title: 2012 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Cido Grupa SIA prieš Valsts ieņēmumu dienests.#Augstākās Tiesas Senāts prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Naujų valstybių narių įstojimas – Pereinamojo laikotarpio priemonės – Žemės ūkio produktai – Cukrus – Reglamentas (EB) Nr. 60/2004 – Mokesčio už perteklines atsargas tarifas ir bazė.#Byla C‑471/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. rugsėjo 6 d. (
            *1
         )
      „Naujų valstybių narių įstojimas — Pereinamojo laikotarpio priemonės — Žemės ūkio produktai — Cukrus — Reglamentas (EB) Nr. 60/2004 — Mokesčio už perteklines atsargas tarifas ir bazė“
      Byloje C-471/11
      dėl Augstākās Tiesas Senāts (Latvija) 2010 m. lapkričio 9 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. rugsėjo 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo pateikti prejudicinį sprendimą byloje

         Cido Grupa SIA

      prieš

         Valsts ieņēmumu dienests

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. U. Lõhmus, teisėjai A. Ó Caoimh ir C. G. Fernlund (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Cido Grupa SIA, atstovaujamos advokāte I. Lielpinka,

               —

                  Valsts ieņēmumu dienests, atstovaujamos N. Jezdakova,

               —

               Latvijos vyriausybės, atstovaujamos I. Kalniņš ir D. Pelše,

               —

               Estijos vyriausybės, atstovaujamos M. Linntam,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou ir A. Sauka,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2004 m. sausio 14 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 60/2004 dėl cukraus sektoriui skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo (OL L 9, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 42 t., p. 125; toliau – Reglamentas Nr. 60/2004), su pakeitimais, padarytais 2005 m. spalio 13 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1667/2005 (OL L 269, p. 3), 6 straipsnio 3 dalies išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas byloje tarp Cido Grupa SIA (toliau – Cido Grupa) ir Valsts ieņēmumu dienests (Valstybinė mokesčių inspekcija, toliau – VID) dėl mokesčio už perteklines cukraus sirupo atsargas.

         Teisinis pagrindas

               3

               Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33) 41 straipsnio pirma pastraipa trejus metus nuo naujų valstybių įstojimo dienos Europos Komisijai leidžiama imtis priemonių siekiant palengvinti perėjimą nuo šiose valstybėse esamo režimo prie bendros žemės ūkio politikos režimo. Remdamasi visų pirma šia nuostata Komisija priėmė Reglamentą Nr. 60/2004.

               4

               Reglamento Nr. 60/2004 preambulėje nurodyta:
               „<...>

                        (5)

                        Egzistuoja nemaža cukraus sektoriaus rinkos sužlugdymo rizika, kurią kelia spekuliavimo tikslais į naująsias valstybes nares iki jų įstojimo įvežami produktai. Todėl reikia priimti perėjimą lengvinančių nuostatų, kad būtų išvengta šio produktų judėjimo spekuliavimo tikslais, atsižvelgiant į naujųjų valstybių narių įstojimą. Reglamentu (EB) Nr. 1972/2003 [2] dėl Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo jau buvo imtasi panašių priemonių, skirtų prekybai žemės ūkio produktais. Norint atsižvelgti į cukraus sektoriaus ypatumus, būtina patvirtinti atskiras taisykles.

                  <...>

                        (7)

                        Be to, remiantis Stojimo aktu, naujųjų valstybių narių sąskaita iš rinkos turi būti pašalinti cukraus ar izogliukozės atsargų kiekiai, kurie viršija įprastines perkeliamąsias atsargas. Perteklinių atsargų kiekį nustatys Komisija, atsižvelgdama į naujųjų valstybių narių plėtrą bei gamybos ir vartojimo tendencijas laikotarpiu nuo 2000 m. gegužės 1 d. iki 2004 m. balandžio 30 d. Taikant šią procedūrą, turi būti nagrinėjami ne tik cukrus ir izogliukozė, bet ir kiti produktai, kuriuose yra didelis cukraus ekvivalento kiekis, nes šiais produktais taip pat gali būti spekuliuojama. Vėliausiai iki 2005 m. balandžio 30 d. neišėmus cukraus ar izogliukozės nustatytojo perteklinio kiekio iš Bendrijos rinkos, atitinkama naujoji valstybė narė tampa finansiškai atsakinga už atitinkamą kiekį. Neišėmus perteklinių atsargų, iš naujosios valstybės narės imamas ir į Bendrijos biudžetą mokamas mokestis turi būti tokio dydžio, kaip didžiausia eksporto grąžinamoji išmoka, taikoma laikotarpiu nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2005 m. balandžio 30 d.“

               5

               Reglamento Nr. 60/2004 4 straipsnio 1 punkte „cukrus“ apibrėžtas taip:
               „<...>

