title: 2008 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Freistaat Sachsen. # Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba - Pagalbos mažosioms ir vidutinėms įmonėms schemos projektas - Suderinamumas su bendrąja rinka - Valstybės pagalbos tyrimo kriterijai - Taikymas laiko atžvilgiu - Pranešimas apie projektą iki Reglamento (EB) Nr. 70/2001 įsigaliojimo - Sprendimo priėmimas po šio įsigaliojimo - Teisėti lūkesčiai - Teisinis saugumas - Išsamus pranešimas. # Byla C-334/07 P.

text:
      Byla C‑334/07 P
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Freistaat Sachsen
      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Pagalbos mažosioms ir vidutinėms įmonėms schemos projektas – Suderinamumas su bendrąja rinka – Valstybės pagalbos tyrimo kriterijai – Taikymas laiko atžvilgiu – Pranešimas apie projektą iki Reglamento (EB) Nr. 70/2001 įsigaliojimo – Sprendimo priėmimas po šio įsigaliojimo – Teisėti lūkesčiai – Teisinis saugumas – Išsamus pranešimas“
      Sprendimo santrauka
      Valstybių teikiama pagalba – Pagalbos projektas – Komisijos tyrimas – Vertinimas Komisijos sprendimo priėmimo dieną
      (EB 88 straipsnio 3 dalis; Tarybos reglamento Nr. 659/199 4 straipsnio 1 dalis ir 5 straipsnis)
      Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta, kad Komisija turi „iš karto“ patikrinti pranešimą apie pagalbos
         projektą, šiai institucijai paprasčiausiai nustatyta ypatingo rūpestingumo pareiga ir ji nėra pranešime nurodytos pagalbos
         projekto suderinamumo su bendrąja rinka vertinimo kriterijų taikymo ratione temporis taisyklė. Tuo labiau negalima teigti, kad tokia taisyklė nustatyta to paties reglamento 4 straipsnio 5 dalies antrame sakinyje,
         kuriame teigiama, jog dviejų mėnesių terminas, per kurį Komisija atlieka išankstinį pranešimo tyrimą, prasideda kitą dieną
         po išsamaus pranešimo gavimo.

      Tačiau klausimas, ar pagalba yra valstybės pagalba, kaip nustatyta Sutartyje, turi būti sprendžiamas remiantis objektyvia
         informacija, kuri vertinama tą dieną, kurią Komisija priima sprendimą. Taigi Bendrijos teismas vykdo tik iki šios datos Komisijos
         atlikto padėties vertinimo kontrolę.

      Todėl nors pranešimo apie pagalbos projektą pateikimas yra esminis reikalavimas atliekant jo kontrolę, tai vis dėlto yra tik
         procedūrinė pareiga, skirta tam, kad Komisija galėtų atlikti prevencinę ir veiksmingą pagalbos, kurią valstybės narės ketina
         suteikti įmonėms, kontrolę. Todėl pranešimas negali lemti jame nurodytai pagalbai taikytinos teisinės tvarkos. Taigi valstybės
         narės pateiktas pranešimas apie pagalbą arba pagalbos schemos projektą nesukuria galutinai suformuotos teisinės padėties,
         kuri Komisiją priverstų priimti sprendimą dėl jų suderinamumo su bendrąja rinka taikant taisykles, galiojančias to pranešimo
         pateikimo dieną. Priešingai, Komisija turi taikyti taisykles, kurios galioja jai priimant sprendimą, ir tai yra vienintelės
         taisyklės, pagal kurias turi būti vertinamas jos priimto sprendimo šiuo klausimu teisėtumas.

      Jei teisinė tvarka, pagal kurią valstybė narė pateikė pranešimą apie planuojamą pagalbą, pasikeičia prieš Komisijai priimant
         sprendimą, pastaroji, priimdama sprendimą pagal naująsias taisykles, o tai daryti ji privalo, turi paprašyti suinteresuotųjų
         šalių išdėstyti savo nuomonę dėl tos pagalbos suderinamumo su naujosiomis taisyklėmis. Tokia nuostata netaikoma, jei pagal
         naująją teisinę tvarką nenumatomi esminiai anksčiau galiojusios teisinės tvarkos pakeitimai.

      (žr. 49–50, 52–53, 56 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 11 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Pagalbos mažosioms ir vidutinėms įmonėms schemos projektas – Suderinamumas su bendrąja rinka – Valstybės pagalbos tyrimo kriterijai – Taikymas laiko atžvilgiu – Pranešimas apie projektą iki Reglamento (EB) Nr. 70/2001 įsigaliojimo – Sprendimo priėmimas po šio įsigaliojimo – Teisėti lūkesčiai – Teisinis saugumas – Išsamus pranešimas“
      Byloje C‑334/07 P
      dėl 2007 m. liepos 17 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama K. Gross, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Freistaat Sachsen, atstovaujamai Rechtsanwalt Th. Lübbig,

      ieškovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas), J. Makarczyk, P. Kūris ir L. Bay
         Larsen,

      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti 2003 m. gegužės 3 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos
         teismo sprendimą Freistaat Sachsen prieš Komisiją (T‑357/02, Rink. p. II‑1261, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis iš dalies panaikino 2002 m. rugsėjo 24 d. Komisijos
         sprendimą 2003/226/EB dėl Vokietijos numatomos pagalbos schemos – „Pagalbos programa mažosioms ir vidutinėms įmonėms – Saksonijos
         įmonių pajėgumo gerinimas“ – Paprogramės 1 (Coaching), 4 (dalyvavimas parodose), 5 (bendradarbiavimas) ir 7 (Dizaino skatinimas) (OL L 91, 2003, p. 13, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Teisinis pagrindas
      2        1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 659/1999, nustatančiame išsamias EB (88) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83,
         p. 1) nustatyta EB 88 straipsniu Komisijai suteiktos teisės nuspręsti dėl valstybės pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka
         įgyvendinimo tvarka.

      3        Šis apeliacinis skundas konkrečiai susijęs su tokiomis šio reglamento nuostatomis:

      –        1 straipsnio f punktu, kuriame „neteisėta pagalba“ apibrėžiama kaip „nauja pagalba, įgyvendinta pažeidžiant Sutarties (88) straipsnio
         3 dalį;

      –        1 straipsnio h punktu, kuriame pateikta tokia sąvokos apibrėžtis:
      „suinteresuotoji šalis“ – tai kiekviena valstybė narė ir bet kuris asmuo, įmonė arba įmonių asociacija, kurios interesams
         gali turėti įtakos pagalbos skyrimas, ypač pagalbos gavėjas, konkuruojančios įmonės ir prekybinės asociacijos.“

      –        2 straipsnio 2 dalimi, kurioje nustatyta:
      „Savo pranešime suinteresuotoji valstybė narė pateikia visą reikiamą informaciją, kad Komisija pagal 4 ir 7 straipsnius (toliau
         – išsamus pranešimas) galėtų priimti sprendimą.“

      –        4 straipsnio 1 dalimi, kurioje teigiama:
      „Komisija iš karto patikrina gautą pranešimą. Nepažeisdama 8 straipsnio, Komisija priima sprendimą pagal 2 (sprendimas, pagal
         kurį pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba), 3 (sprendimas neteikti prieštaravimų) arba 4 (sprendimas pradėti formalaus
         tyrimo procesą) dalis.“

      –        4 straipsnio 5 dalimi, kurioje nustatyta:
      „Šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse išvardyti sprendimai priimami per 2 mėnesius. Minėtasis laikotarpis prasideda gavus išsamų
         pranešimą. Pranešimas laikomas išsamiu, jeigu per du mėnesius po jo arba papildomos informacijos pateikimo Komisija neprašo
         pateikti daugiau informacijos. <…>“.

