title: 2014 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Mediaset SpA prieš Ministero dello Sviluppo economico.#Tribunale civile di Roma prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybės pagalba – Subsidijos skaitmeniniams dekoderiams įsigyti arba nuomotis – Komisijos sprendimas, kuriuo pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka – Susigrąžinimas – Susigrąžintinos sumos dydžio nustatymas – Nacionalinio teismo vaidmuo – Nacionalinio teismo atsižvelgimas į Komisijos išreikštą poziciją vykdant jos sprendimą – Lojalaus bendradarbiavimo principas.#Byla C-69/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. vasario 13 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Valstybės pagalba — Subsidijos skaitmeniniams dekoderiams įsigyti arba nuomotis — Komisijos sprendimas, kuriame pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka — Susigrąžinimas — Susigrąžintinos sumos dydžio nustatymas — Nacionalinio teismo vaidmuo — Nacionalinio teismo atsižvelgimas į Komisijos išreikštą poziciją vykdant jos sprendimą — Lojalaus bendradarbiavimo principas“
      Byloje C‑69/13
      dėl Tribunale civile di Roma (Italija) 2012 m. lapkričio 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. vasario 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Mediaset SpA

      prieš

         Ministero dello Sviluppo economico

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. lapkričio 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Mediaset SpA, atstovaujamos avvocati L. Medugno, A. Lauteri, G. Rossi, G. M. Roberti, M. Serpone ir I. Perego,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato A. De Stefano,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Grespan, B. Stromsky ir G. Conte,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl reikšmingų Sąjungos teisės nuostatų, susijusių su valstybės pagalba, išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant įmonės Mediaset SpA (toliau – Mediaset) ir Ministero dello Sviluppo economico ginčą dėl valstybės pagalbos, kurią Italijos Respublika suteikė Mediaset pagal pagalbos antžeminės skaitmeninės televizijos transliuotojams, teikiantiems mokamos televizijos paslaugas, ir mokamos kabelinės televizijos operatoriams sistemą, kuri 2007 m. sausio 24 d. Komisijos sprendimu 2007/374/EB dėl valstybės pagalbos C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004), kurią Italijos Respublika suteikė skirdama subsidijų skaitmeniniams dekoderiams įsigyti (OL L 147, p. 1; toliau – Sprendimas 2007/374), buvo pripažinta nesuderinama su vidaus rinka.

         Teisinis pagrindas

      Reglamentas (EB) Nr. 659/1999

               3

               1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 14 straipsnyje „Pagalbos išieškojimas“ nustatyta:
               „1.   Jeigu esant neteisėtai pagalbai priimami neigiami sprendimai, Komisija nusprendžia, kad suinteresuotoji valstybė narė turi imtis visų priemonių, kurios būtinos, kad pagalba būtų išieškota iš gavėjo (toliau – sprendimas išieškoti pagalbą). Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jeigu tai prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui.
               2.   Pagalbą, kurią reikia išieškoti pagal sprendimą išieškoti pagalbą, sudaro palūkanos, atitinkančios tam tikrą Komisijos nustatytą normą. Palūkanos mokamos nuo neteisėtos pagalbos išmokėjimo gavėjui dienos iki jos išieškojimo dienos.
               3.   Nepažeidžiant nei vieno Europos [Sąjungos] Teisingumo Teismo nurodymo pagal [SESV 278] straipsnį, pagalba išieškoma nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras, jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti Komisijos sprendimą. Šiuo tikslu, kai bylą svarsto nacionaliniai teismai, suinteresuotosios valstybės narės, nepažeisdamos [Sąjungos] teisės, imasi visų priemonių, kurios numatytos jų atitinkamuose teisiniuose aktuose, įskaitant laikinąsias priemones.“

         Sprendimas 2007/374

               4

               Sprendimo 2007/374 1 straipsnyje nustatyta:
               „Schema, kurią Italijos Respublika neteisėtai įgyvendino antžeminės skaitmeninės televizijos transliuotojų, teikiančių mokamos televizijos paslaugas, naudai ir kabelinės televizijos operatorių naudai, yra valstybės pagalba, nesuderinama su bendrąja rinka.“

               5

               Šio sprendimo 2 straipsnyje numatyta:
               „1.   Italijos Respublika imasi visų reikiamų priemonių pagalbai, minėtai 1 straipsnyje, susigrąžinti iš gavėjų.
               2.   Susigrąžinimas vykdomas neatidėliotinai ir nacionalinės teisės nustatyta tvarka su sąlyga, kad pagal ją šį sprendimą galima įgyvendinti nedelsiant ir veiksmingai. Grąžintinos sumos gražinamos su palūkanomis, kurios skaičiuojamos nuo pagalbos suteikimo gavėjams iki jos susigrąžinimo datos.
               3.   Grąžintinos palūkanos pagal šio straipsnio 2 dalį yra skaičiuojamos laikantis tvarkos, nustatytos 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinančio Reglamentą (EB) Nr. 659/1999 [OL L 140, p. 1], 9 ir 11 straipsniuose.“

               6

               To paties sprendimo 3 straipsnyje nurodyta:
               „Per du mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo Italijos Respublika informuoja Komisiją apie priemones, kurių buvo imtasi sprendimui įgyvendinti. Tokia informacija pateikiama prie šio sprendimo pridėtoje anketoje.
               Per šio straipsnio 1 dalyje nurodytą terminą Italijos Respublika perduoda dokumentus, patvirtinančius, kad buvo pradėta neteisėtos ir nesuderinamos pagalbos susigrąžinimo iš gavėjų procedūra.“

               7

               Dėl susigrąžintinų pagalbos sumų Komisija Sprendimo 2007/374 191–193 konstatuojamosiose dalyse pažymėjo:

                        „191)

                        Nustatydama, kas turi būti susigrąžinta iš transliuotojų, Komisija pripažįsta, kad tiksliai nustatyti valstybės lėšas, kuriomis pasinaudojo gavėjai, yra gana sudėtinga užduotis. Taip yra ne vien dėl to, kad pagalba buvo suteikta netiesiogiai per vartotojus, tačiau dar ir todėl, kad ji buvo susijusi su dekoderio prietaisu, reikalingu gauti transliuotojų paslaugas, o ne su pačiomis paslaugomis.

                        192)

                        Vis dėlto remiantis Teisingumo Teismo praktika <...> nei viena Bendrijos teisės nuostata neįpareigoja, kad Komisija akte dėl pagalbos, patvirtintos nesuderinama su bendrąja rinka, grąžinimo, nustatytų tikslią gražinamos pagalbos sumą. Pakanka, kad Komisijos sprendime būtų elementai, leidžiantys sprendimo gavėjui nuspręsti, jog tokia suma yra per didelė <...>

                        193)

                        Todėl Komisija mano, kad reikia pateikti tam tikras orientacines gaires, kaip nustatyti gautą naudą. Komisija mano, kad atsižvelgiant į esmines tiriamo atvejo detales, tinkamas metodas būtų paskaičiuoti gautų iš priemonės papildomų pajamų dydį iš naujų skaitmeninių paslaugų ir iš mokamos televizijos ar pay per view televizijos pasiūlymų.“

               8

               Minėto sprendimo 196–205 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikė to sprendimo 193 konstatuojamojoje dalyje minėto metodo gaires, kad Italijos Respublika turėtų galimybę nustatyti tikslias susigrąžintinas sumas.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               9

               Priėmus Sprendimą 2007/374, Komisija ir Italijos Respublika apsikeitė raštais dėl atskirų pagalbos pagal neteisėta pripažintą pagalbos sistemą gavėjų identifikavimo ir tikslių susigrąžintinų sumų nustatymo.

               10

               Konkrečiai kalbant, 2008 m. balandžio 1 d. rašte Komisija patvirtino Italijos Respublikos naudotą metodą, t. y. Ipsos atliktą apklausą, siekiant nustatyti papildomų naudotojų skaičių, kurį lėmė ginčijama pagalba, vidutines pajamas iš vartotojo ir papildomas pajamas. Komisija taip pat sutiko su Italijos Respublikos išvadomis, kad nagrinėjamos pagalbos gavėjai TIMedia ir Fastweb neturi pareigos sugrąžinti pagalbą, nes atlikta analizė parodė, jog šios įmonės negavo jokios papildomos naudos per nagrinėjamos pagalbos teikimo laikotarpį. Kita vertus, tame pačiame laiške Komisija išreiškė abejones dėl Mediaset būtinųjų išlaidų ir todėl pažymėjo, kad iš šios įmonės susigrąžintina pagalbos suma yra 6844361 EUR.

               11

               2008 m. birželio 11 d. rašte Komisija, gavusi iš Italijos Respublikos naujos informacijos, patvirtino naują šios valstybės narės atliktą Mediaset būtinųjų išlaidų apskaičiavimą, pagal kurį šios įmonės grąžintina pagalbos suma yra 4926543,22 EUR.

               12

               2009 m. spalio 23 d. rašte, atsiųstame po to, kai Italijos Respublika dar kartą pateikė papildomos informacijos, Komisija atsisakė patvirtinti naują šios valstybės narės taikytą ekonometrinį modelį motyvuodama tuo, kad jis susijęs su skirtingais išlaidų ir pajamų laikotarpiais ir tuo, kad ši valstybė narė pati jau buvo atmetusi panašų metodą. Komisija tame rašte taip pat pažymėjo, kad tuo atveju, jeigu Italijos Respublika nedelsdama nesusigražintų nagrinėjamos pagalbos iš Mediaset, ši institucija galėtų pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą.

               13

               2009 m. lapkričio 12 d. nutartimi Italijos institucijos nurodė Mediaset sumokėti iš viso 5969442,12 EUR sumą, į kurią įtrauktos palūkanos, apskaičiuotos pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą.

               14

               Sumokėjusi Italijos institucijų reikalaujamą sumą, 2009 m. gruodžio 11 d.Mediaset pateikė Tribunale civile di Roma ieškinį, kuriame prašė panaikinti minėtą nutartį ir sumažinti sugrąžintiną sumą, remdamasi, be kita ko, klaidingu Sprendime 2007/374 įtvirtintų dydžio nustatymo kriterijų taikymu ir neteisingu papildomo pelno, gauto dėl nagrinėjamos pagalbos, apskaičiavimu. Be to, Mediaset paprašė paskirti teisminę ekspertizę.

               15

               Tuo metu Mediaset Europos Sąjungos Bendrajam Teismui pateikė ieškinį dėl Sprendimo 2007/374 panaikinimo. Tą ieškinį Bendrasis Teismas atmetė 2010 m. birželio 15 d. Sprendimu Mediaset prieš Komisiją (T-177/07, Rink. p. II-2341). Mediaset pateikė dėl šio sprendimo apeliacinį skundą, Teisingumo Teismas šį skundą atmetė 2011 m. liepos 28 d. Sprendimu Mediaset prieš Komisiją (C‑403/10 P).

