title: 2013 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Actavis Group PTC EHF ir Actavis UK Ltd prieš Sanofi.#High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Žmonėms skirti vaistai – Papildomos apsaugos liudijimas – Reglamentas (EB) Nr. 469/2009 – 3 straipsnis – Šio liudijimo gavimo sąlygos – Dviejų vaistų, kuriuos visiškai arba iš dalies sudaro ta pati veiklioji sudedamoji dalis, pateikimas į rinką vienas po kito – Veikliųjų sudedamųjų dalių, iš kurių viena jau buvo prekiauta kaip vaistu, kuriame yra vienintelė veiklioji sudedamoji dalis, derinys – Galimybė gauti kelis liudijimus remiantis tuo pačiu patentu ir dviem leidimais pateikti į rinką.#Byla C-443/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. gruodžio 12 d. (
            *1
         )
      „Žmonėms skirti vaistai — Papildomos apsaugos liudijimas — Reglamentas (EB) Nr. 469/2009 — 3 straipsnis — Šio liudijimo gavimo sąlygos — Dviejų vaistų, kuriuos visiškai arba iš dalies sudaro ta pati veiklioji sudedamoji dalis, pateikimas į rinką vienas po kito — Veikliųjų sudedamųjų dalių, iš kurių viena jau buvo prekiauta kaip vaistu, kuriame yra vienintelė veiklioji sudedamoji dalis, derinys — Galimybė gauti kelis liudijimus remiantis tuo pačiu patentu ir dviem leidimais pateikti į rinką“
      Byloje C‑443/12
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Jungtinė Karalystė) 2012 m. rugsėjo 21 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. spalio 3 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Actavis Group PTC EHF,

         Actavis UK Ltd

      prieš

         Sanofi,

      dalyvaujant

         Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėja) ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kanclerė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. rugsėjo 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Actavis Group PTC EHF, atstovaujamos QC R. Meade, baristerės I. Jamal ir solisitorės C. Balleny,

               —

                  Sanofi ir Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC, atstovaujamų QC D. Alexander ir solisitorių S. Moore ir S. Rich,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos J. Beeko, padedamos baristerės C. May,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir S. Menez,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos F. W. Bulst ir J. Samnadda,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2009 m. gegužės 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 469/2009 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo (OL L 152, p. 1) 3 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Actavis Group PTC EHF ir Actavis UK Ltd (toliau abi kartu – Actavis) ir Sanofi ir Sanofi Pharma Bristol‑Myers Squibb SNC (toliau abi kartu – Sanofi) dėl Sanofi gauto papildomos apsaugos liudijimo (toliau – PAL) dėl vaisto CoAprovel galiojimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Reglamento Nr. 469/2009 4 ir 5 bei 9 ir 10 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(4)

                        Šiuo metu laikotarpis, kuris praeina nuo paraiškos dėl naujo medicinos produkto patento pateikimo dienos iki leidimo pateikti tą medicinos produktą į rinką dienos [toliau – LPR], sąlygoja tai, kad veiksmingos patentinės apsaugos laikotarpis yra nepakankamas padengti moksliniams tyrimams skirtas investicijas.

                        (5)

                        Dėl tokios padėties trūksta apsaugos, o tai apsunkina farmacinius tyrimus.

                  <…>

                        (9)

                        Tokiu liudijimu suteikiamos apsaugos trukmė turėtų būti tokia, kad jo teikiama apsauga būtų pakankamai veiksminga. Dėl to patento ir liudijimo savininkas turėtų turėti galimybę juo išskirtinai naudotis maksimalų 15 metų laikotarpį, skaičiuojant nuo tos dienos, kai konkrečiam medicinos produktui pirmą kartą buvo išduotas [LPR].

                        (10)

                        Į visus šiuos dalykus, taip pat ir sveikatos apsaugos srityje, farmacijoje, kuri yra sudėtinga ir jautri sritis, turi būti atsižvelgta. Dėl to toks liudijimas negali būti išduodamas ilgesniam kaip penkerių metų laikotarpiui. Apsauga turėtų būti suteikiama išskirtinai tik tiems produktams, kuriems yra suteiktas leidimas pateikti juos į rinką kaip medicinos produktus.“

               4

               Šio reglamento 1 straipsnyje „Apibrėžimai“ nustatyta:
               „Šiame reglamente vartojamos tokios sąvokos:

                        a)

                        medicinos produktas – tai bet kuri medžiaga arba medžiagų derinys, skirti žmonėms <...> gydyti arba jų ligų profilaktikai <...>;

                        b)

                        produktas – tai medicinos produkto veiklioji sudedamoji dalis arba veikliųjų sudedamųjų dalių derinys;

                        c)

                        pagrindinis patentas – tai patentas, kuris apsaugo patį produktą, produkto gavimo būdą arba produkto pritaikymą ir pagal kurį jo savininkui išduodamas liudijimas;

                        d)

                        liudijimas – tai [PAL];

                  <…>“

               5

               Šio reglamento 3 straipsnyje „Sąlygos liudijimui gauti“ numatyta:
               „Liudijimas išduodamas, jeigu valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra paduodama 7 straipsnyje nurodyta paraiška ir tos paraiškos padavimo dieną:

                        a)

                        tas produktas yra apsaugotas galiojančiu pagrindiniu patentu;

                        b)

                        galiojantis leidimas pateikti tą produktą į rinką kaip medicinos produktą buvo išduotas atitinkamais atvejais pagal [2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 311, p. 67; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 69)] <...>;

                        c)

                        šiam produktui iki šiol nebuvo gautas liudijimas;

                        d)

                        b punkte nurodytas leidimas yra pirmasis leidimas pateikti produktą į rinką kaip medicinos produktą.“

               6

               Pagal to paties reglamento 4 straipsnį „Apsaugos objektas“:
               „Apsaugos, kurią suteikia pagrindinis patentas, ribose apsauga, kurią suteikia liudijimas, taikoma tik tam produktui, kuriam buvo suteiktas leidimas pateikti atitinkamą medicinos produktą į rinką ir bet kokiam tokio produkto panaudojimui kaip medicinos produkto, kuriam leidimas buvo išduotas iki to liudijimo galiojimo pabaigos.“

               7

               Reglamento Nr. 469/2009 5 straipsnyje „Liudijimo galiojimas“ nustatyta:
               „Pagal 4 straipsnio nuostatas, liudijimas suteikia tokias pat teises kaip ir pagrindinis patentas ir jam taikomi tokie pat apribojimai ir tokie pat įsipareigojimai.“

               8

               Šio reglamento 13 straipsnyje „Liudijimo galiojimo laikas“, be kita ko, numatyta, kad „[l]iudijimas įsigalioja pasibaigus teisėtam pagrindinio patento galiojimo laikui ir galioja laikotarpį, lygų laiko tarpui, praėjusiam nuo paraiškos gauti pagrindinį patentą padavimo datos iki leidimo pateikti produktą į Bendrijos rinką išdavimo datos, sumažintam penkeriais metais“.

