1996 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Jean Baiwir prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Asmens nenaudai priimtas aktas - Nepriimtinumas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-391/94.


1997 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Florimex BV ir Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Motyvavimas. # Sujungtos bylos T-70/92 ir T-71/92.


title: 2012 m. balandžio 24 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Servet Kamberaj prieš Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES) ir kt.#Tribunale di Bolzano prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 34 straipsnis – Direktyva 2003/109/EB – Trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statusas – Teisė į vienodą požiūrį socialinės apsaugos, socialinės pagalbos ir socialinio saugumo srityse – Vienodo požiūrio principo išimties taikymas su socialine pagalba ir socialine apsauga susijusių priemonių atveju – „Esminių išmokų“ neįtraukimas į šios išimties taikymo sritį – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta būsto parama mažiausiai pajamų gaunantiems nuomininkams – Trečiųjų šalių piliečiams skirtų lėšų suma, nustatoma taikant skirtingą svertinį vidurkį – Paraiškos gauti būsto paramą atmetimas dėl to, kad išnaudotas trečiųjų šalių piliečiams skirtas biudžetas.#Byla C‑571/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. balandžio 24 d. (
            *1
         )
      „Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 34 straipsnis — Direktyva 2003/109/EB — Trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statusas — Teisė į vienodą požiūrį socialinės apsaugos, socialinės pagalbos ir socialinio saugumo srityse — Vienodo požiūrio principo išimties taikymas su socialine pagalba ir socialine apsauga susijusių priemonių atveju — „Esminių išmokų“ neįtraukimas į šios išimties taikymo sritį — Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta būsto parama mažiausiai pajamų gaunantiems nuomininkams — Trečiųjų šalių piliečiams skirtų lėšų suma, nustatoma taikant skirtingą svertinį vidurkį — Paraiškos gauti būsto paramą atmetimas dėl to, kad išnaudotas trečiųjų šalių piliečiams skirtas biudžetas“
      Byloje C-571/10
      dėl Tribunale di Bolzano (Italija) 2010 m. lapkričio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gruodžio 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Servet Kamberaj

      prieš

         Istituto per l’Edilizia sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES),

         Giunta della Provincia autonoma di Bolzano,

         Provincia autonoma di Bolzano,

      dalyvaujant

         Associazione Porte Aperte/Offene Türen,

         Human Rights International,

         Associazione Volontarius,

         Fondazione Alexander Langer,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J. Malenovský ir U. Lõhmus, teisėjai A. Rosas, E. Levits, A. Ó Caoimh (pranešėjas), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. spalio 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               S. Kamberaj, atstovaujamo advokatų F. Pinton ir D. Simonato,

               —

                  Provincia autonoma di Bolzano, atstovaujamos advokatų R. von Guggenberg, S. Beikircher, C. Bernardi ir D. Ambach,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. J-C. Halleux ir C. Pochet,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos E. Belliard, G. de Bergues ir B. Beaupère-Manokha,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande ir C. Cattabriga,

         susipažinęs su 2011 m. gruodžio 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl ESS 2, 6, SESV 18, 45, 49, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 21 ir 34 straipsnių ir 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), ir 2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvos 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso (OL L 16, 2004 m., p. 44; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 272) nuostatų išaiškinimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat kelia klausimų dėl 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 14 straipsnio ir 2000 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašyto Papildomo protokolo Nr. 12 (toliau – Protokolas Nr. 12) 1 straipsnio.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp S. Kamberaj ir Istituto per l’Edilizia sociale della Provincia autonoma di Bolzano (Bolcano autonominės provincijos socialinių būstų institutas, toliau – IPES), Giunta della Provincia autonoma di Bolzano (Bolcano autonominės provincijos taryba, toliau – Giunta) ir Provincia autonoma di Bolzano (Bolcano autonominė provincija) dėl IPES atsisakymo patenkinti S. Kamberaj paraišką, kuria siekta gauti būsto paramą 2009 m., motyvuoto tuo, kad išnaudotas Provincia autonoma di Bolzano numatytas biudžetas dėl šios paramos skyrimo trečiųjų šalių piliečiams.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

      Direktyva 2000/43

               3

               Direktyvos 2000/43 1 straipsnyje nurodyta, kad jos „tikslas – sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės sistemą siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“.

               4

               Šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               1.   Šioje direktyvoje vienodo požiūrio principas reiškia, kad nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl rasės ar etninės priklausomybės.
               2.   Šio straipsnio 1 dalyje:

                        a)

                        tiesioginė diskriminacija yra tada, kai vienam asmeniui taikomos prastesnės sąlygos, nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti taikomos kitam asmeniui dėl rasės ar etninės priklausomybės;

                        b)

                        netiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl akivaizdžiai neutralių sąlygų, kriterijų ar praktikos tam tikros rasės ar etninės priklausomybės asmenys gali patekti tam tikru atžvilgiu į prastesnę padėtį nei kiti asmenys, nebent tas sąlygas, kriterijus ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama atitinkamomis ir būtinomis priemonėmis.“

               5

               Direktyvos 2000/43 3 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad joje „neaptariamos dėl pilietybės taikomos skirtingos sąlygos ir ji nepažeidžia nuostatų ir sąlygų, taikomų trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės atvykimui į valstybių narių teritoriją ir apsigyvenimui jose, nei kitų su tokių trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės teisiniu statusu susijusių sąlygų taikymo“.

               6

               Šios direktyvos 15 straipsnis suformuluotas taip:
               „Valstybės narės nustato taisykles sankcijoms, taikytinoms už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal šią direktyvą, pažeidimus ir imasi visų priemonių, būtinų jų taikymui užtikrinti. Sankcijos, kurias gali sudaryti kompensacijos sumokėjimas nukentėjusiajam, turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios. Valstybės narės apie šias nuostatas praneša Komisijai ne vėliau kaip iki 2003 m. liepos 19 d. ir nedelsdamos ją informuoja apie visus vėlesnius minėtų nuostatų dalinius pakeitimus.“

         Direktyva 2003/109

               7

               Direktyvos 2003/109 2–4, 6, 12 ir 13 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „2)

                        Europos Vadovų Taryba savo specialiajame susitikime Tamperėje 1999 m. spalio 15 ir 16 d. pareiškė, kad trečiųjų šalių piliečių juridinis statusas turėtų būti derinamas su valstybių narių piliečių statusu, ir kad tam tikrą laikotarpį, kurį reikėtų nustatyti, valstybėje narėje teisėtai gyvenančiam ir turinčiam ilgalaikio gyventojo leidimą toje valstybėje narėje asmeniui būtų suteiktos tam tikros vienodos teisės, kurios kaip galima labiau atitinka Europos Sąjungos piliečių turimas teises.

                        3)

                        Ši direktyva gerbia pagrindines teises ir laikosi visų pirma [EŽTK] bei [Chartijoje] nustatytų principų.

                        4)

                        Trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai valstybių narių gyventojai, integracija yra esminis elementas skatinant ekonominę ir socialinę sanglaudą, kurią [EB] sutartis nurodo pagrindiniu Bendrijos tikslu.

                  <...>

                        6)

                        Pagrindinis kriterijus, kad būtų suteiktas ilgalaikio gyventojo statusas, turi būti gyvenimo valstybės narės teritorijoje trukmė. Gyvenama turi būti teisėtai ir nuolat, kad būtų galima parodyti, jog žmogus įsitvirtino toje šalyje. <...>

                  <...>

                        12)

                        Norint sukurti autentišką dokumentą [nustatyti tinkamą priemonę] dėl ilgalaikių gyventojų integracijos į tą visuomenę, kurioje jie gyvena, su ilgalaikiais gyventojais įvairiausiais ekonominiais ir socialiniais klausimais turi būti elgiamasi šioje direktyvoje atitinkamomis nustatytomis sąlygomis lygiai taip pat, kaip ir su valstybės narės piliečiais.

                        13)

                        Kalbant apie socialinę pagalbą, galimybė apriboti išmokas ilgalaikiams gyventojams, paliekant tik esmines socialines išmokas, turi būti suprantama, kad į šią sąvoką įeina nors minimalus priedas prie pajamų [minimalų pragyvenimo lygį užtikrinančios pajamos], pagalba ligos, nėštumo atveju, pagalba tėvams ir ilgalaikės priežiūros atveju [ilgalaikė priežiūra]. Tokių išmokų teikimo sąlygos turėtų būti nustatytos nacionaliniais įstatymais.“

               8

               Direktyvos 2003/109 II skyrius susijęs su ilgalaikio gyventojo statuso valstybėje narėje suteikimu.

               9

               Pagal šios direktyvos 4 straipsnio, kuris yra minėtame II skyriuje, 1 dalį valstybės narės suteikia ilgalaikio gyventojo statusą trečiųjų šalių piliečiams, kurie prieš pat paduodami atitinkamą pareiškimą yra penkerius metus teisėtai ir nuolat pragyvenę jos teritorijoje.

               10

               Direktyvos 2003/109 5 straipsnyje numatytos ilgalaikio gyventojo statuso įgijimo sąlygos. Pagal šio straipsnio 1 dalies a ir b punktus valstybės narės privalo reikalauti, kad trečiosios šalies pilietis įrodytų, kad jis pats ir jo išlaikomi šeimos nariai turi, pirma, pastovių ir reguliarių išteklių, kurių pakanka pačiam išsilaikyti ir išlaikyti savo šeimos narius, nesikreipiant į atitinkamos valstybės narės socialinės pagalbos sistemą, ir, antra, sveikatos draudimą, apimantį visas rizikos rūšis, kurios paprastai numatomos tos valstybės narės piliečių draudime.

               11

               Šio 5 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad valstybės narės taip pat gali reikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai tenkintų nacionalinėje teisėje numatytas integracijos sąlygas.

               12

               Nors pagal Direktyvos 2003/109 6 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali atsisakyti suteikti ilgalaikio gyventojo statusą viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo sumetimais, šio straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad toks atsisakymas negali būti grindžiamas ekonominiais sumetimais.

               13

               Pagal Direktyvos 2003/109 7 straipsnio 1 dalį norėdamas gauti ilgalaikio gyventojo statusą trečiosios šalies pilietis privalo pateikti paraišką tos valstybės narės, kurioje jis gyvena, kompetentingoms institucijoms ir prie jo pridėti nacionalinės teisės aktuose nurodytus dokumentinius įrodymus, patvirtinančius, kad jis tenkina šios direktyvos 4 ir 5 straipsnyje nustatytas sąlygas.

               14

               Šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Ilgamečiai [ilgalaikiai] gyventojai kaip ir tos šalies piliečiai vienodai turi teisę:
               <...>

                        d)

                        į socialinę apsaugą, socialinę pagalbą ir socialinį saugumą, kaip numatyta nacionalinėje teisėje;

                  <...>

                        f)

                        naudotis prekėmis ir paslaugomis, bei visuomenei prieinamų prekių ir paslaugų pasiūla, taip pat būsto įsigijimo tvarka;

                  <...>“

               15

               Šios direktyvos 11 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad „valstybės narės gali apriboti vienodo požiūrio taikymą socialinės pagalbos ir socialinės apsaugos atveju teikdamos tiktai esmines išmokas [socialinės pagalbos ir socialinės apsaugos srityje valstybės narės gali laikytis vienodo požiūrio principo teikdamos tik esmines išmokas]“.