               16

               Pagrindinėje byloje Tribunale civile di Roma paskyrė ekspertizę; ją atlikusios ekspertų komisijos 2011 m. rugsėjo 6 d. išvadose kritikuojama tiek apklausa, kuri naudota apskaičiuojant papildomų žiūrovų, kurie žiūri pay per view televizijos pasiūlymus ar naujus skaitmeninius kanalus, skaičių, tiek pagrindinės bylos šalių pasiūlyti ir naudoti ekonometriniai modeliai. Ataskaitoje taip pat daroma išvada, kad neįrodyta, jog nagrinėjama pagalba iš tikrųjų turėjo įtakos dekoderių pardavimui nagrinėjamu laikotarpiu. 2012 m. liepos 17 d. pastabose Ministero dello Sviluppo economico užginčijo ekspertizės išvadas.

               17

               Šiomis aplinkybėmis Tribunale civile di Roma nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1)

                        Ar nacionalinis teismas, turintis nuspręsti dėl valstybės pagalbos sumos, kurią grąžinti nurodė <...> Komisija, tiek dėl paties valstybės pagalbos fakto, tiek ir dėl jos sumos, yra saistomas <...> Sprendimo [2007/374], <...> kuris buvo papildytas administraciniais sprendimais, <...> Komisijos pateiktais [2008 m. birželio 11 d. ir 2009 m. spalio 23 d. raštuose] ir patvirtintas [minėtu Bendrojo Teismo sprendimu Mediaset prieš Komisiją]?

                  Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:

                        2)

                        ar [minėtame Bendrojo Teismo sprendime Mediaset prieš Komisiją] patvirtindamas nacionalinio teismo kompetenciją nuspręsti dėl valstybės pagalbos sumos Bendrasis Teismas ketino apriboti šį įgaliojimą apskaičiavimu sumos, kuri, kaip susijusi su realiai skirta ar gauta valstybės pagalba, turi būti teigiamos vertės ir negali būti lygi nuliui?

                        3)

                        ar, atvirkščiai, [minėtame Bendrojo Teismo sprendime Mediaset prieš Komisiją] patvirtindamas nacionalinio teismo kompetenciją nuspręsti dėl valstybės pagalbos sumos Bendrasis Teismas ketino suteikti nacionaliniam teismui įgaliojimą įvertinti reikalavimą grąžinti valstybės pagalbą, atsižvelgiant tiek į paties valstybės pagalbos faktą, tiek į jos sumą, taip pat įgaliojimą panaikinti pareigą grąžinti valstybės pagalbą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               18

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar siekdamas užtikrinti Komisijos sprendimo, kuriame pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka ir kuriame nurodoma susigrąžinti atitinkamą pagalbą, tačiau neidentifikuojami atskiri šios pagalbos gavėjai ir nenustatytos tikslios sugrąžintinos sumos, įvykdymą nacionalinis teismas yra saistomas ne tik šio sprendimo, bet ir pozicijos, kurią ši institucija išreiškė vykdydama minėtą sprendimą ir kurioje tiksliai nurodyta iš konkretaus gavėjo susigrąžintinos pagalbos suma.

               19

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad valstybės pagalbos kontrolės sistemą įgyvendinti turi, viena vertus, Komisija ir, kita vertus, nacionaliniai teismai, kurių atitinkamas vaidmuo yra papildomas, tačiau atskiras (žr. 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa, C‑284/12, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               20

               Pagal minėtą sistemą Komisija turi išimtinę kompetenciją, Sąjungos teismams vykdant kontrolę, įvertinti pagalbos suderinamumą su vidaus rinka (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 21 d. Sprendimo van Calster ir kt., C-261/01 ir C-262/01, Rink. p. I-12249, 75 punktą; 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Transalpine Ölleitung in Österreich, C-368/04, Rink. p. I-9957, 38 punktą ir minėto Sprendimo Deutsche Lufthansa 28 punktą).

               21

               Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nurodydama susigrąžinti pagalbą, pripažintą nesuderinama su vidaus rinka, Komisija neprivalo nustatyti tikslios sugrąžintinos pagalbos sumos. Pakanka, kad Komisijos sprendime būtų pateikta informacija, leidžianti jo adresatui be pernelyg didelių sunkumų pačiam nustatyti šią sumą (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 12 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C-480/98, Rink. p. I-8717, 25 punktą; minėto Sprendimo Mediaset prieš Komisiją 126 punktą ir 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo France Télécom prieš Komisiją, C-81/10 P, Rink. p. I-12899, 102 punktą).

               22

               Nagrinėdama pagalbos sistemą Komisija paprastai neturi galimybės tiksliai nustatyti kiekvieno atskiro pagalbos gavėjo gautos sumos, todėl konkrečios aplinkybės, susijusios su tam tikru pagalbos gavėju, gali būti įvertintos tik pagalbos susigrąžinimo etapu (šiuo klausimu žr. 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C-310/99, Rink. p. I-2289, 89–91 punktus).

               23

               Be to, reikia pažymėti, kad, remiantis SESV 288 straipsnio ketvirta pastraipa, visi sprendimų elementai jų adresatams yra privalomi. Todėl valstybė narė, kuriai skirtas Komisijos sprendimas susigrąžinti neteisėtą ir su vidaus rinka nesuderinamą pagalbą, pagal šį straipsnį turi imtis visų priemonių užtikrinti, kad šis sprendimas būtų įvykdytas (šiuo klausimu žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-209/00, Rink. p. I-11695, 31 punktą ir 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-404/00, Rink. p. I-6695, 21 punktą). Šią pareigą turi visi valstybės, kuriai skirtas sprendimas, organai, įskaitant teismus (šiuo klausimu žr. 1987 m. gegužės 21 d. Sprendimo Albako Margarinefabrik, 249/85, Rink. p. 2345, 17 punktą).

               24

               Nors priėmus minėtą Teisingumo Teismo sprendimą Mediaset prieš Komisiją galutiniu tapęs Sprendimas 2007/374 yra privalomas Italijos Respublikai, kuriai jis skirtas, ir todėl turi būti laikomas saistančiu nacionalinį teismą, to negalima pasakyti apie raštus, kuriuos Komisija vėliau per susirašinėjimą nusiuntė Italijos Respublikai, siekdama užtikrinti, kad Sprendimas 2007/374 būtų nedelsiant ir veiksmingai įvykdytas.

               25

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šie raštai, ypač parengti 2008 m. birželio 11 d. ir 2009 m. spalio 23 d., kuriuose Mediaset identifikuota kaip pagalbos pagal nagrinėjamą pagalbos sistemą gavėja ir kuriuose nurodyta tiksli iš jos susigrąžintinos pagalbos suma, nėra sprendimai, kaip jie suprantami pagal SESV 288 straipsnio ketvirtą pastraipą.

               26

               Taip pat konstatuotina, kad tokia pozicija nepatenka tarp aktų, kurie gali būti priimti pagal Reglamentą Nr. 659/1999.

               27

               Be to, pati Komisija savo pastabose pripažino, kad šia pozicija nesiekiama papildyti ar pakeisti Sprendimo 2007/374 turinio ir kad ji neturi privalomosios galios.

               28

               Todėl Komisijos pozicijos, išreikštos vykdant Sprendimą 2007/374, negalima pripažinti saistančia nacionalinį teismą.

               29

               Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Sąjungos normų dėl valstybės pagalbos taikymas grindžiamas, viena vertus, nacionalinių teismų ir, kita vertus, Komisijos ir Sąjungos teismų lojalaus bendradarbiavimo pareiga, pagal kurią kiekviena institucija veikia pagal SESV jai priskirtas funkcijas. Bendradarbiaudami nacionaliniai teismai turi imtis bet kokių reikiamų bendrųjų ar specialiųjų priemonių, kad užtikrintų pagal Sąjungos teisę atsirandančių pareigų vykdymą, ir nesiimti priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sutarties tikslų, kaip matyti iš ESS 4 straipsnio 3 dalies (žr. minėto Sprendimo Deutsche Lufthansa 41 punktą).

               30

               Taigi jei nacionalinis teismas turi abejonių ar jam kyla sunkumų, susijusių su susigrąžintinos pagalbos sumos nustatymu, jis visada turi galimybę kreiptis į Komisiją, kad ši pagal lojalaus bendradarbiavimo principą suteiktų jam pagalbą, kaip matyti būtent iš Komisijos pranešimo dėl nacionalinių teismų įgyvendinamos valstybės pagalbos teisės (OL C 85, 2009, p. 1) 89–96 punktų.

               31

               Todėl, nors Komisijos pozicija negali saistyti nacionalinio teismo, svarbu pažymėti, kad atsižvelgiant į tai, jog minėtoje pozicijoje ir Komisijos nuomonėse, kurių nacionalinis teismas gali paprašyti esant ankstesniame punkte minėtoms sąlygoms, pateikta informacija siekiama padėti nacionalinėms valdžios institucijoms įvykdyti savo užduotis nedelsiant ir veiksmingai įgyvendinant sprendimą susigrąžinti pagalbą, ir į lojalaus bendradarbiavimo principą, nacionalinis teismas turi jas įvertinti savo nagrinėjamoje byloje ir motyvuoti savo sprendimą atsižvelgdamas į visus jam pateiktus bylos dokumentus.

               32

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad nors siekdamas užtikrinti Komisijos sprendimo, kuriame pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka ir kuriame nurodoma susigrąžinti atitinkamą pagalbą, tačiau neidentifikuojami atskiri šios pagalbos gavėjai ir nenustatytos tikslios sugrąžintinos sumos, įvykdymą nacionalinis teismas yra saistomas šio sprendimo, vis dėlto jis nėra saistomas pozicijos, kurią ši institucija išreiškė dėl to sprendimo vykdymo. Tačiau nacionalinis teismas, laikydamasis ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo, turi atsižvelgti į šią poziciją ją įvertindamas savo nagrinėjamoje byloje.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               33

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar nacionalinis teismas, nustatydamas tikslias sugrąžintinos pagalbos sumas tuo atveju, kai Komisija savo sprendime, kuriame pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka, neidentifikavo atskirų nagrinėjamos pagalbos gavėjų ir nenustatė tikslių grąžintinų sumų, gali padaryti išvadą, kad grąžintinos pagalbos suma yra lygi nuliui, jei toks rezultatas gaunamas atlikus apskaičiavimą atsižvelgiant į visą reikšmingą jam žinomą informaciją.

