title: 2007 m. spalio 25 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Carmela Lo Giudice prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas. # Byla T-154/05.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 25 d.
      Byla T‑154/05
      Carmela Lo Giudice
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Psichologinis priekabiavimas – Ieškinys dėl panaikinimo – Pareiga padėti – Pareiga motyvuoti – Teisėti lūkesčiai – Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnis – Rūpestingumo pareiga – Priimtinumas – Reikalavimas atlyginti žalą“
      Dalykas: Ieškinys, kuriuo iš esmės prašoma, pirma, panaikinti Komisijos sprendimą, kad nebuvo psichologinio priekabiavimo, ir, antra,
         atlyginti tariamai patirtą neturtinę žalą.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Psichologinis priekabiavimas – Sąvoka
      2.      Pareigūnai – Ieškinys – Išankstinis administracinis skundas – Skundo ir ieškinio suderinamumas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniai)
      3.      Pareigūnai – Administracijos pareiga padėti – Apimtis
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsnis)
      4.      Pareigūnai – Asmens nenaudai priimtas sprendimas – Pareiga motyvuoti – Apimtis
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnis)
      1.      Pareigūnas, teigiantis esąs psichologinio priekabiavimo auka, privalo, nepaisant subjektyvaus suvokimo, kurį jis galėjo turėti
         vertindamas savo nurodomas faktines aplinkybes, pateikti visą informaciją, leidžiančią įrodyti, kad su juo buvo elgiamasi
         objektyviai, siekiant jį diskredituoti ar sąmoningai pabloginti jo darbo sąlygas.

      Iš to matyti, kad norint įrodyti, jog buvo psichologiškai priekabiaujama, reikia, kad nagrinėjamas elgesys objektyviu požiūriu
         būtų tyčinis.

      Atsisakymas suteikti atostogas norint užtikrinti sklandžią institucijos veiklą iš principo negali būti laikomas priekabiavimu.
         Be to, atitinkamas pareigūnas negali teisėtai kaltinti savo vadovo tuo, kad šis nepatenkino jo atostogų prašymo, kai pareigūnas
         nesilaikė administracinių formalumų, numatytų gairėse dėl neatvykimo į darbą pateikus atostogų prašymą.

      (žr. 82, 83 ir 107 punktus)
      Nuoroda: 2001 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo De Nicola prieš EIB, T‑7/87, T‑208/98 ir T‑109/99, Rink. VT p. I‑A‑49 ir II‑185, 286 punktas; 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Schochaert prieš Tarybą, T‑136/03, Rink. VT p. I‑A‑215 ir II‑957, 41 punktas; 2005 m. gegužės 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Schmit prieš Komisiją, T‑144/03, Rink. VT p. I‑A‑101 ir II‑465, 64, 65 ir 78 punktai.

      2.      Pagal administracinio skundo, kaip tai suprantama pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį, ir atitinkamo ieškinio suderinamumo
         taisyklę reikalaujama, kad norint, jog ieškinys būtų priimtinas, pagrindu, kuriuo remiamasi Bendrijos teisme turėjo būti remtasi
         ikiteisminėje procedūroje, kad paskyrimų tarnyba būtų pakankamai tiksliai žinojusi, kokiu pagrindu suinteresuotasis asmuo
         kritikuoja ginčijamą sprendimą.

      (žr. 122 punktą)
      Nuoroda: 1976 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sergy prieš Komisiją, 58/75, Rink. p. 1139, 32 punktas; 2003 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Wieme prieš Komisiją, T‑174/02, Rink. VT p. I‑A‑241 ir II‑1165, 18 punktas; 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cwik prieš Komisiją, T‑96/04, Rink. VT p. I‑A‑343 ir II‑1523, 32 punktas.

      3.      Tarnybos nuostatų 24 straipsnis numatytas siekiant Europos Bendrijų pareigūnus apsaugoti nuo priekabiavimo arba bet kokio
         žeminančio elgesio, ir ne tik iš trečiųjų asmenų, bet ir iš pareigūnų vadovų ar kolegų.

      Pagal šiame straipsnyje numatytą pareigą teikti pagalbą, kai atsitinka įvykis, nesuderinamas su tvarka tarnyboje ir jos ramia
         eiga, administracija turi įsikišti dėdama visas reikalingas pastangas ir greitai bei rūpestingai, kiek to reikalaujama pagal
         konkretaus atvejo aplinkybes, imtis veiksmų, kad nustatytų faktines aplinkybes ir jomis remdamasi, gerai susipažinusi su situacija,
         padarytų tinkamas išvadas. Šiuo atžvilgiu užtenka, kad pareigūnas, kuris prašo savo institucijos apsaugos, pateiktų bent kokį
         nors įrodymą, patvirtinantį prieš jį, kaip jis teigia, nukreiptų veiksmų realumą. Turėdama tokius įrodymus atitinkama institucija
         privalo imtis reikiamų priemonių, visų pirma pradėti tyrimą, siekdama nustatyti faktines aplinkybes, kuriomis remiantis pateiktas
         skundas, ir šiuo tikslu bendradarbiauti su skundą pateikusiu asmeniu.

      Dėl priemonių, kurių reikia imtis esant situacijai, patenkančiai į Tarnybos nuostatų 24 straipsnio taikymo sritį, administracija
         turi didelę diskreciją, kurios kontrolę gali atlikti Bendrijos teismas, pasirinkti priemones ir būdus, kaip taikyti minėtą
         24 straipsnį. Atlikdamas kontrolę Bendrijos teismas apsiriboja klausimu, ar atitinkama institucija neperžengė protingumo ribų
         ir įgyvendindama savo diskreciją nepadarė akivaizdžios klaidos.

      (žr. 135–137 punktus)
      Nuoroda: 1979 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo V prieš Komisiją, 18/78, Rink. p. 2093, 15 punktas; 1989 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Koutchoumoff prieš Komisiją, 224/87, Rink. p. 99, 15 ir 16 punktai; 1993 m. balandžio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tallarico prieš Parlamentą, T‑5/92, Rink. p. II‑477, 31 punktas; 1995 m. spalio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Baltsavias prieš Komisiją, T‑39/93 ir T‑553/93, Rink. VT p. I‑A‑233 ir II‑695, 58 punktas; 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Haas ir kt. prieš Komisiją, T‑3/96, Rink. VT p. I‑A‑475 ir II‑1395, 54 punktas; 2000 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Campogrande prieš Komisiją, T‑136/98, Rink. VT p. I‑A‑267 ir II‑1225, 42 punktas; minėto Sprendimo Schochaert prieš Tarybą 48 ir 49 punktai; minėto Sprendimo Schmit prieš Komisiją 96 ir 98 punktai.

      4.      Pareiga motyvuoti asmens nenaudai priimtą sprendimą siekiama, kad suinteresuotajam asmeniui būtų pateikta pakankamai informacijos,
         iš kurios būtų aišku, ar sprendimas tinkamai pagrįstas ir ar jis turi trūkumų, kuriais remiantis galima užginčyti jo teisėtumą,
         ir kad Bendrijos teismas galėtų atlikti ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolę.

      Kiekvienu atveju pareigos motyvuoti apimtis turi būti įvertinta atsižvelgiant ne tik į ginčijamą sprendimą, bet ir į konkrečias
         su tokiu sprendimu susijusias aplinkybes.

      Atitinkamai sprendimas yra pakankamai motyvuotas tuo atveju, kai priemonės, dėl kurios pareikštas ieškinys, buvo imtasi esant
         aplinkybėms, kurios buvo žinomos atitinkamam pareigūnui ir kurios leidžia suprasti jo atžvilgiu priimtos priemonės apimtį.

      (žr. 160–162 punktus)
      Nuoroda: 1981 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Arning prieš Komisiją, 125/80, Rink. p. 2539, 13 punktas; 1981 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Michel prieš Parlamentą, 195/80, Rink. p. 2861, 22 punktas; 1984 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lux prieš Audito Rūmus, 69/83, Rink. p. 2447, 36 punktas; 1989 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prelle prieš Komisiją, C‑169/88, Rink. p. 4335, 9 punktas; 1993 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Turner prieš Komisiją, T‑80/92, Rink. p. II‑1465, 62 punktas; 1996 m. vasario 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ryan-Sheridan prieš FEACVT, T‑589/93, Rink. VT p. I‑A‑27 ir II‑77, 95 punktas; 1998 m. balandžio 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Apostolidis prieš Teisingumo Teismą, T‑86/97, Rink. VT p. I‑A‑167 ir II‑521, 73–77 punktai; 2001 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Campoli prieš Komisiją, T‑100/00, Rink. VT p. I‑A‑71 ir II‑347, 53 punktas; 2001 m. liepos 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Brumter prieš Komisiją, T‑351/99, Rink. VT p. I‑A‑165 ir II‑757, 28 punktas; minėto Sprendimo Schmit prieš Komisiją 115 ir 116 punktai.


1976 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Lydia Nemirovsky, po santuokos - Hirschberg, prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 129-75.


1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Airiją. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Viešasis prekių tiekimo pirkimas. # Byla C-353/96.


title: 2012 m. gegužės 16 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Carina Skareby prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba. # Byla F-42/10.

text:
      EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gegužės 16 d.(*)

      „Viešoji tarnyba – Pareiga padėti – Pareigūnų tarnybos nuostatų 12a ir 24 straipsniai – Viršininko psichologinis priekabiavimas“
      Byloje F‑42/10
      dėl ieškinio, pareikšto pagal SESV 270 straipsnį, taikomą EAEB sutarčiai pagal jos 106a straipsnį,
      Carina Skareby, Europos Komisijos pareigūnė, gyvenanti Levene (Belgija), atstovaujama advokatų S. Rodrigues ir C. Bernard‑Glanz,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Komisiją, atstovaujamą J. Currall ir J. Baquero Cruz,

      atsakovę,
      TARNAUTOJŲ TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas S. Van Raepenbusch (pranešėjas), teisėjai R. Barents ir K. Bradley,
      kanclerė W. Hakenberg,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. lapkričio 30 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu, kurį Tarnautojų Teismo kanceliarija gavo 2010 m. birželio 3 d., C. Skareby prašo panaikinti 2009 m. liepos 23 d.
         Europos Komisijos sprendimą atmesti jos pagalbos prašymą, kuriame skundžiamasi dėl psichologinio priekabiavimo, ir, jei reikia,
         panaikinti 2010 m. sausio 19 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą, kuriuo atmetamas jos skundas.

       Teisinis pagrindas
      2        Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalyje dėl „teisės į gerą administravimą“ numatyta, kad:

      „Ši teisė apima:
      a)      kiekvieno asmens teisę būti išklausytam prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę;
      <...>“
      3        Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – PTN) 12a straipsnyje numatyta:

      „1.      Pareigūnai susilaiko nuo bet kokios formos psichologinio ar seksualinio priekabiavimo.
      2.      Psichologinį ar seksualinį priekabiavimą patyrusiam pareigūnui institucijos veiksmai neturi turėti jokių žalingų padarinių.
         Apie psichologinį ar seksualinį priekabiavimą parodymus davusiam pareigūnui institucijos veiksmai neturi turėti jokių žalingų
         padarinių, jeigu pareigūnas buvo sąžiningas.

      3.      Psichologinis priekabiavimas – tai netinkamas elgesys, kuris trunka tam tikrą laikotarpį, kartojasi ar yra sistemingas ir
         kurį sudaro fizinis elgesys, šnekamoji ar rašytinė kalba, gestai ar kiti veiksmai, kurie yra tyčiniai ir kurie gali pakenkti
         bet kurio asmens asmenybei, asmens orumui ar fizinei arba psichinei sveikatai.

      <...>“
      4        Pagal faktinėms aplinkybėms taikytiną PTN 24 straipsnio redakciją:

      „Bendrijos padeda visiems pareigūnams, ypač ieškiniuose dėl bet kurio asmens, kuris grasina, įžeidinėja arba šmeižia ar išreiškia
         savo pyktį, arba kenkia asmeniui ar turtui, kuris, atsižvelgiant į jo postą ar pareigas, priklauso nuo jo arba jo šeimos nario
         [kėsinasi į asmenį ar turtą, jeigu šie veiksmai nukreipti prieš pareigūną ar jo šeimos narius dėl pareigūno statuso ar pareigų].

      Jos solidariai atlygina žalą, kurią tokiais atvejais patyrė pareigūnas, jeigu pareigūnas žalą padarė [nėra pats padaręs šios
         žalos] arba netyčia [tyčia] ar dėl didelio neatsargumo ir negalėjo gauti kompensacijos iš žalą padariusio asmens.“

       Faktinės bylos aplinkybės
      5        Nuo 1996 m. gruodžio 1 dienos ieškovė yra Europos Sąjungos pareigūnė. 2003 m. balandžio 18 d. ji buvo paskirta į Komisijos
         delegaciją Almatoje (Kazachstanas). Po to, kai Kirgizijoje buvo įsteigta vadinamoji „regioninė“ delegacija, 2004 m. balandžio
         19 d. ieškovė buvo paskirta dirbti į Biškeką (Kirgizija). 2004 m. birželio 8 d. verbalinėje notoje, kuria ji pristatyta Kirgizijos
         užsienio reikalų ministrui ir šioje šalyje veikiančiam diplomatiniam korpusui, buvo nurodyta, kad „nesant delegacijos vadovo“,
         kuris ir toliau lieka akredituotas Kirgizijai, „ji, kaip laikinoji reikalų patikėtinė, užims padalinio vadovo pareigas“ ir
         kad „regioninė delegacija Biškeke pavaldi <...> Komisijos [regiono] delegacijai Almatoje“. 2007 m. rugpjūčio mėn. ieškovė
         grįžo į Komisijos generalinį direktoratą „Išorės santykiai“ Briuselyje (Belgija).