      –        4 straipsnio 6 dalimi, kuri išdėstyta taip:
      „Jeigu per 5 dalyje nustatytą laikotarpį Komisija nepriima šio straipsnio 2, 3 arba 4 dalyje nurodyto sprendimo, tokia pagalba
         laikoma Komisijos patvirtinta. Tokiu atveju suinteresuota valstybė narė gali įgyvendinti atitinkamas priemones prieš tai apie
         jas informavusi Komisiją, jeigu Komisija, gavusi pranešimą, per 15 darbo dienų nepriima šiame straipsnyje nurodyto sprendimo.“

      4        Kalbant apie pagalbą mažosioms ir vidutinėms įmonėms, 1998 m. gegužės 7 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 994/98 dėl Europos
         bendrijos steigimo sutarties (87) ir (88) straipsnių taikymo kai kurioms horizontalios valstybės pagalbos rūšims (OL L 142,
         p. 1) 1 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčiu Komisijai suteikiama teisė remiantis EB 87 straipsniu paskelbti, kad, esant
         tam tikroms aplinkybėms, pagalba mažosioms ir vidutinėms įmonėms neprieštarauja bendrajai rinkai ir apie ją informuoti, kaip
         nustatyta EB 88 straipsnio 3 dalyje, nebūtina.

      5        2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 70/2001 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai
         mažosioms ir vidutinėms įmonėms (OL L 10, p. 33) nustatyti kriterijai, kuriuos atitinkančios individuali pagalba ir pagalbos
         schemos mažosioms ir vidutinėms įmonėms neprieštarauja bendrajai rinkai pagal EB 87 straipsnio 3 dalį ir joms netaikomas EB 88 straipsnio
         3 dalies reikalavimas informuoti.

      6        Pagal minėto reglamento 10 straipsnį, jis įsigaliojo 2001 m. vasario 2 d., t. y. dvidešimtą dieną po jo paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.

      7        Minėto reglamento ketvirtos konstatuojamosios dalies paskutiniame sakinyje teigiama, kad „rekomendacijos dėl valstybės pagalbos
         mažoms ir vidutinėms įmonėms (priimtos Komisijos (OL C 213, 1996, p. 4) turėtų būti panaikintos nuo šio reglamento įsigaliojimo
         datos, kadangi (juo) pakeičiamas tų rekomendacijų turinys“.

       Ginčo aplinkybės
      8        Pagal Saksonijos žemės ūkio ir darbo ministerijos programą, skirtą gerinti šios Žemės teritorijoje įsikūrusių mažųjų ir vidutinių
         įmonių pajėgumą, ji skiria čia dirbantiems laisvųjų profesijų atstovams ir įsteigtoms ar buveinę turinčioms mažosioms bei
         vidutinėms įmonėms neatlygintinas subsidijas projektams, kuriais siekiama vystyti ekonomiką. Šios subsidijos numatytos pagalbos
         schemoje, apie kurią Komisijai pirmą kartą buvo pranešta 1992 m., kurią ji patvirtino ir kuri buvo kelis kartus pratęsta gavus
         naujus leidimus. Šia pagalba siekiama didinti mažųjų ir vidutinių įmonių gamybinį ir konkurencinį pajėgumą.

      9        2000 m. gruodžio 29 d. laišku, kurį Komisija gavo 2001 m. sausio 3 d., Vokietijos Federacinė Respublika pranešė apie naują
         šios pagalbos schemos redakciją (toliau – pirminis pranešimas).

      10      2001 m. sausio 12 d. Komisija priėmė Reglamentą Nr. 70/2001, kuris įsigaliojo tų metų vasario 2 dieną.

      11      2001 m. gruodžio mėn. Komisija pradėjo formalaus tyrimo procesą dėl dalies pagalbos schemoje, apie kurią buvo pranešta, numatytų
         priemonių, t. y. dėl priemonių, numatytų paprogramėse „coaching“, „dalyvavimas parodose“, „bendradarbiavimas“ ir „dizaino skatinimas“ (toliau visos kartu – keturios nagrinėjamos paprogramės).
         Beje, Komisija nusprendė nekelti prieštaravimų dėl kitų priemonių, apie kurias buvo pranešta.

      12      Baigusi tyrimą, Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriuo, visų pirma, ji nusprendė, kad keturiose nagrinėjamose paprogramėse
         nustatytos priemonės yra valstybės pagalba. Antra, ji patikslino, jog tam, kad pagalba galėtų būti laikoma neprieštaraujančia
         bendrajai rinkai, ji turi patekti į Reglamento Nr. 70/2001 taikymo sritį ir turi būti laikomasi jame nustatytų intensyvumo
         ribų, išskyrus paprogramėje „bendradarbiavimas“ nustatytą pagalbą veiklai, kurią ji paskelbė prieštaraujančia bendrajai rinkai.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      13      Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas patenkino Freistaat Sachsen prašymą panaikinti kelias toliau nurodytas ginčijamo sprendimo nuostatas:

      –        jo 2 straipsnio antrąją pastraipą, pagal kurią pagalba, nepatenkanti į Reglamento Nr. 70/2001 taikymo sritį ir viršijanti
         tame reglamente nustatytas intensyvumo ribas, prieštarauja bendrajai rinkai,

      –        jo 3 straipsnį, pagal kurį pagalba veiklai, nustatyta paprogramėje „bendradarbiavimas“, prieštarauja bendrajai rinkai, ir

      –        jo 4 straipsnį, pagal kurį Vokietijos Federacinė Respublika gali įgyvendinti keturias nagrinėjamas paprogrames tik suderinusi
         jas su minėtuoju sprendimu.

      14      Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija, nagrinėdama aptariamos pagalbos suderinamumą su Reglamentu Nr. 70/2001,
         nors tuo metu, kai Komisija gavo pranešimą apie pagalbą, tas reglamentas negaliojo, tame reglamente išdėstytas naujas taisykles,
         susijusias su mažosiomis ir vidutinėmis įmonėmis, pritaikė atgaline data.

      15      Pirmosios instancijos teismas iš esmės rėmėsi pranešimo teisiniu poveikiu vykstant valstybės pagalbos projektų tyrimo procesui.
         Visų pirma jis pabrėžė, kad Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, jog Komisija iš karto patikrina gautą
         pranešimą, o 5 dalyje, jog jai skirtas dviejų mėnesių laikotarpis pirminiam šio pranešimo tyrimui atlikti pradedamas skaičiuoti
         kitą dieną po jo gavimo.

      16      Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad iš esmės planuojamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka tyrimas turi
         būti atliekamas remiantis tik tomis taisyklėmis, kurios galiojo tą dieną, kai Komisija gavo pranešimą apie tą pagalbą. Jis
         pabrėžė, kad tokia išvada grindžiama skaidrumo ir nuspėjamumo reikalavimais, nes taip išvengiama Komisijai suteikti galimybę
         vienašališkai nustatyti teisinę tvarką, taikytiną pagalbai, kurią ji turi tirti.

      17      Pirmosios instancijos teismas taip pat pabrėžė, kad toks samprotavimas yra pagrįstas teismų praktika. Šiuo klausimu jis rėmėsi
         2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimu Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją (C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869), kuris susijęs su Komisijos vienas po kito priimtų sprendimų, bendrai vadinamų „pagalbos
         juodajai metalurgijai taisyklėmis“, dėl valstybės pagalbos teikimo juodosios metalurgijos pramonei tam tikrais konkrečiai
         ir aiškiai apibrėžtais atvejais taikymu laiko atžvilgiu. Šiame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad Komisijos sprendimo
         priėmimo dieną galiojančių pagalbos juodajai metalurgijai taisyklių taikymas pagalbai, išmokėtai pagal ankstesnes taisykles,
         yra naujesnių taisyklių taikymas atgaline data.

      18      Po to Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad remiantis Reglamento Nr. 70/2001 tekstu ir tikslu bei reikalavimais, susijusiais
         su teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principų laikymusi, matyti, kad šis reglamentas negali būti taikomas atgaline
         data.

      19      Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, jog tai, kad pirminio pranešimo pateikimo momentu Vokietijos Federacinė
         Respublika galėjo žinoti, jog netrukus bus iš dalies keičiami tai pagalbai taikomi tyrimo kriterijai, nesudaro pagrindo pagrįsti
         Reglamento Nr. 70/2001 taikymo.