               34

               Reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nesant Sąjungos teisės nuostatų šiuo klausimu, pagalbos, kuri pripažinta nesuderinama su vidaus rinka, sugrąžinimas turi būti vykdomas pagal nacionalinės teisės nuostatas, jeigu dėl jų Sąjungos teisėje reikalaujamas sugrąžinimas netampa praktiškai neįmanomas ir jeigu jomis nepažeidžiamas atitikties išimtinai nacionalinėms procedūroms, kuriomis siekiama išspręsti tokio tipo ginčus, principas (žr. 2002 m. birželio 13 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C-382/99, Rink. p. I-5163, 90 punktą). Su tokiu sugrąžinimu susijusios bylos priklauso tik nacionalinio teismo kompetencijai (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 24 d. Nutarties Sicilcassa ir kt., C-297/01, Rink. p. I-7849, 41 ir 42 punktus).

               35

               Be to, kaip priminta šio sprendimo 22, 23 ir 29 punktuose, kadangi Komisija savo sprendime neidentifikavo atskirų nagrinėjamos pagalbos gavėjų ir nenustatė tikslių sugrąžintinos pagalbos sumų, būtent nacionalinis teismas, jei į jį kreipiamasi, turi priimti sprendimą dėl pagalbos, kurią sugrąžinti nurodė Komisija, sumos. Kaip pažymėta šio sprendimo 30 punkte, susidūręs su sunkumais nacionalinis teismas visada turi galimybę kreiptis į Komisiją, kad ši laikydamasi ESS 4 straipsnio 3dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo suteiktų jam pagalbą.

               36

               Tai reiškia, kad siekdamas nustatyti sugrąžintinos pagalbos sumą nacionalinis teismas pagal šio sprendimo 31 punkte nurodytus reikalavimus turi atsižvelgti į visą reikšmingą jam žinomą informaciją, įskaitant Komisijos ir nacionalinių valdžios institucijų susirašinėjimą laikantis lojalaus bendradarbiavimo principo.

               37

               Taigi negalima atmesti galimybės, kad, atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, nacionalinio teismo atlikto apskaičiavimo, susijusio su grąžintinos pagalbos sumos nustatymu, rezultatas bus lygus nuliui.

               38

               Be to, iš nacionalinio teismo pateiktų bylos dokumentų matyti, kad Komisija dėl TIMedia ir Fastweb aiškiai pripažino, jog iš šių dviejų įmonių nereikia susigrąžinti jokios sumos.

               39

               Todėl nekeldamas klausimo dėl Komisijos sprendimo teisėtumo ir pareigos susigrąžinti pagalbą, kuri pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka, nacionalinis teismas gali nustatyti, kad susigrąžintinos pagalbos suma yra lygi nuliui, jei toks rezultatas tiesiogiai gaunamas nustatant sugrąžintinų sumų dydį.

               40

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad nacionalinis teismas, nustatydamas tikslias sugrąžintinos pagalbos sumas tuo atveju, kai savo sprendime, kuriame pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka, Komisija neidentifikavo atskirų nagrinėjamos pagalbos gavėjų ir nenustatė tikslių grąžintinų sumų, nekeldamas klausimo nei dėl Komisijos sprendimo teisėtumo, nei dėl pareigos susigrąžinti atitinkamą pagalbą, gali padaryti išvadą, kad grąžintinos pagalbos suma yra lygi nuliui, jei toks rezultatas gaunamas atlikus apskaičiavimą atsižvelgiant į visą reikšmingą jam žinomą informaciją.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               41

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Nors siekdamas užtikrinti Europos Komisijos sprendimo, kuriame pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka ir kuriame nurodoma susigrąžinti atitinkamą pagalbą, tačiau neidentifikuojami atskiri šios pagalbos gavėjai ir nenustatytos tikslios sugrąžintinos sumos, įvykdymą nacionalinis teismas yra saistomas šio sprendimo, vis dėlto jis nėra saistomas pozicijos, kurią ši institucija išreiškė dėl to sprendimo vykdymo. Tačiau nacionalinis teismas, laikydamasis ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo, turi atsižvelgti į šią poziciją ją įvertindamas savo nagrinėjamoje byloje.

                           2.

                           Nacionalinis teismas, nustatydamas tikslias sugrąžintinos pagalbos sumas tuo atveju, kai savo sprendime, kuriame pagalbos sistema pripažinta neteisėta ir nesuderinama su vidaus rinka, Europos Komisija neidentifikavo atskirų nagrinėjamos pagalbos gavėjų ir nenustatė tikslių grąžintinų sumų, nekeldamas klausimo nei dėl Europos Komisijos sprendimo teisėtumo, nei dėl pareigos susigrąžinti atitinkamą pagalbą, gali padaryti išvadą, kad grąžintinos pagalbos suma yra lygi nuliui, jei toks rezultatas gaunamas atlikus apskaičiavimą atsižvelgiant į visą reikšmingą jam žinomą informaciją.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


2016 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Peri GmbH prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Europos Sąjungos erdvinio prekių ženklo paraiška – Klojinio užrakto forma – Absoliutus atmetimo pagrindas – Žymuo, kurį sudaro tik produkto, būtino techniniam rezultatui gauti, forma – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto ii papunktis.#Byla T-656/14.


2000 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Compagnie maritime belge transports SA (C-395/96 P), Compagnie maritime belge SA (C-395/96 P) ir Dafra-Lines A/S (C-396/96 P) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Sujungtos bylos C-395/96 P ir C-396/96 P.


1975 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # SpA Unil-It. prieš Amministrazione delle Finanze delle Stato. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Byla 30-75.


1989 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # The Queen prieš Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte Jaderow Ltd. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Žuvininkystė. # Byla C-216/87.


title: 2011 m. lapkričio 22 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#LG Electronics, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo DIRECT DRIVE paraiška - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Aprašomasis pobūdis ir skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai.#Byla T-561/10.

text:
      2011 m. lapkričio 22 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas LG Electronics prieš VRDT (DIRECT DRIVE)
      (Byla T‑561/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo DIRECT DRIVE paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Aprašomasis pobūdis ir skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami prekių savybėms žymėti (Tarybos
         reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 20, 24, 25 punktus)

      Dalykas

               Ieškinys dėl 2010 m. rugsėjo 22 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1027/2010‑2) dėl prašymo įregistruoti
                  žodinį žymenį DIRECT DRIVE kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš LG Electronics, Inc. bylinėjimosi išlaidas.


title: 2016 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas (Ištraukos).#Italijos Respublika prieš Europos Komisiją.#Kalbų vartojimo tvarka – Pranešimai apie viešuosius administratorių įdarbinimo konkursus – Antrosios kalbos pasirinkimas iš trijų oficialiųjų kalbų – Reglamentas Nr. 1 – Tarnybos nuostatų 1d straipsnio 1 dalis, 27 straipsnis ir 28 straipsnio f punktas – Nediskriminavimo principas – Proporcingumas.#Bylos T-353/14 ir T-17/15.

text:
T‑353/14T‑17/1562014TJ0353EU:T:2016:4950001111515TBENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS2016 m. rugsėjo 15 d. (

            *1

      )
      „Kalbų vartojimo tvarka — Pranešimai apie viešuosius administratorių įdarbinimo konkursus — Antrosios kalbos pasirinkimas iš trijų oficialiųjų kalbų — Reglamentas Nr. 1 — Tarnybos nuostatų 1d straipsnio 1 dalis, 27 straipsnis ir 28 straipsnio f punktas — Nediskriminavimo principas — Proporcingumas“
      Bylose T‑353/14 ir T‑17/15

         Italijos Respublika, atstovaujama G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili,
      ieškovė,
      palaikoma

         Lietuvos Respublikos, atstovaujamos D. Kriaučiūno ir V. Čepaitės,
      įstojusios į bylą T‑17/15 šalies,
      prieš

         Europos Komisiją, iš pradžių bylose T‑353/14 ir T‑17/15 atstovaujamą J. Currall ir G. Gattinara, byloje T‑17/15 – F. Simonetti, vėliau – G. Gattinara ir F. Simonetti,
      atsakovę,
      byloje T‑353/14 dėl SESV 263 straipsniu grindžiamo prašymo panaikinti pranešimą apie viešąjį konkursą EPSO/AD/276/14 dėl administratorių rezervo sąrašo sudarymo (OL C 74 A, 2014, p. 4) ir byloje T‑17/15 dėl SESV 263 straipsniu grindžiamo prašymo panaikinti pranešimą apie viešąjį konkursą EPSO/AD/294/14 dėl duomenų apsaugos srities administratorių Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūno tarnyboje rezervo sąrašo sudarymo (OL C 391 A, 2014, p. 1)
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas D. Gratsias (pranešėjas), teisėjai M. Kancheva ir C. Wetter,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. kovo 17 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą (
            1
         )

         Ginčo aplinkybės

               1

               Europos personalo atrankos tarnyba (EPSO) yra tarpinstitucinis organas, įsteigtas 2002 m. liepos 25 d. Europos Parlamento, Tarybos, Komisijos, Teisingumo Teismo, Audito Rūmų, Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto, Regionų komiteto ir Europos ombudsmeno sprendimu 2002/620/EB, įsteigiančiu Europos Bendrijų personalo atrankos biurą (OL L 197, 2002, p. 53; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 46). Pagal Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai) redakcijos, galiojusios iki 2004 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 723/2004, iš dalies keičiančio Tarnybos nuostatus (OL L 124, 2004, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 2 t., p. 130), įsigaliojimo, 2 straipsnio trečią pastraipą šį sprendimą pasirašiusios institucijos jo 2 straipsnio 1 dalimi pavedė EPSO vykdyti atranką, kurios vykdymo įgaliojimai pagal Tarnybos nuostatų 30 straipsnio pirmą pastraipą ir jų III priedą suteikti paskyrimų tarnyboms. Be to, pagal minėto sprendimo 2 straipsnio 2 dalį EPSO gali vykdyti 1 dalyje numatytus įgaliojimus, kai jie suteikti institucijų, įstaigų, biurų arba agentūrų, įsteigtų Sutartimis ar remiantis jomis, paskyrimų tarnybai pastarosios prašymu. To sprendimo 4 straipsnyje numatyta, kad, nors pagal Tarnybos nuostatų 91a straipsnį prašymai ir skundai, susiję su EPSO suteiktų teisių vykdymu, pateikiami EPSO, visi ieškiniai šiais klausimais pareiškiami Europos Komisijai.

               2

               2014 m. kovo 1 d.Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 60 A, 2014, p. 1) EPSO paskelbė Viešiesiems konkursams taikytinas bendrąsias taisykles (toliau – Bendrosios taisyklės).