      6        2008 m. lapkričio 10 d. laišku ieškovė pateikė pagalbos prašymą pagal PTN 24 straipsnį (toliau – pagalbos prašymas), kuriame
         skundėsi patyrusi dviejų buvusių jos viršininkų, vienas po kito vadovavusių Komisijos delegacijai Kazachstane (toliau – pirmasis
         delegacijos vadovas ir antrasis delegacijos vadovas), psichologinį priekabiavimą. Ji dėl to prašė pradėti tarnybinį tyrimą,
         kad būtų nustatytos nurodyto psichologinio priekabiavimo aplinkybės. Iš šio laiško matyti, kad veiksmai, kuriais kaltinamas
         pirmasis delegacijos vadovas, buvo padaryti 2003 m. balandžio mėn.–2005 m. rugsėjo mėn. laikotarpiu, o veiksmai, kuriais kaltinamas
         antrasis delegacijos vadovas, buvo padaryti 2005 m. spalio mėn.–2007 m. rugpjūčio mėn. laikotarpiu, t. y. iki ieškovės grįžimo
         į Komisijos buveinę Briuselyje.

      7        2008 m. lapkričio 28 d. laišku ieškovė pateikė su pagalbos prašymu susijusios papildomos informacijos. Visų pirma ji patikslino,
         kad pirmasis ir antrasis delegacijos vadovai sistemingai nepaisė ir menkino jos vaidmenį delegacijose Almatoje ir Biškeke,
         o tai, jos nuomone, ją diskreditavo ir žemino asmenų, su kuriais teko bendrauti Kazachstano ir Kirgizijos vyriausybėse, Sąjungos
         valstybių narių ambasadose bei šiose valstybėse esančiose tarptautinėse ir nevyriausybinėse organizacijose, akivaizdoje.

      8        Gavusi pagalbos prašymą Komisija 2009 m. kovo 4 d. laišku ieškovę informavo apie tai, kad Tyrimų ir drausmės tarnybai (IDOC)
         buvo nurodyta pradėti tarnybinį tyrimą dėl kaltinimų apie antrojo delegacijos vadovo psichologinį priekabiavimą. Tame pačiame
         laiške Komisija ieškovę informavo apie tai, kad buvo atsisakyta pradėti tokį tyrimą pirmojo delegacijos vadovo atžvilgiu,
         nes ieškovės pagalbos prašymas nebuvo pateiktas per protingą terminą.

      9        2009 m. gegužės 28 d. laišku ieškovė, remdamasi Pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – PTN) 90 straipsnio 2 dalimi, pateikė
         skundą dėl 2009 m. kovo 4 d. Komisijos sprendimo, kuriuo buvo atsisakyta pradėti tyrimą pirmojo delegacijos vadovo atžvilgiu.
         2009 m. liepos 31 d. sprendimu Komisija atmetė šį skundą. 2009 m. lapkričio 13 d. ieškovė pateikė ieškinį dėl minėto 2009 m.
         kovo 4 d. sprendimo. Tarnautojų teismas ieškinį patenkino ir panaikino ginčijamą sprendimą, kuriuo buvo atsisakyta pradėti
         tarnybinį tyrimą (2011 m. vasario 8 d. Sprendimas Skareby prieš Komisiją, F‑95/09, toliau – Sprendimas Skareby).

      10      2009 m. liepos 23 d. laišku Komisija ieškovę informavo apie išvadas, kurias IDOC pateikė savo ataskaitoje, susijusioje su
         tarnybiniu tyrimu, pradėtu antrojo delegacijos vadovo atžvilgiu (toliau – tyrimo ataskaita). Remiantis šiomis išvadomis, nurodytas
         priekabiavimas nebuvo nustatytas ir tyrimas turėjo būti nutrauktas nesiimant jokių drausminių veiksmų. Tame pačiame laiške
         Komisija ieškovę informavo, kad dėl to ji nusprendė netenkinti pagalbos prašymo ir nutraukti bylą.

      11      2009 m. spalio 26 d. laišku ieškovė, remdamasi PTN 90 straipsnio 2 dalimi, pateikė skundą dėl 2009 m. liepos 23 d. Komisijos
         sprendimo netenkinti pagalbos prašymo. 2010 m. vasario 19 d. Paskyrimų tarnyba šį skundą atmetė.

       Šalių reikalavimai ir procesas
      12      Ieškovė Tarnautojų teismo prašo:

      –        pripažinti ieškinį priimtinu,
      –        paprašyti Komisijos pateikti tyrimo ataskaitą ir prie jos pridėtus įrodymus,
      –        panaikinti 2009 m. liepos 23 d. Komisijos sprendimą atmesti jos skundą dėl psichologinio priekabiavimo, pateiktą antrojo delegacijos
         vadovo atžvilgiu, ir, jei būtina, panaikinti 2010 m. vasario 19 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą, kuriuo atmetamas jos skundas,

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      13      Komisija Tarnautojų teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      14      Ieškinyje ieškovė Tarnautojų teismo prašė paraginti Komisiją pateikti tyrimo ataskaitą ir prie jos pridėtus įrodymus, kad
         būtų galima patikrinti, ar tarnybinis tyrimas iš tikrųjų buvo atliktas.

      15      Atsiliepime į ieškinį Komisija tvirtino negalinti pateikti ieškovei aptariamų dokumentų, nes juose yra asmens duomenų, kurie
         turi būti saugomi ir kurių paviešinimas pakenktų trečiųjų asmenų interesams. Tačiau Komisija pripažino galinti pateikti Tarnautojų
         teismui konfidencialią šių dokumentų versiją, jeigu jis to paprašytų priimdamas motyvuotą nutartį. Vis dėlto Komisija atkreipė
         Tarnautojų teismo dėmesį į tai, kad sudėtinga pateikti nekonfidencialią minėtų dokumentų versiją, nes tariami priekabiavimo
         veiksmai buvo padaryti mažame administraciniame padalinyje, todėl net jei liudininkų vardai būtų išbraukti, juos būtų galima
         identifikuoti pagal kitus specifinius požymius.

      16      2011 m. balandžio 6 d. motyvuota nutartimi, kuri buvo priimta pagal Procedūros reglamento 44 straipsnį, Tarnautojų teismas
         paprašė ieškovę pateikti pastabų dėl Komisijos nurodyto tyrimo ataskaitos ir dokumentų, kuriais ši ataskaita grindžiama, konfidencialumo.
         Ta pačia nutartimi Tarnautojų teismas paprašė Komisijos pateikti tyrimo ataskaitą ir minėtus dokumentus ir patikslino, kad
         ieškovei ir jos advokatams nebus leista su jais susipažinti bent jau tol, kol bus nuspręsta dėl jų svarbos ir konfidencialumo.

      17      Tyrimo ataskaitą ir reikalaujamus dokumentus Komisija pateikė laišku, kuris Tarnautojų teismo kanceliarijoje buvo gautas 2011 m.
         balandžio 18 d.; ieškovė savo pastabas dėl tariamo jų konfidencialumo pateikė tų pačių metų balandžio 26 d.

      18      Susipažinęs su tyrimo ataskaita ir kitais Komisijos pateiktais dokumentais ir atsižvelgęs į ieškinyje išdėstytus pagrindus
         Tarnautojų teismas nusprendė, kad ginčui išspręsti svarbi tik tyrimo ataskaita. Be to, Tarnautojų teismas manė, kad šioje
         ataskaitoje yra konfidencialios informacijos, nes ji parengta pasibaigus tyrimui dėl priekabiavimo ir joje yra asmens duomenų
         – t. y. apklaustų asmenų pavardės, vardai, pareigos ir lygiai, pagal kuriuos šiuos asmenis galima identifikuoti. Todėl Tarnautojų
         teismas nusprendė paprašyti Komisijos nekonfidencialios tyrimo ataskaitos versijos, kurioje nebūtų minėtų asmens duomenų,
         ir tokią nekonfidencialią versiją pateikti ieškovei. Galiausiai Tarnautojų teismas nusprendė grąžinti Komisijai kitus dokumentus,
         kuriuos ji jam buvo pateikusi vykdydama 2011 m. balandžio 6 d. nutartį. 2011 m. gegužės 31 d. laišku Tarnautojų teismo kanceliarija
         informavo šalis apie šiuos įvairius sprendimus.

      19      2011 m. birželio 7 d. Komisija pateikė nekonfidencialią tyrimo ataskaitos versiją, o ieškovė savo pastabas apie tyrimo ataskaitą
         atsiuntė laišku, kuris kartu su trimis priedais Tarnautojų teismo kanceliarijoje buvo gautas 2011 m. liepos 15 d. Ieškovės
         pastabos buvo pateiktos Komisijai, kuri savo nuomonę apie minėtas pastabas pateikė tų pačių metų liepos 29 d., o vėliau ją
         papildė 2011 m. rugpjūčio 30 d. laišku, prie kurio pridėti keli dokumentai.

      20      2011 m. spalio 3 d. laišku ieškovė pateikė du dokumentus; apie jų pateikimą ji buvo nurodžiusi 2011 m. liepos 15 d. pastabose.

      21      Parengiamajame teismo posėdžio pranešime ieškovės buvo paprašyta per posėdį pateikti argumentų dėl atsiliepime į ieškinį Komisijos
         nurodyto nepriimtinumo pagrindo ir pastabų dėl dokumentų, pridėtų prie 2011 m. rugpjūčio 30 d. Komisijos laiško. Komisijos
         buvo paprašyta per posėdį pateikti pastabų dėl dokumentų, kuriuos ieškovė pateikė Tarnautojų teismui tų pačių metų rugsėjo
         28 d.

       Dėl ginčo dalyko
      22      Ieškovė paršo panaikinti 2009 m. liepos 23 d. Komisijos sprendimą netenkinti pagalbos prašymo ir 2010 m. vasario 19 d. sprendimą,
         kuriuo atmestas jos skundas dėl minėto sprendimo.

      23      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką reikalavimais panaikinti, formaliai pateiktais dėl sprendimo atmesti skundą, siekiama,
         kai šio sprendimo turinys nėra savarankiškas, Tarnautojų teisme užginčyti aktą, dėl kurio buvo pateiktas skundas (šiuo klausimu
         žr. 1989 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vainker prieš Parlamentą, 293/87, Rink. p. 23, 8 punktą). Kadangi šiuo atveju sprendimo, kuriuo atmetamas skundas dėl 2009 m. liepos 23 d. sprendimo,
         turinys nėra savarankiškas, ieškinys turi būti laikomas pateiktu tik dėl šio sprendimo (toliau – skundžiamas sprendimas).

       Dėl priimtinumo
       Šalių argumentai
      24      Komisija nurodo, kad ieškinys nepriimtinas, nes ieškovė neturi suinteresuotumo jo pareikšti. Iš tikrųjų, net darant prielaidą,
         kad ieškinys pagrįstas, skundžiamo sprendimo panaikinimas jai neduotų jokios naudos. Bet kuriuo atveju psichologinis priekabiavimas
         baigėsi 2007 m. ieškovei grįžus į Komisijos buveinę Briuselyje ir ieškovė nepateikė prašymo atlyginti patirtą žalą.

      25      Iš tikrųjų ieškiniu siekiama paskatinti pradėti naują tarnybinį tyrimą, kad vėliau būtų pradėta drausminė procedūra antrojo
         delegacijos vadovo atžvilgiu, arba, jeigu faktai būtų patvirtinti, kad būtų teisiškai pripažintas psichologinis priekabiavimas.
         Taigi, kalbant apie pirmąją galimybę, reikia nurodyti, kad administracija turi didelę diskreciją nuspręsti, ar reikia pradėti
         drausminę procedūrą pareigūno atžvilgiu, ir kiti pareigūnai negali jos priversti pradėti tokios procedūros. Kalbant apie antrąją
         galimybę, reikia pažymėti, kad ieškovė neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinio, nes Tarnautojų teismo sprendimų rezoliucinėse
         dalyse neturi būti papildomų teisinių pareiškimų ar konstatavimų.

      26      Per posėdį ieškovė paneigė Komisijos nurodytą nepriimtinumo pagrindą. Ji visų pirma nurodė, kad savo ieškiniu siekia susigrąžinti
         orumą, o tai būtų padaryta pripažinus, kad ji patyrė psichologinį priekabiavimą. Ji tvirtina turinti šiuo atžvilgiu asmeninį
         suinteresuotumą prašyti panaikinti skundžiamą sprendimą, nes panaikinimo atveju administracija konkrečiai turėtų iš naujo
         išnagrinėti klausimą, ar ji patyrė tokį priekabiavimą.

       Tarnautojų teismo vertinimas
      27      Reikia pastebėti, kad Komisija šiuo atveju neatsisakė atsiliepime į ieškinį pateikto nepriimtinumo pagrindo, nepaisydama aplinkybės,
         kad Tarnautojų teismas atmetė panašų nepriimtinumu grindžiamą pagrindą Sprendime Skareby (22–31 punktai), t. y. sprendime, kuris buvo paskelbtas iki posėdžio šioje byloje. Tokiomis sąlygomis reikia priminti tai,
         kas išdėstyta paskesniuose punktuose.

      28      Neginčijama, kad reikalavimai panaikinti administracinį aktą yra nepriimtini, jeigu nėra teisėto, atsiradusio ir esančio suinteresuotumo
         pareikšti ieškinio, nes ginčijamo sprendimo panaikinimas suinteresuotajam asmeniui neduotų jokios naudos.

      29      Šiuo atveju tiesa tai, kad ieškovė neprašo atlyginti žalos, kurią patyrė dėl nurodyto priekabiavimo. Tiesa ir tai, kad Komisija
         turi didelę diskreciją pagal PTN 86 straipsnio 2 dalį pradėti drausminę procedūrą. Pagaliau neginčijama, kad nurodytas priekabiavimas
         baigėsi 2007 m. rugpjūčio mėn., kai ieškovė grįžo į Komisijos buveinę Briuselyje.