               16

               Direktyvos 2003/109 12 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės gali priimti sprendimą išsiųsti ilgalaikį gyventoją tik tuo atveju, jeigu jis kelia realią ir pakankamai rimtą grėsmę viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui. Minėto straipsnio 2 dalyje patikslinama, kad sprendimas išsiųsti negali būti grindžiamas ekonominiais sumetimais.

               17

               Pagal Direktyvos 2003/109 26 straipsnio pirmą pastraipą valstybės narės vėliausiai iki 2006 m. sausio 23 d. privalėjo priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie įgyvendintų šią direktyvą.

         Nacionalinės teisės aktai

      Italijos Konstitucija

               18

               Pagal Italijos Konstitucijos 117 straipsnį socialinės pagalbos srityje valstybė išimties tvarka gali priimti teisės aktus, nustatančius tik pagrindinį socialinių ir pilietinių teisių, kurias reikia užtikrinti visoje nacionalinėje teritorijoje, apsaugos lygį. Kompetencija įgyvendinti kitus tikslus suteikta regionams.

         Įstatyminis dekretas Nr. 286/1998

               19

               2007 m. sausio 8 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 3, susijusiu su Direktyvos 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso perkėlimu į vidaus teisę (GURI, Nr. 24, 2007 m. sausio 30 d., p. 4), šios direktyvos nuostatos įtrauktos į 1998 m. liepos 25 d. Įstatyminį dekretą Nr. 286, kuriuo nustatomas bendrasis imigraciją ir užsieniečių statusą reglamentuojančių nuostatų tekstas (GURI, Nr. 191, paprastasis priedas, 1998 m. rugpjūčio 18 d., toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 286/1998).

               20

               Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Užsienietis, bent penkerius metus turintis galiojantį leidimą gyventi šalyje, kuris įrodo, kad jo pajamos nėra mažesnės už metinę socialinės pašalpos sumą, o tuo atveju, kai paraiška susijusi su jo šeimos nariais, – kad jis turi pakankamai pajamų ir tinkamą būstą <...> ir tenkina [taikomose nacionalinės teisės nuostatose] numatytas minimalias sąlygas, gali prašyti policijos prefekto jam ir jo šeimos nariams išduoti EB leidimą gyventi suteikiant ilgalaikio gyventojo statusą <...>“

               21

               Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 9 straipsnio 12 dalyje nustatyta:
               „Be nuostatų, taikomų teisėtai Italijos nacionalinėje teritorijoje gyvenančiam užsieniečiui, EB leidimą gyventi turintis asmuo, kuriam suteiktas ilgalaikio gyventojo statusas, gali:
               <...>

                        c)

                        gauti socialinės pagalbos, socialinės apsaugos, su subsidijomis sveikatos, mokymo ir socialinėms reikmėms susijusias išmokas, taip pat išmokas, skirtas gauti visuomenei prieinamas prekes ir paslaugas, įskaitant galimybę pasinaudoti procedūra viešosios valdžios institucijų administruojamiems būstams gauti, nebent numatyta kitaip ir su sąlyga, kad bus įrodyta, jog užsienietis realiai gyvena nacionalinėje teritorijoje <...>“

         Prezidento dekretas Nr. 670/1972

               22

               Pagal 1972 m. rugpjūčio 31 d. Prezidento dekreto Nr. 670 dėl Trentino-Alto Adidžės regionui suteikto specialaus statuso (GURI, Nr. 301, 1972 m. lapkričio 20 d., toliau – Prezidento dekretas Nr. 670/1972), kuris yra konstitucinės galios dekretas, 3 straipsnio trečią pastraipą Provincia autonoma di Bolzano dėl ypatingos jos gyventojų, kurie susiskirstę į tris kalbines grupes, t. y. italų, vokiečių ir ladinų kalbomis kalbančias grupes (toliau – trys kalbinės grupės), sudėties taikomos specialios autonomijos sąlygos.

               23

               Pagal Prezidento dekreto Nr. 670/1972 8 straipsnio 25 punktą šis autonomijos statusas, be kita ko, apima teisę priimti įstatymo galios teisės aktus viešosios paramos ir pagalbos srityje.

               24

               Prezidento dekreto Nr. 670/1972 15 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad, išskyrus išimties atvejus, Provincia autonoma di Bolzano naudoja paramai ir socialiniams bei kultūros tikslams skirtus savo asignavimus, tiesiogiai proporcingai atsižvelgdama į kiekvienos iš trijų kalbinių grupių dydį ir jų poreikių apimtį.

         Provincijos įstatymas

               25

               Būsto parama numatyta 1998 m. gruodžio 17 d. Provincijos įstatymo redakcijos, galiojusios klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms (toliau – Provincijos įstatymas), 2 straipsnio pirmos pastraipos k punkte. Ši parama, kuri skirta padengti mažiausiai pajamų gaunančių nuomininkų nuomos mokesčio dalį, kad jie galėtų sumokėti visą nuomos mokestį, pagal Prezidento dekreto Nr. 670/1972 15 straipsnio 2 dalį paskirstyta trims kalbinėms grupėms.

               26

               Provincijos įstatymo 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad šio įstatymo 2 straipsnio pirmos pastraipos k punkte nustatytai paramai skirtos lėšos turi būti padalytos tarp trijų kalbinių grupių pareiškėjų proporcingai svertiniam kiekvienos grupės dydžio ir poreikių vidurkiui. Pagal šio straipsnio 2 dalį kiekvienos kalbinės grupės poreikiai nustatomi vieniems metams, atsižvelgiant į per pastaruosius dešimt metų pateiktas paraiškas.

               27

               Iš nutarties, kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad kiekvienos kalbinės grupės dydis nustatomas remiantis paskutiniuoju visuotiniu gyventojų surašymu ir deklaracijomis dėl priklausymo vienai iš trijų kalbinių grupių, kurias turi pateikti visi Provincia autonoma di Bolzano gyvenantys vyresni nei keturiolikos metų amžiaus Italijos piliečiai.

               28

               Provincijos teritorijoje gyvenantys Sąjungos piliečiai, joje vykdantys profesinę veiklą ir tenkinantys kitas sąlygas, keliamas būsto paramai gauti, pagal Provincijos įstatymo 5 straipsnio 5 dalį privalo pateikti deklaraciją dėl priklausymo vienai iš trijų kalbinių grupių arba sąsajų su viena iš jų.

               29

               Pagal Provincijos įstatymo 5 straipsnio 7 dalį Giunta kiekvienais metais nustato lėšų, skiriamų trečiųjų šalių piliečiams ir asmenims be pilietybės, kurie paraiškos pateikimo momentu nuolat ir teisėtai bent penkerius metus gyvena provincijos teritorijoje ir kurie joje yra išdirbę bent trejus metus, sumą. Šiems piliečiams ir asmenims be pilietybės galimų skirti nuomai būstų skaičius taip pat nustatomas proporcingai svertiniam trečiųjų asmenų piliečių ir asmenų be pilietybės, kurie tenkina pirma nurodytus kriterijus, skaičiaus ir jų poreikių vidurkiui.

         Sprendimas Nr. 1885

               30

               Iš 2009 m. liepos 20 d.Giunta sprendimo Nr. 1885 dėl lėšų, 2009 m. skiriamų trečiųjų šalių piliečiams ir asmenims be pilietybės, sumos (toliau – Sprendimas Nr. 1885) matyti, kad pagal svertinį vidurkį jų skaičius įvertintas 5 balais, o jų poreikiai – 1 balu.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               31

               S. Kamberaj yra Albanijos pilietis, nuo 1994 m. gyvenantis ir nuolat dirbantis Provincia autonoma di Bolzano. Iš nutarties, kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad jis turi neterminuotą leidimą gyventi šalyje.

               32

               1998–2008 m. ieškovas pagrindinėje byloje gavo Provincijos įstatymo 2 straipsnio pirmos pastraipos k punkte numatytą būsto paramą.

               33

               2010 m. kovo 22 d. laišku IPES ieškovą pagrindinėje byloje informavo, kad atmetė jo paraišką dėl paramos teikimo 2009 m., nes išnaudotas Sprendimu Nr. 1885 nustatytas trečiųjų šalių piliečiams skirtas biudžetas.

               34

               2010 m. spalio 8 d. pareikštame ieškinyje ieškovas pagrindinėje byloje Tribunale di Bolzano prašė pripažinti, kad sprendimu atsisakyti suteikti paramą atsakovai pagrindinėje byloje jo atžvilgiu vykdė diskriminaciją. Jo teigimu, nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai įtvirtintos Provincijos įstatyme ir Sprendime Nr. 1885, nesuderinamos, be kita ko, su direktyvomis 2000/43 ir 2003/109, kiek pagal jį skiriant būsto paramą trečiųjų šalių piliečiai, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, vertinami mažiau palankiai nei Sąjungos piliečiai.

               35

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Provincia autonoma di Bolzano tvirtino, kad būtinas proporcingas pagalbos paskirstymas šioje provincijoje gyvenančioms kalbinėms grupėms siekiant, kad būtų išlaikyta socialinę paramą norinčių gauti asmenų socialinė taika.

               36

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Provincijos įstatymą Provincia autonoma di Bolzano gyventojai suskirstyti į dvi grupes, būtent į Sąjungos (Italijos ar kitus) piliečius – visi jie, jei nori gauti būsto paramą, privalo pateikti deklaraciją dėl priklausymo vienai iš trijų kalbinių grupių, ir trečiųjų šalių piliečius, iš kurių šios deklaracijos nereikalaujama.

               37

               Minėtas teismas nurodo, kad 2009 m. siekiant patenkinti visus reikalavimus dėl nuomojamo ar įsigyjamo būsto, nurodytai pirmajai grupei, būtent Sąjungos (Italijos ar kitiems) piliečiams, iš viso skirta 90812321,57 EUR asignavimų, iš kurių 21546197,57 EUR sudaro parama būstui ir 69266124,00 EUR – parama būstams, skirtiems patenkinti pagrindinės gyvenamosios vietos poreikius, įsigyti, jų statybai ir renovacijai, o antrajai grupei, kurią sudaro trečiųjų šalių piliečiai, iš viso skirta 11604595 EUR asignavimų, iš kurių 10200000 EUR sudaro parama būstui ir 1404595 EUR – parama būstams, skirtiems patenkinti pagrindinės gyvenamosios vietos poreikius, įsigyti, jų statybai ir renovacijai.

               38

               Iš nutarties, kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad Tribunale di Bolzano, kaip laikinąją priemonę, pripažino ieškovo pagrindinėje byloje teisę gauti prašomą būsto paramą nuo 2009 m. spalio mėn. iki 2010 m. birželio mėn., kurią sudaro 453,62 EUR per mėnesį.