               3

               Bendrųjų taisyklių 1.3 punkto „Tinkamumo reikalavimai“ skyriuje „Kalbų mokėjimas“ nurodyta:
               „Priklausomai nuo konkurso jūsų bus paprašyta įrodyti oficialiųjų ES kalbų žinias. Paprastai vieną oficialiąją ES kalbą reikia labai gerai mokėti, o kitą – patenkinamai, tačiau pranešime apie konkursą gali būti nustatyti griežtesni reikalavimai (ypač lingvistų konkursuose). Jei pranešime apie konkursą nenurodyta kitaip, antroji kalba paprastai būna tik anglų, prancūzų arba vokiečių.“

               4

               Bendrųjų taisyklių 7 puslapio išnašoje pažymėta, kad, „[r]emiantis [Teisingumo Teismo] sprendimu Italija / Komisija (C‑566/10 P), [Europos Sąjungos] institucijos antrosios kalbos pasirinkimo apribojimą nedideliu oficialiųjų ES kalbų skaičiumi privalo motyvuoti“.

               5

               Minėtame Bendrųjų taisyklių 1.3 punkte, be kita ko, nurodyta:
               „Organizuodama viešuosius konkursus, EPSO taiko 2013 m. gegužės 15 d. Administracijos vadovų kolegijos patvirtintas „Kalbų vartojimo EPSO konkursuose bendrąsias gaires.
               Remiantis ES institucijose nusistovėjusia kalbų vartojimo vidaus komunikacijai praktika ir atsižvelgiant į poreikius, susijusius su išorės komunikacija ir dokumentų tvarkymu, dažniausiai vartojamos anglų, prancūzų ir vokiečių kalbos.
               Antrosios kalbos pasirinkimo galimybės nustatytos vadovaujantis tarnybos interesais, t. y. atsižvelgiant į tai, kad nauji įdarbinti darbuotojai privalo sugebėti dirbti iš karto ir veiksmingai bendrauti kasdienėje veikloje. Kitaip būtų smarkiai pakenkta institucijų darbo veiksmingumui.
               Siekiant visiems kandidatams užtikrinti vienodas sąlygas, kiekvienas kandidatas, įskaitant tuos, kurių pirmoji oficialioji kalba yra viena iš šių trijų kalbų, privalo atlikti tam tikrą testą antrąja kalba, pasirinkta iš šių trijų kalbų. Taip institucijos, vertindamos specialiuosius gebėjimus, gali įvertinti kandidatų gebėjimą iškart dirbti aplinkoje, labai panašioje į tą, kurioje jie dirbtų, jei būtų įdarbinti. Kandidatams paliekama galimybė vėliau mokytis kalbų, kad galėtų dirbti trečiąja kalba, kaip nurodyta Tarnybos nuostatų 45 straipsnio 2 dalyje.
               <...>“

               6

               Šio sprendimo 5 punkte minėtos gairės pridėtos prie Bendrųjų taisyklių (2 priedas), kaip matyti iš išnašos jų 8 puslapyje.

               7

               Bendrųjų taisyklių 2.1.4 punkte „Užpildykite elektroninę paraišką“ nurodyta, kad „[v]isas elektroninės paraiškos dalis, įskaitant laukelį „Gabumai“, reikia pildyti anglų, prancūzų arba vokiečių kalba, išskyrus atvejus, kai pranešime apie konkursą nurodoma kitaip“.

               8

               Bendrųjų taisyklių 3.1.1 punkto „EPSO bendravimas su kandidatais“ 1 punkte nurodyta:
               „Rezultatai ir visi kvietimai bus jums siunčiami tik per EPSO aplanką anglų, prancūzų arba vokiečių kalba.“

               9

               Bendrųjų taisyklių 3.1.2 punktas „Kandidatų bendravimas su EPSO“ suformuluotas taip:
               „Prieš susisiekdamas su EPSO, pirmiausia atidžiai perskaitykite visą informaciją pranešime apie konkursą, šiose bendrosiose taisyklėse ir EPSO interneto svetainėje, įskaitant „Dažnai užduodamų klausimų“ skyrelį.
               Kontaktinius duomenis galima rasti interneto svetainėje <...> Visoje su paraiška susijusioje korespondencijoje kandidatai turi įrašyti paraiškoje nurodytą savo vardą ir pavardę, konkurso numerį ir paraiškos numerį.
               EPSO siekia taikyti gero administracinio elgesio kodekso <...> principus. Tačiau pagal šiuos principus EPSO pasilieka teisę nutraukti susirašinėjimą, jeigu iš kandidatų gauna netinkamą, pavyzdžiui, pasikartojančią, įžeidžiamą ir (arba) nesusijusią su konkursu, korespondenciją.“

               10

               Šio sprendimo 9 punkte nurodyto Europos Komisijos darbuotojų gero administracinio elgesio bendraujant su visuomene kodekso, pridėto prie 2000 m. spalio 17 d. Komisijos sprendimo 2000/633/EB, EAPB, Euratomas dėl Komisijos darbo tvarkos taisyklių dalinio pakeitimo (OL L 267, 2000, p. 63) (toliau – Gero administracinio elgesio kodeksas) 4 punkto skyriuje „Susirašinėjimas“ pažymėta:
               „Vadovaujantis Europos bendrijos steigimo sutarties 21 straipsnio nuostatomis, atsakymus į laiškus Komisija siunčia ta kalba, kuria parašytas pirminis laiškas, su sąlyga, jei tai viena iš oficialiųjų bendrijos kalbų.“

               11

               Bendrųjų taisyklių 2 priede „Administracijos vadovų kolegijos patvirtintos kalbų vartojimo EPSO konkursuose bendrosios gairės“ (toliau – Bendrosios gairės) nurodyta:
               „Patvirtinama, kad kalbų vartojimo EPSO konkursuose bendroji taisyklė yra tokia:

                        —

                        visomis oficialiomis kalbomis bus skelbiamos nuolatinės Tarnybos interneto svetainės skiltys,

                        —

                        visomis oficialiomis kalbomis bus skelbiami pranešimai apie konkursus, įskaitant lingvistų konkursus ir su plėtra susijusius konkursus, ir viešiesiems konkursams taikytinos bendrosios taisyklės,

                        —

                        visomis oficialiomis kalbomis bus laikomi šie testai:

                                 —

                                 išankstinės atrankos testai (žodinio ir matematinio mąstymo),

                                 —

                                 vertėjų raštu konkursų kalbos suvokimo testai,

                                 —

                                 teisininkų lingvistų konkursų preliminarūs vertimo raštu testai,

                                 —

                                 vertėjų žodžiu konkursų tarpiniai vertimo žodžiu testai (kompiuteriu),

                                 —

                                 lingvistų konkursų kompetencijos testai (vertimo raštu arba žodžiu).

                  <...>

                        —

                        vertinimo centruose kandidatai bus tikrinami tik antrąja pasirinkta kalba, t. y. anglų, prancūzų arba vokiečių.

                  Visomis oficialiomis kalbomis bus skelbiami ir Tarnybos rengiami kvietimai pareikšti susidomėjimą atrankos procedūromis, skirti sutartininkams.
               Ribotas antrosios kalbos pasirinkimas yra grindžiamas keliais veiksniais.
               Pirmiausia – tarnybos interesais, nes nauji darbuotojai turėtų sugebėti dirbti iš karto ir veiksmingai atlikti savo pareigas, į kurias buvo paskirti pagal konkurso sritį arba specializaciją.
               Institucijose daugiausia vartojamos anglų, prancūzų ir vokiečių kalbos. Tradiciškai jomis bendraujama institucijų narių susirinkimuose. Be to, šiomis kalbomis dažniausiai bendraujama pačiose institucijose ir su išorės pasauliu. Tai matyti iš institucijų vertimo tarnybų verčiamų tekstų originalo kalbų statistinių duomenų.
               Atsižvelgiant į institucijų faktinius kalbai taikomus reikalavimus vidaus ir išorės bendravimui, vienas iš atrankos kriterijų pagal Tarnybos nuostatų 27 straipsnio 1 dalį yra privalomos vienos iš šių trijų kalbų patenkinamos žinios, tikrinamos atkuriant realią darbo aplinką. Trečiosios kalbos žinios, kaip numatyta Tarnybos nuostatų 45 straipsnio 2 dalyje, negali pakeisti vienos iš trijų kalbų žinių įdarbinimo metu.
               Antra, kalbų pasirinkimo ribojimas per vėlesnius konkurso etapus yra grindžiamas laikomų testų pobūdžiu. Institucijų paskyrimų tarnybos pagal Tarnybos nuostatų 27 straipsnį nusprendė pakeisti atrankos procedūras ir nustatė nuo 2010 m. taikomus gebėjimais grįstus vertinimo metodus, kad galėtų veiksmingiau numatyti, ar kandidatai geba atlikti savo pareigas.
               Svarūs mokslinių tyrimų duomenys rodo, kad geriausiai asmens darbo rezultatus realioje aplinkoje leidžia nuspėti vertinimo centrai, kuriuose atkuriamos realios darbo situacijos. Šis pats veiksmingiausias vertinimo metodas taikomas visame pasaulyje. Atsižvelgiant į karjeros trukmę ir intensyvų judumą institucijose, taikyti tokį vertinimo būdą yra būtina. Pasitelkus paskyrimų tarnybų nustatytą gebėjimų sistemą, pasirenkama keletas tinkamų pratimų reikiamiems gebėjimams įvertinti. Siekiant užtikrinti sąžiningą kandidatų vertinimą ir jų tiesioginį bendravimą su vertintojais bei kitais pratime dalyvaujančiais kandidatais, visų pirma atsižvelgiant į šį metodą vertinimo centre kandidatus būtina tikrinti tarptautinio bendravimo kalba (lingua franca) arba tam tikromis aplinkybėmis kita pagrindine konkurso kalba. Pirmuoju atveju tarptautinio bendravimo kalba turi būti pasirenkama iš tų kalbų, kurias kandidatai greičiausiai moka.
               Pagal šią prielaidą dedamos visos pastangos, siekiant išvengti kandidatų diskriminavimo; taigi visi turi būti tikrinami savo antrąja kalba. Tačiau kadangi ši antroji kalba taip pat turi būti tarptautinio bendravimo kalba, antrosios kalbos pasirinkimą būtina apriboti. Kadangi iki šiol institucijose įprastos tradicinės kalbos, rinktis reikia iš anglų, prancūzų ir vokiečių kalbų. Vertinimo centruose kandidatų kalbos žinios netikrinamos; kad galėtų laikyti testus, kandidatams kaip savo antrąją kalbą pakanka patenkinamai mokėti vieną iš trijų minėtų kalbų (tai atitinka būtinuosius reikalavimus, nustatytus Tarnybos nuostatų 28 straipsnyje). Atsižvelgiant į realius pirmiau aprašytus tarnybos poreikius, toks kalbos žinių lygis nėra neproporcingas.
               Anglų, prancūzų arba vokiečių, kaip antrosios kalbos, pasirinkimas vėlesniais konkurso etapais negali būti laikomas diskriminacija gimtosios kalbos pagrindu. Tai nėra gimtosios kalbos vartojimo apribojimas. Kandidatų įpareigojimas pasirinkti antrąją kalbą (anglų, prancūzų arba vokiečių), kuri nesutampa su jų pirmąja (dažniausiai gimtąja arba lygiaverte) kalba, užtikrina jų lyginimą vienodomis sąlygomis. Taip pat reikėtų pažymėti, kad pakankamas antrosios kalbos mokėjimas visiškai priklauso nuo kandidatų asmeninių pastangų.
               Bet kuriuo atveju šis reikalavimas atitinka realius tarnybos poreikius. Antrosios kalbos pasirinkimo ribojimas atitinka dabartines europiečių kalbų žinias. Anglų, prancūzų ir vokiečių kalbos ne tik yra kelių Europos Sąjungos valstybių narių kalbos, bet ir pačios populiariausios užsienio kalbos ES. Tai kalbos, kurių dažniausiai mokomasi kaip užsienio kalbų ir kurias gyventojai laiko pačiomis naudingiausiomis. Taigi faktiniai tarnybos reikalavimai yra pagrįstai susiję su kalbų žiniomis, kurias, kaip tikimasi, gali turėti kandidatai, ypač atsižvelgiant į tai, kad kalbų žinios siaurąja prasme (gramatikos, rašybos ar žodyno klaidos) per gebėjimų testus nėra vertinamos. Todėl antrosios kalbos pasirinkimo apribojimas anglų, prancūzų arba vokiečių kalbomis nėra pernelyg didelė kliūtis žmonėms, pageidaujantiems dalyvauti konkursuose. Išties, atsižvelgiant į turimą informaciją, šis pasirinkimas beveik sutampa su tuo, prie ko žmonės pripratę ir ko tikisi.
               Iš atitinkamų statistinių duomenų darytina išvada, kad antrosios kalbos pasirinkimo ribojimas per tam tikrus konkursų etapus yra proporcingas ir nediskriminacinis. Pavyzdžiui, per 2005 m. pagrindinius ES‑25 bendruosius administratorių ir asistentų konkursus kandidatams leidus rinktis antrąją kalbą iš 11 oficialiųjų kalbų, dažniausiai buvo pasirinktos anglų, prancūzų arba vokiečių kalbos. Iš konkursų, rengtų po 2010 m. reformos, statistinių duomenų nematyti jokio šališkumo valstybių, kurių oficialios kalbos yra anglų, prancūzų arba vokiečių, gyventojų atžvilgiu. O 2010 m. administratorių konkursų statistiniai duomenys rodo, kad labai daug kandidatų savo antrąja kalba dar vis renkasi vieną iš trijų minėtų kalbų.
               Dėl tų pačių priežasčių yra logiška kandidatams leisti rinktis tik vieną iš šių trijų kalbų bendraujant su EPSO ir pildant laukelį „Gabumai“.
               Taigi siekiant suderinti tarnybos interesus ir kandidatų gebėjimus, tam tikri testai turėtų būti laikomi tik keliomis Europos Sąjungos kalbomis, nes taip bus užtikrinta, kad konkursų laureatai turėtų pakankamų kalbos derinio žinių, leisiančių jiems veiksmingai atlikti savo pareigas, ir kad būtų galima taikyti rezultatų vertinimu grindžiamus atrankos metodus. Kadangi pranešimai apie konkursus ir kandidatams skirtos instrukcijos skelbiami 24 Sąjungos kalbomis, o kandidatai gali laikyti testus pirmuoju konkursų etapu bet kuria iš šių 24 kalbų, kurią nurodo kaip savo gimtąją kalbą, laikoma, kad užtikrinta tinkama tarnybos interesų ir daugiakalbystės principų bei nediskriminavimo dėl kalbos pusiausvyra.
               Todėl kiekvienu konkrečiu atveju siekiant įdarbinti kandidatus, kurie galės dirbti iš karto, reikėtų priimti sprendimą, atsižvelgiant į EPSO valdybos patvirtintą kalbų vartojimo tvarką ir institucijų specialius poreikius.
               Taigi yra du galimi bendrieji atvejai:

