašymu. Remdamasi šiuo įgaliojimu, ji kiekvienos mokėtinos sumos atveju stengiasi per BACS iš šio banko gauti kliento mokėtiną
         sumą. Kiekvieną kartą BACS pervedimas atliekamas kliento, kuris savo bankui duoda nurodymą pervesti nustatytą sumą iš savo
         sąskaitos į Everything Everywhere sąskaitą, iniciatyva.

      10      Tačiau mokėjimą atlikus kitu, šio sprendimo 7 punkte nurodytu, būdu kitą mėnesį išrašoma sąskaita faktūra, kurioje nurodoma
         papildoma 3 GBP suma, Everything Everywhere pateikiama kaip „separate payment handling charge“ (atskiras mokėjimo apdorojimo mokestis, toliau – SPHC).

      11      Taigi, SPHC nurodomas sąskaitoje faktūroje, išrašytoje klientui, kuris moka debeto ar kredito kortele telefonu ar internetu
         inicijuodamas elektroninį procesą, kurį užbaigus mokėtina suma pervedama iš kortelę išdavusio banko į Everything Everywhere sąskaitą. Tas pats taikoma, kai mokama grynais pinigais per banko skyrių arba per įgaliotą rinkti mokėjimus agentą, būtent
         pašto skyrių, su kuriuo Everything Everywhere yra sudariusi tokių mokėjimų rinkimo jos naudai sutartį. Everything Everywhere klientams, kurie moka už judriosios telefonijos paslaugas čekiais, įteikdami juos pasirinkto banko skyriuje arba išsiųsdami
         voke, ant kurio nurodytas Everything Everywhere banko adresas, išrašytose sąskaitose faktūrose nurodo sumokėti ir SPHC.

      12      SPHC numatytas Everything Everywhere taikomose bendrosiose sąlygose. Jis nurodytas Everything Everywhere brošiūrose, kuriose nurodyti jo tarifai, bei interneto svetainėje. Apie 28 % Everything Everywhere klientų pasirenka mokėti ne per „tiesioginio debeto“ sistemą ar BACS pervedimu, todėl turi mokėti SPHC.

      13      SPHC netaikomas nei klientams, kurie už visas judriosios telefonijos paslaugas moka avansu, kredituodami savo kliento sąskaitą,
         nei verslo klientams.

      14      Everything Everywhere tvirtina, kad SPHC turi būti laikomas atlygiu už mokėjimų apdorojimo paslaugą, suteiktą už atlygį, ir todėl jis yra atleistas
         nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punktą. 2005 m. rugpjūčio mėn. Everything Everywhere pateikė prašymą dėl 4 063 228,08 GBP sumos, kuri sudarė parduodant sumokėto SPHC mokesčio permoką už laikotarpį nuo 2003 m.
         rugpjūčio mėn. iki 2005 m. liepos mėnesio. Commissioners atmetė šį prašymą. Everything Everywhere apskundė šį atmetimą VAT and Duties Tribunal, kuris patvirtino Commissioners sprendimą ir nusprendė, kad SPHC buvo apmokestinamas PVM.

      15      Everything Everywhere pateikė apeliacinį skundą dėl VAT and Duties Tribunal sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Pastarojo teigimu, ginčas iš esmės susijęs su klausimu,
         ar SPHC yra atlygis už atskirą paslaugą, nesusijusią su telekomunikacijos paslaugomis, kuriai taikomas Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 ar 3 papunktyje numatytas atleidimas nuo mokesčio.

      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, teigia, kad pagrindinės bylos šalys pripažino, jog Teisingumo
         Teismas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio skirsnio d punkto 3 papunktį jau aiškino 1997 m. birželio 5 d. Sprendime SDC (C‑2/95, Rink. p. I‑3017), būtent jo 53 ir 66 punktuose, kuriame nusprendė, jog „su pervedimais susijusių sandorių“ atveju
         teikiant paslaugas turi būti pervestos lėšos ir pakisti teisinė bei finansinė padėtis. Tačiau šalys nesutaria, ką reiškia
         tokia formuluotė.

