title: 2013 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Sąjungos Taryba prieš Europos Komisiją.#Kasmetinis Europos Sąjungos pareigūnų ir kitų Europos Sąjungos tarnautojų atlyginimų ir pensijų tikslinimas – Pareigūnų tarnybos nuostatai – Ieškinys dėl panaikinimo – Komunikatas KOM(2011) 829 galutinis – Pasiūlymas KOM(2011) 820 galutinis – Ieškinys dėl neveikimo – Pasiūlymų pateikimas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį – Komisijos atsisakymas – Dalyką praradęs ieškinys – Poreikio priimti sprendimą nebuvimas.#Byla C-66/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. lapkričio 19 d. (
            *1
         )
      „Kasmetinis Europos Sąjungos pareigūnų ir kitų Europos Sąjungos tarnautojų atlyginimų ir pensijų tikslinimas — Pareigūnų tarnybos nuostatai — Ieškinys dėl panaikinimo — Komunikatas KOM(2011) 829 galutinis — Pasiūlymas KOM(2011) 820 galutinis — Ieškinys dėl neveikimo — Pasiūlymų pateikimas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį — Komisijos atsisakymas — Dalyką praradęs ieškinys — Poreikio priimti sprendimą nebuvimas“
      Byloje C‑66/12
      dėl 2012 m. vasario 9 d. pagal SESV 263 straipsnį pareikšto pagrindinio ieškinio dėl panaikinimo ir pagal SESV 265 straipsnį pareikšto papildomo ieškinio dėl neveikimo,

         Europos Sąjungos Taryba, atstovaujama M. Bauer ir J. Herrmann,
      ieškovė,
      palaikoma:

         Čekijos Respublikos, atstovaujamos M. Smolek, D. Hadroušek ir J. Vláčil,

         Danijos Karalystės, atstovaujamos V. Pasternak Jørgensen ir C. Thorning,

         Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos T. Henze ir N. Graf Vitzthum,

         Airijos, atstovaujamos E. Creedon, padedamos BL C. Toland ir solisitoriaus A. Joyce,

         Ispanijos Karalystės, atstovaujamos N. Díaz Abad ir S. Centeno Huerta,

         Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. de Bergues, D. Colas ir J.‑S. Pilczer,

         Latvijos Respublikos, atstovaujamos I. Kalniņš ir A. Nikolajeva,

         Nyderlandų Karalystės, atstovaujamos C. Wissels ir M. Bulterman,

         Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos E. Jenkinson ir J. Beeko, padedamų baristerio R. Palmer,
      įstojusių į bylą šalių,
      prieš

         Europos Komisiją, atstovaujamą J. Currall, D. Martin ir J.‑P. Keppenne, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovę,
      palaikomą

         Europos Parlamento, atstovaujamo A. Neergaard ir S. Seyr,
      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz (pranešėjas), E. Juhász, M. Safjan, C. G. Fernlund ir J. L. da Cruz Vilaça, teisėjai A. Rosas, G. Arestis, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader ir C. Vajda,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. liepos 2 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2013 m. rugsėjo 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Savo ieškiniu Europos Sąjungos Taryba prašo:

                        —

                        pirmiausia, remiantis SESV 263 straipsniu, panaikinti:

                                 —

                                 2011 m. lapkričio 24 d. Komisijos komunikatą, kuriuo pateikiama papildomos informacijos, susijusios su 2011 m. liepos 13 d. Komisijos ataskaita dėl išlygos dėl išimtinių atvejų (KOM(2011) 829 galutinis, toliau – ginčijamas komunikatas), kiek Europos Komisija juo galutinai atsisakė pateikti Europos Parlamentui ir Tarybai atitinkamus pasiūlymus pagal Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų, nustatytų 1968 m. vasario 29 d. Tarybos reglamentu (EEB, Euratomas, EAPB) Nr. 259/68, nustatančiu Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas bei Komisijos pareigūnams laikinai taikomas specialias priemones (OL L 56, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 2 t., p. 5), iš dalies pakeistu 2010 m. lapkričio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES, Euratomas) Nr. 1080/2010 (OL L 311, p. 1; redakcija po 2012 m. birželio 5 d. paskelbto klaidų ištaisymo, OL L 144, p. 48, toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai), XI priedo 10 straipsnį, ir

                                 —

                                 2011 m. lapkričio 24 d. Komisijos pateiktą Pasiūlymą dėl Tarybos reglamento, kuriuo nuo 2011 m. liepos 1 d. tikslinamas Europos Sąjungos pareigūnų ir kitų Europos Sąjungos tarnautojų darbo užmokestis ir pensijos bei jiems taikytini korekciniai koeficientai (KOM(2011) 820 galutinis, toliau – ginčijamas pasiūlymas);

                        —

                        papildomai, remiantis SESV 265 straipsniu, pripažinti Sutarčių pažeidimą dėl to, kad Komisija atsisakė pateikti Europos Parlamentui ir Tarybai atitinkamus pasiūlymus pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį.

         Teisinis pagrindas

               2

               Pareigūnų tarnybos nuostatų 65 straipsnyje numatyta:
               „1.   Taryba kiekvienais metais peržiūri Sąjungos pareigūnų ir kitų tarnautojų atlyginimus. Atsižvelgiant į jungtinę Komisijos ataskaitą, pagrįstą jungtiniu indeksu, kurį susitarimu su valstybių narių nacionalinėmis statistikos tarnybomis nustatė Sąjungos statistikos tarnyba, peržiūrima rugsėjo mėnesį; tas indeksas atspindi liepos 1 d. situaciją kiekvienoje Sąjungos šalyje.
               Peržiūrint Taryba apsvarsto, ar, kaip dalis Sąjungos ekonomikos ir socialinės politikos, atlyginimas turėtų būti patikslintas. Ypač reikia atsižvelgti į bet kokį atlyginimų padidėjimą viešojoje tarnyboje ir priėmimo į darbą poreikius.
               2.   Jeigu iš esmės pasikeičia pragyvenimo išlaidos, Taryba per du mėnesius nusprendžia, kaip turėtų būti tikslinami korekciniai koeficientai ir, prireikus, turėtų juos taikyti atgaline data.
               3.   Šiame straipsnyje [Taikydama šį straipsnį] Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, sprendžia kvalifikuota balsų dauguma, kaip numatyta [ESS] 16 straipsnio 4 ir 5 dalyse.“

               3

               Pareigūnų tarnybos nuostatų 82 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jeigu Taryba pagal 65 straipsnio 1 dalį nusprendžia koreguoti atlyginimus, tokios pačios korekcijos taikomos ir pensijoms.

               4

               Remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatų 65a straipsniu, 64 ir 65 straipsnių įgyvendinimo taisyklės išdėstytos Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priede.

               5

               Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 1 straipsnyje, esančiame šio priedo I skyriaus 1 skirsnyje, numatyta, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 65 straipsnio 1 dalyje numatytos peržiūros tikslais Eurostatas kiekvienais metais iki spalio pabaigos parengia pranešimą apie pragyvenimo išlaidų Briuselyje (Belgija) kitimą (tarptautinis Briuselio indeksas), apie pragyvenimo išlaidų ne Briuselyje kitimą (ekonominiai paritetai ir išvestiniai indeksai) ir apie aštuonių valstybių narių centrinės valdžios valstybės tarnautojų darbo užmokesčių perkamosios galios kitimą (specifiniai rodikliai).

               6

               Remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 1 skyriaus 2 skirsnio „Kasmetinio atlyginimų ir pensijų patikslinimo tvarka“ 3 straipsniu:
               „1.   Pagal Tarnybos nuostatų 65 straipsnio 3 dalį Taryba Komisijos pasiūlymu ir remdamasi šio priedo 1 skirsnyje nustatytais kriterijais, iki kiekvienų metų pabaigos priima sprendimą dėl atlyginimų ir pensijų tikslinimo, įsigaliojantį nuo liepos 1 d.
               2.   Patikslinimo dydis nustatomas tarptautinį Briuselio indeksą padauginant iš specifinio rodiklio. Patikslinimas atliekamas neto verte ir išreiškiamas vienodu bendru procentiniu dydžiu.
               <...>
               5.   Belgijoje ir Liuksemburge netaikomi jokie korekciniai koeficientai. Korekciniai koeficientai, taikomi:

                        a)

                        Europos Sąjungos pareigūnų, dirbančių kitose valstybėse narėse ir tam tikrose kitose darbo vietose, darbo užmokesčiams,

                        b)

                        <...> [pareigūnų] pensijų, mokamų kitose valstybėse narėse, daliai, atitinkančiai iki 2004 m. gegužės 1 d. įgytas teises,

                  nustatomi pagal šio priedo 1 straipsnyje minėtų atitinkamų ekonominių paritetų tarpusavio santykius ir keitimo kursus, Tarnybos nuostatų 63 straipsnyje nustatytus atitinkamoms šalims.
               <...>“

               7

               Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 5 skyrius pavadintas „Išlyga dėl išimtinių atvejų“. Šį skyrių sudaro vienintelis 10 straipsnis, kuriame nustatyta:
               „Jeigu staiga labai pablogėja Sąjungos ekonominė ir socialinė padėtis, įvertinta atsižvelgiant į objektyvius duomenis, kuriuos šiuo tikslu pateikė Komisija, ji pateikia atitinkamus pasiūlymus, dėl kurių Europos Parlamentas ir Taryba priima sprendimą [SESV] 336 straipsnyje nustatyta tvarka.“

               8

               Pagal minėto priedo 15 straipsnio 1 dalį šio priedo nuostatos taikomos nuo 2004 m. liepos 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d.

         Ginčo aplinkybės

               9

               Konstatavusi, kad dėl neseniai Sąjungoje įvykusios finansų ir ekonomikos krizės „netikėtai labai pablogėjo ekonominė ir socialinė padėtis Sąjungoje“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį, 2010 m. gruodžio mėn. Taryba paprašė Komisijos remiantis šiuo 10 straipsniu laiku pateikti atitinkamus pasiūlymus, kad Parlamentas ir Taryba galėtų juos išnagrinėti ir priimti iki 2011 m. pabaigos.

               10

               Atsakydama į šį prašymą, 2011 m. liepos 13 d. Komisija pateikė Tarybai Ataskaitą dėl išlygos dėl išimtinių atvejų (Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnis) (KOM(2011) 440 galutinis), kurioje, remdamasi penkiolika rodiklių ir Europos ekonominėmis prognozėmis, kurias jos Ekonomikos ir finansų reikalų generalinis direktoratas paskelbė 2011 m. gegužės 13 d., ji padarė išvadą, kad nereikia teikti pasiūlymo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį.

               11

               Išnagrinėjus šią ataskaitą Taryboje kilo diskusijų, todėl ji vėl paprašė Komisijos įgyvendinti minėtą 10 straipsnį ir laiku pateikti atitinkamą pasiūlymą dėl atlyginimų tikslinimo.

               12

               Atsakydama į šį prašymą Komisija priėmė ginčijamą komunikatą, grindžiamą Europos ekonominėmis prognozėmis, kurias jos Ekonomikos ir finansų reikalų generalinis direktoratas pranešė 2011 m. lapkričio 10 d. Komisija vėl padarė išvadą, kad Sąjungoje nesusiklostė išimtinis atvejis, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį, ir kad todėl ji negali taikyti išlygos dėl išimtinių atvejų.