                        —

                        pirma, bendrosios arba konkrečios specializacijos kandidatai, kurių atrankos pagrindinis veiksnys, be bendrųjų gebėjimų, yra konkrečios srities ar konkretaus darbo kompetencija arba patirtis. Šiuo atveju esminis reikalavimas – gebėti dirbti ir bendrauti daugiakalbėje aplinkoje, kurioje būtinu poreikiu mokėti plačiausiai institucijose vartojamas kalbas pateisinamas Europos Sąjungos kalbų pasirinkimo apribojimas per atrankos procedūrą,

                        —

                        antra, specializacijos kandidatai, kuriems labai svarbu mokėti vieną ar daugiau kalbų, pavyzdžiui, lingvistų ar kitos specializacijos, kai atrankos procedūros organizuojamos pagal kalbas. Šiuo atveju pirmame punkte aprašytas bendrųjų gebėjimų vertinimas papildomas kitais specialiųjų gebėjimų testais, kurie turi būti surengti atitinkama (‑omis) kalba (‑omis).

                  Net ir vadovaujantis šiuo požiūriu, sprendimą, kuriuo ribojamas konkursų kalbų skaičius, reikėtų priimti gerai apsvarsčius konkretaus konkurso atvejį, kad būtų atsižvelgta į institucijų specialiuosius poreikius, susijusius su konkursų specializacija (‑omis).“

               12

               2014 m. kovo 13 d.Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje EPSO paskelbė pranešimą apie viešąjį konkursą EPSO/AD/276/14 dėl administratorių rezervo sąrašo sudarymo (OL C 74 A, 2014, p. 4). 2014 m. lapkričio 6 d.Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje EPSO paskelbė pranešimą apie viešąjį konkursą EPSO/AD/294/14 dėl duomenų apsaugos srities administratorių Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūno tarnyboje rezervo sąrašo sudarymo (OL C 391 A, 2014, p. 1). Būtent šiuos pranešimus apie konkursus (toliau bendrai vadinami ginčijamais pranešimais) prašoma panaikinti nagrinėjamais ieškiniais.

               13

               Kiekvieno pranešimo įvadinėje dalyje nurodyta, kad Bendrosios taisyklės yra „sudedamoji [pranešimo] dalis“.

               14

               Ginčijamais pranešimais paskelbtų konkursų reikalavimuose nurodyta, kad reikia labai gerai mokėti vieną iš oficialiųjų Europos Sąjungos kalbų – ši kalba vadinama „pirmąja kalba“, ir pakankamai gerai mokėti antrąją kalbą, vadinamą „antrąja kalba“, kurią kandidatai pasirenka iš anglų, prancūzų arba vokiečių kalbų ir kuri, kaip pažymėta, būtinai turi skirtis nuo kandidato pasirinktos pirmosios kalbos (ginčijamų pranešimų III dalies 2.3 punktas).

               15

               Ginčijamų pranešimų III dalies 2.3 punkte pateiktas paaiškinimas dėl antrosios kalbos pasirinkimo apribojimo nurodant tik tris kalbas. Šiuo klausimu pranešime apie viešąjį konkursą EPSO/AD/276/14 nurodyta:
               „Remiantis [2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimu Italija / Komisija (C‑566/10 P, Rink., EU:C:2012:752)], ES institucijos privalo motyvuoti šio konkurso antrosios kalbos pasirinkimo apribojimą nedideliu oficialiųjų ES kalbų skaičiumi.
               Todėl kandidatams pranešama, kad šio konkurso antrųjų kalbų pasirinkimo galimybės nustatytos vadovaujantis tarnybos interesais, t. y. atsižvelgiant į tai, kad įdarbinti nauji darbuotojai privalo sugebėti dirbti iš karto ir veiksmingai bendrauti kasdienėje veikloje. Kitaip būtų smarkiai pakenkta institucijų veikimui.
               Remiantis ES institucijose nusistovėjusia kalbų naudojimo [vartojimo] vidaus komunikacijai praktika ir taip pat atsižvelgiant į tarnybų poreikius, susijusius su išorės komunikacija ir dokumentų tvarkymu, dažniausiai tebenaudojamos anglų, prancūzų ir vokiečių kalbos. Be to, anglų, prancūzų ir vokiečių kalbos yra dažniausiai Europos Sąjungoje vartojamos ir studijuojamos antrosios kalbos. Tai atitinka dabartinius mokomuosius ir profesinius standartus, pagal kuriuos kandidatai į darbo vietas Europos Sąjungos institucijose turėtų mokėti bent vieną iš šių kalbų. Taigi, tarnybos interesus derinant su kandidatų poreikiais ir gebėjimais, kartu atsižvelgiant į konkrečią šio konkurso sritį, užduotis rengti šiomis tri[mis] kalbomis yra teisėta siekiant užtikrinti, kad visi kandidatai bent vieną iš šių trijų kalbų mokėtų pakankamai gerai, kad galėtų ją vartoti darbe, nesvarbu, kokia jų pirmoji oficialioji kalba. Tokiu būdu institucijos, vertindamos kandidatų specialiuosius įgūdžius, gali įvertinti jų gebėjimą iškart dirbti aplinkoje, labai panašioje į tą, kurioje jie dirbtų, jei būtų įdarbinti.
               Dėl tų pačių priežasčių tikslinga apriboti kandidatų ir institucijos bendravimo kalbų, įskaitant kalbą, kuria turi būti rengiamos paraiškos, pasirinkimą. Beje, tokiu reikalavimu užtikrinamas vienodas [kandidatų vertinimas ir jų paraiškų kontrolė].
               Be to, kad visiems kandidatams būtų taikomos vienodos sąlygos, kiekvienas kandidatas, įskaitant tuos, kurių pirmoji oficialioji kalba yra viena iš šių trijų kalbų, privalo per tam tikras užduotis vartoti antrąją kalbą, pasirinktą iš šių trijų kalbų.
               Kandidatams paliekama galimybė vėliau mokytis kalbų, kad įgytų Tarnybos nuostatų 45 straipsnio 2 dalyje nurodytą gebėjimą dirbti naudojant [vartojant] 3‑iąją kalbą.“

               16

               Pranešime apie viešąjį konkursą EPSO/AD/294/14 iš esmės pateikta ta pati informacija.

               17

               Pranešimo apie viešąjį konkursą EPSO/AD/276/14 IV dalyje numatyta, kad bus rengiami kompiuteriu atliekami atrankos testai. Tai žodinio mąstymo (a testas), matematinio mąstymo (b testas), abstrakčiojo mąstymo (c testas) ir elgesio tam tikrose situacijoje (d testas) užduotys. Šios pranešimo dalies 3 punkte nurodyta, kad a–c testų kalba yra 1‑oji, o d testo kalba – 2‑oji.

