title: 2012 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs prieš Philips Electronics UK Ltd.#Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis – Mokesčių lengvata – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos draudžiama kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės padalinio nerezidento nacionalinėje teritorijoje patirtus nuostolius perkelti tai pačiai grupei priklausančiai nacionalinėje teritorijoje įsteigtai bendrovei.#Byla C‑18/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. rugsėjo 6 d. (
            *1
         )
      „Įsisteigimo laisvė — Mokesčių teisės aktai — Pelno mokestis — Mokesčių lengvata — Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos draudžiama kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės nuolatinio padalinio nerezidento nacionalinėje teritorijoje patirtus nuostolius perkelti tai pačiai grupei priklausančiai nacionalinėje teritorijoje įsteigtai bendrovei“
      Byloje C-18/11
      dėl Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Jungtinė Karalystė) 2010 m. gruodžio 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. sausio 12 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      prieš

         Philips Electronics UK Ltd

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.-C. Bonichot (pranešėjas), teisėjai A. Prechal, K. Schiemann, L. Bay Larsen ir E. Jarašiūnas,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. vasario 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Philips Electronics UK Ltd, atstovaujamos QC D. Milne ir baristerio D. Jowell,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Hathaway, padedamo baristerės K. Bacon,

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos C. Vang,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos W. Mölls ir R. Lyal,

         susipažinęs su 2012 m. balandžio 19 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 43 ir 48 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Philips Electronics UK Ltd (toliau ‐ Philips Electronics UK) ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs dėl teisės aktų, susijusių su grupės mokesčių lengvata, taikoma tam tikroms bendrovėms konsorciumo narėms, taikymo.

         Nacionalinė teisė

               3

               Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos 1988 m. Pajamų ir pelno mokesčių įstatymo (Income and Corporation Taxes Act 1988; toliau ‐ PPMĮ) 402 straipsnyje numatyta:
               „1.   Pagal šio skyriaus nuostatas ir 492 straipsnio 8 dalį veiklos nuostolių ir kitų iš pelno mokesčių išskaičiuojamų sumų mokesčių lengvatą 2 ir 3 dalyje numatytais atvejais bendrovė („bendrovė perleidėja“) kitos bendrovės prašymu („prašančioji bendrovė“) gali perleisti pastarajai teisę į pelno mokesčio lengvatą, vadinamą „grupės mokesčių lengvata“.
               <…>
               3.   Grupės mokesčių lengvata taip pat galima pasinaudoti bendrovės perleidėjos ir prašančiosios bendrovės atveju <...> kai viena yra bendrovių grupės narė, o kita priklauso konsorciumui ir kai pirmoji yra ir bendrovių grupės, ir konsorciumo narė. Prašymas, pateiktas pagal šią straipsnio dalį, vadinamas „bendrovių konsorciumo prašymu“.
               3A.   Grupės mokesčių lengvata galima tik jei bendrovė perleidėja ir prašančioji bendrovė tenkina toliau nurodytą sąlygą.
               3B.   Sąlyga tokia, kad bendrovė turi būti Jungtinės Karalystės rezidentė ar per nuolatinį padalinį vykdyti joje ūkinę veiklą.
               <…>
               6.   Atlyginimas už grupės mokesčių lengvatą:

                        a)

                        apskaičiuojant pelno mokestį bendrovės neįtraukiamas į pelno ir nuostolių skaičiavimą; ir

                        b)

                        [Corporation Tax Acts] įtvirtintais tikslais netraktuojamas kaip pajamų paskirstymas ar apmokestinimas;

                  pagal šią dalį „atlyginimas už grupės mokesčių lengvatą“ reiškia sumą, kurią bendrovei perleidėjai už perleistą grupės mokesčių lengvatą sumokėjo prašančioji bendrovė pagal jų susitarimą ir kuri neviršija perleistos grupės mokesčių lengvatos dydžio“.

               4

               PPMĮ 403D straipsnyje numatyta:
               „1.   Šio skyriaus tikslais nustatant per ataskaitinį laikotarpį perleistiną pagal grupės mokesčių lengvatą bendrovės nerezidentės veiklos nuostolių ar kitų perleistinų sumų dydį, jokie nuostoliai ar kitokia suma neturi būti vertinami kaip perleistini, išskyrus, kai jie

                        a)

                        yra priskirtini tos bendrovės atitinkamo laikotarpio veiklos pajamoms ir pelnui, kurie pelno mokesčio tikslais yra ar (prireikus) būtų įtraukiami apskaičiuojant to laikotarpio bendrovės apmokestinamąjį pelną;

                        b)

                        nėra priskirtini bendrovės veiklai, kuri tuo laikotarpiu neapmokestinama pelno mokesčiu pagal sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo; ir

                  <...>

                        i)

                        jokia nuostolių ar kitos sumos dalis arba

                        ii)

                        sumos, įtrauktos į jų skaičiavimą, dalis

                  neatitinka ar nėra išreikšta suma, kuri užsienio mokesčių tikslais yra (bet kuriuo laikotarpiu) atskaitoma ar kitaip atlyginama iš bendrovės ar kito asmens užsienyje gauto pelno [„ne JK gautas pelnas“].
               <...>
               3.   Šiame straipsnyje bet kurio asmens „užsienyje gautas pelnas“ [„ne JK gautas pelnas“] yra sumos, kurios:

                        a)

                        užsienio mokesčių tikslais yra laikomos to asmens pelnu, pajamomis ar kapitalo vertės padidėjimu, kurie (įvykdžius atskaitymus) apmokestinami šiuo mokesčiu; ir

                        b)

                        nesusijusios su (to arba bet kurio kito asmens) bendruoju pelnu ir į jį neįtrauktos bet kuriuo ataskaitiniu laikotarpiu;

                  arba sumos, įtrauktos į tokių sumų apskaičiavimą.
               <...>
               6.   Šiame straipsnyje neatsižvelgiama į jokių kitų teritorijų, išskyrus Jungtinę [Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos] Karalystę, įstatymus, pagal kuriuos užsienio mokesčių tikslais galimybė atskaityti sumą priklauso nuo to, ar ši suma mokesčių tikslais gali būti atskaityta Jungtinėje Karalystėje.
               <...>“

               5

               Be to, PPMĮ 406 straipsnio 2 dalyje numatyta:
               „Remiantis šio straipsnio 3 ir 4 dalimis, jei bendrovė tarpininkė gali (nepaisant pelno trūkumo) pateikti prašymą konsorciumo vardu dėl konsorciumo narės bendrovės veiklos nuostolių ar kitos atskaitytinos sumos už mokestinius metus, grupės narė gali pateikti prašymą konsorciumo vardu, kurį galėtų pateikti bendrovė tarpininkė, o dalis, kuri laikoma atitinkama dalimi 403C straipsnio tikslais, kai prašančioji bendrovė priklauso bendrovių grupei, yra tokia pati, kokia būtų, jei bendrovė tarpininkė būtų prašančioji bendrovė.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               6

                  Philips Electronics UK yra bendrovė, kuri mokesčių tikslais yra rezidentė Jungtinėje Karalystėje. Ji priklauso grupei Philips, kurios galutinė patronuojanti bendrovė įsteigta Nyderlanduose. Pastaroji su Pietų Korėjos grupe LG Electronics sudaro bendrąją įmonę. Ši bendroji įmonė turi Nyderlandų dukterinę bendrovę LG Philips Displays Netherlands BV (toliau ‐ LG.PD Netherlands), kuri turi nuolatinį padalinį Jungtinėje Karalystėje.

               7

                  Philips Electronics UK pateikė prašymą, kad iš jos pelno būtų išskaityta Jungtinėje Karalystėje nuolatinį padalinį turinčios LG.PD Netherlands nuostolių dalis už 2001‐2004 mokestinius metus.

               8

               Jos prašymą atmetė Jungtinės Karalystės mokesčių institucijos, be kita ko, motyvuodamos tuo, kad LG.PD Netherlands nuostoliai galėjo būti išskaityti iš šios bendrovės pelno Nyderlanduose. Šis argumentas, be kita ko, buvo ginčijamas First-tier Tribunal (Tax Chamber).