               13

               Tą pačią dieną Komisija pateikė ginčijamą pasiūlymą, pagrįstą Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnyje numatytu „įprastu“ atlyginimų tikslinimo metodu, ir pasiūlė 1,7 % tikslinimą.

               14

               Taryba 2011 m. gruodžio 19 d. Sprendimu 2011/866/ES dėl Komisijos pasiūlymo dėl Tarybos reglamento, kuriuo nuo 2011 m. liepos 1 d. tikslinamas Europos Sąjungos pareigūnų ir kitų Europos Sąjungos tarnautojų darbo užmokestis ir pensijos bei jiems taikytini korekciniai koeficientai (OL L 341, p. 54), nusprendė „nepriimti [ginčijamo] pasiūlymo“, remdamasi, be kita ko, šiais motyvais:

                        „(8)

                        <...> Taryba yra įsitikinusi, kad dėl Sąjungą apėmusios finansų ir ekonomikos krizės, dėl kurios didelis valstybių narių skaičius atlieka didelio masto fiskalinį koregavimą, inter alia, nacionalinių pareigūnų darbo užmokesčių tikslinimus, netikėtai smarkiai pablogėjo ekonominė ir socialinė padėtis Sąjungoje;

                  <...>

                        (13)

                        atsižvelgdama į visa tai, Taryba laikosi nuomonės, kad Komisijos pozicija dėl to, ar esama netikėto smarkaus ekonominės ir socialinės padėties pablogėjimo, ir jos atsisakymas pateikti pasiūlymą pagal Tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį yra grindžiami akivaizdžiai nepakankamais ir klaidingais pagrindais;

                        (14)

                        <...> Teisingumo Teismas byloje [kurioje priimtas 2010 m. lapkričio 24 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą (C-40/10, Rink. p. I-12043)] nusprendė, kad Tarnybos nuostatų XI priedo taikymo metu 10 straipsnyje numatyta procedūra yra vienintelė galimybė atsižvelgti į ekonomikos krizę tikslinant darbo užmokestį, Taryba, norėdama krizės metu taikyti šį straipsnį, turėjo sulaukti Komisijos pasiūlymo;

                        (15)

                        Taryba yra įsitikinusi, kad, atsižvelgiant į Tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį ir [ESS] 13 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje įtvirtintą lojalaus institucijų bendradarbiavimo pareigą, Komisija buvo įpareigota Tarybai pateikti atitinkamą pasiūlymą. Komisijos išvados ir jos nesugebėjimas pateikti tokį pasiūlymą yra pareigos neįvykdymas;

                        (16)

                        kadangi Taryba gali veikti tik Komisijos pasiūlymu, Komisijos teisingų išvadų, remiantis įrodymais, nepriėmimas ir pasiūlymo nepateikimas pagal Tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį užkirto kelią Tarybai teisingai reaguoti į netikėtą smarkų ekonominės ir socialinės padėties pablogėjimą priimant aktą pagal Tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį.“

         Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme

               15

               Taryba Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        pirmiausia, remiantis SESV 263 straipsniu, panaikinti ginčijamą komunikatą, kiek juo Komisija galutinai atsisakė pateikti Parlamentui ir Tarybai atitinkamus pasiūlymus pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį, ir ginčijamą pasiūlymą,

                        —

                        papildomai, remiantis SESV 265 straipsniu, pripažinti Sutarčių pažeidimą dėl to, kad Komisija atsisakė pateikti Parlamentui ir Tarybai atitinkamus pasiūlymus pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį, ir

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               16

               Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti ieškinį ir priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

               17

               2012 m. balandžio 20 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Parlamentui buvo leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų. 2012 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Čekijos Respublikai, Danijos Karalystei, Vokietijos Federacinei Respublikai, Airijai, Ispanijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Latvijos Respublikai, Nyderlandų Karalystei ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.

         Dėl ieškinio

               18

               Ieškinyje Taryba teigia, kad Komisija pažeidė Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnį, siejamą su ESS 13 straipsnio 2 dalies antru sakiniu ir SESV 241 straipsniu, nes pateikė ginčijamą pasiūlymą remdamasi šio priedo 3 straipsnyje numatytu „įprastu“ tikslinimo metodu ir taip atsisakė pateikti atitinkamus pasiūlymus minėto 10 straipsnio pagrindu.

               19

               Komisija teigia, kad ieškinys nepriimtinas, nes dėl jo pareiškimo Taryba nesprendė kvalifikuota savo narių balsų dauguma. Be to, nei ginčijamas pranešimas, nei ginčijamas pasiūlymas nėra aktai, kuriuos pagal SESV 263 straipsnį galima ginčyti. Galiausiai SESV 265 straipsnyje įtvirtintos sąlygos nėra įvykdytos, be kita ko, dėl to, kad dėl Tarybos prašymo Komisija išreiškė poziciją, kurioje teigė, kad sąlygos, kuriomis galima pradėti Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 10 straipsnyje numatytą procedūrą, nėra įvykdytos. Vis dėlto Taryba nepraranda teisminės apsaugos, nes savo nuomonę ji galėjo išdėstyti nagrinėjant Komisijos pareikštą ieškinį dėl Tarybos atsisakymo priimti ginčijamą pasiūlymą, pateiktą remiantis Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsniu. Papildomai Komisija ginčija ieškinio dėl panaikinimo ir ieškinio dėl neveikimo pagrįstumą ir teigia, kad Taryba neįrodė, jog Komisija padarė akivaizdžią klaidą vertindama Sąjungos ekonominę ir socialinę padėtį.

               20

               Pažymėtina, kad, kaip ir ieškinys byloje, kurioje priimtas 2013 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą (C‑63/12), nagrinėjamas ieškinys susijęs su Sąjungos pareigūnų ir kitų tarnautojų atlyginimų ir pensijų tikslinimu 2011 m. ir buvo pareikštas Komisijai ir Tarybai nesutarus dėl to, ar tais metais tikslinga taikyti Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnyje numatytą „įprastą“ ir automatinį metodą, ar šio priedo 10 straipsnyje numatytą išlygą dėl išimtinių atvejų, taikomą „staiga labai pablogėjus Sąjungos ekonominei ir socialinei padėčiai“. Glaudus šių dviejų bylų ryšys taip pat matyti iš aplinkybės, kad kiekvienoje jų šalys remiasi kitoje byloje jų pateiktomis pastabomis, kurias jos prideda.

               21

               Minėto 2013 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą 57–77 punktuose Teisingumo Teismas nagrinėjo institucijų vaidmenų pasiskirstymą kasmet tikslinant atlyginimus ir pensijas, ypač kiek tai susiję su šio tikslinimo teisinio pagrindo nustatymu ir išlygos dėl išimtinių atvejų taikymu.

               22

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad nagrinėjamas ieškinys neteko dalyko, todėl nebėra poreikio priimti dėl jo sprendimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               23

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 142 straipsnį, jeigu byloje nereikia priimti sprendimo, Teisingumo Teismas bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia savo nuožiūra.

               24

               Nagrinėjamu atveju ieškinys neteko dalyko ne dėl vienos iš šalių elgesio, bet dėl to, kad Teisingumo Teismas išnagrinėjo ieškinį dėl panaikinimo byloje, kurioje priimtas minėtas 2013 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Komisija prieš Tarybą.

               25

               Šiomis sąlygomis reikia nuspręsti, kad Taryba, Komisija ir į bylą įstojusios šalys pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Nereikia priimti sprendimo dėl ieškinio.

                           2.

                           Čekijos Respublika, Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Airija, Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Latvijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, Europos Parlamentas, Europos Sąjungos Taryba ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


title: 2012 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Finanzamt Hildesheim prieš BLC Baumarkt GmbH & Co. KG.#Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Šeštoji PVM direktyva – 17 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa – Teisė į sumokėto pirkimo mokesčio atskaitą – Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems ir neapmokestinamiesiems sandoriams – Pastato nuoma komerciniais ir gyvenamosios vietos tikslais – PVM atskaitos proporcijos apskaičiavimo kriterijus.#Byla C‑511/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 8 d. (
            *1
         )
      „Šeštoji PVM direktyva — 17 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa — Teisė į sumokėto pirkimo mokesčio atskaitą — Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems ir neapmokestinamiesiems sandoriams — Pastato nuoma komerciniais ir gyvenamosios vietos tikslais — PVM atskaitos proporcijos apskaičiavimo kriterijus“
      Byloje C-511/10
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2010 m. liepos 22 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. spalio 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Finanzamt Hildesheim

      prieš

         BLC Baumarkt GmbH & Co. KG

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro pirmosios kolegijos pirmininko pareigas einantis A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (pranešėjas) ir M. Berger,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos F. Deduosi, G. Kotta ir K. Boskovits,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. Murrell,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir B.-R. Killmann,

         susipažinęs su 2012 m. balandžio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Finanzamt Hildesheim (toliau – Finanzamt) ir pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės BLC Baumarkt GmbH & Co. KG (toliau – BLC) ginčą dėl pirkimo pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), sumokėto už nekilnojamąjį turtą, naudojamą tiek apmokestinamiems, tiek neapmokestinamiems PVM sandoriams, atskaitos proporcijos apskaičiavimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               3

               Šeštosios direktyvos 12 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
               „kadangi būtina suderinti mokesčio atskaitos taisykles tiek, kiek jos daro įtaką faktiškai surenkamoms sumoms; kadangi atskaitoma dalis turėtų būti apskaičiuojama panašia tvarka visose valstybėse narėse“.

               4

               Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalyje numatyta:
               „Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ir paslaugas ketina naudoti sandoriams, kuriems taikomos 2 ir 3 dalys ir kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga [PVM] dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams.
               Ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų.
               Tačiau valstybės narės gali:

                        a)

                        leisti apmokestinamajam asmeniui nustatyti kiekvienai savo verslo rūšiai atskirą proporcingą dalį su sąlyga, kad kiekvienai verslo rūšiai vedama atskira apskaita;

                        b)

                        reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo nustatytų kiekvienai savo verslo rūšiai atskirą proporcingą dalį ir tvarkytų kiekvienai verslo rūšiai atskirą apskaitą;

                        c)

                        leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo darytų atskaitą pagal visų ar dalies prekių ir paslaugų panaudojimą;

                        d)

                        leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo darytų atskaitą pagal pirmoje pastraipoje nustatytą taisyklę už visas prekes ir paslaugas, naudojamas visiems ten nurodytiems sandoriams;

                        e)

                        numatyti, kad tais atvejais, kai apmokestinamojo asmens neišskaitytinas [PVM] yra nereikšmingas, jis būtų traktuojamas kaip lygus nuliui.“

               5

               Šeštosios direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Atskaitos proporcija, nurodyta 17 straipsnio 5 dalies 1 punkte, turi būti apskaičiuojama trupmena, kurios:

                        —

                        skaitiklis yra visa metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis atskaitomas pagal 17 straipsnio 2 ir 3 dalis;

                        —

                        vardiklis yra visa skaitiklyje nurodyta metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio ir metinės apyvartos iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, suma. Valstybės narės gali į vardiklį taip pat įtraukti subsidijų sumas, išskyrus nurodytas 11 straipsnio A dalies 1 punkto a papunktyje.