         Jungtinės Karalystės teisė

               9

               1977 m. Jungtinės Karalystės patentų įstatymo (UK Patents Act 1977) 60 skirsnis „Patento pažeidimo apibrėžimas“ suformuluotas taip:

                        „1)

                        Pagal šio skirsnio nuostatas asmuo pažeidžia išradimo patentą, jeigu ir tik jeigu jis patento galiojimo laikotarpiu be patento savininko sutikimo Jungtinėje Karalystėje atlieka su išradimu susijusį kokį nors toliau nurodytą veiksmą:

                                 a)

                                 jeigu išradimas yra produktas, jis pagamina, parduoda, siūlo parduoti, naudoja arba importuoja produktą arba laiko jį pardavimo ar kitokiu tikslu;

                  <…>

                        2)

                        Pagal toliau nurodytas šio skirsnio nuostatas asmuo (išskyrus patento savininką) taip pat pažeidžia išradimo patentą, jeigu jis patento galiojimo laikotarpiu be patento savininko sutikimo tiekia arba siūlo tiekti Jungtinėje Karalystėje asmeniui, kuris nėra licenciatas ar kitas asmuo, turintis teisę dirbti su išradimu, bet kokias priemones, susijusias su pagrindiniu išradimo elementu, skirtas šiam išradimui pritaikyti, jeigu šis asmuo žino, kad šios priemonės yra tinkamos ir skirtos šiam išradimui pritaikyti Jungtinėje Karalystėje arba jeigu atitinkamomis aplinkybėmis tai yra akivaizdu protingam asmeniui.“

         Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai

               10

                  Sanofi yra Europos patento EP 0454511 (toliau – Sanofi patentas) savininkė. Iš šio patento aprašymo matyti, kad išradimo, kurį jis apima, objektas, be kita ko, yra sudedamųjų dalių grupė, kuriai priklauso irbesartanas, antihipertenzinė veiklioji sudedamoji dalis. Jis taip apima vaistus, į kuriuos įeina kelios veikliosios sudedamosios dalys, iš kurių viena yra sudedamoji dalis pagal išradimą, o kita ar kitos dalys gali būti beta blokatoriaus sudedamoji dalis, kalcio antagonistas, diuretikas, nesteroidinis preparatas nuo uždegimo arba raminamasis preparatas.

               11

               Šio pagrindinio patento 1–7 apibrėžtys susijusios tik su irbesartanu arba viena iš jo druskų. Minėto patento 20 apibrėžtis susijusi su vaistu, kurį sudaro irbesartanas kartu su diuretiku. Tačiau nė vienas konkretus diuretikas aiškiai nenurodytas nei šioje minėto pagrindinio patento apibrėžtyje, nei jo aprašyme.

               12

               Šio patento paraiška Europos patentų biurui buvo pateikta 1991 m. kovo 20 d., o jis buvo išduotas 1998 m. birželio 17 d. Šis patentas nustojo galioti 2011 m. kovo 20 d.

               13

               Remdamasi tuo pačiu pagrindiniu patentu ir LPR, kurie buvo išduoti 1997 m. rugpjūčio 27 d., dėl vaisto Aprovel, kuriame yra veikliosios sudedamosios dalies medžiagos irbesartano ir kuris iš esmės skiriamas hipertenzijai gydyti, Sanofi1999 m. vasario 8 d. gavo pirmąjį PAL dėl šios veikliosios sudedamosios dalies. Šis liudijimas nustojo galioti 2012 m. rugpjūčio 14 d.

               14

               Vis dar remdamasi savo pagrindiniu patentu, bet šįkart tuo, dėl kurio 1998 m. spalio 15 d. buvo išduotas LPR vaistą CoAprovel, kurį sudaro irbesartano ir diuretiko, šiuo atveju – hidrochlortiazido, derinys ir kuris skiriamas hipertenzijai gydyti, Sanofi gavo antrąjį PAL, susijusį su irbesartano ir hidrochlortiazido deriniu. Šis liudijimas buvo išduotas 1999 m. gruodžio 21 d. ir nustojo galioti 2013 m. spalio 14 d.

               15

               Iš Europos vaistų agentūros Europos visuomeninio įvertinimo pranešimo santraukos (EVĮPS) matyti, kad „dviejų veikliųjų sudedamųjų dalių derinys turi papildomą poveikį ir sumažina arterinį spaudimą daugiau nei vienas ar kitas iš šių vaistų taikant monoterapiją“. Iš to išplaukia, kad šio veikliųjų sudedamųjų dalių derinio gydomosios savybės atitinka bendrą terapinį poveikį, kuris kitaip būtų gautas atskirai naudojant vaistą Aprovel ir hidrochlortiazidą. Šiuo aspektu šioje santraukoje nurodyta, kad „tyrimai, atlikti dėl <...> Aprovel, naudojamo kartu su hidrochlortiazidu atskirų tablečių forma, buvo naudoti siekiant pateisinti CoAprovel naudojimą“, todėl šis derinys neturi naujo terapinio poveikio, palyginti su poveikiu, gautu atskirai naudojant šias dvi veikliąsias sudedamąsias dalis.

               16

                  Actavis siekia pateikti į rinką generines vaistų Aprovel ir CoAprovel formas. Kadangi generinis vaistas, atitinkantis vaistą CoAprovel, pažeidžia apsaugą, suteiktą Sanofi antruoju PAL dėl veikliųjų sudedamųjų dalių irbesartano ir hidrochlortiazido derinio, Actavis pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuriuo ginčijamas šio PAL galiojimas.

               17

               Grįsdama ieškinį Actavis visų pirma teigia, kad Sanofi gautas antrasis PAL dėl irbesartano ir hidrochlortiazido derinio negalioja, nes šis derinys nebuvo apsaugotas pagrindinio patento, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio a punktą, nes toks veikliųjų sudedamųjų dalių derinys nebuvo nurodytas ar įvardytas nė vienoje iš šio patento apibrėžčių. Šiuo aspektu Sanofi teigia priešingai, kad tokia specifikacija ar nuoroda pateikta Sanofi patento 20 apibrėžtyje, kurioje numatyta, kad šis patentas susijęs su irbesartano ir diuretiko deriniu. Todėl hidrochlortiazidas būtent ir yra diuretikas.

               18

               Antra, Actavis tvirtina, kad antrasis PAL negalioja atsižvelgiant į Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio c punktą, kadangi „produktas“, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, jau buvo pirmojo PAL objektas. Tačiau Sanofi tvirtina, kad ši nuostata nebuvo pažeista, nes pirmasis PAL ir LPR vaistą Aprovel buvo gauti dėl vienintelės veikliosios sudedamosios dalies irbesartano, o antrasis PAL ir LPR vaistą CoAprovel buvo gauti dėl kito produkto, t. y. irbesartano ir hidrochlortiazido derinio.

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad dėl šių argumentų kyla, pirma, Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio a punkto ir, antra, šio reglamento 3 straipsnio c ir d punktų aiškinimo klausimų, juos Teisingumo Teismas nagrinėjo 2011 m. lapkričio 24 d. sprendimuose Medeva (C-322/10, Rink. p. I-12051) ir Georgetown University ir kt. (C-422/10, Rink. p. I-12157) ir 2011 m. lapkričio 25 d. nutartyse Yeda Research and Development Company ir Aventis Holdings (C-518/10, Rink. p. I-12209), University of Queensland ir CSL (C-630/10, Rink. p. I-12231) ir Daiichi Sankyo (C-6/11, Rink. p. I-12255).

               20

               Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šie precedentai neleidžia jam išspręsti ginčo pagrindinėje byloje.

               21

               Iš tiesų, viena vertus, jis mano, kad Teisingumo Teismas, minėtoje teismo praktikoje pateikdamas atsakymus, kurie, be kita ko, buvo susiję su klausimu, kokie kriterijai leidžia nustatyti, ar produktas yra apsaugotas „pagrindinio patento“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio a punktą, nepateikė aiškaus kriterijaus, taikytino tokioms aplinkybėms, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, šią analizę patvirtina skirtingi įvairių nacionalinių teismų sprendimai bylose, kurios analogiškos pagrindinei bylai. 2012 m. rugpjūčio 10 d. sprendime byloje Sanofi prieš Sandoz Tribunal de grande instance de Paris (Prancūzija) manė, kaip ir Actavis pagrindinėje byloje, kad Sanofi patento 20 apibrėžtyje nepatikslintas ar nenurodytas hidrochlortiazido ir irbesartano derinys. Tačiau Landgericht Düsseldorf (Vokietija) ir Rechtbank’s‑Gravenhage (Nyderlandai) manė, kad toks derinys nurodytas Sanofi patento 20 apibrėžtyje. Pagal High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), kuris siūlo atsakymą į šį klausimą, lemiamas veiksnys yra tas, ar pagal pagrindinį patentą išradimo lygio yra nagrinėjamoji veiklioji sudedamoji dalis, ar veikliųjų sudedamųjų dalių derinys.