               18

               Be to, pranešimo apie viešąjį konkursą EPSO/AD/294/14 IV dalyje taip pat numatyta, kad bus rengiami kompiuteriu atliekami atrankos testai. Tai žodinio mąstymo (a testas), matematinio mąstymo (b testas) ir abstrakčiojo mąstymo (c testas) testai. Šios pranešimo dalies 3 punkte nurodyta, kad a–c testų kalba yra 1‑oji kalba.

               19

               Pranešimo apie viešąjį konkursą EPSO/AD/294/14 V dalyje apibrėžta atrankos į konkursą ir atrankos pagal kvalifikaciją procedūra. Nurodyta, kad pirmiausia tikrinama, ar kandidatų paraiškose pateikti duomenys atitinka bendruosius, specialiuosius ir kvalifikacijos reikalavimus. Siekiant nustatyti, ar įtraukti kandidatą į visus dalyvavimo konkurse reikalavimus pagal pranešimo EPSO/AD/294/14 III antraštinę dalį atitinkančių asmenų sąrašą, tikrinami jo atsakymai į klausimus, susijusius su bendraisiais ir specialiaisiais reikalavimais. Vėliau vertinimo komisija, atsižvelgdama į pranešime apie konkursą EPSO/AD/294/14 apibūdintą pareigų pobūdį ir atrankos kriterijus, iš konkurso atrankos reikalavimus atitinkančių kandidatų atrenka turinčius tinkamiausią kvalifikaciją (pavyzdžiui, diplomus ir profesinę patirtį). Ši atranka vyksta remiantis tik paraiškos laukelyje „Gabumai“ kandidatų pateiktais duomenimis, vertinant pranešimo EPSO/AD/294/14 V dalies 1 punkto b papunktyje nustatyta tvarka.

               20

               Pranešimo EPSO/AD/294/14 V dalies 2 punkte nurodyta, kad atlikdama atranką pagal kvalifikaciją, vertinimo komisija atsižvelgs į šiuos kriterijus:

                        „1)

                        Europos teisės srities universitetinių studijų baigimo diplomą.

                        2)

                        Specializacijos duomenų apsaugos srityje universitetinių studijų baigimo diplomą.

                        3)

                        Be kvalifikacijos ir diplomų, kurių reikalaujama iš konkurso dalyvių, – sertifikatu patvirtintą duomenų apsaugos kursą <...>

                        4)

                        Be profesinės patirties, kurios reikalaujama iš konkurso dalyvių, – bent pusantrų metų duomenų apsaugos srities profesinę patirtį, įgytą Europos institucijose arba nacionalinėje duomenų apsaugos institucijoje ar nacionalinėje viešojoje administracijoje.

                        5)

                        Profesinę patirtį, įgytą rengiant Europos Sąjungos Teisingumo Teismui skirtas nuomones, sprendimus arba išvadas, susijusius su Europos duomenų apsaugos srities teisės aktais.

                        6)

                        Profesinę patirtį, įgytą rengiant ataskaitas, susijusias su duomenų apsaugos srities išankstinėmis patikromis, konsultacijomis ir skundais.

                        7)

                        Profesinę patirtį, įgytą rengiant nuomones, susijusias su Europos duomenų apsaugos srities teisės aktais <...>

                        8)

                        Profesinę patirtį, įgytą atliekant tyrimus arba auditus siekiant nustatyti, ar asmens duomenų tvarkymas atitinka galiojančias taisykles.

                        9)

                        Profesinę patirtį, įgytą šiuolaikinių informacinių ir ryšių technologijų srityje, siekiant įvertinti jų naudojimo poveikį duomenų apsaugai.“

               21

               Paskutinis ginčijamais pranešimais paskelbtų konkursų atrankos etapas vyksta „vertinimo centre“ (pranešimo apie konkursą EPSO/AD/276/14 V dalis; pranešimo apie konkursą EPSO/AD/294/14 VI dalis).

               22

               Pranešimo apie konkursą EPSO/AD/276/14 V dalies 3 punkte nurodyta, kad vertinimo centro kalba yra 2‑oji kalba.

               23

               Pagal pranešimo apie konkursą EPSO/AD/294/14 VI dalies 2 punktą vertinimo centre kandidatai turės atlikti trijų rūšių užduotis, kad būtų įvertinti:

                        —

                        jų mąstymo gebėjimai, vertinami per žodinio mąstymo (a testas), matematinio mąstymo (b testas) ir abstrakčiojo mąstymo (c testas) užduotis;

                        —

                        specialieji įgūdžiai, vertinami struktūrinio pokalbio, per kurį vertinami įgūdžiai pasirinktoje srityje, metu (d užduotis);

                        —

                        bendrieji įgūdžiai, vertinami atliekant atvejo tyrimą (e užduotis), grupinę užduotį (f užduotis) ir per struktūrinį pokalbį (g užduotis).

               24

               Be to, šios pranešimo apie konkursą EPSO/AD/294/14 dalies 3 punkte nurodyta, kad vertinimo centro kalbos yra: a–c testų – 1‑oji kalba, o d–g užduočių – 2‑oji kalba.

         Procesas ir šalių reikalavimai

               25

               Italijos Respublika pareiškė ieškinį byloje T‑353/14; jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2014 m. gegužės 23 d. Ji Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti pranešimą apie konkursą EPSO/AD/276/14,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               26

               Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,

                        —

                        priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

               27

               Italijos Respublika pareiškė ieškinį byloje T‑17/15; jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. sausio 15 d.

               28

               2015 m. balandžio 30 d. Lietuvos Respublika Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė dokumentą, kuriuo prašė leisti įstoti į bylą palaikyti Italijos Respublikos reikalavimų. 2015 m. birželio 1 d. nutartimi Bendrojo Teismo aštuntosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą leisti įstoti į bylą. 2015 m. liepos 13 d. Lietuvos Respublika pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą.

               29

               Byloje T‑17/15 Italijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti pranešimą apie konkursą EPSO/AD/294/14,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               30

               Lietuvos Respublika palaiko Italijos Respublikos reikalavimą panaikinti ginčijamą pranešimą apie konkursą byloje T‑17/15.

               31

               Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,

                        —

                        priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

                        —

                        nurodyti Lietuvos Respublikai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

               32

               Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį šiose bylose ir jas sujungti, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis. Taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, Bendrasis Teismas paprašė Komisijos raštu atsakyti į tam tikrus klausimus. Ji šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.

               33

               2015 m. kovo 17 d. surengtame teismo posėdyje buvo išklausytos pagrindinių bylos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus; Lietuvos Respublika teismo posėdyje nedalyvavo.

         Dėl teisės

               34

               Išklausęs pagrindines bylos šalis per posėdį, Bendrasis Teismas nusprendė sujungti nagrinėjamas bylas, kad būtų priimtas galutinis sprendimas pagal Procedūros reglamento 68 straipsnį.

               35

               Grįsdama ieškinius Italijos Respublika nurodo septynis pagrindus: pirma, SESV 263, 264 ir 266 straipsnių pažeidimą; antra, SESV 342 straipsnio ir iš dalies pakeisto 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje bendrijoje (OL 17, 1958, p. 385; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 3), 1 ir 6 straipsnių pažeidimą; trečia, ES 6 straipsnio 3 dalies, SESV 18 straipsnio, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 22 straipsnio, Reglamento Nr. 1 1 ir 6 straipsnių, Tarnybos nuostatų 1d straipsnio 1 ir 6 dalių, 27 straipsnio antros pastraipos ir 28 straipsnio f punkto ir Tarnybos nuostatų III priedo 1 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimą; ketvirta, ES 6 straipsnio 3 dalies ir teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimą; penkta, piktnaudžiavimą įgaliojimais, taip pat „esminių reikalavimų dėl pranešimo apie konkursą pobūdžio ir tikslo“, konkrečiai Tarnybos nuostatų 1d straipsnio 1 ir 6 dalių, 27 straipsnio antros pastraipos, 28 straipsnio f punkto, 34 straipsnio 3 dalies ir 45 straipsnio 1 dalies ir proporcingumo principo pažeidimą; šešta, SESV 18 straipsnio, 24 straipsnio ketvirtos pastraipos, Pagrindinių teisių chartijos 22 straipsnio, Reglamento Nr. 1 2 straipsnio ir Tarnybos nuostatų 1d straipsnio 1 ir 6 dalių pažeidimą; septinta, SESV 296 straipsnio antros pastraipos, Reglamento Nr. 1 1 ir 6 straipsnių, Tarnybos nuostatų 1d straipsnio 1 ir 6 dalių ir 28 straipsnio f punkto, jų III priedo 1 straipsnio 1 dalies f punkto ir proporcingumo principo pažeidimą ir „faktinių aplinkybių iškraipymą“.

               36

               Reikia konstatuoti, kad nurodytuose pagrinduose Italijos Respublika ginčija, kaip ji pati teigia, ginčijamais pranešimais įtvirtintos jais paskelbtų konkursų kalbų vartojimo tvarkos dviejų aspektų teisėtumą. Ji nesutinka su ginčijamų pranešimų apie konkursą nuostatomis, kuriomis, pirma, galimybė pasirinkti minėtų konkursų antrąją kalbą apribota anglų, prancūzų ir vokiečių kalbų, ir, antra, tos pačios kalbos riboja kandidatų ir EPSO bendravimo kalbos pasirinkimą.

               37

               Prieš nagrinėjant Italijos Respublikos ginčijamų pranešimų apie konkursą dviejų aspektų teisėtumą atsižvelgiant į jos nurodytus pagrindus reikia išnagrinėti Komisijos atsiliepimuose į nagrinėjamus ieškinius nurodytą jų nepriimtinumo pagrindą, nors ji formaliai nepateikė nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo.

         Dėl priimtinumo

               38

               Atsiliepimuose į ieškinį Komisija teigia, kad Italijos Respublika nagrinėjamu atveju neatsižvelgė į tai, kad Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje buvo paskelbtos Bendrosios gairės, o ginčijamų pranešimų apie konkursą III dalimi tik įgyvendinamos šios gairės, ir kad Italijos Respublika niekada nei tiesiogiai, nei netiesiogiai neginčijo Bendrųjų gairių. Tad Italijos Respublikos reikalavimus reikėtų atmesti kaip nepriimtinus, nes „laiku nebuvo užginčytos Bendrosios gairės“.

               39

               Dublikuose Italijos Respublika nurodo, kad ir Bendrosios gairės, ir Bendrosios taisyklės pagal savo pobūdį yra vidaus teisės aktai ir nepatenka nė į vieną SESV 263 straipsnyje numatytų savarankiškai skundžiamų aktų kategoriją. Šiuo atžvilgiu Bendrosios taisyklės nesiskiria nuo anksčiau galiojusio „Konkursų vadovo“. Taigi jų turinys tampa teisiškai privalomas tik tuomet, kai faktiškai įtraukiamas į pranešimą apie konkursą. Konkrečiau kalbant, Europos Sąjungos oficialiojo leidinio C serijoje paskelbtų Bendrųjų taisyklių teisinis pagrindas jose nenurodytas, nors tokia nuoroda privaloma antrinės teisės aktams, iš karto sukeliantiems teisinių padarinių. Darytina išvada, kad aptariamos nuostatos nėra teisiškai privalomos be pranešimo apie konkursą, kuriame jos nurodomos.

