title: 2006 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd ir County Wide Property Investments Ltd prieš Commissioners of Customs & Excise. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: VAT and Duties Tribunal, London - Jungtinė Karalystė. # Šeštoji PVM direktyva - 2 straipsnio 1 dalis, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis, 6 straipsnio 1 dalis - Ekonominė veikla - Prekių tiekimas - Paslaugų teikimas - Piktnaudžiavimas - Sandoriai, kurių vienintelis tikslas įgyti mokesčio pranašumą. # Byla C-255/02.

text:
      Byla C‑255/02
      Halifax plc ir kt.
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise
      (VAT and Duties Tribunal, London, prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis – Ekonominė veikla – Prekių tiekimas – Paslaugų teikimas – Piktnaudžiavimas – Sandoriai, kurių vienintelis tikslas – įgyti mokestinį pranašumą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Prekių tiekimas
            – Paslaugų teikimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1 punktas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnis)
      1.        Sandoriai yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas bei ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių
         apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 95/7, 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių,
         5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei jie atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos
         sąvokos, net kai jie yra vykdomi dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį pranašumą neturint jokio kito ekonominio tikslo.

      „Apmokestinamojo asmens“, „ekonominės veiklos“ bei „prekių tiekimo“ ir „paslaugų teikimo“ sąvokos, apibūdinančios apmokestinamuosius
         sandorius Šeštosios direktyvos prasme, yra objektyvaus pobūdžio ir taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų sandorių tikslus
         ir rezultatus. Šiuo atžvilgiu mokesčių administratorius turi pareigą atlikti tyrimą siekiant nustatyti, ar apmokestinamojo
         asmens ketinimas pažeidžia bendros pridėtinės vertės mokesčio sistemos tikslus užtikrinti teisinį saugumą ir supaprastinti
         su pridėtinės vertės mokesčiu susijusių teisės aktų taikymą, atsižvelgdamas, išskyrus ypatingus atvejus, į atitinkamų sandorių
         objektyvų pobūdį.

      Aišku, nors minėti objektyvūs kriterijai nėra tenkinami mokesčių vengimo atveju, pavyzdžiui, pateikiant melagingas deklaracijas
         arba išrašant neteisingas sąskaitas, vis dėlto klausimas, ar atitinkamas sandoris vykdomas dėl vienintelio tikslo – įgyti
         mokestinį pranašumą, neturi jokios reikšmės nustatant, ar jis yra prekių tiekimas, ar paslaugų teikimas bei ekonominė veikla.

      (žr. 55–57, 59–60 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštoji direktyva 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeista Direktyva 95/7, turi
         būti aiškinama taip, jog ji draudžia apmokestinamojo asmens teisę atskaityti perkant sumokėtą pridėtinės vertės mokestį, jei
         sandoriai, kuriais grindžiama ši teisė, sudaryti piktnaudžiaujant.

      Kad būtų pripažintas piktnaudžiavimas, reikalaujama, pirma, jog nagrinėjamais sandoriais, neatsižvelgiant į formalų atitinkamų
         Šeštosios direktyvos ir šią direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančių nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytų sąlygų
         taikymą, būtų įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas pažeistų šiomis nuostatomis siekiamą tikslą. Antra, objektyvių
         požymių visuma taip pat turi patvirtinti, kad nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas yra mokestinio pranašumo įgijimas.

      Jeigu apmokestinamiesiems asmenims būtų leista atskaityti visą perkant sumokėtą pridėtinės vertės mokestį, nors joks jų įprastinės
         komercinės veiklos sandoris vadovaujantis Šeštosios direktyvos nuostatomis dėl atskaitos ir jas perkeliančiais nacionalinės
         teisės aktais neleistų jiems atskaityti minėto pridėtinės vertės mokesčio arba leistų atskaityti tik jo dalį, tai pažeistų
         mokestinio neutralumo principą ir šios tvarkos tikslą.

      Dėl antrojo požymio, pagal kurį nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas turi būti mokestinio pranašumo įgijimas, primintina,
         kad nacionalinis teismas turi nustatyti realų nagrinėjamų sandorių turinį ir paskirtį. Tai darydamas jis gali atsižvelgti
         į visiškai dirbtinį šių sandorių pobūdį bei į teisinius, ekonominius ir (arba) asmeninius mokestinės naštos sumažinimo plane
         dalyvaujančių subjektų ryšius.

      Nustačius piktnaudžiavimą, jam panaudoti sandoriai turi būti apibrėžti iš naujo taip, kad būtų atstatyta situacija, kuri būtų
         egzistavusi nesant sandorių, sudarytų piktnaudžiaujant.

      Šiuo atžvilgiu mokesčių administratorius turi teisę atgaline data reikalauti atlyginti sumas, atskaitytas pagal kiekvieną
         sandorį, dėl kurio jis pripažįsta, kad buvo piktnaudžiaujama teise į atskaitą. Tačiau jis turi atskaityti ir visus mokesčius,
         kuriais buvo apmokestintas pardavimo sandoris – mokesčius, kuriais atitinkamas apmokestinamasis asmuo buvo dirbtinai apmokestintas
         pagal mokestinės naštos sumažinimo planą, ir prireikus turi atlyginti visą permoką. Jis taip pat turi leisti apmokestinamajam
         asmeniui, kuris, nesant sandorių, sudarytų piktnaudžiaujant, būtų buvęs gavėjas pagal pirmąjį sandorį, sudarytą nepiktnaudžiaujant,
         atskaityti šiam pirkimo sandoriui tenkantį mokestį pagal Šeštojoje direktyvoje nustatytos atskaitos tvarkos nuostatas.

      (žr. 74–75, 80–81, 85–86, 94–98 punktus ir rezoliucinės dalies 2–3 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 21 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis, 6 straipsnio 1 dalis – Ekonominė veikla – Prekių tiekimas – Paslaugų teikimas – Piktnaudžiavimas – Sandoriai, kurių vienintelis tikslas – įgyti mokestinį pranašumą“
      Byloje C‑255/02
      dėl VAT and Duties Tribunal,      London (Jungtinė Karalystė), 2002 m. birželio 27 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2002 m. liepos 11 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje tarp

      Halifax plc,

      Leeds Permanent Development Services Ltd,
      County Wide Property Investments Ltd
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk,
         teisėjai S. von Bahr (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász ir G. Arestis,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd ir County Wide Property Investments Ltd, atstovaujamų QC K. P. E. Lasok ir barrister M. Patchett-Joyce, įgaliotų solicitor S. Garrett,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos J. Collins ir R. Caudwell, padedamų QC J. Peacock, QC C. Vajda ir barrister M. Angiolini,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir C. Jurgensen-Mercier,
      –        Airijos, atstovaujamos D. J. O’Hagan, padedamo SC A. M. Collins,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      susipažinęs su 2005 m. balandžio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB (OL L 102, p. 18),
         išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje tarp Halifax plc (toliau – Halifax), Leeds Permanent Development Services Ltd (toliau – Leeds Development) ir County Wide Property Investments Ltd (toliau – County) prieš Commissioners of Customs & Excise (toliau – Commissioners) dėl pastarosios atsisakymo tenkinti Leeds Development ir County prašymus grąžinti arba sumažinti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM), pateiktus pagal Halifax plc Group planą dėl mokestinės naštos sumažinimo.

       Teisinis pagrindas
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
         už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks.

      4        Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamuoju asmeniu laikomas bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurią
         ekonominę veiklą, nurodytą 2 dalyje. Sąvoka „ekonominė veikla“ yra išaiškinta minėtoje 2 dalyje kaip apimanti visokią gamintojų,
         prekiautojų ir paslaugas teikiančių asmenų veiklą ir būtent materialaus bei nematerialaus turto naudojimą, siekiant gauti
         nuolatinių pajamų.

      5        Pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu
         perdavimas“.

      6        Pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį „paslaugų teikimas“ – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas, kaip
         apibrėžta 5 straipsnyje“.

      7        Iš Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio b punkto matyti, kad neatsižvelgiant į keletą jame išvardytų išimčių, valstybės
         narės neapmokestina mokesčiu nekilnojamojo turto nuomos. Vis dėlto iš šios direktyvos 13 straipsnio C skirsnio pirmosios pastraipos
         a punkto matyti, kad valstybės narės gali suteikti apmokestinamiesiems asmenims teisę pasirinkti jų sandoriams taikomą apmokestinimą.

      8        Šios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkte numatyta, kad valstybės narės neapmokestina PVM tam tikrų finansų sektoriaus
         veiklos rūšių.

      9        Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta:

      „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas.“
      10      Prekių ir paslaugų, apmokestinamojo asmens naudojamų sandoriams, kuriems tenkantis PVM gali būti atskaitomas, ir sandoriams,
         kuriems tenkantis PVM negali būti atskaitomas, atžvilgiu Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmojoje pastraipoje
         nurodoma, kad „gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams“.

      11      Tos pačios dalies antroji pastraipa suformuluota taip: „ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamo asmens vykdomiems
         sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12      Halifax yra banko įstaiga. Didžioji dalis jos teikiamų paslaugų yra neapmokestinamos PVM. Pagrindinėje byloje nagrinėjamų įvykių
         metu ji galėjo atgauti mažiau nei 5 % dalį perkant sumokėto PVM.

      13      Vadovaujantis Halifax pateiktomis pastabomis, Leeds Development yra teritorijų vystymo bendrovė, o County yra teritorijų vystymo ir investicijų bendrovė.

      14      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Leeds Development, County bei kita į nagrinėjamus sandorius įtraukta Halifax plc Group priklausanti bendrovė Halifax Property Investments Ltd (toliau – Property) yra visiškai Halifax priklausančios jos dukterinės bendrovės. Leeds Development ir County yra atskirai užsiregistravusios kaip PVM mokėtojos, o Property – neužsiregistravusi.

      15      Komerciniais sumetimais Halifax turėjo pastatyti „skambučių centrus“ (call centres) keturiuose skirtinguose žemės sklypuose, t. y. Cromac Wood ir Dundonald Šiaurės Airijoje, Livingston Škotijoje ir West Bank, Lidse, Anglijos šiaurės rytuose, kurie jai priklausė arba nuomos maždaug 125 metams, arba nuosavybės teisės, arba valdymo
         ir naudojimosi teisių pagrindu.

      16      Pirmiausia ji 1999 m. gruodžio 17 d. sudarė teritorijos užstatymo sutartį su nepriklausoma teritorijų plėtros ir statybos
         bendrove Cusp Ltd dėl Cromac Wood teritorijos. 2000 m. vasario 28 d. pakeitimu ji perleido, o County perėmė teises ir pareigas pagal šią sutartį.

      17      Laikotarpiu nuo 2000 m. vasario 29 d. iki balandžio 6 d. Halifax, Leeds Development, County ir Property pasirašė kelias sutartis dėl skirtingų sklypų. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad dėl visų sklypų buvo
         sudaromi panašūs sandoriai.

      18      Dėl Cromac Wood, Dundonald ir Livingston sklypų 2000 m. vasario 29 d. Halifax sudarė paskolos sutartis su Leeds Development, pagal kurias ji įsipareigojo paskolinti Leeds Development pakankamai dideles sumas teisėms į šiuos sklypus įgyti ir parengti juos užstatyti, iš viso 59 000 000 GBP.