               23

               Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad klausimas, ar šiuose minėtuose sprendimuose Medeva ir Georgetown University ir kt. Teisingumo Teismas pakeitė teismų praktiką dėl Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio c punkto aiškinimo, nebuvo išspręstas. Iš tiesų jis mano, kad šie sprendimai neleidžia nustatyti, ar Teisingumo Teismas nuo šiol mano, kad šia nuostata draudžiama išduoti daugiau nei vieną „pagrindinio patento“ PAL, kaip jis suprantamas pagal šio reglamento 1 straipsnį, neatsižvelgiant į produktų, kuriuos apima šis patentas, skaičių, ar jis ir toliau mano, kad reikia išduoti „pagrindinio patento“ ir „produkto“ PAL, kaip nustatyta jo 1997 m. sausio 23 d. Sprendime Biogen (C-181/95, Rink. p. I-357) ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendime AHP Manufacturing (C-482/07, Rink. p. I-7295).

               24

               Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad kai Nyderlandų patentų biuras pritarė aiškinimui, pateiktam minėtuose sprendimuose Medeva ir Georgetown University ir kt., pagal kurį draudžiama suteikti daugiau nei vieną patento PAL, neatsižvelgiant į produktų, kuriuos jis apima, skaičių, Jungtinės Karalystės patentų biuras pagrindinėje byloje manė, kad galima Sanofi išduoti du PAL remiantis vien „pagrindiniu patentu“, kaip jis suprantamas pagal minėtą 1 straipsnį, nes šie du PAL skirti dviem skirtingiems produktams, kuriuos apima šios rūšies patentas.

               25

               Šiomis aplinkybėmis High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Kokiais kriterijais remiantis sprendžiama, ar pagal Reglamento [Nr. 469/2009/EB] 3 straipsnio a punktą „produktas yra apsaugotas galiojančio pagrindinio patento“?

                        2.

                        Jeigu keli produktai yra apsaugoti galiojančio pagrindinio patento, ar pagal [Reglamentą Nr. 469/2009], visų pirma jo 3 straipsnio c punktą, draudžiama patento savininkui išduoti kiekvieno apsaugoto produkto liudijimą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl antrojo klausimo

               26

               Savo antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar, esant tokioms aplinkybėms, kokios yra pagrindinėje byloje, kai, remiantis patentu, apsaugančiu naują veikliąją sudedamąją dalį, ir LPR vaistą, kuriame ji yra vienintelė veiklioji sudedamoji dalis, šio patento savininkui jau buvo išduotas šios veikliosios sudedamosios dalies PAL, Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo, remiantis tuo pačiu patentu, tačiau LPR skirtingą vaistą, kuriame yra minėta veiklioji sudedamoji dalis kartu su kita veikliąja sudedamąja dalimi, kuri pati nėra apsaugota minėto patento, draudžiama to paties patento savininkui gauti antrąjį PAL dėl šio veikliųjų sudedamųjų dalių derinio.

               27

               Žinoma, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad tuo atveju, kai „produktas“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 469/2009 1 straipsnį, yra apsaugotas kelių turimų pagrindinių patentų, kurie gali priklausyti keliems savininkams, nepaisant to, ar tai šio produkto patentai, jo pagaminimo proceso patentai ar minėto produkto taikymo patentai, remiantis šio reglamento 3 straipsnio c punktu kiekvienas iš šių patentų gali suteikti teisę į PAL, tačiau neturėtų būti išduota daugiau nei vienas vieno pagrindinio patento liudijimas (žr. minėtų sprendimų Biogen 28 punktą ir AHP Manufacturing 22 ir 23 punktus). Esant tokiai situacijai, kai patentų rūšys priklauso kiekvienam iš šių savininkų, tai turės pasekmių apsaugai, kuri gali būti gauta išduodant PAL, nes patento, apsaugančio patį produktą, PAL suteikiama apsauga apims šį produktą, o kai yra patentas dėl šio produkto pagaminimo proceso, ši apsauga bus susijusi tik su šio produkto pagaminimo procesu arba, jei šiam patentui taikoma teisė tai numato, galbūt dėl produkto, tiesiogiai gauto taikant šį procesą (žr. minėtos Nutarties University of Queensland ir CSL 39 punktą), o patento dėl veikliosios sudedamosios dalies žinomo arba ne naujo terapinio taikymo PAL suteikiama apsauga gali apimti ne pačią veikliąją sudedamąją dalį, bet tik šio produkto naują panaudojimą (2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Neurim Pharmaceuticals (1991), C‑130/11, 25 punktas).

               28

               Tačiau pagrindinėje byloje yra kitokia situacija. Iš tiesų ji susijusi su situacija, kai tas pats pagrindinis patentas gali būti traktuojamas kaip apsaugantis kelis produktus, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio a punktą, ir todėl šiuo atveju kyla klausimas, kuris skiriasi nuo klausimų, be kita ko, pateiktų bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai Biogen ir AHP Manufacturing, ar toks patentas gali suteikti jo savininkui teisę į kelis PAL.

               29

               Šiuo aspektu patentas, apsaugantis kelis skirtingus „produktus“, žinoma, iš principo gali suteikti teisę gauti kelis kiekvieno iš šių skirtingų produktų PAL, jei, be kita ko, kiekvienas iš jų yra „apsaugotas“ šio „pagrindinio patento“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio a punktą, skaitomą kartu su jo 1 straipsnio b ir c punktais (2013 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Georgetown University, C‑484/12, 30 punktas).

               30

               Vis dėlto, esant tokioms aplinkybėms, kokios yra pagrindinėje byloje, ir, be to, net darant prielaidą, kad 3 straipsnio a punkte nustatyta sąlyga įvykdyta, siekiant taikyti minėto reglamento 3 straipsnio c punktą, negalima pripažinti, kad galiojančio pagrindinio patento savininkas gali gauti naują PAL, kurio galiojimo trukmė galbūt ilgesnė, kai kiekvieną kartą jis pateikia į valstybės narės rinką vaistą, kuriame, viena vertus, yra veiklioji sudedamoji dalis, kuri yra pati apsaugota jo pagrindinio patento ir kuri, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo konstatavimu, pagal šį patentą ir yra išradimo lygio, ir, kita vertus, kita veiklioji sudedamoji dalis, kuri pati nėra apsaugota minėto patento.

               31

               Iš tiesų PAL tikslas tik iš naujo nustatyti pakankamos ir veiksmingos pagrindinio patento apsaugos trukmę, kuri suteiktų jo turėtojui papildomą išimtinumo laikotarpį pasibaigus pagrindinio patento galiojimo laikotarpiui, skirtam bent iš dalies kompensuoti žalai, atsiradusiai vėluojant pradėti prekiauti savo išradimu, nes laikas nuo paraiškos išduoti patentą pateikimo dienos iki pirmojo LPR Europos Sąjungoje gavimo dienos buvo prarastas (2010 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Hogan Lovells International, C-229/09, Rink. p. I-11335, 50 punktas ir minėto Sprendimo Georgetown University 36 punktas).

               32

               Pagrindinėje byloje Sanofi patentas, apsaugantis pačią veikliąją sudedamąją dalį irbesartaną, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio a punktą, jau suteikė teisę jos savininkui gauti šios veikliosios sudedamosios dalies PAL. Be to, neginčijama, kad pats hidrochlortiazidas, prie diuretikų kategorijos priskiriama veiklioji sudedamoji dalis, nėra apsaugotas nei šio, nei kito patento.

