title: 2009 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Europos ekonominės erdvės susitarimas - 40 straipsnis - Laisvas kapitalo judėjimas - Nyderlandų bendrovių išmokėtų dividendų nevienodas vertinimas - Mokestis prie šaltinio - Atleidimas nuo mokesčio - Bendrijos valstybėse narėse įsteigtos bendrovės gavėjos - Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtos bendrovės gavėjos. # Byla C-521/07.

text:
      Byla C‑521/07
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Nyderlandų Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Europos ekonominės erdvės susitarimas – 40 straipsnis – Laisvas kapitalo judėjimas – Nyderlandų bendrovių išmokėtų dividendų nevienodas vertinimas – Mokestis prie šaltinio – Atleidimas nuo mokesčio – Bendrijos valstybėse narėse įsteigtos bendrovės gavėjos – Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtos bendrovės gavėjos“
      Sprendimo santrauka
      Tarptautiniai susitarimai – Europos ekonominės erdvės susitarimas – Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės
            aktai – Pelno mokestis – Dividendų apmokestinimas
      (EEE susitarimo 40 straipsnis)
      Neatleisdama nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio bendrovių rezidenčių Europos ekonominėje erdvėje (EEE) įsteigtoms
         bendrovėms išmokamų dividendų tokiomis pačiomis sąlygomis kaip bendrovėms rezidentėms ar kitose Europos bendrijos valstybėse
         narėse įsteigtoms bendrovėms mokamų dividendų ir reikalaudama, kad, norint pasinaudoti atleidimu nuo mokesčio, dviejose nagrinėjamose
         EEE valstybėse įsteigtoms bendrovėms atitinkamai priklausytų mažiausiai 10 % ar 25 % dividendus mokančios bendrovės rezidentės
         kapitalo, o šioje valstybėje narėje ar kitoje valstybėje narėje buveinę turinčioms bendrovėms – bent 5 % dividendus mokančios
         bendrovės rezidentės apmokėto įstatinio kapitalo, valstybė narė neįvykdo įsipareigojimų pagal Europos ekonominės erdvės susitarimo
         40 straipsnį.

      Iš tikrųjų toks nevienodas vertinimas, susijęs su dviejose nagrinėjamose EEE valstybėse įsteigtoms bendrovėms gavėjoms išmokamų
         dividendų apmokestinimo tvarka, palyginti su Bendrijos valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms gavėjoms išmokamais dividendais,
         gali atgrasyti dviejose pirmosiose valstybėse įsteigtas bendroves nuo investicijų atitinkamoje valstybėje narėje. Be to, dėl
         jo bendrovė rezidentė gali sunkiau pritraukti kapitalą iš dviejų nagrinėjamų EEE valstybių nei iš šios ar kitos Bendrijos
         valstybės narės. Dėl šios priežasties toks vertinimas yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, iš esmės draudžiamas EEE susitarimo
         40 straipsniu.

      Argumentu, grindžiamu Bendrijos valstybėse narėse buveinę turinčių bendrovių ir dviejose nagrinėjamose EEE valstybėse įsteigtų
         bendrovių skirtinga padėtimi, negalima pateisinti pastarosioms bendrovėms taikomo reikalavimo turėti didesnę dividendus mokančių
         bendrovių rezidenčių kapitalo dalį, kad jos, kaip ir pirmosios bendrovės, galėtų pasinaudoti atleidimu nuo prie šaltinio renkamo
         dividendų mokesčio jų iš minėtų bendrovių rezidenčių gaunamų dividendų atžvilgiu. Šiuo klausimu nors toks teisinio reglamentavimo
         skirtumas tarp nagrinėjamų EEE valstybių ir valstybių narių pareigų mokesčių srityje gali pateisinti valstybės sprendimą taikyti
         atleidimą nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio dviejose nagrinėjamose EEE valstybėse įsteigtoms bendrovėms tik įsitikinus,
         kad jos iš tikrųjų tenkina jos vidaus įstatymuose numatytas sąlygas, jis negali pateisinti šiuose įstatymuose įtvirtinto reikalavimo
         turėti didesnę dividendus išmokančios bendrovės kapitalo dalį, norint pasinaudoti šiuo atleidimu nuo mokesčio. Iš tikrųjų
         toks reikalavimas neturi nieko bendra su visoms bendrovėms, kurios nori pasinaudoti minėtu atleidimu, nustatytomis sąlygomis,
         t. y. kad būtų tam tikros teisinės formos, kad būtų pelno mokesčio mokėtojos ir kad būtų galutinės mokamų dividendų gavėjos;
         nacionalinė mokesčių administracija faktiškai turi turėti galimybę patikrinti, ar laikomasi šių sąlygų.

      (žr. 37, 39, 47–48, 50, 52 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 11 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Europos ekonominės erdvės susitarimas – 40 straipsnis – Laisvas kapitalo judėjimas – Nyderlandų bendrovių išmokėtų dividendų nevienodas vertinimas – Mokestis prie šaltinio – Atleidimas nuo mokesčio – Bendrijos valstybėse narėse įsteigtos bendrovės gavėjos – Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtos bendrovės gavėjos
      Byloje C‑521/07
      dėl 2007 m. lapkričio 23 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama P. van Nuffel ir R. Lyal, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Nyderlandų Karalystę, atstovaujamą C. M. Wissels ir D. J. M. de Grave,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas), K. Schiemann, L. Bay Larsen ir
         C. Toader,

      generalinis advokatas Dámaso Ruiz-Jarabo Colomer,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad neatleisdama nuo prie šaltinio renkamo dividendų
         mokesčio Norvegijoje ir Islandijoje įsteigtoms bendrovėms išmokamų dividendų tokiomis pačiomis sąlygomis kaip Nyderlandų bendrovėms
         mokamus dividendus, Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo
         (OL L 1, 1994, p. 3, toliau – EEE susitarimas) 40 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       EEE susitarimas ir Bendrijos teisė
      2        Remiantis EEE susitarimo 40 straipsnio nuostatomis:

      „Pagal šio Susitarimo nuostatas Susitariančiosios Šalys tarpusavyje netaiko jokių kapitalo, priklausančio (Europos bendrijos)
         valstybėse narėse ar (Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA)) valstybėse gyvenantiems asmenims, judėjimo apribojimų,
         taip pat nediskriminuoja dėl šalių pilietybės ar gyvenamosios vietos arba dėl vietos, kurioje kapitalas yra investuotas. Šiam
         straipsniui įgyvendinti reikalingos nuostatos pateikiamos XII priede.“

      3        Minėtame XII priede, pavadintame „Laisvas kapitalo judėjimas“, pateikiama nuoroda į 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvą
         88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t.,
         p. 10).

      4        Šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Nepažeisdamos toliau pateikiamų nuostatų, valstybės narės panaikina kapitalo judėjimų tarp asmenų, gyvenančių valstybėse
         narėse, apribojimus. <...>“

      5        Pagal tos pačios direktyvos 4 straipsnį:

      „Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės imtis visų reikiamų priemonių jų įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimams
         išvengti, įskaitant, be kita ko, apmokestinimo <...> sritis <...>

      Šių priemonių ir tvarkos taikymas negali suvaržyti kapitalo judėjimų, vykdomų pagal Bendrijos teisę.“
       Nacionalinės teisės aktai
      6        1965 m. gruodžio 23 d. Dividendų mokesčio įstatymo (Wet op de dividendbelasting, toliau – Dividendų mokesčio įstatymas) 1 straipsnio
         1 dalyje nustatyta:

      „Vadinamuoju dividendų mokesčiu tiesiogiai apmokestinami asmenys, kurie tiesiogiai ar naudodami sertifikatus gauna 1969 m.
         Pelno mokesčio įstatymo (Wet op de vennootschapsbelasting 1969, toliau – Pelno mokesčio įstatymas) 10 straipsnio 1 dalies
         d punkte numatytų pajamų iš Nyderlanduose įsteigtų akcinių bendrovių, privačių ribotos atsakomybės bendrovių, komanditinių
         ir kitų bendrovių, kurių visas ar dalis kapitalo padalyta į akcijas, akcijų, dividendų sertifikatų ir paskolų šioms bendrovėms.“

      7        Pagal Dividendų mokesčio įstatymo 4 straipsnį:

      „1.      Mokestis gali būti netaikomas (Pelno mokesčio įstatymo) 10 straipsnio 1 dalies d punkte numatytoms pajamoms iš akcijų, dividendų
         sertifikatų ir paskolų, jeigu:

      a)      (Pelno mokesčio įstatymo) 13 straipsnyje numatytas dalyvavimo kapitale atleidimas nuo mokesčio arba šio įstatymo 13aa straipsnyje
         numatyta kompensacija už dalyvavimą kapitale taikoma pajamoms, kurias jų turėtojas gauna iš šių akcijų, dividendų sertifikatų
         ir paskolų, o turimos kapitalo dalys sudaro jo Nyderlanduose eksploatuojamos įmonės turto dalį;

      <...>
      2.      Mokestis netaikomas (Pelno mokesčio įstatymo) 10 straipsnio 1 dalies d punkte numatytoms pajamoms iš akcijų, dividendų sertifikatų ir paskolų, jeigu šių pajamų gavėjas yra kitoje Europos Sąjungos
         valstybėje narėje įsteigtas vienetas ir tenkinamos šios sąlygos:

      1)       pajamų gavėjas ir apmokestinamasis asmuo yra vienos iš 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos dėl bendrosios mokesčių sistemos,
         taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms (OL L 225, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 147), priede nurodytų teisinių formų arba ministro dekrete nurodytos teisinės formos;

      2)      pajamų gavimo dieną jų gavėjas yra apmokestinamojo asmens akcininkas, turintis ne mažiau kaip 5 % jo apmokėto įstatinio kapitalo
         dalį, arba tą dieną dalyvauja apmokestinamojo asmens kapitale ir šiam dalyvavimui būtų taikoma (Pelno mokesčio įstatymo) 13 straipsnio
         5 ar 14 dalis, jei jis būtų įsteigtas Nyderlanduose;

      3)      įsisteigimo valstybėje narėje pajamų gavėjui ir apmokestinamajam asmeniui taikomas šios direktyvos 2 straipsnio c punkte numatytas
         mokestis, kuriuo ten apmokestinamas pelnas, be galimybės pasirinkti arba būti atleistam;

      4)      įsisteigimo valstybėje narėje pajamų gavėjas ir apmokestinamasis asmuo nelaikomi įsteigtais už Europos Sąjungos valstybių
         narių ribų pagal su trečiąja valstybe sudarytą dvigubo apmokestinimo išvengimo susitarimą;

      <...>“
      8        Pagal Pelno mokesčio įstatymo 13 straipsnį:

      „1.      Nustatant pelną neatsižvelgiama į pajamas iš dalyvavimo kapitale bei į kapitalo dalies įgijimo ar perleidimo sąnaudas (dalyvavimo
         kapitale atleidimas nuo mokesčio).

