title: 2013 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs prieš Paul Newey.#Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas ir 6 straipsnio 1 dalis – Sąvoka „paslaugų teikimas“ – Reklamos ir paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugos – Atleidimas nuo mokesčio – Sandorių ekonominė ir komercinė realybė – Piktnaudžiavimas – Sandoriai, kuriais siekiama vien pasinaudoti mokesčio lengvata.#Byla C-653/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-653/11
            dėl Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)  (Jungtinė Karalystė) 2011 m. gruodžio 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gruodžio 19 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs
            prieš
            Paul Newey, veikiantį komerciniu pavadinimu Ocean Finance ,
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
            generalinis advokatas P. Mengozzi,
            posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. kovo 20 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – P. Newey, veikiančio komerciniu pavadinimu Ocean Finance , atstovaujamo QC  J. Ghosh ir baristerių E. Wilson ir J. Bremner,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski ir L. Christie, padedamų baristerio O. Thomas,
            – Airijos, atstovaujamos E. Creedon, padedamos SC  A. Collins,
            – Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato A. De Stefano,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir C. Soulay,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva), iš dalies pakeistos 2000 m. spalio 17 d. Tarybos direktyva 2000/65//EB (OL L 269, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 338), išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs  (toliau – Commissioners ) ir P. Newey, veikiančio komerciniu pavadinimu Ocean Finance  (toliau – P. Newey), ginčą dėl reklamos paslaugoms taikytino pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM).
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Pagal EB 299 straipsnio 6 dalį EB sutarties nuostatos taikomos Normanų saloms, kurioms priklauso Džersio sala, tik tiek, kiek reikia įgyvendinti susitarimams dėl šių salų, visų pirma Protokolui Nr. 3 dėl Normanų salų ir Meno salos (OL L 73, 1972, p. 164), pridėtam prie Akto dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų (OL L 73, 1972, p. 14). Kadangi minėtame protokole nėra nuostatų dėl PVM, Sąjungos teisė, susijusi su PVM, netaikoma Džersio salai.
            4. Šeštosios direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje numatyta: kadangi reikia atsižvelgti į siekiamą tikslą valstybių narių tarpusavio prekyboje panaikinti apmokestinimą importo atveju ir atleidimą nuo mokesčio eksporto atveju; kadangi, norint galiausiai sukurti bendrą rinką, kurioje vyktų sąžininga konkurencija ir kuri būtų panaši į tikrą vidaus rinką, turi būti užtikrinta, kad bendra apyvartos mokesčių sistema būtų nediskriminacinė prekių ir paslaugų kilmės atžvilgiu.
            5. Pagal Šeštosios PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalį „PVM apmokestinamas prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.
            6. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimu“ laikomas teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas; pagal minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalį „paslaugų teikimu“ laikomas bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.
            7. Šeštosios direktyvos 9 straipsnyje nustatyta:
            „1 Paslaugų teikimo vieta laikoma ta vieta, kur paslaugų teikėjas turi įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę įmonę, iš kurios teikia paslaugas, arba, nesant tokios verslo vietos ar nuolatinės įmonės, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą arba kur paprastai gyvena.
            2. Tačiau:
            < ... >
            e) toliau nurodytų paslaugų, teikiamų klientams, įsisteigusiems už Bendrijos ribų, arba apmokestinamiesiems asmenims, įsisteigusiems Bendrijoje, bet ne toje pačioje šalyje kaip paslaugų teikėjas, suteikimo vieta laikoma vieta, kur klientas yra įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę verslo vietą, į kurią teikiamos paslaugos, arba jei tokios vietos nėra, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą ar paprastai gyvena:
            < ... >
            – reklamos paslaugos,
            < ... >
            – banko, finansiniai ir draudimo sandoriai, įskaitant perdraudimą, išskyrus seifų nuomą,
            < ... >
            – agentų, kurie veikia kito asmens vardu ir jo sąskaita, paslaugos, kai jie dalyvauja jų atstovaujamajam asmeniui įsigyjant e punkte nurodytas paslaugas.
            3. Kad būtų išvengta dvigubo apmokestinimo, neapmokestinimo ar konkurencijos iškraipymo, valstybės narės gali 2 dalies e punkte nurodytų paslaugų teikimo ir kilnojamojo materialaus turto nuomos atžvilgiu laikyti, kad:
            < ... >
            b) tais atvejais, kai tikrasis paslaugų, kurių suteikimo vieta pagal šio straipsnio nuostatas būtų laikoma esančia už Bendrijos ribų, panaudojimas ar pasinaudojimas jomis vyksta šalies teritorijoje, paslaugų teikimo vieta yra šalies teritorijoje.“
            8. Šeštosios direktyvos 13 straipsnio „Atleidimas nuo mokesčio šalies teritorijos ribose“ dalyje „B. Kiti atleidimo nuo mokesčio atvejai“ numatyta:
            „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą atleidimo nuo mokesčio taikymą bei užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, valstybės narės nuo mokesčio atleidžia:
            < ... >
            d) šiuos sandorius:
            1. paskolų suteikimą įskaitant derybas dėl paskolos, taip pat suteiktos paskolos priežiūrą, kai ją vykdo paskolą suteikęs asmuo;
            2. derybas ir bet kokius sandorius dėl paskolų garantijų ar kitokių finansinių užtikrinimų, taip pat paskolų garantijų priežiūrą, kai ją vykdo paskolą suteikęs asmuo;
            < … > “
            9. Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
            „Tiek kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, jis turi teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:
            a) [PVM], kurį reikia sumokėti ar kuris sumokėtas šalies teritorijoje už prekių ar paslaugų, kurias jam pateikė / suteikė ar dar pateiks / suteiks kitas apmokestinamasis asmuo;
            < ... > “
            10. Pagal šios direktyvos 21 straipsnį:
            „Toliau išvardyti asmenys privalo mokėti [PVM]:
            1. Pagal vidaus sistemą:
            < ... >
            b) asmenys, kuriems apmokestinamasis asmuo, įsisteigęs užsienyje, teikia paslaugas, nurodytas 9 straipsnio 2 dalies e punkte, arba asmenys, kurie įsiregistravę šalies teritorijoje [PVM] tikslais ir kuriems paslaugos teikiamos pagal 28b straipsnio C, D, E ir F dalis, jei paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, įsikūręs užsienyje;
            < ... > “
            Jungtinės Karalystės teisė
            11. Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo ( Value Added Tax Act 1994 ) 4 straipsnio 1 dalis buvo suformuluota taip:
            „PVM apmokestinamas kiekvienas prekių tiekimas ir paslaugų teikimas, atliktas Jungtinėje Karalystėje, jei tai apmokestinamasis tiekimas ar teikimas, kurį atlieka apmokestinamasis asmuo, vykdydamas savo ekonominę veiklą.“
            12. Šio įstatymo 3a straipsnio 5 dalies 2 punkto a ir b papunkčiuose buvo nustatyta:
            „a) šiame įstatyme „prekių tiekimas“ arba „paslaugų teikimas“ apima bet kokios formos prekių tiekimą arba paslaugų teikimą, išskyrus, jeigu jie neatliekami už atlygį;
            b) bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, tačiau vykdomas už atlygį < ... > yra paslaugų teikimas.“
            13. Minėto įstatymo 7 straipsnio 10 dalyje numatyta:
            „Paslaugų teikimas laikomas atliktu:
            a) Jungtinėje Karalystėje, jeigu teikėjas priklauso Jungtinei Karalystei; ir
            b) trečiojoje šalyje (ne Jungtinėje Karalystėje), jeigu teikėjas priklauso kitai šaliai.
            14. To paties įstatymo 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytas atvirkštinis apmokestinimas PVM už paslaugas, suteiktas kitoje šalyje nei Jungtinė Karalystė, ir buvo nustatyta:
            „1. Išskyrus šio straipsnio 3 dalyje nurodytus atvejus, jei atitinkamas paslaugas:
            a) teikia asmuo, kuris priklauso kitai šaliai nei Jungtinė Karalystė; ir
            b) gauna asmuo (gavėjas), kuris jo vykdomos verslo veiklos tikslais priklauso Jungtinei Karalystei,
            tuomet pagal šį įstatymą kylantys padariniai (visų pirma susiję su paslaugos apmokestinimu PVM ir apmokestinamojo asmens teise atskaityti pirkimo mokestį) yra tokie patys, kokie būtų, jei gavėjas pats būtų suteikęs paslaugas Jungtinėje Karalystėje vykdydamas savo verslo veiklą ir šios paslaugos būtų apmokestintos.
            2. Šiame įstatyme „atitinkamos paslaugos“ – tai paslaugos, kurioms taikomi 5 priede pateikti apibrėžimai, ir kurios nėra paslaugos, kurioms taikomas vienas iš 9 priede įtvirtintų apibrėžimų.
            3. Į paslaugas, kurios laikomos suteiktomis gavėjo pagal 1 dalį, neatsižvelgiama kaip į jo suteiktas paslaugas, siekiant nustatyti jo teisę į pirkimo mokesčio atskaitą remiantis 26 straipsnio 1 dalimi.“
            15. 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo 9 straipsnyje paslaugų gavėjo „priklausymo vieta“ („place of belonging“) buvo apibrėžta taip:
            „1. Šio straipsnio 2 dalis taikoma visais paslaugų teikimo atvejais siekiant nustatyti, ar teikėjas priklauso vienai arba kitai šaliai, ir šio straipsnio 3 arba 4 dalys taikomos (išskyrus, kai taikomos 8 straipsnio 6 dalies nuostatos) nustatyti visais paslaugų teikimo atvejais, ar gavėjas priklauso vienai arba kitai šaliai.
            2. Paslaugų teikėjas turi būti laikomas priklausančiu šaliai, jeigu:
            a) jis šioje šalyje yra įsteigęs verslo įmonę ar kokį nors kitą nuolatinį padalinį ir daugiau niekur kitur nėra tokios įmonės įsteigęs; arba
            b) jis nėra įsteigęs tokios įmonės (toje šalyje ar kitur), tačiau ten yra įprasta jo rezidavimo vieta;
            c) jis yra įsteigęs tokias įmones ir toje šalyje, ir kitoje, ir ten yra jo įmonė, kuri labiausiai tiesiogiai susijusi su paslaugos teikimu šioje šalyje.
            3. Jei paslaugos teikiamos asmeniui ir gaunamos ne dėl jo vykdomos veiklos poreikių, jis turi būti laikomas priklausąs šaliai, kurioje yra įprasta jo rezidavimo vieta.
            4. Kai šio straipsnio 3 dalis netaikoma, asmuo, kuriam teikiamos paslaugos, turi būti laikomas priklausančiu šaliai, jei:
            a) įgyvendinta viena iš šio straipsnio 2 dalies a ir b punktuose įtvirtintų sąlygų; arba
            b) jis turi padalinių, kaip antai nurodytų šio straipsnio 2 dalyje, šioje ir kitoje šalyje ir jo padalinys, kurio poreikiams paslaugos yra arba bus labiausiai tiesiogiai naudojamos, yra šioje šalyje.
            5. Šio straipsnio tikslais (ir jokiais kitais tikslais):
            a) asmuo, vykdantis veiklą per dukterinę įmonę ar filialą šalyje, turi būti laikomas turinčiu padalinį šioje šalyje ir
            b) juridinio asmens „įprasta rezidavimo vieta“ reiškia vietą, kur jis yra teisiškai įsteigtas.“
            16. 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo 31 straipsniu ir jo 9 priedo 5 grupe įgyvendinamas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B dalies d punktas ir juose numatyta, kad nuo PVM atleidžiamos, be kita ko, „išankstinio mokėjimo ar paskolos suteikimo“ paslaugos ir su jomis susijusios tarpininkavimo paslaugos.
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            17. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu P. Newey buvo paskolų teikimo tarpininkas, įsisteigęs Tamverte (Jungtinė Karalystė). P. Newey teikiamos paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugos buvo atleistos nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B dalies d punktą. Tačiau P. Newey teikiamos reklamos paslaugos Jungtinėje Karalystėje, skirtos pritraukti galimus paskolų gavėjus, buvo apmokestinamos PVM taip, kad jo mokestis, sumokėtas padengiant reklamos išlaidas, nebuvo susigrąžinamas.
            18. Siekdamas išvengti šios nesusigrąžinamos mokesčių naštos, P. Newey įsteigė bendrovę Alabaster (CI) Ltd  (toliau – Alabaster ) Džersyje, teritorijoje, kur netaikoma Šeštoji direktyva, ir suteikė šiai bendrovei teisę naudoti komercinį pavadinimą Ocean Finance . P. Newey buvo jos vienintelis akcininkas.
            19. Alabaster buvo įdarbinusi bent vieną darbuotoją visai darbo dienai ir turėjo savo vadovybę, Džersyje gyvenusius fizinius asmenis, kuriuos, nepaisant tiesioginės patirties paskolų teikimo tarpininkavimo srityje neturėjimo, pasiūlė įdarbinti arba įdarbino P. Newey buhalteriai ir mokėjo atlyginimą pagal laiką, skirtą Alabaster  veiklai.
            20. Pagal Alabaster įstatus ir Džersyje galiojusius teisės aktus šie valdytojai buvo atsakingi už bendrovės valdymą ir naudojosi su tuo susijusiomis teisėmis, o P. Newey nevaidino jokio vaidmens valdant šią bendrovę.
            21. Paskolų teikimo tarpininkavimo sutartys buvo sudaromos tiesiogiai tarp paskolų davėjų ir Alabaster , o paskolų teikimo tarpininkavimo komisiniai buvo mokami ne P. Newey, bet šiai bendrovei.
            22. Tačiau Alabaster pati neapsiėmė tvarkyti prašymų dėl paskolų; ji šiuo tikslu naudojosi P. Newey paslaugomis, kurios buvo teikiamos pagal paslaugų subrangos sutartį (toliau – paslaugų sutartis) jos darbuotojų, vykdančių veiklą Tamverte. Šioje sutartyje buvo pateiktas paslaugų, kurias turi teikti P. Newey, sąrašas, iš esmės apėmęs visas užduotis, susijusias su paskolų teikimo tarpininkavimo veikla. Pagal minėtą sutartį P. Newey taip pat turėjo teisę derėtis dėl Alabaster ir paskolų davėjų sudaromų sutarčių sąlygų.