               39

               Manydamas, kad sprendimas, kuris bus priimtas jame nagrinėjamoje byloje, priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo, Tribunale di Bolzano nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Sąjungos teisės viršenybės principu reikalaujama, kad nacionalinis teismas visiškai ir nedelsdamas taikytų tiesioginio veikimo Sąjungos teisės normas, netaikydamas su Sąjungos teise nesuderinamų vidaus teisės normų, net jeigu jos priimtos įgyvendinant pagrindinius valstybės narės konstitucinės santvarkos principus?

                        2.

                        Ar, esant vidaus normos ir EŽTK kolizijai, dėl ESS 6 straipsnyje esančios nuorodos į EŽTK reikalaujama, kad nacionalinis teismas tiesiogiai taikytų EŽTK 14 straipsnį ir [Protokolo Nr. 12] 1 straipsnį, netaikydamas nesuderinamo vidaus teisės šaltinio ir neprivalėdamas prieš tai iškelti konstitucingumo klausimo nacionaliniame Konstituciniame Teisme?

                        3.

                        Ar pagal Sąjungos teisę, pirmiausia pagal [ESS] 2 ir 6 straipsnius, Chartijos 21 ir 34 straipsnius ir direktyvas 2000/43 <...> ir 2003/109 <...>, draudžiama tokia nacionalinės (tiksliau sakant, provincijos) teisės norma, kuri įtvirtinta kartu <...> [Prezidento dekreto Nr. 670/1972] 15 straipsnio [2] dalyje, <...> Provincijos įstatymo <...> 1 ir 5 straipsniuose bei <...> [Sprendime Nr. 1885], kiek joje numatyta, kad skiriant atitinkamas išmokas, o visų pirma „būsto paramą“, atžvelgiama į pilietybę ir mažiau palankiai vertinami darbuotojai ilgalaikiai gyventojai ne Sąjungos piliečiai ar asmenys be pilietybės, palyginti su reziduojančiais Bendrijos (Italijos ar kitais) piliečiais?
                        Jeigu į pirmesnius klausimus būtų atsakyta teigiamai:

                        4.

                        Pažeidus Sąjungos bendruosius – diskriminacijos draudimo ir teisinio saugumo – principus ir esant nacionalinėms įgyvendinimo nuostatoms, kuriomis teismui sudaromos sąlygos „nurodyti nutraukti žalą keliančius veiksmus ir imtis kitų priemonių, pagal aplinkybes tinkamų panaikinti diskriminacijos sukeltas pasekmes“, taip pat reikalaujama „nurodyti nutraukti diskriminaciją sukeliantį elgesį, veiksmus ar aktus, jeigu jie vis dar yra, panaikinti jų sukeltas pasekmes“ bei leidžiama nurodyti, „siekiant išvengti pasikartojimo, iki sprendime nurodyto termino panaikinti konstatuotą diskriminaciją“, ar Direktyvos 2000/43 <...> 15 straipsnį, kiek jame numatyta, kad sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, reikia aiškinti taip, kad, siekiant išvengti nepateisinamos atvirkštinės diskriminacijos, tarp konstatuotos diskriminacijos ir pasekmių, kurias reikia panaikinti, taip pat patenka visi pažeidimai diskriminuojamų asmenų atžvilgiu, net jeigu jie nėra bylos šalys?
                        Jeigu į ketvirtąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:

                        5.

                        Ar pagal Sąjungos teisę, pirmiausia pagal [ESS] 2 ir 6 straipsnius, Chartijos 21 ir 34 straipsnius ir direktyvas 2000/43 <...> ir 2003/109 <...>, draudžiama tokia nacionalinės (tiksliau sakant, provincijos) teisės norma, pagal kurią reikalaujama, kad norėdami gauti būsto paramą tik ne Bendrijos piliečiai, ir tai netaikoma Bendrijos (Italijos ar kitiems) piliečiams, kurie ir vieni, ir kiti vertinami vienodai, tik kiek tai susiję su reikalavimu provincijos teritorijoje būti pragyvenusiems ne mažiau kaip penkerius metus, tenkintų papildomą reikalavimą būti išdirbusiems trejus metus?

                        6.

                        Ar pagal Sąjungos teisę, pirmiausia pagal [ESS] 2 ir 6 straipsnius, [SESV] 18, 45 ir 49 straipsnius, skaitomus kartu su Chartijos 1, 21 ir 34 straipsniais, draudžiama tokia nacionalinės (tiksliau sakant, provincijos) teisės norma, kurioje numatytas reikalavimas Bendrijos (Italijos ar kitiems) piliečiams, norintiems gauti būsto paramą, pateikti deklaraciją dėl priklausymo vienai iš trijų kalbinių grupių Alto Adidžės ir Pietų Tirolio regione ar dėl etninių sąsajų su viena iš jų?

                        7.

                        Ar pagal Sąjungos teisę, pirmiausia pagal [ESS] 2 ir 6 straipsnius, SESV 18, 45 ir 49 straipsnius, skaitomus kartu su Chartijos 21 ir 34 straipsniais, draudžiama tokia nacionalinės (tiksliau sakant, provincijos) teisės norma, kurioje numatytas reikalavimas Bendrijos (Italijos ar kitiems) piliečiams, norintiems gauti būsto paramą, provincijos teritorijoje būti pragyvenusiems ar išdirbusiems ne mažiau kaip penkerius metus?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir ketvirtojo–septintojo klausimų priimtinumo

               40

               Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų procedūrai, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar siekiant išspręsti bylą reikia, kad būtų priimtas prejudicinis sprendimas, taip pat Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr., be kita ko, 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C-212/04, Rink. p. I-6057, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               41

               Tačiau Teisingumo Teismas turi įvertinti sąlygas, kuriomis į jį kreipiasi nacionalinis teismas, ir patikrinti savo paties kompetenciją. Bendradarbiavimo idėja, kuria turi būti vadovaujamasi procedūroje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, reikalaujama, kad nacionalinis teismas savo ruožtu atsižvelgtų į Teisingumo Teismui patikėtą uždavinį prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne teikti konsultacinio pobūdžio nuomones bendrais ar hipotetiniais klausimais (žr. minėto Sprendimo Adeneler ir kt. 42 punktą).

               42

               Šiuo atžvilgiu atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą galima tik tuomet, kai akivaizdu, jog prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas yra nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr. 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Asnef-Equifax ir Administración del Estado, C-238/05, Rink. p. I-11125, 17 punktą).

               43

               Būtent atsižvelgdamas į šiuos principus Teisingumo Teismas privalo išnagrinėti, ar tam tikri prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduoti klausimai yra priimtini.

         Dėl pirmojo klausimo

               44

               Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Sąjungos teisės viršenybės principu reikalaujama, kad nacionalinis teismas taikytų tiesioginio veikimo Sąjungos teisės nuostatas ir netaikytų su jomis nesuderinamos vidaus teisės normos, net jeigu ji priimta įgyvendinant pagrindinius atitinkamos valstybės narės konstitucinės santvarkos principus.

               45

               Šis klausimas susijęs su kalbinių mažumų apsaugos principu, kuris, kaip nurodo nacionalinis teismas, yra pagrindinis šios valstybės narės konstitucinės santvarkos principas. Tačiau šis principas pagrindinėje byloje svarbus tik Italijos ir Sąjungos piliečiams, kurie, kaip matyti iš šio sprendimo 26–28 punktų, norėdami gauti būsto paramą, privalo pateikti paprastą deklaraciją dėl priklausymo vienai iš trijų kalbinių grupių, o iš trečiųjų šalių piliečių, kaip antai ieškovo pagrindinėje byloje, šios deklaracijos nereikalaujama.

               46

               Kadangi iš tiesų atsakydamas į pirmąjį klausimą Teisingumo Teismas pateiktų konsultacinio pobūdžio nuomonę bendru klausimu dėl situacijos, kuri nesusijusi su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamos bylos aplinkybėmis arba dalyku, reikia pripažinti, kad šis klausimas nepriimtinas.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               47

               Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2000/43 15 straipsniu, kuriame numatyta, kad sankcijos už diskriminacijos dėl rasės ar tautinės kilmės draudimo principo pažeidimus turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios, reikalaujama, kad konstatavęs tokį pažeidimą nacionalinis teismas nutrauktų bet kokį pažeidimą diskriminuojamų asmenų atžvilgiu, net jeigu jie nėra bylos šalys.

               48

               Šiuo atveju tiek iš nutarties, kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą, tiek iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų aiškiai matyti, kad taikomas skirtingas vertinimas, kuris, kaip teigia ieškovas pagrindinėje byloje, jam nepalankus, grindžiamas jo, kaip trečiosios šalies piliečio, statusu.

               49

               Tačiau, kaip numatyta Direktyvos 2000/43 1 straipsnyje ir 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse, ji taikoma tik tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl rasės ar tautinės kilmės atvejais. Šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje patikslinama, kad joje neaptariamas dėl pilietybės taikomas skirtingas vertinimas ir ji taikoma nepažeidžiant nuostatų ir sąlygų, taikomų, kai trečiųjų šalių piliečiai ir asmenys be pilietybės atvyksta į valstybių narių teritoriją ir apsigyvena jose, nei kito su tokių trečiųjų šalių piliečių ir asmenų be pilietybės teisiniu statusu susijusio vertinimo.

               50

               Iš to matyti, kad diskriminacija, kuria remiasi ieškovas pagrindinėje byloje, nepatenka į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį, taigi ketvirtasis klausimas nepriimtinas.

         Dėl penktojo klausimo

               51

               Savo penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar pagal Sąjungos teisę, be kita ko, pagal direktyvas 2000/43 ir 2003/109, draudžiami nacionalinės ar regiono teisės aktai, kuriuose reikalaujama, kad tik trečiųjų šalių piliečiai, o ne Sąjungos (Italijos ar kiti) piliečiai, be pareigos būti pragyvenusiems Provincia autonoma di Bolzano teritorijoje daugiau kaip penkerius metus, tenkintų papildomą reikalavimą norint gauti būsto paramą būti išdirbusiems trejus metus.

               52

               Primintina, kad, kaip matyti iš nutarties, kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą, pagrindinė byla susijusi su diskriminacija, kuria remiasi ieškovas pagrindinėje byloje, kylančia dėl Provincijos įstatyme ir Sprendime Nr. 1885 numatyto būsto paramai skirtų lėšų paskirstymo mechanizmo.

               53

               Neginčijama, kad pagrindinėje byloje Provincijos įstatymo 5 straipsnio 7 dalyje trečiųjų šalių piliečiams nustatytą sąlygą būti išdirbusiems Provincia autonoma di Bolzano bent trejus metus ieškovas pagrindinėje byloje tenkino, o jo paraiška gauti būsto paramą atmesta ne dėl šios sąlygos netenkinimo.

               54

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad penktąjį klausimą, kuris nesusijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nagrinėjamos bylos aplinkybėmis arba dalyku, reikia atmesti kaip nepriimtiną.