               9

                  First-tier Tribunal (Tax Chamber) patenkino Philips Electronics UK ieškinį. Tada Jungtinės Karalystės mokesčių institucijos pateikė apeliacinį skundą Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               10

                  Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Jeigu valstybė narė (pavyzdžiui, Jungtinė Karalystė) į mokesčio bazę įtraukia bendrovės, kuri įsteigta kitoje valstybėje narėje (pavyzdžiui, Nyderlanduose) ir kuri ten yra rezidentė mokesčių tikslais, pelną ir nuostolius tiek, kiek pelnas yra susijęs su Nyderlandų bendrovės vykdoma komercine veikla Jungtinėje Karalystėje per šioje valstybėje įsteigtą nuolatinį padalinį, ar valstybės narės subjekto įsisteigimo laisvės apribojimą Jungtinėje Karalystėje, kaip tai suprantama pagal SESV 49 straipsnį (buvusį EB 43 straipsnį), sudaro tai, kad Jungtinė Karalystė draudžia pasinaudoti grupės mokesčių lengvata, perkeliant ne Jungtinėje Karalystėje reziduojančios bendrovės nuostolius, patirtus vykdant veiklą Jungtinėje Karalystėje per šioje valstybėje įsteigtą nuolatinį padalinį, Jungtinėje Karalystėje įsteigtai bendrovei, kai šių nuostolių dalis ar kita su nuostolių apskaičiavimu susijusi suma „atitinka arba išreiškia sumą, kuri užsienio mokesčių tikslais (bet kuriuo laikotarpiu) yra atskaitoma ar kitaip atlyginama iš bendrovės ar kito asmens užsienyje uždirbto pelno [„ne JK gautas pelnas“]“, kitaip tariant, leidžia Jungtinėje Karalystėje įsteigto nuolatinio padalinio Jungtinėje Karalystėje patirtus nuostolius perkelti tik tais atvejais, kai yra aišku, kad teikiant prašymą nėra jokių galimybių išskaityti ar kitaip atlyginti nuostolius kitoje valstybėje nei Jungtinė Karalystė (įskaitant kitą valstybę narę, pavyzdžiui, Nyderlandus), nurodant, kad nepakanka, jog dėl užsienyje galimos mokesčių lengvatos nebuvo kreiptasi, kai analogiškas apribojimas netaikomas Jungtinėje Karalystėje reziduojančiai bendrovei perkeliant šioje valstybėje patirtus nuostolius?

                        2.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar toks apribojimas gali būti pateisinamas:

                                 a)

                                 vien dėl būtinybės išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus; ar

                                 b)

                                 vien dėl būtinybės apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių; ar

                                 c)

                                 dėl būtinybės apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių ir kartu dėl būtinybės išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus?

                        3.

                        Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar toks apribojimas gali būti proporcingas, atsižvelgiant į šį pateisinamą ar pateisinimus?

                        4.

                        Jei Nyderlandų bendrovės teisių apribojimas nėra pateisinamas arba jei apribojimas nėra proporcingas, atsižvelgiant į kokį nors pateisinimą, ar pagal <...> Sąjungos teisę Jungtinė Karalystė privalo suteikti Jungtinės Karalystės bendrovei gynybos priemones, pavyzdžiui, teisę reikalauti grupės mokesčių lengvatos dėl gauto pelno?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               11

               Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia ar EB 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad bendrovės nerezidentės laisvę įsisteigti kitoje valstybėje narėje riboja tai, kad pagal nacionalinės teisės aktus taikoma sąlyga, dėl kurios užsienio mokesčio tikslais negalima panaudoti nuostolių nenumatant galimybės taikant grupės mokesčių lengvatą perkelti bendrovei rezidentei bendrovės nerezidentės šioje valstybėje narėje nuolatinio padalinio patirtus nuostolius, kai bendrovės rezidentės šioje valstybėje narėje patirtiems nuostoliams perkelti netaikoma jokia panaši sąlyga.

               12

               Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Sąjungos piliečiams, apimanti ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, pagal EB 48 straipsnį apima įkurtų pagal valstybės narės teisę ir Europos Sąjungoje turinčių savo registruotas būstines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą bendrovių teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterines bendroves, filialus ir atstovybes (1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint-Gobain ZN, C-307/97, Rink. p. I-6161, 35 punktas ir 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C-446/03, Rink. p. I-10837, 30 punktas).

               13

               Kadangi EB 43 straipsnio pirmos pastraipos antras sakinys aiškiai palieka ūkio subjektams galimybę laisvai pasirinkti tinkamą teisinę formą vykdant savo veiklą kitoje valstybėje narėje, šis laisvas pasirinkimas neturi būti ribojamas diskriminacinėmis mokesčių nuostatomis (1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 22 punktas).

               14

               Laisvė pasirinkti tinkamą teisinę formą vykdant savo veiklą kitoje valstybėje narėje taip pat reiškia, kad bendrovės, kurių buveinė yra vienoje valstybėje narėje, gali atidaryti padalinį kitoje valstybėje narėje, kad galėtų joje vykdyti savo veiklą tokiomis pačiomis sąlygomis, kokios taikomos dukterinėms bendrovėms (2006 m. vasario 23 d. Sprendimo CLT-UFA, C-253/03, Rink. p. I-1831, 15 punktas).

               15

               Šiuo aspektu pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais numatytos tam tikros sąlygos galimybei perkelti bendrovei rezidentei bendrovės nerezidentės šioje valstybėje narėje nuolatinio padalinio patirtus nuostolius taikant grupės mokesčių lengvatą, kai bendrovės rezidentės šioje valstybėje narėje patirtiems nuostoliams perkelti netaikoma jokia panaši sąlyga.

               16

               Dėl tokio nevienodo vertinimo bendrovėms, turinčioms savo buveines kitose valstybėse narėse, tampa mažiau patrauklu pasinaudoti įsisteigimo laisve panaudojant nuolatinį padalinį. Remiantis tuo darytina išvada, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais ribojama laisvė pasirinkti tinkamą teisinę formą vykdyti veiklą kitoje valstybėje narėje.

               17

               Kad toks nevienodas vertinimas būtų suderinamas su EB sutarties nuostatomis, susijusiomis su įsisteigimo laisve, reikia, kad jis būtų susijęs su objektyviai nepanašiomis situacijomis arba pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Rink. p. I-11753, 167 punktą). Bendrijos situacijos ir vidaus situacijos panašumas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į nagrinėjamomis nacionalinės teisės aktų nuostatomis siekiamą tikslą (2010 m. vasario 25 d. Sprendimo X Holding, C-337/08, Rink. p. I-1215, 22 punktas).

               18

               Jungtinė Karalystė tvirtina, kad bendrovės nerezidentės, turinčios tik nuolatinį padalinį nacionalinėje teritorijoje, apmokestinamą tik dėl jo gauto pelno šioje teritorijoje, kuris šiam nuolatiniam padaliniui priskirtinas, situacija nėra panaši į bendrovės rezidentės, kuri, be to, gali būti patronuojančios bendrovės nerezidentės dukterinė bendrovė ir gali būti apmokestinama dėl visų jos pajamų, situaciją.

               19

               Vis dėlto tokiam vertinimui negalima pritarti. Iš tiesų bendrovės nerezidentės, turinčios tik nuolatinį padalinį nacionalinėje teritorijoje, ir bendrovės rezidentės situacijos, atsižvelgiant į pagrindinėje byloje nagrinėjamos mokesčių sistemos tikslą, objektyviai panašios tiek, kiek tai susiję su galimybe taikant grupės mokesčių lengvatą perkelti Jungtinėje Karalystėje patirtus nuostolius kitai šios grupės bendrovei.

               20

               Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog bendrovės nerezidentės laisvę įsisteigti kitoje valstybėje narėje riboja tai, kad pagal nacionalinės teisės aktus taikoma sąlyga, dėl kurios užsienio mokesčio tikslais negalima panaudoti nuostolių nenumatant galimybės taikant grupės mokesčių lengvatą perkelti bendrovei rezidentei bendrovės nerezidentės šioje valstybėje narėje nuolatinio padalinio patirtus nuostolius, kai bendrovės rezidentės šioje valstybėje narėje patirtiems nuostoliams perkelti netaikoma jokia panaši sąlyga.

         Dėl antrojo klausimo

               21

               Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas bendrovės nerezidentės laisvės įsisteigti kitoje valstybėje narėje apribojimas gali būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su tikslu išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus, apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių arba su šiais abiem motyvais.

               22

               Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad įsisteigimo laisvės apribojimas gali būti leidžiamas tik tuo atveju, jeigu jis pateisinamas privalomais bendrojo intereso pagrindais. Tokiu atveju dar reikia, kad jo taikymas būtų tinkamas atitinkamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (minėto Sprendimo Marks & Spencer 35 punktas).

               23

               Kalbant pirmiausia apie apmokestinimo kompetencijos paskirstymo tarp valstybių narių apsaugą, reikia priminti, kad tai yra Teisingumo Teismo pripažintas teisėtas tikslas (žr., be kita ko, 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimo National Grid Indus, C-371/10, Rink. p. I-12273, 45 punktą).

               24

               Šio tikslo, kaip pažymėjo ir Teisingumo Teismas, uždavinys, be kita ko, išsaugoti simetriją tarp pelno apmokestinimo teisės ir galimybės išskaityti nuostolius (žr. 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo Lidl Belgium, C-414/06, Rink. p. I-3601, 33 punktą).

               25

               Tačiau esant situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, priimančiosios valstybės narės, kurios teritorijoje vykdoma ūkinė veikla, dėl kurios nuolatiniam padaliniui atsiranda nuostolių, apmokestinimo kompetencijos niekaip nepaveikia galimybė taikant grupės mokesčių lengvatą jos teritorijoje esančio nuolatinio padalinio patirtus nuostolius perkelti bendrovei rezidentei.