      2.      Dalyvaujama kapitale, jei apmokestinamoji bendrovė:
      a)      dėl ne mažiau kaip 5 % apmokėto įstatinio kapitalo yra bendrovės, kurios visas kapitalas ar jo dalis padalyta į akcijas, akcininkė;
      <...>“
      9        Dėl Islandijoje ir Norvegijoje įsteigtų bendrovių Nyderlandų teisės aktuose nėra specialios nuostatos, kuria būtų atsižvelgiama
         į jų teisę remtis EEE susitarimo 40 straipsniu. Su šiomis EEE susitarimo šalimis esančiomis valstybėmis sudarytų dvišalių
         susitarimų dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo pagrindu dividendų mokestis netaikomas, jei turima mažiausiai 10 % Nyderlandų
         bendrovės kapitalo (1997 m. rugsėjo 25 d. pasirašyto Nyderlandų Karalystės ir Islandijos Respublikos susitarimo dėl pajamų
         ir kapitalo mokesčių 10 straipsnis) arba mažiausiai 25 % kapitalo (1990 m. sausio 12 d. pasirašyto Nyderlandų Karalystės ir
         Norvegijos Karalystės susitarimo dėl pajamų ir kapitalo mokesčių 10 straipsnis) .

       Ikiteisminė procedūra
      10      Manydama, kad Nyderlanduose buvo palankiau traktuojami šioje valstybėje narėje įsteigtoms bendrovėms išmokėti dividendai,
         palyginti su kitose valstybėse narėse ir Europos ekonominės erdvės (EEE) valstybėse įsteigtoms bendrovėms išmokėtais dividendais,
         ir kad dėl to Nyderlandų Karalystė nesilaikė EB 56 straipsnyje ir EEE susitarimo 40 straipsnyje jai nustatytų pareigų, Komisija
         2005 m. spalio 18 d. oficialiu pranešimu paprašė šios valstybės narės pateikti paaiškinimus.

      11      Kadangi Nyderlandų Karalystė apsiribojo tik pažadais pateikti atsakymus ateityje, nepareikšdama nuomonės dėl esmės, 2006 m.
         liepos 6 d. Komisija išsiuntė pagrįstą nuomonę su tais pačiais kaltinimais, ragindama šią valstybę narę per du mėnesius nuo
         šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      12      Minėtoji valstybė narė atsakė į pagrįstą nuomonę 2006 m. rugsėjo 7 d. raštu, pažymėdama, kad nuo 2007 m. sausio 1 d. Dividendų
         mokesčio įstatymas bus patikslintas atsižvelgiant į kitose Bendrijos valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms išmokamus dividendus.
         Šis pakeitimas, padarytas iki nagrinėjamo ieškinio pareiškimo, buvo įtrauktas į šio sprendimo 7 punkte cituotą Dividendų mokesčio
         įstatymo 4 straipsnio 2 dalį.

      13      Tačiau dėl tariamo EEE susitarimo 40 straipsnio pažeidimo Nyderlandų Karalystė teigė, kad nagrinėjami Nyderlandų teisės aktai
         neriboja laisvo kapitalo judėjimo ir kad net jei toks ribojimas būtų konstatuotas, jis būtų pateisinamas.

      14      Sutikdama, kad Dividendų mokesčio įstatymo 4 straipsnio pakeitimu buvo užtikrinta Nyderlandų teisės aktų atitiktis EB sutarčiai,
         kiek tai susiję su kitose Bendrijos valstybėse narėse įsteigtomis bendrovėmis, Komisija nutarė tęsti procedūrą dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo ir pareikšti nagrinėjamą ieškinį dėl kaltinimo pažeidus EEE susitarimo 40 straipsnį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      15      Komisija teigia, kad 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendime Ospelt ir Schlössle Weissenberg (C‑452/01, Rink. p. I‑9743, 28, 29 ir 32 punktai) Teisingumo Teismas nusprendė, kad EEE susitarimo 40 straipsnis ir šio susitarimo
         XII priedas turi tokią pačią teisinę galią kaip ir iš esmės identiškos EB 56 straipsnio nuostatos. Be to, ji nurodo, kad
         ELPA teismas laikėsi analogiškos nuomonės 2004 m. lapkričio 23 d. Sprendime Fokus Bank (E‑1/04, EFTA Court Report p. 22, 23 punktas) ir 2005 m. liepos 1 d. Sprendime Paolo Piazza (E‑10/04, EFTA Court Report p. 100, 33 punktas).

      16      Jos nuomone, Nyderlandų teisės aktai lemia Nyderlanduose, o po pakeitimų ir kitoje Bendrijos valstybėje narėje įsteigtai bendrovei
         ir Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtai bendrovei išmokėtų dividendų skirtingą mokestinį vertinimą.

      17      Ji nurodo, kad vienai Nyderlandų bendrovei išmokant dividendus kitai Nyderlandų bendrovei arba kitoje Bendrijos valstybėje
         narėje įsteigtai bendrovei, pirmoji bendrovė atleidžiama nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio, jeigu antrajai bendrovei
         priklauso bent 5 % pirmosios bendrovės kapitalo, nors Nyderlandų bendrovės Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtai bendrovei
         išmokėti dividendai nuo šio mokesčio atleidžiami, tik jei pastaroji turi mažiausia 10 % (Islandijos bendrovių atveju) arba
         25 % (Norvegijos bendrovių atveju) atitinkamos Nyderlandų bendrovės kapitalo.

      18      Komisijos teigimu, ši diskriminacija pažeidžia laisvo kapitalo judėjimo principą, nes dėl jos Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtoms
         bendrovėms tampa mažiau palanku investuoti į Nyderlandų bendroves nei Nyderlanduose ar kitose Bendrijos valstybėse narėse
         įsteigtoms bendrovėms. Be to, dėl šios diskriminacijos Nyderlandų bendrovė gali sunkiau pritraukti kapitalą iš Islandijos
         ar Norvegijos nei iš Nyderlandų ar kitos Bendrijos valstybės narės.

      19      Komisija pabrėžia, kad 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendime Amurta (C‑379/05, Rink. p. I‑9569, 28 punktas) Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad tokia diskriminacija prieštarauja EB 56 straipsniui,
         kiek tai susiję su kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms išmokėtais dividendais, kurie bylai, kur buvo priimtas šis
         sprendimas, svarbiu laikotarpiu nebuvo atleisti nuo mokesčio analogiškai Nyderlandų bendrovėms išmokėtiems dividendams.

      20      Kaip ir minėtoje byloje, čia nagrinėjami mokesčių teisės aktai galėtų būti laikomi suderinamais su Bendrijos teise, taigi
         ir su EEE susitarimu, tik jeigu jų įtvirtintas nevienodas vertinimas apimtų situacijas, kurios nėra objektyviai panašios,
         arba jeigu jis būtų pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais.

      21      Komisija teigia, o Nyderlandų Karalystė nesutinka, kad Islandijos ir Norvegijos bendrovių situacija objektyviai panaši į Nyderlandų
         bendrovių situaciją, kiek tai susiję su Nyderlandų bendrovių, kurių kapitalo dalį jos turi, pelno dvigubo apmokestinimo rizika.

      22      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad priemonės, skirtos tokioje situacijoje užkirsti kelią dvigubam apmokestinimui,
         turi būti išplėstos visoms užsienio bendrovėms, galinčioms naudotis kapitalo judėjimo srityje galiojančiomis nuostatomis.
         Šiuo klausimu Komisija remiasi 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimu Denkavit Internationaal ir Denkavit France (C‑170/05, Rink. p. I‑11949, 37 punktas).

      23      Komisija sutinka, kad nacionalinis įstatymų leidėjas gali imtis priemonių kovai su piktnaudžiavimu vidaus rinkos teikiamomis
         laisvėmis, be kita ko, laisvu kapitalo judėjimu, remdamasis EB 58 straipsniu, o nagrinėjamu atveju ir Direktyvos 88/361, minėtos
         EEE susitarimo XII priede, 4 straipsniu, pagal kurį valstybės narės turi teisę „imtis visų reikiamų priemonių jų įstatymų
         ir kitų teisės aktų pažeidimams išvengti, įskaitant, be kita ko, apmokestinimo <...> sritis“.

      24      Vis dėlto šios priemonės turi būti proporcingos siekiamam tikslui. Tačiau Nyderlandų Karalystė nenurodė, kokiems piktnaudžiavimams
         turėjo būti užkirstas kelias atsisakant atleisti Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtoms bendrovėms mokamus dividendus nuo prie
         šaltinio renkamo dividendų mokesčio.

      25      Nyderlandų Karalystė teigia, kad iš laisvo kapitalo judėjimo tarp Bendrijos valstybių narių kylančių įsipareigojimų negalima
         grynai ir tiesiogiai taikyti šių valstybių santykiams su ELPA valstybėmis, kurioms priklauso Islandijos Respublika ir Norvegijos
         Karalystė. Tai išplaukia iš aplinkybės, kad šiose dviejose valstybėse netaikoma 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva dėl
         valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo ir draudimo įmokų apmokestinimo srityje
         (OL L 336, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 63), iš dalies pakeista 2004 m. lapkričio 16 d.
         Tarybos direktyva 2004/106/EB (OL L 359, p. 30, toliau – Direktyva 77/799).

      26      Nyderlandų Karalystė mano, kad kova su mokesčių teisės aktų pažeidimų ir piktnaudžiavimų grėsme nėra vienintelis jos teisės
         aktuose numatyto skirtingo Bendrijos valstybėse narėse ir Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtoms bendrovėms išmokėtų dividendų
         vertinimo pateisinimas.