      30      Vis dėlto dėl nurodytų aplinkybių neišnyko šio ieškinio dalykas ir ieškovė neprarado suinteresuotumo prašyti, kad būtų panaikintas
         skundžiamas sprendimas.

      31      Iš tikrųjų, kalbant apie rimtą problemą, kaip antai psichologinį priekabiavimą, turi būti pripažįstama, kad tariama tokio
         priekabiavimo auka, skundžianti teismui institucijos atsisakymą patenkinti jos pagalbos prašymą, išsaugo, nepaisant Komisijos
         pateiktų argumentų, suinteresuotumą, kuris pagal teismo praktiką yra būtina ieškinio priimtinumo sąlyga.

      32      Toks sprendimas būtinas dėl paties psichologinio priekabiavimo rimtumo, nes tokie veiksmai gali turėti itin neigiamą poveikį
         aukos fizinei būklei. Taigi, jeigu į pensiją išleisto pareigūno garbė pagrindžia jo suinteresuotumą pareikšti ieškinį dėl
         sprendimo laikinai nušalinti jį nuo pareigų, nepaisant to, kad šis sprendimas laikinai nušalinti buvo panaikintas jo išleidimo
         į pensiją dieną (2009 m. lapkričio 30 d. Tarnautojų teismo sprendimo Wenig prieš Komisiją, F‑80/08, 35 punktas), tai turėtų galioti ir darbuotojui, tariamai patyrusiam psichologinį priekabiavimą, neatsižvelgiant
         į tai, ar toks priekabiavimas tęsiasi, ar atitinkamas pareigūnas arba tarnautojas pateikia, ketina pateikti arba tik turi
         teisę pateikti kitus prašymus, visų pirma dėl žalos atlyginimo, susijusius su tariamai jo patirtu psichologiniu priekabiavimu.
         Tokiomis aplinkybėmis reikia pridurti, kad galimas administracijos padarytas psichologinio priekabiavimo pripažinimas savaime
         galėtų daryti teigiamą poveikį asmens, prie kurio buvo priekabiauta, terapiniam reabilitacijos procesui.

      33      Iš visų pateiktų paaiškinimų matyti, kad Komisijos nurodytam nepriimtinumo pagrindui negali būti pritarta.

       Dėl esmės
      34      Reikalavimus panaikinti skundžiamą sprendimą ieškovė grindžia trimis pagrindais: pirmasis susijęs su teisės į gynybą ir teisės
         į gerą administravimą pažeidimu, antrasis susijęs su PTN 12a straipsnio 3 dalies pažeidimu, o trečiasis – su akivaizdžių vertinimo
         klaidų buvimu, pareigos motyvuoti pažeidimu, rūpestingumo pareigos ir pareigos padėti nevykdymu.

       Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės į gynybą ir teisės į gerą administravimą pažeidimu
      35      Iš įvairių rašytinių procesinių ieškovės dokumentų matyti, kad pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys. Ieškovė pirmoje dalyje ginčija
         IDOC atlikto tarnybinio tyrimo veiksmingumą, o antroje dalyje remdamasi teise į gynybą ir gero administravimo principu nurodo,
         kad nepakankamai buvo įtraukta į šią procedūrą.

       Dėl pirmos pirmojo pagrindo dalies, susijusios su neveiksmingu tarnybiniu tyrimu
      36      Ieškinyje, taigi, kol dar nebuvo gavusi tyrimo ataskaitos, ieškovė išreiškė abejonių dėl to, ar tyrimas iš tikrųjų buvo atliktas.

      37      Pastabose dėl tyrimo ataskaitos, kurios nekonfidencialią versiją Komisija pateikė po to, kai buvo priimta 2011 m. balandžio
         6 d. Tarnautojų teismo nutartis (šio sprendimo 16 ir paskesni punktai), ieškovė tvirtina, kad minėta atskaita rodo, jog tyrimas
         buvo atliktas nepakankamai kruopščiai, objektyviai ir nepriklausomai. Šiam tvirtinimui pagrįsti ieškovė nurodo, kad buvo išklausyti
         tik keturi iš trisdešimties liudininkų, kuriuos apklausti buvo siūloma pagalbos prašyme. Be to, tyrimo atskaitoje nenurodyti
         pagalbos prašyme aprašyti konkretūs priekabiavimo pavyzdžiai ir iš jos nematyti, kad IDOC atliko tam tikrą tyrimą dėl šių
         pavyzdžių. Be to, IDOC parodymai dėl kai kurių veiksmų yra šališki. Tyrimo ataskaitoje taip pat yra ir neatitikimų bei prieštaravimų.
         Pagaliau aplinkybė, kad liudininko C pareiškimai, pateikti tai prancūzų, tai anglų kalbomis, kelia įtarimų dėl nagrinėjamo
         liudijimo, o liudininkų A ir B nurodytuose faktuose yra klaidų, leidžiančių abejoti jų patikimumu.

      38      Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad IDOC turi didelę diskreciją vykdyti jam patikėtus tarnybinius tyrimus (šiuo klausimu žr.
         2010 m. sausio 13 d. Tarnautojų teismo sprendimo A ir G prieš Komisiją, F‑124/05 ir F‑96/06, 173 punktą). Kadangi šios tarnybos ištekliai riboti, jai pateiktas bylas ji turi nagrinėti proporcingai,
         t. y. taip, kad galėtų skirti kiekvienai bylai tinkamą turimo laiko dalį. Be kito ko, IDOC turi didelę diskreciją vertinti
         liudininkų bendradarbiavimo kokybę ir naudą.

      39      Todėl šiuo atveju IDOC galėjo nuspręsti išklausyti tik kelis iš tų liudininkų, kuriuos apklausti siūlė ieškovė. Be to, nė
         vienas Tarnautojų teismui pateiktas bylos dokumentas neleidžia manyti, kad IDOC pasirinkimas buvo šališkas arba kenkė tyrimų
         kokybei. Dėl ieškovės kritikos, susijusios su liudininko C pareiškimais, reikia pažymėti, kad Tarnautojų teismui neaišku,
         kodėl įtarimų kelia tai, kad šio liudininko pareiškimai buvo pateikti prancūzų ir anglų kalbomis. Kalbant apie ieškovės nebuvimus
         darbe, kuriuos liudininkai patvirtina, reikia nurodyti, kad juos patvirtina ir Komisijos pateikti dokumentai, todėl minėtų
         liudininkų patikimumas negali būti užginčytas remiantis tuo, kad jų tvirtinimai šiuo klausimu buvo netikslūs.

      40      Be kita ko, tyrimo ataskaitoje nagrinėti klausimai rodo, kad IDOC ištyrė esminius ieškovės nurodytus kaltinimus dėl priekabiavimo,
         net jeigu, kaip pastebi ieškovė, minėta ataskaita neapima visų konkrečių „pavyzdžių“, kuriuos ji išvardijo pagalbos prašyme.
         Pavyzdžiui, IDOC iš tikrųjų išnagrinėjo klausimą, susijusį su nurodymais, kuriuos antrasis delegacijos vadovas jai davė tarpininkaujant
         pavaldiniams, t. y. klausimą, ar jis jai trukdė rengti ataskaitas apie politinę situaciją Kirgizijoje, ir klausimą, susijusį
         su jos dalyvavimu pagalbą Kirgizijai teikiančių šalių susirinkimuose.

      41      Be to, neatrodo, kad faktinės aplinkybės tyrimo ataskaitoje pateiktos šališkai. Pavyzdžiui, kalbant apie tai, jog 2005 m.
         pasiskundusi patikimam asmeniui, kad patyrė pirmojo delegacijos vadovo priekabiavimą, ieškovė nesiėmė tolesnių veiksmų, nes
         šis asmuo manė, kad jos viršininko veiksmais nebuvo peržengtos normalaus elgesio ribos, tyrimo ataskaitoje iš esmės tik pakartojami
         pačios ieškovės pareiškimai, pateikti 2008 m. lapkričio 28 d. pagalbos prašymo papildyme.

      42      Tyrimo ataskaita taip pat neatrodo prieštaringa. Pavyzdžiui, nors liudininkas B pripažino, kad tai, jog antrasis delegacijos
         vadovas nurodymus duodavo tarpininkaujant pavaldiniams, buvo įprasta praktika, IDOC galėjo manyti, kad nors šis vadovas taip
         elgėsi visų jam pavaldžių darbuotojų atžvilgiu, toks elgesys pasitaikydavo labai retai, nes, kaip matyti iš įvairių surinktų
         pareiškimų, antrasis delegacijos vadovas taip elgėsi tik skubos atvejais, kilus svarbiems klausimams ir nesant atsakingo asmens.
         Be to, nėra prieštaravimo tarp 2006 metų ieškovės karjeros raidos ataskaitoje pateikto tvirtinimo, kad ji dažnai ir reguliariai
         rengė ataskaitas apie politinę situaciją Kirgizijoje, ir aplinkybės, kad tyrimo ataskaitoje nurodyta, jog minėtos ataskaitos,
         skirtos Komisijos tarnyboms Briuselyje, buvo parengtos Almatoje pagal ieškovės pateiktą informaciją. Galiausiai ribotą ieškovės
         vaidmenį rengiant minėtas ataskaitas patvirtino liudininkas C ir pati ieškovė.

      43      Pagaliau to, kad IDOC tyrimą atliko nepakankamai gerai, negali patvirtinti aplinkybė, jog iš ieškovės pateiktų parodymų matyti,
         kad ji tinkamai atstovavo Komisijai pagalbą Kirgizijai teikiančių šalių susirinkimuose. Iš tikrųjų šiais skirtingais parodymais
         aiškiai pabrėžiama ieškovės kompetencija vykdant laikinojo reikalų patikėtinio pareigas ir jos, kaip Komisijos atstovės, patikimumas
         ir jie prieštarauja antrojo delegacijos vadovo tvirtinimui, kad „visiems kitiems pagalbos Kirgizijai teikėjams atrodė“ priešingai.
         Vis dėlto IDOC atsižvelgė ne tik į antrojo delegacijos vadovo pareiškimus. Ji surinko ir kitų parodymų, kuriais pabrėžiamas
         „bendras kontekstas“, t. y. tai, kad ieškovė neturėjo galimybių dalyvauti visuose oficialiuose renginiuose ir vykdyti visų
         jai tenkančių užduočių pirmiausia dėl to, kad jos nebūdavo tuo metu, kai institucija turėdavo parengti savo strategiją minėtuose
         pagalbą teikiančių šalių susirinkimuose.

      44      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, ir į šalių pateiktus dokumentus Tarnautojų teismas mano, kad turi pakankamai informacijos
         tam, kad nuspręstų, jog kaltinimas, susijęs su IDOC tyrimo neveiksmingumu, yra nepagrįstas, ir kad nebūtina patenkinti ieškovės
         prašymų, pateiktų pastabose dėl tyrimo ataskaitos, kuriais siekiama, pirma, kad Tarnautojų teismas surinktų tarptautinių organizacijų,
         nevyriausybinių organizacijų arba valstybių narių atstovų parodymus arba bent jau apklaustų Komisiją, dėl kokių priežasčių
         IDOC pasirinktinai apklausė kelis liudininkus iš tų, kuriuosi ji siūlė apklausti, antra, kad nurodytų Komisijai pateikti liudininkams
         užduotus klausimus, ir, trečia, kad surinktų asmenų, kurių pareiškimus ji pridėjo prie minėtų pastabų, parodymus.

       Dėl antros pirmojo pagrindo dalies, susijusios su teisės į gynybą ir gero administravimo principo pažeidimu
      45      Remdamasi teisės į gynybą ir „gero administravimo reikalavimų“, kuriuos ji kildina iš Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio
         2 dalies a punkto, pažeidimu ieškovė tvirtina, kad jai turėjo būti suteikta galimybė susipažinti su tyrimo ataskaita ir šiai
         pagrįsti parteiktais įrodymais ir kad turėjo būti išklausyta jos nuomonė dėl šių dokumentų turinio prieš Paskyrimų tarnybai
         priimant skundžiamą sprendimą.

      46      Vis dėlto reikia pastebėti, kad ieškovė negali remtis Komisijos pareiga paisyti teisės į gynybą, kuri, kaip matyti iš nusistovėjusios
         teismo praktikos, yra vienas pagrindinių Sąjungos teisės principų, taikytinas vykstant bet kokiai procedūrai, pradėtai asmens
         atžvilgiu ir galinčiai baigtis akto jo nenaudai priėmimu (2006 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš De Bry, C‑344/05 P, 37 punktas; 2006 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bonnet prieš Teisingumo Teismą, T‑406/04, 76 punktas; minėto Sprendimo Wenig prieš Komisiją 48 punktas). Iš tikrųjų IDOC tyrimo procedūra, pradėta pareigūnui pateikus pagalbos prašymą, kuriame skundžiamasi priekabiavimu,
         bet kuriuo atveju neturėtų būti tapatinama su prieš minėtą pareigūną pradėta tyrimo procedūra.

      47      Be to, nesant reikalo nagrinėti klausimo dėl Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio taikymo laiko atžvilgiu, pakanka priminti,
         kad šiame straipsnyje atsispindi teisminė praktika, kurioje buvo įtvirtintas bendrasis gero administravimo principas (šiuo
         klausimu žr. 2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo K prieš Teisingumo Teismą, T‑257/02, 104 punktą); tai pažymima, be kita ko, 41 straipsnio išaiškinime, kuris pateikiamas su Pagrindinių teisių chartija
         susijusiuose išaiškinimuose (OL C 303, 2007, p. 17).

      48      Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad ieškovė gali remtis kitomis nei teisė į gynybą procesinėmis teisėmis, kurių apimtis
         nėra tokia plati kaip šios teisės (dėl šio atskyrimo žr. 2010 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Alrosa, C‑441/07 P, 91 punktą ir 1997 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kaysersberg prieš Komisiją, T‑290/94, 108 punktą).