               26

               Šią situaciją reikia skirti nuo tos, kai kyla klausimas dėl galimybės atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje patirtus nuostolius, kuri šiuo aspektu priskirtina šios valstybės narės apmokestinimo kompetencijai, ir kai neišsaugoma simetrija tarp pelno apmokestinimo teisės ir galimybės išskaityti nuostolius. Iš tiesų, esant situacijai kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai kyla klausimas dėl nuostolių, kurių patyrė tos pačios valstybės narės teritorijoje esantis nuolatinis padalinys, perkėlimo bendrovei rezidentei, nedaroma įtaka šios valstybės narės kompetencijai apmokestinti galimą pelną iš jos teritorijoje nuolatinio padalinio vykdomos veiklos.

               27

               Iš to išplaukia, kad priimančioji valstybė narė, kurios teritorijoje vykdoma ūkinė veikla, dėl kurios nuolatiniam padaliniui atsirado nuostolių, esant situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, neturėtų remtis tikslu išsaugoti apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių tam, kad pateisintų nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos taikoma sąlyga, dėl kurios užsienio mokesčio tikslais negalima panaudoti nuostolių nenumatant galimybės taikant grupės mokesčių lengvatą perkelti bendrovei rezidentei bendrovės nerezidentės šioje valstybėje narėje nuolatinio padalinio patirtus nuostolius, kai bendrovės rezidentės šioje valstybėje narėje patirtiems nuostoliams perkelti netaikoma jokia panaši sąlyga.

               28

               Antra, kalbant apie tikslą išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus, reikia pažymėti, kad net darant prielaidą, jog toks motyvas gali būti pateiktas atskirai, juo bet kuriuo atveju negalima remtis esant tokioms aplinkybėms, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, siekiant pateisinti priimančiosios valstybės narės nacionalinės teisės aktus.

               29

               Pagrindinė byla susijusi su priimančiosios valstybės narės galimybe taikyti tam tikras sąlygas galimybei taikant grupės mokesčių lengvatą perkelti bendrovei rezidentei bendrovės nerezidentės šioje valstybėje narėje nuolatinio padalinio patirtus nuostolius, kai bendrovės rezidentės šioje valstybėje narėje patirtiems nuostoliams perkelti netaikoma jokia panaši sąlyga.

               30

               Tokiu atveju rizika, kad į šiuos nuostolius bus atsižvelgta tiek priimančioje valstybėje narėje, kurioje yra nuolatinis padalinys, tiek valstybėje narėje, kurioje bendrovė nerezidentė turi savo buveinę, neturi jokios įtakos valstybės narės, kurioje yra nuolatinis padalinys, apmokestinimo kompetencijai.

               31

               Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 49 ir paskesniuose punktuose, LG.PD Netherlands Jungtinėje Karalystėje esančio nuolatinio padalinio nuostolių perkėlimas Philips Electronics UK, kuri yra Jungtinėje Karalystėje įsteigta bendrovė rezidentė, bet kuriuo atveju priskirtinas Jungtinės Karalystės apmokestinimo kompetencijai. Šios apmokestinimo kompetencijos niekaip nepaneigia aplinkybė, kad į perkeltus nuostolius atitinkamais atvejais taip pat galima atsižvelgti Nyderlanduose.

               32

               Todėl esant tokioms aplinkybėms, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, tikslas išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus rizikos savaime neturėtų leisti valstybei narei, kurioje yra nuolatinis padalinys, uždrausti atsižvelgti į nuostolius motyvuojant tuo, kad į juos gali būti atsižvelgta valstybėje narėje, kurioje bendrovė nerezidentė turi savo buveinę.

               33

               Todėl priimančioji valstybė narė, kurios teritorijoje įsteigtas nuolatinis padalinys, siekdama pateisinti savo teisės aktus esant tokiai situacijai, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, bet kuriuo atveju neturėtų remtis kaip savarankišku pagrindu dvigubo atsižvelgimo į nuostolius rizika.

               34

               Tai, remiantis šio sprendimo 23‐33 punktuose nurodytais motyvais, taikytina ir kartu vertinamiems tikslams išsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių ir išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus.

               35

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: pagrindinėje byloje nagrinėjamas bendrovės nerezidentės laisvės įsisteigti kitoje valstybėje narėje apribojimas negali būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su tikslu išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus, apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių arba su šiais abiem motyvais.

         Dėl trečiojo klausimo

               36

               Atsižvelgiant į antrojo klausimo atsakymą, nereikia atsakyti į trečiąjį klausimą.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               37

               Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš esmės klausia, kokios pasekmės kyla dėl atsakymo į antrąjį klausimą.

               38

               Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad kiekvienas nacionalinis teismas kaip valstybės narės institucija spręsdamas jo jurisdikcijai priklausančią bylą, vadovaudamasis EB 10 straipsnyje įtvirtintu bendradarbiavimo principu, privalo visapusiškai taikyti tiesiogiai taikytiną Sąjungos teisę ir apsaugoti teises, kurias ji suteikia privatiems asmenims, atitinkamai netaikydamas jokios nacionalinės teisės nuostatos, galinčios prieštarauti Sąjungos teisei, nesvarbu, ar ji priimta anksčiau, ar vėliau už Sąjungos teisės nuostatą (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo Simmenthal, 106/77, Rink. p. 629, 16 ir 21 punktus ir 1990 m. birželio 19 d. Sprendimo Factortame ir kt., C-213/89, Rink. p. I-2433, 19 punktą).

               39

               Šiuo atveju nesvarbu tai, kad buvo nepagrįstai apribota ne apmokestinamojo asmens ‐ Jungtinėje Karalystėje įsteigtos bendrovės ‐ bet bendrovės nerezidentės, Jungtinėje Karalystėje turinčios nuolatinį padalinį, įsisteigimo laisvė. Tam, kad įsisteigimo laisvė būtų veiksminga, ji, esant tokiai situacijai, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi taip pat apimti apmokestinamojo asmens galimybę pasinaudoti jo pelnui taikoma grupės mokesčių lengvata.

               40

               Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad esant tokiai situacijai, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, nacionalinis teismas turi netaikyti jokios nacionalinio įstatymo nuostatos, kuri prieštarauja EB 43 straipsniui.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               41

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           EB 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad bendrovės nerezidentės laisvę įsisteigti kitoje valstybėje narėje riboja tai, kad pagal nacionalinės teisės aktus taikoma sąlyga, dėl kurios užsienio mokesčio tikslais negalima panaudoti nuostolių nenumatant galimybės taikant grupės mokesčių lengvatą perkelti bendrovei rezidentei bendrovės nerezidentės šioje valstybėje narėje nuolatinio padalinio patirtus nuostolius, kai bendrovės rezidentės šioje valstybėje narėje patirtiems nuostoliams perkelti netaikoma jokia panaši sąlyga.

                           2.

                           Pagrindinėje byloje nagrinėjamas bendrovės nerezidentės laisvės įsisteigti kitoje valstybėje narėje apribojimas negali būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su tikslu išvengti atsižvelgimo į nuostolius du kartus, apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių arba su šiais abiem motyvais.

                           3.

                           Esant tokiai situacijai, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, nacionalinis teismas turi netaikyti jokios nacionalinio įstatymo nuostatos, kuri prieštarauja EB 43 straipsniui.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2010 m. balanžio 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Vera Mattner prieš Finanzamt Velbert.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Düsseldorf - Vokietija.#Laisvas kapitalo judėjimas - EB 56 ir EB 58 straipsniai - Dovanojamo turto mokesčiai - Sklypas su pastatu - Teisė į neapmokestinamąją sumą nuo apmokestinimo bazės - Skirtingas požiūris į rezidentus ir ne rezidentus.#Byla C-510/08.

text:
      Byla C‑510/08
      Vera Mattner
      prieš
      Finanzamt Velbert
      (Finanzgericht Düsseldorf prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 ir EB 58 straipsniai – Dovanojamo turto mokesčiai – Sklypas su pastatu – Teisė į neapmokestinamąją sumą nuo apmokestinamosios vertės – Skirtingas požiūris į rezidentus ir ne rezidentus“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Dovanojamo turto mokesčiai
      (EB 56 ir EB 58 straipsniai)
      EB 56 straipsnio ir EB 58 straipsnio nuostatos aiškintinos kaip draudžiančios tokį valstybės narės reglamentavimą, koks nagrinėjamas
         pagrindinėje byloje, pagal kurį, kalbant apie dovanojamo turto mokesčio apskaičiavimą, numatyta, kad neapmokestinamoji suma
         nuo apmokestinimo bazės šios valstybės narės teritorijoje esančio nekilnojamojo turto objekto dovanojimo atveju, jeigu dovanojimo
         sandorio įvykdymo momentu dovanotojas ir apdovanotasis turi nuolatinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, yra mažesnė
         nei neapmokestinamoji suma, kuri būtų taikoma, jeigu bent vienas jų tuo pačiu metu būtų turėjęs nuolatinę gyvenamąją vietą
         pirmoje valstybėje narėje.