      19      Halifax ir Leeds Development taip pat sudarė sutartį dėl tam tikrų statybos darbų šiuose sklypuose vykdymo. Šiems darbams Leeds Development gavo apmokėjimą iš Halifax, truputį daugiau nei 120 000 GBP, iš kurių beveik 20 000 GBP sudarė PVM. Leeds Development pateikė Halifax tris apmokėtas nurodyto PVM dydžio sąskaitas faktūras. Be to, Halifax sudarė sutartį su Leeds Development dėl šių trijų sklypų nuomos 20 metams už tam tikrą užmokestį su galimybe nuomininkui pratęsti šį terminą iki 99 metų.

      20      2000 m. vasario 29 d. Leeds Development taip pat sudarė užstatymo ir finansavimo sutartį su County, pagal kurią pastaroji turėjo atlikti statybos darbus arba užtikrinti jų atlikimą Cromac Wood, Dundonald ir Livingston sklypuose, įskaitant ir tuos, kuriuos Leeds Development įsipareigojo atlikti arba užtikrinti atlikimą pagal sutartį su Halifax.

      21      Tą pačią dieną Halifax pervedė Leeds Development pirmuosius paskolos ir apmokėjimo už minėtus darbus avansus, iš viso 44 815 000 GBP. Ši suma buvo pervesta į pagal Leeds Development nurodymus tvarkomą sąskaitą banke. Pastaroji pareikalavo, kad tapati suma, įskaitant ir daugiau nei 6 600 000 GBP PVM, būtų
         sumokėta County kaip avansas už jos arba jai suorganizavus atliktus darbus. Atitinkamas bankas šį sandorį pripažino tą pačią dieną, po to
         per naktį pinigai buvo pervesti į sąskaitą. Tą pačią dieną County pateikė Leeds Development apmokėtą PVM sąskaitą faktūrą.

      22      2000 m. vasario 29 d. buvo paskutinė Leeds Development vasario mėn. mokestinio laikotarpio diena. Ji pateikė deklaraciją, pagal kurią pareikalavo grąžinti beveik 6 700 000 GBP dydžio
         PVM.

      23      2000 m. kovo 1 d. 44 815 000 GBP suma ir susikaupusios palūkanos Leeds Development nurodymu buvo pervestos į sąskaitą County vardu kitame banke.

      24      2000 m. balandžio 6 d. pagal 2000 m. vasario 29 d. sutartį Halifax išnuomojo Cromac Wood, Dundonald ir Livingston vietovėse esančius sklypus perduodama juos Leeds Development už maždaug 7 400 000 GBP dydžio užmokestį kaip PVM neapmokestinamą paslaugą. Šis užmokestis buvo finansuojamas lėšomis iš
         sumos, papildomai pervestos pagal pradinės nuomos sutartį.

      25      Tą pačią dieną Leeds Development už užmokestį įsipareigojo visas nuomos sutartis perleisti Property naudai taip, kad šis perleidimas įsigaliotų pirmą darbo dieną po darbų sklypuose pabaigos ir būtų PVM neapmokestinamas sandoris.
         Užmokestis turėjo būti apskaičiuotas pagal tam tikrą formulę, pagal kurią Leeds Development turėjo gauti iš viso 180 000 GBP pelno. Savo ruožtu Property įsipareigojo pernuomoti šiuos Cromac Wood, Dundonald ir Livingston sklypus Halifax už užmokestį, apskaičiuotiną pagal sumą, kurią Property bus pervedusi Leeds Development už atitinkamų nuomos sutarčių perleidimą bei tam tikrą pelno maržą. Buvo tikimasi, kad už šią subnuomą Property gaus iš viso 85 000 GBP pelno.

      26      Dėl West Bank sklypo, esančio Lidse, 2000 m. kovo 13 d. Halifax ir Leeds Development sudarė paskolos, nuomos bei darbų sutartis. Už atliktus pirmus darbus Halifax sumokėjo 41 900 GBP, įskaitant truputį daugiau nei 6 000 GBP PVM, o Leeds Development visai šiai sumai išrašė apmokėtą PVM sąskaitą faktūrą. Halifax avansu sumokėjo Leeds Development pirmą apie 3 000 000 GBP įmoką pagal paskolos sutartį.

      27      Tą pačią dieną Leeds Development ir County pasirašė užstatymo ir finansavimo sutartį. Leeds Development iš anksto sumokėjo County, ir ši išrašė apmokėtas PVM sąskaitas faktūras už atliktus darbus daugiau kaip 3 000 000 GBP sumai, įskaitant apie 455 000 GBP
         PVM. Atitinkamoje deklaracijoje už 2000 m. kovo mėn. Leeds Development pareikalavo grąžinti beveik 455 000 GBP perkant sumokėto PVM.

      28      2000 m. balandžio 6 d. Halifax išnuomojo Leeds Development sklypą, esantį West Bank teritorijoje, ir buvo sudaryta sutartis dėl Leeds Development šios nuomos perleidimo Property už užmokestį. Kita sutartimi Property įsipareigojo pernuomoti jį Halifax.

      29      Siekdama vykdyti darbus pagal skirtingas sutartis su Leeds Development, County pasamdė savarankiškai veiklą vykdančius verslininkus ir profesionalus (toliau – nepriklausomi statybininkai). Prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad sutartys su nepriklausomais statybininkais galėjo būti sudarytos etapais
         ir kad kartu su sutartimis, kurios jam žinomos, buvo sudarytos atskiros sutartys, kurių šalis buvo Halifax. Pastarosiomis atskiromis sutartimis buvo užtikrintas nepriklausomų statybininkų užduočių ir pareigų vykdymas Halifax naudai.

      30      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad minėtomis sutartimis buvo siekiama tokių mokestinių pasekmių:

      –        Halifax galėjo atskaityti atskaitomą PVM, sumokėtą už darbų pirkimus pagal sutartis su Leeds Development.

      –        Už 2000 m. vasario mėn. mokestinį laikotarpį Leeds Development galėjo atskaičiuoti PVM, nurodytą bendrovei County išrašytoje 2000 m. vasario 29 d. PVM sąskaitoje faktūroje, t. y. daugiau nei 6 600 000 GBP, o už 2000 m. kovo mėn. mokestinį
         laikotarpį – PVM, nurodytą 2000 m. kovo 13 d. PVM sąskaitoje faktūroje, t. y. apie 455 000 GBP.

      –        County deklaravo visą PVM už minėtose PVM sąskaitose faktūrose užfiksuotus pardavimus ir todėl galėjo atskaičiuoti už nepriklausomų
         statybininkų atliekamų darbų pirkimus sumokėtą PVM.

      –        2000 m. balandžio 6 d. Leeds Development sutartys dėl keturių sklypų nuomos perleidimo Property buvo neapmokestinamieji sandoriai. Kadangi jie įvyko kitu ataskaitiniu laikotarpiu, šios paslaugos neturėjo poveikio Leeds Development teisėms susigrąžinti perkant sumokėtą mokestį 2000 m. vasario ir kovo mėn. mokestiniais laikotarpiais, kurie sudaro 2000 m.
         kovo 31 d. pasibaigusį ataskaitinį laikotarpį.

      31      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, jog tam, kad toks sprendimas veiktų, reikėjo, kad:

      –        Halifax, Leeds Development ir County, kiekviena atskirai, būtų užsiregistravusios kaip PVM mokėtojos,

      –        pirmojo nagrinėjamo ataskaitinio laikotarpio metu Leeds Development produkcija, apmokestinama normaliu tarifu, sudarytų didžiausią įmanomą visos produkcijos dalį. Todėl neapmokestinamosios
         Leeds Development paslaugos, t. y. jos teisių į sklypus perleidimas Property naudai, turėjo būti nukeltas į kitą ataskaitinį laikotarpį, ir

      –        Leeds Development sklypų nuosavybės teisės turėjo būti suformuluotos taip, kad jos nebūtų laikomos investuojamu turtu. Priešingu atveju bendrovės
         Property šių teisių perėmimas būtų turėjęs įtakos šios bendrovės teisėms į atskaitą.

      32      2000 m. liepos 4 ir 7 d. Commissioners atmetė Leeds Development ir County pateiktus prašymus dėl nepriklausomų statybininkų bendrovei County pateiktose PVM sąskaitose faktūrose nurodyto PVM atskaitos.

      33      Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, Commissioners manė, kad:

      –        Leeds Development neteikė darbų Halifax ir negavo statybos darbų iš County, todėl į šiuos sandorius neturėtų būti atsižvelgiama PVM tikslais;

      –        bendros nagrinėjamų susitarimų sistemos analizė patvirtina, kad darbus Halifax suteikė nepriklausomi statybininkai, o ne Leeds Development. Todėl Halifax galėjo atskaičiuoti PVM už minėtus darbus taikydama normalų susigrąžinamojo mokesčio tarifą.

      34      Halifax, Leeds Development ir County apskundė Commissioners sprendimus VAT and Duties Tribunal, London. Halifax nurodė, kad šiuose sprendimuose ji laikoma gavusi apmokestinamąsias statybos paslaugas, kurios turėjo būti laikomos suteiktomis
         County. Leeds Development ir County tvirtino, kad šie sprendimai prilygo jų prašymų grąžinti arba sumažinti perkant sumokėtą PVM atmetimui.

      35      Halifax, Leeds Development ir County pažymėjo, kad pagal jų skunde nurodytus susitarimus įvykdyti sandoriai buvo realūs. Ne tik nepriklausomų statybininkų tiekimai
         ar paslaugos, bet ir County atliktų statybos paslaugų bei Leeds Development sklypų suteikimas buvo vykdomi komerciniais sumetimais. Šios dvi bendrovės bei Property turėjo gauti naudos iš jų atitinkamo dalyvavimo šiuose susitarimuose. Nors susitarimai buvo sudaryti taip, kad būtų įgytas
         mokestinis pranašumas, PVM sistema įpareigoja kiekvieną sandorį įforminti PVM sąskaita faktūra.

      36      Commissioners mano, pirma, kad sandoris, sudarytas dėl vienintelio – PVM vengimo – tikslo, savaime nėra nei „tiekimas“ ar „paslauga“, nei
         „ekonominės veiklos“ vykdymo priemonė ta prasme, kuria reikia aiškinti Šeštąją direktyvą. Šio aiškinimo principo taikymas
         nagrinėjamiems susitarimams reikštų, kad Leeds Development įsipareigojimų Halifax naudai negalima laikyti „tiekimais“ ar „paslaugomis“, kaip ir County įsipareigojimų Leeds Development naudai.

      37      Antra, Commissioners nurodė, kad pagal bendrąjį Bendrijos teisės principą, kuriuo siekiama išvengti piktnaudžiavimo teise, reikia ne atsižvelgti
         į sandorius, sudarytus dėl vienintelio – PVM vengimo – tikslo, bet taikyti tas Šeštosios direktyvos nuostatas, kurios atitinka
         realųjį nagrinėjamų sandorių pobūdį. Nesvarbu, kokiu aspektu būtų nagrinėjami šie susitarimai, yra aišku, kad tik nepriklausomi
         statybininkai suteikė statybos paslaugas realiai ir tiesiogiai Halifax.

      38      2001 m. liepos 5 d. sprendimu VAT and Duties Tribunal atmetė skundus.

      39      Halifax, Leeds Development ir County pateikė skundą High Court of Justice(England & Wales), Chancery Division, kuris panaikino minėtą sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti VAT and Duties Tribunal.

      40      Šis pažymėjo, kad 2001 m. liepos 5 d. priimtame savo pirmame sprendime jis rėmėsi Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies
         išaiškinimu, pagal kurį nusprendžiant, jog nagrinėjami sandoriai nebuvo tiekimas arba paslaugos PVM tikslais, reikėjo atsižvelgti
         į objektyvius sandorių požymius. Todėl išaiškinti minėtą nuostatą reikėtų prašyti Teisingumo Teismo.