                  Atskaitos proporcija apskaičiuojama kasmet, nustatoma procentais ir suapvalinama iki kito sveiko skaičiaus.“

         Vokietijos teisė

               6

               Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, p. 1270), iš dalies pakeisto 2003 m. Mokesčio pakeitimo įstatymu (Steueränderungsgesetz 2003, BGBl. 2003 I, p. 2645; toliau – UStG), 15 straipsnio 4 dalyje numatyta:
               „Jeigu verslininkas jam patiektą, importuotą ar Bendrijos viduje įsigytą prekę ar suteiktą paslaugą tik iš dalies naudoja sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, negalima atskaityti tos pirkimo mokesčio dalies, kuri ekonomiškai priskirtina minėtiems sandoriams. Verslininkas gali tinkamai apskaičiuoti neatskaitomas sumas. Apskaičiuoti pirkimo mokesčio neatskaitomą dalį pagal sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, ir sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, santykį galima tik tada, kai sandorių neįmanoma kitaip ekonomiškai priskirti.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               7

               2003–2004 m. BLC pastatė pastatą, kuriame yra gyvenamųjų ir komercinių patalpų. Pastačiusi šį pastatą BLC jį išnuomavo; dalis šios nuomos buvo neapmokestinama PVM, o kita dalis – apmokestinama. 2004 mokestinių metų PVM deklaracijoje BLC iš dalies atskaitė su pastatu susijusį pirkimo mokestį. Šiuo tikslu ji pritaikė atskaitos proporciją, apskaičiuotą remiantis komercinių patalpų nuomos apyvarta ir kitų nuomos sandorių apyvarta (toliau – apyvartos metodas).

               8

               Atlikusi mokestinį patikrinimą Finanzamt manė, kad pagal UStG 15 straipsnio 4 dalį atskaitoma pirkimo PVM suma turėjo būti nustatyta atsižvelgiant į komercinių patalpų ir gyvenamosios paskirties patalpų ploto santykį. Nagrinėjamu atveju dėl pagal minėtą metodą atlikto paskirstymo perskaičiavus atskaitytiną PVM buvo sumažinta jo suma. Todėl Finanzamt išsiuntė BLC pranešimą apie mokesčio perskaičiavimą.

               9

               BLC pateikė skundą dėl šio pranešimo apie mokesčio perskaičiavimą Finanzgericht. Šis teismas skundą patenkino, nes UStG 15 straipsnio 4 dalies trečias sakinys prieštarauja Sąjungos teisei. Iš tiesų pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos c punktą draudžiama, kad valstybė narė kaip pagrindinį nustatytų kitą paskirstymo kriterijų, ne apyvartos metodą.

               10

                  Finanzamt dėl Finanzgericht sprendimo pateikė kasacinį skundą Bundesfinanzhof. Bundesfinanzhof mano, kad reikia išsiaiškinti, ar remiantis viena iš Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje, būtent šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos c punkte, numatytų galimybių valstybėms narėms leidžiama apriboti paskirstymą, pagrįstą apyvartos metodu, leidžiant jį naudoti tik jei neįmanomas joks kitas ekonominis susiejimas.

               11

               Šiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar <...> Šeštosios direktyvos <...> 17 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad kai paskirstomas už mišrios paskirties pastato statybą mokėtinas pirkimo PVM, valstybės narės gali visų pirma taikyti kitą paskirstymo formulę, o ne paskirstymo formulę, [pagrįstą apyvartos metodu]?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               12

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa aiškintina taip, kad pagal ją, kai, siekiant apskaičiuoti atskaitos proporciją, paskirstomas už mišrios paskirties pastato statybą mokėtinas pirkimo PVM, valstybės narės gali visų pirma taikyti kitą paskirstymo kriterijų, o ne tą, kuris pagrįstas apyvarta ir numatytas šios direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje.

               13

               Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalyje įtvirtinta teisei į PVM atskaitą taikoma sistema, kai šis mokestis susijęs su prekėmis ar paslaugomis, kurias apmokestinamasis asmuo naudoja „sandoriams, kuriems taikomos 2 ir 3 dalys ir kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas“. Tokiu atveju, remiantis Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa, galima atskaityti tik pirmiesiems apmokestinamiesiems sandoriams priskirtiną proporcingą PVM dalį (2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Royal Bank of Scotland, C-488/07, Rink. p. I-10409, 17 punktas).

               14

               Remiantis Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies antra pastraipa teisė į atskaitą apskaičiuojama pagal proporciją, nustatomą pagal tos pačios direktyvos 19 straipsnį (minėto Sprendimo Royal Bank of Scotland 18 punktas).

               15

               Vis dėlto, kaip matyti iš minėto Sprendimo Royal Bank of Scotland 19 punkto, pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečią pastraipą, prasidedančią žodžiu „tačiau“, valstybėms narėms leidžiama nukrypti nuo minėto 17 straipsnio 5 dalies pirmoje ir antroje pastraipose nustatytos taisyklės ir numatyti vieną iš kitų teisės į atskaitą apskaičiavimo metodų, išvardytų šios nuostatos trečioje pastraipoje, t. y. atskiros proporcijos nustatymą kiekvienam veiklos sektoriui arba atskaitą pagal visų ar dalies prekių ir paslaugų panaudojimą konkrečiai veiklai, arba netgi tam tikromis sąlygomis numatyti, kad teisė į atskaitą netaikoma.

               16

               Taigi tiek, kiek Šeštosios direktyvos 5 dalies trečia pastraipa laikytina nukrypti nuo minėto 17 straipsnio 5 dalies pirmos ir antros pastraipų leidžiančia nuostata, įgyvendindamos šia nuostata joms suteiktą diskreciją valstybės narės turi laikytis Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmos pastraipos ir bendrą PVM sistemą pagrindžiančių principų, visų pirma mokesčio neutralumo ir proporcingumo principų, veiksmingumo.

               17

               Taigi tai, kad valstybei narei būtų leidžiama priimti tokius teisės aktus, kaip apraštyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kuriais bendrai nukrypstama nuo Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmoje ir antroje pastraipose bei 19 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų taisyklių, prieštarautų šiai direktyvai. Iš tiesų tokiais teisės aktais būtų pažeidžiamas Šeštosios direktyvos 12 konstatuojamojoje dalyje nurodytas jos tikslas, kad atskaitos proporcija turėtų būti panašiai apskaičiuojama visose valstybėse narėse.

               18

               Be to, šis aiškinimas atitinka Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos, kurios nuostatos skirtos taikyti tik konkrečiais atvejais, nes jomis siekiama, be kita ko, atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos apmokestinamojo asmens veiklos ypatybes, valstybėms narėms sudaryti galimybę pasiekti tikslesnių atskaitos proporcijos apskaičiavimo rezultatų, tikslą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Royal Bank of Scotland 24 punktą).

               19

               Darytina išvada, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalimi nedraudžiama valstybei narei, laikantis bendrą PVM sistemą pagrindžiančių principų, konkrečiam sandoriui, kaip antai mišrios paskirties pastato statybai, visų pirma taikyti vieną iš šios nuostatos trečioje pastraipoje įtvirtintų atskaitos proporcijos apskaičiavimo metodų.

               20

               Kalbant apie atskaitos proporcijos apskaičiavimo taisykles, taikytinas šios rūšies situacijoms, reikia patikslinti, kad, išskyrus taisykles, kurios turi būti taikomos pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos d punktą, kuriame aiškiai daroma nuoroda į šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtintą apskaičiavimo taisyklę, jos 19 straipsnio 1 dalyje numatytos taisyklės netaikomos, jei tam tikru konkrečiu atveju taikoma viena iš kitų šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje numatytų specialių sistemų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Royal Bank of Scotland 21 punktą).

               21

               Iš tiesų iš Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies ir 19 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad pastarojoje nuostatoje daroma nuoroda tik į šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmoje pastraipoje numatytą atskaitos proporciją, todėl nustatoma tik pirmoje iš šių dviejų nuostatų (minėto Sprendimo Royal Bank of Scotland 22 punktas) numatytos proporcijos ir atskaitos, atliktinos pagal minėtos direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos d punktą, išsami apskaičiavimo taisyklė.

               22

               Taigi, nesant nurodymų Šeštojoje direktyvoje, laikydamosi Sąjungos teisės ir principų, kuriais grindžiama bendra PVM sistema, valstybės narės turi nustatyti sumokėto pirkimo PVM atskaitos proporcijos apskaičiavimo metodus ir taisykles. Naudodamosi šia diskrecija minėtos valstybės privalo atsižvelgti į šios direktyvos tikslą ir struktūrą (šiuo klausimu žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Securenta, C-437/06, Rink. p. I-1597, 34 ir 35 punktus).

               23

               Nagrinėjamu atveju, atsižvelgiant, pirma, į Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos tikslą, kuriuo siekiama, kaip priminta šio sprendimo 18 punkte, sudaryti galimybę valstybėms narėms pasiekti tikslesnių atskaitos proporcijos apskaičiavimo rezultatų, antra, į šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies struktūrą ir, trečia, į mokesčio neutralumo principą, kuriuo pagrįsta bendra PVM sistema ir kuris, galima manyti, yra įgyvendinamas 17 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa, reikia konstatuoti, kad valstybės narės, įgyvendindamos pastarojoje nuostatoje įtvirtintas prerogatyvas, turi užtikrinti, kad sumokėto pirkimo PVM atskaitos proporcijos apskaičiavimas būtų kuo tikslesnis (pagal analogiją, kiek tai susiję su ekonominės veiklos ir neekonominės veiklos proporcijos nustatymu, žr. minėto Sprendimo Securenta 37 punktą).

               24

               Taigi Šeštąja direktyva nedraudžiama tai, kad įgyvendindamos minėtą diskreciją konkrečiam sandoriui valstybės narės taikytų ne apyvartos, o kitą paskirstymo metodą ar kriterijų, kaip antai, be kita ko, nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kuris pagrįstas plotu, su sąlyga, kad pasirinktu metodu užtikrinamas tikslesnis sumokėto pirkimo PVM atskaitos proporcijos nustatymas, nei taikant apyvartos metodą.

               25

               Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar laikomasi šių sąlygų.

               26

               Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa aiškintina taip, kad ja valstybėms narėms leidžiama kaip paskirstymo kriterijų už konkretų sandorį, kaip antai mišrios paskirties pastato statybą, mokėtino pirkimo PVM atskaitos proporcijai apskaičiuoti visų pirma taikyti kitą paskirstymo kriterijų, o ne tą, kuris pagrįstas apyvarta ir numatytas šios direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje, su sąlyga, kad pasirinktu metodu užtikrinamas tikslesnis minėtos atskaitos proporcijos nustatymas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               27

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 17 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa aiškintina taip, kad ja valstybėms narėms leidžiama kaip paskirstymo kriterijų už konkretų sandorį, kaip antai mišrios paskirties pastato statybą, mokėtino pirkimo pridėtinės vertės mokesčio atskaitos proporcijai apskaičiuoti visų pirma taikyti kitą paskirstymo kriterijų, o ne tą, kuris pagrįstas apyvarta ir numatytas šios direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje, su sąlyga, kad pasirinktu metodu užtikrinamas tikslesnis minėtos atskaitos proporcijos nustatymas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2010 m. liepos 1 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Paulette Füller-Tomlinson prieš Europos Parlamentą. # Viešoji tarnyba. # Byla F-97/08.