      Kadangi pagal šį nacionalinį reglamentavimą neapmokestinamos sumos atitinkamo nekilnojamojo turto apmokestinimo bazei taikymas
         priklauso nuo dovanotojo ar apdovanotojo nuolatinės gyvenamosios vietos dovanojimo sandorio įvykdymo momentu, dovanojimui
         tarp ne rezidentų tenkanti didesnė mokesčių našta yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

      Toks skirtingas vertinimas negali būti pateisinamas tuo, kad jis susijęs su objektyviai skirtingomis situacijomis. Jeigu pagal
         nacionalinį reglamentavimą dovanojimo būdu įgyto ir atitinkamoje valstybėje narėje esančio nekilnojamojo turto apmokestinimo
         tikslais vienodai traktuojami, viena vertus, tokį turto objektą iš dovanotojo ne rezidento įgiję apdovanotieji ne rezidentai
         ir, kita vertus, tokį turto objektą iš dovanotojo rezidento įgiję apdovanotieji ne rezidentai arba rezidentai bei tokį turto
         objektą iš dovanotojo ne rezidento įgiję apdovanotieji rezidentai, to paties apmokestinimo atveju pagal šį reglamentavimą,
         nepažeidžiant Sąjungos teisės reikalavimų, negalima įtvirtinti skirtingo požiūrio į šiuos apdovanotuosius, kiek tai susiję
         su neapmokestinamosios sumos taikymu šio nekilnojamojo turto objekto apmokestinimo bazei. Dovanojamo turto mokesčio surinkimo
         taisyklių ir sąlygų požiūriu tarp šių kategorijų nėra jokio objektyvaus situacijų skirtumo, galinčio pateisinti skirtingą
         vertinimą.

      Be to, siekdama pateisinti savo teisės aktuose nustatyto laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, valstybė narė, kurioje yra dovanojamas
         nekilnojamojo turto objektas, negali remtis nuo jos valios nepriklausančia apdovanotojo galimybe pasinaudoti kitos valstybės
         narės, kaip antai ta, kurioje dovanojimo momentu nuolat gyvena dovanotojas ir apdovanotasis, pripažįstama panašia neapmokestinamąja
         suma, kuri visiškai arba iš dalies galėtų kompensuoti nuostolius, apdovanotojo patirtus dėl mažesnės neapmokestinamosios sumos
         taikymo apskaičiuojant pirmoje valstybėje narėje mokėtiną dovanojamo turto mokestį. Tai juo labiau pasakytina tuo atveju,
         jei valstybė narė, kurioje nuolat gyvena dovanotojas ir apdovanotasis, taiko mažesnę neapmokestinamąją sumą nei valstybė narė,
         kurios teritorijoje yra dovanojamas nekilnojamojo turto objektas, arba nustato didesnę šio objekto vertę nei pastaroji valstybė.

      Be to, galimas paveldimam turtui taikomų mokesčių teisės nuostatų apėjimas, sudarant kelis lygiagrečius dovanojimo sandorius
         arba perleidžiant visą tam tikro asmens turtą keliais per tam tikrą laiką paeiliui vykdomais dovanojimo sandoriais, negali
         pateisinti neapmokestinamosios sumos, taikomos apmokestinimo bazei, sumažinimo, jeigu tokia galimybė pasirodo esanti vien
         hipotetinė. Kiek tai susiję su galimais vėlesniais dovanojimais, nors valstybė narė, kurios teritorijoje yra dovanojimo sandorio
         dalyką sudarantis nekilnojamojo turto objektas, iš tiesų turi teisę užtikrinti, kad paveldėjimui galiojančios apmokestinimo
         taisyklės nebūtų apeinamos suskaidytais dovanojimais tarp tų pačių asmenų, įstatymų apėjimo rizika, kiek tai susiję su dovanojimo
         sandoriais tarp šioje valstybėje narėje nuolat negyvenančių asmenų, egzistuoja lygiai taip pat, kaip ir dovanojimo sandorių,
         kuriuose dalyvauja bent vienas rezidentas, atveju. Todėl, siekiant užkirsti kelią tokiems suskaidytiems dovanojimams, dovanojimo
         sandorių, kuriuose dalyvauja rezidentas, atveju nacionaliniuose teisės aktuose numačius ne sumažintos neapmokestinamosios
         sumos taikymą, o vien tai, kad tokiems dovanojimams įtvirtinta viso dydžio neapmokestinamoji suma apmokestinimo bazei, gautai
         susumavus atitinkamų dovanojimo sandorių vertę, taikoma tik vieną kartą, sumažintos neapmokestinamos sumos taikymas, kai dovanojimo
         sandoris vykdomas tarp ne rezidentų, negali būti laikomas tinkama priemone šiais teisės aktais siekiamam tikslui užkirsti
         kelią įstatymų apėjimui įgyvendinti.

      Nagrinėjami teisės aktai negali būti pateisinti ir būtinybe išsaugoti nacionalinės mokesčių sistemos vientisumą, nes mokestinė
         nauda, atsirandanti valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra dovanojamas nekilnojamojo turto objektas, dėl visos neapmokestinamosios
         sumos taikymo apmokestinimo bazei, jeigu dovanojimo sandoryje dalyvauja bent vienas šios valstybės rezidentas, šioje valstybėje
         nėra kompensuojama jokiu konkrečiu apmokestinimu dovanojamo turto mokesčiu.

      (žr. 28, 35, 38, 42, 44, 46, 48–51, 54–56 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. balandžio 22 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 ir EB 58 straipsniai – Dovanojamo turto mokesčiai – Sklypas su pastatu – Teisė į neapmokestinamąją sumą nuo apmokestinamosios vertės – Skirtingas požiūris į rezidentus ir ne rezidentus“
      Byloje C‑510/08
      dėl Finanzgericht Düsseldorf (Vokietija) 2008 m. lapkričio 14 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. lapkričio 24 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Vera Mattner
      prieš
      Finanzamt Velbert,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. vasario 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Finanzamt Velbert, atstovaujamos F.‑D. Rilinger ir G. Köhler,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 39, EB 43, EB 56 ir EB 58 straipsnių, atitinkamai susijusių su laisvu
         darbuotojų judėjimu, įsisteigimo laisve bei laisvu kapitalo judėjimu, išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp V. Mattner ir Finanzamt Velbert (Felberto mokesčių inspekcija; toliau – Finanzamt) dėl dovanojamo turto mokesčio, mokėtino už Vokietijoje esančio užstatyto žemės sklypo dovanojimą, apskaičiavimo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Pagal 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio [kuris buvo panaikintas Amsterdamo
         sutartimi] įgyvendinimo (OL L 178, 1988, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10) 1 straipsnį:

      „1.      Nepažeisdamos toliau pateikiamų nuostatų, valstybės narės panaikina kapitalo judėjimų tarp asmenų, gyvenančių valstybėse narėse,
         apribojimus. Šios direktyvos taikymui palengvinti kapitalo judėjimai skirstomi pagal I priede pateiktą nomenklatūrą.

      2.      Pervedimai, susiję su kapitalo judėjimais, atliekami tomis pačiomis valiutų keitimo kurso sąlygomis kaip ir su einamaisiais
         sandoriais susiję mokėjimai.“

      4        Tarp Direktyvos 88/361 I priede išvardytų kapitalo judėjimo atvejų šio priedo XI skyriuje figūruoja asmeninio kapitalo judėjimai,
         kurie, be kita ko, apima dovanas ir labdarą.

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Tuo metu, kai vyko pagrindinės bylos aplinkybės, taikytinos redakcijos Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio įstatyme (1997 m.
         vasario 27 d. paskelbtos redakcijos Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz (BGBl. 1997 m., I dalis, p. 378), pastarąjį kartą iš dalies pakeisto 2007 m. spalio 10 d. įstatymu (BGBl. 2007 m., I dalis, p. 2332)), įtvirtintos tokios nuostatos:

      „1 straipsnis:      Apmokestinamieji sandoriai

      1.      Paveldimo (dovanojamo) turto mokesčiu apmokestinami:
      1)      įgijimas mirties atveju;
      2)      dovanojimo sandoriai tarp gyvų asmenų;
      3)      <…>
      2.      Jeigu nenustatyta kitaip, šio įstatymo nuostatos dėl įgijimo mirties atveju taikomos ir dovanojimo sandoriams <...>.
      2 straipsnis:      Asmeninė mokestinė pareiga

      1.      Pareiga mokėti mokestį taikoma:
      1)      1 straipsnio 1 dalies 1–3 punktuose numatytais atvejais – visam įgyjamam turtui, kai palikėjas mirties dieną, dovanotojas
         dovanojimo sandorio įvykdymo momentu arba įgijėjas prievolės mokėti mokestį atsiradimo momentu yra rezidentai.

      Rezidentais laikomi:
      a)      fiziniai asmenys, turintys nuolatinę ar įprastą gyvenamąją vietą nacionalinėje teritorijoje,
      b)      Vokietijos piliečiai, ne ilgiau kaip penkerius metus nuolat gyvenę užsienyje, neturėdami gyvenamosios vietos nacionalinėje
         teritorijoje.