      27      Iš tikrųjų, remiantis šiais teisės aktais, be reikalavimo turėti bent 5 % kapitalo, pats dividendų gavėjas taip pat turi atitikti
         dvi sąlygas, kad turėtų teisę į nagrinėjamą atleidimą nuo mokesčio, ir šios sąlygos taip pat taikomos grynai nacionalinio
         pobūdžio situacijoms ir nėra diskriminacinės, nes gavėjas turi, pirma, būti apmokestinamas pelno mokesčiu ir, antra, būti
         galutinis dividendų gavėjas.

      28      Dėl Direktyvos 77/799 privalomo pobūdžio šių sąlygų laikymąsi lengvai galima kontroliuoti tarp valstybių narių, tačiau kadangi
         su Islandijos Respublika ir Norvegijos Karalyste sudaryti dvišaliai susitarimai nėra teisiniai Bendrijos instrumentai, jie
         neleidžia valstybei narei ar Komisijai Teisingumo Teisme reikalauti vykdyti iš jų kylančius įsipareigojimus.

      29      Taigi Nyderlandų Karalystė mano, kad teisinio Bendrijos instrumento nebuvimas jos santykiuose su Islandijos Respublika ir
         Norvegijos Karalyste pateisina skirtingas atleidimo nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio taikymo šiose dviejose valstybėse
         įsteigtų bendrovių dalyvavimui kapitale sąlygas.

      30      Šiuo klausimu Komisija pabrėžia priešingą faktą, kad nagrinėjami dvišaliai susitarimai yra teisiškai privalomi minėtoms valstybėms.
         Net jei užtikrinti iš tarptautinės teisės kylančių įsipareigojimų vykdymą būtų sunkiau nei Bendrijos mastu priversti laikytis
         iš Bendrijos teisės kylančių įsipareigojimų, tai nereikštų, kad šie susitarimai netektų svarbos atsakant į klausimą, ar Islandijos
         ir Norvegijos bendrovių diskriminacija yra proporcinga siekiamam tikslui rinkti dividendų mokestį.

      31      Be to, Komisijos teigimu, Nyderlandų Karalystė neįrodė ir net neteigė, kad Islandijos Respublika ir Norvegijos Karalystė nesilaikė
         iš minėtų susitarimų išplaukiančių įsipareigojimų ar kad juos taikant buvo susidurta su nepateisinamais sunkumais ir vilkinimu.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      32      Viena pagrindinių EEE susitarimo užduočių yra kiek įmanoma visapusiškai užtikrinti laisvą prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo
         judėjimą visoje EEE, kad Bendrijos teritorijoje įgyvendinama bendroji rinka būtų išplėsta į ELPA valstybes. Šiuo tikslu keliomis
         minėto susitarimo nuostatomis siekiama užtikrinti kuo vienodesnį jo aiškinimą visoje EEE (žr. 1992 m. balandžio 10 d. Nuomonę
         1/92, Rink. p. I‑2821). Šiame kontekste Teisingumo Teismas turi prižiūrėti, kad EEE susitarimo nuostatos, iš esmės identiškos
         Sutarties nuostatoms, būtų vienodai aiškinamos valstybėse narėse (minėto sprendimo Ospelt ir Schlössle Weissenberg 29 punktas).

      33      Iš to išplaukia, kad nors laisvo kapitalo judėjimo tarp EEE susitarimo šalimis esančių valstybių subjektų apribojimai turi
         būti vertinami minėto susitarimo 40 straipsnio ir XII priedo atžvilgiu, šios nuostatos turi tokią pačią teisinę galią kaip
         ir iš esmės joms identiškos EB 56 straipsnio nuostatos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Ospelt ir Schlössle Weissenberg 32 punktą).

      34      Be to, nesant Bendrijos suvienodinimo ar suderinimo priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos, nepažeisdamos Bendrijos
         teisės, sutartimis arba vienašališkai nustatyti savo kompetencijos mokesčių srityje paskirstymą, visų pirma siekiant išvengti
         dvigubo apmokestinimo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Amurta 16 ir 17 punktus).

      35      Ši kompetencija joms neleidžia taikyti Sutartimi ar panašiomis EEE susitarimo nuostatomis garantuojamoms judėjimo laisvėms
         prieštaraujančių priemonių (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Amurta 24 punktą).

      36      Nagrinėjamoje byloje Dividendų mokesčio įstatymo 4 ir 4a straipsniuose, suderintuose su Pelno mokesčio įstatymo 13 straipsniu,
         numatomas vienoje iš valstybių narių buveinę turinčių bendrovių atleidimas nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio. Remiantis
         Dividendų mokesčio įstatymo 4 straipsnio 2 dalies 2 punktu, šis atleidimas taikomas dividendams, išmokėtiems kitoje valstybėje
         narėje buveinę turinčioms bendrovėms, kurioms priklauso bent 5 % dividendus mokančios bendrovės rezidentės apmokėto įstatinio
         kapitalo.

      37      Tačiau pagal Nyderlandų Karalystės su EEE valstybėmis esančiomis Islandijos Respublika ir Norvegijos Karalyste sudarytus dvigubo
         apmokestinimo išvengimo susitarimus atleidimas nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio taikomas Islandijos ar Norvegijos
         bendrovėms išmokėtiems dividendams tik tuomet, kai šioms bendrovėms atitinkamai priklauso mažiausiai 10 % ar 25 % dividendus
         mokančios Nyderlandų bendrovės kapitalo. Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad šios bendrovės, skirtingai nuo vienoje iš valstybių
         narių buveinę turinčių bendrovių, nėra apsaugotos nuo dvigubo apmokestinimo pavojaus, jeigu joms priklauso daugiau kaip 5 %,
         bet mažiau kaip 10 % ar atitinkamai mažiau kaip 25 % dividendus mokančios Nyderlandų bendrovės kapitalo.

      38      Šios skirtingos mokesčių nuostatos, taikomos, pirma, Bendrijos valstybėse  narėse įsteigtoms bendrovėms ir, antra, dviejose
         nagrinėjamose EEE valstybėse įsteigtoms bendrovėms, kurios naudojasi EEE susitarimo 40 straipsniu lygiai taip pat, kaip pirmosios
         bendrovės naudojasi EB 56 straipsniu, dividendų apmokestinimo atžvilgiu yra nepalankios Islandijos bendrovėms, turinčioms
         nuo 5 iki 10 % Nyderlandų bendrovės kapitalo, ir Norvegijos bendrovėms, turinčioms nuo 5 iki 25 % tokio kapitalo.

      39      Toks nevienodas vertinimas, susijęs su Islandijoje ir Norvegijoje įsteigtoms bendrovėms gavėjoms išmokamų dividendų apmokestinimo
         tvarka, palyginti su Bendrijos valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms gavėjoms išmokamais dividendais, gali atgrasyti dviejose
         pirmosiose valstybėse įsteigtas bendroves nuo investicijų Nyderlanduose. Be to, dėl jo Nyderlandų bendrovė gali sunkiau pritraukti
         kapitalą iš Islandijos ar Norvegijos nei iš Nyderlandų ar kitos Bendrijos valstybės narės. Dėl šios priežasties jis yra laisvo
         kapitalo judėjimo apribojimas, iš esmės draudžiamas EEE susitarimo 40 straipsniu.

      40      Vis dėlto reikia patikrinti, ar šį laisvo kapitalo judėjimo apribojimą galima pateisinti remiantis Sutarties nuostatomis,
         iš esmės pakartotomis EEE susitarime.

      41      Nyderlandų Karalystė mano, kad Islandijoje ir Norvegijoje įsteigtos bendrovės gavėjos yra vienoje iš skirtingų situacijų,
         numatytų EB 58 straipsnio 1 dalies a punkte, pagal kurį 56 straipsnio nuostatos nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti
         atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos padėties gyvenamosios
         vietos atžvilgiu.

      42      Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tam, jog nacionalinės mokesčių teisės nuostata galėtų būti laikoma
         suderinama su laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančiomis Sutarties nuostatomis, reikia, jog jos lemiamas vertinimo skirtumas
         būtų susijęs su objektyviai skirtingomis situacijomis arba jis būtų pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu (žr. minėto
         sprendimo Amurta 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      43      Taigi reikia patikrinti, ar atleidimo nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio atžvilgiu vienoje iš valstybių narių įsteigtos
         bendrovės gavėjos ir Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtos bendrovės gavėjos yra panašioje padėtyje.

      44      Nyderlandų Karalystė teigia, kad jos nurodomas padėties skirtumas pagrįstas aplinkybe, jog remiantis su dviem nagrinėjamomis
         EEE valstybėmis sudarytais dvišaliais susitarimais neįmanoma užtikrinti, kad suinteresuotosios bendrovės gavėjos iš tikrųjų
         įvykdo Dividendų mokesčio įstatymo 4 straipsnio 2 dalimi valstybėms narėms nustatytas sąlygas, t. y. pirma, būti vienos iš
         Direktyvos 90/435 priede išvardytų teisinių formų arba ministro dekrete nurodytos formos bei, antra, įsisteigimo valstybėje
         būti apmokestintam pelno mokesčiu be galimybės pasirinkti arba būti atleistam.

      45      Savo argumentus ji grindžia Direktyvos 77/799 nuostatomis. Pagal šias nuostatas, skirtas kovoti su tarptautiniu mokesčių slėpimu
         ir vengimu, valstybių narių kompetentingos institucijos turi keistis bet kokia informacija, kuri gali padėti joms, be kita
         ko, teisingai įvertinti pajamų mokestį.

      46      Kadangi ši direktyva netaikoma Islandijos Respublikai ir Norvegijos Karalystei, Nyderlandų Karalystė teigia, kad jokia privaloma
         taisyklė neleistų jai gauti informacijos, skirtos patikrinti, kaip laikomasi Dividendų mokesčio įstatymo 4 straipsnio 2 dalyje
         nustatytų sąlygų.