            23. Už šias paslaugas P. Newey gavo nustatytą iš pradžių 50 %, vėliau 60 % bruto komisinių, iš karto mokamų už kiekvieną Alabaster  suteiktą paskolą, honorarą, prie kurio buvo pridedamas išlaidų atlyginimas.
            24. Praktiškai galimi paskolos gavėjai tiesiogiai susisiekdavo Jungtinėje Karalystėje su P. Newey darbuotojais, kurie apdorodavo kiekvieną bylą ir prašymus, atitikusius paskolos gavimo reikalavimus, ir juos išsiųsdavo į Džersį Alabaster  valdytojams pritarti. Pritarimo procesas paprastai trukdavo valandą ir faktiškai nė vienas prašymas nebuvo atmestas.
            25. Reklama galimiems paskolų gavėjams buvo būtina paskolų teikimo tarpininkavimo veiklai, ji sudarė didelę Alabaster  sąnaudų dalį.
            26. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, reklamos paslaugas teikė Wallace Barnaby & Associates Ltd  (toliau – Wallace Barnaby ), su Alabaster  nesusijusi bendrovė, taip pat įsteigta Džersyje pagal su Alabaster  sudarytą sutartį. Wallace Barnaby pati pirko reklamos paslaugas iš Jungtinėje Karalystėje įsteigtų reklamos agentūrų, be kita ko, iš reklamos agentūros Ekay Advertising . Pagal Džersyje galiojančius teisės aktus Alabaster mokėjimai Wallace Barnaby už jos paslaugas nebuvo apmokestinami PVM.
            27. P. Newey nebuvo įgaliotas pirkti reklamos paslaugų Alabaster sąskaita ir neprisiėmė jokios atsakomybės sumokėti už Wallace Barnaby suteiktas paslaugas šiai bendrovei. Tačiau jis turėjo teisę pritarti reklamos turiniui, dėl kurio susitikdavoo su Ekay Advertising darbuotoju, dirbančiu Jungtinėje Karalystėje. Po šių susitikimų tas darbuotojas pateikdavo pasiūlymus Wallace Barnaby .
            28. Wallace Barnaby savo ruožtu pateikdavo pasiūlymus Alabaster  valdytojams, kurie juos gavę susitikdavo kiekvieną savaitę nuspręsti dėl numatomų išlaidų reklamai. Faktiškai nebuvo atmesta nė viena iš šių rekomendacijų.
            29. Commissioners mano, kad PVM tikslais, pirma, atitinkamos reklamos paslaugos buvo suteiktos P. Newey Jungtinėje Karalystėje, todėl yra apmokestinamos, ir, antra, paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas Jungtinėje Karalystėje teikė P. Newey.
            30. Papildomai jie mano, kad jei Alabaster turėtų būti laikomas reklamos paslaugų gavėja Džersyje ir paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugų teikėja, susitarimai, sudaryti šiam rezultatui pasiekti, prieštarauja draudimo piktnaudžiauti teise principui, kaip antai suformuluotam Teisingumo Teismo 2006 m. vasario 21 d. Sprendime Halifax ir kt. , (C-255/02, Rink. p. I-1609), ir turi būti perkvalifikuoti.
            31. Todėl 2005 m. rugsėjo 27 d. Commissioners P. Newey atžvilgiu priėmė pranešimą dėl apmokestinimo PVM už 2002 m. liepos 1 d.–2004 m. gruodžio 31 d. laikotarpį 10 707 075 svarų sterlingų (GBP) sumai, kad susigrąžintų PVM už reklamos paslaugas, kurios jam buvo suteiktos per minėtą laikotarpį.
            32. P. Newey tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugos buvo teikiamos iš Džersio Alabaster ir kad pastaroji buvo reklamos paslaugų gavėja. Jis priduria, kad draudimo piktnaudžiauti teise principas netaikomas, kai asmuo, įsisteigęs už Europos Sąjungos ribų, teikia paslaugas kitam asmeniui, įsisteigusiam už jos ribų.
            33. Todėl P. Newey apskundė šį pranešimą dėl apmokestinimo First-tier Tribunal (Tax Chamber) , kuris patenkino jo skundą 2010 m. balandžio 23 d. sprendimu.
            34. Šis teismas manė, kad paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugų veiklą vykdė Alabaster , naudodamasi P. Newey teikiamomis paslaugomis pagal paslaugų sutartį. Todėl Alabaster negalėjo būti laikoma „pašto dėžutės“ bendrove.
            35. First-tier Tribunal (Tax Chamber) taip pat pritarė tam, kad Alabaster teikė atitinkamas paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas paskolų davėjams ir kad ji buvo reklamos paslaugų gavėja. Nebuvo jokio tiesioginio atlygintinio sandorio tarp P. Newey ir paskolų davėjų arba tarp jo ir Wallace Barnaby . Anot šio teismo, nors Alabaster pagrindinis tikslas buvo gauti mokesčio lengvatą, nebuvo jokio piktnaudžiavimo, nes su Alabaster sudarytas susitarimas neprieštaravo Šeštosios direktyvos tikslui.
            36. Dėl šio sprendimo Commissioners pateikė apeliacinį skundą Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) .
            37. Šiomis aplinkybėmis Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Kokią reikšmę šios bylos aplinkybėmis nacionalinis teismas turėtų teikti sutartims, atsakydamas į klausimą, kuris asmuo suteikė paslaugas PVM tikslais? Visų pirma, ar sutartinė vienos šalies padėtis turi lemiamą reikšmę nustatant jos padėtį, kiek tai susiję su paslaugų teikimu PVM tikslais?
            2. Jeigu šios bylos aplinkybėmis sutartinė padėtis nėra lemiama, kokiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas turėtų nuo jos nukrypti?
            3. Visų pirma, kiek tokiomis aplinkybėmis, kaip antai šios bylos, būtent yra svarbu:
            a) tai, kad pagal sutartį paslaugas teikiantis asmuo yra visiškai kontroliuojamas kito asmens?
            b) tai, kad žiniomis apie verslą, komerciniais santykiais ir patirtimi disponuoja kitas asmuo, o ne tas, kuris sudaro sutartį?
            c) tai, kad visas esmines paslaugų dalis arba daugumą jų teikia kitas asmuo, o ne tas, kuris sudaro sutartį?
            d) tai, kad komercinė rizika dėl paslaugų teikimo patirti finansinių nuostolių ir prarasti reputaciją tenka kitam asmeniui, o ne sutarties šaliai?
            e) tai, kad pagal sutartį paslaugas teikiantis asmuo esmines dalis, būtinas šioms paslaugoms teikti, įsigyja iš trečiojo asmens, kontroliuojančio pagal sutartį paslaugas teikiantį asmenį, ir tokiai subrangai trūksta tam tikrų komercinių požymių?
            4. Ar aplinkybėmis, kaip šios bylos, nacionalinis teismas turėtų nukrypti nuo sutarties analizės?
            5. Jeigu atsakymas į 4 klausimą būtų neigiamas, ar susitarimų, kaip nagrinėjami šioje byloje, mokestinis rezultatas yra mokestinė nauda, kurios suteikimas prieštarautų Šeštosios direktyvos tikslui, kaip antai nurodytam [minėto Sprendimo Halifax ir kt. ] 74–86 punktuose?
            6. Jeigu atsakymas į 5 klausimą būtų teigiamas, kaip kitaip reikėtų perkvalifikuoti tokius susitarimus, kaip nagrinėjamieji šioje byloje?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo–ketvirtojo klausimų
            38. Pirmaisiais keturiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar sutarties sąlygos yra lemiamos siekiant nustatyti „paslaugų teikimo“ sandorį sudariusius paslaugų teikėją ir gavėją, kaip jie suprantami pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį, ir, atsakius neigiamai, kokiomis sąlygomis minėtos sąlygos gali būti perkvalifikuotos.
            39. Reikia iš karto priminti, kad Šeštoji direktyva įtvirtina bendrą PVM sistemą, grindžiamą būtent vienodu apmokestinamųjų sandorių apibrėžimu (minėto Sprendimo Halifax ir kt.  48 punktas).
            40. Pagal Šeštosios PVM direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“. Konkrečiai kalbant apie paslaugų teikimo sąvoką, Teisingumo Teismas keletą kartų nusprendė, kad paslaugos teikiamos „už atlygį“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą, todėl yra apmokestinamos tik jeigu jų teikėją ir gavėją sieja teisinis santykis, per kurį atliekami veiksmai vienas kito naudai, o teikėjo gautas atlyginimas yra realus atlygis už gavėjui suteiktą paslaugą (2010 m. gruodžio 16 d. Sprendimo MacDonald Resorts , C-270/09, Rink. p. I-13179, 16 punktas ir nurodyta teismo praktika).
            41. Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad paslaugų teikimo sąvoka taip pat yra objektyvi ir taikoma neatsižvelgiant į atitinkamų sandorių tikslus bei rezultatus, ir mokesčių administratorius neturi atlikti tyrimų mokesčių mokėtojo ketinimams nustatyti (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Halifax ir kt. 56 ir 57 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
            42. Konkrečiai kalbant apie sutarties sąlygų vertę kvalifikuojant sandorį kaip apmokestinamąjį, reikia priminti Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią atsižvelgimas į ekonominę ir komercinę realybę yra pagrindinis kriterijus bendrai PVM sistemai taikyti (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 7 d. Sprendimo Loyalty Management UK ir Baxi Group , C-53/09 ir C-55/09, Rink. p. I-9187, 39 ir 40 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
            43. Kadangi sutartinė padėtis paprastai atspindi sandorių ekonominę ir finansinę realybę, siekiant patenkinti teisinio saugumo reikalavimus, reikšmingos sutarties sąlygos yra tai, į ką reikia atsižvelgti nustatant paslaugų teikėją ir gavėją, kai vykdomas „paslaugų teikimo“ sandoris, kaip jis suprantamas pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį.
            44. Tačiau gali paaiškėti, kad kartais tam tikros sutarties nuostatos nevisiškai atspindi sandorių ekonominę ir komercinę tikrovę.
            45. Taip būtų tuo atveju, jei paaiškėtų, kad minėtos sutarties nuostatos yra vien dirbtinis susitarimas, kuris neatspindi sandorių ekonominės ir komercinės realybės.
            46. Iš tiesų Teisingumo Teismas daug kartų nusprendė, kad kova su sukčiavimu, mokesčių vengimu ir piktnaudžiavimu yra Šeštojoje direktyvoje pripažintas ir ja siekiamas tikslas (žr. minėto Sprendimo Halifax ir kt. 71 punktą ir nurodytą teismo praktiką) ir kad draudimo piktnaudžiauti teise principas reiškia, jog draudžiami visiškai dirbtini, ekonomiškai nepagrįsti susitarimai, kuriais siekiama vien mokestinės naudos (žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo Ampliscientifica ir Amplifin,  C-162/07, Rink. p. I-4019, 28 punktą; 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Tanoarch , C-504/10, Rink. p. I-10853, 51 punktą ir 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo J.J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard , C-326/11, 35 punktą).
            47. Pagrindinėje byloje neginčijama, kad formaliai pagal sutarties nuostatas Alabaster teikė paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas paskolų davėjams ir kad ji buvo Wallace Barnaby  teikiamų reklamos paslaugų gavėja.
            48. Tačiau atsižvelgiant į P. Newey, Alabaster ir paskolų davėjų bei P. Newey, Alabaster  ir Wallace Barnaby komercinių santykių ekonominę realybę, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir, be kita ko, iš trečiajame klausime Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) pateiktų faktinių aplinkybių, negalima atmesti galimybės, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos paslaugos veiksmingai buvo naudojamos ir eksploatuojamos Jungtinėje Karalystėje P. Newey naudai.
            49. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs visų pagrindinės bylos aplinkybių analizę, turi patikrinti, ar sutartinės sąlygos iš tiesų neatspindi ekonominės realybės ir ar P. Newey, o ne Alabaster , iš tikrųjų buvo nagrinėjamų paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugų teikėjas ir Wallace Barnaby  teikiamų reklamos paslaugų gavėjas.
            50. Jei taip būtų, šios sutarties nuostatos turėtų būti apibrėžtos iš naujo taip, kad būtų atkurta situacija, kuri būtų egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Halifax ir kt. 98 punktą).
            51. Šiuo atveju jei situacija, kuri būtų egzistavusi nesant nagrinėjamų sandorių, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas manytų, kad jais piktnaudžiauta, būtų atkurta, be kita ko, paslaugų sutartimi ir Alabaster bei Wallace Barnaby sudarytais susitarimais dėl reklamos nebūtų galima remtis prieš Commissioners , o šie galėtų pagrįstai manyti, kad P. Newey iš tiesų teikė paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas ir buvo pagrindinėje byloje nagrinėjamų reklamos paslaugų gavėjas.
            52. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį–ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad sutarties sąlygos, net jeigu į jas reikia atsižvelgti, nėra lemiamos siekiant nustatyti „paslaugų teikimo“ teikėją ir gavėją, kaip jie suprantami pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį. Į jas galima neatsižvelgti, kai paaiškėja, kad jos neatspindi ekonominės ir komercinės realybės, bet yra visiškai dirbtinis susitarimas, nepagrįstas ekonomine realybe ir sudarytas vien siekiant pasinaudoti mokesčio lengvata, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.
            Dėl penktojo ir šeštojo klausimų
            53. Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį–ketvirtąjį klausimus, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus penktąjį ir šeštąjį klausimus atsakyti nereikia.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            54. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            Sutarties sąlygos, net jeigu į jas reikia atsižvelgti, nėra lemiamos siekiant nustatyti „paslaugų teikimo“ teikėją ir gavėją, kaip jie suprantami pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 2000 m. spalio 17 d. Tarybos direktyva 2000/65/EB, 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį. Į jas galima neatsižvelgti, kai paaiškėja, kad jos neatspindi ekonominės ir komercinės realybės, bet yra visiškai dirbtinis susitarimas, nepagrįstas ekonomine realybe ir sudarytas vien siekiant pasinaudoti mokesčio lengvata, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.