      <…>
      3)      visais kitais atvejais – įgyjamam turtui, kurį sudaro nacionalinėje teritorijoje esantis turtas pagal [Vertinimo įstatymo
         (Bewertungsgesetz)] 121 straipsnį.

      <…>
      14 straipsnis:      Atsižvelgimas į ankstesnius įgijimus

      Kelių per dešimt metų to paties asmens įgytų turto objektų vertė skaičiuojama pridedant prie pastarojo įgyto turto objekto
         vertės ankstesnę ankstesnių įgijimų vertę. Iš visai sumai tenkančio mokesčio atimamas mokestis, kuris būtų tekęs ankstesniems
         įgijimams pagal asmeninę įgijėjo padėtį ir remiantis paskutinio įgijimo momentu galiojusiomis teisės nuostatomis. Vietoj mokesčio
         pagal antrą sakinį išskaičiuojamas faktiškai už į skaičiavimus įtrauktus ankstesnius turto įgijimus mokėtinas mokestis, jeigu
         jis didesnis. <…>

      15 straipsnis:      Mokestinės kategorijos

      1.      Remiantis asmeniniu įgijėjo santykiu su paveldėtoju ar dovanotoju, skiriamos tokios mokestinės kategorijos:
      I‑oji mokestinė kategorija:
      1)      <…>
      2)      vaikai ir įvaikiai <...>.
      <…>
      16 straipsnis:      Neapmokestinamos sumos

      1.      2 straipsnio 1 dalies 1 punkte numatytais atvejais neapmokestinamas:
      1)      <…>
      2)      vaikų I-osios mokestinės kategorijos 2 punkto prasme <...> įgyjamas 205 000 eurų vertės turtas <...>.
      2.      2 straipsnio 1 dalies 3 punkte numatytais atvejais 1 dalyje numatyta neapmokestinamoji suma pakeičiama 1 100 eurų neapmokestinamąja
         suma.

      <…>
      19 straipsnis:      Mokesčio tarifai

      1.      Paveldimo turto mokestis apskaičiuojamas taikant tokius tarifus:

               Įgyto apmokestinamojo turto vertė

               I-osios mokestinės kategorijos tarifas (proc.)

               iki 52 000 eurų imtinai                   7
            iki 256 000 eurų imtinai                  11
      <...>.“
      6        1991 m. vasario 1 d. paskelbtos redakcijos Vertinimo įstatymo (BGBl. 1991 m., I dalis, p. 230), pastarąjį kartą iš dalies pakeisto 2006 m. gruodžio 13 d. įstatymu (BGBl. 2006 m., I dalis, p. 2378), 121 straipsnyje „Nacionalinėje teritorijoje esantis turtas“ nustatyta:

      „Nacionalinėje teritorijoje esančiam turtui priskiriamas:
      <…>
      2)      nacionalinėje teritorijoje esantis nekilnojamasis turtas;
      <…>“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      7        2007 m. gegužės 23 d. notariškai patvirtinta sutartimi V. Mattner, 35 metus Nyderlanduose gyvenanti Vokietijos pilietė, dovanojimo
         būdu įgijo iš savo motinos, taip pat Vokietijos pilietės, 50 metų gyvenančios Nyderlanduose, Diuseldofe (Vokietija) esantį
         255 000 eurų vertės užstatytą žemės sklypą.

      8        2008 m. sausio 24 d. pranešimu apie mokėtinus mokesčius Finanzamt pareikalavo V. Mattner už dovanojimą jos naudai sumokėti 27 929 eurus dovanojamo turto mokesčio. Ši suma buvo gauta atskaičius
         nuo turto vertės 1 100 eurų neapmokestinamąją sumą ir pritaikius taip gautai apmokestinimo bazei 11 % tarifą.

      9        2008 m. gegužės 23 d. sprendimu Finanzamt atmetė V. Mattner skundą dėl šio pranešimo apie mokėtinus mokesčius.

      10      V. Mattner pateikė skundą Finanzgericht Düsseldorf prašydama atsižvelgti į 205 000 eurų nepamokestinamąją sumą, kuri numatyta dovanojant vaikams, kai dovanotojas ar įgijėjas
         dovanojimo momentu turi gyvenamąją vietą nacionalinėje teritorijoje.

      11      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio įstatymo 16 straipsnio
         2 dalis riboja kapitalo judėjimą, kadangi neapmokestinamosios sumos dydis priklauso nuo dovanotojo arba apdovanotojo gyvenamosios
         vietos. Pavyzdžiui, jo nagrinėjamoje byloje, jeigu V. Mattner arba jos motina būtų turėjusios gyvenamąją vietą Vokietijoje,
         V. Mattner būtų galėjusi pretenduoti į 205 000 eurų neapmokestinamąją sumą, numatytą aptariamojo 16 straipsnio 1 dalies 2 punkte,
         dėl ko apmokestinimo bazė būtų sumažėjusi iki vos 50 000 eurų ir reikalaujamas mokestis, turint omenyje pagal Paveldimo ir
         dovanojamo turto mokesčio įstatymo 19 straipsnio 1 dalį taikomą 7 % tarifą, sudarytų ne 27 929 eurus, o 3 500 eurų.

      12      Šis teismas abejoja, kad toks kapitalo judėjimo apribojimas pateisinamas, nes, jo nuomone, Vokietijoje neribotai apmokestinamo
         asmens, kuriam neatlygintinai perleidžiamas Vokietijos teritorijoje esantis žemės sklypas, ir šioje valstybėje narėje ribotai
         apmokestinamo asmens, kuriam taip pat neatlygintinai perleidžiamas toks pats sklypas, situacijos objektyviai panašios.

      13      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog 2005 m. rugsėjo 21 d. sprendimu Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas) iš tiesų nusprendė, jog apskritai tarp neribotai ir ribotai paveldimo turto mokesčiu apmokestinamųjų
         asmenų yra tokių didelių skirtumų, kad nacionalinis įstatymų leidėjas neprivalo vienodai vertinti šių dviejų apmokestinamųjų
         asmenų kategorijų, pripažindamas joms teisę į asmeniškai taikomas neapmokestinamąsias sumas. Pirmieji asmenys apmokestinami
         paveldimo turto mokesčiu nuo viso perleisto turto, o antrųjų asmenų mokestinė pareiga apsiriboja „nacionalinėje teritorijoje
         esančiu turtu“, kaip jis apibrėžtas Vertinimo įstatymo 121 straipsnyje. Taigi apmokestinimo bazė, nuo kurios skaičiuojama
         nepamokestinamoji suma, iš principo labai skiriasi pagal tai, ar mokestinė pareiga ribota, ar neribota.

      14      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar tokie argumentai gali būti taikomi dovanojamo
         turto mokesčiui, nes tokiais atvejais apmokestinami vien laisva valia perleidžiami turto objektai, ir todėl apmokestinimo
         bazė nesiskiria pagal tai, ar apmokestinamieji asmenys apmokestinami neribotai, ar ribotai. Šis teismas mano, jog skirtingas
         požiūris į apmokestinamuosius asmenis, atsižvelgiant į tai, ar jie apmokestinami neribotai, ar ribotai, neatrodo galintis
         būti pateisintas kokiu nors privalomu bendrojo intereso sumetimu.

      15      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio
         įstatymo 16 straipsnio 2 dalis yra suderinama su EB 39 ir EB 43 straipsniais, nes mokesčių teisės aktų dovanojimo srityje
         pasekmės priklauso aplinkybėms, į kurias valstybės narės pilietis gali atsižvelgti spręsdamas, ar pasinaudoti EB sutartimi
         jam pripažįstama laisve.

      16      Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Düsseldorf nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 39 ir EB 43 straipsniai bei EB 56 straipsnis kartu su EB 58 straipsniu turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinį
         valstybės narės dovanojamo turto mokesčio reglamentavimą, pagal kurį ne rezidentui dovanojimo būdu įgyjant nacionalinėje teritorijoje
         esantį žemės sklypą iš ne rezidento nustatyta tik 1 100 eurų neapmokestinamoji suma, o dovanojant tą patį žemės sklypą būtų
         nustatyta 205 000 eurų neapmokestinamoji suma, jeigu dovanotojas ar apdovanotasis dovanojimo sandorio įvykdymo momentu turėtų
         savo gyvenamąją vietą šioje valstybėje narėje?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      17      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 39, EB 43, EB 56 ir EB 58 straipsniai
         aiškintini kaip draudžiantys tokį valstybės narės reglamentavimą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį, kalbant
         apie dovanojamo turto mokesčio apskaičiavimą, numatyta, kad neapmokestinamoji suma nuo apmokestinimo bazės šios valstybės
         teritorijoje esančio nekilnojamojo turto objekto dovanojimo atveju, jeigu dovanojimo sandorio įvykdymo momentu dovanotojas
         ir apdovanotasis turi nuolatinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, yra mažesnė nei neapmokestinamoji suma, kuri būtų
         buvusi taikoma, jeigu bent vienas jų tuo pačiu metu būtų turėjęs gyvenamąją vietą pirmoje valstybėje narėje.