         Dėl šeštojo ir septintojo klausimų

               55

               Savo šeštuoju ir septintuoju klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar pagal Sąjungos teisę, be kita ko, pagal ESS 2 ir 6 straipsnius, SESV 18, 45 ir 49 straipsnius, skaitomus kartu su Chartijos 1, 21 ir 34 straipsniais, reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami nacionalinės ar regiono teisės aktai, kuriuose būsto paramą pagal šiuos teisės aktus norintiems gauti Sąjungos piliečiams nustatyta pareiga, pirma, Provincia autonoma di Bolzano teritorijoje būti pragyvenusiems ar išdirbusiems ne mažiau kaip penkerius metus, ir, antra, pateikti deklaraciją dėl priklausymo vienai iš trijų šioje teritorijoje gyvenančių kalbinių grupių ar sąsajų su viena iš jų.

               56

               Šiuo klausimu primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 31 ir 52 punktų, ieškovas pagrindinėje byloje yra trečiosios šalies pilietis, daugelį metų gyvenantis Provincia autonoma di Bolzano teritorijoje, o pagrindinė byla susijusi su jo paraiškos gauti būsto paramą atmetimu dėl to, kad išnaudotas trečiųjų šalių piliečiams numatytas biudžetas ir kad nebeliko lėšų, būtinų šiai paramai teikti tokiems piliečiams.

               57

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė priežasties, dėl kurios norintiems pasinaudoti Provincia autonoma di Bolzano priimtuose teisės aktuose numatyta būsto parama Sąjungos piliečiams taikomų su gyvenamąja vieta susijusių arba kalbinių reikalavimų pripažinimas neteisėtais galėtų būti susijęs su minėtame teisme nagrinėjamos bylos aplinkybėmis arba dalyku.

               58

               Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad šeštasis ir septintasis klausimai, kuriuos pateikė šis teismas, nepriimtini.

         Dėl esmės

      Dėl antrojo klausimo

               59

               Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar, esant nacionalinės teisės normos ir EŽTK kolizijai, dėl ESS 6 straipsnyje pateikiamos nuorodos į EŽTK reikalaujama, kad nacionalinis teismas tiesiogiai taikytų šios konvencijos nuostatas, konkrečiu atveju – jos 14 straipsnį ir Protokolo Nr. 12 1 straipsnį, ir netaikytų nesuderinamos nacionalinės teisės normos, neprivalėdamas prieš tai iškelti konstitucingumo klausimo Corte costituzionale.

               60

               Pagal ESS 6 straipsnio 3 dalį pagrindinės teisės, kurias garantuoja EŽTK ir kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, sudaro Sąjungos teisės bendruosius principus.

               61

               Šioje ESS nuostatoje perteikta nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis (žr., be kita ko, 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine prieš Komisiją, C-521/09 P, Rink. p. I-8947, 112 punktą).

               62

               Tačiau ESS 6 straipsnio 3 dalyje neaptariamas EŽTK ir valstybių narių teisės sistemų tarpusavio santykis ir nenurodyta, kokias pasekmes turi konstatuoti nacionalinis teismas šia konvencija užtikrinamų teisių ir nacionalinės teisės normos kolizijos atveju.

               63

               Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad ESS 6 straipsnio 3 dalyje pateikiama nuoroda į EŽTK nereikalaujama, kad, esant nacionalinės teisės normos ir EŽTK kolizijai, nacionalinis teismas tiesiogiai taikytų šios konvencijos nuostatas ir netaikytų su ja nesuderinamos nacionalinės teisės normos.

         Dėl trečiojo klausimo

               64

               Savo trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Sąjungos teisę, be kita ko, direktyvas 2000/43 ir 2003/109, reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiami nacionalinės ar regiono teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos, kiek tai susiję su būsto paramos teikimu, palyginti su Sąjungos (Italijos ar kitais) piliečiais, kurie gyvena Provincia autonoma di Bolzano teritorijoje, laikomasi skirtingo požiūrio į trečiųjų šalių piliečius, kurie yra ilgalaikiai gyventojai.

               65

               Dėl šio sprendimo 48–50 punktuose nurodytų priežasčių diskriminacija, kuria remiasi ieškovas pagrindinėje byloje, nepatenka į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį.

               66

               Kalbant apie Direktyvą 2003/109, pirmiausia primintina, jog iš joje nustatytos sistemos aiškiai matyti, kad pagal šią direktyvą ilgalaikio gyventojo statusas suteikiamas laikantis specialios procedūros; be to, jis suteikiamas tik jeigu tenkinamos šios direktyvos II skyriuje nurodytos sąlygos.

               67

               Direktyvos 2003/109 4 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės suteikia ilgalaikio gyventojo statusą trečiųjų šalių piliečiams tik su sąlyga, kad prieš pat paduodami atitinkamą pareiškimą jie yra penkerius metus teisėtai ir nuolat pragyvenę jos teritorijoje. Šios direktyvos 5 straipsnyje numatyta sąlyga, kad šis statusas suteikiamas, jeigu jį prašantis suteikti trečiosios šalies pilietis įrodo, kad turi pakankamai išteklių ir sveikatos draudimą. Galiausiai šios direktyvos 7 straipsnyje patikslinami minėtam statusui gauti keliami procedūriniai reikalavimai.

               68

               Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar ieškovas pagrindinėje byloje turi ilgalaikio gyventojo statusą, todėl gali pagal šią direktyvą reikalauti būti vertinamas taip pat, kaip ir atitinkamos valstybės narės piliečiai, kaip numatyta šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje.

               69

               Reikia išanalizuoti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamu būsto paramai skirtų lėšų paskirstymo mechanizmu nepažeidžiamas Direktyvos 2003/109 11 straipsnyje įtvirtintas vienodo požiūrio principas.

         – Dėl skirtingo požiūrio ir aptariamų situacijų panašumo

               70

               Pirmiausia pastebėtina, kad, kalbant apie pagrindinę bylą, pagal Provincijos įstatymą tiek Sąjungos (Italijos ar kitiems) piliečiams, tiek trečiųjų šalių piliečiams būsto paramai skirtos lėšos paskirstomos remiantis svertiniu vidurkiu, kuris nustatomas atsižvelgiant į kiekvienos kategorijos dydį ir poreikius.

               71

               Tačiau Italijos ir Sąjungos piliečių, kurie, kaip matyti iš šio sprendimo 26–28 punktų, norėdami gauti būsto paramą privalo pateikti deklaraciją dėl priklausymo vienai iš trijų kalbinių grupių, atveju abu veiksniai, į kuriuos atsižvelgiama nustatant svertinį vidurkį, įvertinti tuo pačiu balu, t. y. 1, o trečiųjų šalių piliečių atveju pagal Sprendimą Nr. 1885 veiksnys, susijęs su jų skaičiumi, įvertintas 5 balais, o jų poreikiai – 1 balu.

               72

               Kaip matyti iš nutarties, kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą, nuo 2009 m. būsto paramai skirtų lėšų dalis, viena vertus, Sąjungos piliečių ir, kita vertus, trečiųjų šalių piliečių atveju apskaičiuojama skirtingai. Dėl taikomų skirtingų balų trečiųjų šalių piliečių kategorija yra mažiau palankioje padėtyje, nes turimas biudžetas, skirtas patenkinti jų būsto paramos paraiškas, yra mažesnis, taigi gali būti greičiau išnaudotas, palyginti su Sąjungos piliečiams skirtu biudžetu.

               73

               Todėl pabrėžtina, kad dėl skirtingų balų, skiriamų už trečiųjų šalių piliečių skaičių ir už Sąjungos (Italijos ar kitų) piliečių, kurie priklauso trims kalbinėms grupėms, skaičių, atsiranda nevienodas požiūris į šias dvi paramos gavėjų kategorijas.

               74

               Dėl Sąjungos (Italijos ar kitų) piliečių palyginimo su trečiųjų šalių piliečiais Provincia autonoma di Bolzano teigia, kad iš skirtingų mechanizmų, taikomų norint nustatyti šių dviejų kategorijų skaičių ar įvertinti jų poreikius, matyti, jog šių kategorijų padėtis nėra panaši.

               75

               Tačiau net darant prielaidą, kad, kaip teigia Provincia autonoma di Bolzano, tvarkant pirmiausia trečiųjų šalių piliečių pateikiamas paraiškas gauti būsto paramą kyla administracinių ar statistinių sunkumų, šie sunkumai nepaaiškina, kodėl šių piliečių, kurie įgijo Direktyvoje 203/109 numatytą statusą, laikėsi šioje direktyvoje numatytos procedūros ir tenkino joje numatytas sąlygas ir neturi pakankamai lėšų, kad galėtų padengti su būstu susijusias išlaidas, padėtis nepanaši į tokį patį ekonominį poreikį turinčio Sąjungos piliečio padėtį.

         – Dėl skirtingo požiūrio atsižvelgiant į Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalį

               76

               Antra, reikia išsiaiškinti, ar toks konstatuotas skirtingas požiūris patenka į Direktyvos 2003/109, būtent į jos 11 straipsnio 1 dalies d punkto, kuriame numatyta, kad ilgalaikiai gyventojai turi vienodą teisę į socialinę apsaugą, socialinę pagalbą ir socialinį saugumą, atsižvelgiant į tai, kaip šios sąvokos apibrėžtos nacionalinės teisės aktuose, taikymo sritį. Provincia autonoma di Bolzano tai ginčija.

               77

               Šiuo atžvilgiu primintina: kadangi Sąjungos teisės aktų leidėjas pateikė aiškią nuorodą į nacionalinės teisės aktus, kaip tai yra Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punkto atveju, Teisingumo Teismas neturi pateikti pagal Sąjungos teisę savarankiško ir vienodo atitinkamų terminų apibrėžimo (šiuo klausimu žr. 1984 m. sausio 18 d. Sprendimo Ekro, 327/82, Rink. p. 107, 14 punktą). Iš tiesų tokia nuoroda reiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo atsižvelgti į valstybėse narėse egzistuojančius aptariamų sąvokų apibrėžimo ir tikslios apimties skirtumus.

               78

               Vis dėlto tai, kad Sąjungos teisėje nėra savarankiško ir vienodo sąvokų socialinis saugumas, socialinė pagalba ir socialinė apsauga apibrėžimo, ir tai, kad Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punkte daroma nuoroda į šias sąvokas, nereiškia, kad valstybės narės gali pakenkti Direktyvos 2003/109 veiksmingumui taikydamos minėtame straipsnyje numatytą vienodo požiūrio principą.

               79

               Iš Direktyvos 2003/109 3 konstatuojamosios dalies matyti, kad šia direktyva gerbiamos pagrindinės teisės ir joje laikomasi, be kita ko, Chartijoje, kuri, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys, pripažintų principų. Chartijos 51 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jos nuostatos taikomos valstybėms narėms, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę.