    ---documentbreak---

         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. birželio 20 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Šeštoji PVM direktyva — 2 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis — Sąvoka „paslaugų teikimas“ — Reklamos ir paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugos — Atleidimas nuo mokesčio — Sandorių ekonominė ir komercinė realybė — Piktnaudžiavimas — Sandoriai, kuriais siekiama vien pasinaudoti mokesčio lengvata“
      Byloje C-653/11
      dėl Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Jungtinė Karalystė) 2011 m. gruodžio 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gruodžio 19 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

      prieš

         Paul Newey, veikiantį komerciniu pavadinimu Ocean Finance,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. kovo 20 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               P. Newey, veikiančio komerciniu pavadinimu Ocean Finance, atstovaujamo QC J. Ghosh ir baristerių E. Wilson ir J. Bremner,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski ir L. Christie, padedamų baristerio O. Thomas,

               —

               Airijos, atstovaujamos E. Creedon, padedamos SC A. Collins,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato A. De Stefano,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir C. Soulay,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva), iš dalies pakeistos 2000 m. spalio 17 d. Tarybos direktyva 2000/65//EB (OL L 269, p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 338), išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (toliau – Commissioners) ir P. Newey, veikiančio komerciniu pavadinimu Ocean Finance (toliau – P. Newey), ginčą dėl reklamos paslaugoms taikytino pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal EB 299 straipsnio 6 dalį EB sutarties nuostatos taikomos Normanų saloms, kurioms priklauso Džersio sala, tik tiek, kiek reikia įgyvendinti susitarimams dėl šių salų, visų pirma Protokolui Nr. 3 dėl Normanų salų ir Meno salos (OL L 73, 1972, p. 164), pridėtam prie Akto dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų (OL L 73, 1972, p. 14). Kadangi minėtame protokole nėra nuostatų dėl PVM, Sąjungos teisė, susijusi su PVM, netaikoma Džersio salai.

               4

               Šeštosios direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje numatyta: kadangi reikia atsižvelgti į siekiamą tikslą valstybių narių tarpusavio prekyboje panaikinti apmokestinimą importo atveju ir atleidimą nuo mokesčio eksporto atveju; kadangi, norint galiausiai sukurti bendrą rinką, kurioje vyktų sąžininga konkurencija ir kuri būtų panaši į tikrą vidaus rinką, turi būti užtikrinta, kad bendra apyvartos mokesčių sistema būtų nediskriminacinė prekių ir paslaugų kilmės atžvilgiu.

               5

               Pagal Šeštosios PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalį „PVM apmokestinamas prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

               6

               Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimu“ laikomas teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas; pagal minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalį „paslaugų teikimu“ laikomas bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta 5 straipsnyje.

               7

               Šeštosios direktyvos 9 straipsnyje nustatyta:
               „1   Paslaugų teikimo vieta laikoma ta vieta, kur paslaugų teikėjas turi įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę įmonę, iš kurios teikia paslaugas, arba, nesant tokios verslo vietos ar nuolatinės įmonės, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą arba kur paprastai gyvena.
               2.   Tačiau:
               <...>

                        e)

                        toliau nurodytų paslaugų, teikiamų klientams, įsisteigusiems už Bendrijos ribų, arba apmokestinamiesiems asmenims, įsisteigusiems Bendrijoje, bet ne toje pačioje šalyje kaip paslaugų teikėjas, suteikimo vieta laikoma vieta, kur klientas yra įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę verslo vietą, į kurią teikiamos paslaugos, arba jei tokios vietos nėra, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą ar paprastai gyvena:
                        <...>

                                 —

                                 reklamos paslaugos,

                           <...>

                                 —

                                 banko, finansiniai ir draudimo sandoriai, įskaitant perdraudimą, išskyrus seifų nuomą,

                           <...>

                                 —

                                 agentų, kurie veikia kito asmens vardu ir jo sąskaita, paslaugos, kai jie dalyvauja jų atstovaujamajam asmeniui įsigyjant e punkte nurodytas paslaugas.

                  3.   Kad būtų išvengta dvigubo apmokestinimo, neapmokestinimo ar konkurencijos iškraipymo, valstybės narės gali 2 dalies e punkte nurodytų paslaugų teikimo ir kilnojamojo materialaus turto nuomos atžvilgiu laikyti, kad:
               <...>

                        b)

                        tais atvejais, kai tikrasis paslaugų, kurių suteikimo vieta pagal šio straipsnio nuostatas būtų laikoma esančia už Bendrijos ribų, panaudojimas ar pasinaudojimas jomis vyksta šalies teritorijoje, paslaugų teikimo vieta yra šalies teritorijoje.“

               8

               Šeštosios direktyvos 13 straipsnio „Atleidimas nuo mokesčio šalies teritorijos ribose“ dalyje „B. Kiti atleidimo nuo mokesčio atvejai“ numatyta:
               „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą atleidimo nuo mokesčio taikymą bei užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, valstybės narės nuo mokesčio atleidžia:
               <...>

                        d)

                        šiuos sandorius:

                                 1.

                                 paskolų suteikimą įskaitant derybas dėl paskolos, taip pat suteiktos paskolos priežiūrą, kai ją vykdo paskolą suteikęs asmuo;

                                 2.

                                 derybas ir bet kokius sandorius dėl paskolų garantijų ar kitokių finansinių užtikrinimų, taip pat paskolų garantijų priežiūrą, kai ją vykdo paskolą suteikęs asmuo;

                           <…>“

               9

               Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „Tiek kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, jis turi teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

                        a)

                        [PVM], kurį reikia sumokėti ar kuris sumokėtas šalies teritorijoje už prekių ar paslaugų, kurias jam pateikė / suteikė ar dar pateiks / suteiks kitas apmokestinamasis asmuo;

                  <...>“

               10

               Pagal šios direktyvos 21 straipsnį:
               „Toliau išvardyti asmenys privalo mokėti [PVM]:
               1.   Pagal vidaus sistemą:
               <...>

                        b)

                        asmenys, kuriems apmokestinamasis asmuo, įsisteigęs užsienyje, teikia paslaugas, nurodytas 9 straipsnio 2 dalies e punkte, arba asmenys, kurie įsiregistravę šalies teritorijoje [PVM] tikslais ir kuriems paslaugos teikiamos pagal 28b straipsnio C, D, E ir F dalis, jei paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, įsikūręs užsienyje;

                  <...>“

         Jungtinės Karalystės teisė

               11

               Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms 1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Value Added Tax Act 1994) 4 straipsnio 1 dalis buvo suformuluota taip:
               „PVM apmokestinamas kiekvienas prekių tiekimas ir paslaugų teikimas, atliktas Jungtinėje Karalystėje, jei tai apmokestinamasis tiekimas ar teikimas, kurį atlieka apmokestinamasis asmuo, vykdydamas savo ekonominę veiklą.“

               12

               Šio įstatymo 3a straipsnio 5 dalies 2 punkto a ir b papunkčiuose buvo nustatyta:

                        „a)

                        šiame įstatyme „prekių tiekimas“ arba „paslaugų teikimas“ apima bet kokios formos prekių tiekimą arba paslaugų teikimą, išskyrus, jeigu jie neatliekami už atlygį;

                        b)

                        bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, tačiau vykdomas už atlygį <...> yra paslaugų teikimas.“

               13

               Minėto įstatymo 7 straipsnio 10 dalyje numatyta:
               „Paslaugų teikimas laikomas atliktu:

                        a)

                        Jungtinėje Karalystėje, jeigu teikėjas priklauso Jungtinei Karalystei; ir

                        b)

                        trečiojoje šalyje (ne Jungtinėje Karalystėje), jeigu teikėjas priklauso kitai šaliai.