               33

               Šiuo aspektu, remiantis Reglamento Nr. 469/2009 5 straipsniu, su tokiu produktu susijusiu PAL, pasibaigus patento galiojimo laikui, suteikiamos tokios pačios teisės kaip ir pagrindiniu patentu šiam produktui, neviršijant apsaugos, kuri suteikiama pagrindiniu patentu, ribų, įtvirtintų šio reglamento 4 straipsnyje. Todėl, jei to paties patento savininkas jo galiojimo laikotarpiu remdamasis savo patentu galėjo drausti bet kokį ar tam tikrą savo produkto, kaip vaisto, kurį sudaro toks produktas arba į kurio sudėtį jis įeina, naudojimą, dėl to paties produkto išduotas PAL jam suteiks tokias pačias teises į bet kokį produkto, kaip vaisto, panaudojimą, dėl kurio, prieš baigiant galioti liudijimui, buvo išduotas leidimas (žr. minėtų sprendimų Medeva 39 punktą ir Georgetown University ir kt. 32 punktą, taip pat minėtų nutarčių University of Queensland ir CSL 34 punktą ir Daiichi Sankyo 29 punktą).

               34

               Kadangi pagrindinėje byloje akivaizdu, kad pirmojo PAL galiojimo laikotarpiu Sanofi, remdamasi savo pagrindiniu patentu, galėjo drausti naudoti irbesartaną kaip vaistą, kurį sudaro toks produktas arba į kurio sudėtį jis įeina, jau pasibaigęs galioti PAL, kuris buvo išduotas dėl to paties produkto, jai taip pat suteikė tas pačias teises naudoti bet kokį produktą kaip vaistą, dėl kurio leidimas buvo išduotas prieš baigiant galioti minėtam liudijimui.

               35

               Iš to išplaukia, kad šis pirmasis PAL leido Sanofi drausti vaisto, kuriame yra irbesartano ir hidrochlortiazido derinys ir kurio terapinė indikacija yra tokia pati, kaip ir Aprovel vaisto, prekybą, todėl, jei šios farmacinės bendrovės konkurentas prekiavo vaistu, kuris analogiškas CoAprovel ir kurio terapinės indikacijos panašios, Sanofi galėjo drausti tokią prekybą, šiuo aspektu remdamasi savo PAL, skirtu irbesartanui (šiuo klausimu dėl veikliosios sudedamosios dalies valsartano naudojimo kartu su hidrochlortiazidu žr. 2012 m. vasario 9 d. nutarčių Novartis, C‑442/11, 23 punktą ir Novartis, C‑574/11, 20 punktą).

               36

               Esant tokiai situacijai Reglamento Nr. 469/2009 13 straipsniu reikalaujama, kad, pasibaigus tokio pirmojo PAL galiojimui, jo savininkas tiek, kiek tai susiję su pagrindiniu patentu, kuris buvo jo išdavimo pagrindas, daugiau nebegali drausti tretiesiems asmenims prekiauti veikliąja sudedamąja dalimi, kuri buvo šio PAL suteiktos apsaugos objektas, o tai reiškia, kad po šios datos šie tretieji asmenys turi turėti galimybę pateikti į rinką ne tik vaistus, kuriuos sudaro ši anksčiau apsaugota veiklioji sudedamoji dalis, bet ir bet kokį vaistą, kuriame yra minėta veiklioji sudedamoji dalis kartu su kita nei šio pagrindinio patento, nei kito patento neapsaugota veikliąja sudedamą dalimi.

               37

               Be to, pagrindinėje byloje kalbant apie išduotą antrąjį PAL, neatmetama, kad, taikant nacionalinę teisę, numatančią tam tikrą apsaugą nuo netiesioginio patento pažeidimo, irbesartano ir hidrochlortiazido derinio PAL gali suteikti galimybę jo savininkui drausti prekybą vaistu, kuriame yra vienintelė veiklioji sudedamoji dalis irbesartanas arba šios ir kitos veikliosios sudedamosios dalies derinys. Esant tokiai situacijai šis antrasis PAL gali iš tiesų suteikti jo savininkui, nors ir iš dalies ir netiesiogiai, naują irbesartano apsaugą, kuria dėl šios priežasties pratęsiama apsauga, kuri buvo taikyta išdavus pirmąjį šios veikliosios sudedamosios dalies PAL ir taikant šio sprendimo 35 punkte primintas sąlygas. Atsižvelgiant į pasekmes, kurių sukelia jo išdavimas tiek, kiek tai susiję su išplėsta apsauga, šis aspektas patvirtina, kad PAL, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas antrasis PAL, neturėjo būti išduotas.

               38

               Taip pat, jei, esant tokioms aplinkybėms, kokios yra pagrindinėje byloje, LPR vaistą CoAprovel būtų gautas anksčiau, nei vaistą Aprovel, o tai, atsižvelgiant į minėto Sprendimo Medeva 34 punktą, būtų leidę jo savininkui gauti PAL tik dėl irbesartano arba irbesartano ir hidrochlortiazido derinio, dėl tolesnio LPR gavimo vaistui Aprovel nebūtų atsiradusi galimybė išduoti antrą PAL dėl irbesartano, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio c punkte nustatytą sąlygą.

               39

               Dėl Sanofi argumento, kad vaisto, kaip antai CoAprovel, pateikimas į rinką patento savininkui sukelia papildomų išlaidų, susijusių su tyrimais ir ikiklinikiniais ir klinikiniais bandymais, pateisinančiais irbesartano ir hidrochlortiazido derinio antrojo PAL išdavimą, ši aplinkybė negali užginčyti šiame sprendime pateikto aiškinimo.

               40

               Iš tiesų, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 469/2009 tikslą, kuris buvo primintas šio sprendimo 31 punkte, t. y. kompensuoti pagrindinio patento savininko vėlavimą prekiauti savo išradimu suteikiant papildomą išimtinumo laikotarpį, viena vertus, vienintelės veikliosios sudedamosios dalies irbesaratano pirmojo PAL išdavimas jau leido jo savininkui pasinaudoti tokia kompensacija ir, antra vertus, šio reglamento tikslas nėra nei kompensuoti viso vėlavimo prekiauti savo išradimu, nei kompensuoti tokio vėlavimo, kiek tai susiję su bet kokiomis galimomis prekybos minėtu išradimu formomis, įskaitant prekybą deriniais, kuriuose yra ta pati veiklioji sudedamoji dalis.

               41

               Šiuo aspektu reikia priminti, kad pagrindinis Reglamento Nr. 469/2009 tikslas yra kompensuoti vėlavimą prekiauti produktu, kuris yra išradimo veiklos, kuri yra pagrindinio patento objektas, esmė, t. y. pagrindinėje byloje – irbesartanu. Atsižvelgiant į būtinybę, apie kurią priminta Reglamento Nr. 469/2009 10 konstatuojamojoje dalyje, atsižvelgti į visus interesus, įskaitant ir į visuomenės sveikatą, pripažinimas, kad teisę išduoti kelis PAL suteikia visi vėlesni šios veikliosios sudedamosios dalies pateikimai į rinką kartu su neribotu skaičiumi kitų veikliųjų sudedamųjų dalių, kurios pačios nėra apsaugotos pagrindinio patento, bet tik nurodytos patento apibrėžčių formuluotėje kaip bendros sąvokos, pavyzdžiui, pagrindinėje byloje – „beta blokatoriaus derinys“, „kalcio antagonistas“,„diuretikas“, „nesteroidinis preparatas nuo uždegimo“ arba „raminamasis preparatas“, pažeistų farmacijos pramonės interesų ir visuomenės sveikatos pusiausvyrą, kurią reikia užtikrinti, tiek, kiek tai susiję su tyrimų skatinimu Sąjungoje išduodant PAL.