               80

               Iš to matyti, kad nustatydamos nacionalinės teisės aktuose apibrėžtas socialinio saugumo, socialinės pagalbos ir socialinės apsaugos priemones, kurioms taikomas Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punkte įtvirtintas vienodo požiūrio principas, valstybės narės privalo laikytis Chartijoje, be kita ko, jos 34 straipsnyje numatytų teisių ir principų. Pagal šio 34 straipsnio 3 dalį, siekdamos įveikti socialinę atskirtį ir skurdą, Sąjunga ir valstybės narės, kai jos įgyvendina Sąjungos teisę, „pripažįsta ir gerbia teisę į socialinę paramą ir paramą aprūpinant būstu, kad pagal Sąjungos teisės ir nacionalinių teisės aktų nustatytas taisykles bei praktiką būtų užtikrintos tinkamos gyvenimo sąlygos visiems neturintiems pakankamai lėšų“.

               81

               Kadangi tiek Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punkte, tiek Chartijos 34 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda į nacionalinę teisę, būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgęs į šia direktyva siekiamą integracijos tikslą, turi įvertinti, ar būsto parama, kaip antai numatyta provincijos įstatyme, priskirtina prie kurios nors iš minėto 11 straipsnio 1 dalies d punkte numatytos kategorijos, o tai ginčija Provincia autonoma di Bolzano.

         – Dėl Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalies

               82

               Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas gali nuspręsti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama būsto parama patenka į Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punkto taikymo sritį, reikia, trečia, išanalizuoti, ar Provincia autonoma di Bolzano turi teisę, kaip teigia, apriboti vienodo požiūrio principo, įtvirtinto minėto 11 straipsnio 1 dalyje, taikymą pagal to paties straipsnio 4 dalį.

               83

               Šiuo klausimu primintina, kad šioje nuostatoje numatyta, jog socialinės pagalbos ir socialinės apsaugos srityje valstybės narės gali riboti tokio principo taikymą ir taikyti jį tik esminėms išmokoms. Tačiau Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalyje nenumatyta galimybė nesilaikyti šio principo, kai teikiamos su socialiniu saugumu, atsižvelgiant į tai, kaip jis apibrėžiamas nacionalinės teisės aktuose, susijusios išmokos.

               84

               Iš minėtos direktyvos 13 konstatuojamosios dalies matyti, kad į esminių išmokų sąvoką įeina nors minimalų pragyvenimo lygį užtikrinančios pajamos, pagalba ligos ar nėštumo atveju, pagalba tėvams ir ilgalaikė priežiūra. Pagal šią konstatuojamąją dalį tokių išmokų skyrimo tvarka turi būti numatyta nacionalinės teisės aktuose.

               85

               Pirmiausia pastebėtina, kad šioje 13 konstatuojamojoje dalyje pateiktas sąrašas, kuris parodo, ką apima Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalyje vartojama „esminių išmokų“ sąvoka, nėra baigtinis, kaip matyti iš vartojamo žodžio „nors“. Taigi tai, kad šioje konstatuojamojoje dalyje nėra jokios aiškios nuorodos į būsto paramą, nereiškia, kad ji nėra esminė išmoka, kurios atveju būtina taikyti vienodo požiūrio principą.

               86

               Taip pat pabrėžtina, kad trečiųjų šalių piliečių, kurie yra ilgalaikiai valstybių narių gyventojai, integracija ir jų teisė į vienodo požiūrio taikymą Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalyje išvardytose srityse yra bendroji taisyklė, todėl to paties straipsnio 4 dalyje numatytą išimtį reikia aiškinti siaurai (pagal analogiją žr. 2010 m. kovo 4 d. sprendimo Chakroun, C-578/08, Rink p. I-1839, 43 punktą).

               87

               Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad nacionalinė, regiono ar vietos viešosios valdžios institucija gali remtis Direktyvos 2003/09 11 straipsnio 4 dalyje numatyta išimtimi, tik jeigu kompetentingos įgyvendinti šią direktyvą atitinkamos valstybės narės institucijos aiškiai nurodė, kad nori ja pasinaudoti.

               88

               Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nematyti, kad Italijos Respublika būtų išreiškusi norą pasinaudoti vienodo požiūrio principo išimtimi, numatyta Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalyje.

               89

               Galiausiai pabrėžtina, kad šios direktyvos 13 konstatuojamojoje dalyje į nacionalinę teisę daroma nuoroda tik dėl aptariamų išmokų skyrimo tvarkos, t. y. šių išmokų skyrimo sąlygų, jų dydžio ir su tuo susijusios procedūros.

               90

               Taigi Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalyje vartojamos sąvokos „esminės išmokos“ reikšmę ir apimtį reikia nustatyti atsižvelgiant į kontekstą, į kurį patenka šis straipsnis, ir direktyva siekiamą tikslą – trečiųjų šalių piliečių, kurie teisėtai ir ilgą laiką gyveno valstybėse narėse, integraciją.

               91

               Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalį reikia suprasti taip, kad pagal ją valstybėms narėms leidžiama apriboti vienodą požiūrį, taikomą Direktyvoje 2003/109 numatytą statusą turintiems asmenims, išskyrus, kai nacionalinės, regiono ar vietos viešosios valdžios institucijos skiria socialinės pagalbos ar socialinės apsaugos išmokas, skirtas padėti asmeniui patenkinti savo elementarius su maistu, būstu ir sveikata susijusius poreikius.

               92

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal Chartijos 34 straipsnį Sąjunga pripažįsta ir gerbia teisę į socialinę paramą ir paramą aprūpinant būstu, kad būtų užtikrintos tinkamos gyvenimo sąlygos visiems neturintiems pakankamai lėšų. Iš to matyti, kad tiek, kiek pagrindinėje byloje nagrinėjama parama atitinka minėtame Chartijos straipsnyje nurodytą tikslą, ji pagal Sąjungos teisę negali būti laikoma nepatenkančia į esminių išmokų sąvoką, kaip suprantama pagal Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 4 dalį. Būtent nacionalinis teismas turi padaryti būtinas išvadas atsižvelgęs į šios paramos tikslą, dydį, skyrimo sąlygas ir vietą Italijos socialinės pagalbos sistemoje.

               93

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/109 11 straipsnio 1 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės ar regiono teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose, kiek tai susiję su būsto paramos skyrimu, numatytas skirtingas požiūris į trečiosios šalies pilietį, turintį pagal šios direktyvos nuostatas suteiktą ilgalaikio gyventojo statusą, skirstant tokiai paramai skirtas lėšas ir su sąlyga, kad ši parama priskirtina prie kurios nors iš šioje nuostatoje nurodytų trijų kategorijų ir netaikoma minėto straipsnio 4 dalis, palyginti su toje pačioje provincijoje ar regione gyvenančiais atitinkamos valstybės narės piliečiais.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               94

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Pirmasis ir ketvirtasis–septintasis klausimai, kuriuos byloje C–571/10 pateikė Tribunale di Bolzano, nepriimtini.

                           2.

                           ESS 6 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda į 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytą Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją (EŽTK) nereikalaujama, kad, esant nacionalinės teisės normos ir šios konvencijos kolizijai, nacionalinis teismas tiesiogiai taikytų šios konvencijos nuostatas ir netaikytų su ja nesuderinamos nacionalinės teisės normos.

                           3.

                           2003 m. lapkričio 25 d. Tarybos direktyvos 2003/109/EB dėl trečiųjų valstybių piliečių, kurie yra ilgalaikiai gyventojai, statuso 11 straipsnio 1 dalies d punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiami nacionalinės ar regiono teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose, kiek tai susiję su būsto paramos skyrimu, numatytas skirtingas, palyginti su toje pačioje provincijoje ar regione gyvenančiais atitinkamos valstybės narės piliečiais, požiūris į trečiosios šalies pilietį, turintį pagal šios direktyvos nuostatas suteiktą ilgalaikio gyventojo statusą, skirstant tokiai paramai skirtas lėšas ir su sąlyga, kad ši parama priskirtina prie kurios nors iš šioje nuostatoje nurodytų trijų kategorijų ir netaikoma minėto straipsnio 4 dalis.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


title: 2005 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Marks & Spencer plc prieš David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Jungtinė Karalystė.#EB 43 ir EB 48 straipsniai - Pelno mokestis - Bendrovių grupės - Mokestinė lengvata - Patronuojančių bendrovių pelnas -Dukterinės bendrovės rezidentės patirtų nuostolių išskaičiavimas - Leidimas - Dukterinės bendrovės nerezidentės kitoje valstybėje narėje patirtų nuostolių išskaičiavimas - Atsisakymas.#Byla C-446/03.

text:
      Byla C‑446/03
      Marks & Spencer plc
      prieš
      David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes)
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „EB 43 ir EB 48 straipsniai – Pelno mokestis – Bendrovių grupės – Mokesčių lengvata – Patronuojančių bendrovių pelnas – Dukterinės bendrovės rezidentės patirtų nuostolių išskaičiavimas – Leidimas – Dukterinės bendrovės nerezidentės kitoje valstybėje narėje patirtų nuostolių išskaičiavimas – Atsisakymas“
      Generalinio advokato M. Poiares Maduro išvada, pateikta 2005 m. balandžio 7 d.  I‑0000
      2005 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis – Mokesčių lengvata – Nacionalinės
            teisės aktai, neleidžiantys patronuojančiai bendrovei išskaičiuoti kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės bendrovės
            pastarojoje valstybėje patirtų nuostolių – Leistinumas – Ribos
      (EB 43 ir EB 48 straipsniai)
      EB 43 ir EB 48 straipsniai pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę nedraudžia valstybės narės teisės aktų, kurie neleidžia
         patronuojančiai bendrovei rezidentei išskaičiuoti iš savo apmokestinamojo pelno kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės
         bendrovės pastarojoje valstybėje patirtų nuostolių, nors šie teisės aktai suteikia tokią galimybę dukterinės bendrovės rezidentės
         patirtų nuostolių atžvilgiu.

      Vis dėlto EB 43 ir EB 48 straipsniams prieštarauja tokios galimybės nesuteikimas patronuojančiai bendrovei rezidentei, pirma,
         kai dukterinė bendrovė nerezidentė išnaudojo atsižvelgimo į nuostolius galimybes, kurios egzistuoja jos valstybėje, paprašydama
         mokesčio sumažinimo atitinkamais mokestiniais metais bei ankstesniais mokestiniais metais, ir, antra, kai nėra galimybių į
         šiuos nuostolius atsižvelgti valstybėje, kurioje ji įsteigta, vėlesniais jos ar trečiojo asmens, būtent, kai pastarajam perleidžiama
         dukterinė bendrovė, verslo metais.

