title: 2008 m. rugsėjo 16 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs prieš Isle of Wight Council ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) - Jungtinė Karalystė. # Šeštoji PVM direktyva - 4 straipsnio 5 dalis - Viešosios teisės subjekto vykdoma veikla - Mokamų automobilių stovėjimo aikštelių eksploatavimas - Konkurencijos iškraipymas - Sąvokų "iškraipytų" ir "labai" reikšmė. # Byla C-288/07.

text:
      Byla C‑288/07
      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      prieš
      Isle of Wight Council ir kt.
      (High Court of Justice (Anglija ir Velsas) (Chancery Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 4 straipsnio 5 dalis – Viešosios teisės subjekto vykdoma veikla – Mokamų automobilių stovėjimo aikštelių eksploatavimas – Konkurencijos iškraipymas – Sąvokų „iškraipytų“ ir „labai“ reikšmė“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamieji
            asmenys – Viešosios teisės subjektai
      (Tarybos direktyvos 77/388 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamieji
            asmenys – Viešosios teisės subjektai
      (Tarybos direktyvos 77/388 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa)
      3.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Apmokestinamieji
            asmenys – Viešosios teisės subjektai
      (Tarybos direktyvos 77/388 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa)
      1.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa
         turi būti aiškinama taip, kad tai, ar dėl viešosios teisės subjektų, veikiančių kaip valdžios institucijos, neapmokestinimo
         labai iškraipoma konkurencija, turi būti vertinama pačios nagrinėjamos veiklos atžvilgiu, nevertinant konkrečios vietinės
         rinkos.

      Iš tiesų viešosios teisės subjektui pagal nacionalinę teisę gali būti pavesta vykdyti tam tikrą iš esmės ekonominio pobūdžio
         veiklą pagal jam taikomą teisinę tvarką; tą pačią veiklą paraleliai taip pat gali vykdyti privatūs ūkio subjektai, todėl minėto
         subjekto neapmokestinimas pridėtinės vertės mokesčiu gali tam tikru būdu iškraipyti konkurenciją.

      Šio nepageidaujamo rezultato siekiama išvengti, Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiojoje pastraipoje numatant,
         kad šios direktyvos D priede išvardytos veiklos rūšys, net jeigu viešosios teisės subjektai jas vykdo kaip valdžios institucijos,
         „bet kuriuo atveju“ apmokestinamos pridėtinės vertės mokesčiu, nebent jos yra nereikšmingos. Kitaip tariant, daroma prielaida,
         kad viešosios teisės subjektų neapmokestinimas pridėtinės vertės mokesčiu tokios veiklos atžvilgiu iškraipo konkurenciją,
         nebent minėta veikla yra nereikšminga. Iš Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiosios pastraipos teksto matyti,
         jog minėtų subjektų apmokestinimą pridėtinės vertės mokesčiu lemia pačių tos pačios direktyvos D priede išvardytų veiklos
         rūšių vykdymas, neatsižvelgiant į tai, ar atitinkamas viešosios teisės subjektas konkuruoja vietinėje rinkoje, kurioje jis
         vykdo šią veiklą.

      Be to, nacionaliniu lygmeniu gali egzistuoti kitokios, Šeštosios direktyvos D priede neišvardytos, iš esmės ekonominio pobūdžio
         veiklos rūšys, kurių sąrašas įvairiose valstybėse narėse arba įvairiuose ekonomikos sektoriuose gali skirtis ir kurias paraleliai
         vykdo tiek viešosios teisės subjektai kaip valdžios institucijos, tiek privatūs ūkio subjektai. Būtent šiai veiklai taikoma
         Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa, numatanti, kad viešosios teisės subjektai, net jeigu jie veikia
         kaip valdžios institucijos, turi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis, jei jų neapmokestinimas labai iškraipytų konkurenciją.

      Todėl minėto 4 straipsnio 5 dalies antroji ir trečioji pastraipos yra glaudžiai susijusios, nes jomis siekiama to paties tikslo,
         t. y pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinti viešosios teisės subjektus, net jeigu jie veikia kaip valdžios institucijos.
         Taigi šiose pastraipose vadovaujamasi ta pačia logika, pagal kurią Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė apriboti viešosios
         teisės subjektų neapmokestinimo taikymo sritį, kad būtų laikomasi šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte ir 4 straipsnio 1
         ir 2 dalyse numatytos bendrosios taisyklės, pagal kurią bet kokia ekonominio pobūdžio veikla iš esmės apmokestinama pridėtinės
         vertės mokesčiu. Todėl Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją ir trečiąją pastraipas reikia aiškinti kartu. Iš
         to išplaukia, kad viešosios teisės subjektų apmokestinimą pridėtinės vertės mokesčiu, remiantis Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
         5 dalies antrąja pastraipa ar šios nuostatos trečiąja pastraipa, lemia pats tam tikros veiklos vykdymas, neatsižvelgiant į
         tai, ar minėti subjektai konkuruoja vietinės rinkos, kurioje jie vykdo šią veiklą, lygmeniu.

      Taigi fiskalinio neutralumo principas užtikrinamas, nes visi viešosios teisės subjektai arba apmokestinami pridėtinės vertės
         mokesčiu, arba ne, o vienintelis nukrypimas nuo šio principo yra susijęs tik su santykiais tarp šių viešųjų subjektų ir privačių
         subjektų ir tik tuo atveju, jeigu konkurencija iškraipoma nedaug. Konkurencijos iškraipymo vertinimas atsižvelgiant į kiekvieną
         iš vietinių rinkų, kuriose vietos valdžios institucijos vykdo savo veiklą, reiškia, kad periodiškai turi būti iš naujo, remiantis
         dažnai sudėtingomis ekonominėmis analizėmis, įvertinamos konkurencijos sąlygos įvairiose vietinėse rinkose, kurias nustatyti
         gali būti ypač sunku, nes rinkų atribojimas nebūtinai sutampa su teritorine vietos valdžios institucijų kompetencija. Tokiu
         atveju nei vietos valdžios institucijos, nei privatūs ūkio subjektai, vykdydami savo veiklą, negalės reikiamai aiškiai numatyti,
         ar konkrečioje vietinėje rinkoje vietos valdžios institucijų vykdoma veikla bus apmokestinama pridėtinės vertės mokesčiu,
         o tokia situacija galėtų pakenkti fiskalinio neutralumo ir teisinio saugumo principams.

      (žr. 33–41, 46, 49, 51–53 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos
         prasme žodis „iškraipytų“ turi būti aiškinamas kaip apimantis ne tik esamą, bet ir potencialią konkurenciją, jeigu privataus
         subjekto galimybė įeiti į atitinkamą rinką yra reali, o ne vien hipotetinė.

      Iš tiesų, viešosios teisės subjekto neapmokestinimas pridėtinės vertės mokesčiu pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies
         pirmąją pastraipą yra nuo bendrosios bet kokios ekonominio pobūdžio veiklos apmokestinimo taisyklės nukrypti leidžianti nuostata
         ir todėl šią nuostatą reikia aiškinti griežtai. Šios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąja pastraipa iš naujo įtvirtinama
         minėta bendroji taisyklė, siekiant išvengti, kad šių subjektų neapmokestinimas labai neiškraipytų konkurencijos. Taigi pastarosios
         nuostatos negalima aiškinti siaurai.

      Tačiau vien teorinė privataus ūkio subjekto galimybė patekti į atitinkamą rinką, kurios nepatvirtina jokia faktinė aplinkybė,
         objektyvi informacija ar rinkos analizė, negali būti prilyginta potencialios konkurencijos buvimui. Tokiam prilyginimui būtina,
         kad ši galimybė būtų reali, o ne vien hipotetinė.

      (žr. 60, 64, 65 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Žodį „labai“ Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 4 straipsnio 5 dalies antrosios
         pastraipos prasme reikia suprasti taip, kad esantis arba potencialus konkurencijos iškraipymas turi būti didesnis negu nereikšmingas.

      Iš tikrųjų šį žodį reikia suprasti kaip skirtą apriboti viešosios teisės subjektų neapmokestinimo minėtos veiklos atžvilgiu
         pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmąją pastraipą taikymo sritį. Tačiau jeigu šį žodį reikėtų suprasti kaip
         reiškiantį didelį ar netgi ypatingą poveikį, viešosios teisės subjektų neapmokestinimo taikymo sritis būtų nepagrįstai išplėsta.
         Atvirkščiai, jeigu jų neapmokestinimas būtų galimas tik tuo atveju, kai jis tik nereikšmingai iškraipytų konkurenciją, jo
         apimtis būtų veiksmingai apibrėžta.

      Iš Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiosios pastraipos matyti, kad viešosios teisės subjektų neapmokestinimas
         pridėtinės vertės mokesčiu šios direktyvos D priede išvardytų veiklos rūšių atžvilgiu galimas, jei ši veikla yra nereikšminga,
         taip darant prielaidą, kad konkurencijos iškraipymas, kuris kiltų dėl tokio neapmokestinimo, taip pat būtų nereikšmingas.
         Kadangi Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antroji ir trečioji pastraipos yra glaudžiai susijusios, nes jomis siekiama
         to paties tikslo, ir šiose pastraipose vadovaujamasi ta pačia logika, žodį „labai“ reikia aiškinti taip, kad leidžiama neapmokestinti
         viešosios teisės subjektų, tik jeigu toks neapmokestinimas nereikšmingai iškraipytų konkurenciją.

      Galiausiai, šių subjektų neapmokestinimas pridėtinės vertės mokesčiu, net jei neiškraipytų konkurencijos ar iškraipytų nesmarkiai,
         mažiausiai neigiamai paveiktų fiskalinio neutralumo principą.

      (žr. 72–76, 78, 79 ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. rugsėjo 16 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 4 straipsnio 5 dalis – Viešosios teisės subjekto vykdoma veikla – Mokamų automobilių stovėjimo aikštelių eksploatavimas – Konkurencijos iškraipymas – Sąvokų „iškraipytų“ ir „labai“ reikšmė“
      Byloje C‑288/07
      dėl High Court of Justice (Anglija ir Velsas) (Chancery Division) (Jungtinė Karalystė) 2007 m. kovo 6 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. birželio 14 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      prieš
      Isle of Wight Council,

      Mid-Suffolk District Council,

      South Tyneside Metropolitan Borough Council,

      West Berkshire District Council,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas ir K. Lenaerts, teisėjai
         G. Arestis , U. Lõhmus, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó. Caoimh ir A. Arabadjiev (pranešėjas),

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. balandžio 1 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council ir West Berkshire District Council, atstovaujamų QC J. Ghosh, baristerio J. Henderson, solisitoriaus R. Genn, bei patarėjos L. Leach,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos Z. Bryanston-Cross, padedamos QC C. Vajda ir baristerio B. Rayment,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo SC A. Aston ir BL N. Travers,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. De Bellis,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir M. Afonso,
      susipažinęs su 2008 m. birželio 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčus tarp Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs (toliau – Commissioners) ir keturių vietos valdžios institucijų, t. y. Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council bei West Berkshire District Council (toliau bendrai – aptariamos vietos valdžios institucijos) dėl šių valdžios institucijų apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu
         (toliau – PVM) už uždarų automobilių stovėjimo aikštelių (angl. k. „offstreet parking“, toliau – stovėjimo aikštelės) eksploatavimą.

       Teisinis pagrindas
      3        Šeštosios direktyvos II antraštinėje dalyje „Taikymo sritis“ esančiame 2 straipsnyje nustatyta:

      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1.      Prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      <…>“
      4        Šeštosios direktyvos IV antraštinėje dalyje „Apmokestinamieji asmenys“ esančiame 4 straipsnyje numatyta:

      „1.      „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą
         2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą bei žemės ūkio gamybos veiklą bei įvairių profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus
         turto naudojimas, siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla.

      <…>
      5.      Valstybinės, regioninės ir vietinės valdžios institucijos ir kiti viešosios teisės subjektai neturi būti laikomi apmokestinamaisiais
         asmenimis veiklos, kurią jos vykdo, ar sandorių, kuriuos jos sudaro kaip valdžios institucijos, atžvilgiu, net jei jos renka
         rinkliavas, mokestį už paslaugas, įmokas ar kitokius su tokia veikla ar sandoriais susijusius mokesčius.

      Tačiau kai jos vykdo tokią veiklą ar sandorius, jos turi būti laikomos apmokestinamuoju asmeniu tokios veiklos ar sandorių
         atžvilgiu, jei jų traktavimas kaip neapmokestinamojo asmens labai iškraipytų konkurenciją.