               42

               Iš to išplaukia, kad, esant tokiai situacijai, Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio c punktu nedraudžiama, remiantis tuo pačiu pagrindiniu patentu, leisti jo savininkui gauti kelis irbesartano PAL, nes šie PAL iš dalies ar visiškai susiję su tuo pačiu produktu (šiuo klausimu dėl augalų apsaugos produktų žr. 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo BASF, C-258/99, Rink. p. I-3643, 24 ir 27 punktus). Tačiau, jei derinys, kurį sudaro nauja veiklioji sudedamoji dalis, dėl kurios jau buvo pasinaudota PAL, ir veiklioji sudedamoji dalis, kuri pati nebuvo apsaugota nagrinėjamo patento, yra naujo pagrindinio patento, kaip jis suprantamas pagal minėto reglamento 1 straipsnio c punktą, objektas, šis patentas tiek, kiek jis apima visiškai atskirą išradimą, gali suteikti teisę į šio vėliau į rinką pateikto naujo derinio PAL.

               43

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad, esant tokioms aplinkybėms, kokios yra pagrindinėje byloje, kai, remiantis patentu, apsaugančiu naują veikliąją sudedamąją dalį, ir LPR vaistą, kuriame ji yra vienintelė veiklioji sudedamoji dalis, šio patento savininkas jau gavo PAL dėl šios veikliosios sudedamosios dalies, Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo, remiantis tuo pačiu patentu, tačiau vėlesniu LPR skirtingą vaistą, kuriame yra minėta veiklioji sudedamoji dalis kartu su kita veikliąja sudedamąja dalimi, kuri pati nėra apsaugota minėto patento, draudžiama to paties patento savininkui išduoti antrą PAL dėl šio veikliųjų sudedamųjų dalių derinio.

         Dėl pirmojo klausimo

               44

               Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į antrąjį klausimą, pagal kurį antrasis PAL, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, negalėjo būti išduotas Sanofi dėl irbesartano ir hidrochlortiazido derinio, ir taip yra neatsižvelgiant į tai, ar pats šis derinys buvo apsaugotas pagrindinio patento, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 469/2009 3 straipsnio a punktą, nebereikia atsakyti į pateiktą pirmąjį klausimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               45

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Esant tokioms aplinkybėms, kokios yra pagrindinėje byloje, kai, remiantis patentu, apsaugančiu naują veikliąją sudedamąją dalį, ir leidimu pateikti į rinką vaistą, kuriame ji yra vienintelė veiklioji sudedamoji dalis, šio patento savininkas jau gavo šios veikliosios sudedamosios dalies papildomos apsaugos liudijimą, 2009 m. gegužės 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 469/2009 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo 3 straipsnio c punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo, remiantis tuo pačiu patentu, tačiau vėlesniu leidimu pateikti į rinką skirtingą vaistą, kuriame yra minėta veiklioji sudedamoji dalis kartu su kita veikliąja sudedamąja dalimi, kuri pati nėra apsaugota minėto patento, draudžiama to paties patento savininkui išduoti antrą papildomos apsaugos liudijimą dėl šio veikliųjų sudedamųjų dalių derinio.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2017 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Marcu Dumitru prieš Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) ir Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti.#Curtea de Apel Bucureşti prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Direktyva 2006/112/EB – 199 straipsnio 1 dalies c punktas – Neįsiregistravimas kaip PVM mokėtojo – Atvirkštinis apmokestinimas – Prejudicinio klausimo hipotetinis pobūdis – Prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumas.#Byla C-392/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. liepos 6 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Pridėtinės vertės mokestis (PVM) — Direktyva 2006/112/EB — 199 straipsnio 1 dalies c punktas — Neįsiregistravimas kaip PVM mokėtojo — Atvirkštinis apmokestinimas — Prejudicinio klausimo hipotetinis pobūdis — Prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumas“
      Byloje C‑392/16
      dėl Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) 2016 m. balandžio 25 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. liepos 13 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Dumitru Marcu

      prieš

         Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF),

         Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București

      TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas E. Juhász, teisėjai C. Vajda ir C. Lycourgos (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Bobek,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos R.‑H. Radu, L. Liţu ir C. M. Florescu,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir L. Radu Bouyon,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva) ir 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl bendros pridėtinės vertės mokesčio sistemos (OL L 347, 2006, p. 1), konkrečiai dėl jų nuostatų, susijusių su atvirkštinio apmokestinimo mechanizmo taikymu, išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Dumitru Marcu ir Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF) – Direcția Generală regională a finanțelor publice București (Nacionalinė mokesčių administravimo agentūra (ANAF) – Bukarešto regioninė generalinė viešųjų finansų direkcija, Rumunija, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl prašymo panaikinti šios agentūros sprendimą, kuriuo nurodoma ieškovui atgaline data sumokėti pridėtinės vertės mokestį (PVM) už nekilnojamojo turto sandorius ir atsisakoma jam taikyti atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą.

         Teisinis pagrindas

               3

               Akto dėl Bulgarijos Respublikos ir Rumunijos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 157, 2005, p. 203) 2 straipsnyje numatyta:
               „Nuo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų ir Europos centrinio banko priimtų aktų nuostatos Bulgarijai ir Rumunijai yra privalomos ir šiose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis.“

            Direktyva 2006/112

               4

               Direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
               „Ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant kasybą bei žemės ūkio veiklą ir laisvųjų profesijų veiklą. Visų pirma ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant gauti nuolatinių pajamų.“

               5

               Šios direktyvos 12 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Valstybės narės apmokestinamuoju asmeniu gali laikyti bet kurį asmenį, kuris retkarčiais vykdo su 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodyta veikla susijusį sandorį, ypač kurį nors iš šių sandorių:

                        a)

                        pastato ar pastato dalių ir žemės, ant kurios jis pastatytas, tiekimą iki pirmo pastato panaudojimo;

                        b)

                        žemės statyboms tiekim[ą].

                  2.   Taikant 1 dalies a punktą, „pastatas“ – bet koks žemėje įtvirtintas statinys.
               Valstybės narės gali nustatyti 1 dalies a punkte nurodyto kriterijaus taikymo pastatų pertvarkymui išsamias taisykles ir apibrėžti, ką reiškia sąvoka „žemė, ant kurios stovi pastatas“.
               <…>
               3.   Taikant 1 dalies b punktą, „žemė statybai“ – neparuošta ar paruošta žemė, kaip ją apibrėžia valstybės narės.“

               6

               Šios direktyvos 135 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Valstybės narės PVM neapmokestina šių sandorių, pagal kuriuos:
               <…>

                        j)

                        pastatų ar jų dalių ir žemės, ant kurios jie pastatyti, tiekimas, išskyrus 12 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą tiekimą;

                        k)

                        žemės, kuri nėra užstatyta, tiekimas, išskyrus 12 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos žemės statybai tiekimą;

                  <…>“

               7

               Pagal šios direktyvos 137 straipsnio 1 dalį:
               „Valstybės narės gali suteikti apmokestinamiesiems asmenims teisę pasirinkti apmokestinti šiuos sandorius:
               <…>

                        b)

                        pastatų ar jų dalių ir žemės, ant kurios jie pastatyti, tiekimą, išskyrus 12 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą tiekimą;

                        c)

                        žemės, kuri nėra užstatyta, tiekimą, išskyrus 12 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos žemės statybai tiekimą;

                  <…>“

               8

               Direktyvos 2006/112/EB 193 straipsnis išdėstytas taip:
               „PVM moka apmokestinamasis asmuo, vykdantis apmokestinamą prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, išskyrus 194–199 ir 202 straipsniuose nurodytus atvejus, kai PVM moka kitas asmuo.“

               9

               Šios direktyvos 199 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Valstybės narės gali numatyti, kad asmuo, kuriam tenka prievolė sumokėti PVM, yra apmokestinamasis asmuo, kuriam yra skirtas [skirti] šie tiekimo ar teikimo sandoriai:
               <…>