1998 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Northern Ireland Fish Producers' Organisation Ltd (NIFPO) ir Northern Ireland Fishermen's Federation prieš Department of Agriculture for Northern Ireland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Žuvininkystė. # Byla C-4/96.


title: 2009 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Krzysztof Peśla prieš Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Schwerin - Vokietija.#Laisvas darbuotojų judėjimas - EB 39 straipsnis - Atsisakymas suteikti teisę atlikti parengiamąją teisės praktiką, po kurios galima užsiimti reglamentuojama teisininko profesine veikla - Kandidatas, gavęs teisės mokslų diplomą kitoje valstybėje narėje - Įgytų teorinių žinių ekvivalentiškumo tyrimo kriterijai.#Byla C-345/08.

text:
      Byla C‑345/08
      Krzysztof Peśla
      prieš
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern
      (Verwaltungsgericht Schwerin prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas darbuotojų judėjimas – EB 39 straipsnis – Atsisakymas suteikti teisę atlikti parengiamąją teisės praktiką, po kurios galima užsiimti reglamentuojama teisininko profesine
         veikla – Kandidatas, gavęs teisės mokslų diplomą kitoje valstybėje narėje – Įgytų teorinių žinių ekvivalentiškumo tyrimo kriterijai“

      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Darbuotojai – Leidimas atlikti parengiamąją praktiką, po kurios galima užsiimti reglamentuojama
            teisininko profesine veikla
      (EB 39 straipsnis)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Darbuotojai – Leidimas atlikti parengiamąją praktiką, po kurios galima užsiimti reglamentuojama
            teisininko profesine veikla
      (EB 39 straipsnis)
      1.        EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad teorinės žinios, į kurias reikia atsižvelgti vertinant išsilavinimo ekvivalentiškumą,
         kai asmuo padavė prašymą tiesiogiai, nelaikant šiuo tikslu numatytų testų, priimti į parengiamąją teisės praktiką, yra tos,
         kurias patvirtina kvalifikacija, reikalaujama valstybėje narėje, kur kandidatas prašo leisti atlikti tokią praktiką.

      Lygindama kandidato kvalifikaciją, kuri patvirtinama diplomais, sertifikatais, kitais pažymėjimais, taip pat atitinkama profesine
         patirtimi, su profesine kvalifikacija, kurios reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus, valstybė narė gali atsižvelgti
         į objektyvius nagrinėjamos profesinės veiklos skirtumus, susijusius tiek su teisiniais pagrindais kilmės valstybėje narėje,
         tiek su šios veiklos vykdymo sritimi. Advokato profesinės praktikos atveju valstybė narė turi teisę lyginti diplomus atsižvelgdama
         į nustatytus nagrinėjamų nacionalinių teisės sistemų skirtumus.

      Todėl vien to, kad vienos valstybės narės teisės studijos, atsižvelgiant tiek į parengimo lygį, tiek į šiuo tikslu paskirtą
         laiką ir įdėtas pastangas, gali būti laikomos palyginamomis su studijomis, kuriomis siekiama suteikti teorinių žinių, patvirtinamų
         reikalaujama kvalifikacija kitoje valstybė narėje, nepakanka, kad atsirastų pareiga lyginant pirmenybę suteikti teorinėms
         žinioms, kurios iš esmės yra susijusios su kitos valstybės narės teise ir kurios patvirtinamos šioje valstybėje gautomis kvalifikacijomis,
         o ne teorinėms žinioms, kurių reikalaujama pagal valstybės narės, kur kandidatas siekia atlikti parengiamąją praktiką, po
         kurios galima siekti užsiimti reglamentuojama teisininko profesine veikla, nacionalines nuostatas.

      (žr. 37, 44, 46, 48 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kai kompetentingos vienos valstybės narės valstybės valdžios institucijos
         nagrinėja kitos valstybės narės piliečio prašymą leisti atlikti tokią praktiką, kokia yra parengiamoji praktika, po kurios
         galima siekti užsiimti teisininko profesine veikla, pats šis straipsnis neįpareigoja šių institucijų vertinant ekvivalentiškumą
         pagal Bendrijos teisę kandidato pareikalauti žemesnio teisės žinių lygio nei tas, kuris patvirtinamas kvalifikacija, šioje
         valstybėje narėje reikalaujama siekiant atlikti tokios trukmės parengiamąją praktiką. Tačiau reikia patikslinti, kad minėtas
         straipsnis taip pat nedraudžia „sušvelninti“ šiai kvalifikacijai keliamus reikalavimus ir kad svarbu, jog praktikoje galimybė
         bent iš dalies pripažinti suinteresuotojo asmens turima kvalifikacija patvirtintas įgytas žinias neliktų paprasčiausia fikcija,
         bet tai turi patikrinti nacionalinis teismas.

      (žr. 65 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. gruodžio 10 d.(*)

      „Laisvas darbuotojų judėjimas – EB 39 straipsnis – Atsisakymas suteikti teisę atlikti parengiamąją teisės praktiką, po kurios galima užsiimti reglamentuojama teisininko profesine
         veikla – Kandidatas, gavęs teisės mokslų diplomą kitoje valstybėje narėje – Įgytų teorinių žinių ekvivalentiškumo tyrimo kriterijai“

      Byloje C‑345/08
      dėl Verwaltungsgericht Schwerin (Vokietija) 2008 m. liepos 8 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. liepos 28 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Krzysztof Peśla
      prieš
      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einantis antrosios kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai
         P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. liepos 2 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        K. Peśla, atstovaujamo advokato B. Kemper,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Kemper,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E. Skandalou ir S. Vodina,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo S.C. M. Collins ir B.L. D. Dodd, taip pat B.L. K. Keane,

      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos J. Fazekas, K. Veres ir M. Fehér,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes-Purokoski,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Støvlbæk, M. Adam ir M. Vollkommer,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 39 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Lenkijos piliečio K. Peśla ir Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern (Meklenburgas–Vakarų Pomeranijos federacinės žemės teisingumo ministerija) dėl pastarosios atsisakymo leisti neišlaikius teisės
         dalykų, kurie yra privalomi laikant vadinamąjį „erstes juristiches Staatsexamen“ (pirmasis valstybinis teisės egzaminas, toliau
         – pirmasis valstybinis egzaminas), tinkamumo testo, kaip teisės referentui (Rechtsreferendar), atlikti parengiamąją praktiką, po kurios galima užsiimti teisininko profesine veikla.

       Nacionalinis teisinis pagrindas
      3        Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad asmuo, siekiantis užsiimti bet kokia reglamentuojama teisininko
         profesine veikla Vokietijoje, iš principo turi būti laikomas „tinkamu užimti teisėjo pareigas“ (Befähigung zum Richteramt). Pagal Vokietijos teisėjų įstatymo (Deutsches Richtergesetz, toliau – DRiG) 5 straipsnio 1 dalį tokia kvalifikacija įgyjama baigus universitetines teisės studijas (Vokietijoje – ne
         mažiau kaip dveji metai) ir išlaikius pirmąjį valstybinį teisės egzaminą bei – atlikus teisės praktiką (Rechtsreferendariat, toliau – parengiamąją praktiką) – išlaikius antrąjį valstybinį teisės egzaminą.

      4        Pagal DRiG 5a straipsnio 2 dalį universitetinių studijų, kurios turi trukti ne mažiau kaip dvejus metus Vokietijoje, turinį
         sudaro privalomieji ir laisvai pasirenkami specializuoti dalykai. Privalomieji dalykai susiję su svarbiausiais civilinės teisės,
         baudžiamosios teisės, viešosios teisės ir proceso teisės aspektais, įskaitant dalykus, susijusius su Europos teise, teisine
         metodologija ir svarbiausiais filosofijos, istorijos ir sociologijos aspektais. Specializuotais dalykais siekiama papildyti
         studijas, pagilinti privalomuosius dalykus, su kuriais jos susijusios, ir pateikti tarpdisciplininį ir tarptautinį požiūrį
         į teisę.

      5        Pagal DRiG 5d straipsnio 2 dalies pirmą sakinį dalykai, iš kurių turi būti laikomas pirmasis valstybinis egzaminas, turi būti
         tokio lygio, kad jų studijos būtų pabaigtos per ketverius su puse metų. Pagal to paties įstatymo 5 straipsnio 1 dalį šį pirmąjį
         egzaminą sudaro universitetinis atskirų specialybės dalykų egzaminas ir valstybinis privalomųjų dalykų egzaminas. Pagal minėtos
         2 dalies trečią sakinį pastarasis egzaminas vyksta testo raštu ir žodžiu forma.

      6        Pagal DRiG 5d straipsnio 2 dalies pirmą sakinį studijų turinys turi būti derinamas su parengiamąja praktika. Pagal to paties
         įstatymo 5b straipsnį parengiamoji praktika trunka dvejus metus ir apima paskyrimus į privalomas praktikas bei paskyrimą į
         vieną ar kelias papildomas praktikas. Remiantis tuo pačiu straipsniu, privalomosios šios praktikos dalys atliekamos bendrosios
         kompetencijos civiliniame teisme, prokuratūroje arba baudžiamųjų bylų teisme, valstybės valdžios įstaigoje ir pas advokatą.
         Pagal DRiG 5 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį antrojo valstybinio egzamino dalis raštu turi būti atlikta laikotarpiu nuo aštuoniolikto
         iki dvidešimt pirmo parengiamosios praktikos mėnesio.

      7        DRiG 5b straipsnio 4 dalies pirmame sakinyje numatyta, kad kiekviena privalomos parengiamosios praktikos dalis trunka tris
         mėnesius, išskyrus tą, kuri atliekama pas advokatą – ji trunka devynis mėnesius.

      8        Vykdant šį profesinį rengimą ir vadovaujantis Teismų santvarkos įstatymo (Gerichtsverfassungsgesetz, toliau – GVG) 10 straipsniu, teisės praktikantai gali, prižiūrimi teisėjo, nagrinėti teisminės savitarpio pagalbos prašymus,
         apklausti proceso šalis, išskyrus baudžiamąsias bylas, rinkti įrodymus ir rengti posėdžius. GVG 142 straipsnio 3 dalyje nustatyta,
         kad teisės praktikantai gali pavaduoti prokuratūros pareigūną, šiam prižiūrint.

      9        Federalinės žemės (Länder) turi patikslinti šio reglamentavimo detales. Meklenburgas–Vakarų Pomeranijos federalinės žemės įstatymo dėl teisininkų rengimo
         (Gesetz über die Juristenausbildung im Land Mecklenburg-Vorpommern, toliau – JAG‑M‑V) 21 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad teisininko praktikanto parengiamoji praktika atliekama vykdant profesinį
         rengimą, kurio statusas įtvirtintas viešojoje teisėje. Be to, teisės praktikantai gauna dienpinigius pagal JAG‑M‑V 21a straipsnio
         2 dalį. Atliekant šią parengiamąją praktiką jie yra prižiūrimi vadovybės ir turi vykdyti savo praktikos vadovo nurodymus pagal
         Įstatymą dėl teisininkų rengimo, įgyvendinančio reglamento 36 straipsnio 1 ir 2 dalį (Verordnung zur Ausführung des Juristenausbildungsgesetzes, toliau – JAPO M-V). Pagal JAG‑M‑V 24 straipsnį parengiamasis profesinis rengimas baigiasi tą dieną, kai paskelbiama apie
         išlaikytą egzaminą arba neišlaikytą kartojamą pirmąjį egzaminą.