      41      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmuoju sprendimu pagrindinis ginčas išspręstas nenagrinėjant
         klausimo, ar kuris nors iš nagrinėjamų sandorių dalyvių „piktnaudžiavo teise“. Panaikinus šį sprendimą reikia pateikti klausimą
         ir dėl šio principo išaiškinimo.

      42      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad iš Halifax, Leeds Development ir County vadovų liudijimų matyti, jog vienintelis paskutinių dviejų bendrovių tikslas vykdyti nagrinėjamus sandorius buvo išvengti
         PVM. Kitaip tariant, Halifax, Leeds Development ir County valia buvo įgyti mokestinį pranašumą įgyvendinant dirbtinį mokesčių išvengimo planą. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas nurodo 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Emsland‑Stärke (C‑110/99, Rink. p. I‑11569, 53 punktas).

      43      Šiomis aplinkybėmis VAT and Duties Tribunal, London, nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      a)     Ar minėtomis aplinkybėmis sandoriai,
      i)      kiekvieno dalyvio įvykdyti dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį pranašumą – ir
      ii)      neturintys savarankiško ekonominio tikslo,
      PVM tikslais yra prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalys tiekia prekes ar teikia paslaugas vykdydamos ekonominę veiklą?
      b)      Į kokius faktorius minėtomis aplinkybėmis turi būti atsižvelgiama nustatant, kas yra nepriklausomų statybininkų tiektų prekių
         ir teiktų paslaugų gavėjai?

      2)      Ar Teisingumo Teismo išplėtota piktnaudžiavimo teise doktrina leidžia atmesti ieškovių prašymus grąžinti arba sumažinti įgyvendinant
         atitinkamus sandorius už pirkimus sumokėtą mokestį?

       Dėl pirmojo klausimo a punkto
      44      Pirmojo klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokie sandoriai, kokie
         nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas ir ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio
         1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei jie yra vykdomi dėl vienintelio
         tikslo – įgyti mokestinį pranašumą – neturint kito ekonominio tikslo.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      45      Halifax, Leeds Development ir County mano, kad vadovaujantis Šeštosios direktyvos sistema sandoriai, kurie buvo įvykdyti nors ir dėl vienintelio tikslo – įgyti
         mokestinį pranašumą – bei neturint savarankiško ekonominio tikslo, PVM tikslais yra jų dalyvių arba jų naudai kaip ekonominė
         veikla vykdomi tiekimas ar paslaugos.

      46      Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Airija vyriausybės teigia, kad sandoriai, kuriuos kiekvienas dalyvis vykdo dėl vienintelio
         tikslo – įgyti mokestinį pranašumą, – ir savarankiško ekonominio tikslo neturintys sandoriai nėra dalyvių kaip ekonominė veikla
         vykdomi tiekimai arba paslaugos.

      47      Komisija mano, kas tikslas, kokiu sandoris vykdomas, neturi reikšmės Šeštosios direktyvos 2 straipsnio taikymo tikslais.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      48      Reikia iš karto priminti, kad Šeštoji direktyva įtvirtina bendrą PVM sistemą, grindžiamą būtent vienodu apmokestinamųjų sandorių
         apibrėžimu (ypač žr. 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo MGK‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, C‑305/01, Rink. p. I‑6729, 38 punktą).

      49      Šiuo klausimu Šeštoji direktyva nustato labai plačią PVM taikymo sritį, nes su apmokestinamaisiais sandoriais susijusiame
         2 straipsnyje nurodo ne tik prekių importą, bet ir prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, šalies teritorijoje atlygintinai vykdomus
         apmokestinamojo asmens, kuris veikia kaip toks.

      50      Dėl sąvokos „prekių tiekimas“ Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje pabrėžiama, kad juo laikomas toks tiekimas, kokiu
         perduodama teisė disponuoti materialiuoju turtu kaip savininkui.

      51      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad ši sąvoka apima bet kokį vienos šalies materialaus turto perdavimo kitai šaliai,
         suteikiant teisę faktiškai juo disponuoti kaip savininkui, sandorį (ypač žr. 1990 m. vasario 8 d. Sprendimo Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Rink. p. I‑285, 7 punktą ir 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo C‑25/03, HE, Rink. p. I‑3123, 64 punktą).

      52      Dėl sąvokos „paslaugų teikimas“ iš Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies matyti, kad ji apima bet kokį sandorį, kuris
         nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta tos pačios direktyvos 5 straipsnyje.

      53      Be to, pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamasis asmuo yra bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis
         ekonominę veiklą, nesvarbu, koks šios veiklos tikslas ar rezultatas.

      54      Galiausiai sąvoka „ekonominė veikla“ Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje apibrėžiama kaip apimanti „visokią“ gamintojų,
         prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą, o pagal teismo praktiką ji apima visus gamybos, prekybos ir paslaugų
         teikimo etapus (ypač žr. 1990 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Van Tiem, C‑186/89, Rink. p. I‑4363, 17 punktą ir minėto sprendimo MGK‑Kraftfahrzeuge‑Factoring 42 punktą).

      55      Taigi, kaip Teisingumo Teismas konstatavo 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją (C‑260/98, Rink. p. I‑6537) 26 punkte, „apmokestinamojo asmens“ ir „ekonominės veiklos“ sąvokų apibrėžimų analizė patvirtina
         sąvokos „ekonominė veikla“ taikymo srities apimtį ir jos objektyvų pobūdį ta prasme, kad vertinama pati veikla, neatsižvelgiant
         į jos tikslus ar rezultatus (taip pat žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, 235/85, Rink. p. 1471, 8 punktą bei šiuo klausimu ypač 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, Rink. p. 655, 19 punktą ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Zita Modes, C‑497/01, Rink. p. I‑14393, 38 punktą).

      56      Iš tiesų, minėta analizė, kaip ir sąvokų „prekių tiekimai“ ir „paslaugų teikimai“ analizės, patvirtina, jog šios sąvokos,
         apibūdinančios apmokestinamuosius sandorius Šeštosios direktyvos prasme, yra objektyvaus pobūdžio ir taikomos neatsižvelgiant
         į atitinkamų sandorių tikslus ir rezultatus (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Optingen ir kt., C-354/03, C-355/03
         ir C-484/03, Rink. p. I‑0000, 44 punktą).

      57      Kaip Teisingumo Teismas konstatavo 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo BLP Group (C‑4/94, Rink. p. I‑983) 24 punkte, mokesčių administratoriaus turi pareigą atlikti tyrimą siekiant nustatyti, ar apmokestinamojo
         asmens ketinimas pažeidžia bendros PVM sistemos tikslus užtikrinti teisinį saugumą ir supaprastinti PVM taikymo veiksmus,
         atsižvelgdamas, išskyrus ypatingus atvejus, į atitinkamų sandorių objektyvų pobūdį.

      58      Iš to išplaukia, kad tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėse bylose, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas ir
         ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio
         1 dalies prasme, nes jie atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos sąvokos.

      59      Aišku, šie kriterijai nėra tenkinami mokesčių vengimo atveju, pavyzdžiui, pateikiant melagingas deklaracijas arba išrašant
         neteisingas sąskaitas. Vis dėlto klausimas, ar atitinkamas sandoris vykdomas dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį pranašumą,
         neturi jokios reikšmės nustatant, ar jis yra prekių tiekimas, ar paslaugų teikimas bei ekonominė veikla.

      60      Iš to darytina išvada, kad į pirmojo klausimo a punktą reikia atsakyti, jog tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėje
         byloje, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas bei ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio
         1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei jie atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos
         minėtos sąvokos, net kai jie yra vykdomi dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį pranašumą – neturint jokio kito ekonominio
         tikslo.

       Dėl antrojo klausimo
      61      Antruoju klausimu, kurį reikėtų nagrinėti prieš pirmojo klausimo b punktą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas iš esmės klausia, ar Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia apmokestinamojo asmens teisę atskaityti
         perkant sumokėtą PVM, jei sandoriai, kuriais grindžiama ši teisė, sudaryti piktnaudžiaujant.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      62      Halifax, Leeds Development ir County teigia, kad pagal Bendrijos teisę PVM sistemoje neegzistuoja piktnaudžiavimo teise doktrina, kuria valstybės narės mokesčių
         institucijos galėtų remtis atmesdamos privačių asmenų prašymus grąžinti arba atskaityti perkant sumokėtą mokestį.

      63      Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad piktnaudžiavimo teise principas yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kuris
         draudžia apmokestinamajam asmeniui atskaityti PVM pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnį ir bet kokius taikytinus nacionalinės
         teisės aktus, perkeliančius šį straipsnį, jei iš prašymo dėl atskaitos matyti, kad nėra siekiama PVM tikslų pagal Šeštąją
         direktyvą ir kad apmokestinamasis asmuo dirbtinai sukuria sąlygas, kurios pateisina prašymą atskaityti.

      64      Prancūzijos vyriausybė teigia, kad Bendrijos teisei, kuri leidžia valstybei narei imtis priemonių, skirtų sutrukdyti tam tikriems
         jos piliečiams piktnaudžiaujant arba apgaule prisidengti EB sutarties normomis, nedraudžia to, kad valstybė narė nesuteikia
         teisės į atskaitą apmokestinamajam asmeniui arba grupei tarpusavyje susijusių apmokestinamųjų asmenų, įvykdžiusių visiškai
         dirbtinus sandorius dėl vienintelio tikslo –  susigrąžinti jiems nepriklausantį PVM.

      65      Airija teigia, kad Teisingumo Teismo įtvirtinta piktnaudžiavimo teise doktrina leidžia mokesčių institucijoms atmesti jų prašymus
         grąžinti arba atskaityti PVM už pirkimus, sumokėtą įgyvendinant tokius sandorius, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje.

      66      Komisija mano, kad jei apmokestinamasis asmuo arba tarpusavyje susijusių apmokestinamųjų asmenų grupė sudarė grupę sandorių,
         kurie, kartu paėmus, sukuria dirbtinę situaciją, kurios vienintelis tikslas – sukurti sąlygas perkant sumokėto PVM grąžinimui,
         į šiuos sandorius turi būti neatsižvelgiama.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      67      Pirmiausia konstatuotina, kad VAT and Duties Tribunal iškeltos problemos faktiškai bent iš dalies atrodo priklausančios nuo nacionalinio reglamentavimo, kuriuo apmokestinamajam
         asmeniui, vykdančiam tiek apmokestinamuosius sandorius, tiek neapmokestinamuosius sandorius arba tik apmokestinamuosius sandorius,
         leidžiama perleisti nekilnojamojo turto nuomą kitai jo kontroliuojamai įmonei, turinčiai teisę pasirinkti šio turto nuomos
         apmokestinimą ir taip atskaityti visą perkant statybos ir remonto darbus sumokėtą PVM.

      68      Nepaisant šios išvados primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką apmokestinamieji asmenys negali apgaule arba piktnaudžiaudami
         remtis Bendrijos teisės aktais (ypač žr. 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Kefalas ir kt., C–367/96, Rink. p. I–2843, 20 punktą ir 2000 m. kovo 23 d. Sprendimo Diamantis, C–373/97, Rink. p. I–1705, 33 punktą ir 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Fini H, C–32/03, Rink. p. I–1599, 32 punktą).