      (žr. 59 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. gruodžio 13 d.(*)

      „EB 43 ir EB 48 straipsniai – Pelno mokestis – Bendrovių grupės – Mokesčių lengvata – Patronuojančių bendrovių pelnas –Dukterinės bendrovės rezidentės patirtų nuostolių išskaičiavimas – Leidimas – Dukterinės bendrovės nerezidentės kitoje valstybėje narėje patirtų nuostolių išskaičiavimas – Atsisakymas“
      Byloje C‑446/03
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Jungtinė Karalystė) 2003 m. liepos 16 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. spalio 22 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Marks & Spencer plc
      prieš
      David Halsey (Her Majesty’s Inspector of Taxes),

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans ir A. Rosas, teisėjai C. Gulmann (pranešėjas),
         A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, N. Colneric, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits ir A. Ó Caoimh,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. vasario 1 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       Marks & Spencer plc, atstovaujamos QC G. Aaronson ir barrister  P. Farmer,

      –       Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos M. Bethell, padedamo QC R. Plender ir barrister D. Ewart,

      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing ir A. Tiemann,
      –       Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Boskovits, V. Kyriazopoulos, I. Pouli ir S. Trekli,
      –       Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir C. Jurgensen‑Mercier,
      –       Airijos, atstovaujamos D. J. O’Hagan, padedamo SC E. Fitzsimons ir BL G. Clohessy,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster, S. Terstal ir J. Van Bakel,
      –       Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes‑Purokoski,
      –       Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Kruse,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      susipažinęs su 2005 m. balandžio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 43 ir EB 48 straipsnių išaiškinimu.
      2       Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Marks & Spencer plc (toliau – Marks & Spencer) ir Britanijos mokesčių administratoriaus dėl pastarojo atsisakymo patenkinti Marks & Spencer pateiktą prašymą dėl mokesčių lengvatos, siekiant iš šios bendrovės Jungtinėje Karalystėje apmokestinamojo pelno išskaičiuoti
         jos dukterinių bendrovių Belgijoje, Vokietijoje ir Prancūzijoje patirtus nuostolius.

       Nacionalinė teisė
      3       Šioje byloje taikytinos nacionalinės teisės nuostatos yra išdėstytos 1988 m. įstatyme dėl fizinių asmenų pajamų ir bendrovių
         pelno mokesčių (Income and Corporation Tax Act 1988, toliau – ICTA). Jos pateikiamos toliau atsižvelgiant į sprendime pateikti prašymą dėl prejudicinio sprendimo nurodytą
         informaciją.

       Apmokestinimas pelno mokesčiu
      4       Pagal ICTA 6 straipsnio 1 dalį ir 11 straipsnio 1 dalį pelno mokestis mokamas nuo bendrovių, įsteigtų Jungtinėje Karalystėje,
         t. y. čia vykdančių savo ūkinę veiklą per filialus ir atstovybes, pelno.

      5       Pagal ICTA 8 straipsnio 1 dalį bendrovių rezidenčių pasaulinis pelnas apmokestinamas pelno mokesčiu. Pagal 11 straipsnio 1 dalį
         apmokestinamas pelno mokesčiu tik bendrovių nerezidenčių filialų ar atstovybių Jungtinėje Karalystėje gautas pelnas.

      6       Pagal Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės su Belgijos Karalyste, Vokietijos Federacine Respublika
         ir Prancūzijos Respublika sudarytas mokesčių sutartis bendrovių rezidenčių užsienio filialų Jungtinėje Karalystėje ūkinė veikla
         apmokestinama pelno mokesčiu, kaip bendrovių nerezidenčių, tik tuo atveju, kai minėta veikla šioje valstybėje narėje vykdoma
         per nuolatines buveines minėtų sutarčių prasme.

      7       Mokestinio kredito sistema Jungtinėje Karalystėje yra numatyta siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo.
      8       Ši sistema turi šiuos du aspektus.
      9       Pirma, kai Jungtinėje Karalystėje įsteigta bendrovė vykdo savo ūkinę veiklą kitoje valstybėje narėje per pastarojoje įsteigtą
         filialą, šio filialo pelnas yra arba apmokestinamas Jungtinėje Karalystėje, sumažinant mokėtiną mokestį jau sumokėto kitoje
         valstybėje mokesčio suma, arba galima atimti pastarąjį mokestį nustatant filialo Jungtinėje Karalystėje apmokestinamąjį pelną.
         Filialo einamosios veiklos pelnas nustatomas remiantis Jungtinės Karalystės mokesčių taisyklėmis. Neįtraukti nuostoliai gali
         būti perkelti į vėlesnius verslo metus. Aplinkybė, kad nuostoliai gali būti įtraukti kitoje valstybėje narėje į filialo būsimą
         pelną, neužkerta kelio tam, kad šie nuostoliai būtų įtraukti į pelną Jungtinėje Karalystėje.

      10     Antra, kai Jungtinėje Karalystėje įsteigta bendrovė vykdo savo ūkinę veiklą kitoje valstybėje narėje per pastarojoje įsteigtą
         dukterinę bendrovę, šios dukterinės bendrovės išmokėti dividendai yra apmokestinami Jungtinėje Karalystėje, o patronuojanti
         bendrovė naudojasi mokestiniu kreditu, atitinkančiu kitoje valstybėje narėje nuo pelno, pagal kurį buvo išmokėti dividendai,
         sumokėto mokesčio sumą, o tam tikrais atvejais atitinkančiu visus išskaičiuojamus mokesčius. Kai teisės aktai dėl kontroliuojamų
         užsienio bendrovių netaikomi, patronuojanti bendrovė neapmokestinama už dukterinės bendrovės nerezidentės pelną ir ji negali
         pastarosios nuostolių įtraukti į savo pelną.

      11     Pagal ICTA 208 straipsnį Jungtinėje Karalystėje įsteigtai patronuojančiai bendrovei išmokėti jos dukterinės bendrovės, taip
         pat įsteigtos šioje valstybėje narėje, dividendai nėra apmokestinami, priešingai nei dividendai, pervesti kitoje valstybėje
         narėje įsteigtos dukterinės bendrovės.

       Bendrovių grupių nuostoliams taikoma speciali tvarka (grupės lengvata)
      12     Jungtinėje Karalystėje grupės lengvatos sistema leidžia bendrovėms rezidentėms, priklausančioms vienai grupei, tarpusavyje
         kompensuoti nuostolius pelnu.

      13     ICTA 402 straipsnis nustato:
      „1.      Pagal šios antraštinės dalies nuostatas ir 492 straipsnio 8 dalį veiklos nuostolių ir kitų iš pelno mokesčių išskaičiuojamų
         sumų mokesčių lengvata <...> 2 ir 3 dalyje numatytais atvejais bendrovės (vadinamos „bendrove perleidėja“), kuri priklauso
         bendrovių grupei, gali būti perleistas, o prašant kitai bendrovei (vadinamai „reikalaujančia bendrove“), priklausančiai tai
         pačiai bendrovių grupei, gali būti suteiktas reikalaujančiai bendrovei kaip „grupės“ mokesčių lengvata, pelno mokesčio atžvilgiu.

      2.      Grupės mokestine lengvata galima pasinaudoti, jei bendrovė perleidėja ir reikalaujanti bendrovė priklauso tai pačiai bendrovių
         grupei <...>“

      14     ICTA 403 straipsnis numato:
      „1.      Jei per ataskaitinius metus (finansinius metus) bendrovė patiria:
      a)      veiklos nuostolių <...>, nuostolių suma gali būti išskaičiuota iš bendro reikalaujančios bendrovės pelno per tą patį ataskaitinį
         laikotarpį pelno mokesčio tikslais, remiantis šios antraštinės dalies nuostatomis.“

      15     Dėl iki 2001 m. balandžio 1 d. uždarytų sąskaitų ICTA 413 straipsnio 5 dalis nustato:
      „Šioje antraštinėje dalyje vartojamas terminas „bendrovė“ apima tik Jungtinėje Karalystėje įsteigtus juridinius asmenis <...>“
      16     Po 1998 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo ICI (C‑264/96, Rink. p. I‑4695) buvo pakeisti teisės aktai, pagal kuriuos grupės lengvatos sistema nuo 2000 verslo metų taikoma
         pelnui ir nuostoliams, patenkantiems į Jungtinės Karalystės mokesčių teisės taikymo sritį.

      17     Dėl šių teisės aktų pakeitimų:
      –       Jungtinėje Karalystėje įsteigto bendrovės nerezidentės filialo nuostoliai gali būti perkelti kitai grupės bendrovei, išskaičiuojant
         juos iš šios bendrovės pelno, apmokestinamo Jungtinėje Karalystėje,

      –       grupei priklausančios Jungtinėje Karalystėje įsteigtos bendrovės nuostoliai gali būti perkelti filialui, išskaičiuojant juos
         iš šio filialo pelno, apmokestinamo Jungtinėje Karalystėje.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      18     Marks & Spencer yra Anglijoje ir Velse įsteigta bei įregistruota bendrovė. Ji yra Jungtinėje Karalystėje ir kitose valstybėse įsteigtų bendrovių
         patronuojanti bendrovė. Ji yra viena iš pagrindinių mažmenininkių gatavų drabužių, maisto produktų, namų apyvokos reikmenų
         ir finansinių paslaugų srityje Jungtinėje Karalystėje.

      19     Nuo 1975 m. ji pradėjo plėtrą į kitas valstybes, atidarydama parduotuvę Prancūzijoje. Dešimtojo dešimtmečio pabaigoje ji turėjo
         36 valstybėse prekybos vietų, veikiančių kaip dukterinių bendrovių tinklas ar pagal frančizės sistemą.

      20     Nuostolių augimo tendencija išryškėjo dešimtojo dešimtmečio viduryje.
      21     2001 m. kovo mėn. Marks & Spencer pranešė nutraukianti savo veiklą kontinentinėje Europoje. 2001 m. gruodžio 31 d. Prancūzijoje įsteigta dukterinė bendrovė
         buvo perleista tretiesiems asmenims, o kitos dukterinės bendrovės, įskaitant Belgijoje ir Vokietijoje įsteigtas dukterines
         bendroves, nutraukė savo ūkinę veiklą.

      22     Jungtinėje Karalystėje Marks & Spencer remdamasi ICTA 17A priedo 6 straipsniu paprašė grupės mokesčių lengvatos dėl jos Belgijoje, Vokietijoje ir Prancūzijoje įsteigtų
         dukterinių bendrovių nuostolių per ketverius ataskaitinius metus, pasibaigusius 1998 m. kovo 31 d., 1999 m. kovo 31 d., 2000 m.
         kovo 31 d. ir 2001 m. kovo 31 d. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad šalys pagrindinėje byloje susitarė
         dėl to, kad nuostoliai turi būti nustatomi pagal Jungtinės Karalystės mokesčių taisykles. Prašoma mokesčių administratoriaus,
         Marks & Spencer remdamasi šiomis taisyklėmis perskaičiavo nuostolius.

      23     Minėtos dukterinės bendrovės savo ūkinę veiklą vykdė jų pagrindinės buveinės valstybėje narėje. Jos neturėjo nuolatinės įmonės
         Jungtinėje Karalystėje, kurioje jos nevykdė jokios ūkinės veiklos.

      24     Prašymas dėl mokesčių lengvatos buvo atmestas, kadangi grupės lengvata gali būti suteikta tik Jungtinėje Karalystėje įregistruotiems
         nuostoliams.