                        c)

                        nekilnojamojo turto tiekimas, kaip nurodyta 135 straipsnio 1 dalies j ir k punktuose, jei tiekėjas yra pasirinkęs tiekimo apmokestinimo pagal 137 straipsnį galimybę;

                  <…>“

               10

               Tos pačios direktyvos 395 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, gali vieningai leisti bet kuriai valstybei narei imtis specialių priemonių, nukrypstant nuo šios direktyvos nuostatų, kad būtų supaprastinta PVM surinkimo procedūra arba užkirstas kelias tam tikrų formų mokesčių vengimui ar sukčiavimui.
               <…>“

               11

               Tos pačios direktyvos 411 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Direktyva 67/227/EEB ir [Šeštoji] Direktyva 77/388/EEB panaikinamos, nepažeidžiant valstybių narių prievolių perkelti šių direktyvų nuostatas į nacionalinę teisę ir įgyvendinti tas direktyvas XI priedo B dalyje išvardintais terminais.
               2.   Nuorodos į panaikintas direktyvas laikomos nuorodomis į šią direktyvą ir suprantamos pagal XII priede pateiktą koreliacijos lentelę.“

               12

               Direktyvos 2006/112 413 straipsnyje nustatyta:
               „Ši direktyva įsigalioja 2007 m. sausio 1 d.“

            Rumunijos teisė

         Įstatymas Nr.°571/2003, nustatantis mokesčių kodeksą

               13

               Įstatymo Nr. 571/2003, nustatančio mokesčių kodeksą (toliau – mokesčių kodeksas), 127 straipsnyje nustatyta:
               „Apmokestinamieji asmenys ir ekonominė veikla
               1)   „Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, nurodytą 2 dalyje, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
               2)   Ekonominė veikla, kaip ji suprantama pagal šią antraštinę dalį, apima gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veiklą, įskaitant kasybą, žemės ūkio veiklą, laisvąsias profesijas arba joms prilygintą veiklą. Taip pat ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant gauti nuolatinių pajamų.“

               14

               2007 m. galiojusios redakcijos Mokesčių kodekso 160 straipsnyje nustatyta:
               „Supaprastinimo priemonės
               1)   2 dalyje nurodytų prekių tiekėjai ar paslaugų teikėjai ir jų gavėjai privalo taikyti šiame straipsnyje numatytas supaprastinimo priemones. Nustatyta privaloma šių priemonių taikymo sąlyga, kad prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas ir pirkėjas turi būti įregistruoti kaip PVM mokėtojai remiantis 153 straipsniu.
               2)   Supaprastinimo priemonės taikomos šioms prekėms ir paslaugoms:
               <…>

                        b)

                        visų rūšių pastatams, pastatų dalims ir žemei, kurių tiekimas apmokestinamas;

                  <…>
               3)   Tiekėjai už 2 dalyje numatytų prekių tiekimą išrašytose sąskaitose faktūrose turi nurodyti rekvizitą „atvirkštinis apmokestinimas“, bet nenurodyti atitinkamo mokesčio. Pirkėjai atitinkamą mokestį nurodo tiekėjo išrašytose sąskaitose faktūrose, kuriose nurodo tiek gauto mokesčio sumą, tiek PVM deklaracijoje atskaitytino mokesčio sumą. Tarp tiekėjo ir pirkėjo nevykdomas PVM mokėjimas už sandorius, kuriems taikomos supaprastinimo priemonės.
               <…>
               5)   Šio straipsnio nuostatos taikomos tiek tiekėjui, tiek pirkėjui. Tuo atveju, jei prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas sąskaitose faktūrose, išrašytose už 2 dalyje nurodytas prekes ar paslaugas, nenurodo rekvizito „atvirkštinis apmokestinimas“, pirkėjas privalo taikyti atvirkštinį apmokestinimą, nemokėti PVM teikėjui ar tiekėjui, savo iniciatyva sąskaitoje faktūroje įrašyti rekvizitą „atvirkštinis apmokestinimas“ ir įvykdyti 3 dalyje numatytas pareigas.“

         Vyriausybės sprendimas 44/2004 dėl Mokesčių kodekso įgyvendinimo tvarkos

               15

               2007 m. taikytos redakcijos Vyriausybės sprendimo Nr. 44/2004 dėl Mokesčių kodekso įgyvendinimo tvarkos 62 punkto 2 dalyje numatyta:
               „Kai apmokestinamasis asmuo pasiekė ar viršijo nustatytą neapmokestinimo ribą ir pagal Mokesčių kodekso 153 straipsnį nesikreipė dėl įregistravimo, kompetentingos mokesčių institucijos:

                        a)

                        jei jos nustato teisės nuostatų pažeidimą prieš apmokestinamajam asmeniui įsiregistruojant kaip PVM mokėtojui remiantis Mokesčių kodekso 153 straipsniu, nurodo šiam asmeniui sumokėti mokesčio sumą, kuri būtų mokėtina, jei jis būtų įsiregistravęs kaip PVM mokėtojas pagal įprastą tvarką remiantis Mokesčių kodekso 153 straipsniu už laikotarpį nuo dienos, kai atitinkamas asmuo turėjo įsiregistruoti kaip PVM mokėtojas, jei būtų to prašęs per įstatyme nustatytą terminą, ir dienos, kai buvo nustatytas teisės nuostatų pažeidimas. Be to, kontroliuojančios institucijos savo iniciatyva įregistruoja šį asmenį kaip PVM mokėtoją pagal Mokesčių kodekso 153 straipsnio 7 dalį.

                  <…>“

               16

               2007 m. galiojusios redakcijos šios įgyvendinimo tvarkos 82 punktas išdėstytas taip:
               „Privaloma sąlyga, numatyta Mokesčių kodekso 160 straipsnio 1 dalyje, siekiant taikyti supaprastinimo priemones, t. y. atvirkštinį apmokestinimą, atitinkamai yra ta, kad tiek tiekėjas, tiek teikėjas ir pirkėjas turi būti įregistruoti kaip PVM mokėtojai pagal Mokesčių kodekso 153 straipsnį, o nagrinėjami sandoriai – apmokestinami. <…>
               <…>

                        9)

                        Mokesčių institucijos baudžia prekių tiekėjus, paslaugų teikėjus ir pirkėjus už įstatyme numatytų supaprastinimo priemonių netaikymą įpareigodamos juos patikslinti sandorius ir taikyti atvirkštinį apmokestinimą pagal šio teisės akto nuostatas.
                        <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               17

               Nuo 2005 m. rugpjūčio mėn. iki 2009 m. gruodžio mėn. D. Marcu, kaip pardavėjas, sudarė 35 nekilnojamojo turto sandorius, susijusius su žeme ir butais, sudariusiais jo nuosavo turto dalį, tiek su fiziniais asmenimis, kurie neįregistruoti kaip PVM mokėtojai, tiek su pagal Rumunijos teisę įsteigtais juridiniais asmenimis, kurie įregistruoti kaip PVM mokėtojai. Už šiuos sandorius jis negavo PVM ir jo nepervedė valstybei.

               18

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, tik 7 iš 35 nekilnojamojo turto sandorių yra reikšmingi jo nagrinėjamoje byloje. Tai yra septynios pirkimo–pardavimo sutartys, sudarytos nuo 2006 m. rugsėjo mėn. iki 2007 m. lapkričio mėn. su pagal Rumunijos teisę įsteigtais juridiniais asmenimis, kurie įregistruoti kaip PVM mokėtojai.