      Bet kuriuo atveju šias įstaigas reikia laikyti apmokestinamaisiais asmenimis D priede išvardytos veiklos atžvilgiu, jei toji
         veikla nėra tokio menko masto, dėl kurio ji būtų visiškai nereikšminga.

      Valstybės narės gali tokių organizacijų veiklą, kuriai pagal 13 ar 28 straipsnius taikomos išimtys, laikyti veikla, kurią
         jos vykdo kaip valdžios institucijos.“

      5        Šeštosios direktyvos D priede, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiojoje pastraipoje, išvardyta
         trylika veiklos rūšių. Tačiau tarp jų neminimas stovėjimo aikštelių eksploatavimas.

      6        Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalis, kurios tiesioginį veikimą Teisingumo Teismas pripažino 1989 m. spalio 17 d. Sprendime
         Comune di Carpaneto Piacentino ir kt. (231/87 ir 129/88, Rink. p. 3233, 33 punktas), nebuvo perkelta į Jungtinės Karalystės teisę.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      7        Aptariamos vietos valdžios institucijos siūlo nuomai vietas stovėjimo aikštelėse. Privatus sektorius taip pat teikia šią paslaugą.

      8        Istoriškai susiklostė, kad Jungtinės Karalystės vietos valdžios institucijos laikė save PVM apmokestinamais asmenimis pajamų
         iš stovėjimo aikštelių eksploatavimo atžvilgiu. Tačiau 2000 m. gruodžio 14 d. priėmus sprendimą Fazenda Pública (C‑446/98, Rink. p. I‑11435) maždaug 127 vietos valdžios institucijos pateikė prašymus grąžinti jų anksčiau sumokėtą PVM,
         manydamos, kad vadovaujantis Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmąja pastraipa jos neturėjo būti apmokestintos
         šiuo mokesčiu. Iš viso prašoma grąžinti 129 milijonų GBP sumą. Kalbant apie bendrą sumą, kurios gali būti pareikalauta, prašyme
         priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje yra maždaug 468 vietos
         valdžios institucijos.

      9        Pagrindinės bylos ginčuose reikalaujamos sumos siekia 1,6 mln. GBP. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         pažymi, jog šie ginčai yra pavyzdinės bylos, nes keturios vietos valdžios institucijos yra visų vietos valdžios institucijų
         tipiškos atstovės. Iš tikrųjų Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council ir West Berkshire District Council admistruoja atitinkamai salą, kaimo vietovę, miestą ir regioną.

      10      Aptariamos vietos valdžios institucijos, manydamos, kad pagal teisingą Bendrijos teisės aiškinimą jos neprivalo mokėti PVM
         už nagrinėjamą veiklą, paprašė grąžinti anksčiau sumokėtą PVM. Tačiau Commissioners atsisakė jį grąžinti. Todėl šios vietos valdžios institucijos dėl Commissioners sprendimo pareiškė ieškinį VAT and Duties Tribunal (Londonas). Nusprendęs, jog viešosios teisės subjektų neapmokestinimo remiantis Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies
         antrąją pastraipa klausimas turėjo būti išnagrinėtas kiekvienos iš aptariamų vietos valdžios institucijų atžvilgiu atskirai,
         t. y. „kiekvieno apmokestinamojo asmens atžvilgiu“, VAT and Duties Tribunal (Londonas) padarė išvadą, kad šių valdžios institucijų neapmokestinimas PVM labai neiškraipys konkurencijos. Taigi kiekviena
         iš minėtų institucijų buvo atleista nuo PVM už pajamas, kurias jos gaudavo eksploatuodamos stovėjimo aikšteles.

      11      Commissioners dėl VAT and Duties Tribunal (Londonas) sprendimo pateikė apeliacinį skundą High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division). Jų pagrindinis argumentas tas, kad Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalis yra nacionalinės apimties, kuri reikalauja
         atlikti bendrą vietos valdžios institucijų atleidimo nuo PVM už stovėjimo aikštelių eksploatavimą poveikio privačiam sektoriui
         vertinimą. Šis apeliacinis skundas taip pat susijęs su Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos sakinio
         dalyje „jei jų traktavimas kaip neapmokestinamojo asmens labai iškraipytų konkurenciją“ esančių žodžių „iškraipytų“ ir „labai“
         reikšmėmis.

      12      Tokiomis aplinkybėmis High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar formuluotė „iškraipytų konkurenciją“ turi būti vertinama kiekvieno viešosios teisės subjekto atžvilgiu taip, kad šios bylos
         aplinkybėmis ją reikia aiškinti atsižvelgiant į teritoriją ar teritorijas, kuriose konkretus aptariamas subjektas eksploatuoja
         automobilių stovėjimo aikšteles, ar atsižvelgiant į visą nacionalinę valstybės narės teritoriją?

      2.      Ką reiškia žodis „iškraipytų“? Konkrečiai kalbant, koks turi būti tikimybės laipsnis ar tikrumo lygis, kad ši sąlyga būtų
         tenkinama?

      3.      Ką reiškia žodis „labai“? Konkrečiai kalbant, ar „labai“ reiškia konkurencijos poveikį, kuris yra didesnis nei nereikšmingas
         ar de minimis, „didelį“ poveikį ar „ypatingą“ poveikį?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      13      Aptariamos vietos valdžios institucijos mano, kad formuluotė „iškraipytų konkurenciją“ turi būti vertinama kiekvieno viešosios
         teisės subjekto atžvilgiu taip, kad šios bylos aplinkybėmis ji turi būti aiškinama atsižvelgiant į teritoriją ar teritorijas,
         kuriose minėtas subjektas siūlo nuomai vietas stovėjimo aikštelėse, o ne į hipotetinę rinką, apimančią visą atitinkamos valstybės
         narės nacionalinę teritoriją. Priešingas požiūris būtų nenuoseklus atsižvelgiant į pačią konkurencijos sąvoką. Šių vietos
         valdžios institucijų teigimu, kiekvienos iš jų atleidimas nuo PVM niekaip neiškraipytų konkurencijos privačių paslaugų teikėjų
         arba, pavyzdžiui, Glazge esančių vietos valdžios institucijų atžvilgiu, ir juolab negalėtų jos „labai“ iškraipyti. Taip pat
         Wight saloje norintis apsipirkti asmuo nestatys savo automobilio Mančesteryje.

      14      Jungtinės Karalystės vyriausybė, ypač remdamasi pagrindiniais fiskalinio neutralumo ir teisinio saugumo principais, mano,
         kad aiškinimas „kiekvienos veiklos atžvilgiu“, t. y. kai atsižvelgiama į visą nacionalinę rinką, o ne į kiekvieną vietinę
         rinką, yra logiškesnis aiškinant Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą. Vietinis prašymo pobūdis reikštų,
         kad netgi vienai konkrečiai vietos valdžios institucijai priklausančioje teritorijoje gali būti kelios vietinės rinkos, kur
         kai kuriose iš jų gali būti konkuruojama, o kitose – ne.

      15      Airijos teigimu, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad valstybės narės gali laisvai pasirinkti tinkamiausią metodą Šeštosios
         direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrajai ir trečiajai pastraipoms perkelti į nacionalinę teisę. Kiekviena valstybė narė turi
         nustatyti valstybės ir viešųjų subjektų vykdomą veiklą, kuri, jeigu nebūtų apmokestinta PVM, labai iškraipytų konkurenciją.
         Valstybės narės galėtų pasirinkti vietos, regionų arba nacionalinio lygmens požiūrius.

      16      Italijos vyriausybė siūlo taikyti konkurencijos sričiai būdingus principus. Šiuo atžvilgiu ji remiasi Komisijos pranešimu
         dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams (OL C 372, 1997, p. 5) ir remdamasi juo mano, kad
         pagrindinės bylos ginčuose atitinkamos geografinės rinkos niekaip negali sudaryti visa nacionalinė rinka. Kalbant apie vietų
         stovėjimo aikštelėse nuomą negalima įsivaizduoti, kad įvairiuose miestuose siūlomos paslaugos kaip nors konkuruoja tarpusavyje.

      17      Europos Bendrijų Komisija mano, kad vertinant konkurencijos iškraipymo riziką reikia atsižvelgti į veiklos pobūdį, o ne į
         konkurencijos vietos sąlygas. Toks požiūris gali būti pagrįstas tuo, kad Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiojoje
         pastraipoje numatyta, jog D priede išvardytos veiklos rūšys bet kuriuo atveju turi būti apmokestintos PVM, nebent jos būtų
         visiškai nereikšmingos. Taip numatant, Šeštojoje direktyvoje aiškiai remiamasi prielaida, jog konkurenciniai santykiai ir
         kylanti iškraipymo rizika turi būti nustatyti abstrakčiai, atsižvelgiant į pačią veiklą ir nesivadovaujant vietos sąlygomis.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      18      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmąją pastraipą valstybinės, regioninės
         ir vietos valdžios institucijos ir kiti viešosios teisės subjektai neturi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis veiklos,
         kurią jie vykdo, ar sandorių, kuriuos jie sudaro kaip valdžios institucijos, atžvilgiu.

      19      Taigi, kaip daugybę kartų nusprendė Teisingumo Teismas, tam, kad būtų taikoma ši nuostata, turi būti įvykdytos dvi kumuliacinės
         sąlygos, t. y. veiklą turi vykdyti viešosios teisės subjektas ir jis tą veiklą turi vykdyti kaip valdžios institucija (šiuo
         klausimu žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimo Ayuntamiento de Sevilla, C‑202/90, Rink. p. I‑4247, 18 punktą ir minėto sprendimo Fazenda Pública 15 punktą).

      20      Kalbant apie pirmąją sąlygą, neginčijama, kad aptariamos vietos valdžios institucijos yra viešosios teisės subjektai Šeštosios
         direktyvos 4 straipsnio 5 dalies prasme.

      21      Aptariant antrąją sąlygą, reikia priminti, kad, remiantis ta pačia nuostata, valstybinės valdžios vykdymu laikoma tokia veikla,
         kurią pagal joms taikomą teisinę tvarką vykdo viešosios teisės subjektai. Jai nepriskiriamos veiklos sritys, kurias jie vykdo
         tomis pačiomis teisinėmis sąlygomis kaip ir privatūs ūkio subjektai (žr., be kita ko, minėto sprendimo Fazenda Pública 17 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      22      Atsižvelgiant į vertinimą, kurį reikia atlikti, pagrindinėje byloje nagrinėjamą veiklą turi kvalifikuoti nacionalinis teismas
         atsižvelgdamas į pirmiau nurodytą kriterijų (minėto 1989 m. spalio 17 d Sprendimo Comune di Carpaneto Piacentino ir kt., 16 punktas; 1990 m. gegužės 15 d. Sprendimo Comune di Carpaneto Piacentino ir kt., C‑4/89, Rink. p. I‑1869, 11 punktas ir minėto sprendimo Fazenda Pública 23 punktas).

      23      Kadangi Teisingumo Teismui nebuvo pateiktas klausimas, ar pagrindinės bylos ginčuose aptariamos vietos valdžios institucijos
         veikė kaip valdžios institucijos, reikia remtis prielaida, kurią turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas ir pagal kurią pagrindinėje byloje nagrinėjama veikla, vertinant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą, turi būti
         laikoma patenkančia į Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies taikymo sritį.

      24      Taip pat reikia priminti, jog net jeigu vietos valdžios institucijos vykdo tokią veiklą kaip valdžios institucijos, jos pagal
         Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą turi būti laikomos apmokestinamaisiais asmenimis, jei jų neapmokestinimas
         labai iškraipytų konkurenciją. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo atžvilgiu klausia, ar toks iškraipymas
         turi būti vertinimas remiantis vietinėmis rinkomis, kuriose kiekviena iš aptariamų vietos valdžios institucijų veikia, ar
         remiantis visoje nacionalinėje teritorijoje vykdoma veikla.

      25      Norint atsakyti į šį klausimą, nesant nuorodų pačiame Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos tekste,
         reikia atsižvelgti į šios direktyvos bendrą struktūrą ir tikslą bei į 4 straipsnio 5 dalies vietą minėtoje direktyvoje įtvirtintoje
         bendrojoje PVM sistemoje.

      26      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal bendrąją taisyklę ir vadovaujantis tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 punktu PVM
         apmokestinamas paslaugų teikimas už atlygį.

      27      Beje, pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamasis asmuo – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis
         bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą to paties straipsnio 2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas
         ar rezultatas. Ši „ekonominės veiklos“ sąvoka minėtoje 2 dalyje apibrėžta kaip apimanti visokią gamintojų, prekiautojų ir
         kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą (2007 m. birželio 26 d. Sprendimo T‑Mobile Austria, C‑284/04, Rink. p. I‑5189, 33 punktas).