      20      Galiausiai Pirmosios instancijos teismas rėmėsi Komisijos pranešimu dėl taisyklių, taikomų siekiant nustatyti neteisėtą valstybės
         pagalbą, apibrėžimo (OL C 119, 2002, p. 22), kuriame ji nusprendė vertinti tokios pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka
         pagal pagalbos suteikimo dieną galiojusias taisykles. Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad jei pagalbos projektai, apie
         kuriuos pranešta, turėtų būti vertinami pagal taisykles, galiojančias tą dieną, kai Komisija dėl jų priima sprendimą, tai
         paskatintų valstybes nares nesilaikyti procedūrinių įsipareigojimų, kai jos ketina suteikti pagalbą, kuriai taikomi teisės
         aktai gali pasikeisti ir tapti griežtesni.

       Šalių reikalavimai
      21      Apeliaciniu skundu Komisija Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą, priimti galutinį sprendimą dėl bylos
         esmės atmetant Freistaat Sachsen ieškinį dėl panaikinimo ir priteisti iš Freistaat Sachsen bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.

      22      Freistaat Sachsen prašo atmesti Komisijos apeliacinį skundą ir priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl proceso apeliacinėje instancijoje.

       Dėl apeliacinio skundo
      23      Komisija pateikia du pagrindus apeliaciniam skundui pagrįsti. Ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą
         visų pirma dėl to, kad padarė išvadą, jog ji neteisingai pradėjo tirti pagalbos schemos projektą, apie kurį pranešė Vokietijos
         Federacinė Respublika, remdamasi Reglamentu Nr. 70/2001, nors šis dokumentas negaliojo pirminio pranešimo gavimo dieną, ir,
         antra, nusprendęs, kad šis pranešimas turėjo būti laikomas išsamiu.

       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
       Šalių argumentai
      24      Dėstydama pirmąjį pagrindą Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalis, EB 249 straipsnio
         2 dalį ir EB 254 straipsnio 2 dalies antrąjį sakinį, Reglamento Nr. 659/1999 3 ir kitus straipsnius bei Reglamento Nr. 70/2001
         10 straipsnio 1 dalį nusprendęs, kad pastarojo teisės akto taikymas pagalbos schemos projektui, apie kurį buvo pranešta prieš
         jam įsigaliojant, prieštarauja netaikymo atgal principui ir todėl ginčijamas sprendimas yra neteisėtas.

      25      Komisija mano, kad Reglamento Nr. 70/2001 taikymas aptariamai pagalbos schemai taikomas ne atgal, bet atitinka taikymo nedelsiant
         principą, pagal kurį Bendrijos teisės aktas taikomas nuo jo įsigaliojimo esamiems ir laiko atžvilgiu besitęsiantiems įvykiams.

      26      Komisija pabrėžia, kad nusprendęs, jog pranešimas apie valstybės pagalbos projektą sukuria teisinę padėtį, dėl kurios turi
         būti taikomos pranešimo pateikimo dieną galiojančios taisyklės, Pirmosios instancijos teismas priėmė teisiškai klaidingą poziciją.

      27      Iš tikrųjų Komisija mano, kad pranešimas turi tik procedūrinį poveikį. Ji teigia, kad tyrimas, kurį ji turi atlikti, nėra
         susijęs su pačiu pranešimu, bet su pagalba, apie kurią pranešta, ir kad jis turi būti atliekamas atsižvelgiant ne vien tik
         į minėtame pranešime pateiktą informaciją, bet ir į tuo metu susidariusias faktines aplinkybes bei teisės aktų reikalavimus,
         kurie galioja tuo metu, kai ji priima sprendimą. Šiuo klausimu ji nurodo Reglamento Nr. 659/1999 3 straipsnį, 4 straipsnio
         2–4 ir 6 dalis, 5 straipsnio 1 dalį, 6 straipsnį ir 7 straipsnio 2–4 dalis.

      28      Komisija taip pat pabrėžia, kad pranešti apie valstybės pagalbos projektą valstybės narės privalo remdamosi Sutartimi ir pats
         pranešimo faktas teisių nesuteikia.

      29      Ji teigia, kad Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 1 dalyje nustatytu reikalavimu nedelsiant patikrinti pranešimą iš Komisijos
         neatimama teisė pagal šio reglamento 5 straipsnį prašyti atitinkamos valstybės narės pateikti papildomos informacijos.

      30      Komisija teigia, kad dviejų mėnesių laikotarpis, kuris pradedamas skaičiuoti nuo  pranešimo gavimo datos pagal Reglamento
         Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalį ir kuriam pasibaigus, remiantis šio reglamento 4 straipsnio 6 dalimi, pagalbą galima visiškai
         teisėtai įgyvendinti, yra paprasčiausias procesinis terminas. Ji teigia, kad, remiantis minėto reglamento 4 straipsnio 6 dalies
         antru sakiniu, ji bet kuriuo atveju turi teisę priimti sprendimą iki šio termino pabaigos ir, jei reikia, pradėti formalų
         tyrimo procesą.

      31      Be to, Komisija pažymi, kad Vokietijos Federacinė Respublika akivaizdžiai žinojo apie Reglamento Nr. 70/2001 projektą, nes
         ji pati dalyvauja rengiant šį projektą.

      32      Ji mano, kad pirmiau minėtas sprendimas Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją negali būti siejamas su šia byla, nes jame kalbama apie neteisėtą pagalbą, o tame sprendime Teisingumo Teismo pateikta išvada,
         be kita ko, grindžiama pagalbos juodajai metalurgijai taisyklių specifiniu pobūdžiu.

      33      Komisija taip pat nesutinka su Pirmosios instancijos teismo išvada, pagal kurią faktas, kad Reglamentu Nr. 70/2001 valstybėms
         narėms suteikiama galimybė pačioms patikrinti, ar reikia pranešti, reiškia, kad šis teisės aktas negali būti taikomas ankstesniems
         pranešimams. Kalbėdama šiuo klausimu ji pažymi, kad šiuo atveju, įsigaliojus minėtam teisės aktui, Vokietijos Federacinė Respublika
         galėjo patikrinti, ar priemonėms, apie kurias ji pranešė, taikoma išimtis, ir, jei reikia, atsiimti pranešimą pagal Reglamento
         Nr. 659/1999 8 straipsnį. Komisija taip pat teigia, kad, remiantis Reglamento Nr. 70/2001 ketvirta konstatuojamąja dalimi,
         valstybės narės gali pranešti apie valstybės pagalbą, kuriai taikomas šis teisės aktas. Ji teigia, kad minėtu teisės aktu
         nedraudžiama jam įsigaliojus neatsiimti jau pateiktų pranešimų.

      34      Komisija taip pat pabrėžia, kad Reglamento Nr. 70/2001 ketvirtos konstatuojamosios dalies antrame sakinyje esantis patikslinimas,
         pagal kurį pranešimuose nurodytas pagalbos schemas Komisija nagrinės „ypač“ atsižvelgdama į tame reglamente nurodytus kriterijus,
         negali būti aiškinamas taip, kad juo remiantis galima taikyti per 1996 m. priimtas rekomendacijas dėl valstybės pagalbos mažosioms
         ir vidutinėms įmonėms, nes jos panaikintos minėtu reglamentu, kaip aiškiai nurodyta minėtoje konstatuojamojoje dalyje.

      35      Galiausiai Komisija mano, kad Pirmosios instancijos teismo pateiktas pranešime nurodytos valstybės pagalbos projekto ir neteisėtos
         pagalbos sugretinimas yra netinkamas. Kalbėdama šiuo klausimu ji pabrėžia, kad Komisijos pranešimas dėl taisyklių, taikomų
         siekiant nustatyti neteisėtą valstybės pagalbą, apibrėžimo, kuriuo rėmėsi Pirmosios instancijos teismas, bet kokiu atveju
         nebūtų buvęs taikomas, jei Vokietijos Federacinės Respublikos pranešime nurodyta pagalba būtų buvusi neteisėta. Iš tikrųjų
         šiame pranešime išimtinai kalbama tik apie direktyvų ar panašių priemonių taikymą, tuo labiau ketvirtojoje jo pastraipoje,
         be kita ko, nurodyta, kad juo „nepažeidžiamas Tarybos ir Komisijos reglamentų valstybės pagalbos srityje aiškinimas“.

      36      Freistaat Sachsen teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos nusprendęs, kad Reglamento Nr. 70/2001 taikymas pagalbos
         schemos projektui, apie kurį pranešta iki šio teisės akto įsigaliojimo, yra jo taikymas atgal, dėl kurio ginčijamas sprendimas
         gali būti neteisėtas.