      18      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia visus kapitalo judėjimo tarp valstybių narių
         apribojimus (2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Eckelkamp ir kt., C‑11/07, Rink. p. I‑6845, 37 punktas; 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Arens-Sikken, C‑43/07, Rink. p. I‑6887, 28 punktas ir 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Block, C‑67/08, Rink. p. I‑883, 18 punktas).

      19      Kadangi EB sutartis neapibrėžia „kapitalo judėjimo“ sąvokos EB 56 straipsnio 1 dalies prasme, Teisingumo Teismas anksčiau
         yra pripažinęs, kad prie Direktyvos 88/361, nors ji buvo priimta remiantis EEB sutarties 69 straipsniu ir 70 straipsnio 1 dalimi
         (vėliau – EB 69 straipsnis ir 70 straipsnio 1 dalis; straipsniai panaikinti Amsterdamo sutartimi), pridėta nomenklatūra naudotina
         kaip gairės, atsižvelgiant į tai, kad joje, kaip nurodyta šio priedo įžangoje, pateikiamas sąrašas nėra išsamus (žr., be kita
         ko, 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rink. p. I‑1957, 39 punktą ir minėtų sprendimų Eckelkamp ir kt. 38 punktą, Arens-Sikken 29 punktą bei Block 19 punktą). Pažymėtina, kad dovanos ir labdara nurodyti Direktyvos 88/361 I priedo XI skyriuje „Asmeninio kapitalo judėjimai“
         (2009 m. sausio 27 d. Sprendimo Persche, C‑318/07, Rink. p. I‑359, 24 punktas).

      20      Todėl, kaip ir už palikimą, kuris yra mirusio asmens turto perleidimas vienam ar keliems asmenims ir kuriam taip pat taikomas
         tas pats I priedo skyrius, mokamam mokesčiui (žr., be kita ko, 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo Jäger, C‑256/06, Rink. p. I‑123, 25 punktą; minėtų sprendimų Eckelkamp ir kt. 39 punktą, Arens-Sikken 30 punktą, Block 20 punktą ir 2009 m. spalio 15 d. Sprendimo Busley ir Cibrian Fernandez, C‑35/08, Rink. p. I‑0000, 18 punktą), dovanų pinigais, nekilnojamuoju ar kilnojamuoju turtu mokestiniam vertinimui taikomos
         Sutarties nuostatos dėl kapitalo judėjimo, išskyrus tuos atvejus, kai nagrinėjami sandoriai apsiriboja viena valstybe nare
         (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Persche 27 punktą).

      21      Situacija, kai Nyderlanduose gyvenantis asmuo dovanoja kitam toje pačioje valstybėje narėje gyvenančiam asmeniui Vokietijoje
         esantį žemės sklypą, negali būti laikoma visiškai vidaus situacija.

      22      Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamas dovanojimas yra kapitalo judėjimui EB 56 straipsnio 1 dalies prasme priskirtinas sandoris.

      23      Šiomis aplinkybėmis, kadangi prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių duomenų, dėl kurių pagrindinę bylą būtų galima
         susieti su darbuotojų judėjimo ar įsisteigimo laisvėmis, nėra reikalo nagrinėti EB 39 ir EB 43 straipsnių taikymo klausimo
         (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Busley ir Cibrian Fernandez 19 punktą).

      24      Todėl pirmiausia reikia išnagrinėti, ar, kaip tvirtina tiek V. Mattner pagrindinėje byloje, tiek Europos Bendrijų Komisija
         savo rašytinėse pastabose Teisingumo Teismui, toks nacionalinis reglamentavimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra
         kapitalo judėjimo apribojimas.

      25      Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos palikimo klausimais išplaukia, kad nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias
         nustatoma nekilnojamojo turto vertė apskaičiuojant mokesčio, mokėtino įgyjant nekilnojamąjį turtą dovanojimo būdu, sumą, gali
         ne tik atgrasyti nuo atitinkamoje valstybėje narėje esančio nekilnojamojo turto pirkimo, bet ir sumažinti kitos negu minėto
         turto buvimo valstybės narės rezidento dovanojimo vertę (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Jäger 30 punktą, Eckelkamp ir kt. 43 punktą ir Arens-Sikken 36 punktą).

      26      Be to, kiek tai susiję su dovanojimu, iš tos pačios teismo praktikos matyti, kad pagal EB 56 straipsnio 1 dalį draudžiamomis
         priemonėmis, kurios sudaro kapitalo judėjimo apribojimus, laikomos tos, kurios sumažina kitos valstybės narės nei ta, kur
         yra turtas ir kuri apmokestina dovanojimą, rezidento gaunamos dovanos vertę (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų van Hilten‑van der Heijden 44 punktą, Jäger 31 punktą, Eckelkamp ir kt. 44 punktą, Arens-Sikken 37 punktą ir Block 24 punktą).

      27      Šiuo atveju tokios nacionalinės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, pagal kurias dovanai, kurią sudaro Vokietijos
         Federacinės Respublikos teritorijoje esantis nekilnojamasis turtas, jeigu dovanotojas ir apdovanotasis gyvena kitoje valstybėje
         narėje, galioja mažesnė neapmokestinamoji suma nuo apmokestinimo bazės nei ta, kuri būtų buvusi pritaikyta, jeigu vienas šių
         asmenų būtų gyvenęs Vokietijos teritorijoje, dėl ko pirmoji dovanojimo sandorių kategorija apmokestinama didesniu dovanojamo
         turto mokesčiu nei taikomas antros dovanojimo sandorių kategorijos atveju, riboja kapitalo judėjimą, sumažindamos dovanos,
         į kurią įeina šis turto objektas, vertę (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Eckelkamp ir kt. 45 punktą).

      28      Kadangi pagal šias nuostatas neapmokestinamos sumos atitinkamo nekilnojamojo turto apmokestinimo bazei taikymas priklauso
         nuo dovanotojo ar apdovanotojo gyvenamosios vietos dovanojimo sandorio įvykdymo momentu, dovanojimui tarp ne rezidentų tenkanti
         didesnė mokesčių našta yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Eckelkamp ir kt. 46 punktą).

      29      Toliau reikia patikrinti, ar konstatuotas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas gali būti pateisintas, atsižvelgiant į Sutarties
         nuostatas.

      30      Finanzamt ir Vokietijos vyriausybė iš esmės tvirtina, kad dovanojimas tarp rezidentais nesančių dovanotojo ir apdovanotojo ir dovanojimas
         dalyvaujant rezidentui, ar jis būtų dovanotojas, ar apdovanotasis, yra objektyviai skirtingos situacijos. Pirmoje situacijoje
         dovanotojui tenka Vokietijoje ribota mokestinė pareiga, apimanti vien šioje valstybėje narėje esančius turto objektus, o antroje
         situacijoje jam šioje valstybėje narėje taikoma neribota mokestinė pareiga, tenkanti visam perleidžiamam turtui, neatsižvelgiant
         į jo buvimo vietą. Jų teigimu, remiantis 1995 m. vasario 14 d. Sprendimu Schumacker (C‑279/93, Rink. p. I‑225), toks skirtingas vertinimas nėra diskriminacija EB 56 ir EB 58 straipsnių prasme, nes iš principo
         būtent valstybė narė, kurios teritorijoje atsiranda neribota mokestinė pareiga, turi vertinti visą asmeninę apmokestinamojo
         asmens situaciją.

      31      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad remiantis EB 58 straipsnio 1 dalies a punktu EB 56 straipsnis „nepažeidžia valstybių narių
         teisės <...> taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos
         padėties gyvenamosios vietos arba kapitalo investavimo vietos atžvilgiu“.

      32      Ši EB 58 straipsnio nuostata, kaip nukrypstanti nuo pagrindinio laisvo kapitalo judėjimo principo, turi būti aiškinama siaurai.
         Todėl ji negali būti aiškinama taip, kad kiekvienas mokesčių teisės aktas, kuriame daromi skirtumai tarp mokesčių mokėtojų
         dėl jų gyvenamosios vietos arba dėl valstybės narės, kur jie investuoja savo kapitalą, automatiškai yra suderinamas su Sutartimi
         (žr. minėtų sprendimų Jäger 40 punktą, Eckelkamp ir kt. 57 punktą ir Arens-Sikken 51 punktą).

      33      EB 58 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytą nukrypti leidžiančią nuostatą savo ruožtu riboja to paties straipsnio 3 dalis,
         kurioje numatyta, kad 1 dalyje nurodytos nacionalinės teisės nuostatos „neturi sudaryti laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų,
         kaip nustatyta 56 straipsnyje, savavališko diskriminavimo ar paslėpto apribojimo“.