      28      Taigi Šeštosios direktyvos 4 straipsnis nustato labai plačią PVM taikymo sritį (žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, 235/85, Rink. p. 1487, 7 punktą ir 1990 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Van Tiem, C‑186/89, Rink. p. I‑4363, 17 punktą).

      29      Tačiau šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, jog ši nuostata apima tik ekonominio pobūdžio veiklą (šiuo klausimu žr. 1996 m. liepos
         11 d. Sprendimo Régie dauphinoise, C‑306/94, Rink. p. I‑3695, 15 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo EDM, C‑77/01, Rink. p. I‑4295, 47 punktą; 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Kretztechnik, C‑465/03, Rink. p. I‑4357, 18 punktas bei minėto sprendimo T‑Mobile Austria ir kt. 34 punktą).

      30      Tik nukrypstant nuo šios bendrosios taisyklės tam tikroms ekonominio pobūdžio veiklos rūšims netaikomas PVM. Tokia leidžianti
         nukrypti nuostata numatyta Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmojoje pastraipoje, pagal kurią viešosios teisės
         subjekto kaip valdžios institucijos vykdoma veikla yra neapmokestinama šiuo mokesčiu.

      31      Ši nukrypti leidžianti nuostata iš esmės apima viešosios teisės subjektų veiklą, kurią jie vykdo kaip valdžios institucijos
         ir kuri, būdama ekonominio pobūdžio, yra glaudžiai susijusi su viešosios valdžios prerogatyvų naudojimu. Šiomis aplinkybėmis
         minėtų subjektų neapmokestinimas PVM šios veiklos atžvilgiu potencialiai neturi antikonkurencinio poveikio, nes šią veiklą
         paprastai vykdo vien tik arba beveik vien tik viešasis sektorius.

      32      Tačiau net jeigu tokie subjektai vykdo tokią veiklą kaip valdžios institucijos, jie pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
         5 dalies antrąją ir trečiąją pastraipas turi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis, jei jų neapmokestinimas labai iškraipytų
         konkurenciją arba jeigu minėta veikla nėra tokio menko masto, dėl kurio ji būtų visiškai nereikšminga, ir jos rūšys išvardytos
         tos pačios direktyvos D priede.

      33      Taigi viešosios teisės subjektui pagal nacionalinę teisę gali būti pavesta vykdyti tam tikrą iš esmės ekonominio pobūdžio
         veiklą pagal jam taikomą teisinę tvarką; tą pačią veiklą paraleliai taip pat gali vykdyti privatūs ūkio subjektai, todėl minėto
         subjekto neapmokestinimas PVM gali tam tikru būdu iškraipyti konkurenciją.

      34      Būtent šio nepageidaujamo rezultato Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė išvengti Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies
         trečiojoje pastraipoje numatydamas, kad tos pačios direktyvos D priede išvardytos veiklos rūšys (t. y. telekomunikacijos,
         vandens, dujų, elektros ir garo tiekimas, prekių gabenimas, jūros ir oro uostų paslaugos, keleivių gabenimas ir t. t.), net
         jeigu viešosios teisės subjektai jas vykdo kaip valdžios institucijos, „bet kuriuo atveju“ apmokestinamos PVM, nebent jos
         yra nereikšmingos.

      35      Kitaip tariant, daroma prielaida, kad viešosios teisės subjektų neapmokestinimas PVM tokios veiklos atžvilgiu iškraipo konkurenciją,
         nebent minėta veikla yra nereikšminga. Iš Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiosios pastraipos teksto aiškiai
         matyti, jog minėtų subjektų apmokestinimą PVM lemia pačių tos pačios direktyvos D priede išvardytų veiklos rūšių vykdymas,
         neatsižvelgiant į tai, ar atitinkamas viešosios teisės subjektas konkuruoja vietinėje rinkoje, kurioje jis vykdo šią veiklą.

      36      Be to, nacionaliniu lygmeniu gali egzistuoti kitokios, Šeštosios direktyvos D priede neišvardytos, iš esmės ekonominio pobūdžio
         veiklos rūšys, kurių sąrašas įvairiose valstybėse narėse arba įvairiuose ekonomikos sektoriuose gali skirtis ir kurias paraleliai
         vykdo tiek viešosios teisės subjektai kaip valdžios institucijos, tiek privatūs ūkio subjektai.

      37      Būtent šiai veiklai taikoma Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa, numatanti, kad viešosios teisės
         subjektai, net jeigu jie veikia kaip valdžios institucijos, turi būti laikomi apmokestinamaisiais asmenimis, jei jų neapmokestinimas
         labai iškraipytų konkurenciją.

      38      Todėl minėto 4 straipsnio 5 dalies antroji ir trečioji pastraipos yra glaudžiai susijusios, nes jomis siekiama to paties tikslo,
         t. y PVM apmokestinti viešosios teisės subjektus, net jeigu jie veikia kaip valdžios institucijos. Taigi šiose pastraipose
         vadovaujamasi ta pačia logika, pagal kurią Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė apriboti viešosios teisės subjektų neapmokestinimo
         taikymo sritį, kad būtų laikomasi šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte ir 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos bendrosios
         taisyklės, pagal kurią bet kokia ekonominio pobūdžio veikla iš esmės apmokestinama PVM.

      39      Todėl Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją ir trečiąją pastraipas reikia aiškinti kartu.

      40      Iš to išplaukia, kad viešosios teisės subjektų apmokestinimą PVM, remiantis Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąja
         pastraipa ar šios nuostatos trečiąja pastraipa, lemia pats tam tikros veiklos vykdymas, neatsižvelgiant į tai, ar minėti subjektai
         konkuruoja vietinės rinkos, kurioje jie vykdo šią veiklą, lygmeniu.

      41      Beje, šią išvadą patvirtina bendrieji mokesčių srityje taikomi Bendrijos teisės principai, kaip antai fiskalinio neutralumo
         ir teisinio saugumo principai.

      42      Taigi fiskalinio neutralumo principas, pagrindinis bendrosios PVM sistemos principas (žr., be kita ko, 2006 m. vasario 21 d.
         Sprendimo Halifax ir kt., C‑255/02, Rink. p. I‑1609, 92 punktą), draudžia apmokestinant PVM skirtingai vertinti tokią pat veiklą vykdančius ūkio
         subjektus (žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Gregg, C‑216/97, Rink. p. I‑4947, 20 punktas).

      43      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa skirta fiskalinio neutralumo
         principo laikymuisi užtikrinti (2006 m. birželio 8 d. Sprendimo Feuerbestattungsverein Halle, C‑430/04, Rink. p. I‑4999, 24 punktas).

      44      Nors tiesa, kad Šeštojoje direktyvoje numatytos tam tikros leidžiančios nukrypti nuostatos, galinčios tam tikra apimtimi kliudyti
         taikyti fiskalinio neutralumo principą, kaip antai Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrojoje pastraipoje numatyta
         leidžianti nukrypti nuostata (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Waterschap Zeeuws Vlaanderen, C‑378/02, Rink. p. I‑4685, 43 punktą), nes ji leidžia PVM neapmokestinti viešosios teisės subjektų, jeigu jų neapmokestinimas
         tik nedaug iškraipys konkurenciją, vis dėlto šią nukrypti leidžiančią nuostatą reikia aiškinti taip, kad kuo mažiau būtų pakenkta
         šiam principui.

      45      Aptariamų vietos valdžios institucijų ginamas argumentas reiškia, kad PVM turi būti apmokestintos tik tam tikros valdžios
         institucijos, atsižvelgiant į tai, ar konkurencija iškraipoma kiekvienoje iš vietinių rinkų, kuriose veikia šios vietos valdžios
         institucijos, net jeigu aptariamos teikiamos paslaugos, t. y. stovėjimo aikštelių eksploatavimas, iš esmės tos pačios. Taigi
         šis argumentas reiškia, kad ne tik privatūs ūkio subjektai bus vertinami skirtingai nei viešosios teisės subjektai tuo atveju,
         kai pastarųjų neapmokestinimas tik nedaug iškraipys konkurenciją, bet taip pat skirtingai bus vertinami viešosios teisės subjektai
         tarpusavyje.

      46      Atvirkščiai, jeigu minėtas iškraipymas vertinamas atsižvelgiant į pačią veiklą, o ne į konkurencijos sąlygas konkrečioje vietinėje
         rinkoje, fiskalinio neutralumo principas užtikrinamas, nes visi viešosios teisės subjektai arba apmokestinami PVM, arba ne,
         o vienintelis nukrypimas nuo šio principo yra susijęs tik su santykiais tarp šių viešųjų subjektų ir privačių subjektų ir
         tik tuo atveju, jeigu konkurencija iškraipoma nedaug.

      47      Be to, kaip daugelį kartų priminė Teisingumo Teismas, Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs, o jų taikymas iš anksto numanomas
         teisės subjektų (žr., be kita ko, 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Tarybą, C‑301/97, Rink. p. I‑8853, 43 punktas bei minėto sprendimo Halifax ir kt. 72 punktas). Šis teisinio saugumo reikalavimas itin griežtai taikomas tuomet, kai teisės aktai gali turėti finansinių padarinių,
         kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti jiems šiais teisės aktais nustatytų pareigų apimtį (žr., be kita ko, 1987 m.
         gruodžio 15 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, 326/85, Rink. p. 5091, 24 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Sudholz, C‑17/01, Rink. p. I–4243, 34 punktą).

      48      Taigi teisinio saugumo principo, kuris yra Bendrijos teisės sistemos dalis, turi laikytis tiek Bendrijos institucijos, tiek
         valstybės narės, naudodamosi Bendrijos direktyvų suteiktais įgaliojimais (žr. 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo Goed Wonen, C‑376/02, Rink. p. I‑3445, 32 punktą).

      49      Taigi argumentas, jog konkurencijos iškraipymas Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos prasme turi
         būti vertinamas atsižvelgiant į kiekvieną iš vietinių rinkų, kuriose vietos valdžios institucijos siūlo nuomai vietas stovėjimo
         aikštelėse, reiškia, kad periodiškai turi būti iš naujo, remiantis dažnai sudėtingomis ekonominėmis analizėmis, įvertinamos
         konkurencijos sąlygos įvairiose vietinėse rinkose, kurias nustatyti gali būti ypač sunku, nes rinkų atribojimas nebūtinai
         sutampa su teritorine vietos valdžios institucijų kompetencija. Be to, tos pačios vietos valdžios institucijos teritorijoje
         gali egzistuoti keletas vietinių rinkų.

      50      Todėl tokia situacija, kaip nors pasikeitus konkrečios vietinės rinkos konkurencijos sąlygoms, gali sukelti daugybę ginčų.

      51      Taip pat nei vietos valdžios institucijos, nei privatūs ūkio subjektai, vykdydami savo veiklą, negalės reikiamai aiškiai numatyti,
         ar konkrečioje vietinėje rinkoje vietos valdžios institucijų atliekamas mokamų stovėjimo aikštelių eksploatavimas bus apmokestinamas
         PVM.

      52      Taigi tokia situacija galėtų pakenkti fiskalinio neutralumo ir teisinio saugumo principams.

      53      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama
         taip, kad tai, ar labai iškraipoma konkurencija, o tokį iškraipymą lemtų viešosios teisės subjektų, veikiančių kaip valdžios
         institucijos, neapmokestinimas PVM, turi būti vertinama pačios nagrinėjamos veiklos atžvilgiu, nevertinant konkrečios vietinės
         rinkos.

       Dėl antrojo klausimo
      54      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar terminas labai „iškraipytų“
         konkurenciją Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos prasme turi būti aiškinamas kaip apimantis tik
         esamą konkurenciją ar ir potencialią konkurenciją. Šis teismas taip pat prašo patikslinti, koks turi būti tikimybės laipsnis,
         kad ši sąlyga būtų tenkinama.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      55      Remiantis generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2007 m. birželio 26 d. Sprendimas Hutchison 3G ir kt. (C‑369/04, Rink. p. I‑5249), 139 punktu, aptariamos vietos valdžios institucijos mano, kad žodį „iškraipytų“ reikia aiškinti
         kaip reikalaujantį realios ir rimtos rizikos, jog bus iškraipyta konkurencija.