      37      Freistaat Sachsen mano, kad pranešimas apie pagalbos projektą nėra vien tik paprasčiausia valstybių narių pareiga, nes dėl šio akto Komisijai
         atsiranda konkrečios pareigos, o jį pateikus pradedamas skaičiuoti terminas, kuriam pasibaigus kyla svarbios teisinės pasekmės
         susijusioms šalims.

      38      Freistaat Sachsen mano, kad remiantis teisinio saugumo principu Bendrijos teisės aktų negalima taikyti atgal, jei juose nėra aiškios nuostatos
         šiuo klausimu.

      39      Jis mano, kad Teisingumo Teismo padaryta išvada minėtame sprendime Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją dėl neteisėtos pagalbos turi būti taikoma pranešime nurodytai pagalbai.

      40      Ji mano, kad valstybės narės pateiktu pranešimu apie pagalbos projektą grindžiami jos teisėti lūkesčiai, kad bus taikomi pranešimo
         pateikimo dieną galiojantys tyrimo kriterijai. Tačiau išlieka prielaida, kad po pranešimo apie pagalbos projektą pateikimo
         įsigaliojusi taisyklė atitinkamai valstybei narei yra palankesnė už taisyklę, galiojusią pateikiant pranešimą.

      41      Freistaat Sachsen po to pabrėžia, kad jei Komisija teigia, jog neteisėta pagalba turi būti vertinama pagal jos suteikimo momentu galiojančias
         nuostatas, tai taip pat reikia taikyti tą teisę, kuri galioja tuo momentu, kai tinkamai pranešama apie naują pagalbą, t. y.
         pranešimo pateikimo momentu, kad procedūrinių pareigų besilaikančioms valstybėms narėms nebūtų sudarytos mažiau palankios
         sąlygos.

      42      Be to, Freistaat Sachsen teigia, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog pirmasis Komisijos pateiktas apeliacinio skundo pagrindas yra pagrįstas,
         ginčijamas sprendimas vis tiek turėtų būti panaikintas dėl to, kad Komisija realiai neįgyvendino savo diskrecijos. Šiuo atveju
         taikydama Reglamentą Nr. 70/2001 ji neatsižvelgė į Freistaat Sachsen ypatybes ir į pranešime nurodytą pagalbos schemą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      43      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką nauja taisyklė paprastai taikoma nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant
         ankstesnei taisyklei, pasekmėms (šiuo klausimu žr., visų pirma, 1970 m. balandžio 14 d. Sprendimo Brock, 68/69, Rink. p. 171 7 punktą ir 1986 m. liepos 10 d. Sprendimo Licata prieš CES, 270/84, Rink. p. 2305 31 punktą). Teisingumo Teismas taip pat yra pažymėjęs, jog teisėtų lūkesčių apsaugos principas negali
         būti tiek išplėstas, kad iš esmės nebūtų galima taikyti naujos taisyklės būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei
         taisyklei, pasekmėms (žr., visų pirma, 1987 m. sausio 14 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, 278/84, Rink. p. 1, 36 punktą ir 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, 203/86, Rink. p. 4563 25 punktą).

      44      Tačiau Bendrijos materialinės teisės normos turi būti aiškinamos taip, kad jos taikomos prieš jų įsigaliojimą susidariusioms
         padėtims tik tuo atveju, jei iš jų teksto, tikslo ir paskirties matyti, kad toks poveikis joms turi būti suteiktas (žr., visų
         pirma, 2002 m. sausio 29 d. Sprendimo Pokrzeptowicz-Meyer, C‑162/00, Rink. p. I‑1049, 49 punktą).

      45      EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatyta pareiga pranešti apie valstybės pagalbos projektą yra pagrindinė Bendrijos priemonė kontroliuoti
         šią pagalbą ir ją gaunančios įmonės negali remtis teisėtais lūkesčiais dėl jų teisėtumo, jei jos suteiktos nesilaikant šios
         procedūros (1997 m. kovo 20 d. Sprendimo Alcan Deutschland, C‑24/95, Rink. p. I‑1591, 25 punktas ir 2008 m. balandžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Salzgitter, C‑408/04 P, Rink. p. I‑0000, 104 punktas).

      46      Pagal EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinį sakinį pagalbą ketinanti suteikti valstybė narė planuojamų priemonių neįgyvendina,
         kol minėta procedūra neužbaigiama galutiniu Komisijos sprendimu.

      47      Šioje nuostatoje numatytu draudimu siekiama, kad pagalbos poveikis nepasireikštų, kol baigsis Komisijai suteiktas protingas
         terminas išsamiai išnagrinėti projektą, ir prireikus pradėti šio straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą (1990 m. vasario 14 d.
         vadinamojo Boussac Saint Frères Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑301/87, Rink. p. I‑307, 17 punktas ir 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo CELF ir Ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, Rink. p. I‑0000, 36 punktas).

      48      Taigi EB 88 straipsnio 3 dalis numato naujų pagalbos projektų prevencinę kontrolę (1973 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Lorenz, 120/73, Rink. p. 1471, 2 punktas ir minėto sprendimo CELF ir Ministre de la Culture et de la Communication 37 punktas).

      49      Kalbant apie kontrolę, Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta, kad Komisija turi „iš karto“ patikrinti
         pranešimą, šiai institucijai paprasčiausiai nustatyta ypatingo rūpestingumo pareiga ir ji nėra pranešime nurodytos pagalbos
         projekto suderinamumo su bendrąja rinka vertinimo kriterijų taikymo ratione temporis taisyklė. Tuo labiau negalima teigti, kad tokia taisyklė nustatyta to paties reglamento 4 straipsnio 5 dalies antrame sakinyje,
         kuriame teigiama, kad dviejų mėnesių terminas, per kurį Komisija atlieka išankstinį pranešimo tyrimą, prasideda kitą dieną
         po išsamaus pranešimo gavimo.

      50      Tačiau klausimas, ar pagalba yra valstybės pagalba kaip nustatyta Sutartyje, turi būti sprendžiamas remiantis objektyvia informacija,
         kuri vertinama tą dieną, kurią Komisija priima sprendimą (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją, C‑182/03 ir C‑217/03, Rink. p. I‑5479, 137 punktas ir 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEXir kt., C‑341/06 P ir C‑342/06 P, Rink. p. I‑0000, 95 punktą). Taigi Bendrijos teismas vykdo tik iki šios datos Komisijos atlikto
         padėties vertinimo kontrolę (minėto sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt. 144 punktas).

      51      Taip pat reikia pabrėžti, kad Komisijos sprendimo priėmimo dieną galiojančios valstybės pagalbos suderinamumo vertinimo taisyklės,
         principai ir kriterijai gali būti iš esmės laikomi geriau pritaikytais prie konkurencijos sąlygų.

      52      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad nors pranešimo apie pagalbos projektą pateikimas yra esminis reikalavimas atliekant jo kontrolę,
         tai vis dėlto yra tik procedūrinė pareiga, skirta tam, kad Komisija galėtų atlikti prevencinę ir veiksmingą pagalbos, kurią
         valstybės narės ketina suteikti įmonėms, kontrolę. Todėl pranešimas negali lemti jame nurodytai pagalbai taikytinos teisinės
         tvarkos.

      53      Todėl valstybės narės pateiktas pranešimas apie pagalbą arba pagalbos schemos projektą nesukuria galutinai suformuotos teisinės
         padėties, kuri Komisiją priverstų priimti sprendimą dėl jų suderinamumo su bendrąja rinka taikant taisykles, galiojančias
         to pranešimo pateikimo dieną. Priešingai, Komisija turi taikyti taisykles, kurios galioja jai priimant sprendimą, ir tai yra
         vienintelės taisyklės, pagal kurias turi būti vertinamas jos priimto sprendimo šiuo klausimu teisėtumas.