               40

               Be to, Bendrosiose gairėse konkrečiai nurodyta, kad kandidatai tik „paprastai“ turi pasirinkti antrąją kalbą iš anglų, prancūzų ir vokiečių kalbų. Italijos Respublika konstatuoja: kadangi atitinkamu pranešimu paskelbto konkurso kalbų vartojimo tvarka buvo nustatyta tame pranešime, ji negalėjo jo ginčyti ir reikalauti panaikinti Bendrąsias gaires.

               41

               Triplikuose Komisija teigia, kad Italijos Respublikos nurodyti kriterijai susiję vien su formaliais aspektais ir niekaip nesusiję su ginčijamų pranešimų apie konkursus padariniais. Ji pabrėžia, kad yra tik viena teisiškai privaloma teisės nuostata, kurioje reglamentuota konkursų kalbų vartojimo tvarka, visai nesusijusi su ginčijamais pranešimais, – tai nuostata, esanti Bendrosiose gairėse ir Bendrosiose taisyklėse. Ginčijami pranešimai buvo priimti „griežtai laikantis“ Bendrųjų gairių ir jais tik buvo „patvirtintos“ jų nuostatos.

               42

               Bendrasis Teismas iš Komisijos atsiliepimuose į ieškinius pateiktų ir triplikuose bei per posėdį patikslintų argumentų daro išvadą, kad jos nurodytas nepriimtinumo pagrindas grindžiamas prielaida, jog ginčijami pranešimai yra arba patvirtinamieji aktai, arba išimtinai Bendrųjų taisyklių ir Bendrųjų gairių vykdymo aktai. Taigi, siekiant atsakyti į Komisijos pateiktus argumentus, reikia išnagrinėti minėtų dokumentų pobūdį ir teisinę galią.

         Dėl Bendrųjų taisyklių ir Bendrųjų gairių pobūdžio ir teisinės galios

               43

               Per posėdį Italijos Respublika nurodė, kad Bendrosios taisyklės ir Bendrosios gairės yra paprasti pranešimai, sukeliantys privalomų padarinių tik jų rengėjui, t. y. EPSO, nes jose nustatytas EPSO diskrecijos apribojimas. Italijos Respublika, be kita ko, tvirtino, kad, jeigu tektų konstatuoti, jog Bendrosiose taisyklėse ir Bendrosiose gairėse nustatytos privalomos taisyklės, kurios bendrai ir abstrakčiai taikomos EPSO organizuojamiems konkursams, tai reikštų, kad jos yra aktai, kuriuos priėmė subjektas, neturintis įgaliojimų nustatyti tokių taisyklių.

               44

               Savo ruožtu Komisija pažymėjo, kad priimdama Bendrąsias taisykles ir Bendrąsias gaires EPSO, kaip visų Sąjungos institucijų atstovė, apibrėžė aiškius, objektyvius ir numatomus organizuojamų konkursų antrosios kalbos pasirinkimo kriterijus, kaip jie suprantami pagal 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Italija / Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752) 91 punktą. EPSO minėtus aktus priėmė remdamasi Tarnybos nuostatų 29 ir 30 straipsniais ir jų III priedu, pagal kuriuos jai suteikti įgaliojimai organizuoti konkursų procedūrą. Minėtuose dokumentuose, be kita ko, pateiktas tuometinis institucijų kalbinių poreikių įvertinimas.

               45

               Išnagrinėjęs Bendrąsias taisykles ir Bendrąsias gaires Bendrasis Teismas, kaip ir Komisija, konstatuoja, kad jose nustatyti EPSO organizuojamų konkursų antrosios kalbos ir jos bendravimo su kandidatais kalbos pasirinkimo kriterijai. Iš tiesų remiantis Bendrosiomis taisyklėmis galima daryti išvadą, kad pasirenkant tą kalbą reikia atsižvelgti į Sąjungos institucijų kalbų vartojimo vidaus ir išorės komunikacijai ir dokumentams tvarkyti praktiką, tarnybų interesus ir poreikius, susijusius su konkursų organizavimu ir kandidatų vertinimu (žr. šio sprendimo 5 punktą).

               46

               Tas pats pasakytina apie Bendrąsias gaires. Konkrečiai jose daroma nuoroda į tarnybos interesus, Sąjungos institucijų praktiką, realius jos tarnybų poreikius, testų pobūdį, kuris užtikrintų optimalų kandidatų vertinimą, europiečių kalbų žinias apskritai ir galiausiai į anksčiau EPSO organizuotų konkursų kandidatų pasirinkimus dėl kalbų vartojimo (žr. šio sprendimo 11 punktą).

               47

               Vis dėlto konstatuotina, kad minėtuose dokumentuose nustatyti ne tik šie kriterijai. Bendrosiose taisyklėse ir Bendrosiose gairėse taip pat pateikti įvairūs vertinimai, kuriais remiantis EPSO organizuojamų konkursų antrosios kalbos ir EPSO bendravimo su kandidatais kalbos pasirinkimas bus apribotas anglų, prancūzų ir vokiečių kalbomis. Komisija iš esmės teigia, kad iš šių vertinimų matyti, kokia turėtų būti kalbų vartojimo tvarka, iš esmės taikytina konkursuose, jeigu Bendrosiose taisyklėse ir Bendrosiose gairėse nustatyti kriterijai būtų taikomi šių dokumentų priėmimo metu ir nebūtų nuorodų į konkrečių konkursų organizavimo procedūras.

               48

               Todėl reikia atsakyti į klausimą, ar, atsižvelgiant į šio sprendimo 47 punkte nurodytus vertinimus, Bendrąsias taisykles ir Bendrąsias gaires reikia aiškinti taip, kad jose numatytos privalomos taisyklės, kuriomis nustatyta visų EPSO organizuojamų konkursų kalbų vartojimo tvarka.

               49

               Su tokiu minėtų dokumentų aiškinimu negalima sutikti. Pagal teismo praktiką, vertinant, ar nagrinėjamais dokumentais siekiama nustatyti privalomas taisykles, reikia išnagrinėti jų turinį (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo Vokietija / Komisija (T‑258/06, Rink., EU:T:2010:214, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Jei pranešime nenustatyta specifinių ar naujų pareigų, vien tik jo paskelbimo nepakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog tai aktas, galintis sukelti privalomų teisinių padarinių (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo Vokietija / Komisija, T‑258/06, Rink., EU:T:2010:214, 31 punktą).

               50

               Iš minėtų dokumentų teksto matyti, kad juos skelbdama EPSO nepriėmė galutinio sprendimo dėl visuose jai pavestuose organizuoti konkursuose taikytinos kalbų vartojimo tvarkos. Iš tiesų, nepaisant šio sprendimo 47 punkte nurodytų vertinimų, Bendrosiose taisyklėse ir Bendrosiose gairėse aiškiai nustatyta, kad kiekvieno konkurso kalbų vartojimo tvarka nustatoma pranešime apie konkursą, kuris priimamas, kai pradedama atitinkamo konkurso organizavimo procedūra.

               51

               Tiesa, Bendrųjų taisyklių 1.3 punkte nustatyta, kad antroji kalba ir kalba, kuria bus teikiamos paraiškos, „paprastai būna tik anglų, prancūzų arba vokiečių“. Vis dėlto tame pačiame punkte taip pat nurodyta, kad taip yra, „[j]ei pranešime apie konkursą nenurodyta kitaip“ (žr. šio sprendimo 3 ir 4 punktus).

               52

               Bendrosiose gairėse yra analogiškai suformuluota nuostata. Nors nurodyta, kad antroji konkurso kalba ir EPSO bendravimo su kandidatais kalba paprastai būna anglų, prancūzų arba vokiečių, vis dėlto nustatyta, kad net tuo vadovaujantis „sprendimą, kuriuo ribojamas konkursų kalbų skaičius, reikėtų priimti gerai apsvarsčius konkretaus konkurso atvejį, kad būtų atsižvelgta į institucijų specialiuosius poreikius“ (žr. šio sprendimo 11 punktą). Todėl negalima daryti išvados, kad šioje byloje nagrinėjamuose dokumentuose nustatytos specifinės ar naujos pareigos, kaip jos suprantamos pagal teismo praktiką (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo Vokietija / Komisija, T‑258/06, Rink., EU:T:2010:214, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               53

               Be to, bet kuriuo atveju šio sprendimo 47 punkte nurodytų vertinimų negalima aiškinti kaip įtvirtinančių visiems EPSO organizuojamiems konkursams taikytiną kalbų vartojimo tvarką, nes nė vienoje nuostatoje EPSO ar administracijos vadovų kolegijai nesuteikiami įgaliojimai nustatyti tokią bendrąją tvarką ar priimti bendro pobūdžio nuostatas, kurios pranešimams apie konkursus galėtų būti netaikomos tik išimtiniais atvejais (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Birkhoff / Komisija, T‑10/11 P, EU:T:2011:699, 30 ir 31 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               54

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip priminta šio sprendimo 1 punkte, pagal Sprendimo 2002/620 2 straipsnio 1 ir 2 dalis EPSO kompetencijai priklauso vykdyti atranką, kurios vykdymo įgaliojimai pagal Tarnybos nuostatų 30 straipsnio pirmą dalį ir pagal šių nuostatų III priedą yra suteikti šį sprendimą pasirašiusių institucijų, taip pat Sąjungos institucijoms, įstaigoms, biurams arba agentūrų paskyrimo tarnyboms (toliau – paskyrimų tarnybos ar tarnyba), todėl EPSO atranką vykdo jų prašymu.

               55

               Nė vienoje šioje nuostatoje ar nuostatose, kuriomis remiasi Komisija (žr. šio sprendimo 44 punktą), EPSO nesuteikti įgaliojimai įtvirtinti bendrąsias ir abstrakčias privalomas taisykles, kuriomis būtų reglamentuojami remiantis Tarnybos nuostatais ateityje organizuojami konkursai.