               19

               Po 2010 m. atlikto patikrinimo mokesčių administratorius konstatavo, kad šie nekilnojamojo turto sandoriai atitiko įstatyminius reikalavimus, kad būtų apmokestinami PVM ir kad D. Marcu buvo apmokestinamasis asmuo, nes jis buvo viršijęs neapmokestinimo ribą ir vykdė ekonominę veiklą, kurią sudarė kilnojamojo ir nekilnojamojo turto naudojimas siekiant nuolatinių pajamų.

               20

               Šiuo klausimu 2010 m. rugsėjo 29 d. mokesčių administratorius konstatavo, kad D. Marcu tenkanti pareiga įsiregistruoti kaip PVM mokėtojui per dešimt dienų po neapmokestinimo PVM ribos viršijimo nebuvo įvykdyta. Be to, šis administratorius nusprendė, kad D. Marcu turėjo prievolę mokėti PVM nuo 2006 m. vasario 1 d., ir pateikė jam pranešimą apie mokėtiną PVM atgaline data už visus nekilnojamojo turto sandorius, kuriuos jis kaip pardavėjas sudarė nuo tos dienos.

               21

               D. Marcu skundė šio pranešimo apie mokesčio dydį teisėtumą Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalinė mokesčių administravimo agentūra – generalinė skundų nagrinėjimo direkcija, Rumunija) ir prašė 2006 m. ir 2007 m. sudarytiems sandoriams su įregistruotais PVM mokėtojais taikyti supaprastinto apmokestinimo mechanizmą, t. y. atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą, kuris tuo metu pagal nacionalinės teisės aktus buvo privalomas vykdant žemės sandorius tarp apmokestinamųjų asmenų.

               22

               D. Marcu teigimu, kadangi mokesčių administratorius atgaline data nuo 2006 m. vasario 1 d. konstatavo jo, kaip apmokestinamojo asmens, statusą, jis taip pat šiems sandoriams turėjo taikyti atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą. Jis teigė, kad įsiregistravimas kaip PVM mokėtojui yra formali sąlyga, skirta šio mechanizmo įgyvendinimo kontrolei užtikrinti ir neturinti jokios įtakos teisei į šio mechanizmo taikymą.

               23

                  Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalinė mokesčių administravimo agentūra – generalinė skundų nagrinėjimo direkcija) atmetė D. Marcu argumentus, susijusius su atvirkštinio apmokestinimo mechanizmo taikymu atgaline data dėl to, kad, remiantis 2006 m. ir 2007 m. galiojusios redakcijos nacionaline mokesčių teise, buvo nustatyta privaloma šio mechanizmo taikymo sąlyga, kad tiek prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas, tiek pirkėjas turi būti įregistruoti kaip PVM mokėtojai. Kiek tai susiję su D. Marcu, ši sąlyga nebuvo įvykdyta.

               24

               Teismo procese, pradėtame dėl šio Agenția Națională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală de Soluţionare a Contestaţiilor (Nacionalinė mokesčių administravimo agentūra – generalinė skundų nagrinėjimo direkcija) sprendimo mokesčių administratorius laikėsi savo pozicijos remdamasis tais pačiais argumentais. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą nagrinėjančiame teisme D. Marcu teigė, kad Teisingumo Teismui reikia pateikti klausimą, ar ši pozicija suderinama su Sąjungos teise PVM srityje.

               25

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog įsiregistravimas kaip PVM mokėtojui yra formalus reikalavimas, neleidžiantis suabejoti teise į atskaitą, jei esminės sąlygos, dėl kurių atsiranda ši teisė, yra įvykdytos. Šio teismo teigimu, dėl to tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, kyla klausimas, ar PVM mokėtojo kodo turėjimas nekilnojamojo turto tiekimo momentu taip pat yra formalus reikalavimas siekiant taikyti atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą, o gal jis tampa esminiu reikalavimu, nes dėl jo neišvengiamai netaikomas šis mechanizmas, nors pagal Rumunijos teisę žemės sandoriams šį mechanizmą taikyti privaloma.

               26

               Šiomis aplinkybėmis Curtea de Apel București (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Šeštoji direktyva 77/388 ir Direktyva 2006/112] tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, draudžia nacionalinį teisės aktą ar mokesčių praktiką, pagal kuriuos asmeniui, kurio buvo atliktas mokestinis patikrinimas ir kuris po jo savo iniciatyva buvo įregistruotas PVM tikslais, netaikomas atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas (supaprastinimo priemonės), tuo metu privalomai numatytas PVM mokėtojų tarpusavyje vykdomiems sandoriams, susijusiems su žemės sklypais, remiantis motyvu, kad šis asmuo prieš vykdydamas sandorius ar prieš ribos viršijimo dieną neprašė registracijos PVM tikslais ir nebuvo įregistruotas?“

         Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo

               27

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Šeštoji direktyva 77/388 ir Direktyva 2006/112 draudžia nacionalinės teisės taisyklę ar mokestinę praktiką, pagal kurią atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas taikomas tik su sąlyga, kad atitinkamos prekės tiekėjas ir pirkėjas, t. y. jie abu, yra įregistruoti kaip PVM mokėtojai sandorio sudarymo momentu, o jei šios sąlygos nesilaikoma, taikant įprastas PVM sistemos nuostatas tiekėjas turi prievolę sumokėti šį mokestį.

               28

               Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo pirmiausia reikia konstatuoti, kad vienas iš septynių nagrinėjamų nekilnojamojo turto sandorių yra pirkimo–pardavimo sutartis, sudaryta 2006 m. rugsėjo 13 d., t. y. iki Rumunijos stojimo į Europos Sąjungą 2007 m. sausio 1 d.

               29

               Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti Sąjungos teisę tik tiek, kiek tai susiję su jos taikymu naujoje valstybėje narėje nuo šios įstojimo į Sąjungą dienos (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Ynos, C‑302/04, EU:C:2006:9, 36 punktą ir nurodytą jurisprudenciją).

               30

               Todėl Teisingumo Teismas nėra kompetentingas atsakyti į prejudicinį klausimą tiek, kiek jis susijęs su 2006 m. rugsėjo 13 d. pirkimo–pardavimo sutartimi.

               31

               Antra, reikia konstatuoti, kad prejudicinis klausimas apima tiek Šeštosios direktyvos 77/388, tiek Direktyvos 2006/112 nuostatas.

               32

               Šiuo klausimu primintina, kad reikšmingos pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susiklostė po 2007 m. sausio 1 d., kurią įsigaliojo Direktyva 2006/112, remiantis jos 411 ir 413 straipsniais, ir buvo panaikinta Šeštoji direktyva 77/388. Be to, iš Direktyvos 2006/112 411 straipsnio 2 dalies matyti, kad nuo šios dienos nuorodos į Šeštąją direktyvą 77/388 laikomos nuorodomis į Direktyvą 2006/112.

               33

               Todėl nagrinėjant prejudicinį klausimą svarbu nagrinėti tik Direktyvos 2006/112 nuostatas.

               34

               Trečia, primintina, kad Europos Komisija abejoja, ar atsakymas į prejudicinį klausimą yra naudingas sprendimui pagrindinėje byloje ir ar dėl to prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas. Iš tiesų neaišku, ar D. Marcu gali būti laikomas „apmokestinamuoju asmeniu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 9 straipsnį, turėdamas žemės ir butų, kurie yra jo asmeninio turto dalis, pardavėjo statusą. Jei D. Marcu nebūtų laikomas apmokestinamuoju asmeniu, Komisijos nuomone, reikėtų panaikinti pranešimą apie mokesčio dydį pagrindinėje byloje ir nekiltų Teisingumo Teismui pateiktas klausimas.

               35

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas neturi priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės nuostatų aiškinimo ir taikymo ar nustatyti sprendimui pagrindinėje byloje priimti reikšmingų faktinių aplinkybių. Iš tiesų, Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į kompetencijos tarp Sąjungos teismų ir nacionalinių teismų pasidalijimą, turi atsižvelgti į faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis buvo iškeltas prejudicinis klausimas, nurodytas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendime (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2013 m. birželio 13 d. Sprendimo Kostov, C‑62/12, EU:C:2013:391, 25 punktą).