      47      Vis dėlto reikia pažymėti, kad nors toks teisinio reglamentavimo skirtumas tarp nagrinėjamų valstybių ir valstybių narių pareigų
         mokesčių srityje gali pateisinti Nyderlandų Karalystės sprendimą taikyti atleidimą nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio
         Islandijos ir Norvegijos bendrovėms tik įsitikinus, kad jos iš tikrųjų tenkina Nyderlandų įstatymuose numatytas sąlygas, jis
         negali pateisinti šiuose įstatymuose įtvirtinto reikalavimo turėti didesnę dividendus išmokančios bendrovės kapitalo dalį,
         norint pasinaudoti šiuo atleidimu nuo mokesčio.

      48      Iš tikrųjų pastarasis reikalavimas neturi nieko bendra su visoms bendrovėms nustatytomis sąlygomis norint pasinaudoti minėtu
         atleidimu, t. y. būti tam tikros teisinės formos, būti pelno mokesčio mokėtojomis ir būti galutinėmis mokamų dividendų gavėjomis;
         Nyderlandų mokesčių administracija faktiškai turi turėti galimybę patikrinti, ar laikomasi šių sąlygų.

      49      Šiuo pastaruoju požiūriu iš jokio bylos dokumento nematyti ir Nyderlandų Karalystė neįrodinėja, jog mažesnės kaip 10 % ar
         25 % bendrovės kapitalo dalies turėjimas turėtų kokios nors įtakos pavojui, kad kompetentingoms institucijoms bus suteikta
         neteisinga informacija, be kita ko, dėl dviejose nagrinėjamose EEE valstybėse įsteigtų bendrovių apmokestinimo tvarkos ir
         kad todėl reikalavimas turėti minėto dydžio kapitalo dalį yra pagrįstas, nors jis ir netaikomas Bendrijos valstybėse narėse
         įsteigtoms bendrovėms.

      50      Dėl šios priežasties negalima pritarti Nyderlandų Karalystės nurodomam argumentui, grindžiamam Bendrijos valstybėse narėse
         buveinę turinčių bendrovių ir Islandijos bei Norvegijos bendrovių skirtinga padėtimi, siekiant pateisinti pastarosioms bendrovėms
         taikomą reikalavimą turėti didesnę dividendus mokančių Nyderlandų bendrovių kapitalo dalį, kad jos, kaip ir pirmosios bendrovės,
         galėtų pasinaudoti atleidimu nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio jų iš minėtų Nyderlandų bendrovių gaunamų dividendų
         atžvilgiu.

      51      Šią išvadą numanomai patvirtina aplinkybė, kad Nyderlandų Karalystės su Islandijos Respublika ir Norvegijos Karalyste sudaryti
         dvišaliai susitarimai nustato atleidimui nuo prie šaltinio renkamo Islandijos ir Norvegijos bendrovėms išmokamų dividendų
         mokesčio vienintelę sąlygą turėti tam tikrą dividendus išmokančios Nyderlandų bendrovės kapitalo dalį, nereikalaujant, kad
         taip pat tenkintų kitas Dividendų mokesčio įstatymo 4 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas sąlygas.

      52      Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad neatleisdama nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio Nyderlandų bendrovių Islandijoje
         ar Norvegijoje įsteigtoms bendrovėms mokamų dividendų tokiomis pačiomis sąlygomis kaip Nyderlandų bendrovėms ar kitose Bendrijos
         valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms mokamų dividendų, Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EEE susitarimo
         40 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      53      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Nyderlandų Karalystės ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Neatleisdama nuo prie šaltinio renkamo dividendų mokesčio Nyderlandų bendrovių Islandijoje ar Norvegijoje įsteigtoms bendrovėms
            mokamų dividendų tokiomis pačiomis sąlygomis kaip Nyderlandų bendrovėms ar kitose Europos bendrijos valstybėse narėse įsteigtoms
            bendrovėms mokamų dividendų, Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės
            susitarimo 40 straipsnį.
      2.     Priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2011 m. lapkričio 10 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Esprit International LP prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Raidę ant kelnių kišenės vaizduojantis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas - Raidę vaizduojantis ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-22/10.

text:
      2011 m. lapkričio 10 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Esprit International prieš VRDT – Marc O'Polo International (Ant kelnių kišenės esančios raidės atvaizdas)
      (Byla T‑22/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Raidę ant kelnių kišenės vaizduojantis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas – Raidę vaizduojantis ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 106–108 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. lapkričio 19 d. VRDT ketvirtos apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1666/2008-4), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Marc O’Polo International GmbH
                ir
               Esprit International LP
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Esprit International LP bylinėjimosi išlaidas.


title: 2007 m. vasario 13 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Mundipharma AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo RESPICUR paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas RESPICORT - Santykinis atmetimo pagrindas - Supainiojimo galimybė - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas - Ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymas - Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys. # Byla T-256/04.

text:
      Byla T‑256/04
      Mundipharma AG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą
      (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo RESPICUR paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas RESPICORT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymas – Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys“
      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų šalių pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų šalių pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      3.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      1.      Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 43 straipsnio 2 dalies paskutinį sakinį reikia aiškinti taip, kad jei prekių
         ženklas buvo įregistruotas pakankamai plačiai prekių ar paslaugų kategorijai, kad ją būtų galima suskirstyti į kelias savarankiškas
         pakategores, prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų žymint dalį šių prekių ar paslaugų įrodymas vykstant protesto procedūrai suteikia
         apsaugą tik vienai ar kelioms pakategorėms, kurioms priklauso prekės ar paslaugos, kurioms žymėti buvo faktiškai naudojamas
         prekių ženklas. Atvirkščiai, jei prekių ženklas buvo įregistruotas prekėms ar paslaugoms, apibrėžtoms taip tiksliai ir ribotai,
         kad neįmanoma atitinkamos kategorijos suskirstyti į aiškias pakategores, tuomet prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų žymint
         minėtas prekes arba paslaugas įrodymas nagrinėjant protestą apima visą šią kategoriją.

      Iš tiesų nors „naudojimo iš dalies“ sąvokos tikslas – nepanaikinti prekių ženklų, kurie nebuvo naudoti žymint konkrečią prekių
         kategoriją, panaudojimo galimybių, vis dėlto dėl jo iš ankstesnio prekių ženklo savininko negalima atimti bet kokios prekių,
         kurios, nors ir nėra absoliučiai tapačios prekėms, kurių naudojimas iš tikrųjų buvo įrodytas, nėra iš esmės ir skirtingos
         bei priklauso tai pačiai grupei, kuri gali būti suskirstyta tik savavališkai, apsaugos. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad praktikoje
         prekių ženklo savininkui neįmanoma įrodyti prekių ženklo naudojimo žymint visas įsivaizduojamas su įregistravimu susijusių
         prekių rūšis. Todėl „prekių ar paslaugų dalies“ sąvoka negali apimti visų parduodamų panašių prekių ar paslaugų atmainų, o
         tik prekes ir paslaugas, kurios yra pakankamai skirtingos, kad sudarytų logiškas kategorijas arba pakategores.

      (žr. 23–24 punktus)
      2.      Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 43 straipsnio 2 dalies paskutinį sakinį reikia aiškinti taip, kad jei prekių
         ženklas buvo įregistruotas pakankamai plačiai prekių ar paslaugų kategorijai, kad ją būtų galima suskirstyti į kelias savarankiškas
         pakategores, prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų žymint dalį šių prekių ar paslaugų įrodymas vykstant protesto procedūrai suteikia
         apsaugą tik vienai ar kelioms pakategorėms, kurioms priklauso prekės ar paslaugos, kurioms žymėti buvo faktiškai naudojamas
         prekių ženklas.

      Kadangi pirmiausia vartotojas ieško jo specifinius poreikius atitinkančios prekės ar paslaugos, nagrinėjamos prekės ar paslaugos
         tikslas ar paskirtis yra pagrindinis jo pasirinkimą lemiantis veiksnys. Kadangi vartotojai šiuo kriterijumi naudojasi prieš
         pirkdami bet kokią prekę, tikslo ar paskirties kriterijus yra svarbiausias apibrėžiant prekių ar paslaugų pakategorę. Konkrečiai
         kalbant, gydomojo preparato tikslas ir paskirtis nurodomi jo gydymo indikacijoje.

      (žr. 23, 29–30 punktus)
      3.      Egzistuoja galimybė, kad kvėpavimo takų ligomis sergantys ligoniai Vokietijoje žodinį žymenį RESPICUR, kurį prašoma įregistruoti
         kaip Bendrijos prekių ženklą, skirtą 5 klasės prekėms „kvėpavimo takų ligų gydomieji preparatai“ pagal Nicos sutartį, supainios
         su anksčiau Vokietijoje įregistruotu žodiniu prekių ženklu RESPICORT, skirtu tos pačios klasės prekėms „farmaciniai ir higieniniai
         preparatai; pleistrai“, nes jais žymimos prekės yra tapačios ir prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra panašūs vizualiai,
         fonetiškai ir konceptualiai. Kalbant apie galutinių vartotojų pastabumo ir žinių lygį, dėl ligos, kuria jie serga, sunkumo
         jis yra aukštesnis nei vidutinis, todėl nagrinėjamuose prekių ženkluose jie gali atskirti elementą „respi“ ir suvokti jo konceptualų
         turinį, reiškiantį bendrą jų sveikatos sutrikimo pobūdį. Vis dėlto ribotos jų medicinos terminų žinios jiems neleidžia atskirti
         elementų „cur“ ir „cort“ konceptualių nuorodų. Atvirkščiai, nėra Vokietijos medicinos specialistų supainiojimo galimybės,
         nes dėl turimų žinių ir patirties jie paprastai gali suprasti konceptualią terminų, kuriuos nurodo „respi“ elementas, reikšmę,
         o taip pat elementai „cur“ – ir „cort“, todėl ypač medicinos specialistams ankstesnis prekių ženklas turi silpną skiriamąjį
         požymį.