      56      Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad žodis „iškraipytų“ (would lead) yra pakeičiamas fraze „galėtų iškraipyti“ (could lead to), kurią Teisingumo Teismas vartoja minėtuose sprendimuose Comune di Carpaneto Piacentino ir kt., o tai taip  pat suderinamas su generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
         Hutchison 3G ir kt., 127 ir 131 punktuose pateiktu vertinimu. Ji priduria, kad, pirma, privačios įmonės ir vietos valdžios institucijos jau konkuruoja
         įvairiuose Jungtinės Karalystės regionuose bei, antra, yra potenciali konkurencija kituose regionuose, kuriuose šiuo metu
         neveikia joks privatus ūkio subjektas.

      57      Airijos teigimu, žodis „iškraipytų“ įpareigoja kompetentingas nacionalinės valdžios institucijas, kurioms pavesta taikyti
         Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą, įsitikinti, kad konkurencijos iškraipymo rizika būtų tikėtina,
         o ne tik kaip galinti atsirasti.

      58      Italijos vyriausybė mano, kad nors šioje srityje nebūtinas visiškas tikrumas, žodis „iškraipytų“ turi būti suprantamas taip,
         kad konkurencijos iškraipymo rizika, atsirandanti dėl PVM nepamokestinamos veiklos vykdymo, yra stipriai tikėtina, o ne tik
         galima.

      59      Komisija pažymi, kad siekiant įsitikinti, jog viešieji subjektai ir privatūs ūkio subjektai yra vienodoje padėtyje konkurencijos
         sąlygų atžvilgiu, privatiems ūkio subjektams neturi būti sudaryta jokių kliūčių įeiti į pagrindinėje byloje aptariamą rinką.
         Todėl ji mano, kad žodis „iškraipytų“ apima potencialią konkurenciją. Šiuo atžvilgiu pakanka, kad egzistuotų reali galimybė
         su aptariamais viešosios teisės subjektais konkuruojantiems privatiems ūkio subjektams patekti į minėtą rinką.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      60      Svarbu pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 30 punkto, viešosios teisės subjekto neapmokestinimas PVM pagal Šeštosios
         direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmąją pastraipą yra nuo bendrosios bet kokios ekonominio pobūdžio veiklos apmokestinimo
         taisyklės nukrypti leidžianti nuostata ir todėl šią nuostatą reikia aiškinti griežtai. Kalbant apie šios direktyvos 4 straipsnio
         5 dalies antrąją pastraipą, reikia konstatuoti, kad ja iš naujo įtvirtinama minėta bendroji taisyklė, siekiant išvengti, kad
         šių subjektų neapmokestinimas labai neiškraipytų konkurencijos. Taigi pastarosios nuostatos negalima aiškinti siaurai.

      61      Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmosios pastraipos apimtis būtų netinkamai išplėsta, jeigu šių subjektų apmokestinimas
         pagal šios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą turėtų būti apribotas tik esamos konkurencijos iškraipymo atvejais,
         o tai leistų jų neapmokestinti, kai minėti subjektai tik potencialiai konkuruotų.

      62      Be to, pats tų pačių subjektų neapmokestinimas PVM gali atgrasinti potencialius konkurentus įeiti į vietų stovėjimo aikštelėse
         nuomos rinką.

      63      Iš to išplaukia, kad žodis „iškraipytų“ Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos prasme apima net tik
         esamą, bet ir potencialią konkurenciją.

      64      Tačiau vien teorinė privataus ūkio subjekto galimybė patekti į atitinkamą rinką, kurios nepatvirtina jokia faktinė aplinkybė,
         objektyvi informacija ar rinkos analizė, negali būti prilyginta potencialios konkurencijos buvimui. Kad ši galimybė būtų,
         ji turi būti reali, o ne vien hipotetinė.

      65      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: žodis „iškraipytų“ Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos
         prasme turi būti aiškinamas kaip apimantis ne tik esamą, bet ir potencialią konkurenciją, jeigu privataus subjekto galimybė
         įeiti į atitinkamą rinką yra reali, o ne vien hipotetinė.

       Dėl trečiojo klausimo
      66      Trečiasis klausimas susijęs su tuo, kaip turi būti aiškinamas žodis „labai“ Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios
         pastraipos prasme, ir, konkrečiai kalbant, ar „labai“ turi būti aiškinamas kaip reiškiantis „didesnį nei nereikšmingą ar de minimis“, „didelį“ ar „ypatingą“ poveikį.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      67      Aptariamų vietos valdžios institucijų teigimu, žodis „labai“ reiškia, kad egzistuoja „didelis nepalankus poveikis“ arba „ypatingas
         poveikis“ viešosios teisės subjekto konkurentams arba kitoks poveikis nei tas, kuris kyla vien dėl to, kad viešasis subjektas
         nemoka PVM, nors su juo konkuruojantys privatūs subjektai jį moka. Šiuo atžvilgiu jos remiasi generalinio advokato F. G. Jacobs
         išvados byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Waterschap Zeeuws Vlaanderen, 41 punktu, pagal kurį žodis „labai“ yra žodžio „ypatingai“ sinonimas.

      68      Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad žodis „labai“ apima bet kokį konkurencijos iškraipymą, kuris nėra nereikšmingas
         arba de minimis. Ji priduria, kad kalbant apie generalinio advokato F. G. Jacobs išvados byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
         Waterschap Zeeuws Vlaanderen, 41 punkte vartojamą žodį „ypatingas“, Teisingumo Teismas nei pritarė šiai išvadai, nei perėmė šį terminą.

      69      Airijos teigimu, žodis „labai“ reiškia, kad konkurencijos iškraipymas turi būti reikšmingas ir juntamas ta prasme, kad jis
         turi galėti stipriai paveikti konkurencijos sąlygas, kurios kitu atveju būtų aptariamoje rinkoje, o tai sukeltų akivaizdžią
         žalą atitinkamiems privatiems ūkio subjektams.

      70      Italijos vyriausybė mano, kad žodis „labai“ turi būti aiškinamas kaip reiškiantis „bent jau stipriai arba daug“, o ne tik
         „nereikšmingai“.

      71      Komisija mano, kad žodis „labai“ reiškia iškraipymą, kuris nėra nedidelis ar nereikšmingas. Šiuo atžvilgiu ji remiasi Šeštosios
         direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiąja pastraipa, skaitoma kartu su jos D priedu, pagal kurią šiame priede išvardytos veiklos
         rūšys turi būti apmokestintos PVM, jei veikla nėra „tokio menko masto, dėl kurio ji būtų visiškai nereikšminga“. Šios trečiosios
         pastraipos paskirtis yra bet kuriuo atveju apmokestinti PVM tam tikras veiklos kategorijas, kurias kitu atveju reikėtų vertinti
         atsižvelgiant į šio 4 straipsnio 5 dalies antrąją pastraipą. Šiose abiejose pastraipose vadovaujamasi ta pačia logika ir iš
         jų galima padaryti išvadą, kad teisės aktų leidėjas, vartodamas žodį „nereikšminga“, norėjo apibūdinti veiklą, kuri „labai“
         neiškraipo konkurencijos.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      72      Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 60 punkto, Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrojoje
         pastraipoje numatytas viešosios teisės subjektų apmokestinimas ekonominio pobūdžio veiklos, kurią jie vykdo kaip valdžios
         institucijos, atžvilgiu iš naujo įtvirtina bendrąją bet kokios ekonominio pobūdžio veiklos apmokestinimo taisyklę, siekiant
         išvengti, jog šių subjektų neapmokestinimas labai neiškraipytų konkurencijos, ir kad šios nuostatos negalima aiškinti siaurai.

      73      Todėl žodį „labai“ reikia suprasti kaip skirtą apriboti viešosios teisės subjektų neapmokestinimo minėtos veiklos atžvilgiu
         pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies pirmąją pastraipą taikymo sritį.

      74      Taigi jeigu šį žodį reikėtų suprasti kaip reiškiantį didelį ar netgi ypatingą poveikį, viešosios teisės subjektų neapmokestinimo
         taikymo sritis būtų netinkamai išplėsta. Atvirkščiai, jeigu jų neapmokestinimas būtų galimas tik tuo atveju, kai jis tik nereikšmingai
         iškraipytų konkurenciją, jo apimtis būtų veiksmingai apibrėžta.

      75      Toliau reikia priminti, kad pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies trečiąją pastraipą viešosios teisės subjektus
         reikia laikyti apmokestinamaisiais asmenimis D priede išvardytų veiklos rūšių atžvilgiu, jei toji veikla nėra tokio menko
         masto, dėl kurio ji būtų visiškai „nereikšminga“. Kitaip tariant, leidžiama šiuos subjektus neapmokestinti PVM, jeigu ši veikla
         yra nereikšminga, taip darant prielaidą, kad konkurencijos iškraipymas, kuris kiltų dėl tokio neapmokestinimo, taip pat būtų
         nereikšmingas.

      76      Taigi kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 38 punkto, 4 straipsnio 5 dalies antroji ir trečioji pastraipos yra glaudžiai
         susijusios, nes jomis siekiama to paties tikslo, ir šiose pastraipose vadovaujamasi ta pačia logika, žodį „labai“ reikia aiškinti
         taip, kad leidžiama neapmokestinti viešosios teisės subjektų, tik jeigu toks neapmokestinimas nereikšmingai iškraipytų konkurenciją.

      77      Galiausiai fiskalinio neutralumo principo laikymasis patvirtina šį aiškinimą. Iš tikrųjų aptariamų vietos valdžios institucijų
         ginamas argumentas, pagal kurį viešosios teisės subjektai turi būti apmokestinti PVM tik tuo atveju, kai iš neapmokestinimo
         kylantis konkurencijos iškraipymas yra didelis, netgi ypatingas, sukuria mokestinę situaciją, kurioje nemažai privačių ūkio
         subjektų, vykdančių tą pačią veiklą, kaip ir šių subjektų vykdoma veikla, apmokestinant PVM būtų vertinami skirtingai nei
         pastarieji subjektai, o tai labai neigiamai paveiktų fiskalinio neutralumo principą.

      78      Atvirkščiai, minėtų subjektų neapmokestinimas PVM tuo atveju, kai jis visiškai neiškraipo konkurencijos arba nereikšmingai
         ją iškraipo, kuo mažiausiai pakenktų fiskalinio neutralumo principui.

      79      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad žodį „labai“ Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos
         prasme reikia suprasti taip, kad esantis arba potencialus konkurencijos iškraipymas turi būti didesnis negu nereikšmingas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      80      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.       1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo —
            Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 4 straipsnio 5 dalies antroji pastraipa turi būti
            aiškinama taip, kad tai, ar labai iškraipoma konkurencija, o tokį iškraipymą lemtų viešosios teisės subjektų, veikiančių kaip
            valdžios institucijos, neapmokestinimas PVM, turi būti vertinama pačios nagrinėjamos veiklos atžvilgiu, nevertinant konkrečios
            vietinės rinkos.
      2.      Žodis „iškraipytų“ Šeštosios direktyvos 77/388 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos prasme turi būti aiškinamas kaip
            apimantis ne tik esamą, bet ir potencialią konkurenciją, jeigu privataus subjekto galimybė įeiti į atitinkamą rinką yra reali,
            o ne vien hipotetinė.
      3.      Žodį „labai“ Šeštosios direktyvos 77/388 4 straipsnio 5 dalies antrosios pastraipos prasme reikia suprasti taip, kad esantis
            arba potencialus konkurencijos iškraipymas turi būti didesnis negu nereikšmingas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Le Laboratoire du Bain prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Bendrijų Komisija.#Bendrijos deliktinė atsakomybė - Bendrijos bananų importo režimo nesuderinamumas su Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) taisyklėmis - Jungtinių Amerikos Valstijų, gavus PPO leidimą, papildomo muito forma nustatytos atsakomosios priemonės importuojamoms Bendrijos kilmės prekėms - PPO ginčų sprendimo tarybos sprendimas - Teisinis poveikis - Bendrijos atsakomybė, nesant neteisėtų jos institucijų veiksmų - Priežastinis ryšys - Neįprasta ir specifinė žala.#Byla T-151/00.

text:
      2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo (didžioji kolegija) sprendimas Laboratoire du Bain prieš Tarybą ir Komisiją
      (Byla T‑151/00)
      „Bendrijos deliktinė atsakomybė – Bendrijos bananų importo režimo nesuderinamumas su Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) taisyklėmis – Jungtinių Amerikos Valstijų, gavus PPO leidimą, papildomo muito forma nustatytos atsakomosios priemonės importuojamoms Bendrijos
         kilmės prekėms – PPO ginčų sprendimo tarybos sprendimas – Teisinis poveikis – Bendrijos atsakomybė, nesant neteisėtų jos institucijų veiksmų – Priežastinis ryšys – Neįprasta ir specifinė žala“