      69      Tačiau Bendrijos teisės aktų taikymas neturėtų būti išplėstas tiek, kad apimtų ūkio subjektų piktnaudžiavimą, t. y. sandorius,
         kurie sudaromi ne įprastinėje komercinėje veikloje, bet dėl vienintelio tikslo – įgyti Bendrijos teisės numatytą naudą piktnaudžiaujant
         (šiuo klausimu žr. būtent 1977 m. spalio 11 d. Sprendimo Cremer, 125/76, Rink. p. 1593, 21 punktą; 1993 m. kovo 3 d. Sprendimo General Milk Products, C‑8/92, Rink. p. I‑779, 21 punktą ir minėto sprendimo Emsland-Stärke, 51 punktą).

      70      Šis draudimo piktnaudžiauti principas taikomas ir PVM sričiai.

      71      Kova su galimu mokesčių slėpimu, vengimu ir piktnaudžiavimu yra Šeštąja direktyva pripažįstamas ir skatinamas tikslas (žr.
         2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Gemeente Leusden et Holin Groep, C‑487/01 ir C‑7/02, Rink. p. I‑5337, 76 punktą).

      72      Vis dėlto, kaip daugelį kartų nurodė Teisingumo Teismas, Bendrijos teisės aktai turi būti ir aiškūs, o jų taikymas iš anksto
         numanomas teisės subjektų (ypač žr. 2001 m. lapkričio 22 d. Nyderlandai prieš Tarybą, C‑301/97, Rink. p. I‑8853, 43 punktas). Šis teisinio saugumo reikalavimas itin griežtai taikomas tuomet, kai teisės aktai
         gali turėti finansinių padarinių, – kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti jiems taikomus įpareigojimus (ypač
         žr. 1987 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, 326/85, Rink. p. 5091, 24 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Sudholz, C‑17/01, Rink. p. I‑4243, 34 punktas).

      73      Iš teismo praktikos taip pat matyti, kad rinkdamasis neapmokestinamuosius arba apmokestinamuosius sandorius verslininkas gali
         remtis faktorių visuma ir ypač PVM sistemai būdingais mokestinio pobūdžio sumetimais (ypač žr. minėto sprendimo BLP Group 22 punktą ir 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Cantor Fitzgerald International, C‑108/99, Rink. p. I‑7257, 33 punktą). Apmokestinamajam asmeniui turint galimybę pasirinkti iš dviejų sandorių, Šeštoji
         direktyva nereikalauja iš jo pasirinkti didžiausio PVM sumą lemiančio sandorio. Priešingai, kaip savo išvadų 85 punkte pastebėjo
         generalinis advokatas, apmokestinamasis asmuo turi teisę pasirinkti tokį savo veiklos planą, kad sumažintų savo mokestinę
         skolą.

      74      Atsižvelgiant į šiuos argumentus matyti, jog tam, kad būtų pripažintas piktnaudžiavimas PVM srityje, reikalaujama, pirma,
         kad nagrinėjamais sandoriais, neatsižvelgiant į formalų atitinkamų Šeštosios direktyvos ir šią direktyvą į nacionalinę teisę
         perkeliančių nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytų sąlygų taikymą, būtų įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas
         pažeistų šiomis nuostatomis siekiamą tikslą.

      75      Kita vertus, objektyvių požymių visuma taip pat turi patvirtinti, kad nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas yra įgyti mokestinį
         pranašumą. Iš tiesų, kaip savo išvadų 89 punkte nurodė generalinis advokatas, draudimas piktnaudžiauti nebeturi reikšmės,
         jei nagrinėjami sandoriai gali būti pateisinami kitaip nei paprastu mokesčio pranašumo įgijimu.

      76      Patikrinti, ar pagrindinėje byloje yra šių piktnaudžiavimo požymių, turi nacionalinis teismas, vadovaudamasis nacionalinės
         teisės įrodymų vertinimo taisyklėmis, kiek jos nepažeidžia Bendrijos teisės veiksmingumo (žr. 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo
         Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, dar neskelbto Rinkinyje, 40 punktą).

      77      Vis dėlto priimdamas prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas prireikus gali pateikti paaiškinimus, kurie padėtų nacionaliniam
         teismui pateikti išaiškinimą (ypač žr. 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo Payroll ir kt., C‑79/01, Rink. p. I‑8923, 29 punktą).

      78      Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad Šeštosios direktyvos atskaitos sistemos tikslas yra visiškai sumažinti verslininko ekonominėje
         veikloje mokėtino ar sumokėto PVM naštą. Todėl bendra PVM sistema užtikrina visišką neutralumą apmokestinant bet kokią ekonominę
         veiklą neatsižvelgiant į šios veiklos tikslus ar rezultatus su sąlyga, kad jai iš principo būtų taikomas PVM (ypač žr. 2001 m.
         vasario 22 d. Sprendimo Abbey National, C–408/98, Rink. p. I–1361, 24 punktą ir minėto sprendimo Zita Modes 38 punktą).

      79      Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismo praktiką 1967 m. balandžio 11 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 67/227/EEB dėl valstybių
         narių teisės aktų, reglamentuojančių apyvartos mokesčius, suderinimo (OL 71, 1967, p. 1301, toliau – Pirmoji direktyva) 2 straipsnis
         ir Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2, 3 ir 5 dalys turi būti aiškinamos taip, kad iš principo tiesioginio ir iš karto atsirandančio
         ryšio egzistavimas tarp konkretaus pirkimo sandorio ir vieno arba kelių pardavimo sandorių, suteikiančių teisę į perkant sumokėto
         PVM atskaitą, yra būtinas, kad apmokestinamajam asmeniui būtų pripažinta teisė į PVM atskaitą ir nustatyta tokios teisės apimtis
         (2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Midland Bank, C‑98/98, Rink. p. I‑4177, 24 punktas; minėto sprendimo Abbey National 26 punktas ir 2001 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Cibo Participations, C‑16/00, Rink. p. I-6663, 29 punktas).

      80      Tačiau jeigu apmokestinamiesiems asmenims būtų leista atskaityti visą perkant sumokėtą PVM, nors joks jų įprastinės komercinės
         veiklos sandoris vadovaujantis Šeštosios direktyvos nuostatomis dėl atskaitos ir jas perkeliančiais nacionalinės teisės aktais
         neleistų atskaityti minėto PVM arba leistų jiems atskaityti tik jo dalį, tai pažeistų mokestinio neutralumo principą ir šios
         tvarkos tikslą.

      81      Dėl antrojo požymio, pagal kurį nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas turi būti mokestinio pranašumo įgijimas, primintina,
         kad nacionalinis teismas turi nustatyti realų nagrinėjamų sandorių turinį ir paskirtį. Tai darydamas jis gali atsižvelgti
         į visiškai dirbtinį šių sandorių pobūdį bei į teisinius, ekonominius ir (arba) asmeninius mokestinės naštos sumažinimo plane
         dalyvaujančių subjektų ryšius (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Emsland-Stärke 58 punktą).

      82      Bet kuriuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad VAT and Duties Tribunal mano, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamų sandorių vienintelis tikslas buvo įgyti mokestinį pranašumą.

      83      Galiausiai primintina, kad teisė į atskaitą, numatyta Šeštosios direktyvos 17 ir paskesniuose straipsniuose, yra sudėtinė
         PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji suteikiama iš karto visiems mokesčiams už pirkimo sandorius (ypač
         žr. 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz, C–62/93, Rink. p. I–1883, 18 punktą ir 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C-110/98–C-147/98, Rink. p. I-1577, 43 punktą).

      84      Tačiau, kaip Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę pažymėti, įgyta teisė į atskaitą išlieka, tik jei nėra vengimo ar piktnaudžiavimo
         aplinkybių ir išskyrus galimus patikslinimus pagal Šeštosios direktyvos 20 straipsnio sąlygas (ypač žr. 2000 m. birželio 8 d.
         Sprendimo Breitsohl, C‑400/98, Rink. p. I-4321, 41 punktą ir sprendimo Schlossstraße, C‑396/98, Rink. p. I‑4279, 42 punktą).

      85      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, jog ji draudžia apmokestinamojo
         asmens teisę atskaityti perkant sumokėtą PVM, jei sandoriai, kuriais grindžiama ši teisė, sudaryti piktnaudžiaujant.

      86      Kad būtų pripažintas piktnaudžiavimas, reikalaujama, pirma, kad nagrinėjamais sandoriais, neatsižvelgiant į formalų atitinkamų
         Šeštosios direktyvos ir šią direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančių nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytų sąlygų
         taikymą, būtų įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas pažeistų šiomis nuostatomis siekiamą tikslą. Antra, objektyvių
         požymių visuma taip pat turi patvirtinti, kad nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas yra mokestinio pranašumo įgijimas.

       Dėl pirmojo klausimo b punkto
      87      Dėl atsakymų, pateiktų į pirmojo klausimo a punktą ir į antrąjį klausimą, pirmojo klausimo b punktą reikia suprasti taip,
         kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kokiomis sąlygomios galima susigrąžinti PVM,
         jei nustatytas piktnaudžiavimas.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      88      Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad reikia išnagrinėti įrodymus, kurie patvirtina tikrąjį ekonominį pagrindą ir lemia
         tai, ar Šeštosios direktyvos tikslai buvo įgyvendinti, ar ne.

      89      Pagrindinėje byloje šiuos įrodymus nurodė VAT and Duties Tribunal pirmame savo sprendime, t. y.:

      a)      Halifax buvo šių sandorių vykdytojas;

      b)      Halifax atsako už šių sandorių finansavimą be palūkanų;

      c)      sklypai liko priklausomi Halifax taip, kad jai tiesiogiai atiteko statybos darbų nauda;

      d)      Halifax turėjo tiesioginių sutartinių ryšių su nepriklausomais statybininkais suteikdama jiems garantijas; ir

      e)      nei County, nei Leeds Development neturėjo didesnių nuosavybės teisių.

      Šie įrodymai leidžia daryti išvadą, kad Halifax yra nepriklausomų statybininkų suteiktų paslaugų gavėjas, o tai lemia Šeštosios direktyvos tikslus atitinkantį rezultatą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      90      Pirmiausia būtina konstatuoti, kad Šeštojoje direktyvoje nėra nė vienos nuostatos dėl PVM susigrąžinimo. Šioje direktyvoje,
         t. y. jos 20 straipsnyje, tik apibrėžiamos sąlygos, kurias reikia įvykdyti, kad prekių arba paslaugų gavėjui galima būtų suteikti
         perkant sumokėto mokesčio atskaitą (žr. 2004 m. kovo 3 d. Nutarties Transport Service, C‑395/02, Rink. p. I‑1991, 27 punktą).

      91      Taigi iš esmės valstybės narės turi nustatyti sąlygas, kuriomis valstybės iždas a posteriori gali susigrąžinti PVM, nepažeisdamos Bendrijos teisės nustatytų ribų (žr. minėtos nutarties Transport Service 28 punktą).

      92      Vis dėlto svarbu priminti, kad priemonės, kurių pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 8 dalį valstybės narės gali imtis
         siekdamos užtikrinti teisingą apmokestinimą mokesčiu ir užkirstų kelią sukčiavimui, turi neviršyti to, kas yra būtina šiems
         tikslams pasiekti (žr. minėto sprendimo Gabalfrisa ir kt. 52 punktą ir minėtos nutarties Transport Service 29 punktą). Todėl jos negali būti naudojamos taip, kad keltų grėsmę PVM neutralumui, kuris yra pagrindinis Bendrijos teisės
         aktais numatytos bendros PVM sistemos principas (žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Schmeink & Cofreth et Strobel, C-454/98, Rink. p. I-6973, 59 punktą).

      93      Taip pat primintina, kad piktnaudžiavimo nustatymas turi lemti ne baudą, kuriai paskirti būtinas aiškus ir nedviprasmiškas
         teisinis pagrindas, bet paprasčiausią pareigą iš dalies ar visiškai atlyginti nepagrįstai įgytas perkant sumokėto PVM atskaitas
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Emsland‑Stärke 56 punktą).