      17      Manydamas, kad sprendimas pagrindinėje byloje priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Kokios yra neapmokestinamos paslaugos, kurią teikiant „pervedamos lėšos  ir pakinta teisinė bei finansinė padėtis“, charakteristikos?
         Būtent:

      a)      ar paslaugos, kurias nebūtinai turi atlikti finansų įstaiga ir kurias teikiant a) debetuojama viena sąskaita, b) atitinkama
         suma kredituojama kita sąskaita arba c) atliekami bet kokie veiksmai tarp a ir b punktuose numatytų veiksmų, yra atleidžiamos
         nuo mokesčio?

      b)      ar paslaugos, kurių teikimas neapima vienos sąskaitos debetavimo ir kitos sąskaitos kreditavimo atitinkama suma, tačiau kurios,
         kai įvykdomas lėšų pervedimas, gali būti laikomos šio pervedimo priežastimi, yra atleidžiamos nuo mokesčio?

      2.      Ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 3 papunktyje numatytas „sandorių <...> dėl <...> mokėjimų [ar] pervedimų“
         atleidimas nuo mokesčio yra taikomas tokioms mokėjimų kredito ir debeto kortelėmis gavimo ir apdorojimo paslaugoms, kokias
         atlieka mokesčių mokėtojas šioje byloje? Konkrečiau kalbant, jeigu mokesčių mokėtojo kiekvienos dienos pabaigoje atliekamas
         atsiskaitymų rinkmenų persiuntimas automatiškai sukelia kliento sąskaitos debetavimą ir mokesčio mokėtojo sąskaitos kreditavimą,
         ar šios paslaugos patenka į (Šeštosios direktyvos) 13 straipsnio B skirsnio d punkto 3 papunkčio taikymo sritį?

      3.      Ar atsakymui į 2 klausimą turi įtakos tai, ar mokesčių mokėtojas toliau persiunčiamus patvirtinimo kodus gauna pats, ar per
         savo banką gavėją?

      4.      Ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 papunktyje numatytas „derybų dėl paskolos“ atleidimas nuo mokesčio
         yra taikomas tokioms su mokėjimais kredito kortelėmis susijusioms paslaugoms, kokias teikia mokesčių mokėtojas šioje byloje,
         kai suteikus šias paslaugas kliento sąskaita yra debetuojama tiek, kiek vėliau kredituojama kita sąskaita?

      5.      Ar „sandorių <...> dėl <...> mokėjimų [ar] pervedimų“ atleidimas nuo mokesčio yra taikomas tokioms per trečiuosius asmenis
         – agentus – teikiamoms mokėjimų priėmimo ir apdorojimo paslaugoms, kokias mokesčių mokėtojas (per pašto įstaigą ir PayPoint) teikia šioje byloje?

      6.      Ar „sandorių <...> dėl <...> mokėjimų [ar] pervedimų“ atleidimas nuo mokesčio yra taikomas mokėjimų mokesčių mokėtojui ar
         jo agentui siunčiamu čekiu gavimo ir apdorojimo paslaugoms, kai tokius mokėjimus turi apdoroti mokesčio mokėtojas ir jo bankas?

      7.      Ar „sandorių <...> dėl <...> mokėjimų [ar] pervedimų“ atleidimas nuo mokesčio yra taikomas tokioms banko skyriuje atliktų
         mokėjimų, pagal kuriuos per bankininkystės sistemą kredituojama mokesčių mokėtojo banko sąskaita, gavimo ir apdorojimo paslaugoms,
         kokias mokesčių mokėtojas teikia šioje byloje?