      54      Priešingai nei teigia Freistaat Sachsen, tokia išvada valstybės narės nėra skatinamos nedelsiant įgyvendinti planuojamą pagalbą apie ją nepranešusios, kad galėtų
         pasinaudoti įgyvendinimo momentu galiojančiais teisės aktais. Iš tikrųjų, net jei neteisėtos pagalbos suderinamumas su bendrąja
         rinka visais atvejais vertinamas tą dieną, kurią ji buvo išmokėta, valstybės narės labai sunkiai gali numatyti tikslius teisės
         aktų pakeitimus. Be to, neteisėtą pagalbą suteikusi ir išmokėjusi valstybė narė gali būti priversta ją išieškoti ir atlyginti
         žalą, atsiradusią dėl tos pagalbos neteisėtumo (šiuo klausimu žr., visų pirma, minėto sprendimo CELF ir Ministre de la Culture et de la Communication 55 punktą).

      55      Vis tik reikia pabrėžti, kad, remiantis EB 88 straipsnio 2 dalimi ir Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio h punktu, Komisija,
         nusprendusi pradėti formalaus tyrimo procesą dėl pagalbos projekto, turi suinteresuotosioms šalims, tarp kurių yra viena ar
         kelios susijusios įmonės, sudaryti sąlygas pateikti pastabas. Ši taisyklė yra esminis reikalavimas.

      56      Todėl jei teisinė tvarka, pagal kurią valstybė narė pateikė pranešimą apie planuojamą pagalbą, pasikeičia prieš Komisijai
         priimant sprendimą, pastaroji, priimdama sprendimą pagal naująsias taisykles, o tai daryti ji privalo, turi paprašyti suinteresuotųjų
         šalių išdėstyti savo nuomonę dėl tos pagalbos suderinamumo su naujosiomis taisyklėmis. Tokia nuostata nebūtų taikoma, jei
         pagal naująją teisinę tvarką nebūtų esminių pakeitimų anksčiau galiojusios teisinės tvarkos atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2008 m.
         gegužės 8 d. Sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, C‑49/05 P, Rink. p. I‑0000, 68–71 punktus).

      57      Šioje byloje akivaizdu, visų pirma, kad apie planuojamą pagalbos schemą Komisijai buvo pranešta iki Reglamento Nr. 70/2001
         įsigaliojimo, antra, kad jo įsigaliojimo dieną Komisija dar nebuvo priėmusi sprendimo ir, trečia, kad šis reglamentas galiojo
         ginčijamo sprendimo priėmimo dieną.

      58      Iš bylos dokumentų taip pat matyti, kad Komisija paprašė suinteresuotųjų šalių pateikti savo nuomonę dėl minėto reglamento
         taikymo pranešime nurodytai pagalbos schemai.

      59      Sprendžiant iš to, kas išdėstyta pirmiau, nusprendęs, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiamas negaliojimo atgal principas, Pirmosios
         instancijos teismas savo sprendime padarė teisės klaidą. Taigi pirmasis Komisijos apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
         Todėl, nesant reikalo nagrinėti antrąjį pagrindą, reikia panaikinti skundžiamą sprendimą.

       Dėl bylos grąžinimo Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo
      60      Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmąją pastraipą, jei apeliacinis skundas pagrįstas, Teisingumo Teismas gali
         pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
         kad jis priimtų sprendimą.

      61      Šiuo atveju, kadangi apeliacinio skundo pagrindas, grindžiamas tuo, kad Reglamentas Nr. 70/2001 ginčijamam sprendimui taikomas
         atgal, yra nepagrįstas, reikia priimti sprendimą dėl Freistaat Sachsen Pirmosios instancijos teisme pateikto ketvirtojo ir penktojo pagrindų, kurie grindžiami, pirma, tuo, kad Komisija, atlikdama
         nagrinėjamos pagalbos tyrimą, neįgyvendino savo diskrecijos ir kad dėl to buvo pažeista pareiga motyvuoti, ir, antra, tuo,
         kad Komisija neįrodė, jog suteikus šią pagalbą konkurencija bus iškraipyta realiai arba gali būti iškraipyta ir kad dėl to
         buvo pažeista pareiga motyvuoti.

      62      Atsakant į klausimą dėl šių pagrindų, reikia vertinti sudėtingus faktus remiantis informacija, kurios Pirmosios instancijos
         teismas nevertino. Teisingumo Teisme Freistaat Sachsen nepateikdamas išsamesnių argumentų teigė, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas dėl to, kad Komisija, taikydama
         Reglamentą Nr. 70/2001, neįgyvendino savo diskrecijos, nes neatsižvelgė nei į Saksonijos žemės, nei į pranešime nurodytos
         pagalbos ypatumus.

      63      Taigi šioje byloje Teisingumo Teismas negali priimti galutinio sprendimo, todėl bylą reikia grąžinti Pirmosios instancijos
         teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl šių dviejų pagrindų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      64      Kadangi byla grąžinama Pirmosios instancijos teismui, reikia atidėti išlaidų, susijusių su šiuo apeliaciniu procesu, klausimo
         nagrinėjimą.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2007 gegužės 3 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Freistaat Sachsen prieš Komisiją (T‑357/02).
      2.      Bylą grąžinti Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo.
      3.      Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2008 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Viešieji prekių pirkimai -Direktyva 93/36/EEB - Sutarties sudarymas iš anksto nepaskelbus apie numatomą pirkimą - Policijai ir nacionalinei priešgaisrinės apsaugos tarnybai skirti lengvieji sraigtasparniai.#Byla C-157/06.

text:
      Byla C‑157/06
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Italijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Viešieji prekių pirkimai – Direktyva 93/36/EEB – Sutarties sudarymas iš anksto nepaskelbus apie numatomą pirkimą – Policijai ir nacionalinei priešgaisrinės apsaugos tarnybai skirti lengvieji sraigtasparniai“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Direktyva 93/36 – Nuo bendrų taisyklių leidžiančios
            nukrypti nuostatos – Griežtas aiškinimas – Valstybės narės gyvybinių saugumo interesų apsauga
      (EB 296 straipsnio 1 dalies b punktas; Tarybos direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punktas, 3, 6 ir 9 straipsniai)
      Priėmusi nacionalinį teisės aktą, leidžiantį nukrypti nuo Bendrijos teisės aktų viešojo prekių pirkimo srityje, perkant policijos
         pajėgų ir nacionalinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos poreikiams skirtus lengvuosius sraigtasparnius, kai nėra jokių tokį
         nukrypimą pateisinančių sąlygų, valstybė narė neįvykdo įsipareigojimų pagal Direktyvą 93/36 dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių
         sudarymo tvarkos derinimo ir visų pirma pagal jos 2 straipsnio 1 dalies b punktą ir 6 bei 9 straipsnius.

      Iš tikrųjų, kiek tai susiję su EB 296 straipsnio 1 dalies b punkte numatytais teisėtais nacionaliniu interesu grindžiamais
         reikalavimais, bet kuri valstybė narė gali imtis priemonių, kurios, jos manymu, būtinos gyvybiniams jos saugumo interesams
         apsaugoti ir kurios susijusios su ginklų, amunicijos ir karinės paskirties medžiagų gamyba ar prekyba, su sąlyga, kad šios
         priemonės nekenkia gaminių, kurie nėra specialiai skirti karo tikslams, konkurencijos bendrojoje rinkoje sąlygoms.

      Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad aptariamos prekės turi būti skirtos būtent karo tikslams. Iš to išplaukia, kad perkant
         įrangą, kurios naudojimas karo tikslams nėra akivaizdus, būtinai turi būti laikomasi viešojo pirkimo sutarčių sudarymo taisyklių.
         Taigi, kai neginčijama, kad nacionaliniame teisės akte numatyti aiškiai civilės paskirties sraigtasparniai, kurių karinis
         naudojimas yra tik galimybė, suinteresuotoji valstybė narė, grįsdama nacionalinės teisės aktą, leidžiantį perkant minėtus
         sraigtasparnius taikyti derybų procedūrą, negali veiksmingai remtis EB 296 straipsnio 1 dalies b punktu, į kurį daroma nuoroda
         Direktyvos 93/36 3 straipsnyje.