      10      Pagal DRiG 6 straipsnio 1 dalį į parengiamąją praktiką priimama, jei išlaikomas pirmasis valstybinis egzaminas. Pagal to paties
         įstatymo 112a straipsnį, jei Europos Sąjungos valstybės narės pilietis šioje valstybėje įgijo universitetinį teisės diplomą,
         suteikiantį teisę šioje valstybėje narėje atlikti po universiteto baigimo advokato profesinę praktiką, jis gali prašyti Vokietijoje
         išduoti pažymą, kuria būtų patvirtinamas šio universiteto diplomo ekvivalentiškumas pirmajam valstybiniam egzaminui. Jei tokia
         ekvivalentiškumo pažyma gaunama, suinteresuotas asmuo priimamas į parengiamąją praktiką.

      11      DRiG 112a straipsnis „Ekvivalentiškumo vertinimas, kuriuo nustatoma, ar leisti atlikti parengiamąją teisės praktiką“ priimtas
         po to, kai buvo paskelbtas 2003 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas Morgenbesser (C‑313/01, Rink. p. I‑13467). Šiame straipsnyje nustatyta:

      „1.      Europos Sąjungos valstybių narių, kitų Europos ekonominės erdvės susitarimo šalių ar Šveicarijos piliečiai, turintys vienoje
         iš šių valstybių išduotą universitetinį teisės mokslų diplomą, suteikiantį teisę į po universiteto baigimo Europos teisininko
         studijas pagal Gesetz über die Tätigkeit europäischer Rechtsanwälte in Deutschland 1 dalį, pateikus prašymą priimami į parengiamąją praktiką, jeigu jų teorinių žinių ir praktinių įgūdžių pakanka išlaikyti
         Vokietijos valstybinio teisės privalomųjų dalykų egzaminą pagal 5 dalies 1 dalį.

      2.      Pagal 1 dalį reikalaujamas teorinių žinių ir praktinių įgūdžių vertinimas apima universiteto diplomo ir pateiktų dokumentinių
         įrodymų – visų pirma diplomų, egzaminų rezultatų, kitų dokumentinių įrodymų ir atitinkamos profesinės patirties – vertinimą.
         Jei įvertinus nenustatomas ekvivalentiškumas arba jis nustatomas tik iš dalies, pateikus prašymą atliekamas tinkamumo testas.

      3.      Tinkamumo testas yra valstybinis egzaminas, kuris turi būti laikomas vokiečių kalba; jis turi apimti reikalaujamų Vokietijos
         teisės teorinių žinių ir praktinių įgūdžių bei pasirengimo sėkmingai baigti teisės praktiką įvertinimą. Tikrinami šie dalykai:
         privatinė, baudžiamoji ir viešoji teisė bei su šiomis teisės sritimis susijusi proceso teisė. Valstybinio privalomųjų dalykų
         egzamino testai raštu laikomi iš tų antrame sakinyje nurodytų teisės sričių, kur žinios nebuvo pripažintos pakankamos pagal
         2 dalies pirmą sakinį.

      4.      Tinkamumo testas laikomas išlaikytu, jei kandidatas:
      1)      pagal federalinės žemės, kurioje testas laikomas, įstatymą teisingai atlieka nustatytą užduočių raštu skaičių, leidžiantį
         laikyti valstybinį privalomųjų dalykų egzaminą, tačiau šis skaičius turi atitikti bent pusę valstybinio privalomųjų dalykų
         egzamino užduočių raštu; ir

      2)      išlaiko testus raštu bent dviejose teisės srityse, nurodytose 3 dalies antrame sakinyje, iš kurių bent viena yra iš privatinės
         teisės srities.

      Jei vertinant pagal 2 dalies pirmąjį sakinį teisės srityse, nurodytose 3 dalies antrajame sakinyje, nustatomos pakankamos
         žinios, testai raštu šioje srityje laikomi išlaikytais.

      5.      Neišlaikytas tinkamumo testas gali būti vieną kartą perlaikomas.
      6.      Ekvivalentiškumo pripažinimas pagal 1 dalį prilyginamas valstybinio egzamino išlaikymui pagal 5 dalies 1 dalį.
      <...>“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12      2003 m. gruodžio mėn. K. Peśla baigė savo universitetines studijas Poznanės (Lenkija) universiteto teisės fakultete ir įgijo
         magistro kvalifikacinį laipsnį (magister). 2005 m. sausį, pabaigus Vokietijos ir Lenkijos teisės studijas, Frankfurto prie Oderio (Vokietija) universiteto teisės
         fakultetas, kuriame jis nuo 1998 m. studijavo lygiagrečiai su studijomis Lenkijoje, suteikė jam Vokietijos ir Lenkijos teisės
         magistro (Master ofGerman and Polish Law) akademinį laipsnį, o 2005 m. vasarį – Vokietijos ir Lenkijos teisės bakalauro (BachelorofGerman and Polish Law) akademinį laipsnį.

      13      2005 m. lapkritį K. Peśla pateikė prašymą leisti atlikti parengiamąją teisės praktiką Meklenburge–Vakarų Pomeranijoje. Grįsdamas
         savo prašymą jis pridėjo papildomas pažymas – įrodymus, susijusius su atskirų studijų baigimu, darbo patirtimi ir apmokymais
         – bei nurodė minėtą Sprendimą Morgenbesser.

      14      2007 m. kovo 27 d. Sprendimu Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern atmetė prašymą pripažinti ekvivalentiškumą pagal DRiG 112a straipsnį. Jos manymu, ekvivalentiškumo nustatymo kriterijumi yra
         laikomos teorinės žinios, kurios tikrinamos per valstybinį privalomųjų dalykų egzaminą pagal to paties įstatymo 5 straipsnio
         1 dalį. Užsienio teisės, kadangi ji skiriasi nuo Vokietijos teisės, teorinės žinios negali būti pripažįstamos ekvivalentiškomis.
         Be to, pagal šį neigiamą sprendimą Vokietijos teisės teorinės žinios, kurios buvo reikalingos skiriant K. Peśla vertinimo
         balus pagal Vokietijos ir Lenkijos teisės magistro mokymo programą, yra aiškiai žemesnio lygio nei tos, kurių reikalaujama
         pirmojo valstybinio egzamino iš privalomųjų dalykų testuose raštu.

      15      Tačiau šiame neigiamame sprendime patikslinama, kad K. Peśla galėjo, jei būtų pateikęs prašymą, dalyvauti tinkamumo teste
         pagal DRiG 112a straipsnio 3 dalį.

      16      2007 m. balandžio 27 d. K. Peśla pateikė skundą dėl 2007 m. kovo 27 d. Sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
         teismui. Grįsdamas skundą, jis iš esmės teigia, kad Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern atliktas ekvivalentiškumo vertinimas prieštarauja Teisingumo Teismo nustatytiems kriterijams. Jeigu būtų remiamasi kriterijumi,
         kad Vokietijos teisės teorinės žinios ir praktiniai įgūdžiai turi būti vertinami taip, kaip reikalaujama pirmajame valstybiniame
         teisės egzamine, užsienyje gautas diplomas niekuomet negalėtų tenkinti šio kriterijaus, nes Vokietijos teisė užsienio šalyse
         paprastai nedėstoma.

      17      Susbsidiairiai, K. Peśla nurodo, kad minėtame neigiamame sprendime buvo nepakankamai atsižvelgta į jo teorines žinias, kurias
         jis įgijo studijuodamas ir atlikdamas praktiką Vokietijoje, dirbdamas dviejų profesorių atsistentu ir vadovaudamas darbams.

      18      Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern teigia, kad ginčijamas neigiamas sprendimas yra pagrįstas. Jos manymu, ekvivalentiškumas negali būti nustatytas.

      19      Manydamas, jog šiomis aplinkybėmis tam, kad ginčas būtų išspręstas, reikia išaiškinti sąlygas, kurios pagal EB 39 straipsnį
         taikomos pripažįstant ekvivalentiškumą DRiG 112a straipsnio 1, 2 ir 6 dalių prasme, Verwaltungsgericht Schwerin nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      ar EB 39 straipsniui neprieštarauja tai, kad ekvivalentiškumas pagal (DRiG) 112a straipsnio 1 ir 2 dalis pripažįstamas tik
         tuomet, kai iš pateiktų pažymėjimų matyti, kad ES pilietis turi tokias pat teorines žinias ir praktinius įgūdžius, kurie nustatomi
         per (Vokietijos teisės) privalomųjų dalykų egzaminus pagal (DRiG) 5 straipsnio 1 dalį?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
      ar pagal EB 39 straipsnį reikalaujama, kad vienintelis Bendrijos teisės reikalavimus atitinkantis ekvivalentiškumo nustatymo
         kriterijus būtų tas, kad ES piliečiui išduotas universiteto diplomas kartu su jo pateiktais išsilavinimo ir darbo patirties
         įrodymais prilygtų tokiam (intelektinio) išsilavinimo lygiui ir jo apimčiai, kokio reikalaujama (pirmajame valstybiniame egzamine)?

      3.      Jei į antrąjį klausimą taip pat būtų atsakyta neigiamai:
      ar EB 39 straipsniui neprieštarauja tai, kad siekiant pripažinti ekvivalentiškumą pagal (DRiG) 112a straipsnio 1 ir 2 dalis
         vis tiek remiamasi pirmajame (Vokietijos valstybiniame) egzamine tikrinamomis teorinėmis žiniomis, tik nustatomi kiek „mažesni“
         reikalavimai atsižvelgiant į kitur Bendrijoje sėkmingai užbaigtas teisės studijas?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      20      Pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, siekiama išsiaiškinti, į kokias teorines žinias, kaip atskaitos
         pagrindą, reikia atsižvelgti siekiant įvertinti, ar prašymo tiesiogiai, nelaikant šiuo tikslu numatytų testų, priimti į parengiamąją
         praktiką rengėjas turi ekvivalentiškų teorinių žinių toms, kurių paprastai reikalaujama siekiant gauti leidimą atlikti tokią
         praktiką atitinkamoje valstybėje narėje. Pirmuoju klausimu iš esmės klausiama, ar minėtos teorinės žinios turi būti susijusios
         su priimančiosios valstybės narės teise, o antruoju norima išsiaiškinti, ar kitos valstybės narės teorinės teisės žinios gali
         būti laikomos ekvivalentiškomis, atsižvelgiant tiek į mokymo lygį, tiek į tuo tikslu skirtą laiką ir įdėtas pastangas, teorinėms
         žinioms, kurių reikalaujama siekiant gauti teisę atlikti parengiamąją teisės praktiką priimančiojoje valstybėje narėje.

      21      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar galima pagal Bendrijos teisę
         reikalauti, kad priimančiosios valstybės narės teisės teorinių žinių lygis, reikalaujamas siekiant gauti leidimą parengiamajai
         praktikai, kuri turi būti atlikta prieš antrąjį valstybinį teisės egzaminą, ir priėmimo į teisininko profesiją reikalavimai
         būtų šiek tiek sumažinti, siekiant paskatinti laisvą asmenų judėjimą.