               56

               Tiesa, pagal Tarnybos nuostatų III priedo 7 straipsnio 1 dalį institucijos, pasitarusios su Tarnybos nuostatų komitetu, paveda EPSO imtis reikalingų priemonių užtikrinant, kad atliekant pareigūnų atrankos procedūras būtų taikomi vienodi standartai. Tačiau, pirma, šio straipsnio 2 dalies a ir b punktuose nurodyta, kad EPSO užduotys, susijusios su pareigūnų atrankos procedūromis, yra tik organizuoti viešuosius konkursus ir institucijų prašymu teikti techninę pagalbą pastarosioms organizuojant vidaus konkursus. Antra, konstatuotina, kad pagal šią nuostatą EPSO pavesta tik imtis priemonių, kad būtų taikomi vienodi standartai, o ne nustatyti bendrąsias ir abstrakčias privalomas taisykles. Bet kuriuo atveju, net jeigu darytume prielaidą, kad tokie įgaliojimai suteikti, Komisija nei savo rašytinėse pastabose, nei per posėdį nenurodė nė vieno institucijų akto, kuriuo, pasikonsultavusios su Tarnybos nuostatų komitetu, jos būtų pavedusios EPSO nustatyti bendrąsias ir abstrakčias privalomas jos organizuojamų konkursų kalbų vartojimo tvarkos taisykles.

               57

               Nors pagal šio sprendimo 54–56 punktuose minėtas nuostatas EPSO nesuteikti įgaliojimai nustatyti jos organizuojamų konkursų kalbų vartojimo tvarkos privalomas taisykles, EPSO neužkirstas kelias, siekiant užtikrinti vienodą požiūrį ir teisinį saugumą, priimti ir paskelbti tokius aktus, kaip Bendrosios taisyklės ir Bendrosios gairės, kuriuose nurodoma, kaip tam tikrais atvejais ji ketina pasinaudoti jai šiomis nuostatomis suteikta diskrecija. Vis dėlto EPSO šie dokumentai yra privalomi tik tiek, kiek jais nenukrypstama nuo visuotinai taikomų taisyklių, kuriose nustatyta jos kompetencija, ir su sąlyga, kad juos priimdama EPSO neatsisako vykdyti jai suteiktų įgaliojimų vertinti Sąjungos institucijų ir įstaigų poreikių, įskaitant kalbinius poreikius, organizuojant įvairius konkursus (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2016 m. kovo 8 d. Sprendimo Graikija / Komisija, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 69 ir 71 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               58

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Bendrąsias taisykles ir Bendrąsias gaires reikia aiškinti tik kaip pranešimus, kaip jie suprantami pagal 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Italija / Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752) 91 punktą, kuriuose nurodyti kriterijai, kuriais vadovaudamasi EPSO ketina pasirinkti jai pavestų organizuoti konkursų kalbų vartojimo tvarką.

               59

               Kad būtų galima nuspręsti dėl šių ieškinių priimtinumo, ginčijamų pranešimų teisinį pobūdį reikia nagrinėti būtent atsižvelgiant į šią išvadą.

         Dėl ginčijamų pranešimų teisinio pobūdžio

               60

               Kaip nurodyta šio sprendimo 42 punkte, Komisija mano, kad ginčijami pranešimai yra arba patvirtinamieji aktai, arba išimtinai Bendrųjų taisyklių ir Bendrųjų gairių vykdymo aktai.

               61

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad, pirma, kaip matyti iš SESV 263 straipsnio pirmos pastraipos, ieškinį dėl panaikinimo galima pareikšti dėl bet kokios Sąjungos institucijų priimtos nuostatos, neatsižvelgiant į jos pobūdį ar formą, kuria siekiama sukelti teisinių padarinių (žr. 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimo Ispanija / Komisija, C‑443/97, EU:C:2000:190, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), t. y. kuria pakeičiama teisinė padėtis, egzistavusi iki jos priėmimo (šiuo klausimu žr. 1995 m. birželio 29 d. Sprendimo Ispanija / Komisija, C‑135/93, EU:C:1995:201, 21 punktą).

               62

               Iš šios teismo praktikos matyti, kad SESV 263 straipsnyje numatyta teisminė kontrolė neapima aktų, tokių, kaip patvirtinamieji aktai ar išimtinai vykdymo aktai, kurie nesukelia privalomų teisinių padarinių, galinčių paveikti teisės subjekto interesus (šiuo klausimu žr. 2012 m. gegužės 14 d. Nutarties Sepracor Pharmaceuticals (Airija) / Komisija, C‑477/11 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2012:292, 52 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               63

               Konkrečiau dėl patvirtinamųjų aktų pažymėtina, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog laikytina, kad aktas tik patvirtina ankstesnį individualų aktą, jeigu jame nėra nieko naujo, palyginti su ankstesniu aktu, ir prieš jį priimant nebuvo peržiūrėta akto adresato padėtis (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 7 d. Sprendimo Inpesca / Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, 44 punktą, 2009 m. gegužės 6 d. Sprendimo M / EMEA, T‑12/08 P, EU:T:2009:143, 47 punktą ir 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo CMB ir Christof / Komisija, T‑407/07, nepaskelbtas Rink., EU:T:2011:477, 89 punktą). Ši praktika, be kita ko, taikytina aktams, kurie nelaikytini individualiais aktais (šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Ispanija / Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, 28 ir 29 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką), pavyzdžiui, reglamentams ar pranešimams apie konkursus (žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Italija / Komisija, T‑295/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:997, 76 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               64

               Dėl išimtinai vykdymo aktų reikia konstatuoti, kad šiais aktais tretiesiems asmenims nesukuriamos teisės ir pareigos, bet jais įgyvendinamas ankstesnis aktas, kuriuo siekiama sukelti privalomų teisinių padarinių, nes visi jame nustatytos normos aspektai jau yra apibrėžti ir priimti (šiuo klausimu žr. 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Italija / Komisija, T‑185/05, EU:T:2008:519, 51–53 punktus ir juose nustatytą teismo praktiką; taip pat šiuo klausimu pagal analogiją žr. generalinio advokato Cruz Villalón išvados byloje Komisija / Parlamentas ir Taryba, C‑427/12, EU:C:2013:871, 63 punktą).

               65

               Antra, reikia priminti, kad pagal Tarnybos nuostatų III priedo 1 straipsnio 1 dalies e punktą, jeigu konkurse taikomi testai, tokiame pranešime apie konkursą, kaip ginčijami pranešimai, turi būti nurodyta, kokio jie bus pobūdžio ir kaip bus vertinami. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką pranešimo apie konkursą tekstas yra teisėtumo ir vertinimo, kurį atlieka konkurso atrankos komisija, pagrindas. Be to, pagrindinė pranešimo apie konkursą užduotis yra kuo tiksliau informuoti suinteresuotuosius asmenis apie sąlygų, reikalaujamų norint eiti atitinkamas pareigas, pobūdį, kad jie galėtų įvertinti, ar gali dalyvauti konkurse (žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Italija / Komisija, T‑295/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:997, 49 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               66

               Todėl kiekvienas pranešimas apie konkursą priimamas, siekiant jame įtvirtinti vieno ar daugiau konkrečių konkursų procedūros taisykles, t. y. norminį pagrindą, atsižvelgiant į paskyrimų tarnybos nustatytą tikslą. Būtent pagal šį norminį pagrindą, prireikus įtvirtintą laikantis bendro pobūdžio taisyklių, taikytinų konkursų organizavimui, reglamentuojama tam tikro konkurso procedūra nuo atitinkamo pranešimo paskelbimo iki rezervo sąrašo, kuriame pateikiamos to konkurso laimėtojų pavardės, paskelbimo (šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Italija / Komisija, T‑295/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2015:997, 50 punktą).

               67

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad toks pranešimas apie konkursą, kaip ginčijami pranešimai, kuriame, atsižvelgiant į konkrečius atitinkamų Sąjungos institucijų ar įstaigų poreikius, nustatomas konkretaus konkurso norminis pagrindas, įskaitant konkurso kalbų vartojimo tvarką, ir taip sukeliama savarankiškų teisinių padarinių, iš esmės negali būti laikomas patvirtinamuoju aktu ar išimtinai ankstesnių aktų vykdymo aktu. Nors paskyrimų tarnyba, vykdydama savo funkcijas, t. y. priimdama pranešimą apie konkursą, prireikus privalo laikytis ankstesniuose bendro pobūdžio aktuose nustatytų taisyklių arba jas taikyti, vis dėlto kiekvieno konkurso norminis pagrindas įtvirtinamas ir nustatomas atitinkamame pranešime apie konkursą – taigi jame nurodomos sąlygos, reikalaujamos norint užimti vienas ar kelias pareigas.

               68

               Bet kuriuo atveju, net jeigu būtų laikoma, kad pranešimas apie konkursą iš esmės gali būti patvirtinamasis aktas arba išimtinai ankstesnių aktų vykdymo aktas, iš šio sprendimo 62–63 punktuose nurodytos teismo praktikos matyti, kad aktą galima laikyti patvirtinamuoju arba išimtinai ankstesnio akto vykdymo aktu tik tuo atveju, jeigu pastaruoju siekiama sukurti teisinių padarinių. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 48–57 punktų, taip nėra Bendrųjų taisyklių ir Bendrųjų gairių atveju.

               69

               Iš tiesų šio sprendimo 58 punkte konstatuota, kad Bendrąsias taisykles ir Bendrąsias gaires reikia aiškinti vien kaip pranešimus, kaip jie suprantami pagal 2012 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Italija / Komisija (C‑566/10 P, EU:C:2012:752) 91 punktą, kuriuose nurodyti kriterijai, kuriais vadovaudamasi EPSO ketina pasirinkti jai pavestų organizuoti konkursų kalbų vartojimo tvarką.

               70

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad ginčijami pranešimai yra aktai, sukeliantys privalomų teisinių padarinių, kiek tai susiję su atitinkamų konkursų kalbų vartojimo tvarka, taigi dėl jų galima pareikšti ieškinį. Tai, kad juos priimdama EPSO atsižvelgė į Bendrosiose taisyklėse ir Bendrosiose gairėse, į kurias ginčijamuose pranešimuose daroma aiški nuoroda (žr. šio sprendimo 13 punktą), nurodytus kriterijus, negali paneigti šios išvados.

               71

               Todėl reikia atmesti Komisijos nurodytą nepriimtinumo pagrindą ir išnagrinėti šiuos ieškinius iš esmės.
               (Praleista)

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Sujungti bylas T‑353/14 ir T‑17/15, kad būtų bendrai priimtas galutinis sprendimas.

                           2.

                           Panaikinti pranešimą apie viešąjį konkursą EPSO/AD/276/14 dėl administratorių rezervo sąrašo sudarymo ir pranešimą apie viešąjį konkursą EPSO/AD/294/14 dėl duomenų apsaugos srities administratorių Europos duomenų apsaugos priežiūros pareigūno tarnyboje rezervo sąrašo sudarymo.

                           3.

                           Europos Komisija padengia savo ir Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

                           4.

                           Lietuvos Respublika padengia savo įstojimo į bylą T‑17/15 išlaidas.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Paskelbta 2016 m. rugsėjo 15 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.
      (
            1
         )	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.


1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Elsa De Persio prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Paskyrimas. # Byla T-23/96.