      49      Šiuo atveju neginčijama, kad ieškovė turėjo tris galimybes pateikti savo argumentus: pateikdama pagalbos prašymą, kartu su
         papildoma informacija, kurią ji pateikė raštu 2008 m. lapkričio 28 d., ir tuo metu, kai atlikdama tarnybinį tyrimą ją apklausė
         IDOC.

      50      Procesinės teisės, kuriomis ieškovė gali remtis šiuo atveju, nereiškia, kad jai turėjo būti suteikta galimybė susipažinti
         su tyrimo ataskaita ir IDOC surinktais įrodymais arba kad ji privalėjo būti išklausyta dėl šių dokumentų turinio prieš priimant
         skundžiamą sprendimą, todėl reikia atmesti antrą pirmojo pagrindo dalį, susijusią su teisės į gynybą ir gero administravimo
         principo pažeidimu.

      51      Kadangi buvo atmestos abi pirmojo pagrindo dalys, minėtą pagrindą reikia atmesti.

       Dėl antrojo pagrindo, susijusio su PTN 12a straipsnio 3 dalies pažeidimu
      52      Visų pirma ieškovė ginčija tai, kad Paskyrimų tarnyba galėjo pritarti IDOC išvadoms, pagal kurias priekabiavimo nebuvo, nes
         tai, kad antrasis delegacijos vadovas į Almatą sušaukė jai tiesiogiai pavaldžius darbuotojus, kad aptartų jų darbą jai nesant,
         ir tai kad davė jai nurodymus jiems tarpininkaujant, nereiškia, kad ji buvo nevienodai vertinama kitų delegacijos Almatoje
         viduriniosios grandies vadovų atžvilgiu. Iš tikrųjų pagal PTN 12a straipsnio 3 dalį pripažinimas psichologiniu priekabiavimu
         nepriklauso nuo to, ar diskriminuojama.

      53      Pirmiausia reikia priminti, kad jeigu eksplicitiniame sprendime, kuriuo atmetamas skundas, pateikiama svarbių paaiškinimų,
         susijusių su pirminiame sprendime administracijos pateiktais motyvais, administracijos motyvai konkrečiai turi būti nustatomi
         remiantis abiem šiais sprendimais (šiuo klausimu žr. 2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Eveillard prieš Komisiją, T‑258/01, 31 punktą).

      54      Tai patikslinus, iš sprendimo atmesti skundą matyti, kad diskriminacijos Komisija nelaikė priekabiavimo pripažinimo sąlyga.
         Iš tikrųjų atsakydama į ieškovės kaltinimą, susijusį su tuo, kad antrasis delegacijos vadovas davė tiesioginius nurodymus
         jos pavaldiniams, Paskyrimų tarnyba tik nurodė, kad IDOC pažymėjo, pirma, kad antrasis delegacijos vadovas taip elgėsi ne
         tik su ieškove; toks elgesys atitiko jo vadovavimo darbuotojams stilių, ir, antra, jog vien aplinkybės, kad ieškovei nepriimtinas
         toks stilius, nepakanka tam, kad jis būtų laikomas priekabiavimu.

      55      Antra, ieškovė mano, kad skundžiamu sprendimu pažeidžiama PTN 12a straipsnio 3 dalis, nes pagal ją pripažinimas priekabiavimu
         nepriklauso nuo to, ar yra kelios aukos, o skundžiamame sprendime, kaip ir sprendime, kuriuo atmestas skundas, sureikšminama
         aplinkybė, kad joks kitas asmuo, dirbantis regiono delegacijoje Almatoje arba regioninėje delegacijoje Biškeke, nesiskundė
         antrojo delegacijos vadovo psichologiniu priekabiavimu.

      56      Vis dėlto reikia nurodyti, kad pažymėjusi, jog nebuvo pateikta kitų skundų dėl antrojo delegacijos vadovo psichologinio priekabiavimo,
         Komisija atsikirto tik į ieškovės tvirtinimą, kad kiti darbuotojai patyrė jo psichologinį priekabiavimą.

      57      Trečia, ieškovė priekaištauja dėl to, kad skundžiamas sprendimas, kaip ir sprendimas, kuriuo atmestas jos skundas, grindžiamas
         IDOC išvadomis, pagal kurias ketinimas priekabiauti būtinas tam, kad veiksmai būtų laikomi psichologiniu priekabiavimu, nors
         ši sąlyga nenumatyta PTN 12a straipsnio 3 dalyje, kurią Tarnautojų teismas išaiškino 2008 m. gruodžio 8 d. Sprendime Q prieš Komisiją (F‑52/05, iš dalies panaikintas 2011 m. liepos 12 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimu Komisija prieš Q, T‑80/09 P, tačiau tik tiek, kiek minėto sprendimo rezoliucinės dalies 2 punkte Komisijai buvo nurodyta atlyginti Q patirtą
         žalą, toliau – Sprendimas Q prieš Komisiją). Ieškovė nurodo, kad sprendime, kuriuo atmestas jos skundas, Paskyrimų tarnyba nurodė, kad IDOC norėjo tik pabrėžti tai,
         kad skundai dėl priekabiavimo turi būti nagrinėjami neatsižvelgiant į skundą padavusio asmens subjektyvų suvokimą, tačiau
         ji mano, kad taip pasielgusi Paskyrimų tarnyba neatsižvelgė į tai, jog IDOC taip pat padarė išvadą, kad jos „atžvilgiu nebuvo
         atlikta veiksmų, kuriais būtų objektyviai siekta ją diskredituoti arba sąmoningai pabloginti jos darbo sąlygas“.

      58      Komisija atsikerta, kad Sprendimu Q prieš Komisiją pernelyg didelis dėmesys skiriamas subjektyviam elementui, nes, priešingai nei ankstesnėje teismo praktikoje, priekabiavimo
         buvimas nepriklauso nuo to, ar įrodyta, kad priekabiautojas savo veiksmais sąmoningai ketino diskredituoti auką arba pabloginti
         jos darbo sąlygas. Dėl šio Tarnautojų teismo sprendimo institucijos susidūrė su rizika, kad jomis gali manipuliuoti itin jautrūs
         pareigūnai ir tarnautojai. Komisijos nuomone, apibrėžiant priekabiavimą turėtų būti atsižvelgiama į patvirtintus arba numanomus
         tariamo priekabiautojo ketinimus, į numanomos aukos suvokimą, į faktinių aplinkybių objektyvų pobūdį ir jų susidarymo kontekstą.
         Sprendimo Q prieš Komisiją 135 punkte Tarnautojų teismas nurodė, jog tam, kad nagrinėjami veiksmai būtų laikomi priekabiavimu, jie turi „objektyviai“
         sukelti pasekmes ir auka turi būti diskredituota arba pablogėtų jos darbo sąlygos. Tačiau šio paaiškinimo nepakanka, nes jis
         nesutrukdytų PTN 12a straipsnio 3 dalį taikyti elgesiui, kuris nėra netinkamas, tačiau gali „objektyviai“ lemti psichologinių
         problemų turinčių asmenų darbo sąlygų pablogėjimą arba šiems asmenims sudaryti įspūdį, kad jie negerbiami.

      59      Todėl Komisija mano, kad bet kuriuo atveju pripažinimas priekabiavimu priklausytų nuo to, ar ginčijamas elgesys yra pakankamai
         objektyvus ir realus ta prasme, kad įprasto jautrumo nešališkas ir nuovokus stebėtojas jį laikytų netinkamu, nebent Tarnautojų
         teismas nuspręstų grįžti prie iki Sprendimo Q prieš Komisiją taikytos praktikos.

      60      Šiuo atveju Komisija tvirtina, kad antrojo delegacijos vadovo elgesys objektyviai negalėjo diskredituoti ieškovės arba pabloginti
         jos darbo sąlygų, todėl negali būti laikomas netinkamu, kaip tai suprantama pagal anksčiau pateiktą paaiškinimą, ir kad, atvirkščiai,
         kalbant apie tarnybinius santykius, jis buvo visiškai normalus. Aplinkybė, kad joks kitas delegacijos Almatoje darbuotojas,
         dirbantis panašiomis sąlygomis, nesijautė antrojo delegacijos vadovo priekabiavimo auka, įrodo, kad ieškovei jausmas, kad
         prie jos priekabiaujama, kilo vien dėl asmeninio veiksmų suvokimo.

      61      Be kita ko, IDOC ir Paskyrimų tarnyba manė, kad dėl savo pobūdžio veiksmai nėra priekabiavimas, todėl skundžiamas sprendimas
         tik iš dalies pagrįstas tuo, kad antrojo delegacijos vadovo elgesys nebuvo tyčinis.

      62      Galiausiai elgesys, kuriuo kaltinamas antrasis delegacijos vadovas, nesikartojo ir nebuvo sistemingas, kaip tai reikalaujama
         pagal psichologinio priekabiavimo apibrėžimą.

      63      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Sprendimo Q prieš Komisiją 133 ir paskesniuose punktuose Tarnautojų teismas nusprendė, kad iš PTN 12a straipsnio 3 dalies nematyti, jog tariamo priekabiautojo
         piktavališkas ketinimas būtinas tam, kad veiksmai būtų laikomi psichologiniu priekabiavimu. Šiame sprendime (taip pat žr.
         2010 m. kovo 9 d. Tarnautojų teismo sprendimo N prieš Parlamentą, F‑26/09, 72 punktą) Tarnautojų teismas nurodė:

      „134. Iš tiesų PTN 12a straipsnio 3 dalyje psichologinis priekabiavimas apibrėžiamas kaip „netinkamas elgesys“; pagal ją, siekiant
         įrodyti psichologinį priekabiavimą, reikalaujama įvykdyti dvi kumuliacines sąlygas. Pirma sąlyga susijusi su fiziniu elgesiu,
         šnekamąja ar rašytine kalba, gestais, kurie „trunka tam tikrą laikotarpį, kartojasi ar yra sistemingi“ ir „tyčiniai“. Pagal
         antrąją sąlygą, kuri nuo pirmosios atskirta jungtuku „ir“, reikalaujama, kad šiuo fiziniu elgesiu, šnekamąja ar rašytine kalba
         būtų siekiama „pakenkti bet kurio asmens asmenybei, asmens orumui ar fizinei arba psichinei sveikatai“.

      135.      Vien dėl to, kad būdvardis „tyčiniai“ yra susiję su pirmąja, o ne su antrąja sąlyga, galima padaryti dvi išvadas. Pirma, PTN
         12a straipsnio 3 dalyje nurodytas fizinis elgesys, šnekamoji ar rašytinė kalba, gestai ar kiti veiksmai, kurie yra tyčiniai
         ir gali pakenkti bet kurio asmens asmenybei, asmens orumui ar fizinei arba psichinei sveikatai, turi būti sąmoningi, todėl
         ši nuostata netaikoma netyčiniams veiksmams. Antra, nereikalaujama, kad fizinis elgesys, šnekamoji ar rašytinė kalba, gestai
         ar kiti veiksmai būtų įvykdyti siekiant pakenkti bet kurio asmens asmenybei, orumui ar fizinei arba psichinei sveikatai. Kitaip
         tariant, gali būti psichologinis priekabiavimas pagal PTN 12a straipsnio 3 dalį ir psichologiniam priekabiautojui savo veiksmais
         nesiekiant apšmeižti arba pažeminti aukos arba sąmoningai pabloginti jos darbo sąlygų. Pakanka, kad šie veiksmai objektyviai
         sukeltų tokių pasekmių, nes jie buvo įvykdyti sąmoningai.“

      64      Iš esmės Komisija mano, kad šioje teismo praktikoje per daug akcentuojami tariamos aukos išgyvenimai ir kad dėl jos pačios
         atsiranda nesaugumas.

      65      Vis dėlto Sprendimo Q prieš Komisiją 135 punkte Tarnautojų teismas paaiškino, jog tam, kad ginčijami veiksmai būtų laikomi priekabiavimu, jie turi „objektyviai
         sukelti pasekmių“, t. y. diskredituoti auką arba pabloginti jos darbo sąlygas. Pagal PTN 12a straipsnio 3 dalį nagrinėjami
         veiksmai turi būti netinkami, todėl psichologiniu priekabiavimu jie pripažįstami su sąlyga, kad yra pakankamai objektyviai
         tikri ta prasme, kad įprasto jautrumo nešališkas ir nuovokos stebėtojas tokiomis pačiomis sąlygomis šį elgesį laikytų peržengiančiu
         normalaus elgesio ribas ir jį kritikuotų.

      66      Šiuo atveju IDOC savo ataskaitoje konstatavo, kad „tyrimą atliekanti grupė padarė išvadą, jog „[suinteresuotosios] atžvilgiu
         nebuvo atlikta veiksmų, kuriais siekta objektyviai ją diskredituoti arba sąmoningai pabloginti jos darbo sąlygas, [ir kad]
         atrodo, jog, neatsižvelgiant į subjektyvų jos suvokimą, nė vienas iš nurodytų epizodų ir veiksmų, tiek vertinamų atskirai,
         tiek kartu, neturėtų būti laikomi psichologiniu priekabiavimu“.

      67      Tačiau Tarnautojų teismas turi atsakyti į klausimą, ar skundžiamame sprendime ir atmetusi skundą Komisija ieškovės situaciją
         vertino atsižvelgdama į klaidingą PTN 12a straipsnio aiškinimą, pagal kurį inkriminuojamus veiksmus padariusio asmens ketinimas
         diskredituoti arba sąmoningai pabloginti ieškovės darbo sąlygas yra viena iš priekabiavimo sąlygų.