       Dėl dviejų pirmųjų klausimų
      22      Siekiant atsakyti į abu pirmuosius klausimus, visų pirma primintina, kad asmuo, esantis K. Peśla padėtyje, pagrindinėje byloje
         negali remtis antrine Bendrijos teise, kad būtų pripažinta jo akademinė kvalifikacija ir profesinė patirtis, siekiant įgyti
         teisę atlikti profesinę praktiką, kuri yra būtina norint užsiimti teisininko profesine veikla Vokietijoje.

      23      Iš tiesų 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/5/EB, skirta padėti teisininkams verstis nuolatine
         advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 6 sk., 3 t., p.  90), taikoma tik advokatui, kuris yra visiškai kvalifikuotas savo kilmės valstybėje narėje (žr.
         minėto Sprendimo Morgenbesser 45 punktą). Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad teisės praktikanto veikla sumanyta kaip praktinė mokymo dalis, kuri yra
         būtina siekiant įgyti teisę užsiimti teisininko profesine veikla Vokietijoje. Darytina išvada, kad ši veikla negali būti kvalifikuojama
         kaip „reglamentuojama profesinė veikla“ 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo
         diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19, 1989, p. 16; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 337), su pakeitimais, padarytais 2001 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos
         direktyva 2001/19/EB (OL L 206, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 187), prasme ir gali būti
         atskirta nuo Vokietijos teisininko profesinės veiklos, kaip antai advokato praktikos (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
         Morgenbesser 46–55 punktus).

      24      Kaip buvo patvirtinta teismo posėdyje, tuo metu, kai susiklostė pagrindinės bylos aplinkybės, K. Peśla dar nebuvo įgijęs profesinės
         kvalifikacijos, kuri yra būtina norint užsiimti advokato praktika Lenkijoje.

      25      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tiek EB 39 straipsnis, kuris aiškiai nurodomas pateiktuose klausimuose, tiek EB 43 straipsnis
         gali būti taikomi tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos šioje pagrindinėje byloje.

      26      Iš bylos medžiagos, ypač iš Vokietijos vyriausybės pastabų matyti, kad atliekančių praktiką praktikantų prašoma panaudoti
         per studijas įgytas teorines žinias, todėl vadovaujami praktikos vadovo jie prisideda prie jo vykdomos veiklos, o profesinio
         rengimo metu gauna dienpinigius. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad teisės praktikantai, vykdantys realią
         ir efektyvią veiklą, turi būti pripažinti darbuotojais EB 39 straipsnio prasme (šiuo klausimu žr. 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo
         Kranemann, C‑109/04, Rink. p. I‑2421, 12–18 punktus).

      27      Antra, tokia parengiamoji teisės praktika, kokia numatyta Vokietijos teisės aktuose, yra mokymo sudedamoji dalis, kuri būtina,
         siekiant visų pirma įgyti teisę Vokietijoje užsiimti advokato praktika; tai reglamentuojama profesinė veikla, kuriai taikomas
         EB 43 straipsnis (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Morgenbesser 60 punktą).

      28      Be to, pažymėtina, kad pagrindinėje byloje šių dviejų straipsnių taikyti nekliudo EB 39 straipsnio 4 dalyje numatyta „darbo
         valstybės tarnyboje“ išimtis ir EB 45 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta išimtis „veiklai, kuri (valstybėje narėje)
         yra susijusi, nors ir laikinai, su viešosios valdžios funkcijų vykdymu“.

      29      Iš tiesų tiek, kiek praktikantas dalį savo praktikos atliko ne viešajame sektoriuje, primintina, kad sąvoka „darbas valstybės
         tarnyboje“, neatsižvelgiant į tai, kokios užduotys paskiriamos darbuotojui, neapima darbo fizinio asmens ar privatinės teisės
         reglamentuojamo juridinio asmens naudai (žr. 1998 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 33 punktą ir minėto Sprendimo Kranemann 19 punktą).

      30      Nors byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Kranemann, kalbama apie parengiamosios praktikos dalį, kuri turėjo būti atlikta ne viešajame sektoriuje, pažymėtina, kad jei teisės
         praktikantas visą savo praktiką ar jos dalį atlieka bendrosios kompetencijos civiliniame teisme, prokuratūroje arba baudžiamųjų
         bylų teisme, jis, kaip posėdyje pažymėjo Vokietijos vyriausybė, veikia laikydamasis praktikos vadovo nurodymų ir jo prižiūrimas,
         kaip tai, beje, matyti iš šio sprendimo 8 ir 9 punktuose cituotų GVG ir JAPO M-V įstatymų nuostatų.

      31      Todėl teisės praktikanto praktikai negali būti taikoma išimtis pagal EB 39 straipsnio 4 dalį, nes ši išimtis netaikoma darbo
         vietoms, kuriose, nors jos ir susijusios su valstybės įstaigomis arba kitomis viešosios teisės reglamentuojamomis organizacijomis,
         nevykdomi jokie viešosios valdžios uždaviniai tikrąja to žodžio prasme (visų pirma žr. 1980 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 149/79, Rink. p. 3881, 11 punktą ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Anker ir kt., C‑47/02, Rink. p. I‑10447, 59 punktą).

      32      Be to, EB 45 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta nukrypti leidžianti nuostata turi būti apribojama veikla, kuri savaime
         reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (visų pirma žr. 1974 m. birželio 21 d. Sprendimo
         Reyners, 2/74, Rink. p. 631, 45 punktą; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Thijssen, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 8 punktą ir 2001 m. gegužės 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑283/99, Rink. p. I‑4363, 20 punktą).

      33      Todėl dėl priežasčių, kurios yra analogiškos nurodytosioms šio sprendimo 30 punkte, teisės praktikanto veiklai, net jeigu
         ji vykdoma viešajame sektoriuje, netaikoma EB 45 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta išimtis (taip pat pagal analogiją
         žr. minėto Sprendimo Thijssen 22 ir 23 punktus).

      34      Pagaliau taip pat pažymėtina, kad kai sąlygos, susijusios su teise užsiimti atitinkama profesinė veikla, nėra suderintos,
         valstybės narės turi teisę apibrėžti tokias teorines žinias ir kvalifikaciją, kokios reikalingos siekiant užsiimti šia profesine
         veikla, ir pareikalauti pateikti jas patvirtinantį diplomą (žr. 1987 m. spalio 15 d. Sprendimo Heylens ir kt., 222/86, Rink. p. 4097, 10 punktą; 1991 m. gegužės 7 d. Sprendimo Vlassopoulou, C‑340/89, Rink. p. I‑2357, 9 punktą ir 1992 m. gegužės 7 d. Sprendimo Aguirre Borrell ir kt., C‑104/91, Rink. p. I‑3003, 7 punktą).

      35      Tačiau svarbu priminti, kad Bendrijos teisėje nustatomi apribojimai valstybėms narėms įgyvendinant šią kompetenciją, todėl
         šiuo klausimu priimtos nacionalinės nuostatos neturi kliudyti veiksmingai įgyvendinti EB 39 ir 43 straipsniais garantuojamas
         pagrindines teises (žr. minėto Sprendimo Heylens ir kt. 11 punktą ir 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Kraus, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 28 ir 32 punktus).

      36      Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nacionalinės taisyklės, nustatančios sąlygas kvalifikacijai įgyti,
         net jeigu jos būtų taikomos be diskriminacijos dėl pilietybės, gali kliudyti įgyvendinti pagrindines laisves, jeigu jomis
         neatsižvelgiama į suinteresuotojo asmens jau kitoje valstybėje narėje įgytas teorines žinias ir kvalifikacijas (šiuo klausimu
         žr. minėtų sprendimų Vlassopoulou 15 punktą; Kraus 32 punktą; 1994 m. kovo 22 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑375/92, Rink. p. I‑923, 18 punktą ir minėto Sprendimo Morgenbesser 61 ir 62 punktus).

      37      Darytina išvada, kad valstybės narės institucijos, nagrinėdamos kitos valstybės narės piliečio prašymą leisti atlikti profesinę
         praktiką, po kurios galima siekti užsiimti reglamentuojama profesine veikla, turi atsižvelgti į suinteresuotojo asmens profesinę
         kvalifikaciją palygindamos tą, kuri patvirtinama diplomais, sertifikatais, kitais pažymėjimais, taip pat atitinkama profesine
         patirtimi, su profesine kvalifikacija, kurios reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus (šiuo klausimu visų pirma žr. minėtų
         sprendimų Vlassopoulou 16 punktą ir Morgenbesser 57 ir 58 punktus).

      38      Ši teismo praktika yra principo, susijusio su EB sutartyje įtvirtintomis pagrindinėmis laisvėmis, išraiška (šiuo klausimu
         žr. 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Hocsman, C‑238/98, Rink. p. I‑6623, 24 punktą ir 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo Dreessen, C‑31/00, Rink. p. I‑663, 25 punktą). Kaip visų pirma matyti iš minėto Sprendimo Morgenbesser 61 punkto, ši analizė nesikeičia atsižvelgiant į tai, ar remiamasi laisvu darbuotojų judėjimu, ar įsisteigimo laisve, ginčijant
         atsisakymą leisti kitos valstybės narės nei Vokietijos Federacinės Respublikos kandidatui atlikti parengiamąją praktiką neišlaikius
         teisės dalykų, kurie yra privalomi pirmajame valstybiniame egzamine, tinkamumo testo.

      39      Kaip tai ne kartą nusprendė Teisingumo Teismas, šio sprendimo 37 punkte nurodytas lyginamasis tyrimas turi leisti priimančiosios
         valstybės narės institucijoms objektyviai įsitikinti, jog užsienio valstybėje išduotu diplomu patvirtinama, kad jo savininkas
         turi teorinių žinių ir kvalifikacijų, kurios, nors ir ne identiškos, bent jau ekvivalentiškos toms, kurios patvirtinamos nacionaliniu
         diplomu. Šis užsienio valstybėje išduoto pažymėjimo ekvivalentiškumo vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant tik į teorinių
         žinių ir kvalifikacijų, kurias šio pažymėjimo savininkas tariamai įgijo, lygį, atsižvelgiant į studijų ir su ja susijusios
         parengiamosios praktikos pobūdį ir trukmę (žr. minėtų sprendimų Heylens ir kt. 13 punktą; Vlassopoulou 17 punktą; Aguirre Borrell ir kt. 12 punktą; 1994 m. kovo 22 d. minėto Sprendimo Komisija prieš Ispaniją 13 punktą ir minėto Sprendimo Morgenbesser 68 punktą).

      40      Jei šiame diplomų lyginamajame tyrime konstatuojama, kad užsienio diplomu patvirtinamos teorinės žinios ir kvalifikacija atitinka
         tokias, kokių reikalaujama pagal nacionalines nuostatas, valstybė narė turi pripažinti, kad šis diplomas atitinka šių nuostatų
         sąlygas. Tačiau jei nustatoma, kad šios teorinės žinios ir kvalifikacija tik iš dalies atitinka reikalaujamąsias nacionalinės
         teisės aktuose, priimančioji valstybė narė turi teisę pareikalauti, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog turi trūkstamas
         teorines žinias ir kvalifikaciją (žr. minėtų sprendimų Vlassopoulou 19 punktą; Aguirre Borrell ir kt. 14 punktą; 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo Fernández de Bobadilla, C‑234/97, Rink. p. I‑4773, 32 punktą; minėto Sprendimo Morgenbesser 70 punktą ir 2004 m. spalio 7 d. Sprendimo Markopoulos ir kt., C‑255/01, Rink. p. I‑9077, 64 ir 65 punktus).