               36

               Šiomis aplinkybėmis, be to, kad neatrodo, jog D. Marcu ginčijo faktą, kad jis buvo per nacionalinį procesą laikomas apmokestinamuoju asmeniu, reikia atsižvelgti į faktą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą priskyrė tokį statusą D. Marcu remdamasis Rumunijos teisės nuostatomis, kurios perkėlė Direktyvos 2006/112 9 straipsnį.

               37

               Iš to matyti, kad į tai atsižvelgiant prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

               38

               Galiausiai, ketvirta, pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą kaip nepriimtiną tik tada, jei akivaizdžiai matyti, jog prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar objektu, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ir teisinės aplinkybės, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 2 d. Sprendimo Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, 22 punktą ir nurodytą jurisprudenciją).

               39

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad prejudicinis klausimas pagrįstas prielaida, pagal kurią Direktyvoje 2006/112 numatytas atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas gali būti taikomas pagrindinėje byloje numatytiems sandoriams.

               40

               Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti, kad Rumunija pagal Direktyvos 2006/112 395 straipsnį gavo leidimą taikyti atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą atvejams, aiškiai nenumatytiems direktyvoje.

               41

               Todėl reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamiems nekilnojamojo turto sandoriams gali būti taikomas atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas remiantis Direktyvos 2006/112 199 straipsnio 1 dalies c punktu.

               42

               Direktyvos 2006/112 199 straipsnis yra jos 193 straipsnyje nustatyto principo, pagal kurį PVM moka apmokestinamasis asmuo, vykdantis apmokestinamą prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, išimtis. Šiuo 199 straipsniu valstybėms narėms leidžiama jo 1 dalies a–g punktuose nurodytais atvejais naudoti atvirkštinio apmokestinimo mechanizmą, pagal kurį prievolė sumokėti PVM tenka apmokestinamajam asmeniui, kuriam skirtas PVM apmokestinamas sandoris (šiuo klausimu žr. 2013 m. birželio 13 d. Sprendimo Promociones y Construcciones BJ 200, C‑125/12, EU:C:2013:392, 23 punktą).

               43

               Pagal Direktyvos 2006/112 199 straipsnio 1 dalies c punktą valstybės narės gali numatyti, kad prievolė sumokėti mokestį tenka apmokestinamajam asmeniui, kuriam skirtas nekilnojamojo turto tiekimas, kaip nurodyta 135 straipsnio 1 dalies j ir k punktuose, jei tiekėjas yra pasirinkęs tiekimo apmokestinimo pagal 137 straipsnį galimybę.

               44

               Pažymėtina, kad remiantis Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies j ir k punktais valstybės narės neapmokestina pastatų ar jų dalių ir žemės, ant kurios jie pastatyti, tiekimo, išskyrus šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą tiekimą, ir žemės, kuri nėra užstatyta, tiekimo, išskyrus šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytos žemės statybai tiekimą. Šiuose 12 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, į kuriuos daroma nuoroda Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies j ir k punktuose, numatytas pastato ar pastato dalių ir žemės, ant kurios jis pastatytas, tiekimas iki pirmo pastato panaudojimo ir žemės statybai tiekimas.

               45

               Šias dvi nuostatas skaitant kartu matyti, kad, viena vertus, pastato ar pastato dalių ir žemės, ant kurios jis pastatytas, tiekimas, išskyrus tiekimą iki pirmo pastato panaudojimo, ir, kita vertus, žemės, kuri nėra užstatyta, tiekimas, išskyrus žemės statybai tiekimą, iš esmės turi būti neapmokestinami PVM.

               46

               Vis dėlto Direktyvos 2006/112 137 straipsnis leidžia valstybėms narėms suteikti savo apmokestinamiesiems asmenims teisę pasirinkti apmokestinti tam tikrus sandorius, įskaitant numatytus šios direktyvos 135 straipsnio 1 dalies j ir k punktuose, t. y. sandorius, nurodytus ankstesniame punkte.

               47

               Tik tuo atveju, kai atitinkama valstybė narė pasirinko savo apmokestinamiesiems asmenims suteikti Direktyvos 2006/112 137 straipsnyje numatytą galimybę ir kai vienas iš šių apmokestinamųjų asmenų pasinaudojo šia galimybe dėl šios direktyvos 135 straipsnio 1 dalies j ir k punktuose nurodytų sandorių, šiems sandoriams gali būti taikomas atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas remiantis šios direktyvos 199 straipsnio 1 dalies c punktu.

               48

               Šiuo klausimu primintina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nenurodytas tikslus pagrindinėje byloje nagrinėjamų nekilnojamojo turto sandorių pobūdis.

               49

               Vis dėlto manant, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami sandoriai apima nekilnojamąjį turtą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 1 dalies j ir k punktus, dar reikia, kad Rumunija savo teisės aktuose būtų numačiusi šios direktyvos 137 straipsnyje nustatytą galimybę apmokestinamiesiems asmenims pasirinkti tokio turto tiekimo apmokestinimą. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad Rumunija savo teisės aktuose numatė tokią galimybę, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               50

               Šiuo klausimu, net manant, kad ši galimybė egzistuoja Rumunijos teisėje, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad D. Marcu nepasirinko apmokestinti pagrindinėje byloje nagrinėjamų sandorių, nes iš pradžių jis nebuvo įsiregistravęs kaip PVM mokėtojas, o vėliau, kai mokesčių administratorius savo iniciatyva jį laikė apmokestinamuoju asmeniu ir dėl nagrinėjamų sandorių jam pateikė pranešimą apie mokesčio dydį, jis ginčijo šio pranešimo teisėtumą.

               51

               Todėl, jei pagrindinėje byloje nagrinėjami sandoriai ar kai kurie iš jų apima nekilnojamąjį turtą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies j ir k punktus, ir Rumunijos teisės aktuose nenumatyta galimybė, nustatyta Direktyvos 2006/112 137 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, suteikti apmokestinamiesiems asmenims teisę pasirinkti apmokestinti šiuos sandorius arba nesant aiškaus D. Marcu prašymo pagal šios direktyvos 137 straipsnį taikyti PVM jo sandoriams, šios direktyvos 199 straipsnio 1 dalies c punkto sąlygos neįvykdytos, todėl atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas, kaip numatytas šioje direktyvoje, netaikomas.

               52

               Antra, manant, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami sandoriai apima nekilnojamąjį turtą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 12 straipsnio 1 dalies a ir b punktus, atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas taip pat turi būti netaikomas šiems sandoriams, nes jų nėra baigtiniame sandorių sąraše, numatytame Direktyvos 2006/112 199 straipsnio 1 dalies a–g punktuose.

               53

               Atsižvelgiant į tai, kas minėta, reikia konstatuoti, kad iš Direktyvos 2006/112 nuostatų analizės matyti, kad joje numatytas atvirkštinio apmokestinimo mechanizmas negali būti taikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamiems sandoriams. Iš to matyti, kad prejudicinis klausimas, susijęs su šio mechanizmo taikymo tvarka, yra hipotetinio pobūdžio, o atsakymas į jį nebūtinas norint išspręsti ginčą pagrindinėje byloje. Todėl šis klausimas yra nepriimtinas.

               54

               Atsižvelgiant į visus minėtus svarstymus reikia konstatuoti, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               55

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:

                        Curtea de Apel Bucureşti (Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: rumunų.


1985 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Procureur de la République prieš Association de défense des brûleurs d'huiles usagées (ADBHU). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Créteil - Prancūzija. # Laisvas prekių judėjimas - Naudotos alyvos. # Byla 240/83.