      94      Iš to darytina išvada, kad piktnaudžiavimui panaudoti sandoriai turi būti apibrėžti iš naujo taip, kad atstatytų situaciją,
         kuri būtų egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių.

      95      Šiuo atžvilgiu mokesčių administratorius turi teisę atgaline data reikalauti atlyginti sumas, atskaitytas pagal kiekvieną
         sandorį, dėl kurio jis pripažįsta, kad teise į atskaitą buvo pasinaudota piktnaudžiaujant (minėto sprendimo Fini H 33 punktas).

      96      Tačiau jis turi atskaityti ir visus mokesčius, kuriais buvo apmokestintas pardavimo sandoris – mokesčius, kuriais atitinkamas
         apmokestinamasis asmuo buvo dirbtinai apmokestintas pagal mokestinės naštos sumažinimo planą, ir prireikus turi atlyginti
         visą permoką.

      97      Jis taip pat turi leisti apmokestinamajam asmeniui, kuris, nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių, būtų buvęs gavėjas pagal
         pirmąjį sandorį, nesudarytą piktnaudžiaujant, atskaityti šiam pirkimo sandoriui tenkantį PVM pagal Šeštojoje direktyvoje nustatytos
         atskaitos tvarkos nuostatas.

      98      Iš to darytina išvada, kad į pirmojo klausimo b punktą reikia atsakyti, jog, nustačius piktnaudžiavimą, jam panaudoti sandoriai
         turi būti apibrėžti iš naujo taip, kad būtų atstatyta situacija, kuri būtų egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      99      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra prekių tiekimas arba paslaugų teikimas bei ekonominė veikla 1977 m.
            gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
            vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB,
            2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei jie atitinka
            objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos sąvokos, net kai jie yra vykdomi dėl vienintelio tikslo – įgyti mokestinį
            pranašumą – neturint jokio kito ekonominio tikslo.
      2.      Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, jog ji draudžia apmokestinamojo asmens teisę atskaityti perkant sumokėtą pridėtinės
            vertės mokestį, jei sandoriai, kuriais grindžiama ši teisė, sudaryti piktnaudžiaujant.
      Kad būtų pripažintas piktnaudžiavimas, reikalaujama, pirma, kad nagrinėjamais sandoriais, neatsižvelgiant į formalų atitinkamų
            Šeštosios direktyvos ir šią direktyvą į nacionalinę teisę perkeliančių nacionalinės teisės aktų nuostatose numatytų sąlygų
            taikymą, būtų įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas pažeistų šiomis nuostatomis siekiamą tikslą. Antra, objektyvių
            požymių visuma taip pat turi patvirtinti, kad nagrinėjamų sandorių pagrindinis tikslas yra mokestinio pranašumo įgijimas.
      3.      Nustačius piktnaudžiavimą, jam panaudoti sandoriai turi būti apibrėžti iš naujo taip, kad būtų atstatyta situacija, kuri būtų
            egzistavusi nesant piktnaudžiaujant sudarytų sandorių.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1980 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Amministrazione delle finanze dello Stato prieš Ariete SpA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte d'appello di Torino - Italija. # Nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas. # Byla 811/79.


1994 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Rustica Semences SA prieš Finanzamt Kehl. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vokietija. # Byla C-438/92.


2002 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Arne Mathisen AS prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-340/99.


title: 2015 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export prieš Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Finanzgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 – Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga – 1 straipsnio 2 dalis ir 3 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa – Eksporto grąžinamosios išmokos susigrąžinimas – Senaties terminas – Atskaitos taškas (dies a quo) – Ūkio subjekto veiksmai arba neveikimas – Žalos atsiradimas – Tęstinis pažeidimas – Vienkartinis pažeidimas.#Byla C-59/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. spalio 6 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 — Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga — 1 straipsnio 2 dalis ir 3 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa — Eksporto grąžinamosios išmokos susigrąžinimas — Senaties terminas — Atskaitos taškas (Dies a quo) — Ūkio subjekto veiksmai arba neveikimas — Žalos atsiradimas — Tęstinis pažeidimas — Vienkartinis pažeidimas“
      Byloje C‑59/14
      dėl 2013 m. gruodžio 13 d.Finanzgericht Hamburg (Hamburgo finansų teismas, Vokietija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. vasario 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export

      prieš

         Hauptzollamt Hamburg-Jonas

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai K. Jürimäe (pranešėja), J. Malenovský, M. Safjan ir A. Prechal,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export, atstovaujamos Rechtsanwalt D. Ehle,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos I. Chalkias ir E. Leftheriotou,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Baquero Cruz, P. Rossi ir B. Eggers,

         susipažinęs su 2015 m. birželio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 1 straipsnio 2 dalies ir 3 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export ir Hauptzollamt Hamburg-Jonas (Hamburgo Jonas teritorinė muitinė, toliau – Hauptzollamt) ginčą dėl eksporto grąžinamųjų išmokų grąžinimo.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas Nr. 2988/95

               3

               Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Siekiant apsaugoti Europos Bendrijų finansinius interesus, šiuo reglamentu nustatomos bendrosios taisyklės, reglamentuojančios vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus.
               2.   „Pažeidimas“ – tai bet kuris Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės veiklos vykdytojo veiksm[ais] ar neveikim[u], dėl kurio [kuriais] Bendrijų bendrajam biudžetui ar jų valdomiems biudžetams padaroma [arba gali būti padaryta] žala sumažinant ar iš viso prarandant pajamas, gaunamas iš tiesiogiai Bendrijų vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas išlaidas.“

               4

               Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Patraukimo atsakomybėn senaties terminas – ketveri metai nuo tada, kai buvo padarytas 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas pažeidimas. Atskirų sektorių taisyklėse gali būti nustatytas trumpesnis senaties terminas, tačiau ne trumpesnis kaip treji metai.
               Jeigu pažeidimai daromi nuolat ir pakartotinai, senaties terminas skaičiuojamas nuo tos dienos, kai pažeidimas buvo baigtas. <…>
               <…>“

               5

               Minėto reglamento 4 straipsnis susijęs su administracinėmis priemonėmis, kuriomis grąžinama neteisėtai gauta nauda. To paties reglamento 5 straipsnyje yra nustatytos administracinės nuobaudos, kurios gali būti skiriamos padarius tyčinius pažeidimus arba pažeidimus dėl aplaidumo.

         Reglamentas (EEB) Nr. 565/80

               6

               Pagal 1980 m. kovo 4 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 565/80 dėl eksporto grąžinamųjų išmokų už žemės ūkio produktus išankstinio išmokėjimo (OL L 62, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 4 t., p. 156), galiojusio iki jo panaikinimo 2006 m. lapkričio 20 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1713/2006 (OL L 321, p. 11), panaikinančiu eksporto grąžinamųjų išmokų už žemės ūkio produktus išankstinį išmokėjimą (OL L 321, p. 11), 5 straipsnio 1 dalį „suinteresuotai šaliai paprašius, eksporto grąžinamosios išmokos dydžio suma išmokama iš karto, kai tik produktams ar prekėms pritaikoma muitinės sandėliavimo arba laisvosios zonos tvarka, numatant, kad per tam tikrą laiką jie bus eksportuoti“.

               7

               Šio reglamento 6 straipsnyje numatyta:
               „Norint pasinaudoti šiame reglamente numatytomis priemonėmis, pateikiamas užstatas, kuriuo garantuojama, kad bus grąžinta ne tik sumokėta, bet ir papildoma suma.
               Visas šis užstatas arba jo dalis yra nusavinama (išskyrus force majeure atvejus):

                        —

                        jeigu neišvežus produktų arba prekių per 4 straipsnio 1 dalyje ir 5 straipsnio 1 dalyje nurodytą laikotarpį grąžinamosios išmokos suma yra negrąžinta
                        arba

                        —

                        jeigu nustatoma, kad nebuvo pagrindo gauti eksporto grąžinamąją išmoką, arba jeigu turėjo būti išmokėta mažesnė grąžinamoji išmoka.“

         Reglamentas (EEB) Nr. 3665/87

               8

               1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3665/87, nustatančio bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (OL L 351, p. 1), galiojusio iki jo panaikinimo 1999 m. balandžio 15 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 800/1999, nustatančiu bendrąsias išsamias eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos taikymo žemės ūkio produktams taisykles (OL L 102, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 129), 17 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Nepakitusios būsenos produktas turi būti importuotas į trečiąją šalį arba vieną iš trečiųjų šalių, kuriai taikoma grąžinamoji išmoka, per dvylika mėnesių nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos <…>.“

               9

               Šio reglamento 18 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Kaip įrodymas, kad buvo atlikti muitinės formalumai, leidžiantys produktą išleisti į laisvą apyvartą, pateikiami šie dokumentai:

                        a)

                        atitinkamas muitinės dokumentas arba jo kopija ar fotokopija; tokios kopijos ar fotokopijos tikrumas turi būti patvirtintas organizacijos, patvirtinusios dokumento originalą, atitinkamos trečiosios šalies institucijos arba vienos iš valstybių narių institucijos;
                        arba

                        b)

                        pažyma apie atliktus muitinės formalumus, išduota pagal II priede nurodytą pavyzdį viena ar keliomis oficialiosiomis Bendrijos kalbomis ir atitinkamoje trečiojoje šalyje vartojama kalba;

                  <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               10

               1992 ir 1993 m. priimtais sprendimais pagal Reglamento Nr. 565/80 5 straipsnio 1 dalį ir 6 straipsnį Hauptzollamt mainais už užstatą skyrė pareiškėjai pagrindinėje byloje eksporto grąžinamųjų išmokų avansą. Šis avansas buvo susijęs su įvairiomis jautienos siuntomis, laikomomis siekiant jas eksportuoti.

               11

               1993 m. rugpjūčio 10 d. raštu pareiškėja pagrindinėje byloje išsiuntė Hauptzollamt1993 m. kovo 9 d. Jordanijos muitinių išduotą deklaraciją Nr. 79/239. Šia deklaracija buvo patvirtinta, kad pareiškėjos pagrindinėje byloje eksportuota jautienos siunta išleista į laisvą apyvartą Jordanijoje. 1996 m. balandžio 30 d. ir 1998 m. kovo 4 d.Hauptzollamt grąžino pareiškėjos pagrindinėje byloje pateiktą užstatą.

               12

               Per 1998 m. vasario 28 d.–kovo 14 d. Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) vykdytą patikrinimą buvo nustatyta, kad daugeliu atvejų Jordanijos institucijų išduota muitinės deklaracija buvo panaikinta prieš sumokant importo mokesčius, o atitinkama jautienos siunta iš tiesų buvo išsiųsta į Iraką.

               13

               1999 m. rugsėjo 23 d. sprendimu Hauptzollamt pareikalavo grąžinti 103289,89 EUR dydžio sumą. Gavus dėl šio sprendimo grąžinti išmoką pateiktą pareiškėjos pagrindinėje byloje administracinį skundą, 2011 m. rugsėjo 26 d. sprendimu ši suma buvo sumažinta iki 59545,70 EUR. Likusi administracinio skundo dalis buvo atmesta 2012 m. sausio 23 d. sprendimu.