      41      Šiuo klausimu kompetentingos nacionalinės institucijos turi nustatyti, ar priimančiojoje valstybėje narėje pagal studijų arba
         praktikos programą įgytų teorinių žinių pakanka, siekiant kompensuoti trūkstamas teorines žinias (minėtų sprendimų Vlassopoulou 20 punktas; Fernández de Bobadilla 33 punktas ir Morgenbesser 71 punktas).

      42      Remdamasis šio sprendimo trijuose ankstesniuose punktuose nurodyta Teisingumo Teismo praktika, konkrečiai kalbant, minėto
         sprendimo Morgenbesser 68 punktu ir 70 punkto pirmuoju sakiniu, K. Peśla teigia, kad siekiant taikyti tokią nacionalinę nuostatą, kokia įtvirtinta
         DRiG 112a straipsnio 1 ir 2 dalyse, taip, kad tai atitiktų Bendrijos teisę, iš principo reikia atsižvelgti į kilmės valstybėje
         narėje, šiuo atveju – Lenkijos Respublikoje, įgytas teorines žinias ir kvalifikaciją, ir tik prireikus atsižvelgti į priimančiojoje
         valstybėje narėje, šiuo atveju – Vokietijos Federacinėje Respublikoje, įgytas teorines žinias ir kvalifikaciją. Jis mano,
         kad jei lyginant remiamasi Vokietijos teisės teorinėmis žiniomis ir praktiniais įgūdžiais, užsienio valstybėje išduotas diplomas
         niekaip negali atitikti reikalaujamų sąlygų, nes Vokietijos teisė paprastai nedėstoma kitose valstybėse narėse. Todėl, jo
         manymu, praktiškai užkertamas kelias laisvam jaunų teisininkų, kurie kvalifikaciją įgijo kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos
         Federacinė Respublika, judėjimui EB 39 straipsnio prasme.

      43      Šie argumentai grindžiami klaidingu Teisingumo Teismo praktikos, kuria remiamasi, supratimu.

      44      Pagal šią praktiką atlikdama šio sprendimo 37 ir 39–41 punktuose nurodytą lyginamąjį tyrimą valstybė narė gali atsižvelgti
         į objektyvius nagrinėjamos profesinės veiklos teisinių pagrindų kilmės valstybėje narėje ir šios veiklos vykdymo srities skirtumus.
         Advokato profesinės praktikos atveju valstybė narė turi teisę lyginti diplomus atsižvelgdama į nustatytus nagrinėjamų nacionalinių
         teisės sistemų skirtumus (žr. minėtų sprendimų Vlassopoulou 18 punktą ir Morgenbesser 69 punktą).

      45      Kaip matyti iš šio sprendimo 37 punkte nurodytos teismo praktikos, ir, priešingai nei teigia K. Peśla, teorinės žinios, kurias
         patvirtina kitoje valstybėje narėje išduotas diplomas ir kvalifikacija ir (arba) profesinė patirtis, kuri buvo įgyta kitose
         valstybėse narėse, taip pat patirtis, įgyta valstybėje narėje, kurioje kandidatas prašo leisti atlikti parengtinę praktiką,
         turi būti tikrinamos atsižvelgiant į priimančiosios valstybės narės teisės aktais reikalaujamą profesinę kvalifikaciją (šiuo
         klausimu taip pat žr. minėto Sprendimo Aguirre Borrell ir kt. 11 punktą; 1996 m. vasario 1 d. Sprendimo Aranitis, C‑164/94, Rink. p. I‑135, 31 punktą; minėtų sprendimų Dreessen 24 punktą ir Morgenbesser 67 punktą).

      46      Vien to, kad vienos valstybės narės teisės studijos, atsižvelgiant tiek į parengimo lygį, tiek į šiuo tikslu paskirtą laiką
         ir įdėtas pastangas, gali būti laikomos palyginamomis su studijomis, kuriomis siekiama suteikti teorinių žinių, patvirtinamų
         reikalaujama kvalifikacija kitoje valstybė narėje, ir atsižvelgiant į šio sprendimo 37 ir 39–41 punktuose nurodytą lyginamąjį
         tyrimą, nepakanka, kad atsirastų pareiga pirmenybę suteikti teorinėms žinioms, kurios iš esmės yra susijusios su kitos valstybės
         narės teise ir kurios patvirtinamos šioje valstybėje gautomis kvalifikacijomis, o ne teorinėms žinioms, kurių reikalaujama
         pagal valstybės narės, kur kandidatas siekia atlikti parengiamąją praktiką, po kurios galima siekti užsiimti reglamentuojama
         teisininko profesine veikla, nacionalines nuostatas. Kaip konstatavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         jeigu būtų atsižvelgiama į tokius argumentus, kokius šioje pagrindinėje byloje nurodo K. Peśla, reiktų daryti išvadą, kad
         kandidatui gali būti suteikta teisė atlikti parengiamąją praktiką ir neturint jokių Vokietijos teisės ar kalbos žinių.

      47      Be to, dėl K. Peśla alternatyvaus argumento, kad į Vokietijos teisės žinias, kurias jis įgijo studijuodamas pagal universiteto
         programą Vokietijoje, Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern atsižvelgė nepakankamai, pakanka priminti, kad šiuo atveju Teisingumo Teismas neturi kompetencijos nuspręsti, ar Vokietijos
         įstaigos turėjo teisę tokius pateisinančius pažymėjimus, kokius pateikė K. Peśla, laikyti nepakankamais.

      48      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmuosius klausimus reikia atsakyti, kad EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip,
         kad teorinės žinios, į kurias reikia atsižvelgti vertinant išsilavinimo ekvivalentiškumą, kai asmuo padavė prašymą tiesiogiai,
         nelaikant šiuo tikslu numatytų testų, priimti į parengiamąją teisės praktiką, yra tos, kurias patvirtina kvalifikacija, reikalaujama
         valstybėje narėje, kur kandidatas prašo leisti atlikti tokią praktiką.

       Dėl trečiojo klausimo
      49      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar vykdant lyginamąjį tyrimą pagal
         šio sprendimo 37 ir 39–41 punktus reikia, nors nežymiai, „sumažinti“ reikalavimus, susijusius su privalomomis turėti priimančiosios
         valstybės narės teisės žiniomis, kad EB 39 straipsnis taptų veiksmingas.

      50      Šiuo klausimu, kad EB 39 straipsnis taptų veiksmingas, neprivaloma taikyti mažesnius reikalavimus suteikiant teisę užsiimti
         profesine veikla valstybėje narėje nei tie, kurie paprastai taikomi šios valstybės narės piliečiams.

      51      Šio sprendimo 34–41, 44 ir 45 punktuose nurodytoje teismų praktikoje Teisingumo Teismas pripažino poreikį suderinti privalomų
         kvalifikacijų, kad būtų galima užsiimti atitinkama veikla, reikalavimą su būtinomis sąlygomis, kuriomis remiantis būtų galima
         veiksmingai įgyvendinti EB 39 ir 43 straipsniais garantuojamas pagrindines teises (šiuo klausimu visų pirma žr. minėto Sprendimo
         Heylens ir kt. 13 punktą).

      52      Iš šios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad šio sprendimo 39 punkte nurodytas ekvivalentiškumo vertinimas turi būti atliekamas
         atsižvelgiant į visą parengimą – akademinį ir profesinį, – kuriuo suinteresuotasis asmuo gali remtis vertinant, ar ši visuma
         gali būti laikoma tenkinančia, nors ir iš dalies, sąlygas, kurias įvykdžius suteikiama teisė užsiimti nagrinėjama veikla (šiuo
         klausimu visų pirma žr. minėto Sprendimo Morgenbesser 66 ir 67 punktus). Jei šiuo lyginamuoju tyrimu nustatoma, kad minėta visuma jas tenkina tik iš dalies, priimančioji valstybė
         narė, kaip tai aišku iš šio sprendimo 40 punkto, turi teisę pareikalauti suinteresuotojo asmens įrodyti, kad jis įgijo trūkstamas
         teorines žinias ir kvalifikaciją.

      53      Tai, kad priimančioji valstybė narė privalo atsižvelgti į teorines žinias, tik iš dalies atitinkančiomis tas, kuriomis patvirtinama
         šioje valstybėje narėje pagal nacionalinės teisės aktus reikalaujama profesinė kvalifikacija, ir tai daro ne testais, kuriais
         nustatoma, ar suteikti šią kvalifikaciją, palengvina tokį laisvą asmenų judėjimą, koks visų pirma nustatytas EB 39 straipsnyje.
         Nesant tokio įpareigojimo, vien diplomo, kurio paprastai reikalaujama iš priimančiosios valstybės narės piliečių, neturėjimas
         gali sudaryti lemiamą kliūtį užsiimti teisininko profesine veikla šioje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 1977 m. balandžio
         28 d. Sprendimą Thieffry, 71/76, Rink. p. 765 ir minėto Sprendimo Morgenbesser 64–67 punktus).

      54      Todėl negalima sutikti su K. Peśla argumentais, kad EB 39 straipsnis netektų prasmės, jei priimančioji valstybė narė kandidato
         galėtų pareikalauti tokio paties nacionalinės teisės žinių lygio, kokio reikalaujama iš asmens, kurio profesinė kvalifikacija,
         reikalinga siekiant užsiimti minėta profesine veikla, buvo patvirtinta šioje valstybėje.

      55      Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad nuo pat parengiamosios praktikos pradžios iš praktikanto tikimasi, kad jis padės jį
         rengiančiam darbuotojui ir jo prižiūrimas vykdys praktinius veiksmus. Šiuo tikslu gali būti reikalaujama, kad praktikantas
         nuo pat savo teisės žinių praktinio pritaikymo turėtų tokių Vokietijos teisės žinių, kokios patvirtinamos pirmajame privalomųjų
         dalykų valstybiniame egzamine. Bet kuriuo atveju labai sunku, visų pirma atsižvelgiant į progresinį mokymo procesą, per numatytą
         laiką įgyti teorinių žinių, kurios yra būtinos pagrįstai tikintis išlaikyti antrąjį valstybinį egzaminą.

      56      Tačiau nors pats EB 39 straipsnis neįpareigoja sumažinti priimančiosios valstybės narės teisės žinių, kurių reikalaujama tokiose
         situacijose, kokia nagrinėjama šioje pagrindinėje byloje, lygio, primintina, jog šis straipsnis negali būti aiškinamas kaip
         atimantis iš valstybių narių teisę „sušvelninti“ reikalaujamos kvalifikacijos reikalavimus.