               14

               To paties įstatymo 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytas atvirkštinis apmokestinimas PVM už paslaugas, suteiktas kitoje šalyje nei Jungtinė Karalystė, ir buvo nustatyta:
               „1.   Išskyrus šio straipsnio 3 dalyje nurodytus atvejus, jei atitinkamas paslaugas:

                        a)

                        teikia asmuo, kuris priklauso kitai šaliai nei Jungtinė Karalystė; ir

                        b)

                        gauna asmuo (gavėjas), kuris jo vykdomos verslo veiklos tikslais priklauso Jungtinei Karalystei,

                  tuomet pagal šį įstatymą kylantys padariniai (visų pirma susiję su paslaugos apmokestinimu PVM ir apmokestinamojo asmens teise atskaityti pirkimo mokestį) yra tokie patys, kokie būtų, jei gavėjas pats būtų suteikęs paslaugas Jungtinėje Karalystėje vykdydamas savo verslo veiklą ir šios paslaugos būtų apmokestintos.
               2.   Šiame įstatyme „atitinkamos paslaugos“ – tai paslaugos, kurioms taikomi 5 priede pateikti apibrėžimai, ir kurios nėra paslaugos, kurioms taikomas vienas iš 9 priede įtvirtintų apibrėžimų.
               3.   Į paslaugas, kurios laikomos suteiktomis gavėjo pagal 1 dalį, neatsižvelgiama kaip į jo suteiktas paslaugas, siekiant nustatyti jo teisę į pirkimo mokesčio atskaitą remiantis 26 straipsnio 1 dalimi.“

               15

               1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo 9 straipsnyje paslaugų gavėjo „priklausymo vieta“ („place of belonging“) buvo apibrėžta taip:
               „1.   Šio straipsnio 2 dalis taikoma visais paslaugų teikimo atvejais siekiant nustatyti, ar teikėjas priklauso vienai arba kitai šaliai, ir šio straipsnio 3 arba 4 dalys taikomos (išskyrus, kai taikomos 8 straipsnio 6 dalies nuostatos) nustatyti visais paslaugų teikimo atvejais, ar gavėjas priklauso vienai arba kitai šaliai.
               2.   Paslaugų teikėjas turi būti laikomas priklausančiu šaliai, jeigu:

                        a)

                        jis šioje šalyje yra įsteigęs verslo įmonę ar kokį nors kitą nuolatinį padalinį ir daugiau niekur kitur nėra tokios įmonės įsteigęs; arba

                        b)

                        jis nėra įsteigęs tokios įmonės (toje šalyje ar kitur), tačiau ten yra įprasta jo rezidavimo vieta;

                        c)

                        jis yra įsteigęs tokias įmones ir toje šalyje, ir kitoje, ir ten yra jo įmonė, kuri labiausiai tiesiogiai susijusi su paslaugos teikimu šioje šalyje.

                  3.   Jei paslaugos teikiamos asmeniui ir gaunamos ne dėl jo vykdomos veiklos poreikių, jis turi būti laikomas priklausąs šaliai, kurioje yra įprasta jo rezidavimo vieta.
               4.   Kai šio straipsnio 3 dalis netaikoma, asmuo, kuriam teikiamos paslaugos, turi būti laikomas priklausančiu šaliai, jei:

                        a)

                        įgyvendinta viena iš šio straipsnio 2 dalies a ir b punktuose įtvirtintų sąlygų; arba

                        b)

                        jis turi padalinių, kaip antai nurodytų šio straipsnio 2 dalyje, šioje ir kitoje šalyje ir jo padalinys, kurio poreikiams paslaugos yra arba bus labiausiai tiesiogiai naudojamos, yra šioje šalyje.

                  5.   Šio straipsnio tikslais (ir jokiais kitais tikslais):

                        a)

                        asmuo, vykdantis veiklą per dukterinę įmonę ar filialą šalyje, turi būti laikomas turinčiu padalinį šioje šalyje ir

                        b)

                        juridinio asmens „įprasta rezidavimo vieta“ reiškia vietą, kur jis yra teisiškai įsteigtas.“

               16

               1994 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo 31 straipsniu ir jo 9 priedo 5 grupe įgyvendinamas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B dalies d punktas ir juose numatyta, kad nuo PVM atleidžiamos, be kita ko, „išankstinio mokėjimo ar paskolos suteikimo“ paslaugos ir su jomis susijusios tarpininkavimo paslaugos.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               17

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu P. Newey buvo paskolų teikimo tarpininkas, įsisteigęs Tamverte (Jungtinė Karalystė). P. Newey teikiamos paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugos buvo atleistos nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B dalies d punktą. Tačiau P. Newey teikiamos reklamos paslaugos Jungtinėje Karalystėje, skirtos pritraukti galimus paskolų gavėjus, buvo apmokestinamos PVM taip, kad jo mokestis, sumokėtas padengiant reklamos išlaidas, nebuvo susigrąžinamas.

               18

               Siekdamas išvengti šios nesusigrąžinamos mokesčių naštos, P. Newey įsteigė bendrovę Alabaster (CI) Ltd (toliau – Alabaster) Džersyje, teritorijoje, kur netaikoma Šeštoji direktyva, ir suteikė šiai bendrovei teisę naudoti komercinį pavadinimą Ocean Finance. P. Newey buvo jos vienintelis akcininkas.

               19

                  Alabaster buvo įdarbinusi bent vieną darbuotoją visai darbo dienai ir turėjo savo vadovybę, Džersyje gyvenusius fizinius asmenis, kuriuos, nepaisant tiesioginės patirties paskolų teikimo tarpininkavimo srityje neturėjimo, pasiūlė įdarbinti arba įdarbino P. Newey buhalteriai ir mokėjo atlyginimą pagal laiką, skirtą Alabaster veiklai.

               20

               Pagal Alabaster įstatus ir Džersyje galiojusius teisės aktus šie valdytojai buvo atsakingi už bendrovės valdymą ir naudojosi su tuo susijusiomis teisėmis, o P. Newey nevaidino jokio vaidmens valdant šią bendrovę.

               21

               Paskolų teikimo tarpininkavimo sutartys buvo sudaromos tiesiogiai tarp paskolų davėjų ir Alabaster, o paskolų teikimo tarpininkavimo komisiniai buvo mokami ne P. Newey, bet šiai bendrovei.

               22

               Tačiau Alabaster pati neapsiėmė tvarkyti prašymų dėl paskolų; ji šiuo tikslu naudojosi P. Newey paslaugomis, kurios buvo teikiamos pagal paslaugų subrangos sutartį (toliau – paslaugų sutartis) jos darbuotojų, vykdančių veiklą Tamverte. Šioje sutartyje buvo pateiktas paslaugų, kurias turi teikti P. Newey, sąrašas, iš esmės apėmęs visas užduotis, susijusias su paskolų teikimo tarpininkavimo veikla. Pagal minėtą sutartį P. Newey taip pat turėjo teisę derėtis dėl Alabaster ir paskolų davėjų sudaromų sutarčių sąlygų.

               23

               Už šias paslaugas P. Newey gavo nustatytą iš pradžių 50 %, vėliau 60 % bruto komisinių, iš karto mokamų už kiekvieną Alabaster suteiktą paskolą, honorarą, prie kurio buvo pridedamas išlaidų atlyginimas.

               24

               Praktiškai galimi paskolos gavėjai tiesiogiai susisiekdavo Jungtinėje Karalystėje su P. Newey darbuotojais, kurie apdorodavo kiekvieną bylą ir prašymus, atitikusius paskolos gavimo reikalavimus, ir juos išsiųsdavo į Džersį Alabaster valdytojams pritarti. Pritarimo procesas paprastai trukdavo valandą ir faktiškai nė vienas prašymas nebuvo atmestas.

               25

               Reklama galimiems paskolų gavėjams buvo būtina paskolų teikimo tarpininkavimo veiklai, ji sudarė didelę Alabaster sąnaudų dalį.

               26

               Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, reklamos paslaugas teikė Wallace Barnaby & Associates Ltd (toliau – Wallace Barnaby), su Alabaster nesusijusi bendrovė, taip pat įsteigta Džersyje pagal su Alabaster sudarytą sutartį. Wallace Barnaby pati pirko reklamos paslaugas iš Jungtinėje Karalystėje įsteigtų reklamos agentūrų, be kita ko, iš reklamos agentūros Ekay Advertising. Pagal Džersyje galiojančius teisės aktus Alabaster mokėjimai Wallace Barnaby už jos paslaugas nebuvo apmokestinami PVM.

               27

               P. Newey nebuvo įgaliotas pirkti reklamos paslaugų Alabaster sąskaita ir neprisiėmė jokios atsakomybės sumokėti už Wallace Barnaby suteiktas paslaugas šiai bendrovei. Tačiau jis turėjo teisę pritarti reklamos turiniui, dėl kurio susitikdavoo su Ekay Advertising darbuotoju, dirbančiu Jungtinėje Karalystėje. Po šių susitikimų tas darbuotojas pateikdavo pasiūlymus Wallace Barnaby.

               28

                  Wallace Barnaby savo ruožtu pateikdavo pasiūlymus Alabaster valdytojams, kurie juos gavę susitikdavo kiekvieną savaitę nuspręsti dėl numatomų išlaidų reklamai. Faktiškai nebuvo atmesta nė viena iš šių rekomendacijų.

               29

                  Commissioners mano, kad PVM tikslais, pirma, atitinkamos reklamos paslaugos buvo suteiktos P. Newey Jungtinėje Karalystėje, todėl yra apmokestinamos, ir, antra, paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas Jungtinėje Karalystėje teikė P. Newey.

               30

               Papildomai jie mano, kad jei Alabaster turėtų būti laikomas reklamos paslaugų gavėja Džersyje ir paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugų teikėja, susitarimai, sudaryti šiam rezultatui pasiekti, prieštarauja draudimo piktnaudžiauti teise principui, kaip antai suformuluotam Teisingumo Teismo 2006 m. vasario 21 d. Sprendime Halifax ir kt., (C-255/02, Rink. p. I-1609), ir turi būti perkvalifikuoti.

               31

               Todėl 2005 m. rugsėjo 27 d.Commissioners P. Newey atžvilgiu priėmė pranešimą dėl apmokestinimo PVM už 2002 m. liepos 1 d.–2004 m. gruodžio 31 d. laikotarpį 10707075 svarų sterlingų (GBP) sumai, kad susigrąžintų PVM už reklamos paslaugas, kurios jam buvo suteiktos per minėtą laikotarpį.

               32

               P. Newey tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugos buvo teikiamos iš Džersio Alabaster ir kad pastaroji buvo reklamos paslaugų gavėja. Jis priduria, kad draudimo piktnaudžiauti teise principas netaikomas, kai asmuo, įsisteigęs už Europos Sąjungos ribų, teikia paslaugas kitam asmeniui, įsisteigusiam už jos ribų.

               33

               Todėl P. Newey apskundė šį pranešimą dėl apmokestinimo First-tier Tribunal (Tax Chamber), kuris patenkino jo skundą 2010 m. balandžio 23 d. sprendimu.

               34

               Šis teismas manė, kad paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugų veiklą vykdė Alabaster, naudodamasi P. Newey teikiamomis paslaugomis pagal paslaugų sutartį. Todėl Alabaster negalėjo būti laikoma „pašto dėžutės“ bendrove.

               35

                  First-tier Tribunal (Tax Chamber) taip pat pritarė tam, kad Alabaster teikė atitinkamas paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas paskolų davėjams ir kad ji buvo reklamos paslaugų gavėja. Nebuvo jokio tiesioginio atlygintinio sandorio tarp P. Newey ir paskolų davėjų arba tarp jo ir Wallace Barnaby. Anot šio teismo, nors Alabaster pagrindinis tikslas buvo gauti mokesčio lengvatą, nebuvo jokio piktnaudžiavimo, nes su Alabaster sudarytas susitarimas neprieštaravo Šeštosios direktyvos tikslui.