               14

               2012 m. vasario 5 d. pareiškėja pagrindinėje byloje padavė skundą Finanzgericht Hamburg (Hamburgo finansų teismas); juo prašė panaikinti minėtus tris sprendimus. Ji nurodė, kad buvo suėjęs senaties terminas, suteikiantis teisę į išmokų grąžinimą. Jos teigimu, pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalį senaties termino eiga pradedama skaičiuoti nuo tada, kai padaromas pažeidimas, o ne kai grąžinamas užstatas. Iš tiesų šio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje „pažeidimo“ sąvoka siejama su ūkio subjekto veiksmu ar neveikimu. Todėl, siekiant nustatyti, ar reikalavimui grąžinti neteisėtai sumokėtas sumas buvo suėjęs senaties terminas, galima remtis tik Jordanijos institucijų išduota muitinės deklaracija, t. y. 1993 m. rugpjūčio 10 d. deklaracija.

               15

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas linkęs manyti, kad senaties termino eiga pradedama skaičiuoti jau nuo ūkio subjekto veiksmo ar neveikimo, kuriais pažeidžiama Sąjungos teisės aktų nuostata, padarymo ir žalos atsiradimo momentas nesvarbus. Toks aiškinimas kyla iš Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalies ir 3 straipsnio 1 dalies formuluočių. Viena vertus, iš šio reglamento 1 straipsnio 2 dalies formuluotės galima matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, pavartojęs tariamąją nuosaką šios nuostatos tekste, „pažeidimo“ sąvokos nesieja su žalos atsiradimu, nes ūkio subjekto elgesys gali būti laikomas pažeidimu taip pat tada, kai juo „gali būti padaryta“ žala Sąjungos biudžetui. Kita vertus, iš minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos, kurios formuluotėje nurodyta „padarytas <…> pažeidimas“, matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas senaties termino pradžią siekė susieti ne su pažeidimo „paaiškėjimu“, o su jo „padarymu“, vadinasi, su ūkio subjekto elgesiu, kuriuo turi būti pažeista Sąjungos teisės aktų nuostata.

               16

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto mano, kad tais atvejais, kai Sąjungos teisės aktų nuostatos pažeidimas atskleidžiamas jau atsiradus žalai, klausimą dėl senaties termino eigos pradžios nustatymo būtų galima vertinti kitaip. Iš tiesų būtų galima laikyti, kad Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalyje pateiktoje „pažeidimo“ sąvokoje numatyta, kad turi būti įvykdytos dvi sąlygos, t. y. pirma, ūkio subjekto elgesys ir, antra, dėl jo atsiradusi žala.

               17

               Jei senaties termino eiga pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalį pradedama skaičiuoti tik nuo žalos atsiradimo momento, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar „žala“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalį, padaroma jau tada, kai avansu išmokama eksporto grąžinamosios išmokos dydžio suma, ar tik tada, kai galutinai skiriama eksporto grąžinamoji išmoka ir grąžinamas užstatas.

               18

               Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Hamburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalyje apibrėžtas pažeidimas, kuris pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą yra būtinas, kad būtų pradėtas skaičiuoti senaties terminas, tuo atveju, kai Sąjungos teisės aktų nuostatos pažeidimas atskleidžiamas tik atsiradus žalai, apima ne tik ūkio subjekto veiksmus ar neveikimą, bet taip pat reikalaujama, kad būtų padaryta žala Sąjungos bendrajam biudžetui ar jos valdomiems biudžetams, ir dėl to senaties terminas pradedamas skaičiuoti tik nuo žalos atsiradimo momento, ar žalos atsiradimo momentas nesvarbus ir senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo ūkio subjekto veiksmų ar neveikimo, kurie laikytini Sąjungos teisės aktų nuostatos pažeidimu, padarymo momento?

                        2.

                        Jei į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad senaties terminas pradedamas skaičiuoti tik nuo žalos atsiradimo momento:
                        ar reikalavimo grąžinti galutinai skirtą eksporto grąžinamąją išmoką atveju „žala“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalį, jau atsiranda, kai eksportuotojui išmokėta eksporto grąžinamosios išmokos dydžio suma, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 565/80 5 straipsnio 1 dalį, tačiau užstatas pagal šio reglamento 6 straipsnį dar negrąžintas, ar ji atsiranda tik tuo momentu, kai užstatas negrąžinamas arba galutinai skiriama eksporto grąžinamoji išmoka?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               19

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, kai Sąjungos teisės aktų nuostatos pažeidimas atskleidžiamas tik atsiradus žalai, Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalį ir 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad senaties termino eiga pradedama skaičiuoti nuo žalos Sąjungos biudžetui ar jos valdomiems biudžetams atsiradimo momento, ar kad ši senaties termino eiga, nepaisant šios momento, pradedama skaičiuoti nuo ūkio subjekto veiksmų ar neveikimo, kuriais padaromas Sąjungos teisės pažeidimas, padarymo momento.

               20

               Pirmiausia reikia, viena vertus, priminti, kad Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtinta ketverių metų senaties termino taisyklė, nesant kitokį reguliavimą nustatančių atskirų sektorių Sąjungos teisės normų ar specialių senaties terminą nustatančių nacionalinės teisės normų, taikoma pažeidimams, darantiems žalą Sąjungos finansiniams interesams (šiuo klausimu žr. Sprendimo Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, 39 ir 40 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               21

               Kita vertus, svarbu pažymėti, kad, nors pagrindinėje byloje nagrinėjamos faktinės aplinkybės susiklostė 1992 ir 1993 m., šiuo atveju taikytina Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalis. Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šioje nuostatoje numatytas senaties terminas taikomas pažeidimams, padarytiems prieš įsigaliojant šiam reglamentui (žr. Sprendimo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb ir kt., C‑278/07–C‑280/07, EU:C:2009:38, 34 punktą).

               22

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką siekiant nustatyti Sąjungos teisės nuostatų, šiuo atveju Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalies ir 3 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos, taikymo sritį reikia atsižvelgti į jų tekstą, kontekstą ir tikslus (Sprendimo Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, 26 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

               23

               Vadovaujantis Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos formuluote, patraukimo atsakomybėn senaties terminas yra ketveri metai nuo tada, kai padarytas pažeidimas. Šio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje „pažeidimas“ apibrėžtas kaip Sąjungos teisės nuostatų pažeidimas, susijęs su ūkio subjekto veiksmais ar neveikimu, kuriais Sąjungos bendrajam biudžetui ar jos valdomiems biudžetams padaroma arba gali būti padaryta žala.

               24

               Pažeidimo padarymas, nuo kurio pradedama skaičiuoti senaties termino eiga, suponuoja dvi sąlygas, t. y. turi būti ūkio subjekto veiksmas ar neveikimas, kuriais pažeidžiama ES teisė, ir padaryta žala ar ji galima Sąjungos biudžetui.

               25

               Tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, kai Sąjungos teisės pažeidimas atskleidžiamas tik atsiradus žalai, senaties termino eiga pradedama skaičiuoti nuo pažeidimo padarymo momento, t. y. nuo to momento, kai buvo padaryti tiek ūkio subjekto veiksmai ar neveikimas, kuriais pažeidžiama ES teisė, ir padaryta žala Sąjungos biudžetui ar jos valdomiems biudžetams.

               26

               Tokia išvada suderinama su Reglamento Nr. 2988/95, kuriuo pagal šio reglamento 1 straipsnio 1 dalį siekiama apsaugoti Sąjungos finansinius interesus, tikslu. Iš tiesų dies a quo yra įvykio, kuris padaromas paskutinis, diena, t. y. arba žalos atsiradimo diena, kai ši žala atsiranda atlikus veiksmą ar neveikimą, kuriais pažeidžiama ES teisė, arba šio veiksmo ar neveikimo diena, kai atitinkama nauda buvo suteikta prieš minėtą veiksmą ar neveikimą. Tai palengvina Sąjungos finansinių interesų apsaugos tikslo siekimą.

               27

               Be to, šios išvados nepaneigia Graikijos vyriausybės pateiktas argumentas, kad dies a quo yra ta diena, kada kompetentingos institucijos sužino apie pažeidimą. Iš tiesų šis argumentas prieštarauja Teisingumo Teismo praktikai, pagal kurią diena, kai nacionalinės institucijos sužino apie pažeidimą, neturi įtakos senaties termino eigos pradžiai (Sprendimo Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, 67 punktas).

               28

               Be to, pagal Teisingumo Teismo praktiką institucija, tikrindama savo pačios mokėjimus, atliktus iš Sąjungos biudžeto, privalo laikytis rūpestingumo pareigos (Sprendimo Ze Fu Fleischhandel GmbH ir Vion Trading, C‑201/10 ir C‑202/10, EU:C:2011:282, 44 punktas). Pripažinus, kad dies a quo yra sužinojimo apie nagrinėjamą pažeidimą diena, būtų prieštaraujama šiai rūpestingumo pareigai.

               29

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalis ir 3 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa turi būti aiškinamos taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, kai Sąjungos teisės aktų nuostatos pažeidimas atskleidžiamas tik atsiradus žalai, senaties termino eiga pradedama skaičiuoti tiek nuo ūkio subjekto veiksmų ar neveikimo, kuriais pažeidžiama ES teisė, tiek nuo žalos Sąjungos biudžetui ar jos valdomiems biudžetams padarymo momento.

         Dėl antrojo klausimo

               30

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi abejonių dėl momento, kuriuo tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, atsiranda „žala“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalį.

               31

               Prieš atsakant į šį klausimą reikia priminti pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių chronologiją. Pirmame etape – 1992 m. ir 1993 m. – pagal Reglamento Nr. 565/80 5 straipsnio 1 dalį pareiškėjai pagrindinėje byloje avansu buvo skirta eksporto grąžinamosios išmokos dydžio suma. Antrame etape, 1993 m. rugpjūčio 10 d., pagal Reglamento Nr. 3665/87 17 straipsnio 3 dalį ir 18 straipsnio 1 dalį pareiškėja pagrindinėje byloje pateikė Jordanijos institucijų išduotą muitinės deklaraciją, įrodančią, kad buvo atlikti išleidimo į laisvą apyvartą Jordanijoje muitinės formalumai. Trečiame etape, 1996 m. balandžio 30 d. ir 1998 m. kovo 4 d., pagal Reglamento Nr. 565/80 6 straipsnį buvo grąžintas užstatas, pateiktas avanso suteikimo momentu.

               32

               Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad „žala“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalį, atsiranda tuo momentu, kai priimamas galutinis sprendimas suteikti atitinkamą naudą, šiuo atveju eksporto grąžinamąsias išmokas. Iš tiesų nuo šio momento egzistuoja faktinė žala, padaryta Sąjungos biudžetui. Šia žala negali būti laikoma žala, egzistavusi iki momento, susijusio su galutiniu minėtos naudos suteikimu, priešingu atveju pripažintina, kad senaties terminas, skirtas tai pačiai naudai grąžinti, galėtų būti pradedamas skaičiuoti net tuo momentu, kai ta nauda dar nebuvo suteikta.

               33

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalis aiškintina taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, žala atsiranda tuo momentu, kai buvo priimtas sprendimas skirti atitinkamam eksportuotojui eksporto grąžinamąsias išmokas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               34

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos 1 straipsnio 2 dalį ir 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, kai Sąjungos teisės aktų nuostatos pažeidimas atskleidžiamas tik atsiradus žalai, senaties termino eiga pradedama skaičiuoti tiek nuo ūkio subjekto veiksmų ar neveikimo, kuriais pažeidžiama ES teisė, tiek nuo žalos Sąjungos biudžetui ar jos valdomiems biudžetams padarymo momento.

                           2.