      8.      Į kokias konkrečias aplinkybes reikia atsižvelgti sprendžiant, ar mokestis (kaip mokėjimo apdorojimo mokestis šioje byloje),
         kurį mokesčių mokėtojas taiko savo klientui dėl to, kad klientas pasirenka atlikti mokėjimą mokesčių mokėtojui tam tikru mokėjimo
         būdu, ir kuris yra atskirai nurodomas sutartiniame dokumente bei klientams išrašomose sąskaitose faktūrose, yra atskiros paslaugos
         teikimas PVM tikslais?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      18      Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, pirma, SPHC yra atlygis už Everything Everywhere klientams suteiktas paslaugas, kuris atleistas nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1 papunktį
         (ketvirtasis klausimas) ar šio 13 straipsnio B skirsnio d punkto 3 papunktį (1–3 ir 5–7 klausimai), ir, antra, ar ši paslauga
         yra atskira nuo judriosios telefonijos paslaugų (8 klausimas).

      19      Atsižvelgiant į tai, kad, nesant atskiros paslaugos nuo judriosios telefonijos paslaugų, SPHC turėtų būti taikoma ta pati
         apmokestinimo tvarka kaip ir už šias paslaugas mokamoms sumoms (šiuo klausimu žr. 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP, C‑349/96, Rink. p. I‑973, 32 punktą ir 2007 m. birželio 21 d. Sprendimo Ludwig, C‑453/05, Rink. p. I‑5083, 20 punktą), pirmiausia reikia išnagrinėti aštuntąjį klausimą.

       Dėl aštuntojo klausimo
      20      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar PVM rinkimo tikslais ir būtent Šeštosios
         direktyvos nuostatų dėl atleidimo nuo mokesčio atvejų taikymo tikslais papildomas mokestis, kurį telekomunikacijų paslaugų
         teikėjas nurodo klientams išrašytose sąskaitose faktūrose, jei klientai naudojasi tam tikrais apmokėjimo būdais, yra atlygis
         už mokėjimų apdorojimo paslaugą, šio paslaugų teikėjo teikiamą klientams, kuri turi būti laikoma atskira nuo telekomunikacijos
         paslaugų.

      21      Iš Šeštosios direktyvos 2 straipsnio matyti, jog kiekviena paslauga paprastai turi būti laikoma atskira bei savarankiška (žr.,
         be kita ko, minėto Sprendimo CPP 29 punktą; 2007 m. kovo 29 d. Sprendimo  Aktiebolaget NN, C‑111/05, Rink. p. I‑2697, 22 punktą ir 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Don Bosco Onroerend Goed, C‑461/08, Rink. p. I‑11079, 35 punktą).

      22      Tačiau sandoris, kurį ekonominiu požiūriu sudaro vienas paslaugų teikimas, ekonomine prasme neturi būti dirbtinai skaidomas,
         kad nebūtų pakeistas PVM sistemos funkcionalumas (žr., be kita ko, minėto Sprendimo CPP 29 punktą; minėto Sprendimo Aktiebolaget NN 22 punktą ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimo  Swiss Re Germany Holding, C‑242/08, Rink. p. I‑10099, 51 punktą).

      23      Be to, tam tikromis aplinkybėmis keli formaliai atskiri paslaugų teikimai, kurie gali būti vykdomi atskirai ir todėl atskirai
         apmokestinami arba atleidžiami nuo mokesčio, turi būti laikomi vienu sandoriu, kai jie nėra savarankiški (žr. 2008 m. vasario
         21 d. Sprendimo Part Service, C‑425/06, Rink. p. I‑897, 51 punktą; 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo RLRE Tellmer Property, C‑572/07, Rink. p. I‑4983, 18 punktą ir minėto Sprendimo Don Bosco Onroerend Goed 36 punktą).