      25     Marks & Spencer šį atmetimą apskundė Special Commissioners of Income Tax, kurie atmetė ieškinį.

      26     Marks & Spencer pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar tuo atveju, kai:
      –       valstybės narės teisės aktai, pavyzdžiui, tokie kaip Jungtinės Karalystės teisės aktai, taikomi bendrovių grupėms, draudžia
         patronuojančiai bendrovei, šios valstybės narės rezidentei, mokesčių tikslais sumažinti savo šioje valstybėje apmokestinamąjį
         pelną, atimant iš jo dukterinių bendrovių, mokesčių tikslais įsteigtų kitose valstybėse narėse, patirtus nuostolius, nors
         toks sumažinimas būtų įmanomas, jei šios dukterinės bendrovės mokesčių tikslais būtų įsteigtos toje pačioje valstybėje narėje
         kaip ir patronuojanti bendrovė,

      –       patronuojančios bendrovės valstybė narė:
      –       pelno mokesčiu apmokestina jos teritorijoje įsteigtų bendrovių bendrą pelną, įskaitant kitose valstybėse narėse įsteigtų filialų
         pelną, patikslinant, kad specialios nuostatos leidžia išvengti dvigubo apmokestinimo, atsižvelgiant į kitoje valstybėje narėje
         sumokėtą mokestį, ir kad į filialo pelną atsižvelgiama nustatant šių bendrovių apmokestinamąjį pelną,

      –       pelno mokesčiu neapmokestina kitoje valstybėje narėje įsteigtų dukterinių bendrovių nepaskirstyto pelno,
      –       pelno mokesčiu apmokestina visą patronuojančios bendrovės pelną, gautą kaip kitose valstybėse įsteigtų dukterinių bendrovių
         dividendus, nors šios bendrovės pelnas, gautas kaip šioje valstybėje narėje įsteigtų dukterinių bendrovių dividendai, nėra
         apmokestinamas šiuo mokesčiu,

      –       suteikia mokestinę lengvatą patronuojančiai bendrovei kaip mokestinį kreditą už iš dividendų išskaičiuojamą mokestį ir už
         kitus nei pelno mokestis mokesčius, į kuriuos atsižvelgdamos kitose valstybėse narėse įsteigtos dukterinės bendrovės išmoka
         dividendus,

      yra ribojimas EB 43 straipsnio, nagrinėjamo kartu su EB 48 straipsniu, prasme? Teigiamo atsakymo atveju – ar jis yra pateisinamas
         pagal Bendrijos teisę?

      2)      a)     Ar tai, kad valstybės narės, kurioje yra įsteigta dukterinė bendrovė, teisės aktai tam tikrais atvejais ir tam tikromis sąlygomis
         leidžia įtraukti į šioje valstybėje apmokestinamąjį pelną visus ar dalį jos patirtų nuostolių, turi reikšmės pirmajam klausimui?

               b)     Teigiamo atsakymo atveju – kokią svarbą turi šios faktinės aplinkybės:
      –       kitoje valstybėje narėje įsteigta dukterinė bendrovė visiškai nutraukė savo ūkinę veiklą ir, nors šios valstybės narės teisės
         aktai tam tikromis sąlygomis leidžia išskaičiuoti nuostolius iš pelno, į įrodymą, kad toks išskaičiavimas šiomis sąlygomis
         buvo leistas, nėra atsižvelgiama;

      –       kitoje valstybėje narėje įsteigta dukterinė bendrovė buvo perleista tretiesiems asmenims ir, nors šios valstybės narės teisės
         aktai tam tikromis sąlygomis leidžia tretiesiems asmenims įgijėjams išskaičiuoti nuostolius iš pelno, iš šios bylos aplinkybių
         negalima aiškiai tvirtinti, kad taip buvo;

      –       nuostatos, pagal kurias patronuojančios bendrovės valstybė narė atsižvelgia į Jungtinėje Karalystėje įsteigtų bendrovių nuostolius,
         taikomos neatsižvelgiant į tai, ar šiems nuostoliams buvo pritaikyta mokesčių lengvata kitoje valstybėje narėje?

               c)     Ar toks pats būtų atsakymas, jei būtų atsižvelgta į įrodymą, kad valstybėje, kurioje įsteigta dukterinė bendrovė, buvo pritaikyta
         mokesčių lengvata dėl nuostolių, o teigiamo atsakymo atveju – ar faktas, kad mokesčių lengvata buvo pritaikyta kitai bendrovių
         grupei, kuriai buvo perleista ši dukterinė bendrovė, yra svarbus?“

       Dėl pirmojo klausimo
      27     Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 43 ir EB 48 straipsniai
         draudžia valstybės narės teisės aktus, kurie neleidžia patronuojančiai bendrovei rezidentei išskaičiuoti iš savo apmokestinamojo
         pelno kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės bendrovės pastarojoje valstybėje patirtų nuostolių, nors šie teisės aktai
         suteikia tokią galimybę dukterinės bendrovės rezidentės patirtų nuostolių atžvilgiu.

      28     Kitaip sakant, klausimas buvo pateiktas siekiant išsiaiškinti, ar tokie teisės aktai yra įsisteigimo laisvės ribojimas, pažeidžiantis
         EB 43 ir EB 48 straipsnius.

      29     Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors tiesioginių mokesčių sistemos reguliavimas priskirtinas
         valstybių narių kompetencijai, tačiau šia teise jos privalo naudotis laikydamosi Bendrijos teisės (žr. 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
         Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 37 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      30     Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Bendrijos piliečiams, kuri apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių
         asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės
         aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, pagal EB 48 straipsnį apima įkurtų pagal valstybės narės teisę ir Bendrijoje
         turinčių savo registruotas būstines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą bendrovių teisę vykdyti savo veiklą
         atitinkamoje valstybėje narėje per dukterines bendroves, filialus ir atstovybes (žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 35 punktą).

      31     Nors nuostatos dėl įsisteigimo laisvės yra skirtos užtikrinti naudojimąsi priimančiojoje valstybėje narėje tomis pačiomis
         teisėmis kaip ir nacionalinių subjektų, jos taip pat draudžia, kad kilmės valstybė savo piliečiams ar pagal jos teisės aktus
         įsteigtoms bendrovėms ribotų įsisteigimo laisvę kitoje valstybėje narėje (žr. minėto sprendimo ICI 21 punktą).

      32     Grupės lengvata, pavyzdžiui, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, yra mokesčių lengvata atitinkamų bendrovių atžvilgiu.
         Pagreitinant nuostolingai veikiančių bendrovių nuostolių likvidavimą, įskaičiuojant juos į kitos grupės bendrovės pelną, pastarajai
         suteikiama finansinė nauda.

      33     Atsisakymas suteikti tokią lengvatą kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės bendrovės, kuri nevykdo jokios ūkinės veiklos
         patronuojančios bendrovės valstybėje narėje nuostolių atžvilgiu, riboja pastarosios įsisteigimo laisvę, atgrasant nuo dukterinių
         bendrovių steigimo kitose valstybėse narėse.

      34     Taip pat tai yra įsisteigimo laisvės ribojimas EB 43 ir EB 48 straipsnių prasme, kadangi mokesčių prasme yra suteikiamas skirtingas
         nuostolių, patirtų dukterinės bendrovės rezidentės, ir nuostolių, patirtų dukterinės bendrovės nerezidentės, traktavimas.

      35     Panašūs apribojimai gali būti leistini, jeigu jais būtų siekiama Sutartį atitinkančio teisėto tikslo ir jie būtų pateisinami
         privalomais bendro intereso pagrindais. Tačiau net tokiu atveju šių apribojimų taikymas turi būti tinkamas užtikrinti atitinkamo
         tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas yra būtina jam pasiekti (žr. šiuo klausimu 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimo Futura Participations ir Singer, C‑250/95, Rink. p. I‑2471, 26 punktą ir 2004 m. kovo 11 d. Sprendimo De Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, Rink. p. I‑2409, 49 punktą).

      36     Jungtinė Karalystė ir kitos valstybės narės, kurios pateikė savo pastabas nagrinėjant šią bylą tvirtina, kad dukterinės bendrovės
         rezidentės ir dukterinės bendrovės nerezidentės nėra panašioje mokestinėje situacijoje grupės lengvatos sistemos, pavyzdžiui,
         kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, atžvilgiu. Atsižvelgiant į teritoriškumo principą, taikomą ir tarptautinėje, ir Bendrijos
         teisėje, valstybė narė, kurioje įsteigta patronuojanti bendrovė, neturi kompetencijos mokesčių srityje dukterinių bendrovių
         nerezidenčių atžvilgiu. Dėl pastarųjų pasakytina, kad kompetencija mokesčių srityje iš esmės pagal įprastą pasidalinimą šioje
         srityje priklauso valstybei, kurios teritorijoje yra įsteigtos ir vykdo savo ūkinę veiklą dukterinės bendrovės.

      37     Šiuo klausimu konstatuotina, kad mokesčių teisėje apmokestinamųjų asmenų įsisteigimo vieta gali būti faktorius, galintis pateisinti
         nacionalines taisykles, kurios nustato skirtingą apmokestinamųjų asmenų rezidentų ir apmokestinamųjų asmenų nerezidentų traktavimą.
         Vis dėlto įsisteigimo vieta ne visada yra šį skirtingumą pateisinantis faktorius. Iš tikrųjų pripažinimas, kad valstybė, kurioje
         įsteigta bendrovė, gali laisvai taikyti skirtingą traktavimą dėl to, kad bendrovės pagrindinė buveinė yra kitoje valstybėje
         narėje, panaikintų EB 43 straipsnio veiksmingumą (žr. 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 18 punktą).

      38     Kiekvienu konkrečiu atveju reikia išsiaiškinti, ar mokesčių lengvatos taikymas tik apmokestinamiesiems asmenims rezidentams
         yra pagrįstas tinkamais objektyviais veiksniais, galinčiais pateisinti skirtingą traktavimą.

      39     Tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, pripažintina, kad valstybė narė, kurioje yra įsteigta patronuojanti
         bendrovė, apmokestindama bendrovių rezidenčių pasaulinį pelną, o bendrovių nerezidenčių tik pelną, gautą minėtoje valstybėje,
         veikia pagal tarptautinės mokesčių teisės teritoriškumo principą, pripažintą ir Bendrijos teisės (žr. minėto Sprendimo Futura Participations ir Singer 22 punktą).

      40     Vis dėlto aplinkybė, kad ji neapmokestina jos teritorijoje įsteigtų patronuojančių bendrovių dukterinių bendrovių nerezidenčių
         pelno, nepateisina grupės lengvatos taikymo tik bendrovių rezidenčių patirtų nuostolių atžvilgiu.

      41     Norint įvertinti, ar ribojimas yra pateisinamas, reikia išnagrinėti plėtros pasekmes be lengvatos, pavyzdžiui, kaip nagrinėjamoji
         pagrindinėje byloje.

      42     Šiuo klausimu Jungtinė Karalystė ir kitos valstybės narės, kurios pateikė pastabas, nurodo tris pateisinančius veiksnius.
      43     Pirmiausiai pelnas ir nuostoliai mokesčių srityje yra dvi to paties medalio pusės, kurios turėtų būti vertinamos simetriškai
         mokesčių sistemoje tam, kad išsaugotų apmokestinimo galios pusiausvyrą tarp atskirų suinteresuotų valstybių narių. Antra,
         jei į nuostolius būtų atsižvelgta patronuojančios bendrovės valstybėje narėje, atsirastų jų dvigubo panaudojimo rizika. Galiausiai
         trečia, jei į nuostolius nebūtų atsižvelgta valstybėje narėje, kurioje yra įsteigta dukterinė bendrovė, atsirastų mokesčių
         slėpimo rizika.