      68      Taigi, kaip nurodo pati ieškovė, sprendime atmesti skundą Paskyrimų tarnyba manė, kad kaltinimai priekabiavimu turi būti nagrinėjami
         „neatsižvelgiant į subjektyvų aukos suvokimą“. Be to, skundžiamas sprendimas ir sprendimas atmesti skundą grindžiami motyvais,
         kuriais siekiama įrodyti, kad ieškovės kaltinimai priekabiavimu yra neobjektyvūs. Pavyzdžiui, skundžiamame sprendime nurodyta,
         kad tai, jog antrasis delegacijos vadovas duoda tiesioginius nurodymus ieškovės pavaldiniams, atitinka įprastą jo vadovavimo
         darbuotojams stilių ir kad nenurodytos konkrečios aplinkybės, iš kurių matyti, kad toks elgesys rodo priešiškumą ieškovei.
         Toliau atsakydama į ieškovės prašymą atlikti patikrinimą, kuris buvo pateiktas papildant 2008 m. lapkričio 28 d. pagalbos
         prašymą, Komisija skundžiamame sprendime nurodė, kad joks kitas pareigūnas ar tarnautojas nesiskundė antrojo delegacijos vadovo
         elgesiu. Galiausiai sprendimas atmesti skundą grindžiamas objektyvia ieškovės pareigų analize, kuria remdamasi Komisija daro
         išvadą, kad ieškovė priskirtina prie viduriniosios grandies vadovų ir kad ši pozicija netrukdė antrajam delegacijos vadovui
         pakeisti ją kitu pareigūnu, kad šis dalyvautų pagalbą Kirgizijai teikiančių šalių susirinkimuose.

      69      Taigi tam, kad būtų pripažintas priekabiavimas, kaip jis suprantamas pagal Tarnautojų teismo išaiškintus PTN, reikia:

      –        kad nagrinėjamas fizinis elgesys, šnekamoji ar rašytinė kalba, gestai būtų sąmoningi,
      –        nereikalaujama, kad šis fizinis elgesys, šnekamoji ar rašytinė kalba, gestai būtų atlikti ketinant pakenkti asmens asmenybei,
         orumui ar fizinei arba psichinei sveikatai,

      –        tačiau su sąlyga, kad jie objektyviai sukeltų pasekmes, t. y. diskredituotų auką arba pablogintų jos darbo sąlygas,
      vien motyvo, kurį Komisija pateikė remdamasi tuo, kad dėl inkriminuojamų veiksmų objektyviai negalėjo būti diskredituota ieškovė,
         pakanka teisiškai pagrįsti skundžiamą sprendimą atsižvelgiant į PTN 12a straipsnį, nesvarbu, kokį aiškinimą pateikė IDOC.

      70      Be kita ko, reikia nurodyti tai, kad ieškovė iš tikrųjų labai subjektyviai vertina veiksmus, kuriais kaltina antrąjį delegacijos
         vadovą. Ji skundžiasi tuo, kad šis vadovas savo elgesiu ją diskreditavo ambasadų ir tarptautinių organizacijų prie regioninės
         delegacijos Biškeke akivaizdoje, tačiau iš dokumentų, kuriuos pateikė prie savo pastabų, susijusių su tyrimo atskaita, matyti,
         kad toje aplinkoje ji buvo gerbiama.

      71      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad antrasis pagrindas yra nepagrįstas.

       Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su akivaizdžių vertinimo klaidų buvimu, pareigos motyvuoti pažeidimu, rūpestingumo pareigos
            ir pareigos padėti nevykdymu
      72      Atsižvelgiant į argumentus, kuriais ieškovė grindžia trečiąjį pagrindą, reikia atskirti pirmąją dalį, susijusią tik su pareigos
         motyvuoti pažeidimu, nuo antrosios dalies, kuria iš esmės nurodomos kelios akivaizdžios vertinimo klaidos, kuriomis remdamasi
         ieškovė nurodo taip pat pareigos nurodyti motyvus pažeidimą ir rūpestingumo pareigos ir pareigos padėti nevykdymą.

       Dėl pirmos trečiojo pagrindo dalies, susijusios su pareigos motyvuoti pažeidimu
      73      Ieškovė tvirtina, kad skundžiamas sprendimas ir sprendimas atmesti skundą yra netinkamai motyvuoti, nes Komisija nepateikė
         atsakymo į jos tvirtinimą, kad antrasis delegacijos vadovas tęsė savo pirmtako pradėtą praktiką, t. y. siuntė į Kirgiziją
         darbuotojus iš regiono delegacijos Kazachstane su ja nepasitaręs arba apie tai jai net nepranešęs, ir taip privertė ją jaustis
         nepatogiai priimančiosios valstybės valdžios institucijų ir diplomatinio korpuso akivaizdoje.

      74      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nurodant motyvus nėra reikalaujama tiksliai atskleisti
         visų susijusių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes klausimas, ar akto motyvavimas atitinka PTN 25 straipsnio antros pastraipos
         reikalavimus, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į kontekstą bei į visas atitinkamą sritį reglamentuojančias
         teisės normas (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sack prieš Komisiją, T‑66/05, 65 punktą ir 2011 m. rugsėjo 13 d. Tarnautojų teismo sprendimo Nastvogel prieš Tarybą, F‑4/10, 66 punktą).

      75      Be to, pirminio motyvavimo trūkumus galima ištaisyti papildomais paaiškinimais, kuriuos galima pateikti net vykstant procesui,
         jeigu prieš pateikdamas ieškinį suinteresuotas asmuo jau žinojo pirminius motyvus (2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Casini prieš Komisiją, T‑132/03, 36 punktas ir 2010 m. gruodžio 1 d. Tarnautojų teismo sprendimo Gabalis prieš Tarybą, F‑89/09, 67 punktas).

      76      Šiuo atveju žinoma, kad skundžiamame sprendime ir sprendime atmesti skundą konkrečiai neminimas kaltinimas, kad antrasis delegacijos
         vadovas privertė ieškovę jaustis nepatogiai, kai į Kirgiziją siuntė regiono delegacijos Kazachstane darbuotojus prieš tai
         su ja nepasitaręs arba apie tai jai net nepranešęs. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad minėti sprendimai yra motyvuoti ir kad
         jų motyvuose nurodyta bent jau tai, kad nuspręsti, kas jam atstovaus susirikimuose, ir į juos deleguoti kitus pareigūnus,
         o ne ieškovę, yra įprasta antrojo delegacijos vadovo kompetencija.

      77      Be to, Komisija papildė savo motyvus rašytiniuose procesiniuose dokumentuose. Juose ji nurodė, kad ginčijama praktika turi
         būti vertinama atsižvelgiant į ypatingus regioninės delegacijos ir regiono delegacijos, kuri išsaugo tam tikrus įgaliojimus,
         santykius ir kad šioje srityje tokia praktika gali būti priimtina. Ji pridūrė, kad pirmasis delegacijos vadovas buvo davęs
         nurodymų, kurie vis dar galioja, visuomet informuoti ieškovę apie komandiruotes į Kirgiziją, kviesti ją dalyvauti ten rengiamuose
         susirinkimuose ir perduoti komandiruočių ataskaitų kopijas. Atsižvelgdama į tai kad buvo daug projektų ir dažnų susirinkimų,
         Komisija nusprendė, kad tai, jog ieškovė ne visada buvo tinkamai informuota, veikiau lėmė netyčiniai veiksmai, o ne ketinimai
         ją diskredituoti.

      78      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, trečiojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.

       Dėl antros trečiojo pagrindo dalies, iš esmės susijusios su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis
      79      Visų pirma ieškovė nurodo, kad skundžiamame sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida, nes Komisija klaidingai manė, kad tai,
         jog antrasis delegacijos vadovas kviesdavo jai pavaldžius darbuotojus, kad aptartų jų užduotis jai nesant, ir perduodavo jai
         skirtus nurodymus jiems tarpininkaujant, yra antrojo delegacijos vadovo teisės duoti nurodymus savo pavaldiniams išraiška.

      80      Tačiau tvirtinti nepateikiant argumentų, kaip tai daro ieškovė, nepakanka tam, kad būtų įrodytas akivaizdžios vertinimo klaidos
         buvimas. Šiuo atveju taip yra juo labiau todėl, kad Komisija įtikinamai nurodo, kad, esant ypatingiems regioninės delegacijos
         ir regiono delegacijos santykiams, regiono delegacijos vadovas gali tiesiogiai kreiptis į regioninės delegacijos darbuotojus
         ir jiems tarpininkaujant perduoti nurodymus laikinajam reikalų patikėtiniui, kuris vadovauja regioninei delegacijai, nes šie
         darbuotojai išlieka jam pavaldūs. Toks hierarchinės valdžios įgyvendinimo būdas pats savaime nediskredituoja laikinojo reikalų
         patikėtinio, kuris vadovauja regioninei delegacijai, ir neblogina jo darbo sąlygų, jei nėra jokių kitų atitinkamų aplinkybių.
         2004 m. birželio 8 d. verbalinė nota, kurioje ieškovė pristatoma kaip laikinoji reikalų patikėtinė Biškeke, patvirtina tai,
         kas išdėstyta, nes joje nurodyta, kad „regioninė delegacija Biškeke yra pavaldi <...> Komisijos delegacijai Almatoje“.

      81      Visų antra, ieškovė tvirtina, kad skundžiamame sprendime ir sprendime atmesti skundą yra akivaizdi vertinimo klaida, nes jame
         nurodyta, kad ji priskirtina prie „viduriniosios grandies vadovų“, nors ji buvo „laikinai pareigas einanti atstovybės vadovė
         – [laikinoji] reikalų patikėtinė“, turinti daugiau įgaliojimų nei viduriniosios grandies vadovas, kaip tai matyti iš 1961 m.
         balandžio 18 d. Vienoje pasirašytos konvencijos dėl diplomatinių santykių (toliau – Vienos konvencija).

      82      Vis dėl to reikia priminti, kad minėtoje 2004 m. birželio 8 d. verbalinėje notoje buvo pažymėta, kad regioninė delegacija
         Biškeke yra pavaldi regiono delegacijai Almatoje, ir nurodyti, kad šioje notoje buvo pranešama apie ieškovės paskyrimą „Kirgizijos
         padalinio vadove“. Be kita ko, svarbu tai, kad tuo metu, kai klostėsi faktinės aplinkybės, ieškovė buvo A*9 lygio, vėliau
         tapusio AD 9, pareigūnė ir kad iš mintos verbalinės notos matyti, kad ji, net ir kaip laikinoji reikalų patikėtinė Biškeke,
         buvo pavaldi regiono delegacijos Almatoje vadovui, kaip, be kita ko, matyti iš jos pateiktų karjeros raidos ataskaitų ištraukų.
         Be to, atsakydama į Tarnautojų teismo klausimą per posėdį ieškovė nurodė turinti tik aštuonerių metų saugumo politikos analitikės
         Švedijos saugumo tarnybose praktiką ir patikslino, kad iki paskyrimo į Biškeką nebuvo dirbusi laikinąja reikalų patikėtine
         Komisijos generaliniame direktorate „Išorės santykiai“.

      83      Tokiomis aplinkybėmis ir, nesant būtinybės nagrinėti laikinųjų reikalų patikėtinių statuso pagal Vienos konvenciją, kuria
         reglamentuojami tik diplomatinių misijų santykiai su priimančiosiomis valstybėmis, neatrodo, kad Komisija padarė akivaizdžią
         vertinimo klaidą, kai vertindama antrojo delegacijos vadovo ir ieškovės tarnybinius santykius manė, kad Komisijoje ieškovė
         priskirtina prie viduriniosios grandies vadovų.

      84      Net jei Komisija klaidingai aiškino laikinųjų reikalų patikėtinių svarbą pagal Vienos konvenciją, ieškovė nepaaiškina, kaip
         dėl šios aiškinimo klaidos Paskyrimų tarnyba galėjo padaryti akivaizdžią vertinimo klaidą, kai atsisakė pripažinti priekabiavimo
         buvimą. Ieškovė nurodo, kad taip Paskyrimų tarnyba „kenkė jos pareigoms“. Tačiau net jeigu ieškovė tuo nori parodyti, kad
         Paskyrimų tarnyba prisidėjo prie priekabiavimo, reikia konstatuoti, kad teisės klaida pati savaime nėra tokia pavojinga kaip
         priekabiavimas. Šiuo atžvilgiu ieškovė nepateikė jokių paaiškinimų.

      85      Trečia, ieškovė nurodo, kad skundžiamame sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida, nes Komisija manė, kad ji skundžiasi tuo,
         kad pavedant kitam darbuotojui užduotį parengti ataskaitas apie politinę situaciją Kirgizijoje jai buvo sutrukdyta atlikti
         šią užduotį, nors iš tikrųjų ji kritikavo tai, kad šiuo atžvilgiu jai buvo pateikti klaidinantys nurodymai ir kad taip ja
         buvo manipuliuojama.

      86      Reikia nurodyti, jog pagalbos prašyme ieškovė tvirtino, kad tai, jog antrasis delegacijos vadovas jos prašė parengti „straipsnius“
         apie situaciją Kirgizijoje „kasdienių penkių eilučių ilgio ataskaitų“ forma, o kitam delegacijos Almatoje pareigūnui nurodė
         sekti neramumus Biškeke, vykusius 2006 m. lapkričio mėn., nes ji nepateikė tikros politinės analizės, jos vadovams Komisijos
         buveinėje sudarė įspūdį, kad ji nekompetentinga rengti tinkamas politines ataskaitas.

      87      Skundžiamame sprendime Komisija, atsižvelgusi į tyrimo ataskaitą, nurodė, kad už ataskaitų apie politinę situaciją Kirgizijoje
         parengimą iš principo buvo atsakinga delegacija Almatoje ir kad ieškovei buvo leista ir ji netgi buvo skatinama prisidėti
         prie šios užduoties vykdymo; šitaip implicitiškai, tačiau užtikrintai atmetama bet kokia manipuliavimo prielaida.