      (žr. 37, 58–59, 62, 72–73 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. vasario 13 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo RESPICUR paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas RESPICORT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymas – Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys“
      Byloje T‑256/04
      Mundipharma AG, įsteigta Bazelyje (Šveicarija), atstovaujama advokato F. Nielsen,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą B. Müller, o vėliau – G. Schneider,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,
      Altana Pharma AG, įsteigtai Konstance (Vokietija), atstovaujamai advokato H. Becker,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2004 m. balandžio 19 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1004/2002-2), susijusio
         su protesto procedūra tarp Mundipharma AG ir Altana Pharma AG,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir I. Pelikánová,
      posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2004 m. birželio 28 dieną,
      susipažinęs su VRDT atsakymu į ieškinį, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2004 m. lapkričio 22 dieną,
      susipažinęs su į įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2004 m.
         lapkričio 22 dieną,

      įvykus 2006 m. sausio 24 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Bylos aplinkybės
      1        1998 m. spalio 7 d. įstojusi į bylą šalis, remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos
         prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) su pakeitimais, pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam
         dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą žodinį žymenį RESPICUR (toliau – prašomas įregistruoti
         prekių ženklas).

      2        Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
         sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 5 klasei ir apibūdinamos taip: „Kvėpavimo
         takų ligų gydomieji preparatai“.

      3        1999 m. birželio 7 d. ši paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 45/1999.

      4        1999 m. rugsėjo 1 d. ieškovė, remdamasi Reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktu, pateikė protestą dėl paraiškos įregistruoti.
         Protestas grindžiamas Vokietijoje įregistruotu žodiniu nacionaliniu prekių ženklu RESPICORT Nr. 1155003, kurio paraiška buvo
         pateikta 1989 m. rugpjūčio 21 d. ir kuris buvo įregistruotas 1990 m. kovo 1 d. Nicos sutarties 5 klasės prekėms, atitinkančios
         šį aprašymą: „farmaciniai ir higieniniai preparatai; pleistrai“ (toliau – ankstesnis prekių ženklas).

      5        2002 m. spalio 30 d. Sprendimu Protestų skyrius atmetė protestą. Jis nusprendė, jog ieškovė neįrodė savo nuosavybės teisės
         į ankstesnį prekių ženklą ar jo naudojimą. Be to, jis nusprendė, jog nėra prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnio
         prekių ženklo supainiojimo galimybės.

      6        2002 m. gruodžio 12 d. ieškovė pateikė apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      7        Nors 2004 m. balandžio 19 d. Antroji apeliacinė taryba sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) dėl esminių procedūros pažeidimų
         panaikino Protestų skyriaus sprendimą, vis dėlto ji atmetė visą protestą.

      8        Ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba nusprendė, kad Protestų skyrius neturėjo atmesti protesto remdamasis tuo, jog nebuvo
         įrodyta ankstesnio prekių ženklo nuosavybės teisė. Toliau ji padarė išvadą, kad ieškovė nesugebėjo įrodyti ankstesnio prekių
         ženklo naudojimo, kiek buvo reikalinga, ir kad reikia atsižvelgti tik į naudojimą „pagal receptą parduodamiems dozuotiems
         aerozoliniams inhaliatoriams, kurių sudėtyje yra kortikosteroidų“, kurio įstojusi į bylą šalis neginčijo. Dėl supainiojimo
         galimybės buvimo Apeliacinė taryba pripažino, kad nagrinėjamos prekės yra tapačios ir kad tam tikra prasme jos yra panašios,
         nors vis dėlto tai atsveria dideli dviejų žymenų, dėl kurių kilo ginčas, skirtumai. Ji manė, jog atitinkama visuomenė ankstesnio
         prekių ženklo ir prašomo įregistruoti prekių ženklo atžvilgiu apima tik specialistus, ir dėl to šiuo atveju jie sudaro atitinkamą
         visuomenės dalį. Atsižvelgdama į nurodytus skirtumus, Apeliacinė taryba nusprendė, jog nėra prašomo įregistruoti prekių ženklo
         ir ankstesnio prekių ženklo supainiojimo galimybės.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      9        2005 m. lapkričio 10 d. Pirmosios instancijos teismas paprašė šalių atsakyti į tam tikrus klausimus. Šalys atsakė per Pirmosios
         instancijos teismo nustatytą terminą.

      10      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo :

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      11      VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      12      Įstojusi į bylą šalis palaiko VRDT reikalavimus.

       Dėl priimtinumo
      13      Tiek ieškovė savo ieškinyje, tiek įstojusi į bylą šalis savo atsakyme į ieškinį aiškiai nurodo savo rašytines pastabas, pateiktas
         per VRDT protesto procedūrą. Taip pat įstojusi į bylą šalis nurodo Protestų skyriaus ir Apeliacinės tarybos sprendimuose pateiktus
         motyvus.

      14      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Pirmosios instancijos teismo procedūros
         reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti pateikta pagrindų santrauka. Pagal teismų praktiką tokia informacija
         turi būti pakankamai aiški bei tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai ir kad Pirmosios instancijos teismas galėtų
         priimti sprendimą dėl ieškinio, prireikus nereikalaudamas pateikti kitos patvirtinančios informacijos. Be to, Pirmosios instancijos
         teismas nusprendė, jog nors ieškinys gali būti grindžiamas nuorodomis į tam tikras jo priedų pastraipas, tačiau bendrojo pobūdžio
         nuoroda į kitus rašytinius dokumentus, netgi į ieškinio priedus, negali kompensuoti to, kad ieškinyje nenurodytos esminės
         aplinkybės, o Pirmosios instancijos teismas neprivalo atlikti šalių funkcijos surasti prieduose svarbias aplinkybes (žr. 1993 m.
         lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Kelman prieš Komisiją, T‑56/92, Rink. p. II‑1267, 21 ir 23 punktus; 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Joynson prieš Komisiją, T‑231/99, Rink. p. II‑2085, 154 punktą bei minėtą teismo praktiką). Ši teismo praktika taip pat taikytina kitos procedūros
         Apeliacinėje taryboje šalies, įstojusios į bylą Pirmosios instancijos teisme, atsakymui į ieškinį pagal Procedūros reglamento
         46 straipsnį, taikomą intelektinės nuosavybės srityje pagal šio reglamento 135 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą (2004 m.
         liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AVEX prieš VRDT – Ahlers (a), T‑115/02, Rink. p. II‑2907, 11 punktas).

      15      Tiek, kiek ieškinyje ir įstojusios į bylą šalies atsakyme į ieškinį pateikta nuoroda į ieškovės ir įstojusios į bylą šalies
         VRDT pateiktas rašytines pastabas bei į VRDT protesto procedūroje priimtus sprendimus, jie yra nepriimtini, nes juose esančios
         bendrosios nuorodos nesusijusios su atitinkamai ieškinyje ir įstojusios į bylą šalies atsakyme į ieškinį nurodytais pagrindais
         bei argumentais.

       Dėl esmės
      16      Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo vienintelį pagrindą, susijusį su tuo, kad Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 1 dalies b punktą, nes nusprendė, jog nėra prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnio prekių ženklo supainiojimo
         galimybės. Iš esmės ji remiasi penkiomis aplinkybėmis, t. y. prekių, į kurias atsižvelgiama ankstesnio prekių ženklo atveju,
         apribojimu, suinteresuotosios visuomenės nustatymu, žymenų panašumu, ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ir tuo,
         kad Vokietijos patentų ir prekių ženklų tarnyba (Deutsches Patent- und Markenamt) yra pripažinusi šių žymenų supainiojimo
         galimybės egzistavimą.

       Dėl prekių, laikomų prekėmis, kurioms skirtas ankstesnis prekių ženklas, apribojimo ir prekių panašumo
       Ginčijamas sprendimas
      17      Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 31 punkte nusprendė, kad ieškovė, atsakydama į pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio
         2 ir 3 dalis įstojusios į bylą šalies prašymą, neįrodė ankstesnio prekių ženklo naudojimo Vokietijoje iš tikrųjų. Iš to ji
         padarė išvadą, jog vertinant, ar yra supainiojimo galimybė, tik tas prekes, kurių naudojimo iš tikrųjų įstojusi į bylą šalis
         įrodyti neprašė, t. y. „pagal receptą parduodamus dozuotus aerozolinius inhaliatorius, kurių sudėtyje yra kortikosteroidų“,
         galima laikyti prekėmis, kurioms skirtas ankstesnis prekių ženklas.

       Šalių argumentai
      18      Ieškovė neginčija Apeliacinės tarybos išvados, jog nebuvo įrodytas ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų. Tokiomis
         aplinkybėmis Apeliacinė taryba neteisėtai apribojo ieškovės ekonominių veiksmų laisvę nuspręsdama, jog į ankstesnį prekių
         ženklą galima atsižvelgti, tik jeigu jis apima „pagal receptą parduodamus dozuotus aerozolinius inhaliatorius, kurių sudėtyje
         yra kortikosteroidų“. Iš tikrųjų dėl tokio vertinimo ankstesnio prekių ženklo apsauga apsiribotų prekėmis, kuriomis faktiškai
         prekiaujama. Panašiais atvejais Vokietijos teismų praktikoje buvo pripažinta, jog nereikia apriboti apsaugos, suteikiant ją
         tik pagal receptą parduodamoms prekėms.

      19      Šiuo atžvilgiu ieškovė mano, jog reikia pripažinti, kad ankstesnis prekių ženklo naudojimas buvo įrodytas „kvėpavimo takų
         ligų gydomųjų preparatų“ atžvilgiu. Iš tikrųjų 2005 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Reckitt Benckiser (Ispanija) prieš VRDT – Aladin (ALADIN) (T‑126/03, Rink. p. II‑2861, 45 ir 46 punktai) prasme šią grupę sudaro atskira bendros kategorijos „farmaciniai preparatai“
         pakategorė.

      20      VRDT pritaria ieškovės pozicijai ir pažymi, jog pagal minėtą sprendimą ALADIN pakategorę reikia apibrėžti atsižvelgiant į atitinkamos prekės gydymo indikacijas. Šiuo požiūriu ji mano, kad „kvėpavimo
         takų ligų gydomieji preparatai“ yra tinkama pakategorė.