                           Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, žala atsiranda tuo momentu, kai buvo priimtas sprendimas skirti atitinkamam eksportuotojui eksporto grąžinamąsias išmokas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1988 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Erich Biedermann prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Pareigūnas. # Byla 2/87.


title: 2007 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Deutsche Lufthansa AG prieš ANA - Aeroportos de Portugal SA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto - Portugalija. # Oro transportas - Oro uostai - Antžeminės paslaugos - Rinkliavos rinkimas už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas. # Byla C-181/06.

text:
      Byla C‑181/06
      Deutsche Lufthansa AG
      prieš
      ANA - Aeroportos de Portugal SA
      (Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Oro transportas – Oro uostai – Antžeminės paslaugos – Rinkliavos rinkimas už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas“
      Sprendimo santrauka
      Transportas – Oro transportas – Patekimas į Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką
      (Tarybos direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalis ir priedo 1 punktas)
      Bendrijos teisė draudžia nacionalinės teisės nuostatas, įpareigojančias antžeminių paslaugų teikėjus mokėti oro uosto valdymo
         įstaigai rinkliavą už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas, išskyrus kai šiose nuostatose numatyta
         rinkliava už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas mokėtina už visas ar dalį Direktyvos 96/67 dėl patekimo
         į Bendrijos oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką priedo 1 punkte apibrėžtų paslaugų ir jeigu ji nėra pakartotinė
         rinkliava už paslaugas, už kurias jau buvo atlyginta sumokant kitą rinkliavą ar mokestį. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusiam teismui atlikus patikrinimą paaiškėtų, kad minėta rinkliava yra mokestis už naudojimąsi oro uosto įrenginiais,
         šis teismas turėtų patikrinti, ar nagrinėjama rinkliava atitinka Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalyje nurodytus tinkamumo,
         objektyvumo, aiškumo ir nediskriminavimo kriterijus.

      (žr. 29 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 5 d.(*)

      „Oro transportas – Oro uostai – Antžeminės paslaugos – Rinkliavos rinkimas už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas“
      Byloje C‑181/06
      dėl Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugalija) 2006 m. kovo 7 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. balandžio 7 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Deutsche Lufthansa AG
      prieš
      ANA – Aeroportos de Portugal SA,
      dalyvaujant
      Ministério Público,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C.W.A. Timmermans, teisėjai P. Kūris (pranešėjas), J. Makarczyk, L. Bay Larsen ir J‑C. Bonichot,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. vasario 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Deutsche Lufthansa AG, atstovaujamos advogado A. Moura Portugal,

      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir M. J. Viegas,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Georgiadis ir Z. Chatzipavlou,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J. R. Vidal Puig, S. Noe ir P. Guerra e Andrade,
      susipažinęs su 2007 m. balandžio 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1996 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 96/67/EB dėl patekimo į Bendrijos
         oro uostuose teikiamų antžeminių paslaugų rinką (OL L 272, p. 36) 6 straipsnio ir 16 straipsnio 3 dalies aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Deutsche Lufthansa AG (toliau – Lufthansa) ir ANA – Aeroportos de Portugal SA (toliau – ANA) dėl ANA pateikto pranešimo apie rinkliavos už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas nustatymą ir rinkimą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 96/67 6 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:

      „Valstybės narės pagal 1 straipsnyje nustatytą tvarką imasi būtinų priemonių, siekdamos antžeminių paslaugų teikėjams užtikrinti
         laisvą patekimą į antžeminių paslaugų teikimo trečiosioms šalims rinką.

      Valstybės narės turi teisę reikalauti, kad antžeminių paslaugų teikėjai būtų įsisteigę Bendrijoje.“
      4        Šios direktyvos 16 straipsnio 3 dalis numato:

      „Jeigu už naudojimąsi oro uosto įrenginiais imamas mokestis, jis nustatomas pagal atitinkamus, objektyvius, aiškius ir nediskriminacinius
         kriterijus.“ (Pataisytas vertimas)

      5        Direktyvos priede nustatyta:

      „1. Oro uoste teikiamos administracinės ir priežiūros paslaugos – tai:
      1.1.  atstovavimas ir ryšio su vietos valdžios institucijomis arba su bet kuriuo kitu subjektu užtikrinimas, išmokos oro uosto naudotojo
         vardu ir vietos suteikimas jo atstovo biurams įkurti;

      1.2.      krovinių kontrolė, pranešimų perdavimas ir telekomunikacijos paslaugos;
      1.3.      važtos pakavimo įrangos pakrovimas ir iškrovimas, laikymas ir valdymas;
      1.4.      visos kitos prieš skrydį, jo metu arba po skrydžio teikiamos priežiūros paslaugos ir visos kitos administracinės paslaugos,
         kurių prašo oro uosto naudotojas.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        1990 m. kovo 21 d. Įstatyminis dekretas Nr. 102/90, iš dalies pakeistas 1999 m. liepos 26 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 280/99
         (Diário da Republica I, A serija, Nr. 172, 1999 m. liepos 26 d., p. 4678, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 280/99), detalizuoja
         už bet kokios veiklos vykdymą oro uosto teritorijoje mokėtinas rinkliavas ir 18 straipsnio 2 dalyje numato, kad ANA eksploatuojamoje viešoje oro uosto dalyje rinkliavas už antžemines paslaugas nustato ANA, gavusi išankstinį Nacionalinio civilinės aviacijos instituto pritarimą.

      7        1999 m. liepos 30 d. Dekreto Nr. 12/99 (Diário da Republica I, B serija, Nr. 176, 1999 m. liepos 30 d., p. 4922) 3 straipsnyje
         nustatyta:

      „Remiantis 1990 m. kovo 21 d. Įstatyminio dekreto Nr. 102/90 17 straipsniu ir šio įstatyminio dekreto 18 straipsnio taikymo
         tikslais numatytos rinkliavos, atsižvelgiant į teikiamų paslaugų ir vykdomos veiklos pobūdį, skirstomos į:

      a)      eismo rinkliavas;
      b)      antžeminių paslaugų („handling“) rinkliavas;
      c)      orlaivio stovėjimo rinkliavas;
      d)      kitas komercinio pobūdžio rinkliavas.“
      8        Rinkliavos už antžemines paslaugas numatytos Dekreto Nr. 12/99 10 ir kituose straipsniuose. Jų yra vienuolika.

      9        Šio dekreto 10 straipsnis nustato:

      „Rinkliavos už antžemines paslaugas renkamos už bet kokios veiklos, priklausančios 1999 m. liepos 23 d. Įstatyminio dekreto
         Nr. 275/99 I priede esančiame sąraše išvardytoms paslaugoms, vykdymą toliau nurodyta tvarka:

      1)      Rinkliavą už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas moka paslaugų teikėjai ir ši rinkliava nustatoma
         taikant su gauta apyvarta susietą normą.

      2)      Keleivių aptarnavimo rinkliavą moka paslaugų teikėjai ir saviteiką taikantys oro uosto ir aerodromo naudotojai. Ši rinkliava
         nustatoma pagal valandinius laikotarpius ar pagal dienų ar mėnesių dalis ir kiekvienai keleivių registracijos („check-in“)
         vietai.

      3)      Bagažo paruošimo rinkliavą moka paslaugų teikėjai ir saviteiką taikantys oro uosto ir aerodromo naudotojai. Ši rinkliava nustatoma
         pagal valandinius laikotarpius ar pagal dienų ar mėnesių dalis ir kiekvienai keleivių registracijos („check-in“) vietai ar
         paruošto bagažo vienetui.

      4)      Krovinių ir pašto tvarkymo rinkliavą moka:
      a)      saviteiką taikantys oro uosto ir aerodromo naudotojai. Ši rinkliava nustatoma transporto vienetui.
      b)      paslaugų teikėjai. Ši rinkliava nustatoma taikant su gauta apyvarta susietą normą.
      5)      Rinkliavą už orlaivio stovėjimo vietoje teikiamas paslaugas moka:
      a)      saviteiką taikantys oro uosto ir aerodromo naudotojai. Ši rinkliava nustatoma transporto vienetui.
      b)      paslaugų teikėjai. Ši rinkliava nustatoma taikant su gauta apyvarta susietą normą.
      6)      Rinkliavą už orlaivių valymą ir orlaiviams teikiamas paslaugas moka paslaugų teikėjai ir ji nustatoma taikant su gauta apyvarta
         susietą normą.

      7)      Degalų ir tepalų tiekimo rinkliavą moka paslaugų teikėjai ir ji nustatoma taikant su gauta apyvarta susietą normą arba patiektų
         degalų hektolitrui ar tepalų litrui, tokiu atveju trupmenos apvalinamos į didesnį sveikąjį skaičių.

      8)      Orlaivių techninės priežiūros rinkliavą moka paslaugų teikėjai ir ji nustatoma taikant su gauta apyvarta susietą normą.
      9)      Rinkliavą už skrydžių paslaugas ir įgulos administravimą moka paslaugų teikėjai ir ji nustatoma taikant su gauta apyvarta
         susietą normą.

      10)      Rinkliavą už antžeminio transporto paslaugas moka paslaugų teikėjai ir ji nustatoma taikant su gauta apyvarta susietą normą.
      11)      Rinkliavą už aprūpinimą maistu ir gėrimais („catering“) moka paslaugų teikėjai ir ji nustatoma taikant su gauta apyvarta susietą
         normą.“

      10      Šio dekreto 11 straipsnis numato:

      „Iš visų antžeminių paslaugų teikimo tikslais centralizuotomis paskelbtų oro uostų ar aerodromų infrastruktūrų naudotojų gali
         būti imamos nuo naudojimo laikotarpio, paslaugų vieneto ar tvarkomo fizinio vieneto priklausančios rinkliavos.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      Lufthansa, pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė, turinti filialą Lisabonos (Portugalija) oro uoste, pareiškė ieškinį dėl ANA pateikto pranešimo apie rinkliavos už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas nustatymą ir rinkimą.

      12      ANA suteikė Lufthansa leidimą teikti antžemines paslaugas Porto miesto Francisco Sá Carneiro oro uoste. Šiuo pagrindu Lufthansa buvo nustatyta 22 164 PTE rinkliava, įskaitant pridėtinės vertės mokestį (110,55 eurų).

      13      Nacionaliniame teisme Lufthansa teigė, kad nacionalinės teisės nuostatos, t. y. Dekreto Nr. 12/99 10 straipsnio 1 dalis ir Įstatyminio dekreto Nr. 280/99
         18 straipsnio 2 dalis, pažeidžia Direktyvą 96/67.

      14      Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar pagal Dekreto Nr. 12/99 10 straipsnio 1 dalį reikalaujama kaip rinkliava už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros
         paslaugas suma gali būti laikoma mokesčiu, „nustatomu pagal atitinkamus, objektyvius, aiškius ir nediskriminacinius kriterijus“,
         kaip reikalauja Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalis?

      2)      Ar tai prieštarauja, ar yra nesuderinama su Direktyvos 96/97 6 straipsnyje įtvirtintu laisvu patekimu į antžeminių paslaugų
         teikimo trečiosioms šalims rinką, jei reikalaujama kaip rinkliavą už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas
         sumokėti atitinkamą sumą pagal Dekreto Nr. 12/99 10 straipsnio 1 dalį, Įstatyminio dekreto Nr. 280/99 18 straipsnio 2 dalį
         ir kitas tokią sumą įtvirtinančias nuostatas?

      3)      Ar tai prieštarauja, ar yra nesuderinama su vidaus rinkos sukūrimu ir EB 3 straipsnio 1 dalies c punkte ir 4 straipsnyje įtvirtintais
         principais, jei reikalaujama kaip rinkliavą už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas sumokėti atitinkamą
         sumą pagal Dekreto Nr. 12/99 10 straipsnio 1 dalį, Įstatyminio dekreto Nr. 280/99 18 straipsnio 2 dalį ir kitas tokią sumą
         įtvirtinančias nuostatas?