      1.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Pakankamai akivaizdus normos, kuria siekiama suteikti asmenims teises, pažeidimas – Jokios
            diskrecijos neturinti institucija – Paprasto Bendrijos teisės pažeidimo pakankamumas (EB 288 straipsnio antroji pastraipa)
            (žr. 79–83 punktus)
      2.                     Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Pasaulio prekybos organizacija – Negalėjimas remtis PPO susitarimais ginčijant Bendrijos akto
            teisėtumą – Išimtys – Bendrijos aktas, kuriuo siekiama įgyvendinti šiuos susitarimus ar kuris jais remiasi aiškiai ir konkrečiai
            – Bendrijos bananų importo režimas – PPO ginčų sprendimo tarybos nustatytas nesuderinamumas su PPO taisyklėmis – Šio režimo
            teisėtumo teisminė kontrolė PPO taisyklių atžvilgiu – Netaikymas (EB 288 straipsnio antroji pastraipa; Tarybos reglamentai
            Nr. 404/93 ir Nr. 1637/98; Komisijos reglamentas Nr. 2362/98) (žr. 102, 105–107 punktus)
      3.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Bendrijos institucijų neteisėtų veiksmų nebuvimas – Reali žala, priežastinis ryšys ir neįprasta
            bei specifinė žala – Kumuliatyvus pobūdis (EB 288 straipsnio antroji pastraipa) (žr. 149 punktą)
      4.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Su PPO susitarimais nesuderinamo Bendrijos bananų importo režimo palikimas galioti – Žala,
            atsiradusi dėl Amerikos administracijos nustatytos atsakomosios priemonės – Priežastinis ryšys (EB 288 straipsnio antroji
            pastraipa) (žr. 166, 167, 172–174, 178 punktus)
      5.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Bendrijos institucijų neteisėtų veiksmų nebuvimas – Žala, atsiradusi dėl Bendrijos bananų
            importo režimo nesuderinamumo su PPO susitarimais – Neįprasta žala – Nebuvimas – Bendrijos atsakomybė – Netaikymas (EB 288 straipsnio
            antroji pastraipa) (žr. 183, 184, 186, 191, 193 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl žalos, tariamai atsiradusios dėl Jungtinių Amerikos Valstijų nustatyto papildomo muito ieškovės importuojamoms
                  putojančioms vonios priemonėms, kuriam leidimą davė Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) ginčų sprendimo taryba po to, kai
                  buvo nustatyta, kad Bendrijos bananų importo režimas prieštarauja prie PPO steigimo sutarties prijungtiems susitarimams ir
                  memorandumams, atlyginimo.

            Rezoliucinė dalis

                  Atmesti ieškinį.

                  Ieškovė, be savo išlaidų, turi padengti Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal jų pateiktus reikalavimus.

                  Ispanijos Karalystė padengia savo išlaidas.


title: 2008 m. rugsėjo 11 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Daniele Smadja prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Įdarbinimas. # Byla F-135/07.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. rugsėjo 11 d.
      Byla F‑135/07
      Daniele Smadja
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Įdarbinimas – Paskyrimas – Priskyrimas prie pakopos – Ieškovės paskyrimas iš naujo į tas pačias pareigas po to, kai Pirmosios instancijos teismo sprendimu buvo panaikintas pirmasis
         jos paskyrimas – Proporcingumo principas – Teisėtų lūkesčių apsaugos principas − Rūpestingumo pareiga“

      Dalykas: Ieškinys, pareikštas pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius, kuriuo D. Smadja prašo panaikinti 2006 m. gruodžio 21 d. Komisijos
         sprendimą priskirti ją prie A*15 lygio 1 pakopos, skaičiuojant tarnybos stažą pakopoje nuo 2005 m. lapkričio 1 d., po jos
         paskyrimo iš naujo nuo 2005 m. lapkričio 15 d. į Užsienio santykių generalinio direktorato B direktorato (Daugiašaliai santykiai
         ir žmogaus teisės) direktorės postą po to, kai 2005 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu Napoli Buzzanca prieš Komisiją (T‑218/02, Rink. VT p. I‑A‑267 ir II‑1221) buvo panaikintas jos pirmasis paskyrimą į tą patį postą.

      Sprendimas: Panaikinti 2006 m. gruodžio 21 d. Komisijos sprendimą priskirti ieškovę prie A*15 lygio 1 pakopos, skaičiuojant tarnybos stažą
         pakopoje nuo 2005 m. lapkričio 1 d. Komisija padengia visas bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      Pareigūnai – Ieškinys – Sprendimas dėl panaikinimo – Pasekmės – Kandidatūros atmetimo ir atrinkto kandidato paskyrimo panaikinimas
            dėl nepakankamų motyvų – Atrinkto kandidato paskyrimas iš naujo, pateikus atmetimo motyvus
      (EB 233 straipsnis)
      Vykdydama teismo sprendimą dėl panaikinimo administracija turi, atsižvelgdama į res judicata principą, laikytis Bendrijos teisės principų, ypač proporcingumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų, taip pat vykdyti
         rūpestingumo pareigą, kuri, visų pirma, reiškia, kad kompetentinga tarnyba turi atsižvelgti į visas aplinkybes, galinčias
         daryti įtaką jos sprendimui, todėl vadovautis ne tik tarnybos, bet ir atitinkamo pareigūno interesais.

      Vadinasi, kadangi teismo sprendimu kandidatūros atmetimas, taigi ir atrinkto kandidato paskyrimas, buvo panaikintas dėl nepakankamų
         motyvų, tačiau teisiniu požiūriu nepateikta prieštaravimų dėl paties kandidato, ir kadangi administracija, atnaujinusi procedūrą
         ir motyvavusi sprendimą atmesti neatrinktą kandidatą, nusprendė iš naujo paskirti atrinktą kandidatą, tačiau dėl tuo metu
         pasikeitusių Pareigūnų tarnybos nuostatų priskyrė jį prie daug žemesnio lygio nei tas, prie kurio jis buvo priskirtas per
         pirmąjį paskyrimą, administracija privalo rasti tokį sprendimą, kuris, atsižvelgiant į res judicata principą, leistų išvengti kandidato priskyrimo prie žemesnio lygio, nes, atsižvelgiant į administracijos padaryto pažeidimo,
         dėl kurio buvo pritaikyta teisminė sankcija, pobūdį, tarnybos interesus bei minėto kandidato teisėtą suinteresuotumą tuo,
         kad dėl šio pažeidimo jis nebūtų priskirtas prie žemesnio lygio, tai būtų neproporcinga jo pirminio paskyrimo panaikinimo
         pasekmė. Taigi administracija gali, nepažeisdama res judicata principo ir nedarydama įtakos teismo sprendimo dėl panaikinimo pasekmėms, numatyti, kad naujo paskyrimo pasekmės atgaline
         data galioja nuo jo pirminio paskyrimo dienos, ir užtikrinti atrinktam kandidatui priskyrimą prie aukštesnio lygio, prie kurio
         jis buvo priskirtas teismo sprendimo paskelbimo dieną. Nepasirinkdama tokio sprendimo arba bet kurios kitos priemonės, suderinančios
         tarnybos interesus ir teisėtus kandidato interesus, administracija pažeidė proporcingumo principą ir savo rūpestingumo pareigą.

      (žr. 35–37, 39, 40 ir 45–49 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1980 m. birželio 5 d. Sprendimo Oberthür prieš Komisiją, 24/79, Rink. p. 1743, 13 punktas; 1993 m. liepos 6 d. Sprendimo Komisija prieš Albani ir kt., C‑242/90 P, Rink. p. I‑3839, 13 ir 14 punktai; 1994 m. birželio 29 d. Sprendimo Klinke prieš Teisingumo Teismą, C‑298/93 P, Rink. p. I‑3009, 38 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1990 m. birželio 20 d. Sprendimo Burban prieš Parlamentą, T‑133/89, Rink. p. II‑245, 27 punktas; 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Wenk prieš Komisiją, T‑159/96, Rink. VT p. I‑A‑193 ir II‑593, 121 punktas; 1999 m. birželio 1 d. Sprendimo Rodríguez Pérez ir kt. prieš Komisiją, T‑114/98 et T‑115/98, Rink. VT p. I‑A‑97 ir II‑529, 32 punktas; 2002 m. kovo 13 d. Sprendimo Martínez Alarcón ir kt. prieš Komisiją, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 ir T‑364/00, Rink. VT p. I‑A‑37 ir II‑161, 97 punktas; 2004 m. kovo 31 d. Sprendimo Girardot prieš Komisiją, T‑10/02, Rink. VT p. I‑A‑109 ir II‑483, 86 punktas; 2005 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas Napoli Buzzanca prieš Komisiją, T‑218/02, Rink. VT p. I‑A‑267 ir II‑1221.

      Tarnautojų teismo praktika: 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo Da Silva prieš Komisiją, F‑21/06, dar nepaskelbto Rinkinyje, 80 punktas.


title: 2006 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Traghetti del Mediterraneo SpA prieš Repubblica italiana.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Genova - Italija.#Valstybių narių deliktinė atsakomybė - Žala privatiems asmenims, padaryta Bendrijos teisės pažeidimais, priskiriamais nacionaliniam paskutinėje instancijoje sprendžiančiam teismui - Nacionalinio įstatymų leidėjo nuostata, kad valstybės atsakomybė kyla tik teismo tyčinės klaidos ir rimto nusižengimo atvejais - Bet kokios atsakomybės, susijusios su vykdant teismo veiklą atliktu teisės nuostatų išaiškinimu arba faktinių aplinkybių ir įrodymų įvertinimu, pašalinimas.#Byla C-173/03.

text:
      Byla C‑173/03
      Traghetti del Mediterraneo SpA, likviduojama įmonė,
      prieš
      Italijos Respubliką
      (Tribunale di Genova prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Valstybių narių deliktinė atsakomybė – Žala privatiems asmenims, padaryta Bendrijos teisės pažeidimais, priskiriamais nacionaliniam paskutinėje instancijoje sprendžiančiam
         teismui – Nacionalinio įstatymų leidėjo nuostata, kad valstybės atsakomybė kyla tik teismo tyčinės klaidos ir rimto nusižengimo atvejais
         – Bet kokios atsakomybės, susijusios su vykdant teismo veiklą atliktu teisės nuostatų išaiškinimu arba faktinių aplinkybių
         ir įrodymų įvertinimu, pašalinimas“

      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems
            asmenims padarytą žalą
      2.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems
            asmenims padarytą žalą
      1.        Bendrijos teisė draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie bendrai pašalina valstybės narės atsakomybę už žalą privatiems asmenims,
         padarytą Bendrijos teisės pažeidimu, priskiriamu nacionaliniam paskutinėje instancijoje sprendžiančiam teismui, remiantis
         tuo, kad šį pažeidimą lėmė teismo atliktas teisės normų išaiškinimas ir faktinių aplinkybių bei įrodymų įvertinimas.

      Iš tiesų, tokiomis aplinkybėmis pašalinti bet kokią valstybės atsakomybę dėl to, kad Bendrijos teisės pažeidimas kyla iš teismo
         atlikto teisės normos išaiškinimo, reikštų padaryti principą, pagal kurį valstybės narės privalo atlyginti iš paskutinėje
         instancijoje sprendžiančių teismų sprendimo kylančiais akivaizdžiais Bendrijos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą
         žalą, beprasmį, nes toks atsakomybės pašalinimas negarantuotų privatiems asmenims veiksmingos teisminės jų teisių pagal Bendrijos
         teisę apsaugos.

      (žr. 33, 36, 40, 44, 46 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Valstybės narės atsakomybė už žalą privatiems asmenims, padarytą Bendrijos teisės pažeidimu, priskiriamu paskutinėje instancijoje
         sprendžiančiam teismui, gali iškilti tik ypatingu atveju, kai šis teismas akivaizdžiai pažeidė taikomą teisę. Šis akivaizdus
         pažeidimas nustatomas atsižvelgiant į kelis kriterijus, t. y. pažeistos taisyklės aiškumą ir tikslumą, klausimą, ar padaryta
         teisės klaida pateisinama, arba atitinkamo teismo pareigos kreiptis dėl prejudicinio sprendimo pagal EB 234 straipsnio trečiąją
         pastraipą neįvykdymą, ir bet kuriuo atveju preziumuojamas, jei nagrinėjamas sprendimas akivaizdžiai pažeidė Teisingumo Teismo
         praktiką atitinkamoje srityje.