      21      Įstojusi į bylą šalis pažymi, jog kadangi ieškovė vis dar turi galimybę prekiauti ankstesniu prekių ženklu žymimomis naujomis
         prekėmis Vokietijoje, jos ekonominė laisvė nėra apribota. Dėl šioje byloje taikytino minėto sprendimo ALADIN ji mano, jog tinkama pakategorė yra „gliukokortikosteroidai“.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      22      Pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis:

      „2.      Pareiškėjo prašymu padavęs protestą ankstesnio Bendrijos prekių ženklo savininkas turi pateikti įrodymus, kad penkerius metus
         iki paraiškos Bendrijos prekių ženklui paskelbimo ankstesnis Bendrijos prekių ženklas Bendrijoje iš tikrųjų buvo naudojamas
         žymint prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas, ir kurias savininkas mini pagrįsdamas protestą, arba kad buvo rimtų
         priežasčių ženklo nenaudoti, jeigu tą dieną ankstesnis Bendrijos prekių ženklas yra buvęs registruotas ne mažiau kaip penkerius
         metus. Nepateikus tai patvirtinančių įrodymų, protestas atmetamas. Jeigu ankstesnis Bendrijos prekių ženklas buvo naudojamas
         žymint tiktai dalį prekių ar paslaugų, kurioms jis yra įregistruotas, nagrinėjant protestą prekių ženklas laikomas įregistruotu
         tiktai tai prekių ar paslaugų daliai.

      3.      Šio straipsnio 2 dalies nuostatos taikomos 8 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytiems ankstesniems nacionaliniams prekių ženklams
         naudojimą valstybėje narėje, kurioje ankstesnis nacionalinis prekių ženklas yra saugomas, pakeičiant naudojimu Bendrijoje.“

      23      Pagal Pirmosios instancijos teismo praktiką iš minėtų nuostatų matyti, kad jei prekių ženklas buvo įregistruotas pakankamai
         plačiai prekių ar paslaugų kategorijai, kad ją būtų galima suskirstyti į kelias savarankiškas pakategores, prekių ženklo naudojimo
         iš tikrųjų žymint dalį šių prekių ar paslaugų įrodymas vykstant protesto procedūrai suteikia apsaugą tik vienai ar kelioms
         pakategorėms, kurioms priklauso prekės ar paslaugos, kurioms žymėti buvo faktiškai naudojamas prekių ženklas. Atvirkščiai,
         jei prekių ženklas buvo įregistruotas prekėms ar paslaugoms, apibrėžtoms taip tiksliai ir ribotai, kad neįmanoma atitinkamos
         kategorijos suskirstyti į aiškias pakategores, tuomet prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų žymint minėtas prekes arba paslaugas
         įrodymas nagrinėjant protestą apima visą šią kategoriją (minėto sprendimo ALADIN 45 punktas).

      24      Iš tiesų nors „naudojimo iš dalies“ sąvokos tikslas – nepanaikinti prekių ženklų, kurie nebuvo naudoti žymint konkrečią prekių
         kategoriją, panaudojimo galimybių, vis dėlto dėl jo iš ankstesnio prekių ženklo savininko negalima atimti bet kokios prekių,
         kurios, nors ir nėra absoliučiai tapačios prekėms, kurių naudojimas iš tikrųjų buvo įrodytas, nėra iš esmės ir skirtingos
         bei priklauso tai pačiai grupei, kuri gali būti suskirstyta tik savavališkai, apsaugos. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad praktikoje
         prekių ženklo savininkui neįmanoma įrodyti prekių ženklo naudojimo žymint visas įsivaizduojamas su įregistravimu susijusių
         prekių rūšis. Todėl „prekių ar paslaugų dalies“ sąvoka negali apimti visų parduodamų panašių prekių ar paslaugų atmainų, o
         tik prekes ir paslaugas, kurios yra pakankamai skirtingos, kad sudarytų logiškas kategorijas arba pakategores (minėto sprendimo
         ALADIN 46 punktas).

      25      Reikia pažymėti, kad jeigu, kaip šiuo atveju, ieškovė neįrodė ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų, nesvarbu, kokioms
         prekėms jis būtų skirtas, vis dėlto įstojusi į bylą šalis neprašė tokio naudojimo įrodyti, kiek jis susijęs su „pagal receptą
         parduodamais dozuotais aerozoliniais inhaliatoriais, kurių sudėtyje kortikosteroidų“. Be to, Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo
         25 punkte pažymėjo, jog kadangi pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalį prekių ženklo, kuriuo grindžiamas protestas,
         naudojimas įrodinėjamas tik pareiškėjo prašymu, pastarasis turi apibrėžti savo prašymo įrodyti apimtį. Kadangi įstojusios
         į bylą šalies prašymas įrodyti neapėmė „pagal receptą parduodamų dozuotų aerozolinių inhaliatorių, kurių sudėtyje yra kortikosteroidų“,
         nėra reikalo nagrinėti, ar ankstesnis prekių ženklas, skirtas šioms prekėms, buvo iš tikrųjų naudojamas Vokietijoje.

      26      Toliau reikia priminti, kad ankstesnis prekių ženklas buvo įregistruotas „farmaciniams ir higieniniams preparatams; pleistrams“.
         Ši prekių kategorija yra pakankamai plati, todėl ją galima suskirstyti į keletą atskirų pakategorių. Todėl tas faktas, jog
         ankstesnį prekių ženklą reikia pripažinti naudojamą „pagal receptą parduodamiems dozuotiems aerozoliniams inhaliatoriams,
         kurių sudėtyje yra kortikosteroidų“, suteikia apsaugą tik šiai pakategorei, kuriai ir priklauso šios prekės.

      27      Ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba nusprendė, jog į ankstesnį prekių ženklą reikia atsižvelgti tik tiek, kiek juo žymimos
         prekės, kurių naudojimas iš tikrųjų nebuvo ginčijamas. Todėl šioms prekėms tapačią pakategorę ji apibrėžė taip: „pagal receptą
         parduodami dozuoti aerozoliniai inhaliatoriai, kurių sudėtyje yra kortikosteroidų“.

      28      Toks apibrėžimas, kiek jis aiškinamas atsižvelgiant į minėtą sprendimą ALADIN, nesuderinamas su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalimi, ir pagal šio reglamento 43 straipsnio 3 dalį jis taikomas
         ankstesniems nacionaliniams prekių ženklams.

      29      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog atsižvelgiant į tai, kad pirmiausia vartotojas ieško jo specifinius poreikius atitinkančios
         prekės ar paslaugos, nagrinėjamos prekės ar paslaugos tikslas ar paskirtis yra pagrindinis jo pasirinkimą lemiantis veiksnys.
         Kadangi vartotojai šiuo kriterijumi naudojasi prieš pirkdami bet kokią prekę, tikslo ir paskirties kriterijus yra svarbiausias
         apibrėžiant prekių ar paslaugų pakategorę.

      30      Gydomojo preparato tikslas ir paskirtis nurodomi jo gydymo indikacijoje. Vis dėlto Apeliacinės tarybos pateiktas apibrėžimas
         nebuvo grindžiamas šiuo kriterijumi, nes ji nenurodė, kad nagrinėjamos prekės skirtos sveikatos sutrikimams gydyti, ir nepatikslino
         šių sutrikimų pobūdžio.

      31      Reikia papildomai nurodyti, jog Apeliacinės tarybos pasirinkti kriterijai, o būtent: vaisto forma, veiklioji medžiaga ir reikalavimas
         turėti gydytojo receptą, minėto sprendimo ALADIN prasme paprastai nėra tinkami prekių pakategorei apibrėžti, jeigu juos taikant nesilaikoma pirmiau minėtų prekių tikslo ir
         paskirties kriterijų. Iš tikrųjų konkrečią ligą dažnai galima gydyti vartojant keletą vaistų rūšių, turinčių skirtingas formas
         ir kurių sudėtyje yra skirtingų veikliųjų medžiagų; kai kurios jų parduodamos be recepto, o kai kurios – pagal receptą.

      32      Iš to išplaukia, jog neatsižvelgusi į nagrinėjamų prekių tikslą ir paskirtį Apeliacinė taryba patvirtino neteisingą prekių
         pakategorę.

      33      Prekių, kurių naudojimas iš tikrųjų nebuvo užginčytas, pakategorę dėl pirmiau 29–30 punktuose nurodytų motyvų reikia nustatyti
         remiantis gydymo indikacijos kriterijumi.

      34      Negalima pritarti įstojusios į bylą šalies siūlomai pakategorei, t. y. „gliukokortikosteroidui“. Iš tikrųjų šis apibrėžimas
         grindžiamas veikliosios medžiagos kriterijumi. Tačiau, kaip buvo pirmiau nurodyta 31 punkte, toks kriterijus paprastai nėra
         tinkamas, jog vien pagal jį būtų apibrėžtos gydomųjų preparatų pakategorės.

      35      Atvirkščiai, ieškovės ir VRDT siūlomas apibrėžimas, t. y. „kvėpavimo takų ligų gydomieji preparatai“, yra tinkamas, nes, viena
         vertus, jis grindžiamas nagrinėjamų preparatų gydymo indikacija ir, antra vertus, pagal jį galima tiksliai apibrėžti pakategorę
         minėto sprendimo ALADIN prasme.

      36      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, reikia daryti išvadą, jog šios bylos tikslais ankstesnį prekių ženklą reikia pripažinti
         esant įregistruotą žymėti „kvėpavimo takų ligų gydomuosius preparatus“.

      37      Dar reikia pažymėti, kad tokia išvada neturi reikšmės ginčijamo sprendimo 38 punkte pateiktai Apeliacinės tarybos išvadai,
         kurios šalys neužginčijo, jog dviem prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimos prekės yra tapačios.

      38      Todėl nepaisant to, kad ginčijamame sprendime nurodoma, jog ankstesnio prekių ženklo apsauga taikoma tik „pagal receptą parduodamiems
         dozuotiems aerozoliniams inhaliatoriams, kurių sudėtyje yra kortikosteroidų“, jame padaryta klaida, todėl reikia išnagrinėti
         šios klaidos poveikį Apeliacinės tarybos vertinimui dėl supainiojimo galimybės egzistavimo.

       Dėl suinteresuotosios visuomenės
       Šalių argumentai
      39      Ieškovė teigia, kad dviem prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimos gydymo prekės, skirtos kvėpavimo takų ligoms gydyti,
         apima ir be recepto parduodamas prekes, ir pagal receptą parduodamas prekes. Todėl suinteresuotąją visuomenę sudaro medicinos
         specialistai ir galutiniai vartotojai, t. y. ligoniai.