               36

               Dėl šio sprendimo Commissioners pateikė apeliacinį skundą Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               37

               Šiomis aplinkybėmis Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Kokią reikšmę šios bylos aplinkybėmis nacionalinis teismas turėtų teikti sutartims, atsakydamas į klausimą, kuris asmuo suteikė paslaugas PVM tikslais? Visų pirma, ar sutartinė vienos šalies padėtis turi lemiamą reikšmę nustatant jos padėtį, kiek tai susiję su paslaugų teikimu PVM tikslais?

                        2.

                        Jeigu šios bylos aplinkybėmis sutartinė padėtis nėra lemiama, kokiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas turėtų nuo jos nukrypti?

                        3.

                        Visų pirma, kiek tokiomis aplinkybėmis, kaip antai šios bylos, būtent yra svarbu:

                                 a)

                                 tai, kad pagal sutartį paslaugas teikiantis asmuo yra visiškai kontroliuojamas kito asmens?

                                 b)

                                 tai, kad žiniomis apie verslą, komerciniais santykiais ir patirtimi disponuoja kitas asmuo, o ne tas, kuris sudaro sutartį?

                                 c)

                                 tai, kad visas esmines paslaugų dalis arba daugumą jų teikia kitas asmuo, o ne tas, kuris sudaro sutartį?

                                 d)

                                 tai, kad komercinė rizika dėl paslaugų teikimo patirti finansinių nuostolių ir prarasti reputaciją tenka kitam asmeniui, o ne sutarties šaliai?

                                 e)

                                 tai, kad pagal sutartį paslaugas teikiantis asmuo esmines dalis, būtinas šioms paslaugoms teikti, įsigyja iš trečiojo asmens, kontroliuojančio pagal sutartį paslaugas teikiantį asmenį, ir tokiai subrangai trūksta tam tikrų komercinių požymių?

                        4.

                        Ar aplinkybėmis, kaip šios bylos, nacionalinis teismas turėtų nukrypti nuo sutarties analizės?

                        5.

                        Jeigu atsakymas į 4 klausimą būtų neigiamas, ar susitarimų, kaip nagrinėjami šioje byloje, mokestinis rezultatas yra mokestinė nauda, kurios suteikimas prieštarautų Šeštosios direktyvos tikslui, kaip antai nurodytam [minėto Sprendimo Halifax ir kt.] 74–86 punktuose?

                        6.

                        Jeigu atsakymas į 5 klausimą būtų teigiamas, kaip kitaip reikėtų perkvalifikuoti tokius susitarimus, kaip nagrinėjamieji šioje byloje?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo–ketvirtojo klausimų

               38

               Pirmaisiais keturiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar sutarties sąlygos yra lemiamos siekiant nustatyti „paslaugų teikimo“ sandorį sudariusius paslaugų teikėją ir gavėją, kaip jie suprantami pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį, ir, atsakius neigiamai, kokiomis sąlygomis minėtos sąlygos gali būti perkvalifikuotos.

               39

               Reikia iš karto priminti, kad Šeštoji direktyva įtvirtina bendrą PVM sistemą, grindžiamą būtent vienodu apmokestinamųjų sandorių apibrėžimu (minėto Sprendimo Halifax ir kt. 48 punktas).

               40

               Pagal Šeštosios PVM direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“. Konkrečiai kalbant apie paslaugų teikimo sąvoką, Teisingumo Teismas keletą kartų nusprendė, kad paslaugos teikiamos „už atlygį“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą, todėl yra apmokestinamos tik jeigu jų teikėją ir gavėją sieja teisinis santykis, per kurį atliekami veiksmai vienas kito naudai, o teikėjo gautas atlyginimas yra realus atlygis už gavėjui suteiktą paslaugą (2010 m. gruodžio 16 d. Sprendimo MacDonald Resorts, C-270/09, Rink. p. I-13179, 16 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               41

               Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad paslaugų teikimo sąvoka taip pat yra objektyvi ir taikoma neatsižvelgiant į atitinkamų sandorių tikslus bei rezultatus, ir mokesčių administratorius neturi atlikti tyrimų mokesčių mokėtojo ketinimams nustatyti (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Halifax ir kt. 56 ir 57 punktus ir nurodytą teismo praktiką).

               42

               Konkrečiai kalbant apie sutarties sąlygų vertę kvalifikuojant sandorį kaip apmokestinamąjį, reikia priminti Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią atsižvelgimas į ekonominę ir komercinę realybę yra pagrindinis kriterijus bendrai PVM sistemai taikyti (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 7 d. Sprendimo Loyalty Management UK ir Baxi Group, C-53/09 ir C-55/09, Rink. p. I-9187, 39 ir 40 punktus ir nurodytą teismo praktiką).

               43

               Kadangi sutartinė padėtis paprastai atspindi sandorių ekonominę ir finansinę realybę, siekiant patenkinti teisinio saugumo reikalavimus, reikšmingos sutarties sąlygos yra tai, į ką reikia atsižvelgti nustatant paslaugų teikėją ir gavėją, kai vykdomas „paslaugų teikimo“ sandoris, kaip jis suprantamas pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį.

               44

               Tačiau gali paaiškėti, kad kartais tam tikros sutarties nuostatos nevisiškai atspindi sandorių ekonominę ir komercinę tikrovę.

               45

               Taip būtų tuo atveju, jei paaiškėtų, kad minėtos sutarties nuostatos yra vien dirbtinis susitarimas, kuris neatspindi sandorių ekonominės ir komercinės realybės.

               46

               Iš tiesų Teisingumo Teismas daug kartų nusprendė, kad kova su sukčiavimu, mokesčių vengimu ir piktnaudžiavimu yra Šeštojoje direktyvoje pripažintas ir ja siekiamas tikslas (žr. minėto Sprendimo Halifax ir kt. 71 punktą ir nurodytą teismo praktiką) ir kad draudimo piktnaudžiauti teise principas reiškia, jog draudžiami visiškai dirbtini, ekonomiškai nepagrįsti susitarimai, kuriais siekiama vien mokestinės naudos (žr. 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo Ampliscientifica ir Amplifin, C-162/07, Rink. p. I-4019, 28 punktą; 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Tanoarch, C-504/10, Rink. p. I-10853, 51 punktą ir 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo J.J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C-326/11, 35 punktą).

               47

               Pagrindinėje byloje neginčijama, kad formaliai pagal sutarties nuostatas Alabaster teikė paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas paskolų davėjams ir kad ji buvo Wallace Barnaby teikiamų reklamos paslaugų gavėja.

               48

               Tačiau atsižvelgiant į P. Newey, Alabaster ir paskolų davėjų bei P. Newey, Alabaster ir Wallace Barnaby komercinių santykių ekonominę realybę, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir, be kita ko, iš trečiajame klausime Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) pateiktų faktinių aplinkybių, negalima atmesti galimybės, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos paslaugos veiksmingai buvo naudojamos ir eksploatuojamos Jungtinėje Karalystėje P. Newey naudai.

               49

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atlikęs visų pagrindinės bylos aplinkybių analizę, turi patikrinti, ar sutartinės sąlygos iš tiesų neatspindi ekonominės realybės ir ar P. Newey, o ne Alabaster, iš tikrųjų buvo nagrinėjamų paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugų teikėjas ir Wallace Barnaby teikiamų reklamos paslaugų gavėjas.

               50

               Jei taip būtų, šios sutarties nuostatos turėtų būti apibrėžtos iš naujo taip, kad būtų atkurta situacija, kuri būtų egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Halifax ir kt. 98 punktą).

               51

               Šiuo atveju jei situacija, kuri būtų egzistavusi nesant nagrinėjamų sandorių, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas manytų, kad jais piktnaudžiauta, būtų atkurta, be kita ko, paslaugų sutartimi ir Alabaster bei Wallace Barnaby sudarytais susitarimais dėl reklamos nebūtų galima remtis prieš Commissioners, o šie galėtų pagrįstai manyti, kad P. Newey iš tiesų teikė paskolų teikimo tarpininkavimo paslaugas ir buvo pagrindinėje byloje nagrinėjamų reklamos paslaugų gavėjas.

               52

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį–ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad sutarties sąlygos, net jeigu į jas reikia atsižvelgti, nėra lemiamos siekiant nustatyti „paslaugų teikimo“ teikėją ir gavėją, kaip jie suprantami pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį. Į jas galima neatsižvelgti, kai paaiškėja, kad jos neatspindi ekonominės ir komercinės realybės, bet yra visiškai dirbtinis susitarimas, nepagrįstas ekonomine realybe ir sudarytas vien siekiant pasinaudoti mokesčio lengvata, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.

         Dėl penktojo ir šeštojo klausimų

               53

               Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį–ketvirtąjį klausimus, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus penktąjį ir šeštąjį klausimus atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               54

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Sutarties sąlygos, net jeigu į jas reikia atsižvelgti, nėra lemiamos siekiant nustatyti „paslaugų teikimo“ teikėją ir gavėją, kaip jie suprantami pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 2000 m. spalio 17 d. Tarybos direktyva 2000/65/EB, 2 straipsnio 1 punktą ir 6 straipsnio 1 dalį. Į jas galima neatsižvelgti, kai paaiškėja, kad jos neatspindi ekonominės ir komercinės realybės, bet yra visiškai dirbtinis susitarimas, nepagrįstas ekonomine realybe ir sudarytas vien siekiant pasinaudoti mokesčio lengvata, o tai turi nustatyti nacionalinis teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2009 m. balanžio 30 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt prieš Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Fővárosi Bíróság - Vengrija.#Laisvas prekių judėjimas - Radijo ryšio įrenginiai ir telekomunikacijų galiniai įrenginiai - Abipusis atitikties pripažinimas - Kitoje valstybėje narėje įsisteigusio gamintojo išduotos atitikties deklaracijos nepripažinimas.#Byla C-132/08.

text:
      Byla C‑132/08
      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      prieš
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa
      (Fővárosi Bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas prekių judėjimas – Radijo ryšio įrenginiai ir telekomunikacijų galiniai įrenginiai – Abipusis atitikties pripažinimas – Kitoje valstybėje narėje įsisteigusio gamintojo išduotos atitikties deklaracijos nepripažinimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Radijo ryšio įrenginiai ir telekomunikacijų galiniai įrenginiai bei abipusis jų atitikties pripažinimas
            – Direktyva 1999/5
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/5)
      2.        Teisės aktų derinimas – Bendra gaminių sauga – Direktyva 2001/95
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/95)
      3.        Laisvas prekių judėjimas – Leidžiančios nukrypti nuostatos – Teisės aktus derinančių direktyvų buvimas – Poveikis
      (EB 28 ir 30 straipsniai; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/5 5 straipsnis)
      1.        Valstybės narės pagal Direktyvą 1999/5 dėl radijo ryšio įrenginių ir telekomunikacijų galinių įrenginių bei abipusio jų atitikties
         pripažinimo negali reikalauti iš asmens, pateikiančio radijo ryšio įrenginius į rinką, pateikti atitikties deklaraciją, kai
         šios įrangos gamintojas, kurio buveinė yra kitoje valstybėje narėje, žymi juos „CE“ ženklu ir šiai prekei parengė atitikties
         deklaraciją. Direktyvoje 1999/5 numatyta aparatų, pažymėtų „CE“ ženklu, atitikties prezumpcija. Šis ženklas rodo minėtų aparatų
         atitiktį visoms šios direktyvos nuostatoms, įskaitant ir jų atitikties vertinimo procedūras, kaip numatyta minėtoje direktyvoje.
         Todėl „CE“ ženklu pažymėtos prekės gali būti pateiktos į rinką netaikant joms išankstinio leidimų išdavimo mechanizmo arba
         bet kokios kitos procedūros, kuria siekiama padidinti asmenų, privalančių naudoti atitikties ženklą, skaičių.