      88      Tarnautojų teismui neaišku, kaip Komisija, kuri manė, kad ieškovė skundėsi trukdymu rengti ataskaitas apie politinę situaciją
         Kirgizijoje, iškraipė ieškovės pateiktą kaltinimą, kuriuo buvo pabrėžiama tai, kad antrasis delegacijos vadovas stengėsi apribodamas
         jos vaidmenį rengiant tokias ataskaitas įrodyti jos nekompetenciją šioje srityje.

      89      Bet kuriuo atveju tariamo ieškovės skundo dėl priekabiavimo iškraipymo iš esmės nepakanka tam, kad būtų laikoma, jog skundžiamame
         sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida.

      90      Ketvirta, ieškovė nurodo, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai vertindama jos įgaliojimus nusprendė, kad
         tuo atveju, kai antrasis delegacijos vadovas negali atvykti į Kirgiziją, jis, remdamasis savo įgaliojimais, gali nuspręsti,
         kas jį pavaduos per susirinkimus su pagalbą Kirgizijai teikiančiomis šalimis arba kitais subjektais. Iš tikrųjų pagal Vienos
         konvenciją tik ji, kaip „laikinai pareigas einanti atstovybės vadovė – [laikinoji] reikalų patikėtinė“, turėjo teisę atstovauti
         Komisijai nesant delegacijos vadovo.

      91      Vis dėlto Tarnautojų teismas mano, kad šiuo atveju nebūtina nagrinėti klausimo, ar dėl to, kad laikinasis reikalų patikėtinis
         buvo paskirtas regioninės delegacijos vadovu, regiono delegacijos vadovas, kuriam pavaldi minėta regioninė delegacija, negali
         pavesti kitam pareigūnui atstovauti Komisijai per susirinkimus, rengiamus toje šalyje, kurioje buvo akredituotas šis reikalų
         patikėtinis.

      92      Iš tikrųjų, net jeigu Komisija neteisingai aiškino laikinojo reikalų patikėtinio įgaliojimus pagal Vienos konvenciją, ši tariama
         teisės klaida neleidžia daryti išvados, kad Paskyrimų tarnyba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai atsisakė pripažinti
         priekabiavimo buvimą. Ieškovė pažymi, kad antrasis delegacijos vadovas prašė kito pareigūno pirmininkauti pagalbą Kirgizijai
         teikiančių šalių susirinkimui patikslindamas: „ne [ieškovė]“. Tačiau net jeigu toks elgesys galėjo nepatikti ieškovei, tai
         nepatvirtina akivaizdžios klaidos vertinant psichologinio priekabiavimo buvimą, nes priekabiavimu laikomas elgesys, kuris
         trunka tam tikrą laikotarpį, kartojasi ar yra sistemingas, ir negali būti teikiama pirmenybė tariamos aukos teikiamam subjektyviam
         tokio elgesio vertinimui. Reikia konstatuoti, kaip tai daro Komisija, kad ieškovė savo 2007 m. karjeros raidos ataskaitoje
         nurodė, jog reguliariai dalyvavo pagalbą Kirgizijai teikiančių šalių susirinkimuose. Be to, savo 2006 m. karjeros raidos ataskaitoje
         ji nurodė, kad tais metais aktyviai veikė diplomatijos srityje. Dar daugiau, bet kuriuo atveju negali būti laikoma, kad elgesys,
         dėl kurio šiuo atveju ji kaltina antrąjį delegacijos vadovą, truko tam tikrą laiką, kartojosi ar buvo sistemingas, kaip tai
         suprantama pagal PTN 12a straipsnį.

      93      Galiausiai, jeigu, kaip nurodo IDOC, keli parodymai liudija, kad nepakankamai aiškiai apibrėžtos atitinkamos regiono delegacijų
         ir regioninių delegacijų užduotys, ir jeigu dėl tokio aiškumo trūkumo galėjo kilti ieškovės išgyventų sunkumų, netikslus organizacinis
         užduočių Komisijos generaliniame direktorate paskirstymas pats savaime negalėjo lemti priekabiavimo.

      94      Kadangi ieškovė, be kita ko, remdamasi aptartomis tariamomis akivaizdžiomis vertinimo klaidomis, padarė išvadą, kad buvo pažeista
         pareiga motyvuoti, pakanka konstatuoti: kadangi tokios klaidos nebuvo nustatytos, ji neįrodė, kad Paskyrimų tarnyba taip pat
         pažeidė pareigą motyvuoti. Be to, nepakankamas motyvavimas yra formos pažeidimas ir negali būti painiojamas su teisės akto
         turinio trūkumu (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, 72 punktą).

      95      Pagaliau negalima pritarti ieškovės, remiantis jos nurodytomis tariamomis akivaizdžiomis vertinimo klaidomis, padarytoms išvadoms,
         jog nebuvo vykdoma rūpestingumo pareiga ir pareiga padėti pagal PTN 24 straipsnį. Kadangi kaltinimai, susiję su akivaizdžiomis
         vertinimo klaidomis, buvo atmesti, reikia atmesti ir pastaruosius nurodytus kaltinimus.

      96      Kadangi ir trečiasis pagrindas atmestinas, reikia atmesti visą ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      97      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 1 dalį, nepažeidžiant kitų šio reglamento II dalies 8 skyriaus nuostatų, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal to paties straipsnio 2 dalį, kai
         to reikalauja teisingumas, Tarnautojų teismas gali nuspręsti iš pralaimėjusios šalies priteisti tik dalį bylinėjimosi išlaidų
         arba nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis visai jų neturi padengti.

      98      Iš pateiktų motyvų matyti, kad ieškovė pralaimėjo bylą. Be to, Komisija reikalavimuose aiškiai prašė priteisti iš ieškovės
         bylinėjimosi išlaidas. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad Komisijos nurodytas nepriimtinumo pagrindas buvo atmestas, reikia taikyti
         Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalies nuostatas ir nuspręsti, kad ieškovė padengs savo pačios ir tik tris ketvirtadalius
         Komisijos bylinėjimosi išlaidų.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TARNAUTOJŲ TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      C. Skareby padengia savo pačios ir tris ketvirtadalius Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
      3.      Europos Komisija padengia ketvirtadalį savo pačios bylinėjimosi išlaidų.

               Van Raepenbusch

                Barents

                Bradley

         Paskelbta 2012 m. gegužės 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kanclerė

                      Pirmininkas

               W. Hakenberg

                      S. Van Raepenbusch

         * Proceso kalba: anglų.


2005 m. kovo 8 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # D prieš Europos investicijų banką (EIB). # Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-275/02.