      Be to, Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punkto taikymas perkant aptariamus sraigtasparnius yra neproporcingas tikslui
         neatskleisti svarbios su jų gamyba susijusios informacijos, jei suinteresuotoji valstybė narė neįrodė, kad tokio tikslo negalima
         pasiekti skelbiant konkursą, kaip numatyta toje pačioje direktyvoje. Iš to matyti, jog paprasto teiginio, kad nagrinėjamos
         prekės paskelbtos slaptomis, kad joms taikomos ypatingos saugumo priemonės ar kad, siekiant apsaugoti gyvybinius valstybės
         saugumo interesus, būtina joms netaikyti Bendrijos taisyklių, nepakanka įrodyti, kad išimtinės aplinkybės, pateisinančios
         Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatytą išimtį, faktiškai egzistuoja.

      (žr. 25–28, 31–34 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. spalio 2 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Viešieji prekių pirkimai –Direktyva 93/36/EEB – Sutarties sudarymas iš anksto nepaskelbus apie numatomą pirkimą – Policijai ir nacionalinei priešgaisrinės apsaugos tarnybai skirti lengvieji sraigtasparniai“
      Byloje C‑157/06
      dėl 2006 m. kovo 23 d. pagal EB sutarties 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama X. Lewis ir D. Recchia, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Italijos Respubliką, atstovaujamą I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Fiengo, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro antrosios kolegijos pirmininko funkcijas vykdantis šeštosios kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai K. Schiemann,
         J. Makarczyk (pranešėjas), J.‑C. Bonichot ir C. Toader,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė B. Fülöp, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. gegužės 15 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad priėmusi 2003 m. liepos 11 d. Vidaus reikalų
         ministro dekretą Nr. 558/A/04/03/RR (toliau – ministro dekretas), leidžiantį nukrypti nuo Bendrijos teisės aktų viešojo prekių
         pirkimo srityje, perkant policijos pajėgų ir nacionalinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos poreikiams skirtus lengvuosius
         sraigtasparnius, nesant jokių tokį nukrypimą pateisinančių sąlygų, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal
         1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvą 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199,
         p. 1) ir visų pirma pagal jos 2 straipsnio 1 dalies b punktą, 6 ir 9 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punktas skamba taip:

      „1. Ši direktyva netaikoma:
      <...>
      b)       prekių pirkimo sutartims, kurios yra paskelbtos slaptomis arba kurios pagal suinteresuotose valstybėse narėse galiojančius
         įstatymus ir kitus teisės aktus privalo būti vykdomos kartu imantis specialių apsaugos priemonių, arba kai yra reikalaujama
         užtikrinti valstybių narių pagrindinius saugumo interesus.“

      3        Tos pačios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:

      „Nepažeidžiant 2, 4 straipsnių ir 5 straipsnio 1 dalies, ši direktyva taikoma visoms su 1 straipsnio a punktu susijusioms
         prekėms, įskaitant ir tas, kurios nurodytos perkančiųjų organizacijų sudaromose gynybos srities sutartyse, išskyrus gaminius,
         kuriems yra taikomas (EB) (296) straipsnio 1 dalies b punktas.“

      4        Šios direktyvos 6 straipsnyje nustatyta:

      „1. Sudarydamos viešojo prekių pirkimo sutartis, perkančiosios organizacijos toliau nurodytais atvejais taiko 1 straipsnio
         d, e ir f punktuose nustatytas procedūras.

      2. Perkančiosios organizacijos gali savo prekių pirkimo sutartis sudaryti derybų būdu tuo atveju, kai pasiūlymai atviram arba
         ribotam konkursui neatitiko atviro ar riboto konkursų dokumentų reikalavimų, arba tuo atveju, kai pasiūlymai konkursui yra
         nepriimtini pagal nacionalines nuostatas, atitinkančias IV dalies nuostatas, jeigu sutarties pradinės sąlygos nėra iš esmės
         pakeistos. Tokiais atvejais perkančiosios organizacijos turi paskelbti skelbimą apie pirkimą, jeigu į tokias derybas jos neįtraukia
         visų 20–24 straipsniuose nustatytus kriterijus tenkinančių įmonių, kurios per ankstesnį atvirą arba ribotą konkursą pateikė
         pasiūlymus, laikydamosi oficialių konkurso reikalavimų.

      3. Perkančiosios organizacijos gali sudaryti savo prekių pirkimo sutartis derybų būdu, iš anksto nepaskelbusios apie pirkimą,
         toliau nurodytais atvejais:

      a)      kai atviram arba ribotam konkursui nepateikiami pasiūlymai arba nėra pateikta tinkamų pasiūlymų, jeigu sutarties pradinės
         sąlygos nėra iš esmės pakeistos ir jeigu Komisijai yra pateikiama ataskaita;

      b)      kai numatomos tiekti prekės yra pagamintos tiktai mokslo, eksperimentų, studijų, mokslinio arba techninio tobulinimo tikslais;
         ši nuostata netaikoma masinei gamybai, kuria siekiama sustiprinti komercinį pajėgumą arba padengti mokslinio ir techninio
         tobulinimo išlaidas;

      c)      kai dėl techninių arba meninių priežasčių arba dėl priežasčių, susijusių su išimtinių teisių apsauga, tiekiamas prekes gali
         gaminti arba pristatyti tik vienas konkretus tiekėjas;

      d)      jeigu neišvengiamai būtina pirkimą atlikti ypač skubiai dėl įvykio, kurio perkančiosios organizacijos negalėjo numatyti, kai
         tokio pirkimo neįmanoma atlikti atviro, riboto konkurso ar skelbiamų derybų būdais šio straipsnio 2 dalyje nustatytais terminais.
         Aplinkybės, kuriomis grindžiama ypatinga skuba, jokiu būdu negali priklausyti nuo perkančiosios organizacijos;

      e)      perkant papildomas prekes iš pradinio tiekėjo, siekiant iš dalies pakeisti turimas ir įprastines prekes ar įrenginius arba
         padidinti turimų prekių kiekius ar įrenginius, kai pakeitus tiekėją perkančioji organizacija būtų įpareigota įsigyti skirtingas
         technines charakteristikas turinčių medžiagų, o tai nulemtų nesuderinamumą arba neproporcingus techninius eksploatavimo ir
         aptarnavimo sunkumus. Tokių sutarčių, kaip ir periodiškai atnaujinamų sutarčių, trukmė paprastai negali viršyti trejų metų.

      4. Visais kitais atvejais perkančiosios organizacijos savo prekių pirkimo sutartis sudaro atviro arba riboto konkurso būdu.“
         (Pataisytas vertimas)

      5        Minėtos direktyvos 9 straipsnis skamba taip:

      „1. Perkančiosios organizacijos, prasidėjus jų biudžetiniams metams, kuo greičiau paskelbia išankstinį informacinį pranešimą
         apie bendrą atskirų rūšių prekių viešąjį pirkimą, kurį jos numato atlikti per artimiausius 12 mėnesių, jeigu bendra apskaičiuota
         pirkimų vertė, atsižvelgiant į 5 straipsnio nuostatas, yra lygi 750 000 (eurų) arba didesnė.

      Perkančiosios organizacijos apibrėžia prekių rūšis pateikdamos nuorodas į nomenklatūrą „Produktų klasifikatorius pagal veiklos
         rūšis (CPA)“. Komisija 32 straipsnio 2 dalyje nustatyta tvarka nustato tokių informacinio pranešimo nuorodų į konkrečias nomenklatūros
         pozicijas sąlygas.

      2. Perkančiosios organizacijos, kurios ketina sudaryti viešojo prekių pirkimo sutartį pagal atvirą, ribotą konkursą arba,
         6 straipsnio 2 dalyje nurodytais atvejais, derybas, paskelbia pranešimą apie savo ketinimą.

      3. Perkančiosios organizacijos, sudariusios sutartį, paskelbia pranešimą apie pirkimo rezultatus. Tačiau kai kuriais atvejais
         tam tikra informacija apie sudarytą sutartį gali būti nepaskelbta, jeigu jos atskleidimas trukdytų vykdyti įstatymus arba
         kitaip prieštarautų visuomenės interesams, pažeistų valstybinių arba privačių įmonių teisėtus komercinius interesus, arba
         galėtų pažeisti sąžiningą konkurenciją tarp tiekėjų.