      (žr. 26, 28, 33 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyva 2001/95 dėl bendros gaminių saugos netaikytina vertinant klausimus, susijusius su asmens pareiga pateikti radijo
         ryšio įrenginių atitikties deklaraciją. Kalbant apie valstybių narių teisę remiantis šia direktyva nustatyti kitas pareigas,
         išskyrus pareigą pateikti atitikties deklaraciją prekiaujant radijo ryšio įrenginiais, asmuo, kuris prekiauja preke, gali
         būti laikomas gamintoju tik esant sąlygoms, apibrėžtoms šios direktyvos 2 straipsnio e punkte, o platintoju − tik esant sąlygoms,
         apibrėžtoms minėto 2 straipsnio f punkte. Gamintojas ir platintojas turėtų būti saistomi tik atitinkamai kiekvienam iš jų
         Direktyvoje 2001/95 nustatytų įpareigojimų.

      (žr. 40 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Kai klausimo reglamentavimas yra suderintas Bendrijos lygiu, visos su juo susijusios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos
         atsižvelgiant į tokį suderinimo aktą, o ne į EB 28 ir 30 straipsnius. Direktyvai 1999/5 dėl radijo ryšio įrenginių ir telekomunikacijų
         galinių įrenginių bei abipusio jų atitikties pripažinimo priskiriamose srityse valstybės narės turi visiškai laikytis jos
         nuostatų ir negali palikti galioti priešingų nacionalinių nuostatų. Kai valstybė narė mano, kad atitiktis suderintai normai
         neužtikrina Direktyvoje 1999/5 nustatytų esminių reikalavimų laikymosi, kuriuos, laikoma, ji apima, ši valstybė narė privalo
         taikyti procedūrą, numatytą šios direktyvos 5 straipsnyje. Tačiau valstybė narė, pagrįsdama apribojimą, gali remtis su Direktyva 1999/5
         suderinta sritimi nesusijusiais motyvais. Tokiu atveju ji galėtų remtis tik vienu iš pagrindų, nurodytų EB 30 straipsnyje,
         arba su bendruoju interesu susijusiu imperatyviu reikalavimu.

      (žr. 46 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 30 d.(*)

      „Laisvas prekių judėjimas – Radijo ryšio įrenginiai ir telekomunikacijų galiniai įrenginiai – Abipusis atitikties pripažinimas – Kitoje valstybėje narėje įsisteigusio gamintojo išduotos atitikties deklaracijos nepripažinimas“
      Byloje C‑132/08
      dėl Fővárosi Bíróság (Vengrija) 2008 m. kovo 11 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. balandžio 2 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      prieš
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa,
      TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro T. von Danwitz (pranešėjas), kolegijos pirmininkas, teisėjai E. Juhász ir G. Arestis,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Lidl Magyarország Kereskedelmi bt, atstovaujamos ügyvéd R. Kölcsey‑Rieden,

      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, R. Somssich ir K. Szíjjártó,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils ir A. Sipos,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1999 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/5/EB dėl
         radijo ryšio įrenginių ir telekomunikacijų galinių įrenginių bei abipusio jų atitikties pripažinimo (OL L 91, p. 10; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 23 t., p. 254) ir 2001 m. gruodžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
         2001/95/EB dėl bendros gaminių saugos (OL L 11, 2002, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 447)
         bei EB 30 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp bendrovės Lidl Magyarország Kereskedelmi bt (toliau − Lidl) ir Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa (Nacionalinė telekomunikacijų tarnybos taryba, toliau − Hatóság) dėl jos draudimo Lidl prekiauti Vengrijoje radijo ryšio įrenginiais, kuriuos pagamino Belgijoje buveinę turinti bendrovė.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
       Direktyva 1999/5
      3        Direktyvos 1999/5 1 straipsnio 1 dalyje taip apibrėžiama jos taikymo sritis:

      „Šia direktyva nustatoma radijo ryšio įrenginių ir telekomunikacijų galinių įrenginių pateikimo į rinką, laisvo judėjimo ir
         eksploatacijos pradžios Bendrijoje reguliavimo sistema.“

      4        Pagal Direktyvos 1999/5 2 straipsnį:

      „Šioje direktyvoje taikomos tokios sąvokos:
      a)      „aparatas“ – tai bet koks įrenginys, kuris yra arba radijo įrenginys, arba telekomunikacijų galinis įrenginys, arba ir vienas,
         ir kitas;

      <…>
      c)      „radijo ryšio įrenginys“ – tai gaminys arba jo atitinkama sudėtinė dalis, galintys perduoti informaciją skleisdami ir (arba)
         priimdami radijo bangas antžeminiams ir (arba) kosminiams ryšiams skirtame dažnių spektre;

      d)      „radijo bangos“ – tai laisvai sklindančios erdvėje elektromagnetinės bangos, kurių dažnis – nuo 9 kHz iki 3 000 GHz;
      <…>“
      5        Kalbant apie saugos esminius reikalavimus, kuriuos turi atitikti aparatai, šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Visiems aparatams taikomi šie esminiai reikalavimai:
      a)      naudotojo ir bet kurio kito asmens sveikatos apsauga ir sauga, įskaitant Direktyvoje 73/23/EEB apibrėžtus saugos reikalavimus,
         netaikant jokių įtampos apribojimų;

      b)      apsauginiai reikalavimai, susiję su Direktyvoje 89/336/EEB nurodytu elektromagnetiniu suderinamumu.“
      6        Direktyvos 1999/5 5 straipsnyje skelbiama:

      „1.      Jeigu aparatas atitinka atitinkamus darniuosius standartus arba tas jų dalis <...> valstybės narės daro prielaidą, kad yra
         laikomasi tų 3 straipsnyje nurodytų esminių reikalavimų, kuriuos apima šie darnieji standartai ar jų dalys.

      2.      Jeigu valstybė narė arba Komisija mano, kad darniųjų standartų atitiktis neužtikrina 3 straipsnyje nurodytų esminių reikalavimų,
         kuriuos tas standartas turėtų apimti, laikymosi, Komisija arba suinteresuotoji valstybė narė pateikia šį klausimą svarstyti
         (Telekomunikacijų atitikties įvertinimo ir rinkos priežiūros komitetui).

      3.      <...> Pasitarusi su komitetu <...>, Komisija gali panaikinti darniuosius standartus, paskelbdama apie tai pranešimą Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.“

      7        Direktyvos 1999/5 6 straipsnio 1 ir 4 dalyse numatyta:

      „1. Valstybės narės užtikrina, kad aparatas būtų pateikiamas į rinką tik tuo atveju, jeigu jį tinkamai sumontavus, eksploatuojant
         ir naudojant pagal paskirtį, tenkinami atitinkami esminiai reikalavimai, nurodyti 3 straipsnyje ir kitos atitinkamos šios
         direktyvos sąlygos. Kitos nacionalinės nuostatos, reguliuojančios pateikimą į rinką, tokiam prietaisui netaikomos.

      <…>
      4. Tuo atveju, kai radijo įrenginys naudoja dažnių juostas, kurių naudojimas Bendrijoje nėra suderintas, gamintojas arba jo
         įgaliotasis atstovas, įsisteigęs Bendrijoje, arba asmuo, atsakingas už įrenginio pateikimą į rinką, praneša nacionalinės valdžios
         institucijai, atitinkamoje valstybėje narėje atsakingai už spektro valdymą, apie ketinimą išleisti į jos nacionalinę rinką
         tokį įrenginį.

      Toks pranešimas pateikiamas ne vėliau kaip prieš keturias savaites iki gaminio pateikimo į rinką. Jame skelbiama informacija
         apie įrenginio radijo charakteristikas <...> ir notifikuotosios įstaigos, minimos IV ar V prieduose, identifikacijos numeris.“

      8        Pagal Direktyvos 1999/5 8 straipsnio 1 dalį:

      „Valstybės narės nedraudžia, nevaržo ar netrukdo savo teritorijoje išleisti į rinką ir pradėti eksploatuoti aparatą, pažymėtą
         VII priede nurodytu atitikties ženklu „CE“, liudijančiu, kad aparatas atitinka visas šios direktyvos nuostatas, įskaitant
         II skyriuje nustatytas atitikties įvertinimo procedūras. Ši nuostata nepažeidžia 6 straipsnio 4 dalies, 7 straipsnio 2 dalies
         ir 9 straipsnio 5 dalies.“

      9        Dėl žymėjimo atitikties ženklu „CE“, Direktyvos 1999/5 12 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje skelbiama:

      „Aparatas, atitinkantis visus reikiamus esminius reikalavimus, pažymimas atitikties ženklu „CE“, nurodytu VII priede. Už jo
         naudojimą atsako gamintojas, jo įgaliotasis atstovas Bendrijoje arba asmuo, atsakingas už aparato pateikimą į rinką.“

       Direktyva 2001/95
      10      Direktyvos 2001/95 1 straipsnyje taip apibrėžiama jos taikymo sritis:

      „1. Šios direktyvos tikslas – užtikrinti, kad į rinką išleisti gaminiai būtų saugūs.
      2. Ši direktyva taikoma visiems 2 straipsnio a punkte apibrėžtiems gaminiams. Jos nuostatos taikomos tais atvejais, kai Bendrijos
         taisyklėse nėra numatyta jokių atitinkamų gaminių saugą reglamentuojančių konkrečių tam pačiam tikslui skirtų nuostatų.

      Kai gaminių saugą reglamentuoja Bendrijos teisės aktais nustatyti konkretūs saugos reikalavimai, ši direktyva taikoma tik
         tiems aspektams ir rizikai ar rizikos kategorijoms, kurių nereglamentuoja tie reikalavimai. <...>“

      11      Direktyvos 2001/95 2 straipsnio a, e ir f punktuose numatyta:

      „Šioje direktyvoje:
      a)      „gaminys“ – kiekvienas gaminys, taip pat ir paslaugų teikimo srityje, kuris yra skirtas vartotojams arba gali galimomis iš
         anksto pagrįstai numatytomis sąlygomis būti jų vartojamas, nors jiems ir neskirtas, ir kuris yra tiekiamas arba prieinamas
         už atlyginimą ar be jokio atlyginimo, vykdant komercinę veiklą, nepaisant to, ar jis yra naujas, naudotas ar perdirbtas.

      <…>
      e)      „gamintojas“:
      i)      Bendrijoje įsisteigęs gaminio gamintojas arba kitas asmuo, kuris prisistato kaip gamintojas prie gaminio užrašydamas savo
         pavardę (pavadinimą), prekės ženklą ar kitą skiriamąjį ženklą, arba asmuo, kuris gaminį perdirba;

      ii)      gamintojo atstovas, kai gamintojas nėra įsisteigęs Bendrijoje, arba, jei Bendrijoje įsisteigusio atstovo nėra, – gaminio importuotojas;
      iii)      kiti tiekimo grandinės profesionalai, jei jų veikla gali daryti poveikį gaminio saugos ypatybėms;
      f)      „platintojas“ – kiekvienas tiekimo grandinės profesionalas, kurio veikla neturi poveikio gaminio saugos ypatybėms.“
      12      Pagal Direktyvos 2001/95 6 straipsnio 1 dalį:

      „Valstybės narės užtikrina, kad gamintojai ir platintojai šioje direktyvoje numatytų savo prievolių laikosi taip, kad į rinką
         išleisti gaminiai būtų saugūs.“

      13      Tos pačios direktyvos 8 straipsnio 2 dalies pirmojoje ir antrojoje pastraipose skelbiama:

      „Kai valstybių narių kompetentingos institucijos imasi priemonių, numatytų šio straipsnio 1 dalyje, ypač nurodytųjų d–f punktuose,
         jos pagal Sutartį, pirmiausia pagal jos 28 ir 30 straipsnius, veikia taip, kad būtų įgyvendintos atitinkančios pavojaus rimtumą
         priemonės ir tinkamai atsižvelgta į atsargumo principą.