      44     Dėl pirmo pateisinančio veiksnio primintina, kad mokestinių įplaukų sumažėjimas negali būti laikomas privalomuoju bendro intereso
         pagrindu, kuriuo galima pagrįsti pagrindinei laisvei prieštaraujančią priemonę (žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 49 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      45     Vis dėlto, kaip teisingai pažymi Jungtinė Karalystė, apmokestinimo galios pasidalinimo tarp valstybių narių išsaugojimas gali
         lemti privalomai vienoje iš šių valstybių įsteigtų bendrovių ūkinei veiklai tik pastarosios valstybės fiskalinių taisyklių
         taikymą tiek pelnui, tiek nuostoliams.

      46     Iš tikrųjų bendrovėms suteikta galimybė pasirinkti, kur turėtų būti atsižvelgta į jų nuostolius – ar valstybėje narėje, kurioje
         jos yra įsteigtos, ar kitoje valstybėje narėje, – sukeltų didelį pavojų apmokestinimo galios pusiausvyrai tarp valstybių narių,
         kadangi apmokestinimo bazė perkeltų nuostolių dydžiu padidėtų pirmoje valstybėje ir sumažėtų antroje.

      47     Dėl antro pateisinančio veiksnio, pagrįsto nuostolių dvigubo panaudojimo rizika, pripažintina, kad valstybės narės turi galėti
         tam užkirsti kelią.

      48     Tokia rizika iš tikrųjų atsiranda, kai grupės lengvata apima ir dukterinių bendrovių nerezidenčių nuostolius. To išvengiama
         nustačius normą, draudžiančią neapmokestinti šių nuostolių.

      49     Pagaliau dėl trečio pateisinančio veiksnio, pagrįsto mokesčių slėpimo rizika, pripažintina, kad dėl galimybės perkelti dukterinės
         bendrovės nerezidentės nuostolius bendrovei rezidentei atsiranda rizika, kad nuostolių perkėlimas bendrovių grupės viduje
         bus organizuojamas taip, kad visi nuostoliai būtų perkeliami bendrovėms, kurios įsteigtos valstybėse narėse, taikančiose didžiausią
         mokesčio tarifą ir kuriose nuostolių vertė mokestiniu požiūriu yra didžiausia.

      50     Atsisakymas leisti pasinaudoti grupės lengvata dėl dukterinių bendrovių nerezidenčių patirtų nuostolių užkerta kelią tokiems
         veiksmams, kurie gali būti paveikti didelio skirtingose valstybėse narėse taikomo mokesčio tarifo skirtumo.

      51     Atsižvelgiant į šiuos tris pateisinančius veiksnius bendrai, pažymėtina, kad ribojantys teisės aktai, pavyzdžiui, kaip nagrinėjamieji
         pagrindinėje byloje, pirma siekia teisėtų tikslų, suderinamų su Sutartimi ir išplaukiančių iš privalomojo bendro intereso
         pagrindo, ir antra, yra skirti užtikrinti minėtų tikslų įgyvendinimą.

      52     Šis nagrinėjimas nėra susijęs su nuorodomis, esančiomis antrojoje pirmo klausimo dalyje, dėl Jungtinėje Karalystėje taikomos
         sistemos:

      –       šioje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės užsienio filialo pelnui ir nuostoliams,
      –       šioje valstybėje narėje įsteigtai bendrovei kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės bendrovės išmokėtiems dividendams.
      53     Vis dėlto turi būti patikrinta, ar ribojanti priemonė neperžengia būtinumo minėtiems tikslams pasiekti ribų.
      54     Iš tikrųjų Marks & Spencer ir Komisija tvirtino, kad galėtų būti numatytos mažiau ribojančios priemonės nei bendras atsisakymas taikyti grupės lengvatą.
         Kaip pavyzdį jos nurodė galimybę susieti galimybę pasinaudoti mokesčio lengvata su sąlyga, kad užsienio dukterinė bendrovė
         visiškai pasinaudojo galimybėmis, suteiktomis jos valstybėje narėje dėl atsižvelgimo į nuostolius. Jos taip pat nurodė galimybę
         susieti pasinaudojimą lengvata su sąlyga į bendrovės, pasinaudojusios grupės lengvata, apmokestinamąjį pelną iš naujo įtraukti
         vėlesnį dukterinės bendrovės nerezidentės tokio paties dydžio pelną, kokie anksčiau buvo įtraukti nuostoliai.

      55     Šiuo klausimu Teisingumo teismas mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama ribojanti priemonė peržengia ribas, būtinas pagrindiniams
         tikslams pasiekti, kai:

      –       dukterinė bendrovė nerezidentė išnaudojo atsižvelgimo į nuostolius galimybes, kurios egzistuoja jos valstybėje, paprašydama
         mokesčio sumažinimo atitinkamais mokestiniais metais bei ankstesniais mokestiniais metais, tam tikrais atvejais perkeldama
         šiuos nuostolius trečiajam asmeniui ar įskaičiuodama minėtus nuostolius į dukterinės bendrovės ankstesnių verslo metų pelną,
         ir

      –       nėra galimybių į užsienio dukterinės bendrovės nuostolius atsižvelgti valstybėje, kurioje ji įsteigta, vėlesniais jos ar trečiojo
         asmens, kai pastarajam perleidžiama dukterinė bendrovė, verslo metais.

      56     Todėl, kai valstybėje narėje, kurioje ji įsteigta, patronuojanti bendrovė įrodo mokesčių administratoriui, kad yra įvykdytos
         šios sąlygos, atsisakymas leisti jai išskaičiuoti iš savo šioje valstybėje narėje apmokestinamojo pelno dukterinės bendrovės
         nerezidentės patirtus nuostolius, prieštarauja EB 43 ir EB 48 straipsniams.

      57     Šiuo klausimu taip pat svarbu patikslinti, kad valstybės narės gali laisvai priimti ar išlaikyti taisykles, siekiančias užkirsti
         kelią pasinaudoti mokestine lengvata visiškai dirbtiniais veiksmais, kurių tikslas – apeiti ar išvengti nacionalinių mokesčių
         įstatymų veikimo (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo ICI 26 punktą ir minėto sprendimo de Lasteyrie du Saillant 50 punktą).

      58     Be to, tam, kad būtų galima nustatyti kitas mažiau ribojančias priemones, šios priemonės bet kuriuo atveju turi būti patvirtintos
         suderintose taisyklėse, patvirtintose Bendrijos teisės aktų leidėjo.

      59     Todėl į pirmą klausimą reikia atsakyti taip: EB 43 ir EB 48 straipsniai pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę nedraudžia
         valstybės narės teisės aktų, kurie neleidžia patronuojančiai bendrovei rezidentei išskaičiuoti iš savo apmokestinamojo pelno
         kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės bendrovės pastarojoje valstybėje patirtų nuostolių, nors šie teisės aktai suteikia
         tokią galimybę dukterinės bendrovės rezidentės patirtų nuostolių atžvilgiu. Vis dėlto EB 43 ir EB 48 straipsniams prieštarauja
         nesuteikimas tokios galimybės patronuojančiai bendrovei rezidentei, pirma, kai dukterinė bendrovė nerezidentė išnaudojo atsižvelgimo
         į nuostolius galimybes, kurios egzistuoja jos valstybėje, paprašydama mokesčio sumažinimo atitinkamais mokestiniais metais
         bei ankstesniais mokestiniais metais, ir, antra, kai nėra galimybių į šiuos nuostolius atsižvelgti valstybėje, kurioje ji
         įsteigta, vėlesniais jos ar trečiojo asmens, būtent, kai pastarajam perleidžiama dukterinė bendrovė, verslo metais.

       Dėl antro klausimo
      60     Atsižvelgiant į atsakymą į pirmą klausimą, į antrą klausimą atsakyti nereikia.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      61     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
         Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      EB 43 ir EB 48 straipsniai pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę nedraudžia valstybės narės teisės aktų, kurie neleidžia
            patronuojančiai bendrovei rezidentei išskaičiuoti iš savo apmokestinamojo pelno kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės
            bendrovės pastarojoje valstybėje patirtų nuostolių, nors šie teisės aktai suteikia tokią galimybę dukterinės bendrovės rezidentės
            patirtų nuostolių atžvilgiu. Vis dėlto EB 43 ir EB 48 straipsniams prieštarauja nesuteikimas tokios galimybės patronuojančiai
            bendrovei rezidentei, pirma, kai dukterinė bendrovė nerezidentė išnaudojo atsižvelgimo į nuostolius galimybes, kurios egzistuoja
            jos valstybėje, paprašydama mokesčio sumažinimo atitinkamais mokestiniais metais bei ankstesniais mokestiniais metais, ir,
            antra, kai nėra galimybių į šiuos nuostolius atsižvelgti valstybėje, kurioje ji įsteigta, vėlesniais jos ar trečiojo asmens,
            būtent, kai pastarajam perleidžiama dukterinė bendrovė, verslo metais.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Paul Edwin Hoyer prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Priimtinumas. # Byla T-209/99.


2002 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Carlos Puente Martín prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-29/01.


2014 m. lapkričio 12 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Volvo Trademark Holding AB prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „LOVOL“ paraiška – Ankstesni žodinis ir vaizdinis Bendrijos bei nacionaliniai vaizdiniai prekių ženklai „VOLVO“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalis.#Byla T-525/11.


2014 m. sausio 21 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Bial-Portela & Cª, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo PROBIAL paraiška – Ankstesni žodiniai ir vaizdiniai nacionaliniai, tarptautinis, Bendrijos prekių ženklai, iškaba, komercinis pavadinimas ir logotipas „Bial“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 4 bei 5 dalys.#Byla T-113/12.


2014 m. liepos 16 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#National Iranian Oil Company prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Iranui taikomos ribojamosios priemonės siekiant užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui – Lėšų įšaldymas – Ieškinys dėl panaikinimo – Infravalstybinis darinys – Teisė ir suinteresuotumas pareikšti ieškinį – Priimtinumas – Pareiga motyvuoti – Teisinio pagrindo nurodymas ir pasirinkimas – Tarybos kompetencija – Sąjungos aktų numatomumo principas – Paramos branduolinių ginklų platinimui sąvoka – Akivaizdi vertinimo klaida – Teisė į gynybą ir teisė į veiksmingą teisminę gynybą – Proporcingumas – Nuosavybės teisė.#Byla T-578/12.


1993 m. birželio 24 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Willy Seghers prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Pareigūnai. # Byla T-69/92.


2003 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 28 straipsnis. # Byla C-358/01.


1996 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Byla C-133/94.


1983 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Fromançais SA prieš Fonds d'orientation et de régularisation des marchés agricoles (FORMA). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal administratif de Paris - Prancūzija. # Užstato praradimas. # Byla 66/82.


2000 m. kovo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Association Eglise de scientologie de Paris ir Scientology International Reserves Trust prieš Premier ministre. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'Etat - Prancūzija. # Byla C-54/99.