                        a)

                        runkelių ir cukranendrių kieto pavidalo cukrus, klasifikuojamas KN 1701 pozicijoje;

                        b)

                        cukraus sirupas, klasifikuojamas KN 1702 60 95, 1702 90 99 ir 2106 90 59 subpozicijose;

                        c)

                        inulino sirupas, klasifikuojamas KN 1702 60 80 ir 1702 90 80 subpozicijose.“

               6

               Pagal reglamento 6 straipsnio 1 dalį:
               „Laikydamasi Reglamento (EB) Nr. 1260/2001 42 straipsnio 2 dalyje pateiktos tvarkos, Komisija ne vėliau kaip 2005 m. gegužės 31 d. nustato kiek kiekvienoje naujojoje valstybėje narėje turimo grynojo arba perdirbtuose produktuose esančio cukraus, izogliukozės ir fruktozės kiekiai, kurie viršija kiekius, kuriuos 2004 m. gegužės 1 d. galima pripažinti įprastomis perkeliamomis atsargomis, ir kuriuos naujosios valstybės narės savo sąskaita turi pašalinti iš rinkos.
               Nustatant perviršio kiekį, visų pirma atsižvelgiama į šiuos pokyčius, kurie įvyko per metus iki įstojimo, lyginant su ankstesniais metais:

                        a)

                        grynojo cukraus ar esančiojo perdirbtuose produktuose, izogliukozės ir fruktozės importo ir eksporto kiekių pokyčiai;

                        b)

                        cukraus ir izogliukozės gamybos, vartojimo ir atsargų pokyčiai;

                        c)

                        atsargų sukaupimo aplinkybių pokyčiai.“

               7

               Šio reglamento 6 straipsnio 2 dalimi naujosios valstybės narės įpareigojamos vėliausiai iki 2005 m. balandžio 30 d. pašalinti iš rinkos cukraus ar izogliukozės kiekį, kurį kiekvienos šių valstybių atveju Komisija kvalifikavo kaip perteklinį.

               8

               Šio reglamento 6 straipsnio 3 dalyje numatyta:
               „Taikant straipsnio 2 dalį, naujųjų valstybių narių kompetentingosios valdžios institucijos nuo 2004 m. gegužės 1 d. pradeda disponuoti parduotų ar pagamintų grynojo cukraus ir esančiojo perdirbtuose produktuose, izogliukozės ar fruktozės perteklinių kiekių identifikavimo pagrindinių suinteresuotųjų operatorių lygiu sistema. Ta sistema visų pirma gali remtis importo susekimu, finansine kontrole, operatorių sąskaitų ir fizinių atsargų pagrindu atliktais tyrimais ir gali apimti tokias priemones kaip rizikos garantijos. Identifikavimo sistemos pagrindą sudaro rizikos įvertinimas, visų pirma tinkamai atsižvelgiant į šiuos kriterijus:

                        —

                        atitinkamų operatorių veiklos tipas,

                        —

                        sandėliavimo patalpų pajėgumai,

                        —

                        veiklos laipsnis.

                  Naujoji valstybė narė šią sistemą naudoja, siekdama, kad atitinkami operatoriai savo sąskaita pašalintų iš rinkos jiems tenkančią cukraus ar izogliukozės nustatytojo perteklinio kiekio dalį. Šie operatoriai pateikia naujajai valstybei narei pakankamų įrodymų, kad šie produktai iš rinkos buvo pašalinti ne vėliau kaip 2005 m. lapkričio 30 d.
               Nepateikus šių įrodymų, naujoji valstybė narė ima mokestį, kuris lygus sumai, apskaičiuotai nagrinėjamą kiekį padauginus iš aukščiausio importo muito, taikyto atitinkamam produktui per laikotarpį nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2005 m. lapkričio 30 d., ir padidintai 1,21 EUR už 100 kilogramų baltojo cukraus ar sausos medžiagos ekvivalento.
               Trečioje pastraipoje minimas kiekis mokamas į naujosios valstybės narės biudžetą.“

               9

               Reglamento Nr. 60/2004 7 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „Pagal 1 dalies reikalavimus nepateikus išėmimo iš rinkos įrodymų už nepašalintą bendrą perteklinį kiekį ar jo dalį, iš naujosios valstybės narės imamas mokestis, kurio suma apskaičiuojama nepašalintą kiekį dauginant iš didžiausių eksporto grąžinamųjų išmokų, kurios taikomos KN 1701 99 10 subpozicijoje klasifikuojamam baltajam cukrui per laikotarpį nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2005 m. lapkričio 30 d. <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               10