      57      Darytina išvada, kad kai valstybės narės institucijos nagrinėja kitos valstybės narės piliečio prašymą leisti atlikti tokią
         praktiką, po kurios galima užsiimti reglamentuojama teisininko profesine veikla, kokia yra parengiamoji praktika, pats EB 39 straipsnis
         neįpareigoja, kad šios institucijos, įgyvendindamos tyrimą pagal Bendrijos teisę, iš kandidato pareikalautų žemesnio teisės
         žinių lygio nei tas, kuris patvirtinamas šioje valstybėje narėje reikalaujama kvalifikacija, reikalinga siekiant atlikti tokios
         trukmės parengiamąją praktiką, tačiau neužkerta kelio minėtą kvalifikaciją aiškinti lanksčiai.

      58      Be to, svarbu, kad praktikoje tokia galimybė, kad į įgytas žinias bus bent iš dalies atsižvelgta, kaip tai nustatyta šio sprendimo
         52 straipsnyje, neliktų paprasčiausia fikcija.

      59      Šiuo klausimu, kai lyginant suinteresuotų kandidatų reikalaujama kvalifikacija ir teorinės žinios atitinka tik iš dalies,
         priimančioji valstybė narė nebūtinai visais atvejais turi teisę pareikalauti, kad būtų išlaikyti tokios pat apimties tinkamumo
         testai, nesvarbu, kiek skiriasi konstatuotų dalinių žinių apimtis. Tinkamai neišskaidžius dalykų, kurių atžvilgiu vykdomas
         šio sprendimo 37 punkte nurodytas lyginamasis tyrimas, praktikoje gali būti prarasta galimybė iš dalies pripažinti įgytą kvalifikaciją,
         todėl suinteresuotieji asmenys vėliau privalėtų įrodinėti, jog įgijo ne tik trūkstamas teorines žinias ir kvalifikaciją, bet
         ir teorines žinias ir kvalifikaciją, į kurias reikiama dalimi gali būti atsižvelgta vykdant lyginamąjį tyrimą.

      60      Tačiau pažymėtina: kadangi tokių nacionalinės teisės egzaminų, koks yra pirmasis valstybinis egzaminas, išlaikymas įrodo,
         kad buvo įgytos plačios apimties ir gilios teisinės žinios, ankstesniame punkte minėtas reikalavimas išskaidyti dalykus negali
         lemti, jog tik ribotų tam tikrų dalykų šiose srityse žinių pakaktų, kad suinteresuotasis asmuo galėtų pareikalauti iš dalies
         pripažinti jo kvalifikaciją.

      61      Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tokia DRiG 112a straipsniu
         nustatyta tvarka, kokią taiko kompetentingos nacionalinės institucijos, leidžia asmenims, iš didelės dalies dalykų turintiems
         pakankamai gilių ir plačios apimties žinių, kurios – jų visuma – yra lyginamos pagal minėto straipsnio 1 ir 2 dalis, nevykdyti
         pareigos laikyti visus to paties straipsnio 3 dalyje numatytus testus.

      62      Šiuo klausimu pažymėtina, jog atsakydama į Teisingumo Teismo posėdyje pateiktą klausimą Vokietijos vyriausybė nurodė, kad
         tuo atveju, jei kandidatas turi, pavyzdžiui, Vokietijos civilinės teisės žinių, kurių reikalaujama vykdant DRiG 112a straipsnio
         1 ir 2 dalyse nustatytą lyginamąjį tyrimą, tačiau negalėjo įrodyti tokio paties Vokietijos civilinio proceso teisės žinių
         lygio, šio straipsnio 3 dalyje numatyti tinkamumo testai gali būti rengiami tik iš Vokietijos civilinio proceso teisės.

      63      Be to, pažymėtina, kad teorinių žinių ir praktinių įgūdžių egzaminas, kuris numatytas DRiG 112a straipsnio 1 dalyje, iš tikrųjų
         yra mažiau griežtas nei pirmasis valstybinis egzaminas. Iš bylos medžiagos matyti, kad, priešingai nei asmuo, turintis teisės
         mokslų diplomą ir studijavęs Vokietijoje, kandidatas iš kitos valstybės narės neprivalo laikyti nei testų iš specialybės dalykų,
         nei testų žodžiu.

      64      Šiomis aplinkybėmis iš pirmo žvilgsnio neatrodo, kad pagal DRiG 112a straipsnyje nustatytą tvarką šio sprendimo 52 punkte
         nurodyta galimybė, jog įgytos žinios bus bent iš dalies pripažintos, yra paprasčiausia fikcija, tačiau tai privalo patikrinti
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi kompetenciją priimti sprendimą dėl nacionalinės
         teisės išaiškinimo.

      65      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad
         kai kompetentingos valstybės valdžios institucijos nagrinėja kitos valstybės narės piliečio prašymą leisti atlikti tokią praktiką,
         kokia yra parengiamoji praktika, po kurios galima siekti užsiimti tokia reglamentuojama teisininko profesine veikla, pats
         šis straipsnis neįpareigoja, kad šios institucijos, įgyvendindamos tyrimą pagal Bendrijos teisę, iš kandidato pareikalautų
         žemesnio teisės žinių lygio nei tas, kuris patvirtinamas kvalifikacija, šioje valstybėje narėje reikalaujama siekiant atlikti
         tokios trukmės parengiamąją praktiką. Tačiau reikia patikslinti, kad minėtas straipsnis taip pat nedraudžia „sušvelninti“
         šiai kvalifikacijai keliamus reikalavimus ir kad svarbu, jog praktikoje galimybė bent iš dalies pripažinti suinteresuotojo
         asmens turima kvalifikacija patvirtintas įgytas žinias neliktų paprasčiausia fikcija, bet tai turi patikrinti prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      66      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad teorinės žinios, į kurias reikia atsižvelgti vertinant išsilavinimo ekvivalentiškumą,
            kai asmuo padavė prašymą tiesiogiai, nelaikant šiuo tikslu numatytų testų, priimti į parengiamąją teisės praktiką yra tos,
            kurias patvirtina kvalifikacija, reikalaujama valstybėje narėje, kur kandidatas prašo leisti atlikti tokią praktiką.
      2.      EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kai kompetentingos valstybės valdžios institucijos nagrinėja kitos valstybės
            narės piliečio prašymą leisti atlikti tokią praktiką, kokia yra parengiamoji praktika, po kurios galima siekti užsiimti tokia
            reglamentuojama teisininko profesine veikla, pats šis straipsnis neįpareigoja, kad šios institucijos, įgyvendindamos tyrimą
            pagal Bendrijos teisę, iš kandidato pareikalautų žemesnio teisės žinių lygio nei tas, kuris patvirtinamas kvalifikacija, šioje
            valstybėje narėje reikalaujama siekiant atlikti tokios trukmės parengiamąją praktiką. Tačiau reikia patikslinti, kad minėtas
            straipsnis taip pat nedraudžia „sušvelninti“ šiai kvalifikacijai keliamus reikalavimus ir kad svarbu, jog praktikoje galimybė
            bent iš dalies pripažinti suinteresuotojo asmens turima kvalifikacija patvirtintas įgytas žinias neliktų paprasčiausia fikcija,
            bet tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1996 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Buralux SA, Satrod SA ir Ourry SA prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Apeliacinis skundas. # Byla C-209/94 P.


title: 2008 m. lapkričio 26 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Agraz, SA ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Deliktinė atsakomybė - Žemės ūkis - Bendras rinkų organizavimas perdirbtų vaisių ir daržovių produktų sektoriuje - Pagalba perdirbtiems pomidorų produktams gaminti - Dydžio apskaičiavimo būdas - 2000-2001 prekybos metai - Žalos įvertinimas.#Byla T-285/03.

text:
      2008 m. lapkričio 26 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Agraz ir kt. prieš Komisiją
      (Byla T‑285/03)
      „Deliktinė atsakomybė – Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas perdirbtų vaisių ir daržovių produktų sektoriuje – Pagalba perdirbtiems pomidorų produktams gaminti – Dydžio apskaičiavimo būdas – 2000–2001 prekybos metai – Žalos įvertinimas“
      1.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Reali ir tikra žala – Įrodinėjimo našta (EB 288 straipsnis) (žr. 49 punktą)
      2.                     Deliktinė atsakomybė – Žala – Atlyginimas – Atsižvelgimas į infliaciją – Kompensacinės palūkanos – Apskaičiavimo taisyklės
            (EB 288 straipsnis) (žr. 50–51 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys, susijęs su ieškovėms tariamai padarytos žalos dėl gamybos pagalbos dydžio apskaičiavimo būdo, nurodyto 2000 m. liepos
                  12 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 1519/2000, nustatančiame minimalią kainą ir pagalbos, skirtos perdirbtų pomidorų produktams,
                  dydį 2000–2001 prekybos metams (OL L 174, p. 29), atlyginimu.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Komisija turi sumokėti Agraz ir 86 kitoms bendrovėms, išvardytoms I ir II prieduose, kompensaciją, atitinkančią gamybos pagalbos,
                     kurią jos gavo 2000–2001 prekybos metais, kaip tai nustatyta Reglamento Nr. 1519/200 II priede, dydžio 15,54 % padidinimą.

                  2.

                  	Kartu su šia kompensacija turi būti sumokėtos kompensacinės palūkanos, skaičiuojamos nuo realaus pagalbos kiekvienai ieškovei
                     sumokėjimo dienos, kol bus paskelbtas šis sprendimas, pagal Europos centrinio banko pagrindinėms refinansavimo operacijoms
                     nustatytą palūkanų normą, padidintą dviem procentiniais punktais, kai kalbama apie I priede nurodytas ieškoves, ir pagal atitinkamu
                     periodu Eurostato nustatytą metinį infliacijos lygį valstybėje narėje, kurioje jos įsteigtos, kai kalbama apie II priede nurodytas
                     ieškoves.

                  3.

                  	Kartu su perskaičiuota kompensacija turi būti sumokėti delspinigiai, skaičiuojami nuo šio sprendimo paskelbimo iki visiško
                     atsiskaitymo, pagal Europos centrinio banko pagrindinėms refinansavimo operacijoms nustatytą palūkanų normą, padidintą dviem
                     procentiniais punktais.

                  4.

                  	Agraz ir 86 kitos bendrovės, išvardytos I ir II prieduose, padengia dvi penktąsias savo bylinėjimosi Pirmosios instancijos
                     teisme ir Teisingumo Teisme išlaidų.

                  5.

                  	Komisija padengia savo ir tris penktąsias Agraz bei 86 kitų bendrovių, išvardytų I ir II prieduose, bylinėjimosi Pirmosios
                     instancijos teisme ir Teisingumo Teisme išlaidų.


1976 m. vasario 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Carstens Keramik GmbH ir August Hoff prieš Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Sujungtos bylos 98 ir 99-75.


2015 m. birželio 30 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Olivier Petsch prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Sutartininkas – Lopšelių ir vaikų darželių darbuotojai – 2014 m. sausio 1 d. įsigalioję nauji Pareigūnų tarnybos nuostatai ir KTĮS – Reglamentas Nr. 1023/2013 – Darbo valandų skaičiaus padidinimas – Papildoma mėnesinė suma – Procedūros reglamento 50 straipsnis – Normų hierarchija – Pareigūnų tarnybos nuostatų 110 straipsnio 1 dalies bendrosios įgyvendinimo nuostatos – KTĮS priedo 2 straipsnis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 27 ir 28 straipsniai.#Byla F-124/14.


2015 m. balanžio 23 d. Teisingumo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Byla C-149/14.