      4. Pranešimai yra parengiami pagal IV priede pateiktus pavyzdžius, juose nurodoma reikalaujama informacija. Perkančiosios
         organizacijos, prašydamos informacijos apie ekonominius ir techninius standartus, kurių jos reikalauja iš tiekėjų tam, kad
         galėtų atlikti jų atranką (IV priedo B dalies 11 punktas, IV priedo C dalies 9 punktas ir IV priedo D dalies 8 punktas), negali
         kelti kitokių sąlygų, negu nurodytosios 22 ir 23 straipsniuose.

      5. Perkančiosios organizacijos kuo greičiau ir tinkamiausiais informacijos kanalais išsiunčia pranešimus Europos Bendrijų
         oficialiųjų leidinių biurui. Kai taikoma pagreitinta procedūra, nurodyta 12 straipsnyje, pranešimas išsiunčiamas teleksu,
         telegrama arba faksu.

      Šio straipsnio 1 dalyje nurodytas pranešimas išsiunčiamas kuo greičiau kiekvienų biudžetinių metų pradžioje.
      Šio straipsnio 3 dalyje nurodytas pranešimas išsiunčiamas ne vėliau kaip po 48 dienų nuo nurodytos sutarties sudarymo.
      6. Pranešimų, nurodytų šio straipsnio 1 ir 3 dalyse, visas tekstas oficialiomis Bendrijų kalbomis paskelbiamas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje ir TED duomenų banke, tačiau tik tekstas originalo kalba laikomas autentišku.

      7. Pranešimo, nurodyto šio straipsnio 2 dalyje, visas tekstas originalo kalba paskelbiamas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje ir TED duomenų banke. Kiekvieno skelbimo svarbiausių dalių santrauka paskelbiama kitomis oficialiomis Bendrijų kalbomis,
         tačiau tik tekstas originalo kalba laikomas autentišku.

      8. Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biuras paskelbia pranešimus ne vėliau kaip po 12 dienų nuo jų išsiuntimo. Kai taikoma
         pagreitinta procedūra, nurodyta 12 straipsnyje, šis terminas sutrumpinamas iki 5 dienų.

      9. Pranešimai tos šalies, kurioje yra perkančioji organizacija, oficialiuosiuose leidiniuose arba spaudoje nėra skelbiami
         iki jų išsiuntimo į Europos Bendrijų oficialiųjų leidinių biurą dienos; skelbimuose nurodoma šio išsiuntimo data. Skelbimuose
         neturi būti kitokios informacijos, išskyrus tą, kuri skelbiama Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.

      10. Perkančiosios organizacijos privalo turėti išsiuntimo datos įrodymą.
      11. Pranešimų apie pirkimą paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje išlaidas padengia Bendrijos. Skelbimas negali būti didesnis kaip vienas Europos Bendrijų oficialiojo leidinio puslapis arba vidutiniškai 650 žodžių. Kiekvienas Europos Bendrijų oficialiojo leidinio numeris, skelbiantis vieną arba daugiau skelbimų, turi pateikti skelbimo arba skelbimų, kuriais yra grindžiami paskelbtas
         skelbimas arba skelbimai, pavyzdį.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Ministro dekrete nustatyta:

      „1.      Policijos pajėgų ir nacionalinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos poreikiams skirtų lengvojo tipo sraigtasparnių tiekimui
         taikomos ypatingos saugumo priemonės, kurios taip pat taikomos dėstomojoje dalyje numatytų techninės vertinimo grupės ir tarpžinybinės
         komisijos veiksmams.

      2.      Sudarant sutartis dėl minėto tiekimo leidžiama nukrypti nuo (1992 m. liepos 24 d.) Įstatyminio dekreto Nr. 358, iš dalies
         pakeisto (1998 m. spalio 20 d.) Įstatyminiu dekretu Nr. 402 (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 358/1992), nuostatų, nes šio
         dekreto 4 straipsnio c (punkte) numatytos sąlygos šiuo atveju yra įvykdytos.“

      7        Ministro dekrete minimas Įstatyminis dekretas Nr. 358/1992 yra teisės aktas, kuriuo buvo perkelti viešąjį prekių pirkimą reglamentuojantys
         Bendrijos teisės aktai.

      8        Įstatyminio dekreto Nr. 358/1992 4 straipsnio c punkte atkartotos Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punkto nuostatos.

       Ikiteisminė procedūra
      9        Sužinojusi apie ministro dekretą ir nusprendusi, kad jis neatitinka Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punkto, 6 ir
         9 straipsnių, Komisija 2004 m. balandžio 1 d. nusiuntė Italijos Respublikai oficialų pranešimą, į kurį ši atsakė 2004 m. liepos
         30 dieną.

      10      Kadangi šis atsakymas Komisijos nepatenkino, ji 2004 m. gruodžio 14 d. išsiuntė Italijos Respublikai pagrįstą nuomonę, ragindama
         ją per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      11      2005 m. kovo 22 d. raštu Italijos Respublika pranešė Komisijai, kad ji dar detaliai neatsakė į minėtą pagrįstą nuomonę, tačiau
         „šiuo klausimu pradėjo gilaus apmąstymo procesą“, kurio pirmieji rezultatai „skatina manyti, kad skaitant minėtą dekretą galėjo
         kilti tam tikras nesusipratimas dėl atitikties galiojantiems Bendrijos teisės aktams dėl viešųjų prekių pirkimų sutarčių sudarymo“.
         Toliau šiame rašte buvo išsakytas noras pradėti techninį dialogą su Komisijos tarnybomis, kuris galėtų „lydėti aptariamo klausimo
         apmastymo procesą ir nulemti pirmiau minėto teisės akto peržiūrėjimą tinkamai atsižvelgiant į  įvairius šioje srityje esančius
         privalomus reikalavimus“.

      12      Nepaisant 2005 m. balandžio 14 d. ir gegužės 26 d. dviejų Komisijos raštų, informuojančių Italijos Respubliką apie jos pasirengimą
         pradėti dialogą su suinteresuotomis ministerijos tarnybomis, šis techninis dialogas niekada nebuvo pradėtas. Šiomis aplinkybėmis
         Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      13      Komisija kaltina Italijos Respubliką ministro dekretu netinkamai pašalinus iš Direktyvos 93/36 taikymo srities policijos pajėgų
         ir nacionalinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos poreikiams skirtų lengvųjų sraigtasparnių tiekimą, nes jokia šios direktyvos
         2 straipsnio 1 dalies b punkto sąlyga nebuvo įvykdyta.

      14      Šiuo klausimu ji pabrėžia, kad minėti sraigtasparniai skirti policijos pajėgoms ir nacionalinei priešgaisrinės apsaugos tarnybai,
         t. y. civilinėms tarnyboms, paprastai neturinčioms dalyvauti karinėse operacijose. Be to, aplinkybė, kad lengvosios ginkluotės
         įrengimas numatytas tik kaip galimybė, patvirtina, jog aptariami sraigtasparniai skirti daugiausia civiliam naudojimui. Galiausia
         to, kad šie sraigtasparniai turi turėti tam tikras į karinius sraigtasparnius panašias savybes, nepakanka, kad jie būtų prilyginti
         karinėms prekėms. Komisijos teigimu, tai daugų daugiausia yra galimam dvejopam naudojimui skirti orlaiviai.

      15      Be to, Komisija mano, kad net jei tai būtų karinės prekės, Direktyva 93/36 vis dėlto turėtų būti taikoma, o valstybė narė,
         kuri remiasi jos 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta išimtimi, turėtų įrodyti šios išimties taikymą pateisinančias sąlygas.
         Tačiau ji mano, kad nagrinėjamu atveju Italijos Respublika neįrodė minėtoje nuostatoje numatytos išimties taikymo teisėtumo.

      16      Italijos Respublika teigia, kad dabartiniame tarptautiniame kontekste karo ir karinių medžiagų sąvokos iš esmės pasikeitė,
         lyginant su jų pradine reikšme, panašiai kaip ir gyvybinių nacionalinio saugumo interesų apsaugos sąvoka. Ministro dekretu
         numatytų tiekimų dalyku esančių sraigtasparnių karinis pobūdis neginčytinas, nes šie sraigtasparniai gali būti panaudoti nacionaliniam
         saugumui užtikrinti. Iš tikrųjų, kaip numatė šiuo tikslu sudaryta tarpžinybinė komisija, šie sraigtasparniai turi turėti tam
         tikras technines savybes, leidžiančias esant reikalui juos panaudoti kaip karines ir gynybos sistemas, todėl jiems reikia
         Gynybos ministerijos leidimo.