title: 2014 m. rugsėjo 4 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Simon, Evers & Co. GmbH prieš Hauptzollamt Hamburg-Hafen.#Finanzgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prekybos politika – Antidempingo muitai – Reglamentas (EB) Nr. 499/2009 – Galiojimas – Kinijos kilmės importuojami produktai – Tų pačių produktų, įvežamų iš Tailando, importas – Vengimas – Įrodymai – Nebendradarbiavimas.#Byla C-21/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑21/13
            dėl Finanzgericht Hamburg  (Vokietija) 2012 m. rugsėjo 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. sausio 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Simon, Evers, & Co GmbH
            prieš
            Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai J. L. da Cruz Vilaça (pranešėjas), G. Arestis, J.‑C. Bonichot ir A. Arabadjiev,
            generalinis advokatas Y. Bot,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Simon, Evers, & Co GmbH , atstovaujamos Rechtsanwalt  H. Henninger,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos M. Tassopoulou ir K. Boskovits,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos A. Coutinho da Silva ir L. Inez Fernandes,
            – Europos Sąjungos tarybos, atstovaujamos S. Boelaert, padedamos advokatės A. Polcyn,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos T. Maxian Rusche,
            – Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos S. Boelaert, padedamos advokatės A. Polcyn,
            susipažinęs su 2014 m. balandžio 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2009 m. birželio 11 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 499/2009, išplečiančio galutinio antidempingo muito, nustatyto Reglamentu (EB) Nr. 1174/2005 importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės rankinių padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims, taikymą tam pačiam importuojamam produktui, įvežamam iš Tailando ir deklaruojamam kaip Tailando kilmės arba ne (OL L 151, p. 1, toliau – ginčijamas reglamentas), galiojimo.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Simon, Evers & Co GmbH  (toliau – Simon, Evers ) ir Hauptzollamt Hamburg-Hafen  (Hamburgo uosto centrinė muitinė, toliau – Hauptzollamt ) ginčą dėl pastarosios sprendimo įpareigoti Simon, Evers sumokėti antidempingo muitus.
            Teisinis pagrindas
            3. Tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, galiojusios Europos Sąjungos antidempingo priemonių taikymą reglamentuojančios nuostatos buvo įtvirtintos 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 384/96 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 56, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 10 t., p. 45), iš dalies pakeistame 2004 m. kovo 8 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 461/2004 (OL L 77, p. 12; toliau – pagrindinis reglamentas).
            4. Pagrindinio reglamento 13 straipsnyje „Vengimas“ buvo nustatyta:
            „1. Kai galiojančios priemonės yra apeinamos, pagal šį reglamentą nustatyti antidempingo muitai gali būti išplečiami panašios prekės < ... > importui iš trečiųjų valstybių. < ... > apėjimas apibrėžiamas kaip prekybos tarp trečiųjų šalių ir Bendrijos arba individualių kompanijų šalyje, kuriai nustatytos priemonės, ir Bendrijos būdo pokytis, atsiradęs dėl veiksmų, proceso ar veiklos, kurių negalima paaiškinti jokiomis kitomis pagrįstomis priežastimis ar ekonominiu pagrindimu, kaip tik antidempingo muito nustatymu, ir kai yra įrodymų dėl žalos arba kad ištaisantysis muito poveikis yra mažinamas panašios prekės kainų ir (arba) kiekių prasme, bei yra dempingo įrodymų, lyginant su anksčiau panašiai prekei nustatytomis normaliosiomis vertėmis.
            < ... >
            2. Surinkimo operacijos Bendrijoje ar trečiojoje valstybėje laikomos galiojančių priemonių vengimu, jeigu:
            a) tos operacijos prasidėjo arba žymiai suintensyvėjo jau pradėjus arba prieš pat pradedant antidempingo tyrimą, o nagrinėjamos sudedamosios dalys yra iš valstybės, kuriai taikomos priemonės; ir
            < ... >
            c) ištaisantysis [taisomasis] muito poveikis yra mažinamas surinkto panašaus produkto kainų ir (arba) kiekių prasme ir yra dempingo įrodymų, lyginant su anksčiau panašiam ar artimam produktui nustatytomis normaliosiomis vertėmis.
            3. Pagal šį straipsnį tyrimai pradedami Komisijos iniciatyva arba valstybės narės ar kurios nors suinteresuotos šalies prašymu, kai pateikiama pakankamai įrodymų dėl 1 dalyje nurodytų veiksnių. Tyrimas pradedamas, Komisijai pasikonsultavus su Patariamuoju komitetu ir priėmus reglamentą, kuriame taip pat gali būti nurodoma muitinių institucijoms registruoti importą pagal 14 straipsnio 5 dalį arba reikalauti garantijų. Tyrimus atlieka Komisija, kuriai gali padėti muitinių institucijos, ir užbaigia juos per devynis mėnesius. Kai galutinai patvirtinti faktai pateisina priemonių pratęsimą [taikymo išplėtimą], Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, pasikonsultavusi su Patariamuoju komitetu, priemones pratęsia [išplečia priemonių taikymą]. < ... >
            < ... > “
            5. Pagal pagrindinio reglamento 14 straipsnio 6 dalį:
            „Kiekvieną mėnesį valstybės narės atsiskaito Komisijai apie aptariamų produktų, kuriems taikomos priemonės, importą, taip pat apie muitų, renkamų pagal šį reglamentą, sumas.“
            6. Pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 ir 6 dalys suformuluotos taip:
            „1. Tais atvejais, kai kuri nors suinteresuota šalis atsisako suteikti informaciją ar kitokiu būdu nesuteikia reikalingos informacijos per šiame reglamente nurodytą laiką arba smarkiai kliudo atlikti tyrimą, preliminarios ar galutinės, teigiamos ar neigiamos išvados gali būti daromos remiantis turimais faktais. < ... > Suinteresuotos šalys įspėjamos apie vengimo bendradarbiauti pasekmes.
            < ... >
            6. Jeigu suinteresuota šalis vengia bendradarbiauti arba bendradarbiauja nepakankamai ir dėl to nuslepiama svarbi informacija, tyrimo išvados tai šaliai gali būti ne tokios palankios, kaip tuo atveju, jei ji būtų bendradarbiavusi tinkamai.“
            7. Komisijai atlikus tyrimą laikotarpiu nuo 2003 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. kovo 31 d. (toliau – pirminis tyrimas), Sąjunga priėmė 2005 m. liepos 18 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1174/2005, nustatantį galutinį antidempingo muitą ir laikinojo muito, nustatyto Kinijos Liaudies Respublikos kilmės rankinių padėklų krautuvų bei jų esminių dalių, galutinį surinkimą (OL L 189, p. 1), iš dalies pakeistą 2008 m. liepos 17 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 684/2008 (OL L 192, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1174/2005).
            8. Pagal Reglamento Nr. 1174/2005 1 straipsnio 1 dalį:
            „Nustatomas galutinis antidempingo muitas importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės rankiniams padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims, t. y. važiuoklėms ir hidrauliniams mechanizmams, kurių KN kodai yra ex 84279000 ir ex 84312000 (TARIC kodai 8427900010 ir 8431200010). < ... > “
            9. Kaip matyti iš 2008 m. rugsėjo 12 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 923/2008, kuriuo inicijuojamas tyrimas dėl galimo antidempingo priemonių, nustatytų Reglamentu Nr. 1174/2005, su pakeitimais, padarytais Reglamentu Nr. 684/2008, importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės rankiniams padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims, vengimo importuojant iš Tailando siunčiamus rankinius padėklų krautuvus ir jų pagrindines dalis, deklaruojamus kaip Tailando kilmės arba ne, ir kuriuo nustatomas reikalavimas registruoti tokį importą (OL L 252, p. 3), 5 konstatuojamosios dalies, Komisija nusprendė pradėti tyrimą (toliau – tyrimas dėl vengimo) remdamasi pakankamais įrodymais, kurie, anot jos, prima facie  atskleidžia, kad antidempingo priemonių, nustatytų importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės rankiniams padėklų krautuvams, vengiama atliekant aptariamo produkto surinkimo operacijas Tailande. Todėl Komisija priėmė Reglamentą Nr. 923/2008.
            10. Iš ginčijamo reglamento 10 konstatuojamosios dalies matyti, kad tyrimas dėl vengimo apėmė laikotarpį nuo 2007 m. rugsėjo 1 d. iki 2008 m. rugpjūčio 31 d. (toliau – tiriamasis laikotarpis).
            11. Pagal ginčijamo reglamento 6 konstatuojamąją dalį „Komisija KLR ir Tailando valdžios institucijoms, KLR ir Tailando gamintojams ir (arba) eksportuotojams, žinomiems susijusiems Bendrijos importuotojams ir Bendrijos pramonei oficialiai pranešė apie tyrimo [dėl vengimo] inicijavimą. Klausimynai nusiųsti žinomiems KLR ir Tailando gamintojams ir (arba) eksportuotojams, taip pat iš pirminio tyrimo Komisijai žinomiems Bendrijos importuotojams ir šalims, kurios pranešė apie save per [Reglamento Nr. 923/2008] 3 straipsnyje nurodytą laikotarpį. Suinteresuotosioms šalims suteikta galimybė pateikti nuomonę raštu ir prašyti būti išklausytoms per [tame reglamente] nurodytą laikotarpį. Visoms šalims pranešta, kad nebendradarbiaujant gali būti taikomas pagrindinio reglamento 18 straipsnis, o išvados gali būti daromos remiantis turimais faktais“.
            12. Remiantis ginčijamo reglamento 7 konstatuojamąja dalimi, klausimynų atsakymų nepateikė nė vienas Tailando eksportuotojas ir (arba) gamintojas, be to, Komisija negavo jokių Tailando valdžios institucijų pastabų.
            13. Ginčijamo reglamento 8 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „vienas eksportuojantis Kinijos gamintojas pateikė klausimyno atsakymus ir nurodė, kad nagrinėjamąjį produktą pardavė eksportui į EB ir nedidelį produkto kiekį eksportavo į Tailandą. Kinijos valdžios institucijų pastabų negauta“.
            14. Be to, iš šio reglamento 9 konstatuojamosios dalies matyti, kad „devyni Bendrijos importuotojai pateikė klausimyno atsakymus ir duomenis apie produkto importą iš Kinijos ir Tailando. Apskritai remiantis šiais atsakymais padaryta išvada, kad 2006 m., t. y. kitais metais po to, kai įsigaliojo galutiniai antidempingo muitai, importo iš Tailando apimtis padidėjo, o importo iš KLR – staiga sumažėjo. Vėliau importo iš KLR apimtis vėl padidėjo, o importo iš Tailando – šiek tiek sumažėjo, tačiau buvo gerokai didesnė už 2005 m. importo apimtį“.
            15. Kiek tai susiję su trečiųjų šalių ir Sąjungos prekybos pobūdžio pasikeitimu, ginčijamo reglamento 16–21 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
            „(16)  Kadangi nebendradarbiavo nei [nė] viena Tailando bendrovė, nagrinėjamojo produkto eksporto iš Tailando į Bendriją apimtis bei vertė nustatytos remiantis turima informacija, kuri šiuo atveju buvo vadovaujantis pagrindinio reglamento 14 straipsnio 6 dalimi Komisijos apibendrinti valstybių narių surinkti statistiniai duomenys ir Eurostato duomenys. < ... >
            (17) Nustačius antidempingo priemones [rankinių padėklų krautuvų ir jų pagrindinių dalių] importo iš Tailando apimtis padidėjo nuo 7 458 krautuvų 2005 m. iki 64 706 krautuvų 2007 m., o per [tiriamąjį laikotarpį] sumažėjo iki 42 056 krautuvų.
            (18) [Rankinių padėklų krautuvų ir jų pagrindinių dalių] importo iš Kinijos į EB apimtis padidėjo nuo 240 639 krautuvų 2005 m. iki 538 271 krautuvų 2007 m. bei 584 786 krautuvų per [tiriamąjį laikotarpį]. Remiantis turima informacija šio importo apimtis iš esmės padidėjo dėl to, kad padidėjo vienintelio eksportuojančio Kinijos gamintojo, kuriam nustatyta mažiausia antidempingo muito norma, eksportuojamas kiekis. Iš tiesų šios konkrečios bendrovės eksportuojamas kiekis sudarė didžiulę padidėjusio [rankinių padėklų krautuvų ir jų pagrindinių dalių] eksporto iš KLR į EB dalį nuo 2005 m. iki [tiriamojo laikotarpio] pabaigos.
            (19) Atsižvelgiant į minėtą padėtį daroma išvada, kad pasikeitė EB, KLR ir Tailando prekybos pobūdis. Iš KLR importuojamas kiekis toliau didėjo, tačiau tai tiesiogiai susiję su vieno eksportuojančio Kinijos gamintojo, kuris bendradarbiavo atliekant pirminį tyrimą ir kuriam buvo nustatytas mažiausias antidempingo muitas, eksporto veikla. Kita vertus, importo iš Tailando apimtis 2005–2007 m. padidėjo 868 %, o per [tiriamąjį laikotarpį] daugiau nedidėjo ir buvo 564 % didesnė, palyginti su 2005 m.
            (20) Taigi nustatytas prekybos pobūdis rodo žymų Tailando eksporto apimties padidėjimą, nors KLR eksporto apimtis nemažėjo. KLR eksporto nekintanti arba didėjanti apimtis (nors nuo 2007 m. iki [tiriamojo laikotarpio] pabaigos eksportuota gerokai mažiau, palyginti su eksporto apimtimi, nustatyta per pirminį tyrimą) gali būti paaiškinta tik tuo, kad didžiausią [rankinių padėklų krautuvų ir jų pagrindinių dalių] kiekį eksportavo Kinijos bendrovė, kuriai nustatyta mažiausia antidempingo muito norma. Kita vertus, su Tailandu susijusį prekybos pobūdį būtų galima paaiškinti tik tuo, kad imtasi veiksmų, kuriais siekta išvengti priemonių.
            (21) Iš Tailando į Bendriją importuojamas kiekis pradėjo didėti tuo laikotarpiu, kai Bendrija vykdė pirminį tyrimą. Primenama, kad Tailando valdžios institucijoms ir galimiems šios šalies gamintojams ir (arba) eksportuotojams buvo pranešta apie dabartinį tyrimą. Tačiau negauta jokių įrodymų, kuriais būtų galima paaiškinti, kodėl taip padidėjo importuojamas kiekis, be to, atliekant tyrimą nebendradarbiavo jokia Tailando bendrovė ir nepateikė būtinų klausimyno atsakymų. Dėl to reikėtų pabrėžti, kad, kaip minėta 7 konstatuojamojoje dalyje, inicijuodama tyrimą Komisija turėjo informacijos, kuria remiantis buvo galima manyti, kad Tailande vykdoma labai daug [rankinių padėklų krautuvų ir jų pagrindinių dalių] surinkimo operacijų. Kita vertus, negauta jokių įrodymų, kuriais remiantis būtų galima nustatyti, kad Tailande būtų iš tikrųjų gaminami [rankiniai padėklų krautuvai ir jų pagrindinės dalys]. Todėl remiantis turima informacija daroma išvada, kad, nesant jokių kitų pakankamai pagrįstų priežasčių ar ekonominių sumetimų, kaip apibrėžta pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje, prekybos pobūdis pasikeitė dėl to, kad [Kinijos] kilmės [rankiniams padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims] buvo nustatytas antidempingo muitas.“
            16. Atlikus tyrimą dėl vengimo, priimtas ginčijamas reglamentas.
            17. Šio reglamento 1 straipsnyje numatyta:
            „1. Galutinio antidempingo muito, taikomo visoms kitoms bendrovėms, nustatyto Reglamentu (EB) Nr. 1174/2005 importuojamiems [Kinijos] kilmės rankiniams padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims, t. y. važiuoklei ir hidrauliniam mechanizmui, kaip apibrėžta Reglamento [Nr. 1174/2005] 1 straipsnyje, taikymas išplečiamas rankiniams padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims, t. y. važiuoklei ir hidrauliniam mechanizmui, kaip apibrėžta Reglamento [Nr. 1174/2005] 1 straipsnyje, kurių KN kodai ex 84279000 ir ex 84312000 (TARIC kodai 8427900011 ir 8431200011), įvežamiems iš Tailando ir deklaruojamiems kaip Tailando kilmės arba ne.
            2. Muitai, kurių taikymas išplėstas pagal 1 dalį, surenkami nuo importo, registruoto pagal Komisijos reglamento (EB) Nr. 923/2008 2 straipsnį ir [pagrindinio reglamento] 13 straipsnio 3 dalį ir 14 straipsnio 5 dalį.
            < ... > “
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            18. 2008 m. spalio mėn. Simon, Evers iš Tailando importavo rankinių padėklų krautuvų.
            19. 2009 m. rugpjūčio 12 d. pranešimu apie mokėtinus importo muitus ir mokesčius Hauptzollamt , remdamasi ginčijamu reglamentu, pareikalavo Simon, Evers sumokėti 9 666,90 euro dydžio antidempingo muitą.
            20. 2011 m. vasario 21 d. sprendimu Hauptzollamt atmetė dėl šio pranešimo pateiktą skundą kaip nepagrįstą, todėl Simon, Evers kreipėsi į Finanzgericht Hamburg  (Hamburgo finansų teismas).
            21. Šiam teismui kyla abejonių, ar pagrindinėje byloje įvykdytos pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos, susijusios su antidempingo muitų vengimo nustatymu. Kalbant konkrečiau, jis kelia klausimą, ar aptariamų trečiųjų šalių eksporto apimties pokytis savaime leidžia susieti importą iš šalies, kuriai taikomas antidempingo muitas, ir šalies, kuriai antidempingo muito taikymas išplečiamas. Dėl importo iš Tailando pokyčio Finanzgericht Hamburg pažymi, kad šis importas gerokai padidėjo 2007 m., o tiriamuoju laikotarpiu gerokai sumažėjo.