      Šiame kontekste jos skatina savanoriškus gamintojų ir platintojų veiksmus, atitinkančius pagal šią direktyvą, ypač jos III skyrių,
         jiems priklausomas pareigas, taip pat, kai tai yra reikalinga, kurdamos geros praktikos kodeksus.“

       Nacionalinė teisė
      14      2003 m. Elektroninių ryšių įstatymo Nr. C (2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről) 188 straipsnio 32 punkte nustatyta:

      „Šiame įstatyme:
      <...>
      32. Gamintojas yra ūkio subjektas, kuris atsako už aparatų sukūrimą, gamybą, įpakavimą, žymėjimą ir prekybą, neatsižvelgiant
         į tai, ar jis šias užduotis vykdo savo ar trečiųjų asmenų vardu. Gamintoju laikoma ir organizacija, kuri, siekdama pradėti
         savo prekybos veiklą, pakeičia esamus aparatus ar prie jų prideda priedus, kurie pakeičia jų pagrindines savybes, arba panaudotus
         aparatus perdaro į naujus. Jeigu gamintojo buveinė yra ne Vengrijos teritorijoje, aparatų importuotojas laikomas gamintoju.“

      15      Pagal Informatikos ir telekomunikacijų ministerijos dekreto Nr. 5/2004 (IV.13.) IHM dėl radijo ryšio įrenginių ir telekomunikacijų
         galinių įrenginių bei abipusio jų atitikties pripažinimo (5/2004. (IV. 13.) IHM rendelet a rádióberendezésekről és az elektronikus hírközlő végberendezésekről, valamint megfelelőségük kölcsönös elismeréséről) 1 straipsnio 2 dalį „šis dekretas Vengrijoje, be Vengrijos ryšių institucijos, taikomas ir kiekvienam fiziniam ar juridiniam
         asmeniui, juridinio asmens statuso neturinčioms organizacijoms ir Vengrijoje įsteigtiems filialams ar atstovybėms, kurių buveinė
         yra užsienyje, kurie gamina, importuoja, prekiauja (toliau kartu –gamintojai), platina, sertifikuoja, pradeda eksploatuoti
         ir naudoja aparatus“.

      16      Pagal šio dekreto 4 straipsnio 4 dalį apie savo ketinimą Vengrijoje prekiauti radijo ryšio aparatais, kurie veikia tokiais
         radijo dažniais ar tokiuose diapazonuose, kurių naudojimas Bendrijoje dar nesuderintas, gamintojas turi pranešti kompetentingai
         valdžios institucijai pagal šiam tikslui nustatytas specialias normas.

      17      Minėta institucija pagal šio dekreto 10 straipsnio 6 dalį privalo „parengti įrangai nustatytų esminių reikalavimų atitikties
         deklaraciją. Kad būtų galima prekiauti Vengrijoje pagamintais aparatais, reikia parengti atitikties deklaraciją vengrų kalba
         ar kitomis kalbomis, įskaitant ir vengrų. Jei aparatai buvo pagaminti ne Vengrijoje, deklaracija gali būti parengta kuria
         nors oficialia Europos Sąjungos valstybės narės kalba. Esminiai reikalavimai, susiję su atitikties deklaracija, pateikiami
         6 priede“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      18      Lidl prekiauja Vengrijoje Belgijos bendrovės pagamintais „UC Babytalker 500“ tipo radijo ryšio įrenginiais, kuri juos žymi „CE“
         ženklu ir parengia šiai prekei atitikties deklaraciją. Šie įrenginiai veikia dažniais, kurių naudojimas nėra suderintas.

      19      Atlikus tyrimą 2007 m. Lidl prekybos taške Hatóság konstatavo, kad minėti įrenginiai neatitinka Vengrijos teisės aktuose numatytos atitikties deklaracijos. Todėl ji uždraudė
         Lidl prekiauti aptariamais įrenginiais iki bus pateikta pagal Vengrijos teisę parengta atitikties deklaracija. Lidl, jos nuomone, turi būti traktuojama kaip įrenginių gamintoja, nes ji juos pateikia į Vengrijos rinką.

      20      Kadangi Hatóság nepriėmė Belgijos gamintojo parengtos atitikties deklaracijos, Lidl pateikė ieškinį dėl sprendimo uždrausti prekybą, prašydama jį panaikinti.

      21      Manydama, kad nagrinėjama preke, remiantis taikytinomis Bendrijos direktyvomis, galima prekiauti visose valstybėse narėse,
         Fővárosi Bíróság, atsižvelgdamas į priešingą nuomonę, išreikštą atsakovės pagrindinėje byloje, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo
         Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvos (1999/5) 8 straipsnį, susijusį su laisvo radijo ryšio įrenginių ir telekomunikacijų galinių įrenginių (toliau
         – aparatai) judėjimu, galima aiškinti taip, kad prekybai aparatais, kuriems taikoma ši direktyva ir kuriuos kitoje valstybėje
         narėje registruotą buveinę turintis gamintojas yra pažymėjęs atitikties ženklu „CE“, negalima nustatyti kitų nei nustatyti
         šiame straipsnyje įpareigojimų?

      2.      Ar atsižvelgus į su prekyba susijusias pareigas Direktyvos (2001/95) 2 straipsnio e ir f punktus galima aiškinti taip, kad
         gamintoju gali būti laikomas ir valstybėje narėje aparatus parduodantis subjektas (nedalyvaujantis gamyboje), kurio registruota
         buveinė nėra toje pačioje valstybėje narėje kaip gamintojo?

      3.      Ar Direktyvos (2001/95) 2 straipsnio e punkto i, ii ir iii papunkčius bei f punktą galima aiškinti taip, kad kitoje valstybėje
         narėje pagamintų aparatų platintojas (kuris nėra gamintojas) gali būti įpareigotas parengti atitikties deklaraciją, kurioje
         pateikiami šių aparatų techniniai duomenys?

      4.      Ar Direktyvos (2001/95) 2 straipsnio e punkto i, ii ir iii papunkčius bei f punktą galima aiškinti taip, kad vien tam tikrų
         aparatų prekyba valstybėje narėje, kurioje yra jo registruota buveinė, užsiimantis subjektas, jeigu jo vykdoma platinimo veikla
         neturi poveikio aparatų ypatybių saugai, gali būti laikomas ir šių aparatų gamintoju?

      5.      Ar Direktyvos (2001/95) 2 straipsnio f punktą galima aiškinti taip, kad platintojui, kurio sąvoka pateikta šioje nuostatoje,
         galima nustatyti reikalavimus, kurie pagal šią direktyvą gali būti nustatyti tik gamintojui, kurio sąvoka pateikta jos 2 straipsnio
         e punkte, pavyzdžiui, kad jis parengtų aparatų techninių reikalavimų atitikties deklaraciją?

      6.      Ar galima (EB) 30 straipsniu ir (arba) privalomaisiais reikalavimais, taip pat atsižvelgus ir į lygiavertiškumo bei abipusio
         pripažinimo principus, pagrįsti išimtį iš (1974 m. liepos 11 d. Sprendime Dassonville, 8/74, Rink. p. 837) nustatytos taisyklės?

      7.      Ar galima (EB) 30 straipsnį aiškinti taip, kad prekyba įvežtomis prekėmis ir importas negali būti ribojami remiantis kitais
         motyvais nei nustatytieji šiame straipsnyje?

      8.      Ar atitikties ženklas „CE“ atitinka lygiavertiškumo ir abipusio pripažinimo principais keliamus bei (EB) 30 straipsniu nustatytus
         reikalavimus?

      9.      Ar atitikties ženklą „CE“ galima aiškinti taip, kad valstybės narės negali pagrįsti kitų nei nustatyti šiam ženklinimui aparatų
         techninių ar kokybės normų taikymo?

      10.      Ar Direktyvos (2001/95) 6 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 1 dalies antrąjį sakinį galima aiškinti taip, kad prekybos prekėmis
         tikslais gamintojui ir platintojui, kai gamintojas neprekiauja prekėmis, gali būti taikomi tie patys įpareigojimai?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl Direktyvos 1999/5 aiškinimo
      22      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar valstybė narė, remdamasi
         Direktyva 1999/5, gali reikalauti iš ūkio subjekto, pateikiančio į nacionalinę rinką radijo ryšio įrenginius, kad jis pateiktų
         atitikties deklaraciją, nors minėtos įrangos gamintojas, kurio buveinė yra kitoje valstybėje narėje, pažymėjo ją ženklu „CE“
         ir parengė šiai prekei atitikties deklaraciją.

      23      Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad Direktyvos 1999/5, įtvirtinančios radijo ryšio įrenginių pateikimo į rinką, laisvo judėjimo
         ir pateikimo naudoti Bendrijoje teisinį pagrindą, 6, 8 ir 12 straipsniuose yra reikšmingų nuostatų pagrindinei bylai išspręsti.

      24      Šios direktyvos 6 ir 8 straipsniai užtikrina laisvą aparatų, kurie tenkina šios direktyvos nuostatas, judėjimą (2003 m. gegužės
         8 d. Sprendimas ATRAL, C‑14/02, Rink. p. I‑4431, 50 punktas).

      25      Nors valstybės narės, remiantis Direktyvos 1999/5 6 straipsnio 1 dalies pirmąja pastraipa, užtikrina, kad aparatai būtų pateikiami
         į rinką tik tuo atveju, jeigu jie atitinka šioje direktyvoje numatytus esminius reikalavimus, remiantis tos pačios nuostatos
         antruoju sakiniu, kitos nacionalinės nuostatos, reguliuojančios pateikimą į rinką, tokiems prietaisams netaikomos. Be to,
         pagal tos pačios direktyvos 8 straipsnio 1 dalį jos netrukdo savo teritorijoje išleisti į rinką „CE” ženklu pažymėtus aparatus.

      26      Direktyva 1999/5 numato aparatų, pažymėtų „CE“ ženklu, atitikties prezumpciją. Šis ženklas rodo minėtų aparatų atitiktį visoms
         šios direktyvos nuostatoms, įskaitant ir jų atitikties vertinimo procedūras, kaip numatyta minėtoje direktyvoje (žr. minėto
         sprendimo ATRAL 51 punktą).

      27      Šioje sistemoje už ženklo „CE“, remiantis Direktyvos 1999/5 12 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos antruoju sakiniu,
         naudojimą atsako gamintojas, jo įgaliotasis atstovas Bendrijoje arba asmuo, atsakingas už aparato pateikimą į rinką.

      28      Todėl „CE“ ženklu pažymėtos prekės gali būti pateiktos į rinką netaikant joms išankstinio leidimų išdavimo mechanizmo (šiuo
         klausimu žr. minėto sprendimo ATRAL 52 punktą) arba bet kokios kitos procedūros, kuria siekiama padidinti asmenų, privalančių naudoti atitikties ženklą, skaičių.

      29      Todėl valstybės narės, nepažeisdamos Direktyvos 1999/5 6 straipsnio 4 dalies, 7 straipsnio 2 dalies ir 9 straipsnio 5 dalies,
         privalo pripažinti „CE“ ženklą, kurį naudoja vienas iš šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje išvardytų asmenų. Reikalaujant
         iš vieno iš šių asmenų pateikti radijo ryšio įrenginių, ant kurių kiti asmenys, nurodyti Direktyvos 1999/5 12 straipsnio 1 dalyje,
         jau naudojo „CE“ ženklą, atitikties deklaraciją, būtų trukdoma pateikti šią prekę į rinką jai taikant kitus reikalavimus,
         nei numatyti Direktyvoje 1999/5.

      30      Iš to išplaukia, kad Direktyva 1999/5 draudžia nacionalines nuostatas, kurios šios direktyvos suderintoje srityje įpareigoja
         asmenis, atsakingus už „CE“ ženklu pažymėtų prekių pateikimą į rinką ir turinčius gamintojo parengtą atitikties deklaraciją,
         taip pat pateikti atitikties deklaraciją.

      31      Tai, kad gamintojas, naudojantis „CE“ ženklą, yra kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje pateikiama į rinką, neturi reikšmės
         šiam vertinimui. Atvirkščiai, numatydama laisvą radijo ryšio įrenginių judėjimą ir abipusį jų atitikties pripažinimą, Direktyva 1999/5
         kaip tik taikoma šiai situacijai.