      34      Taigi reikia atskirti nevienodą vertinimą, leidžiamą pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą, ir to paties straipsnio 3 dalyje
         draudžiamą savavališką diskriminaciją. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog tam, kad toks nacionalinis mokesčių reglamentavimas,
         kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį apskaičiuojant dovanojamo turto mokestį, kiek tai susiję su neapmokestinamąja
         suma nuo atitinkamoje valstybėje narėje esančio nekilnojamojo turto objekto apmokestinimo bazės, daromas skirtumas, atsižvelgiant
         į tai, ar nuolatinė dovanotojo arba apdovanotojo gyvenamoji vieta yra šioje valstybėje narėje, ar abu jie turi nuolatinę gyvenamąją
         vietą kitoje valstybėje narėje, galėtų būti laikomas suderinamu su Sutarties nuostatomis dėl laisvo kapitalo judėjimo, būtina,
         kad nevienodas vertinimas būtų susijęs su objektyviai nepanašiomis situacijomis arba kad jis būtų pateisinamas privalomu bendrojo
         intereso sumetimu. Be to, kad būtų pateisinamas, skirtingas šių dviejų dovanojimo kategorijų vertinimas neturi viršyti to,
         kas reikalinga nagrinėjamu reglamentavimu siekiamam tikslui įgyvendinti (žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 29 punktą; minėtų sprendimų Eckelkamp ir kt. 58 ir 59 punktus ir Arens-Sikken 52 ir 53 punktus).

      35      Šiuo klausimu konstatuotina, kad, priešingai nei teigia Finanzamt ir Vokietijos vyriausybė, šis skirtingas vertinimas negali būti pateisinamas tuo, jog jis susijęs su objektyviai skirtingomis
         situacijomis.

      36      Iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos matyti, kad dovanojamo turto mokestis Vokietijoje esančiam nekilnojamajam turtui
         taikant Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio įstatymą apskaičiuojamas atsižvelgiant ir į šio nekilnojamojo turto vertę,
         ir į galimus šeiminius ryšius tarp dovanotojo ir apdovanotojo. Vis dėlto nei vienas, nei kitas šių kriterijų nepriklauso nuo
         dovanotojo ar apdovanotojo nuolatinės gyvenamosios vietos. Todėl, kalbant apie dovanojamo turto mokesčio, mokėtino už Vokietijoje
         esantį ir dovanojamą nekilnojamojo turto objektą, dydį, negalima konstatuoti jokio objektyvaus nevienodą mokestinį vertinimą
         pateisinančio skirtumo atitinkamai tarp asmenų, iš kurių nė vienas neturi nuolatinės gyvenamosios vietos šioje valstybėje
         narėje, situacijos ir situacijos, kai bent vieno iš šių asmenų nuolatinė gyvenamoji vieta yra šioje valstybėje. Taigi V. Mattner
         situacija panaši į bet kokio apdovanotojo situaciją, kuris dovanojimo būdu įgyja Vokietijoje esantį nekilnojamojo turto objektą
         iš Vokietijos teritorijoje gyvenančio asmens, su kuriuo jį sieja šeiminis ryšys, bei į šioje teritorijoje gyvenančio apdovanotojo
         situaciją, įgyjančio tokiu būdu tokį objektą iš asmens, kuris šioje valstybėje negyvena (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
         Jäger 44 punktą, Eckelkamp ir kt. 61 punktą ir Arens-Sikken 55 punktą).

      37      Iš principo pagal Vokietijos teisės aktus ir apdovanotasis dovanojimo sandorio tarp ne rezidentų atveju, ir apdovanotasis
         dovanojimo sandoryje, kuriame dalyvauja bent vienas rezidentas, dovanojamo turto mokesčio už Vokietijoje esančius nekilnojamojo
         turto objektus surinkimo tikslais traktuojami kaip apmokestinamieji asmenys. Pagal šiuos teisės aktus dovanojimas tarp ne
         rezidentų ir dovanojimas dalyvaujant bent vienam rezidentui dovanojamo turto mokesčio už Vokietijoje esančius nekilnojamojo
         turto objektus apskaičiavimo tikslais skirtingai traktuojami, tik kiek tai susiję su neapmokestinamąja suma nuo apmokestinimo
         bazės. Tačiau mokestinė kategorija bei mokesčio tarifas, numatyti Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio įstatymo 15 ir 19 straipsniuose,
         abiejų dovanojimo kategorijų atveju nustatomi pagal tas pačias taisykles (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų Eckelkamp ir kt. 62 punktą ir Arens-Sikken 56 punktą).

      38      Jeigu pagal nacionalinį reglamentavimą dovanojimo būdu įgyto ir atitinkamoje valstybėje narėje esančio nekilnojamojo turto
         apmokestinimo tikslais vienodai traktuojami, viena vertus, tokį turto objektą iš dovanotojo ne rezidento įgiję apdovanotieji
         ne rezidentai ir, kita vertus, tokį turto objektą iš dovanotojo rezidento įgiję apdovanotieji ne rezidentai arba rezidentai
         bei tokį turto objektą iš dovanotojo ne rezidento įgiję apdovanotieji rezidentai, to paties apmokestinimo kontekste šiame
         reglamentavime, nepažeidžiant Sąjungos teisės reikalavimų, negalima įtvirtinti skirtingo požiūrio į šiuos apdovanotuosius,
         kiek tai susiję su neapmokestinamosios sumos taikymu šio nekilnojamojo turto objekto apmokestinimo bazei. Vienodai, išskyrus
         apdovanotojui naudingą neapmokestinamąją sumą, traktuodamas dovanojimus šių dviejų asmenų kategorijų naudai, nacionalinis
         įstatymų leidėjas pripažino, kad dovanojamo turto mokesčio surinkimo taisyklių ir sąlygų požiūriu tarp šių kategorijų nėra
         jokio objektyvaus situacijų skirtumo, galinčio pateisinti skirtingą vertinimą (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų Eckelkamp ir kt. 63 punktą ir Arens-Sikken 57 punktą).

      39      Galiausiai reikia išnagrinėti, ar kapitalo judėjimo apribojimai dėl tokio reglamentavimo, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
         gali būti objektyviai pateisinti kuriuo nors privalomu bendrojo intereso sumetimu.

      40      Pirmiausia Finanzamt teigia, kad jeigu tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio įstatyme būtų
         numatyta vienoda neapmokestinamoji suma dovanojimo sandoriams tarp ne rezidentų ir tokiems sandoriams, kuriuose dalyvauja
         rezidentas, V. Mattner, pasinaudodama tokiomis pačiomis mokesčių lengvatomis gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kur ji
         apmokestinama neribotai, galėtų gauti naudos iš neapmokestinamųjų sumų kumuliacijos.

      41      Šiuo klausimu reikia priminti, kad praktikoje dėl laisvo kapitalo judėjimo ir paveldimo turto mokesčio Teisingumo Teismas
         jau yra pažymėjęs, jog iš piliečio negalima atimti galimybės remtis Sutarties nuostatomis tuo pagrindu, jog kitoje nei gyvenamosios
         vietos valstybėje narėje jis naudojasi pagal galiojančias teisės normas teisėtai suteikiamomis mokesčių lengvatomis (2003 m.
         gruodžio 11 d. Sprendimo Barbier, C‑364/01, Rink. p. I‑15013, 71 punktas ir minėto Sprendimo Eckelkamp ir kt. 66 punktas).

      42      Siekdama pateisinti savo reglamentavime nustatyto laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, valstybė narė, kurioje yra dovanojamas
         nekilnojamojo turto objektas, bet kuriuo atveju negali remtis nuo jos valios nepriklausančia apdovanotojo galimybe pasinaudoti
         kitos valstybės narės, kaip antai ta, kurioje dovanojimo momentu nuolat gyvena dovanotojas ir apdovanotasis, pripažįstama
         panašia neapmokestinamąja suma, kuri visiškai arba iš dalies galėtų kompensuoti nuostolius, apdovanotojo patirtus dėl mažesnės
         neapmokestinamosios sumos taikymo apskaičiuojant pirmoje valstybėje narėje mokėtiną dovanojamo turto mokestį (pagal analogiją
         žr. minėtų sprendimų Eckelkamp ir kt. 68 punktą ir Arens-Sikken 65 punktą).

      43      Siekdama išvengti pagal Sutartį, be kita ko, pagal laisvo kapitalo judėjimo nuostatas, jai tenkančių įsipareigojimų, valstybė
         narė negali remtis tuo, kad egzistuoja lengvata, kurią vienašališkai suteikia kita valstybė narė, šiuo atveju – valstybė narė,
         kurioje nuolat gyvena dovanotojas ir apdovanotasis (žr. minėtų sprendimų Eckelkamp ir kt. 69 punktą ir Arens-Sikken 66 punktą).

      44      Tai juo labiau pasakytina tuo atveju, jei, kaip per posėdį tvirtino Vokietijos vyriausybė, valstybė narė, kurioje nuolat gyvena
         dovanotojas ir apdovanotasis, taiko mažesnę neapmokestinamąją sumą nei valstybė narė, kurios teritorijoje yra dovanojamas
         nekilnojamojo turto objektas, arba nustato didesnę šio objekto vertę nei pastaroji valstybė.