      17      Italijos Respublika teigia, kad Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies punkte numatytos sąlygos yra įvykdytos. Savo teiginį
         ji, be kita ko, grindžia argumentu, kad nagrinėjamų prekių įsigijimą reikia laikyti didžiausioje paslaptyje, atsižvelgiant
         į jų kaip ginkluotės panaudojimą ir sąveiką su kita karine įranga. Dėl šios priežasties paslapties neįmanoma išsaugoti vykdant
         atviro konkurso procedūrą.

      18      Be to, Italijos Respublika mano, kad kadangi aptariamus orlaivius besąlygiškai galima laikyti karine įranga, net jei reikėtų
         pripažinti, kad šiuo atveju netaikomos Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos sąlygos, ginčijamų prekių
         tiekimui vis dėlto būtų taikoma EB 296 straipsnyje numatyta išimtis ir jam negaliotų Bendrijos viešųjų pirkimų taisyklės.

       Dėl priimtinumo
      19      Galiausiai Italijos Respublika laiko pareikštą ieškinį nepriimtinu dėl ne bis in idem principo pažeidimo. Ji teigia, kad bylos dalyku esantį klausimą Teisingumo Teismas jau yra išnagrinėjęs ir įvertinęs savo
         2008 m. balandžio 8 d. Sprendime Komisija prieš Italiją (C‑337/05, Rink. p. I‑0000).

       Teisingumo Teismo vertinimas
       Dėl priimtinumo
      20      Šiuo klausimu pakanka pažymėti esminį šios bylos ir bylos, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Komisija prieš Italiją, skirtumą. Nagrinėjamoje byloje Italijos Respublika veikė remdamasi Vidaus reikalų ministro dekretu, o byla, kurioje buvo
         priimtas minėtas sprendimas, buvo susijusi su Italijos valdžios institucijų praktikos teisėtumu. Šio konstatavimo pakanka
         nustatyti, kad nagrinėjamoje byloje bet kuriuo atveju veiksmingai negalima remtis principu ne bis in idem.

      21      Dėl šios priežasties reikia atmesti Italijos Respublikos pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.

       Dėl esmės
      22      Pirmiausia reikia pažymėti, kad šalys sutinka, jog ministro dekrete numatytų pirkimų vertė viršija Direktyvos 93/36 5 straipsnio
         1 dalies a punkte įtvirtintą ribą, galinčią lemti jų patekimą į šios direktyvos taikymo sritį.

      23      Taip pat reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, bet kokios nuo taisyklių, kuriomis siekiama užtikrinti
         Sutartimi pripažintų teisių viešųjų pirkimų srityje veiksmingumą, leidžiančios nukrypti nuostatos turi būti aiškinamos siaurai
         (šiuo klausimu žr. 1993 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑71/92, Rink. p. I‑5923, 36 punktą) ir kad tas, kas siekia jomis pasinaudoti, privalo įrodyti, jog iš tiesų egzistuoja
         šį nukrypimą pateisinančios išimtinės aplinkybės (šiuo klausimu žr. 1994 m. gegužės 3 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑328/92, Rink. p. I‑1569, 15 ir 16 punktus, o taip pat minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 57 ir 58 punktus).

      24      Nagrinėjamoje byloje Italijos Respublika teigia, kad ministro dekretas tenkina EB 296 straipsnyje ir Direktyvos 93/36 2 straipsnio
         1 dalies b punkte numatytas sąlygas, nes šiame dekrete numatyti sraigtasparniai yra dvejopos paskirties prekės, galinčios
         būti naudojamos ir civiliais, ir kariniais tikslais.

      25      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal EB 296 straipsnio 1 dalies b punktą bet kuri valstybė narė gali imtis priemonių,
         kurios, jos manymu, yra būtinos gyvybiniams jos saugumo interesams apsaugoti ir kurios susijusios su ginklų, amunicijos ir
         karinės paskirties medžiagų gamyba ar prekyba, su sąlyga, kad šios priemonės nekenkia gaminių, kurie nėra specialiai skirti
         karo tikslams, konkurencijos bendrojoje rinkoje sąlygoms (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 46 punktą).

      26      Iš šios nuostatos formuluotės išplaukia, kad aptariamos prekės turi būti skirtos būtent karo tikslams. Iš to išplaukia, kad
         perkant įrangą, kurios naudojimas karo tikslams nėra akivaizdus, būtinai turi būti laikomasi viešojo pirkimo sutarčių sudarymo
         taisyklių (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 47 punktą).

      27      Neginčijama, ir Italijos Respublika sutinka, kad ministro dekrete numatyti aiškiai civilės paskirties sraigtasparniai, kurių
         karinis panaudojimas yra tik galimybė.

      28      Dėl šios priežasties Italijos Respublika, grįsdama nacionalinės teisės aktą, leidžiantį minėtų sraigtasparnių pirkimui taikyti
         derybų procedūrą, negali veiksmingai remtis EB 296 straipsnio 1dalies b punktu, į kurį daro nuorodą Direktyvos 93/36 3 straipsnis.

      29      Be to, ši valstybė narė remiasi Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punktu.

      30      Iš karto reikia priminti, kad būtinumas nustatyti konfidencialumo pareigą netrukdo taikyti konkurso procedūros sudarant sutartį
         (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 52 punktą).

      31      Taigi nuoroda į Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punktą, siekiant pagrįsti nacionalinės teisės aktą, leidžiantį aptariamų
         sraigtasparnių pirkimą taikant derybų procedūrą, yra neproporcinga tikslui neatskleisti svarbios su jų gamyba susijusios informacijos.
         Iš tikrųjų Italijos Respublika neįrodė, kad tokio tikslo negalima pasiekti skelbiant konkursą, kaip numatyta toje pačioje
         direktyvoje (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 53 punktą).

      32      Iš to matyti, kad nagrinėjamoje byloje paprasto teiginio, kad nagrinėjamos prekės paskelbtos slaptomis, kad joms taikomos
         ypatingos saugumo priemonės ar kad, siekiant apsaugoti gyvybinius valstybės saugumo interesus, būtina joms netaikyti Bendrijos
         taisyklių, nepakanka įrodyti, kad išimtinės aplinkybės, pateisinančios Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatytą
         išimtį, faktiškai egzistuoja.

      33      Taigi Italijos Respublika negali veiksmingai remtis Direktyvos 93/36 2 straipsnio 1 dalies b punktu, siekdama pagrįsti nacionalinės
         teisės aktą, leidžiantį aptariamų sraigtasparnių pirkimą taikant derybų procedūrą.

      34      Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus reikia pripažinti, kad priėmusi ministro dekretą, leidžiantį nukrypti
         nuo Bendrijos teisės aktų viešojo prekių pirkimo srityje, perkant policijos pajėgų ir nacionalinės priešgaisrinės apsaugos
         tarnybos poreikiams skirtus lengvuosius sraigtasparnius, nesant jokių tokį nukrypimą pateisinančių sąlygų, Italijos Respublika
         neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Direktyvą 93/36 ir visų pirma pagal jos 2 straipsnio 1 dalies b punktą, 6 ir 9 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      35      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Italijos Respublikos ir pastaroji pralaimėjo
         bylą, ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Priėmusi 2003 m. liepos 11 d. Vidaus reikalų ministro dekretą Nr. 558/A/04/03/RR, leidžiantį nukrypti nuo Bendrijos teisės
            aktų viešojo prekių pirkimo srityje, perkant policijos pajėgų ir nacionalinės priešgaisrinės apsaugos tarnybos poreikiams
            skirtus lengvuosius sraigtasparnius, nesant jokių tokį nukrypimą pateisinančių sąlygų, Italijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų
            pagal 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvą 93/36/EEB dėl viešojo prekių pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo ir
            visų pirma pagal jos 2 straipsnio 1 dalies b punktą, 6 ir 9 straipsnius.
      2.      Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.