      40      VRDT iš esmės pritaria ieškovės pozicijai, patikslindama, viena vertus, jog reikia atsižvelgti į Vokietijos vartotojus ir,
         kita vertus, į tai, jog galutiniai vartotojai, t. y. sunkiomis kvėpavimo takų ligomis sergantys ligoniai, yra vidutiniškai
         arba labai pastabūs.

      41      Įstojusi į bylą šalis teigia, jog visi gliukokortikosteroidai parduodami pagal receptą, todėl visuomenės dalį, kuriai skirtas
         ankstesnis prekių ženklas, sudaro medicinos specialistai. Todėl šiuo atveju šie specialistai laikomi suinteresuotąja visuomene.
         Ji papildomai nurodo, jog bet kuriuo atveju ligoniai yra ypač pastabūs rinkdamiesi gydomuosius preparatus, skirtus sunkiems
         sveikatos sutrikimams, kaip antai nagrinėjami šioje byloje, gydyti.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      42      Pirmiausia, reikia priminti, jog visapusiškai vertinant supainiojimo galimybę reikia atsižvelgti į atitinkamų prekių kategorijos
         paprastą vartotoją, kuris yra pakankamai informuotas, protingai pastabus ir nuovokus. Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad
         paprasto vartotojo pastabumas gali kisti atsižvelgiant į nagrinėjamų prekių ar paslaugų kategorijas (pagal analogiją žr. 1999 m.
         birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 25 ir 26 punktus).

      43      Toliau, pirma, VRDT pažymi, jog suinteresuotąją visuomenę sudaro Vokietijos vartotojai, nes ankstesnis prekių ženklas buvo
         įregistruotas Vokietijoje.

      44      Antra, šioje byloje neginčijama, kad suinteresuotąją visuomenę, kuriai skirtos prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos
         prekės, t. y. gydomieji preparatai, skirti kvėpavimo takų ligoms gydyti, sudaro ligoniai, t. y. galutiniai vartotojai, ir
         medicinos specialistai.

      45      Kiek tai susiję su prekėmis, kurioms ankstesnis prekių ženklas laikomas įregistruotu, iš šalių rašytinių pastabų bei iš jų
         per posėdį pateiktų atsakymų į klausimus išplaukia, jog kai kurie gydomieji preparatai, skirti kvėpavimo takų ligoms gydyti,
         parduodami pagal receptą, o kai kurie – be recepto. Kadangi kai kurias šias prekes ligoniai galėjo nusipirkti be recepto,
         reikia pripažinti, jog visuomenė, kuriai jos yra skirtos, be medicinos specialistų, taip pat apima ir galutinius vartotojus.

      46      Trečia, reikia pažymėti, jog įstojusios į bylą šalies manymu, daugelis kvėpavimo takų ligų yra sunkios, todėl jomis sergantys
         ligoniai rinkdamiesi jiems tinkamą vaistą yra gerai informuoti, ypač pastabūs ir atidūs.

      47      Todėl reikia daryti išvadą, kad, viena vertus, suinteresuotąją visuomenę sudaro Vokietijos medicinos specialistai ir, kita
         vertus, kvėpavimo takų ligomis sergantys ligoniai Vokietijoje, paprastai pasižymintys didesniu nei vidutinis pastabumu.

       Dėl žymenų panašumo
       Šalių argumentai
      48      Ieškovė teigia, kad žodžiai „respicort“ ir „respicur“ yra labai panašūs dėl panašaus ilgio ir dėl to, kad juos sudaro tos
         pačios septynios raidės, kurios išdėstytos ta pačia tvarka. Fonetiškai balsiai „o“ ir „u“ skiriasi labai nedaug, o tai, kad
         žodžio “respicort“ gale yra dar priebalsė „t“, yra beveik nepastebima. Iš tikrųjų du balsiai skamba dusliai ir sukuria panašų
         įspūdį. Be to, vokiečių kalboje žodžio „respicort“ gale esanti raidė „t“ paprastai netariama arba tariama labai minkštai,
         nes paskutinės raidės dažnai yra „praryjamos“. Todėl ypač dėl to, kad „respicort“ nėra vokiškas žodis, bet išgalvotas terminas
         ir dėl to visiškai įmanoma jį ištarti be paskutinės raidės „t“, pastaroji nėra girdima. Kalbant apie konceptualų palyginimą,
         ieškovė mano, jog suinteresuoti vartotojai nėra linkę išskaidyti prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, į dvi dalis, t. y.
         į „respi“ ir „cur“ arba „cort“. Ji papildomai nurodo, jog bet kuriuo atveju suinteresuoti galutiniai vartotojai negali suprasti
         šių elementų reikšmės.

      49      VRDT teigia, jog nagrinėjamiems prekių ženklams būdingas mažas panašumo laipsnis. Šiuo atžvilgiu ji nurodo, jog suinteresuotoji
         visuomenė komponentą „respi“ supranta kaip apibūdinamąjį elementą ir dėl to jo nesuvokia kaip komercinės kilmės nuorodos.
         Todėl jis negali prisidėti įrodant žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumą. Specialistai ir galutinių vartotojų dalis elementą
         „cort“ supranta kaip nurodantį kortikosteroidus. Be to, tos pačios visuomenės grupės komponentuą „cur“ supranta kaip nurodantį
         žodžius „gydyti“ arba „išgydyti“.

      50      VRDT toliau pažymi, jog skirtingi balsiai „o“ ir „u“ ir ankstesnio prekių ženklo pabaigoje esanti raidė „t“ vizualiniu požiūriu
         sudaro pastebimą skirtumą. Lyginant fonetiškai, dėl raidžių „u“ ir „r“ junginio prašomas įregistruoti prekių ženklas baigiasi
         ilgu ir žemu garsu. Atvirkščiai, ankstesniam prekių ženklo paskutiniam elementui būdinga kietai tariama raidė „t“, kaip ją
         taria Vokietijos visuomenė. Lyginant konceptualiai, dviejų žymenų paskutiniai elementai atsveria galimus vizualinius ir fonetinius
         panašumus.

      51      Įstojusi į bylą šalis iš esmės pritaria VRDT. Dėl komponento „respi“, darančio nuorodą į žodį „kvėpavimo“, ji papildomai nurodo,
         jog reikia atsižvelgti į su šiuo terminu susijusį reikalavimą būti laisvai prieinamam.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      52      Kaip matyti iš nusistovėjusios Pirmosios instancijos teismo praktikos, visapusiškas supainiojimo galimybės vertinimas, kiek
         tai susiję su vizualiniu, fonetiniu ar konceptualiu žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumu, turi būti pagrįstas bendru jų
         sukuriamu įspūdžiu atsižvelgiant į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus (žr. 2003 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Phillips‑Van Heusen prieš VRDT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Rink. p. II‑4335, 47 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      53      Šiuo požiūriu įvairūs prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, konceptualūs skirtumai gali stipriai užgožti šių prekių ženklų
         vizualinius ir fonetinius panašumus. Vis dėlto tam reikia, jog atitinkamos visuomenės požiūriu bent vienas iš nagrinėjamų
         prekių ženklų turėtų aiškią ir konkrečią reikšmę, kad ši visuomenė ją galėtų nedelsiant suprasti, o kitas prekių ženklas tokios
         reikšmės neturėtų arba turėtų visiškai kitą reikšmę (minėto sprendimo BASS 54 punktas).

      54      Atsižvelgiant į šias taisykles reikia išnagrinėti, ar prašomas įregistruoti prekių ženklas RESPICUR ir ankstesnis prekių ženklas
         RESPICORT yra panašūs.

      55      Pirma, reikia pažymėti, jog, lyginant vizualiai, visiems suinteresuotiems vartotojams nagrinėjami prekių ženklai yra panašūs,
         nes juos sudaro vienas žodis, jie yra panašaus ilgio ir turi tokias pačias pirmąsias šešias raides „respic“ bei aštuntąją
         raidę „r“. Šio vizualaus panašumo nepanaikina skirtumas tarp balsių „u“ ir „o“ skaitant septintąją raidę ir tai, kad ankstesnis
         prekių ženklas turi devintąją raidę „t“.

      56      Antra, lyginant fonetiškai, prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, ištariami trimis skiemenimis, kurių pirmieji du skiemenys
         „respi“ abiem atvejais yra vienodi. Trečiojo skiemens atitinkamai „cur“ ir „cort“ tarimas yra panašus dėl priebalsių „c“ ir
         „r“, bet ir skiriasi dėl skirtingų balsių „u“ ir „o“, o taip pat dėl ankstesniojo prekių ženklo raidės „t“. Tokiomis aplinkybėmis
         šių skirtumų nepakanka, kad atsvertų pirmųjų dviejų skiemenų tapatumą ir panašumą, atsiradusį tariant trečiąjį skiemenį dėl
         priebalsių „c“ ir „r“. Todėl reikia daryti išvadą, jog egzistuoja fonetinis panašumas.

      57      Trečia, kiek tai susiję su konceptualiu panašumu, pirmiausia reikia pažymėti, jog nors paprastas vartotojas paprastai prekių
         ženklą suvokia kaip visumą ir nenagrinėja jo skirtingų detalių (minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 25 punktas), vis dėlto, suprasdamas žodinį žymenį, jį suskaido į žodinius elementus, jam turinčius konkrečią reikšmę ar primenančius
         jam žinomus žodžius (2004 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vitakraft- Werke Wührmann prieš VRDT – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Rink. p. II‑3445, 51 punktas). Todėl ieškovės argumentas, kad vartotojai prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas,
         nesuskaidys, a priori yra nepriimtinas nesant reikalo nagrinėti konkrečių bylos aplinkybių.

      58      Toliau reikia pažymėti, jog šiuo atveju skiriasi dviejų atitinkamą visuomenę sudarančių grupių konceptualus prekių ženklų,
         dėl kurių kilo ginčas, suvokimas. Specialistai dėl turimų žinių ir patirties paprastai gali suprasti konceptualią terminų,
         kuriuos nurodo skirtingi prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, elementai, reikšmę, t. y. „respi“ reiškia „kvėpavimą, „cur“
         – „gydyti“ arba „išgydyti“, o „cort“ – „kortikosteroidus“. Taigi suskaidžius abu prekių ženklus į atitinkamus jų elementus,
         prašomą įregistruoti prekių ženklą jie supras kaip „vaistą, skirtą kvėpavimo takų sutrikimams gydyti“, o ankstesnį prekių
         ženklą – kaip žymintį „kortikosteroidus, skirtus kvėpavimo takų ligoms gydyti“. Šie du aiškinimai aiškiai skiriasi konceptualiai,
         nes ankstesnio prekių ženklo reikšmė yra konkretesnė nei prašomo įregistruoti prekių ženklo, nors jiems abiems būdinga bendra
         su kvėpavimo takais susijusi idėja. Todėl nors konceptualus skirtumas susilpnina pirmiau pripažintą vizualinį ir fonetinį
         panašumą, vis dėlto jo nepakanka minėtam specialistų suvokimo panašumui atsverti.