      Šiuo atžvilgiu nors nacionalinė teisė gali nustatyti kriterijus, susijusius su pažeidimo pobūdžiu arba laipsniu, kurie turi
         būti įvykdyti, kad galėtų kilti valstybės atsakomybė už Bendrijos teisės pažeidimą, priskiriamą paskutinėje instancijoje sprendžiančiam
         teismui, šie kriterijai jokiu atveju negali nustatyti griežtesnių reikalavimų nei tie, kurie kyla iš akivaizdaus taikomos
         teisės pažeidimo sąlygos, apibūdintos 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, 53–56 punktuose.

      Taigi Bendrijos teisė draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie valstybės atsakomybę numato tik teisėjo tyčinės klaidos ir
         rimto nusižengimo atvejais, jei toks apribojimas lemia, kad pašalinama atitinkamos valstybės narės atsakomybė kitais atvejais,
         kai padaromas akivaizdus taikomos teisės pažeidimas.

      (žr. 42–44, 46 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. birželio 13 d.(*)

      „Valstybių narių deliktinė atsakomybė – Žala privatiems asmenims, padaryta Bendrijos teisės pažeidimais, priskiriamais nacionaliniam paskutinėje instancijoje sprendžiančiam
         teismui – Nacionalinio įstatymų leidėjo nuostata, kad valstybės atsakomybė kyla tik teismo tyčinės klaidos ir rimto nusižengimo atvejais
         – Bet kokios atsakomybės, susijusios su vykdant teismo veiklą atliktu teisės nuostatų išaiškinimu arba faktinių aplinkybių
         ir įrodymų įvertinimu, pašalinimas“

      Byloje C‑173/03,
      dėl Tribunale di Genova (Italija) 2003 m. kovo 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. balandžio 14 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Traghetti del Mediterraneo SpA, likviduojama įmonė,

      prieš
      Italijos Respubliką,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans (pranešėjas), K. Schiemann ir J. Makarczyk,
         teisėjai J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász ir U. Lõhmus,

      generalinis advokatas P. Léger,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Traghetti del Mediterraneo SpA, likviduojamos įmonės, atstovaujamos avvocati V. Roppo, P. Canepa ir S. Sardano,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocati dello Stato G. Aiello ir G. De Bellis,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E. Samoni, Z. Chatzipavlou, M. Apessos, K. Boskovits ir K. Georgiadis,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo SC P. Sreenan ir BL P. McGarry,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos S. Terstal,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Caudwell, padedamos QC D. Anderson ir barrister M. Hoskins,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Maidani ir V. Di Bucci,
      susipažinęs su 2005 m. spalio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl valstybių narių deliktinės atsakomybės už žalą privatiems asmenims, padarytą
         Bendrijos teisės pažeidimu, priskiriamu nacionaliniam teismui, principo ir tokios atsakomybės atsiradimo sąlygų.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje, kurią prieš Italijos Respubliką pradėjo Traghetti del Mediterraneo SpA, šiuo metu likviduojama jūrų transporto įmonė (toliau – TDM), siekdama, kad būtų atlyginta žala, kurią ji patyrė dėl to,
         kad kasacinis teismas (Corte suprema di cassazione) klaidingai išaiškino Bendrijos taisykles, susijusias su konkurencija ir valstybės pagalba, ir ypač dėl to, kad šis teismas
         atmetė jos prašymą pateikti Teisingumo Teismui atitinkamus klausimus dėl Bendrijos teisės išaiškinimo.

       Nacionalinė teisė
      3        Pagal 1988 m. balandžio 13 d. Įstatymo Nr. 117 dėl vykdant teismo funkcijas padarytos žalos atlyginimo ir teisėjų civilinės
         atsakomybės (legge n° 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità
         civile dei magistrati (1988 m. balandžio 15 d. GURI Nr. 88, p. 3, toliau – įstatymas Nr. 117/88)) 1 straipsnio 1 dalį šis
         įstatymas taikomas „visiems teisminę veiklą vykdantiems bendrųjų, administracinių, finansų, karo ir specialiųjų teismų nariams,
         neatsižvelgiant į funkcijų pobūdį, ir kitiems asmenims, kurie dalyvauja vykdant teisminę veiklą“.

      4        Įstatymo Nr. 117/88 2 straipsnis numato:

      „1.      Kiekvienas asmuo, patyręs nepateisinamos žalos dėl teisėjo elgesio, akto ar jo priimtos priemonės, nes teisėjas, vykdydamas
         savo funkcijas, padarė tyčinę klaidą arba rimtą nusižengimą, arba dėl atsisakymo vykdyti teisingumą, gali pradėti procesą
         prieš valstybę dėl savo patirtos turtinės žalos, taip pat dėl neturtinės žalos, kuri atsirado dėl asmens laisvės atėmimo,
         atlyginimo.

      2.      Dėl vykdant teismines funkcijas atlikto teisės normų aiškinimo ir faktinių aplinkybių bei įrodymų vertinimo negali kilti atsakomybė.
      3.      Rimtas nusižengimas yra:
      a)      sunkus įstatymo pažeidimas dėl nepateisinamo nerūpestingumo;
      b)      tvirtinimas, kurį lemia nepateisinamas nerūpestingumas, jog yra aplinkybė, kurios buvimą neginčijamai paneigia bylos dokumentai;
      c)      tvirtinimas, kurį lemia nepateisinamas nerūpestingumas, jog nėra aplinkybės, kurios buvimą neginčijamai įrodo bylos dokumentai;
      d)      priemonės, susijusios su asmens laisve, priėmimas kitokiais nei įstatymu numatytais atvejais arba nepateikus motyvų.“
      5        Be to, pagal Įstatymo Nr. 117/88 3 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį atsisakymas vykdyti teisingumą yra „teisėjo atsisakymas
         atlikti veiksmus pagal savo kompetenciją, jų neatlikimas arba delsimas juos atlikti, jei, pasibaigus įstatymu numatytam terminui
         atlikti nagrinėjamą veiksmą, šalis pateikė prašymą tokį veiksmą atlikti ir per trisdešimt dienų nuo minėto prašymo pateikimo
         kanceliarijoje dienos be pateisinamos priežasties nebuvo imtasi jokių priemonių“.

      6        Kiti Įstatymo Nr. 117/88 straipsniai patikslina sąlygas ir nuostatas, pagal kurias galima pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo,
         remiantis šio įstatymo 2 arba 3 straipsniu, bei ieškinius, kuriuos galima pareikšti a posteriori teisėjui, kuris vykdydamas savo funkcijas padarė tyčinę klaidą arba rimtą nusižengimą ar net atsisakė vykdyti teisingumą.

       Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      7        TDM ir Tirrenia di Navigazione (toliau – Tirrenia) yra dvi jūrų transporto įmonės, kurios aštuntajame dešimtmetyje vykdė reguliarius pervežimus jūra tarp žemyninės Italijos
         ir Sardinijos bei Sicilijos salų. 1981 m., kai TDM atsiskaitė su savo kreditoriais, ji pareiškė Tribunale di Napoli ieškinį Tirrenia, reikalaudama atlyginti žalą, kurią ankstesniais metais patyrė dėl Tirrenia vykdytos mažų kainų politikos.

      8        Be to, TDM šiuo aspektu taip pat rėmėsi tuo, kad jos konkurentė nesilaikė Italijos civilinio kodekso 2598 straipsnio 3 dalies,
         susijusios su nesąžininga konkurencija, pažeidė EEB sutarties 85, 86, 90 ir 92 straipsnius (tapusius atitinkamai EB sutarties
         85, 86, 90 ir 92 straipsniais, kurie vėliau tapo EB 81, EB 82, EB 86 ir po pakeitimo EB 87 straipsniais), nes, anot TDM, Tirrenia pažeidė esmines sutarties taisykles ir, inter alia, piktnaudžiavo savo dominuojančia padėtimi nagrinėjamoje rinkoje, gaunamų viešųjų subsidijų, kurių teisėtumas pagal Bendrijos
         teisę abejotinas, dėka taikydama daug mažesnius negu savikaina tarifus.

      9        1993 m. gegužės 26 d. Tribunale di Napoli sprendimu, kurį 1996 m. gruodžio 13 d. sprendimu patvirtino Corte d‘appello di Napoli, Italijos teismai vis dėlto šį prašymą dėl žalos atlyginimo atmetė, grįsdami tuo, kad šios valstybės valdžios institucijų
         skirtos subsidijos buvo teisėtos, nes atitiko bendrojo intereso tikslus, susijusius būtent su Mezzogiorno plėtra, ir bet kuriuo atveju nedarė neigiamo poveikio nei su TDM skundžiama veikla konkuruojančiai, nei kitai jūrų transporto
         veiklai. Todėl negalima apkaltinti Tirrenia jokiu nesąžiningos konkurencijos veiksmu.

      10      Savo ruožtu manydamas, kad šiuose dviejuose teismo sprendimuose yra teisės klaidų, nes jie, be kita ko, pagrįsti klaidingu
         valstybės pagalbą reglamentuojančių teisės normų išaiškinimu, TDM bankroto administratorius pateikė kasacinį skundą dėl Corte d‘appello di Napoli sprendimo, kuriame jis prašė Corte suprema di cassazione pateikti Teisingumo Teismui atitinkamus klausimus dėl Bendrijos teisės išaiškinimo pagal EB sutarties 177 straipsnio trečiąją
         pastraipą (tapusią EB 234 straipsnio trečiąja pastraipa).

      11      2000 m. balandžio 19 d. Sprendimu Nr. 5087 (toliau – 2000 m. balandžio 19 d. sprendimas) Corte suprema di cassazione vis dėlto atsisakė patenkinti šį prašymą motyvuodamas tuo, kad bylą iš esmės nagrinėjusių teismų sprendimas atitiko atitinkamų
         Sutarties nuostatų raidę ir, be to, visiškai atitiko Teisingumo Teismo praktiką, būtent jo 1985 m. gegužės 22 d. Sprendimą
         Parlamentas prieš Tarybą (byla 13/83, Rink. p. 1513).

      12      Darydamas šią išvadą, Corte suprema di cassazione nurodyto Sutarties 90 ir 92 straipsnių pažeidimo atžvilgiu pirmiausia pažymėjo, kad pagal šiuos straipsnius tam tikromis
         sąlygomis leidžiama nukrypti nuo esminio draudimo teikti valstybės pagalbą, siekiant skatinti vargingų regionų ekonominę plėtrą
         arba patenkinti prekių ar paslaugų paklausą, kurios negalima visiškai patenkinti laisvos konkurencijos sąlygomis. Šio teismo
         nuomone, šiuo atveju šios sąlygos yra tiksliai įvykdytos, nes nagrinėjamu laikotarpiu (nuo 1976 m. iki 1980 m.) masinis transportas
         jūra tarp žemyninės Italijos ir jos pagrindinių salų dėl jo sąnaudų galėjo būti užtikrintas tik jūra, todėl reikėjo patenkinti
         vis didėjančią šios rūšies paslaugų paklausą, patikint šio transporto valdymą viešajam koncesininkui, taikančiam nustatytą
         tarifą.

      13      Šio teismo nuomone, konkurencijos iškraipymas dėl šios koncesijos suteikimo vis dėlto nereiškia, kad skirta pagalba savaime
         yra neteisėta. Iš tiesų tokios viešosios paslaugos koncesijos suteikimas visada netiesiogiai lemia konkurencijos iškraipymą,
         tačiau TDM nepavyko įrodyti, kad Tirrenia pasinaudojo valstybės suteikta pagalba, kad gautų pelno iš kitos veiklos nei ta, kuriai iš tiesų skirtos subsidijos.

      14      Antra, ieškinio pagrindą, kad pažeisti Sutarties 85 ir 86 straipsniai, Corte suprema di cassazione atmetė kaip nepagrįstą motyvuodamas tuo, kad nagrinėjamų aplinkybių metu jūrų kabotažas dar nebuvo liberalizuotas ir šios
         veiklos pobūdis bei geografinės apimties ribotumas neleido aiškiai nustatyti atitinkamos rinkos pagal Sutarties 86 straipsnį.
         Šiomis aplinkybėmis šis teismas vis dėlto nusprendė, kad nors minėtą rinką nustatyti buvo sunku, vis tiek nagrinėjamame sektoriuje
         galėjo vykti reali konkurencija, nes šiuo atveju suteikta pagalba buvo skirta tik vienai iš daugelio jūrų transporto įmonės
         tradiciškai vykdomos veiklos sričių, kuri, be to, buvo vykdoma tik vienoje valstybėje narėje.