      4)      Ar reikalavimas sumokėti kaip rinkliavą už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas atitinkamą sumą, nustatytas
         Dekreto Nr. 12/99 10 straipsnio 1 dalyje, Įstatyminio dekreto Nr. 280/99 18 straipsnio 2 dalyje bei kitose tokią sumą įtvirtinančiose
         nuostatose, gali būti laikomas piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      15      Pirmiausia primintina, kad, pagal Direktyvos 96/67 1 straipsnio 1 dalies c punktą ir 2 dalį, nuo 1999 m. sausio 1 d. ši direktyva
         taikoma tik oro uostuose, kuriuose per metus vežama ne mažiau kaip 3 milijonai keleivių arba 75000 tonų krovinių arba kuriuose
         per šešis ankstesnių metų mėnesius iki balandžio 1 d. arba spalio 1 d. buvo vežama ne mažiau kaip 2 milijonai keleivių arba
         50000 tonų krovinių. Nuo 2001 m. sausio 1 d. ši direktyva taikoma bet kuriame valstybės narės teritorijoje esančiame oro uoste,
         kuris tinkamas komerciniam eismui ir kuriame per metus vežama ne mažiau kaip 2 milijonai keleivių arba 50000 tonų krovinių.

      16      Tačiau iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų faktų aiškiai nematyti, kad Porto oro uostas pasiekė
         pirmiau minėtas ribas iki 2005 metų. Jei taip neatsitiko, Direktyva 96/67 taikoma šiam oro uostui tik nuo 2006 m. sausio 1 dienos.
         Atrodo, kad Lufthansa ginčijamame pranešime apie rinkliavos nustatymą minimi 2000 metai.

      17      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia turi įsitikinti, kad Direktyva 96/67 taikoma pagrindinėje
         byloje nagrinėjamoms aplinkybėms.

       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      18      Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         iš esmės klausia, ar Direktyvos 96/67 6 straipsnis ir 16 straipsnio 3 dalis draudžia tokius teisės aktus, kokie nagrinėjami
         pagrindinėje byloje, numatančius, kad antžeminių paslaugų teikėjai moka oro uosto administracijai rinkliavą už oro uoste teikiamas
         administracines ir priežiūros paslaugas.

      19      Teisingumo Teismas nusprendė, kad tiek iš Direktyvos 96/67 dvidešimt penktos konstatuojamosios dalies, tiek iš jos 16 straipsnio
         1 ir 3 dalių išplaukia, jog oro uostą valdančiai institucijai leidžiama rinkti mokestį už naudojimąsi oro uosto įrenginiais.
         Įrenginius reikia suprasti kaip oro uosto suteiktą naudotis infrastruktūrą ir įrangą. Kita vertus, Teisingumo Teismas nurodė,
         kad rinkdama rinkliavą už naudojimąsi oro uosto įrenginiais ši institucija negali kartu rinkti rinkliavos už patekimą į antžeminių
         paslaugų rinką (žr. šiuo klausimu 2003 m. spalio 16 Sprendimo Flughafen Hannover-Langenhagen, C‑363/01, Rink. p. I‑11893, 37–40 ir 44 bei 60 punktus).

      20      Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar tokia rinkliava už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas, kokia nagrinėjama
         pagrindinėje byloje, turi būti laikoma mokesčiu, mokėtinu už naudojimąsi oro uosto įrenginiais.

      21      Portugalijos vyriausybė teigia, kad minėta rinkliava renkama kaip atlygis už civilinei aviacijai naudingos viešosios oro uosto
         paslaugos teikimą ir už viešosios nuosavybės, kurios tinkamą naudojimą privalo užtikrinti ANA, suteikimą naudotis.

      22      Teismo posėdyje Portugalijos valdžios institucijos, pirma, patikslino, kad Dekrete Nr. 12/99 numatyta rinkliava už oro uoste
         teikiamas administracines ir priežiūros paslaugas nesiskiria nuo Direktyvos 96/67 priede minimo mokesčio ir bet kuriuo atveju
         nėra pakartotinis paslaugų, jau apmokestintų tame pačiame dekrete numatyta rinkliava, apmokestinimas.

      23      Antra, minėtos valdžios institucijos pirmą kartą paminėjo, kad veiksmingą viešosios nuosavybės naudojimą reikia suprasti kaip
         vandens ir elektros vartojimą bei valymo ir apsaugos išlaidas.

      24      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti už pagrindinėje byloje nagrinėjamą rinkliavą
         teikiamą naudą, atsižvelgdamas į Direktyvos 96/67 priedo 1 punkte esantį oro uoste teikiamų administracinių ir priežiūros
         paslaugų apibrėžimą. Jei ši rinkliava mokėtina už visas šias paslaugas ar jų dalį ir nėra pakartotinė rinkliava už paslaugas,
         už kurias jau buvo atlyginta sumokant kitą rinkliavą ar mokestį, ji gali būti laikoma mokesčiu už naudojimąsi oro uosto įrenginiais,
         o ne rinkliava už patekimą į antžeminių paslaugų rinką.

      25      Bet kuriuo atveju toliau reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava atitinka Direktyvos 96/67 16 straipsnio
         3 dalyje nustatytus kriterijus.

      26      Kalbant apie tinkamumo ir objektyvumo kriterijus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti ryšį
         tarp ANA patirtų veiklos išlaidų ir rinkliavos sumos, nustatytos procentais nuo Lufthansa Porto miesto Francisco Sá Carneiro oro uoste gautos apyvartos.

      27      Aiškumo kriterijus gali būti laikomas įvykdytu tik tuo atveju, kai nacionalinės teisės aktai aiškiai įvardija ANA teikiamas paslaugas ir tiksliai apibrėžia minėtos rinkliavos apskaičiavimo būdą.

      28      Galiausiai, kalbant apie nediskriminavimo kriterijų, nors nustatyta, kad nagrinėjamą rinkliavą turi mokėti tik antžeminių
         paslaugų teikėjai, net jei tiek šie paslaugų teikėjai, tiek saviteiką taikantys naudotojai naudojasi tais pačiais oro uosto
         įrenginiais, taip pat akivaizdu, kad jei vienintelis šio nevienodo požiūrio pateisinimas yra tai, jog tik minėti paslaugų
         teikėjai gauna pelną, šis nevienodumas turi būti laikomas diskriminaciniu.

      29      Atsižvelgiant į pirmiau pateiktus argumentus, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Bendrijos teisė draudžia
         tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios numatytos Dekreto Nr. 12/99 10 straipsnio 1 dalyje ir Įstatyminio dekreto Nr. 280/99
         18 straipsnio 2 dalyje, išskyrus kai šiose nuostatose numatyta rinkliava už oro uoste teikiamas administracines ir priežiūros
         paslaugas mokėtina už visas Direktyvos 96/67 priedo 1 punkte apibrėžtas paslaugas ar jų dalį ir jeigu ji nėra pakartotinė
         rinkliava už paslaugas, už kurias jau buvo atlyginta sumokant kitą rinkliavą ar mokestį. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusiam teismui atlikus patikrinimą paaiškėtų, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava yra mokestis už naudojimąsi
         oro uosto įrenginiais, šis teismas turėtų patikrinti, ar nagrinėjama rinkliava atitinka Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalyje
         nurodytus tinkamumo, objektyvumo, aiškumo ir nediskriminavimo kriterijus.

       Dėl trečiojo klausimo
      30      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos
         rinkliavos mokėjimas prieštarauja EB 3 ir EB 4 straipsniams.

      31      Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad EB 3 ir EB 4 straipsniai įvardija Europos Bendrijos veiksmų sritis ir užduotis ir nenustato
         pareigų valstybėms narėms arba viešiesiems ar privatiems subjektams (žr. šiuo klausimu 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Echirolles Distribution, C‑9/99, Rink. p. I‑8207, 22 punktą). Kadangi šie veiksmai buvo detalizuoti kitose EB sutarties dalyse ir taikytinuose Bendrijos
         teisės aktuose, kaip antai Direktyvoje 96/67, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti remiantis
         vien šia direktyva.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      32      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reikalavimas mokėti pagrindinėje
         byloje nagrinėjamą rinkliavą gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme.

      33      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinio teismo sprendime turi būti nurodytos tikslios priežastys, dėl
         kurių jis abejoja, kaip reikia aiškinti Bendrijos teisę ir mano esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus
         (žr. 2000 m. birželio 28 d. Nutarties Laguillaumie, C‑116/00, Rink. p. I‑4979, 16 punktą ir nurodytą teismo praktiką, taip pat 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Idéal tourisme, C‑36/99, Rink. p. I‑6049, 20 punktą). Teisingumo Teismas nusprendė esant būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų bent
         minimalius paaiškinimus dėl jo prašomų išaiškinti Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir dėl, jo manymu, egzistuojančio
         ryšio tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (1995 m. balandžio 7 d. Nutarties Grau Gomis ir kt., C‑167/94, Rink. p. I‑1023, 9 punktas).

      34      Reikia pripažinti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą neatitinka šių reikalavimų.

      35      Iš tikrųjų negalima apibrėžti konkrečios aiškinimo problemos, kuri galėtų iškilti dėl EB 82 straipsnio. Faktinių ir teisinių
         aplinkybių tikslumo reikalavimas ypač taikytinas konkurencijos srityje, kuriai būdingos sudėtingos teisinės ir faktinės situacijos
         (pirmiau minėtos nutarties Laguillaumie 19 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      36      Darytina išvada, kad Teisingumo Teismui pateiktas ketvirtasis klausimas yra nepriimtinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos
         šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      Bendrijos teisė draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kokios numatytos 1999 m. liepos 30 d. Dekreto Nr. 12/99 10 straipsnio
            1 dalyje ir 1990 m. kovo 21 d. Įstatyminio dekreto Nr. 102/90, iš dalies pakeisto 1999 m. liepos 26 d. Įstatyminiu dekretu
            Nr. 280/99, 18 straipsnio 2 dalyje, išskyrus kai šiose nuostatose numatyta rinkliava už oro uoste teikiamas administracines
            ir priežiūros paslaugas mokėtina už visas 1996 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 96/67/EB dėl patekimo į Bendrijos oro uostuose
            teikiamų antžeminių paslaugų rinką priedo 1 punkte apibrėžtas paslaugas ar jų dalį ir jeigu ji nėra pakartotinė rinkliava
            už paslaugas, už kurias jau buvo atlyginta sumokant kitą rinkliavą ar mokestį. Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
            teismui atlikus patikrinimą paaiškėtų, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava yra mokestis už naudojimąsi oro uosto
            įrenginiais, šis teismas turėtų patikrinti, ar nagrinėjama rinkliava atitinka Direktyvos 96/67 16 straipsnio 3 dalyje nurodytus
            tinkamumo, objektyvumo, aiškumo ir nediskriminavimo kriterijus.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


1996 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Rafael Ruiz Bernáldez. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Audiencia Provincial de Sevilla - Ispanija. # Byla C-129/94.


1998 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Willy de Corte prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-62/96.


1990 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Žuvininkystė. # Byla C-62/89.


2014 m. sausio 23 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#The Sunrider Corporation prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Prašymas įregistruoti žodinį Bendrijos prekių ženklą SUN FRESH – Ankstesni Bendrijos, Beniliukso ir nacionaliniai žodiniai ir vaizdiniai prekių ženklai SUNNY FRESH, SUNRIDER SUNNY FRESH ir SUNNYFRESH – Santykinis atmetimo pagrindas – Ankstesnių prekių ženklų naudojimo iš tikrųjų įrodymas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-221/12.