      59      Kalbant apie galutinius vartotojus, pirmiau buvo nurodyta, jog dėl ligos, kuria jie serga, sunkumo, jų pastabumo ir žinių
         lygis yra aukštesnis nei vidutinis. Todėl nagrinėjamuose prekių ženkluose jie gali atskirti elementą „respi“ ir suvokti jo
         konceptualų turinį, reiškiantį bendrą jų sveikatos sutrikimo pobūdį. Tačiau net ir tokiomis aplinkybėmis ribotos medicinos
         terminų žinios jiems neleidžia atskirti elementų „cur“ ir „cort“ konceptualių nuorodų. Be to, konceptualiai prekių ženklai,
         dėl kurių kilo ginčas, yra panašūs dėl to paties elemento „respi“, kuris vienintelis turi aiškią ir apibrėžtą prasmę.

      60      Pirmiau nurodytų išvadų dėl prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, suvokimui neturi reikšmės VRDT argumentas, jog elementas
         „respi“ dėl savo apibūdinamojo pobūdžio visiškai neprisideda prie žymenų panašumo. Iš tikrųjų, nepaisant šio pobūdžio, šis
         abiejų prekių ženklų pradžioje esantis komponentas apima du skiemenis iš trijų bei yra ilgesnis už kitus du komponentus, todėl
         labai sustiprina bendrą žymenų, dėl kurių kilo ginčas, sudaromą įspūdį. Be to, kiek tai susiję su specialistais, pirmiau buvo
         nurodyta, jog jie visus prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, komponentus supranta kaip apibūdinančius nagrinėjamų prekių
         paskirtį arba jų veikliąsias medžiagas. Todėl ši visuomenės dalis nėra linkusi atitinkamą komponentą laikyti ypač svarbiu
         ir abu prekių ženklus supranta pagal jų sudaromą bendrą konceptualų įspūdį.

      61      Galiausia, pirmiau 51 punkte nurodytas įstojusios į bylą šalies argumentas dėl su „respi“ komponentu susijusio reikalavimo
         būti laisvai prieinamam taip pat negali pakeisti pirmiau pateiktų išvadų dėl prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, suvokimo.
         Iš tikrųjų išvados, kuria remiantis prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, suvokiant juos kaip visumą, yra panašūs, negalima
         laikyti lemiančia komponento „respi“ monopolizavimą.

      62      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, reikia daryti išvadą, jog prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, specialistams
         yra vidutiniškai panašūs, o galutiniams vartotojams – labai panašūs. Iš tikrųjų pastariesiems prekių ženklai yra panašūs vizualiai,
         fonetiškai ir konceptualiai. Specialistai, atvirkščiai, įžvelgia tam tikrą dviejų prekių ženklų konceptualų skirtumą, kurio
         vis dėlto nepakanka, kad visiškai užgožtų pripažintą vizualinį ir fonetinį panašumą.

       Dėl ankstesnio prekių ženklo skiriamojo požymio ir supainiojimo galimybės
       Šalių argumentai
      63      Ieškovė teigia, jog skiriamasis ankstesniojo prekių ženklo požymis yra vidutinis. Šiuo atžvilgiu ji pažymi, jog „respicort“
         yra išgalvotas terminas ir kad, nors komponentas „respi“ nurodo terminą „kvėpavimas“, kitam komponentui „cort“ suinteresuoti
         vartotojai nesuteiks apibūdinamosios vertės, ypač dėl to, kad jis neatskirtas nuo kito komponento ir dėl to yra mažiau suprantamas.
         Skiriamąjį ankstesnio prekių ženklo požymį sustiprina ta aplinkybė, jog vaistų sektoriuje yra įprasta naudoti „asociacijas
         sukeliančius žymenis“.

      64      Bendrai ieškovė mano, jog šiuo atveju prekės yra tapačios, jų panašumo laipsnis yra labai aukštas, o skiriamasis ankstesniojo
         prekių ženklo požymis yra vidutinis. Ji daro išvadą, jog egzistuoja ankstesnio prekių ženklo ir prašomo įregistruoti prekių
         ženklo supainiojimo galimybė.

      65      VRDT teigia, jog ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis yra labai silpnas. Ji nurodo, jog bendrai komponentas „respi“
         suprantamas kaip nurodantis į žodį „kvėpavimas“, o komponentą „cort“, bent specialistai, supranta kaip nurodantį į „kortikosteroidus“.
         Todėl ankstesnį prekių ženklą sudaro tik apibūdinamieji komponentai. Taip pat VRDT pažymi, jog ieškovė nepagrindė savo teiginio,
         jog vaistų sektoriuje yra įprasta naudoti „asociacijas sukeliančius žymenis“.

      66      Dėl mažo žymenų panašumo ir dėl silpno ankstesnio prekių ženklo skiriamojo požymio ji padarė išvadą, jog šiuo atveju supainiojimo
         galimybės nėra.

      67      Įstojusi į bylą šalis pritaria VRDT pozicijai. Ji papildomai nurodo, jog ankstesnio prekių ženklo silpną skiriamąjį požymį
         patvirtina tai, kad įregistruota daug komponentus „respi“ ir „cort“ turinčių prekių ženklų.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      68      Pagal nusistovėjusią Pirmosios instancijos teismo praktiką supainiojimo galimybė egzistuoja, jeigu visuomenė gali manyti,
         jog nagrinėjamos prekės ar paslaugos pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba ekonomiškai susijusių įmonių.

      69      Pagal tą pačią Pirmosios instancijos teismo praktiką supainiojimo galimybė turi būti vertinama visapusiškai, atsižvelgiant
         į tai, kaip atitinkama visuomenė suvokia žymenis ir nagrinėjamas prekes, bei į visus šiai bylai būdingus veiksnius, ypač į
         žymenų panašumo ir jais žymimų prekių arba paslaugų panašumo tarpusavio priklausomybę (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Laboratorios RTB prieš VRDT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rink. p. II‑2821, 29–33 punktus ir 2004 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ruiz‑Picasso ir kt. prieš VDRT – DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Rink. p. II‑1739, 49 ir 50 punktus bei minėtą teismo praktiką).

      70      Pirmiau buvo pripažinta, jog, viena vertus, nagrinėjamos prekės yra tapačios, o kita vertus, prekių ženklai, dėl kurių kilo
         ginčas, specialistams yra vidutiniškai panašūs, o galutiniams vartotojams – labai panašūs.

      71      Kiek tai susiję su ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju pobūdžiu, reikia pažymėti, jog dvi suinteresuotosios visuomenės dalys
         šį prekių ženklą supranta kaip apibūdinamąjį, net jeigu ir skiriasi jų suvokimo laipsnis. Iš tikrųjų, kaip tai buvo nurodyta
         pirmiau, nagrinėjant konceptualų panašumą, specialistai abu komponentus supranta kaip apibūdinančius nagrinėjamos prekės paskirtį
         ir jos veikliąją medžiagą, o galutiniai vartotojai komponentui „cort“ nesuteikia konkrečios konceptualios reikšmės, nors vis
         dėlto jie gali suprasti komponentu „respi“ daromą nuorodą.

      72      Todėl reikia pripažinti, kad suinteresuotajai visuomenei, ypač medicinos specialistams, ankstesnis prekių ženklas turi silpną
         skiriamąjį požymį. Šiuo atžvilgiu ieškovės teiginys, jog vaistų sektoriuje yra įprasta naudoti „asociaciją sukeliančius žymenis“,
         yra nepriimtinas, nes, viena vertus, jis nebuvo pagrįstas jokiomis priemonėmis, o kita vertus, ieškovė nepaaiškino, kokią
         reikšmę ši aplinkybė turi konkrečiam ankstesnio prekių ženklo atvejui.

      73      Taigi nors, viena vertus, dėl būdingų veiksnių tarpusavio priklausomybės vertinant supainiojimo galimybę ir, kita vertus,
         dėl to, jog kuo ryškesnį skiriamąjį požymį turi prekių ženklas, kuriuo grindžiamas protestas, tuo didesnė yra supainiojimo
         galimybė (minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 20 punktas), silpnas ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis pašalina specialistų suklaidinimo galimybę, vis dėlto šios
         aplinkybės nepakanka kalbant apie galutinius vartotojus, kuriems prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra labai panašūs.

      74      Todėl reikia daryti išvadą, jog egzistuoja galimybė, kad galutinis vartotojas vokietis supainios prašomą įregistruoti ir ankstesnį
         prekių ženklus. Todėl reikia patvirtinti vienintelį pagrindą ir dėl to panaikinti ginčijamą sprendimą nesant reikalo nagrinėti
         Deutsches Patent- und Markenamt sprendimo, kuriuo remiasi ieškovė, reikšmės šiai bylai.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      75      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi VRDT pralaimėjo bylą, be savo bylinėjimosi išlaidų, ji turi padengti ieškovės išlaidas pagal jos pateiktus
         reikalavimus. Kadangi iš tikrųjų ieškovė neprašė priteisti iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidų, ji padengia savo
         bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl įstojusios į bylą šalies. Galiausiai, įstojusi į bylą šalis padengia savo bylinėjimosi
         išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2004 m. balandžio 19 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios
            apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1004/2002‑2).
      2.      VRDT padengia savo ir ieškovės bylinėjimosi išlaidas, išskyrus išlaidas, susijusias su įstojusia į bylą šalimi.
      3.      Ieškovė padengia savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl įstojusios į bylą šalies.
      4.      Įstojusi į bylą šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Paskelbta 2007 m. vasario 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Proceso kalba: vokiečių.