      24      Būtent taip yra, kai viena ar kelios paslaugos turi būti laikomos sudarančiomis pagrindinę paslaugą, o kitos paslaugos, atvirkščiai,
         turi būti laikomos kaip viena ar kelios šalutinės paslaugos, kurioms taikoma pagrindinės paslaugos mokestinė schema (žr.,
         be kita ko, minėto Sprendimo CPP 30 punktą; 2001 m. gegužės 15 d. Sprendimo Primback, C‑34/99, Rink. p. I‑3833, 45 punktą; minėto Sprendimo RLRE Tellmer Property 18 punktą ir 2008 m. gegužės 14 d. Nutarties Tiercé Ladbroke ir Derby, C‑231/07 ir C‑232/07, 21 punktą).

      25      Konkrečiau kalbant, paslauga turi būti laikoma šalutine pagrindinės paslaugos atžvilgiu, kai klientams ji yra ne pats tikslas,
         o priemonė geriausiomis sąlygomis gauti pagrindinę paslaugų teikėjo paslaugą (žr., be kita ko, minėtų sprendimų CPP 30 punktą, Primback 45 punktą, RLRE Tellmer Property 18 punktą ir minėtos Nutarties Tiercé Ladbroke ir Derby 21 punktą).

      26      Siekiant nustatyti, ar mokesčių mokėtojas teikia vartotojui, kuris laikomas paprastu vartotoju, kelias atskiras pagrindines
         paslaugas, ar vieną paslaugą, reikia išnagrinėti aptariamo sandorio charakteristikas ir įvertinti visas aplinkybes, kuriomis
         jis sudaromas (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų CPP 28 ir 29 punktus, Aktiebolaget NN 21 ir 22 punktus, Ludwig 17 punktą ir minėtos Nutarties Tiercé Ladbroke ir Derby 19 ir 20 punktus).

      27      Kalbant apie pagrindinę bylą, reikia konstatuoti, kad paslaugų teikėjo, kaip antai Everything Everywhere, klientams suteikta pagrindinė paslauga yra judriosios telefonijos paslauga. Šios įmonės vykdoma veikla išrašant sąskaitas
         faktūras už šią paslaugą, būtent suteikimas klientams infrastruktūros, kuri leidžia apmokėti sąskaitas faktūras ne tik per
         „tiesioginio debeto“ sistemą ar BACS pervedimu, bet taip pat kredito kortele, čekiu ar grynaisiais pinigais, klientams nėra
         pats tikslas. Tariamas paslaugų teikimas, kurio klientai negali gauti atskirai nuo judriosios telefonijos paslaugos,  jų atžvilgiu
         nesudaro jokio savarankiško intereso, palyginti su šia paslauga. Ji tik suteikia galimybę apmokėti judriosios telefonijos
         sąskaitas faktūras taip, kaip jiems atrodo patogiausia, ir, be kita ko, leidžia paslaugų teikėjui padidinti teikiamos pagrindinės
         paslaugos apimtį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Primback 47 punktą).

      28      Be to, mokėjimo gavimas, kaip ir jo apdorojimas, yra neatskiriamai susijęs su visomis paslaugomis, teikiamomis už atlygį.
         Tokiai paslaugai būdinga tai, kad šios paslaugos teikėjas prašo atlyginti ir deda būtinas pastangas, kad klientas galėtų veiksmingai
         sumokėti atlygį už suteiktą paslaugą. Iš esmės visi mokėjimo už paslaugą būdai reiškia, kad paslaugos teikėjas atlieka tam
         tikrus veiksmus, kad apdorotų mokėjimus, net jei šių veiksmų apimtis gali skirtis atsižvelgiant į mokėjimo būdus. Atsižvelgiant
         į sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aprašytus skirtingus mokėjimo būdus, siekiant veiksmingo mokėjimo, net
         mokėjimas per „tiesioginio debeto“ sistemą reikalauja, kad įmokos gavėjas imtųsi veiksmų, t. y. pasinaudotų jam suteiktu įgaliojimu
         ir prašytų atitinkamo kliento banko pervesti mokėtiną sumą (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo AXA UK, C‑175/09, Rink. p. I‑0000, 9, 10 ir 33 punktus).