      15      Todėl šiomis sąlygomis Corte suprema di cassazione atmetė jam pateiktą kasacinį skundą, taip pat atmetęs TDM kaltinimus, kad pažeistos nacionalinės teisės nuostatos, susijusios
         su nesąžiningos konkurencijos veiksmais, ir kad Corte d’appello di Napoli nepriėmė sprendimo dėl TDM prašymo pateikti Teisingumo Teismui atitinkamus klausimus dėl išaiškinimo. Dėl šio sprendimo atmesti
         kasacinį skundą buvo pradėtas procesas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

      16      Iš tiesų, manydamas, jog 2000 m. balandžio 19 d. sprendimas pagrįstas netiksliu Sutarties nuostatų dėl konkurencijos ir valstybės
         pagalbos išaiškinimu bei klaidinga prielaida, kad šioje srityje yra nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika, TDM, tuo metu
         likviduojamos įmonės, bankroto administratorius Tribunale di Genova pareiškė Italijos Respublikai ieškinį, siekdamas, kad ji atlygintų nuostolius, kuriuos ši įmonė patyrė dėl Corte suprema di cassazione klaidingo aiškinimo ir pastarojo teismo pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą pagal EB 234 straipsnio trečiąją pastraipą
         neįvykdymo.

      17      Šiuo aspektu TDM, konkrečiai remdamasi 2001 m. birželio 21 d. Komisijos sprendimu 2001/851/EB dėl valstybės pagalbos, kurią
         Italija suteikė laivybos bendrovei Tirrenia di Navigazione (OL L 318, p. 9) – šis sprendimas iš tikrųjų susijęs su subsidijomis, skirtomis po pagrindinėje byloje nagrinėjamo laikotarpio,
         tačiau jis buvo priimtas pasibaigus Europos Bendrijų Komisijos pradėtai procedūrai prieš Corte suprema di cassazione posėdį byloje, kurioje buvo priimtas 2000 m. balandžio 19 d. sprendimas – TDM tvirtina, kad jei pastarasis teismas būtų kreipęsis
         į Teisingumo Teismą, dėl kasacinio skundo būtų priėmęs visai kitą sprendimą. Kaip ir Komisija minėtame sprendime, Teisingumo
         Teismas iš tiesų būtų pabrėžęs jūrų kabotažo veiklą Bendrijos mastu ir viešųjų subsidijų suderinamumo su Sutarties nuostatomis
         valstybės pagalbos srityje vertinimo sunkumus, ir dėl šių aplinkybių Corte suprema di cassazione būtų pripažinęs, kad Tirrenia suteikta pagalba neteisėta.

      18      Italijos Respublika ginčija šio ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumą, remdamasi Įstatymo Nr. 117/88 nuostatomis ir būtent
         šio įstatymo 2 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią dėl vykdant teismines funkcijas atlikto teisės normų išaiškinimo valstybei
         negali kilti atsakomybė. Vis dėlto jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažintų ieškinį esant priimtiną,
         ji subsidiariai tvirtina, kad bet kuriuo atveju ieškinį reikia atmesti, nes neįvykdytos prašymo priimti prejudicinį sprendimą
         pateikimo sąlygos ir 2000 m. balandžio 19 d. Sprendimo, kuris yra res judicata, nebegalima ginčyti.

      19      Atsakydama į šiuos argumentus, TDM kelia klausimą, ar Įstatymas Nr. 117/88 atitinka Bendrijos teisės reikalavimus. Ji konkrečiai
         tvirtina, kad šiuo įstatymu numatytos ieškinių priimtinumo sąlygos ir nacionalinių teismų (įskaitant Corte suprema di cassazione) praktika šioje srityje yra tokio ribojančio pobūdžio, kad gauti teismų sprendimais padarytos žalos atlyginimą iš valstybės
         labai sunku ir net iš esmės beveik neįmanoma. Todėl tokios teisės nuostatos pažeidžia Teisingumo Teismo praktikoje, inter alia, 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendime Francovich ir kt. (C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357) ir 1996 m. kovo 5 d. Sprendime Brasserie du Pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029) įtvirtintus principus.

      20      Šiomis aplinkybėmis, abejodamas, kokį sprendimą priimti savo nagrinėjamoje byloje ir ar galima ankstesniame punkte minėtuose
         sprendimuose dėl Bendrijos teisės pažeidimų vykdant teisės aktų leidybos veiklą Teisingumo Teismo įtvirtintus principus taikyti
         ir teisminei valdžiai, Tribunale di Genova nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar valstybei (narei) kyla deliktinė atsakomybė privačių asmenų atžvilgiu dėl jos teismų padarytų klaidų taikant Bendrijos
         teisę arba jos netaikymo ir ypač dėl to, kad paskutinės instancijos teismas neįvykdo savo pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą
         dėl prejudicinio sprendimo pagal Sutarties 234 straipsnio trečiąją pastraipą?

      2)      Jei reikia laikyti, kad valstybė narė yra atsakinga už savo teismų klaidas taikant Bendrijos teisę ir ypač už tai, kad paskutinėje
         instancijoje sprendžiantis teismas nesikreipia į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo, kaip numatyta Sutarties 234 straipsnio
         trečiojoje pastraipoje, ar valstybės atsakomybę už jos teismų klaidas reglamentuojančios nacionalinės teisės nuostatos, kurios:

      –        pašalina atsakomybę, susijusią su vykdant teisminę veiklą atliktu teisės normų išaiškinimu ir faktinių aplinkybių bei įrodymų
         įvertinimu,

      –        valstybės atsakomybę numato tik teisėjo tyčinės klaidos ir rimto nusižengimo atvejais,
      yra kliūtis šiai atsakomybei kilti ir ar kartu jos nesuderinamos su Bendrijos teisės principais?“
      21      Priėmus 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Köbler (C‑224/01, Rink. p. I‑10239), Teisingumo Teismo kancleris išsiuntė šio sprendimo kopiją prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusiam teismui, klausdamas, ar jis, atsižvelgdamas į šio sprendimo turinį, mano, jog būtina toliau nagrinėti jo prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą.

      22      2004 m. sausio 13 d. laišku, Teisingumo Teismo kanceliarijoje gautu 2004 m. sausio 29 d., Tribunale di Genova, išklausęs pagrindinės bylos šalis, nusprendė, kad minėtame sprendime Köbler išsamiai atsakyta į pirmą iš dviejų jo pateiktų klausimų, todėl Teisingumo Teismui nebūtina dėl jo priimti sprendimo.

      23      Tačiau jis mano, jog būtina toliau nagrinėti antrąjį klausimą, kad Teisingumo Teismas, „atsižvelgdamas ir į sprendime Köbler išdėstytus principus <...>“, nuspręstų, ar „valstybės atsakomybę už jos teismų klaidas reglamentuojančios nacionalinės teisės
         nuostatos, kurios pašalina atsakomybę, susijusią su vykdant teisminę veiklą atliktu teisės normų išaiškinimu ir faktinių aplinkybių
         bei įrodymų įvertinimu, ir valstybės atsakomybę numato tik teisėjo tyčinės klaidos ir rimto nusižengimo atvejais, yra kliūtis
         šiai atsakomybei kilti“.

       Dėl prejudicinių klausimų
      24      Pirmiausia pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos dalykas yra ieškinys
         dėl valstybės atsakomybės, susijusios su aukščiausiojo teismo priimtu neapskundžiamu sprendimu. Todėl iš esmės reikia suprasti,
         kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu nori sužinoti, ar Bendrijos teisė ir ypač minėtame
         sprendime Köbler Teisingumo Teismo įtvirtinti principai draudžia tokias nacionalinės teisės nuostatas, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje,
         kurios, pirma, visiškai pašalina valstybės narės atsakomybę už žalą privatiems asmenims, kurią lėmė nacionalinio paskutinėje
         instancijoje sprendžiančio teismo padarytas Bendrijos teisės pažeidimas, kuris yra šio teismo atlikto teisės normų išaiškinimo
         arba faktinių aplinkybių bei įrodymų įvertinimo rezultatas, ir, antra, valstybės atsakomybę numato tik teisėjo tyčinės klaidos
         ir rimto nusižengimo atvejais.

      25      TDM ir Komisija mano, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai. Iš tiesų, kadangi faktinių aplinkybių bei įrodymų įvertinimas,
         kaip ir teisės normų išaiškinimas, yra būdingas teisminei veiklai, tokiais atvejais valstybės atsakomybės už privatiems asmenims
         šia veikla padarytą žalą pašalinimas iš tiesų lemtų visišką atleidimą nuo atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimus, priskiriamus
         teisminei valdžiai.

      26      Be to, šios atsakomybės taikymas tik teisėjo tyčinės klaidos arba rimto nusižengimo atveju taip pat reiškia visišką valstybės
         atleidimą nuo atsakomybės, nes, viena vertus, teismas, kuriam pavesta priimti sprendimą dėl galimo prašymo atlyginti teismo
         sprendimu padarytą žalą, neturi teisės laisvai vertinti „rimto nusižengimo“ sąvokos, – ją griežtai apibrėžė nacionalinis įstatymų
         leidėjas, iš anksto išsamiai išvardijęs visus rimto nusižengimo atvejus.

      27      Kita vertus, anot TDM, iš Įstatymo Nr. 117/88 įgyvendinimo patirties Italijoje matyti, kad šios valstybės teismai, ypač Corte suprema di cassazione, labai siaurai aiškina šį įstatymą, taip pat ir sąvokas „rimtas nusižengimas“ ir „nepateisinamas nerūpestingumas“. Pastarasis
         teismas šias sąvokas aiškina kaip „akivaizdų, šiurkštų ir didelio masto teisės pažeidimą“ arba kaip apimančias teisės išaiškinimą,
         kuris „prieštarauja visiems logikos kriterijams“, o tai reiškia iš esmės beveik sistemingą visų skundų prieš Italijos valstybę
         atmetimą.

      28      Tačiau anot Italijos vyriausybės, kurią šiuo klausimu palaiko Airija ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, pagrindinėje byloje
         nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos visiškai atitinka Bendrijos teisės principus, nes užtikrina teisingą pusiausvyrą
         tarp, viena vertus, būtinybės apsaugoti teisminės valdžios nepriklausomybę bei teisinio saugumo reikalavimų ir, antra vertus,
         veiksmingos privačių asmenų teisminės apsaugos akivaizdžiausiais Bendrijos teisės pažeidimų, priskiriamų teisminei valdžiai,
         atvejais.

      29      Laikantis tokio požiūrio, jei valstybės narės atsakomybė už žalą dėl tokių pažeidimų būtų priimtina, ji kiltų tik tais atvejais,
         kai būtų galima įrodyti pakankamai rimtą Bendrijos teisės pažeidimą. Vis dėlto atsakomybė negalėtų kilti, jei nacionalinis
         teismas išsprendė bylą remdamasis Sutarties straipsnių išaiškinimu, kuris tinkamai atsispindi šio teismo argumentuose.

      30      Šiuo aspektu reikia priminti, kad minėtame sprendime Köbler, priimtame po to, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipėsi į Teisingumo Teismą, Teisingumo Teismas
         priminė, kad principas, pagal kurį valstybė narė privalo atlyginti žalą privatiems asmenims, padarytą jai priskiriamais Bendrijos
         teisės pažeidimais, taikomas visais Bendrijos teisės pažeidimo atvejais, nesvarbu, kurios šios valstybės institucijos veiksmai
         arba neveikimas lėmė šį pažeidimą (žr. šio sprendimo 31 punktą).

      31      Šiuo aspektu remdamasis būtent tuo, kad teisminė valdžia vaidina pagrindinį vaidmenį apsaugant privačių asmenų teises, kylančias
         iš Bendrijos teisės normų, ir aplinkybe, kad paskutinėje instancijoje sprendžiantis teismas pagal apibrėžimą yra paskutinė
         instancija, kurioje privatūs asmenys gali remtis savo teisėmis pagal Bendrijos teisę, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad
         šių teisių apsauga susilpnėtų ir šias teises suteikiančių Bendrijos teisės normų veiksmingumas taptų abejotinas, jei privatūs
         asmenys negalėtų tam tikromis sąlygomis gauti žalos, padarytos nacionalinio paskutinėje instancijoje sprendžiančio teismo
         sprendimu, kuriuo pažeista Bendrijos teisė, atlyginimo (žr. minėto sprendimo Köbler 33–36 punktus).