            22. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat kyla abejonių dėl to, ar pasikeitusį trečiųjų šalių ir Sąjungos tarpusavio prekybos pobūdį galėjo lemti antidempingo muitų taikymas Kinijos kilmės rankiniams padėklų krautuvams, nes tiriamuoju laikotarpiu labai išaugo pats importas iš Kinijos. Kadangi nėra įrodymų, kuriais remiantis būtų galima, pirma, paaiškinti eksporto iš Tailando augimą ir, antra, nustatyti, kad Tailande iš tikrųjų nebuvo gaminami rankiniai padėklų krautuvai, atrodo abejotina išvada, jog, nesant kitų pagrįstų priežasčių ar ekonominių sumetimų, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalį, tarpusavio prekybos pobūdis pasikeitė dėl to, kad Kinijos kilmės rankiniams padėklų krautuvams nustatytas antidempingo muitas.
            23. Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Hamburg nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
            „Ar [ginčijamas] reglamentas negalioja todėl, kad Komisija, netinkamai įvertinusi iš [pagrindinio] reglamento 13 straipsnio kylančius reikalavimus, keliamus nustatant antidempingo priemonių vengimą, preziumavo muitų vengimą vien todėl, kad įvedus priemones labai išaugo atitinkamo eksporto iš Tailando apimtis, nors, Tailando eksportuotojams atsisakius bendradarbiauti, Komisija nepateikė kitų konkrečių faktų?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            Pirminės pastabos
            24. Visų pirma pažymėtina, kad savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar ginčijamas reglamentas negalioja dėl to, kad Sąjungos institucijos neteisėtai nustatė „vengimą“, kaip jis suprantamas pagal pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalį, neapibūdinusios, pirma, pasikeitusio trečiųjų šalių ir Sąjungos tarpusavio prekybos pobūdžio ir, kita, veiksmų, procesų ar veiklos, kuriai nėra jokių kitų pagrįstų priežasčių ar ekonominių sumetimų, kaip tik antidempingo muitų nustatymas, Tailando eksportuotojams atsisakius bendradarbiauti.
            25. Teisingumo Teismui pateiktose pastabose raštu Simon, Evers nurodė kitą ginčijamo reglamento negaliojimo pagrindą – tai, kad Sąjungos institucijos nenustatė, kad antidempingo muito taisomasis poveikis yra mažinamas panašaus produkto kainų ir (arba) kiekių prasme.
            26. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką procedūra pagal SESV 267 straipsnį yra grindžiama aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, ir tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris turi prisiimti atsakomybę dėl būsimo sprendimo priėmimo, atsižvelgdamas į bylos ypatumus privalo įvertinti tiek prejudicinio sprendimo būtinumą tam, kad pats galėtų priimti sprendimą, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (žr., be kita ko, Sprendimo Hoesch Metals and Alloys , C‑373/08, EU:C:2010:68, 59 punktą).
            27. Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, kad SESV 267 straipsnyje nenumatyta apskundimo galimybė nacionalinio teismo nagrinėjamos bylos šalims, todėl Teisingumo Teismas neturėtų vertinti Sąjungos teisės galiojimo vien dėl to, kad šį klausimą pastabose raštu jam pateikė viena iš šių šalių (žr. Sprendimo MSD Sharp & Dohme , C‑316/09, EU:C:2011:275, 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            28. Tokiomis aplinkybėmis, nagrinėjant ginčijamo reglamento galiojimo klausimą, nereikia atsižvelgti į tuos pagrindus, kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė (žr. Sprendimo Nuova Agricast , C‑390/06, EU:2008:224, 44 punktą).
            Dėl ginčijamo reglamento galiojimo
            29. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką bendros prekybos politikos srityje, ypač kiek tai susiję su prekybos apsaugos priemonėmis, Sąjungos institucijos dėl ekonominių, politinių ir teisinių aplinkybių, kurias jos privalo išnagrinėti, sudėtingumo, turi didelę diskreciją. Vykdant tokio vertinimo teisminę kontrolę, reikia tik patikrinti, ar buvo laikytasi procedūros taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ginčytinas pasirinkimas, ar nepadaryta akivaizdžios klaidos vertinant šias aplinkybes ir ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (žr. Sprendimo Taryba ir Komisija / Interpipe Niko Tube ir Interpipe NTRP , C‑191/09 P ir C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            30. Kiek tai susiję konkrečiau su antidempingo priemonių vengimu, pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad jis apibrėžiamas kaip prekybos tarp trečiųjų šalių ir Sąjungos būdo pokytis, atsiradęs dėl veiksmų, proceso ar veiklos, kurių negalima paaiškinti jokiomis kitomis pagrįstomis priežastimis ar ekonominiu pagrindimu, kaip tik antidempingo muito nustatymu, ir kai yra įrodymų dėl žalos arba kad taisomasis muito poveikis yra mažinamas panašios prekės kainų ir (arba) kiekių prasme.
            31. Pagal šio reglamento 13 straipsnio 3 dalį tyrimą turi pradėti Komisija, remdamasi įrodymais, leidžiančiais prima facie  preziumuoti vengimą. Jei vykstant tyrimui nustatyti faktai leidžia daryti išvadą, kad toks vengimas egzistuoja, Komisija siūlo Tarybai išplėsti antidempingo priemonių taikymą.
            32. Tačiau nė viena bazinio reglamento nuostata nesuteikia Komisijai teisės vykdant tyrimą dėl vengimo priversti atitinkamus gamintojus ar eksportuotojus dalyvauti tyrime ar suteikti informacijos. Taigi Komisija yra priklausoma nuo savanoriško suinteresuotųjų šalių bendradarbiavimo teikiant jai reikalingą informaciją.
            33. Dėl šios priežasties Sąjungos teisės aktų leidėjas pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 dalyje numatė, kad tais atvejais, kai kuri nors suinteresuota šalis atsisako suteikti informaciją ar kitokiu būdu nesuteikia reikalingos informacijos per šiame reglamente nurodytą laiką arba smarkiai kliudo atlikti tyrimą, preliminarios ar galutinės, teigiamos ar neigiamos išvados gali būti daromos remiantis turimais faktais.
            34. Be to, to paties reglamento 18 straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad jeigu suinteresuota šalis vengia bendradarbiauti arba bendradarbiauja nepakankamai ir dėl to nuslepiama svarbi informacija, tyrimo išvados tai šaliai gali būti ne tokios palankios kaip tuo atveju, jeigu ji būtų tinkamai bendradarbiavusi.
            35. Nors pagrindiniame reglamente, visų pirma jo 13 straipsnio 3 dalyje, įtvirtintas principas, pagal kurį pareiga įrodyti vengimą tenka Sąjungos institucijoms, pagrindinio reglamento 18 straipsnio 1 ir 6 dalyse siekiama šią pareigą sušvelninti numatant, kad tuo atveju, kai suinteresuotosios šalys nebendradarbiauja, šios institucijos tyrimo išvadas dėl vengimo egzistavimo gali grįsti turima informacija ir kad nebendradarbiavusios šalys rizikuoja patekti į nepalankesnę padėtį.
            36. Tiesa, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 68 ir 69 punktuose, iš pagrindinio reglamento 18 straipsnio matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas neketino nustatyti teisinės prielaidos, leidžiančios tiesiogiai iš suinteresuotųjų ar susijusių šalių nebendradarbiavimo spręsti apie vengimą, taigi atleidžiančios Sąjungos institucijas nuo bet kokių įrodinėjimo reikalavimų. Tačiau atsižvelgiant į galimybę daryti išvadas, netgi galutines, iš turimų duomenų ir vertinti nebendradarbiaujančią ar tik iš dalies bendradarbiaujančią šalį mažiau palankiai nei tuo atveju, jeigu ji būtų bendradarbiavusi, yra lygiai taip pat akivaizdu, kad Sąjungos institucijoms leidžiama remtis nuosekliais įrodymais, pagrindžiančiais išvadą apie vengimo, kaip jis suprantamas pagal pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalį, egzistavimą.
            37. Bet koks kitas sprendimas keltų grėsmę Sąjungos prekybos apsaugos priemonių veiksmingumui visais atvejais, kai Sąjungos institucijos susidurtų su nebendradarbiavimu vykstant tyrimui dėl vengimo nustatymo.
            38. Ginčijamo reglamento galiojimą reikia vertinti būtent atsižvelgiant į šiuos argumentus.
            39. Pirma, primintina, kad nagrinėjamu atveju Tailando gamintojai ir eksportuotojai bei Tailando valdžios institucijos nebendradarbiavo vykstant tyrimui dėl vengimo. Be to, tik vienas eksportuojantis Kinijos gamintojas pranešė apie pardavimą eksportui į Sąjungą ir apie nedidelės apimties eksportą į Tailandą, o Kinijos valdžios institucijų pastabų negauta.
            40. Kaip nustatyta ginčijamo reglamento 6 konstatuojamojoje dalyje, Komisija pranešė Kinijos ir Tailando valdžios institucijoms, gamintojams ir (arba) eksportuotojams, susijusiems Bendrijos importuotojams ir Bendrijos pramonei apie tyrimo dėl vengimo inicijavimą. Be to, tiems gamintojams ir (arba) eksportuotojams ir Bendrijos importuotojams nusiųsti klausimynai, taigi jiems suteikta galimybė pateikti savo nuomonę raštu ir būti išklausytiems Komisijos.
            41. Kadangi šios suinteresuotosios šalys nebendradarbiavo, rankinių padėklų krautuvų eksporto iš Tailando ir Kinijos į Sąjungą apimtį bei vertę Taryba nustatė remdamasi tik turima informacija, t. y. vadovaudamasi pagrindinio reglamento 14 straipsnio 6 dalimi Komisijos apibendrintais valstybių narių surinktais statistiniais duomenimis ir Eurostato duomenimis.
            42. Remdamosi šia informacija, Sąjungos institucijos galėjo padaryti išvadą, kad, nustačius antidempingo priemones importuojamiems Kinijos kilmės rankiniams padėklų krautuvams, Tailando kilmės rankinių padėklų krautuvų importas nuo 7 458 2005 m. išaugo iki 64 706 2007 m., o tiriamuoju laikotarpiu sumažėjo iki 42 056. Tai reiškia, kad 2005–2007 m. importas padidėjo 868 %, o tiriamuoju laikotarpiu padidėjo 564 %, palyginti su 2005 m.
            43. Sąjungos institucijos pažymėjo, kad Kinijos kilmės rankinių padėklų krautuvų importas į Sąjungą padidėjo nuo 240 639 2005 m. iki 538 271 2007 m. ir 584 786 per tiriamąjį laikotarpį. Remiantis institucijų turima informacija, šį padidėjimą labiausiai paaiškina tai, kad padidėjo eksportuojančio Kinijos gamintojo, kuriam nustatyta mažiausia antidempingo muito norma – 7,6 % – eksportuojamas kiekis; kitiems Kinijos eksportuojantiems gamintojams taikyta antidempingo muito norma buvo 28,5 %–46,7 %.
            44. Iš šių aplinkybių darytina išvada, kad, pirma, importas iš Tailando gerokai išaugo nuo 2005 m., t. y. nuo tada, kai importui iš Kinijos pradėtas taikyti antidempingo muitas, antra, šį importo apimties padidėjimą nuo 2005 m. pateisina ekonominė priežastis ir, trečia, šis augimas, vertinant proporcingai, buvo gerokai mažesnis už importo iš Tailando augimą.
            45. Vis dėlto Simon, Evers tvirtina, kad prekybos tarp trečiųjų šalių ir Sąjungos pobūdis reikšmingai nepakito, nes prekybos pobūdžio pasikeitimui, kaip jis suprantamas pagal pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalį, būdinga tai, kad importas iš šalies, kuriai taikomi antidempingo muitai, sumažėja įsigaliojus antidempingo muitams, o panašių produktų iš šalies, kurioje preziumuojamas vengimas, importas išauga.
            46. Tačiau pagrindinėje byloje ši sąlyga netenkinama.
            47. Šiuo klausimu pažymėtina, jog reikalavimas, kad importas iš šalies, kuriai taikomi antidempingo muitai, būtų pakeistas importu iš šalies, kurioje jų vengiama, nėra įtvirtintas pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje kaip būtina vengimo egzistavimo sąlyga.
            48. Be to, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 87 punkte, pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje sąvoka „vengimas“ suformuluota labai bendrai, todėl Sąjungos institucijoms suteikiama didelė diskrecija, ir niekaip nepatikslinta „prekybos tarp trečiųjų šalių ir Bendrijos pobūdžio pasikeitimo“ prigimtis ir ypatybės.
            49. Todėl konstatuotina, kad Taryba teisėtai konstatavo prekybos tarp Kinijos, Tailando ir Sąjungos pobūdžio pasikeitimą.
            50. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išreikštos abejonės dėl ginčijamo reglamento galiojimo taip pat grindžiamos tuo, jog Sąjungos institucijos nepateikė įrodymų, kad prekybos tarp atitinkamų trečiųjų šalių ir Sąjungos pobūdis pasikeitė dėl importui iš Kinijos nustatyto antidempingo muito vengimo.
            51. Kaip nustatyta pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje, tam, kad būtų galima konstatuoti vengimą, būtina nustatyti, kad trečiųjų šalių ir Sąjungos prekybos pobūdis pakito dėl veiksmų, procesų ar veiklos, kuriai nėra jokių kitų pagrįstų priežasčių ar ekonominių sumetimų, kaip tik antidempingo muitų nustatymas.
            52. Nagrinėjamu atveju iš ginčijamo reglamento matyti, kad institucijos rėmėsi nuosekliais įrodymais ir padarė išvadą, kad toks vengimas egzistuoja. Jos konstatavo, kad prekybos tarp Tailando ir Sąjungos pobūdis pradėjo keistis iškart po to, kai nustatyti antidempingo muitai importui iš Kinijos. Šis sutapimas laiko požiūriu yra svarbi aplinkybė, leidžianti nustatyti didelio importo iš Tailando išaugimo ir antidempingo muitų nustatymo loginį ryšį.
            53. Be to, iš ginčijamo reglamento 21 konstatuojamosios dalies matyti, kad inicijuodama tyrimą dėl vengimo Komisija turėjo informacijos, kuria remiantis buvo galima manyti, kad Tailande vykdoma labai daug nagrinėjamo produkto surinkimo operacijų.
            54. Galiausiai nei Tailando ir Kinijos gamintojai ir (arba) eksportuotojai, nei Tailando vyriausybė nepateikė Sąjungos institucijoms įrodymų, kuriais remiantis galima paaiškinti rankinių padėklų krautuvų importo iš Tailando apimties padidėjimą. Konkrečiai kalbant, šioms institucijoms nepateikta įrodymų, kad rankiniai padėklų krautuvai iš tiesų buvo gaminami Tailande.
            55. Taigi dėl to, kad susijusios įmonės ir nacionalinės valdžios institucijos nebendradarbiavo vykstant tyrimui dėl vengimo, Sąjungos institucijos negalėjo tiksliai nustatyti priežasčių, dėl kurių pasikeitė prekybos tarp Tailando ir Sąjungos pobūdis.
            56. Tačiau susiklosčius situacijai, kai visiškai atsisakoma bendradarbiauti vykstant tyrimui dėl vengimo, Sąjungos institucijos taip pat turėjo teisę remtis netiesioginiais įrodymais, kad galėtų konstatuoti, jog Tailande vykusiais veiksmais, procesais ar veikla tik siekta vengti antidempingo muitų, nustatytų importui iš Kinijos. Tokiomis aplinkybėmis susijusios šalys turi įrodyti, kad ši veikla vykdoma dėl pagrįstų priežasčių, o ne siekiant išvengti minėtų antidempingo muitų (pagal analogiją žr. Sprendimo Brother International , C‑26/88, EU:C:1989:637, 29 punktą).
            57. Darytina išvada, jog ginčijamame reglamente nustačiusi, kad priemonių vengta, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 13 straipsnio 1 dalį, Taryba nepadarė akivaizdžios faktinių aplinkybių vertinimo klaidos.
            58. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atsakyti, kad, išnagrinėjus pateiktą klausimą, nenustatyta aplinkybių, galinčių paveikti ginčijamo reglamento galiojimą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            59. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            Išnagrinėjus pateiktą klausimą, nenustatyta aplinkybių, galinčių paveikti 2009 m. birželio 11 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 499/2009, išplečiančio galutinio antidempingo muito, nustatyto Reglamentu (EB) Nr. 1174/2005 importuojamiems Kinijos Liaudies Respublikos kilmės rankinių padėklų krautuvams ir jų pagrindinėms dalims, taikymą tam pačiam importuojamam produktui, įvežamam iš Tailando ir deklaruojamam kaip Tailando kilmės arba ne, galiojimą.


1996 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Aannemersbedrijf P.K. Kraaijeveld BV ir kt. prieš Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van State - Nyderlandai. # Aplinka - Direktyva 85/337/EEB. # Byla C-72/95.


1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Connemara Machine Turf Co. Ltd prieš Coillte Teoranta. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court - Airija. # Viešasis prekių tiekimo pirkimas. # Byla C-306/97.