      45      Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos matyti, kad, apskaičiuojant dovanojamo turto mokestį, pagal pagrindinėje
         byloje nagrinėjamą nacionalinį reglamentavimą paprasčiausiai numatyta netaikyti viso tarifo neapmokestinamosios sumos, jeigu
         dovanotojas ir apdovanotasis neturi nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra dovanojamas
         turto objektas, neatsižvelgiant į galimą panašios neapmokestinamosios sumos suteikimą kitoje valstybėje narėje, kaip antai
         toje, kur nuolat gyvena dovanotojas ir apdovanotasis, arba į šio turto objekto vertės nustatymo būdą pastarojoje valstybėje
         narėje.

      46      Antra, Finanzamt ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamame nacionaliniame reglamentavime numačius iš esmės vienodą
         paveldimo ir dovanojamo turto traktavimą siekiama užtikrinti, kad suinteresuoti asmenys neturėtų galimybės apeiti paveldimam
         turtui taikomų teisės nuostatų, pasitelkdami kelis lygiagrečius dovanojimo sandorius arba perleisdami visą tam tikro asmens
         turtą keliais per tam tikrą laiką paeiliui vykdomais dovanojimo sandoriais. Tuo visų pirma siekiama Paveldimo ir dovanojamo
         turto mokesčio įstatymo 14 straipsnio nuostatomis, kuriose iš esmės numatyta, kad dovanojimai tarp tų pačių asmenų per dešimties
         metų laikotarpį paveldimo ir dovanojimo turto mokesčio taikymo tikslais turi būti sumuojami.

      47      Todėl Finanzamt ir Vokietijos vyriausybė teigia, kad nors nagrinėjamu atveju buvo padovanotas tik vienas nekilnojamojo turto objektas, aptariamame
         reglamentavime dovanojimui tarp ne rezidentų galiojančios neapmokestinamosios sumos nustatymo klausimu teisėtai remiamasi
         principu, kad dovanotoja savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje arba kitose valstybėse dar turi turto, kurį tuo pačiu
         metu perleido V. Mattner arba kurį galėtų perleisti jai vėliau, neapmokestinant jo dovanojamo turto mokesčiu Vokietijoje.
         Jų nuomone, nėra nė vienos priežasties, kuri pateisintų būtinybę, kad valstybėje narėje, kaip antai Vokietijos Federacinė
         Respublika, kuri pasinaudoja apmokestinimo teise tik tam tikrų atskirų turto objektų atžvilgiu, taikytų visam turto perleidimui
         adaptuotą neapmokestinamąją sumą. Taigi ne ši valstybė narė, o ta, kurioje nuolat gyvena dovanotoja ir V. Mattner, taikydama
         neribotą apmokestinimą turėtų atsižvelgti į asmeninę pastarosios situaciją.

      48      Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos nematyti, kad nagrinėjamu atveju V. Mattner per pastaruosius dešimt
         metų iki pagrindinėje byloje nagrinėjamo dovanojimo sandorio būtų dovanojimo būdu iš to paties dovanotojo įgijusi kitų turto
         objektų, dėl ko įstatymų apėjimo rizika dėl pirmesnių arba net lygiagrečių dovanojimo sandorių tarp tų pačių šalių atrodo
         visiškai hipotetinė ir todėl tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, negali pateisinti neapmokestinamosios sumos,
         taikomos apmokestinimo bazei, sumažinimo.

      49      Be to, kalbant apie galimus vėlesnius dovanojimus, konstatuotina, kad nors valstybė narė, kurios teritorijoje yra dovanojimo
         sandorio dalyką sudarantis nekilnojamojo turto objektas, turi teisę užtikrinti, kad paveldėjimui galiojančios apmokestinimo
         taisyklės nebūtų apeinamos suskaidytais dovanojimais tarp tų pačių asmenų, nagrinėjamu atveju pabrėžta įstatymų apėjimo rizika,
         kiek tai susiję su dovanojimo sandoriais tarp šioje valstybėje narėje nuolat negyvenančių asmenų, egzistuoja lygiai taip pat,
         kaip ir dovanojimo sandorių, kuriuose dalyvauja bent vienas rezidentas, atveju.

      50      Šiuo klausimu pastebėtina, kad Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio įstatymo 14 straipsnyje, skirtame užkirsti kelią tokiems
         suskaidytiems dovanojimams numatant, kad mokėtino mokesčio apskaičiavimo tikslais dovanojimai per pastaruosius dešimt metų
         sumuojami, dovanojimo sandorių, kuriuose dalyvauja rezidentas, atveju numatytas ne sumažintos neapmokestinamosios sumos taikymas,
         o tik tai, kad tokiems dovanojimams įtvirtinta viso dydžio neapmokestinamoji suma apmokestinimo bazei, gautai susumavus atitinkamų
         dovanojimo sandorių vertę, taikoma tik vieną kartą.

      51      Iš to išplaukia, kad sumažintos neapmokestinamos sumos taikymas, kaip antai numatytas pagrindinėje byloje nagrinėjamame nacionaliniame
         reglamentavime, kai dovanojimo sandoris vykdomas tarp asmenų, neturinčių nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje,
         kurios teritorijoje yra dovanojamas turto objektas, negali būti laikomas tinkama priemone šiuo reglamentavimu siekiamam tikslui
         įgyvendinti.

      52      Trečia, per teismo posėdį Vokietijos vyriausybė nurodė būtinybę išsaugoti Vokietijos mokesčių sistemos vientisumą, šiuo klausimu
         tvirtindama, kad mokestinę naudą dėl visos nepamokestinamosios sumos taikymo dovanojimo apmokestinimo bazei logiška suteikti
         vien tiems apmokestinamiesiems asmenims, kurie turi neribotą mokestinę pareigą valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra
         dovanojamas turto objektas, nes tokia tvarka, apimanti visame pasaulyje apmokestinamojo asmens gautų pajamų apmokestinimą,
         apskritai yra mažiau palanki nei ribotą mokestinę pareigą toje pačioje valstybėje turintiems apmokestinamiesiems asmenims
         taikoma tvarka.

      53      Šiuo klausimu primintina, kad iš Teisingumo Teismo praktikos iš tiesų išplaukia, jog būtinybė išsaugoti mokesčių sistemos
         vientisumą gali pateisinti Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimo apribojimą. Vis dėlto tam, kad toks pateisinimas
         būtų priimtas, reikia įrodyti tiesioginį ryšį tarp atitinkamos mokesčių lengvatos ir jos kompensavimo konkrečiu apmokestinimu
         (žr. minėto Sprendimo Manninen 42 punktą ir 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Glaxo Wellcome, C‑182/08, Rink. p. I‑0000, 77 ir 78 punktus).

      54      Nagrinėjamu atveju pakanka konstatuoti, kad mokestinė nauda, atsirandanti valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra dovanojamas
         nekilnojamojo turto objektas, dėl visos neapmokestinamosios sumos taikymo apmokestinimo bazei, jeigu dovanojimo sandoryje
         dalyvauja bent vienas šios valstybės rezidentas, šioje valstybėje nėra kompensuojama jokiu konkrečiu apmokestinimu dovanojamo
         turto mokesčiu.

      55      Iš to išplaukia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas reglamentavimas negali būti pateisintas būtinybe išsaugoti Vokietijos
         mokesčių sistemos vientisumą.

      56      Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad EB 56 straipsnio ir EB 58 straipsnio nuostatos aiškintinos kaip draudžiančios
         tokį valstybės narės reglamentavimą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį, kalbant apie dovanojamo turto mokesčio
         apskaičiavimą, numatyta, kad neapmokestinamoji suma nuo apmokestinimo bazės šios valstybės narės teritorijoje esančio nekilnojamojo
         turto objekto dovanojimo atveju, jeigu dovanojimo sandorio įvykdymo momentu dovanotojas ir apdovanotasis turi nuolatinę gyvenamąją
         vietą kitoje valstybėje narėje, yra mažesnė nei neapmokestinamoji suma, kuri būtų taikoma, jeigu bent vienas jų tuo pačiu
         metu būtų turėjęs nuolatinę gyvenamąją vietą pirmoje valstybėje narėje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      57      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 straipsnio ir EB 58 straipsnio nuostatos aiškintinos kaip draudžiančios tokį valstybės narės reglamentavimą, koks nagrinėjamas
            pagrindinėje byloje, pagal kurį, kalbant apie dovanojamo turto mokesčio apskaičiavimą, numatyta, kad neapmokestinamoji suma
            nuo apmokestinimo bazės šios valstybės narės teritorijoje esančio nekilnojamojo turto objekto dovanojimo atveju, jeigu dovanojimo
            sandorio įvykdymo momentu dovanotojas ir apdovanotasis turi nuolatinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje, yra mažesnė
            nei neapmokestinamoji suma, kuri būtų taikoma, jeigu bent vienas jų tuo pačiu metu būtų turėjęs nuolatinę gyvenamąją vietą
            pirmoje valstybėje narėje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.