      32      Be to, tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama įranga veikia naudojant nesuderintus dažnius, taip pat neturėtų Direktyvos 1999/5
         6 straipsnio 4 dalies atžvilgiu pakeisti tokio vertinimo. Šioje nuostatoje skelbiama procedūros taisyklė gamintojui ar jo
         įgaliotiniui, įsisteigusiam Bendrijoje, ar asmeniui, atsakingam už tiekimą į rinką, numato tik pareigą informuoti už dažnių
         valdymą atsakingą nacionalinę instituciją apie ketinimą prekiauti šiais įrenginiais jos nacionalinėje rinkoje. Nors ja siekiama
         numatyti bendras Direktyvos 1999/5 mechanizmų įgyvendinimo vidaus teisėje priemones, ši procedūros taisyklė niekaip nesuteikia
         valstybėms narėms galimybės taikyti sąlygas ar riboti draudimą, skelbiamą Direktyvos 1999/5 6 straipsnio 1 dalies antrajame
         sakinyje (žr. 2002 m. birželio 20 d. Sprendimą Radiosistemi, C‑388/00 ir C‑429/00, Rink. p. I‑5845, 53 punktas).

      33      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad valstybės narės pagal Direktyvą 1999/5 negali reikalauti iš asmens, pateikiančio
         radijo ryšio įrenginius į rinką, pateikti atitikties deklaraciją, kai šios įrangos gamintojas, kurio buveinė yra kitoje valstybėje
         narėje, žymi juos „CE“ ženklu ir šiai prekei parengė atitikties deklaraciją.

       Dėl Direktyvos 2001/95 aiškinimo
      34      Savo antruoju−penktuoju ir dešimtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas iš esmės klausia, ar radijo ryšio įrenginių platintojas, remiantis Direktyvos 2001/95 nuostatomis, gali būti laikomas
         šios prekės gamintoju, nors jis ir nedalyvauja gamyboje, kai jo veikla neturi įtakos prekės saugumo savybėms, ir ar jis gali
         būti įpareigojamas parengti atitikties deklaraciją, kurioje nurodomi techniniai duomenys, susiję su nagrinėjamais radijo ryšio
         įrenginiais, arba ar jam gali būti numatytos gamintojo pareigos, kai jis neprekiauja aptariamomis prekėmis.

      35      Iš pradžių reikia priminti, kad Direktyva 2001/95, remiantis jos 1 straipsnio 2 dalimi, netaikytina, nes egzistuoja specialūs
         Bendrijos teisės aktai, reglamentuojantys nagrinėjamų prekių saugumą, kuriais siekiama to paties tikslo.

      36      Kaip, be kita ko, iš esmės tvirtina būtent Belgijos vyriausybė ir Komisija, Direktyva 1999/5 yra toks specialus teisės aktas
         radijo ryšio įrenginių atitikties deklaracijos atžvilgiu.

      37      Todėl Direktyva 2001/95 ir sąvokų „gamintojas“ bei „platintojas“, pateiktų jos 2 straipsnio e ir f punktuose, apibrėžimai
         netaikytini vertinant klausimus, kurie susiję su asmens pareiga pateikti radijo ryšio įrenginių atitikties deklaraciją.

      38      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar valstybė narė gali numatyti tokiam platintojui
         pareigas, kurios paprastai tenka gamintojams ir kurios išplaukia iš Direktyvos 2001/95, reikia konstatuoti, kad Teisingumo
         Teismui pateiktoje medžiagoje nėra nuorodų apie kitas pareigas, išskyrus pareigą pateikti atitikties deklaraciją, kuri tenka
         radijo ryšio įrenginių platintojams Vengrijoje.

      39      Bet kuriuo atveju, norint nustatyti specialias pareigas, išplaukiančias iš Direktyvos 2001/95, reikia konstatuoti, kad asmuo,
         kuris prekiauja preke, turėtų būti laikomas gamintoju tik esant sąlygoms, apibrėžtoms šios direktyvos 2 straipsnio e punkte,
         o platintoju − tik esant sąlygoms, apibrėžtoms minėto straipsnio f punkte. Gamintojas ir platintojas turėtų būti saistomi
         tik kiekvienam iš jų Direktyvoje 2001/95 nustatytais įpareigojimais.

      40      Todėl į antrą−penktą ir dešimtą klausimus reikia atsakyti taip, kad Direktyva 2001/95 netaikytina vertinant klausimus, susijusius
         su asmens pareiga pateikti radijo ryšio įrenginių atitikties deklaraciją. Kalbant apie valstybių narių teisę remiantis Direktyva 2001/95
         nustatyti kitas pareigas, išskyrus pareigą pateikti atitikties deklaraciją, prekiaujant radijo ryšio įrenginiais, asmuo, kuris
         prekiauja preke, gali būti laikomas gamintoju tik esant sąlygoms, apibrėžtoms šios direktyvos 2 straipsnio e punkte, o platintoju
         − tik esant sąlygoms, apibrėžtoms minėto 2 straipsnio f punkte. Gamintojas ir platintojas turėtų būti saistomi tik atitinkamai
         kiekvienam iš jų Direktyvoje 2001/95 nustatytais įpareigojimais.

       Dėl EB 30 straipsnio aiškinimo
      41      Šeštas−devintas klausimai, kuriuos reikia nagrinėti kartu, susiję su galimais pateisinimais, kuriais gali remtis valstybė
         narė, pagrįsdama radijo ryšio įrenginių, ant kurių naudojamas „CE“ ženklas, laisvo judėjimo apribojimus ir su EB 30 straipsnio
         aiškinimu.

      42      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kaip tai, be kita ko, pažymi Komisija, kad kai klausimo reglamentavimas yra suderintas Bendrijos
         lygiu, visos su juo susijusios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos atsižvelgiant į tokį suderinimo aktą, o ne į EB
         28 ir 30 straipsnius (žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo DaimlerChrysler, C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 32 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).

      43      Kalbant apie pareigą pateikti radijo ryšio įrenginių atitikties deklaraciją, Direktyvoje 1999/5 yra specialių nuostatų. Iš
         šios direktyvos formuluotės ir tikslo išplaukia, kad ja siekiama visiško suderinimo jos taikymo srityje. Iš to išplaukia,
         kad šiai direktyvai priskiriamose srityse valstybės narės turi ją visiškai atitikti ir negali priimti priešingų nacionalinių
         nuostatų (žr. minėto sprendimo ATRAL 44 punktą).

      44      Direktyvos 1999/5 taikymo srities apimamų aparatų, kurie yra traktuojami kaip atitinkantys esminius reikalavimus ir joje nustatytas
         saugumo normas, laisvas judėjimas gali būti ribojimas tik esant sąlygoms, numatytoms pačioje direktyvoje. Kai valstybė narė
         mano, kad atitiktis suderintai normai neužtikrina šioje direktyvoje numatytų esminių reikalavimų, kuriuos, laikoma, ji apima,
         ši valstybė narė, remdamasi jos 5 straipsniu, gali kreiptis į komitetą. Kai suderintos normos nevisiškai atitinka esminius
         reikalavimus, jos gali būti panaikintos tik remiantis Direktyvos 1999/5 5 straipsnyje numatyta procedūra. Tokiu atveju reikia
         konstatuoti, kad Direktyva 1999/5 įgyvendinama tvarka užtikrina šioje direktyvoje numatytų esminių reikalavimų laikymąsi.

      45      Be to, kaip pažymi Komisija, tuo atveju, kai valstybė narė, pagrįsdama apribojimą, nurodo su Direktyva 1999/5 suderinta sritimi
         nesusijusius motyvus, ji gali remtis EB 30 straipsniu. Tokiu atveju valstybė narė turėtų remtis tik vienu iš bendrojo intereso
         pagrindų, nurodytų EB 30 straipsnyje, arba vienu iš imperatyvių reikalavimų, nurodytų Teisingumo Teismo praktikoje (žr., be
         kita ko, 1979 m. vasario 20 d. Sprendimą Rewe-Zentral, vadinamą „Cassis de Dijon“, 120/78, Rink. p. 649, 8 punktas). Abiem atvejais apribojimas turi būti tinkamas užtikrinti siekiamo
         tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas yra būtina jam pasiekti (žr. minėtų sprendimų Radiosistemi 42 punktą ir ATRAL 64 punktą).

      46      Atsižvelgiant į išdėstytas aplinkybes, į šeštą−devintą klausimus reikia atsakyti taip, kad kai klausimo reglamentavimas yra
         suderintas Bendrijos lygiu, visos su juo susijusios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos atsižvelgiant į tokį suderinimo
         aktą, o ne į EB 28 ir 30 straipsnius. Direktyvai 1999/5 priskiriamose srityse valstybės narės turi ją visiškai atitikti ir
         negali priimti priešingų nacionalinių nuostatų. Kai valstybė narė mano, kad atitiktis suderintai normai neužtikrina šioje
         direktyvoje numatytų esminių reikalavimų, kuriuos, laikoma, ji apima, ši valstybė narė privalo pradėti procedūrą, numatytą
         šios direktyvos 5 straipsnyje. Tačiau valstybė narė, pagrįsdama apribojimą, gali remtis su Direktyva 1999/5 suderinta sritimi
         nesusijusiais motyvais. Tokiu atveju ji turėtų tik remtis vienu iš bendrojo intereso pagrindų, nurodytų EB 30 straipsnyje,
         arba su bendruoju interesu susijusiu imperatyviu reikalavimu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      47      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Valstybės narės, pagal 1999 m. kovo 9 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 1999/5/EB dėl radijo ryšio įrenginių ir
            telekomunikacijų galinių įrenginių bei abipusio jų atitikties pripažinimo, negali reikalauti iš asmens, pateikiančio radijo
            ryšio įrenginius į rinką, pateikti atitikties deklaraciją, kai šios įrangos gamintojas, kurio buveinė yra kitoje valstybėje
            narėje, žymi juos „CE“ ženklu ir šiai prekei parengė atitikties deklaraciją.
      2.      2001 m. gruodžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/95/EB dėl bendros gaminių saugos netaikytina vertinant
            klausimus, susijusius su asmens pareiga pateikti radijo ryšio įrenginių atitikties deklaraciją. Kalbant apie valstybių narių
            teisę remiantis Direktyva 2001/95 nustatyti kitas pareigas, išskyrus pareigą pateikti atitikties deklaraciją, prekiaujant
            radijo ryšio įrenginiais, asmuo, kuris prekiauja preke, gali būti laikomas gamintoju tik esant sąlygoms, apibrėžtoms šios
            direktyvos 2 straipsnio e punkte, o platintoju − tik esant sąlygoms, apibrėžtoms minėto 2 straipsnio f punkte. Gamintojas
            ir platintojas turėtų būti saistomi tik atitinkamai kiekvienam iš jų Direktyvoje 2001/95 nustatytais įpareigojimais.
      3.      Kai klausimo reglamentavimas yra suderintas Bendrijos lygiu, visos su juo susijusios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos
            atsižvelgiant į tokį suderinimo aktą, o ne į EB 28 ir 30 straipsnius. Direktyvai 1999/5/EB priskiriamose srityse valstybės
            narės turi visiškai laikytis jos nuostatų ir negali palikti galioti priešingų nacionalinių nuostatų. Kai valstybė narė mano,
            kad atitikimas suderintai normai neužtikrina Direktyvoje 1999/5 nustatytų esminių reikalavimų, kuriuos, laikoma, ji apima,
            ši valstybė narė privalo taikyti procedūrą, numatytą šios direktyvos 5 straipsnyje. Tačiau valstybė narė, pagrįsdama apribojimą,
            gali remtis su Direktyva 1999/5 suderinta sritimi nesusijusiais motyvais. Tokiu atveju ji galėtų remtis tik vienu iš pagrindų,
            nurodytų EB 30 straipsnyje, arba su bendruoju interesu susijusiu imperatyviu reikalavimu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.


2003 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 23 ir 25 straipsniai. # Byla C-389/00.


1982 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Agata Alaimo prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 16/81.