      32      Žinoma, atsižvelgiant į teisminės funkcijos specifiką ir teisėtus teisinio saugumo reikalavimus, valstybės atsakomybė tokiais
         atvejais nėra neribota. Kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs, ši atsakomybė gali kilti tik išskirtiniais atvejais, kai nacionalinis
         paskutinėje instancijoje sprendžiantis teismas akivaizdžiai pažeidė taikomą teisę. Nustatydamas, ar ši sąlyga įvykdyta, nacionalinis
         teismas, gavęs prašymą atlyginti žalą, šiuo aspektu turi atsižvelgti į visus elementus, apibūdinančius jam pateiktą situaciją,
         t. y. į pažeistos taisyklės aiškumą ir tikslumą, į tai, ar pažeidimas tyčinis, ar teisės klaida pateisinama, prireikus į Bendrijos
         institucijos poziciją ir į atitinkamo teismo pareigos kreiptis dėl prejudicinio sprendimo pagal EB 234 straipsnio trečiąją
         pastraipą neįvykdymą (minėto sprendimo Köbler 53–55 punktai).

      33      Panašiai analogiški samprotavimai, susiję su būtinybe garantuoti privatiems asmenims veiksmingą teisminę jų teisių pagal Bendrijos
         teisę apsaugą, prieštarauja tam, kad valstybės atsakomybė negalėtų kilti tik todėl, kad Bendrijos teisės pažeidimą, priskiriamą
         nacionaliniam paskutinėje instancijoje sprendžiančiam teismui, lėmė šio teismo teisės normų išaiškinimas.

      34      Iš tiesų, viena vertus, teisės normų išaiškinimas yra esminė teisminės veiklos dalis, nes bet kurioje nagrinėjamoje veiklos
         srityje teismas, susidūręs su skirtingais arba prieštaraujančiais teiginiais, paprastai turi išaiškinti atitinkamas nacionalinės
         ir (arba) Bendrijos teisės normas, kad galėtų išspręsti jam pateiktą ginčą.

      35      Kita vertus, gali būti, kad akivaizdus taikomos Bendrijos teisės pažeidimas padaromas būtent atliekant šį išaiškinimą, jei,
         pavyzdžiui, teismas suteikia Bendrijos materialinės arba procesinės teisės normai akivaizdžiai klaidingą reikšmę, ypač atitinkamos
         Teisingumo Teismo praktikos šioje srityje atžvilgiu (šiuo aspektu žr. minėto sprendimo Köbler 56 punktą) arba jei jis išaiškina nacionalinę teisę taip, kad praktiškai toks išaiškinimas lemia taikomos Bendrijos teisės
         pažeidimą.

      36      Kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 52 punkte, tokiomis aplinkybėmis pašalinti bet kokią valstybės atsakomybę dėl
         to, kad Bendrijos teisės pažeidimas kyla iš teismo atlikto teisės normos išaiškinimo, reikštų minėtame sprendime Köbler Teisingumo Teismo įtvirtintą principą padaryti beprasmį. Tokia išvada dar labiau taikoma paskutinėje instancijoje sprendžiančių
         teismų, kuriems pavesta užtikrinti vienodą teisės normų išaiškinimą nacionaliniu mastu, atžvilgiu.

      37      Analogišką išvadą reikia daryti dėl teisės akto, kuris bendrai pašalina bet kokią valstybės atsakomybę, jei šios valstybės
         teismui priskiriamą pažeidimą lėmė faktinių aplinkybių ir įrodymų įvertinimas.

      38      Iš tiesų, viena vertus, toks vertinimas, kaip ir teisės normų išaiškinimas, yra esminė teisminės veiklos dalis, nes kad ir
         koks būtų konkrečią bylą nagrinėjančio nacionalinio teismo išaiškinimas, šios normos taikymas konkrečioje byloje dažnai priklausys
         nuo jo pateikto bylos aplinkybių įvertinimo ir šiuo tikslu bylos šalių pateiktų įrodymų vertės ir tinkamumo.

      39      Kita vertus, toks įvertinimas, kuris kartais reikalauja sudėtingo nagrinėjimo, taip pat gali tam tikrais atvejais lemti akivaizdų
         taikomos teisės pažeidimą, kai šis įvertinimas atliekamas taikant specifines taisykles, susijusias su įrodinėjimo pareiga,
         įrodymų verte arba įrodinėjimo būdų priimtinumu, arba taikant taisykles, reikalaujančias teisinio faktinių aplinkybių įvertinimo.

      40      Šiomis aplinkybėmis pašalinti bet kokią valstybės atsakomybės galimybę, jei pažeidimas, priskiriamas nacionaliniam teismui,
         susijęs su jo pateiktu faktinių aplinkybių arba įrodymų įvertinimu, taip pat reikštų panaikinti minėtame sprendime Köbler įtvirtinto principo veiksmingumą, kiek jis susijęs su akivaizdžiais Bendrijos teisės pažeidimais, priskiriamais nacionaliniams
         paskutinėje instancijoje sprendžiantiems teismams.

      41      Kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 87–89 punktuose, taip yra ypač valstybės pagalbos srityje. Visiškas valstybės
         atsakomybės šioje srityje pašalinimas dėl to, kad Bendrijos teisės pažeidimą, kurį padarė nacionalinis teismas, lėmė faktinių
         aplinkybių įvertinimas, keltų riziką, kad sumažės privačių asmenų procesinės garantijos, nes teisių pagal atitinkamas Sutarties
         nuostatas apsauga labai priklauso nuo sėkmingo teisinio faktinių aplinkybių įvertinimo. Jeigu valstybės atsakomybė būtų visiškai
         pašalinta dėl teismo atlikto faktinių aplinkybių įvertinimo, privatūs asmenys neturėtų jokios teisminės apsaugos, jei nacionalinis
         paskutinėje instancijoje sprendžiantis teismas padarytų akivaizdžią klaidą tikrindamas minėtą teisinį faktinių aplinkybių
         įvertinimą.

      42      Galiausiai, kalbant apie valstybės atsakomybės numatymą tik teisėjo tyčinės klaidos ir rimto nusižengimo atvejais, reikia
         priminti, kad, kaip nustatyta šio sprendimo 32 punkte, Teisingumo Teismas minėtame sprendime Köbler nusprendė, jog valstybės atsakomybė už žalą privatiems asmenims, padarytą Bendrijos teisės pažeidimu, priskiriamu paskutinėje
         instancijoje sprendžiančiam teismui, gali iškilti tik ypatingu atveju, kai šis teismas akivaizdžiai pažeidė taikomą teisę.

      43      Šis akivaizdus pažeidimas nustatomas atsižvelgiant į kelis kriterijus, t. y. pažeistos taisyklės aiškumą ir tikslumą, klausimą,
         ar padaryta teisės klaida pateisinama, arba atitinkamo teismo pareigos kreiptis dėl prejudicinio sprendimo pagal EB 234 straipsnio
         trečiąją pastraipą neįvykdymą, ir bet kuriuo atveju preziumuojamas, jei nagrinėjamas sprendimas akivaizdžiai pažeidė Teisingumo
         Teismo praktiką atitinkamoje srityje (minėto sprendimo Köbler 53–56 punktai).

      44      Taigi nors nacionalinė teisė gali nustatyti kriterijus, susijusius su pažeidimo pobūdžiu arba laipsniu, kurie turi būti įvykdyti,
         kad galėtų kilti valstybės atsakomybė už Bendrijos teisės pažeidimą, priskiriamą paskutinėje instancijoje sprendžiančiam teismui,
         šie kriterijai jokiu atveju negali nustatyti griežtesnių reikalavimų nei tie, kurie kyla iš akivaizdaus taikomos teisės pažeidimo
         sąlygos, apibūdintos minėto sprendimo Köbler 53–56 punktuose.

      45      Teisė į žalos atlyginimą atsiras, jei pastaroji sąlyga įvykdyta nustačius, kad pažeista teisės norma suteikia privatiems asmenims
         teises ir kad yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp akivaizdaus pažeidimo ir suinteresuoto asmens patirtos žalos (šiuo aspektu
         žr. būtent minėto sprendimo Francovich ir kt. 40 punktą, sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame 51 punktą ir sprendimo Köbler 51 punktą). Kaip matyti iš minėto sprendimo Köbler 57 punkto, šios trys sąlygos yra iš tiesų būtinos ir pakankamos, kad atsirastų privačių asmenų teisė į žalos atlyginimą,
         vis dėlto neatmetant galimybės, kad valstybės atsakomybė gali kilti mažiau griežtomis sąlygomis pagal nacionalinę teisę.

      46      Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, performuluotą
         jo 2004 m. sausio 13 d. laiške, reikia atsakyti taip: Bendrijos teisė draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie bendrai pašalina
         valstybės narės atsakomybę už žalą privatiems asmenims, padarytą Bendrijos teisės pažeidimu, priskiriamu nacionaliniam paskutinėje
         instancijoje sprendžiančiam teismui, remiantis tuo, kad šį pažeidimą lėmė teismo atliktas teisės normų išaiškinimas ir faktinių
         aplinkybių bei įrodymų įvertinimas. Bendrijos teisė taip pat draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie valstybės atsakomybę
         numato tik teisėjo tyčinės klaidos ir rimto nusižengimo atvejais, jei toks apribojimas lemia, kad pašalinama atitinkamos valstybės
         narės atsakomybė kitais atvejais, kai padaromas akivaizdus taikomos teisės pažeidimas, apibūdintas minėto sprendimo Köbler 53–56 punktuose.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      47      Kadangi pagrindinės bylos šalių atžvilgiu ši procedūra yra prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiame teisme vykdomo
         proceso dalis, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi išspręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      Bendrijos teisė draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie bendrai pašalina valstybės narės atsakomybę už žalą privatiems asmenims,
            padarytą Bendrijos teisės pažeidimu, priskiriamu nacionaliniam paskutinėje instancijoje sprendžiančiam teismui, remiantis
            tuo, kad šį pažeidimą lėmė teismo atliktas teisės normų išaiškinimas ir faktinių aplinkybių bei įrodymų įvertinimas.
      Bendrijos teisė taip pat draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie valstybės atsakomybę numato tik teisėjo tyčinės klaidos
            ir rimto nusižengimo atvejais, jei toks apribojimas lemia, kad pašalinama atitinkamos valstybės narės atsakomybė kitais atvejais,
            kai padaromas akivaizdus taikomos teisės pažeidimas, apibūdintas 2003 m. rugsėjo 30 d. sprendimo Köbler (C‑224/01) 53–56 punktuose.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1972 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Giuseppe Merola prieš Nationaal Pensioenfonds voor Mijnwerkers. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arbeidsrechtbank Hasselt - Belgija. # Byla 45-72.


title: 2011 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Bernhard Rintisch prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo PROTIVITAL paraiška - Ankstesni nacionaliniai žodiniai ir vaizdiniai prekių ženklai PROTIPLUS, PROTI ir PROTIPOWER - Pavėluotas dokumentų pateikimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalimi (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis) suteikta diskrecija - "Nenurodyta kitaip" sąvoka - Reglamento (EB) Nr. 2868/95 20 taisyklės 1 dalis- Reglamento (EB) Nr. 2868/95 50 taisyklės 1 dalis. # Byla T-109/09.

text:
      2011 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Rintisch prieš VRDT – Valfleuri Pâtes alimentaires (PROTIVITAL)
      (Byla T‑109/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo PROTIVITAL paraiška – Ankstesni nacionaliniai žodiniai ir vaizdiniai prekių ženklai PROTIPLUS, PROTI ir PROTIPOWER – Pavėluotas dokumentų pateikimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalimi (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis) suteikta diskrecija – Sąvoka „Nenurodyta kitaip“ – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 20 taisyklės 1 dalis – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 50 taisyklės 1 dalis“
      Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Apeliacija, pateikta dėl Tarnybos protestų skyriaus sprendimo – Apeliacinės tarybos vertinimas – Apimtis – Faktai ir įrodymai, nepateikti protestui pagrįsti per tam tikslui nustatytą terminą – Atsižvelgimas – Apeliacinės tarybos diskrecija (Tarybos reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 2 dalis; Komisijos reglamento Nr. 2868/95 20 straipsnio
         1 dalis ir 50 straipsnio 1 dalis) (žr. 31–33, 37–42 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. sausio 21 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1660/2007‑4) dėl protesto procedūros
                  tarp Bernhard Rintisch ir

               Valfleuri Pâtes alimentaires SA.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Bernhard Rintisch bylinėjimosi išlaidas.


2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Eurofer ASBL prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas. # Byla C-179/99 P.