      29      Aštuntajame klausime akcentuota aplinkybė, pagal kurią atskira kaina už tariamą finansinę paslaugą yra nurodyta sutarties
         dokumentuose ir atskirai nurodyta klientams išrašytose sąskaitose faktūrose, savaime neturi lemiamos reikšmės. Iš tiesų pagal
         nusistovėjusią teismo praktiką, tai, kad sąskaitose faktūrose nurodyta bendra suma ar sutartyje numatytos atskiros kainos,
         neturi lemiamos reikšmės nustatant, ar egzistuoja du ar keli atskiri ir savarankiški sandoriai, ar vienas ekonominis sandoris
         (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo CPP 31 punktą ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank, C‑41/04, Rink. p. I‑9433, 25 punktą).

      30      Todėl darytina išvada, kad Everything Everywhere klientai, apmokantys judriosios telefonijos sąskaitas faktūras vienu iš būdų, už kurį renkamas SPHC, nesiekia nusipirkti dviejų
         atskirų paslaugų, t. y. judriosios telefonijos paslaugos ir paslaugos, kurios tikslas užtikrinti jų mokėjimų apdorojimą. Klientų
         atžvilgiu tariamai telekomunikacijų paslaugų teikėjo klientams teikiama mokėjimų apdorojimo paslauga, kai jie moka už šias
         paslaugas tam tikrais būdais, pagrindinės bylos aplinkybėmis PVM mokėjimo tikslais turi būti laikoma pagrindinio telekomunikacijų
         paslaugų teikimo šalutine paslauga (žr. pagal analogiją 1998 m. spalio 22 d. Sprendimo Madgett ir Baldwin, C‑308/96 ir C‑94/97, Rink. p. I‑6229, 24 ir 25 punktus).

      31      Šios išvados negali paneigti bendrai PVM sistemai būdingas mokesčio neutralumo principas, kuris draudžia konkuruojančias panašias
         paslaugas PVM atžvilgiu vertinti skirtingai (žr., be kita ko, 2010 m. gegužės 6 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑94/09, Rink. p. I‑0000, 40 punktą ir 2010 m. birželio 10 d. Sprendimo Leo-Libera, C‑58/09, Rink. p. I‑0000, 34 punktą), nes bet kuriuo atveju Everything Everywhere padėtis visiškai skiriasi nuo ūkio subjekto, kuris teikia klientams finansines paslaugas kaip pagrindines.

      32      Todėl į aštuntąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad PVM rinkimo tikslais telekomunikacijų paslaugų teikėjo klientams išrašytose
         sąskaitose faktūrose nurodytas papildomas mokestis, jei klientai už šias paslaugas moka ne pagal „tiesioginio debeto“ sistemą
         ar BACS pervedimu, bet kredito ar debeto kortele, čekiu ar grynaisiais pinigais banko skyriuje ar per įgaliotą rinkti mokėjimus
         tokio paslaugų teikėjo naudai agentą, nėra atlygis už atskirą ir savarankišką nuo pagrindinių paslaugų, kurias sudaro teikiamos
         telekomunikacijų paslaugos, paslaugą.

       Dėl pirmojo–septintojo klausimų
      33      Atsižvelgiant į atsakymą į aštuntąjį klausimą, nereikia atsakyti į pirmus septynis klausimus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      34      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      PVM rinkimo tikslais telekomunikacijų paslaugų teikėjo klientams išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytas papildomas mokestis,
            jei klientai už šias paslaugas moka ne per „tiesioginio debeto“ sistemą ar Bankers’ Automated Clearing System pervedimu, bet kredito ar debeto kortele, čekiu ar grynaisiais pinigais banko skyriuje ar per įgaliotą rinkti mokėjimus tokio
            paslaugų teikėjo naudai agentą, nėra atlygis už atskirą ir savarankišką nuo pagrindinių paslaugų, kurias sudaro teikiamos
            telekomunikacijų paslaugos, paslaugą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1994 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Bayer AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Konkurencija. # Byla C-195/91 P.