               2006 m. rugsėjo 12 d. sprendimu VID nustatė, kad Cido Grupa turi perteklinių cukraus sirupo (KN kodas 2106 90 59) atsargų, ir apskaičiavo, kad už jas reikia sumokėti 79697,88 LVL, t. y. maždaug 113400 eurų mokestį. Ši suma apskaičiuota pagal cukraus sirupo sudėtyje esantį baltojo cukraus (KN kodas 1701 99 10) kiekį. VID sudaugino perteklinį cukraus sirupo kiekį, t. y. 295857 kg, su jo sudėtyje esančio baltojo cukraus koncentracijos, t. y. 69 %, rodikliu ir taip nustatė, kad perteklinis kiekis yra 204141 kg. Skaičiuodama mokėtino mokesčio sumą VID šiam kiekiui taikė baltajam cukrui nustatytą importo muitą, padidintą 1,21 euro/100 kg, t. y. 55,55 eurų/100 kg.

               11

                  Cido Grupa apskundus šį sprendimą pirmosios instancijos teismui, šis jį iš dalies panaikino. Teismas nusprendė, kad VID padarė klaidą, kai baltajam cukrui nustatytą tarifą pritaikė nagrinėjamam produktui, nors šis produktas yra cukraus sirupas, kuriam taikomas mažesnis tarifas. Šio teismo sprendimą patvirtinus apeliacinėje instancijoje, VID ir Cido Grupa kreipėsi į teismą, kuris ir pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

               12

               Kasaciniame skunde VID teigia, kad apeliacinės instancijos teismas neteisingai išaiškino Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnį, nusprendęs, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčio bazė yra perteklinis cukraus sirupo kiekis, o jo tarifas apskaičiuojamas pagal šio produkto importo muitą. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ginčo baigtis neatsiejama nuo reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje pavartotų sąvokų „nagrinėjamas kiekis“ ir „atitinkamas produktas“ išaiškinimo.

               13

               Tokiomis aplinkybėmis Augstākās Tiesas Senāts nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [Reglamento Nr. 60/2004] 6 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad nustačius ūkio subjektui priklausantį produkto, kurį galima vadinti cukrumi, kaip jis apibrėžtas šio reglamento 4 straipsnio 1 dalyje, perteklinį kiekį, šis subjektas privalo į valstybės biudžetą sumokėti sumą, kuri apskaičiuojama pagal ūkio subjektui priklausančio perteklinio produkto sudėtyje esančio baltojo cukraus (Kombinuotosios nomenklatūros kodas 1701 99 10) kiekį, o ne pagal paties minėtam subjektui priklausančio produkto (pavyzdžiui, cukraus sirupo) kiekį?

                        2.

                        Ar skaičiuojant šį mokestį reikia taikyti didžiausią importo muitą, taikytiną baltajam cukrui, o ne konkrečiam produktui, kuris priklauso ūkio subjektui?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               14

               Dviem prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti, ar Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad mokesčio už perteklines cukraus sirupo atsargas bazė yra šio produkto sudėtyje realiai esančio baltojo cukraus kiekis, o jo tarifas – baltojo cukraus importo muitas, padidintas 1,21 euro/100 kg.

               15

               Dėl mokesčio už perteklines atsargas tarifo Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje nurodoma tik tai, kad „atitinkamam produktui“ taikytinas aukščiausias importo muitas. Taigi, reikia išsiaiškinti, ar šia formuluote nukreipiama į importo muitą, kuris, kaip tvirtina Cido Grupa, taikomas pertekliniam produktui, nagrinėjamu atveju – cukraus sirupui, ar, kaip tvirtina VID, Latvijos bei Estijos vyriausybės ir Komisija, baltajam cukrui.

               16

               Tiesa, trūkstant paaiškinimų, Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 3 dalies trečios pastraipos sąvoką „atitinkamas produktas“ galima suprasti kaip reiškiančią perteklinį produktą. Tačiau taip aiškinant būtų nepaisoma šios nuostatos konteksto ir pakenkta Reglamento Nr. 60/2004 tikslui, kuris, kaip nurodyta 5 konstatuojamojoje dalyje, yra sumažinti cukraus sektoriaus rinkos sužlugdymo riziką, kurią kelia spekuliuojant į naująsias valstybes nares įvežti produktai.

               17

               Šio reglamento 6 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje numatyta, kad atitinkami ūkio subjektai privalo savo sąskaita pašalinti iš rinkos cukraus ir izogliukozės perteklių, kurį nustato naujųjų valstybių narių valdžios institucijos, arba mokėti mokesčius, jei negali pateikti šių kiekių pašalinimą patvirtinančių įrodymų. Taigi, atsižvelgiant į šią nuostatą, Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 3 dalies trečios pastraipos sąvoką „atitinkamas produktas“ reikia suprasti kaip reiškiančią cukrų ir izogliukozę, t. y. produktus, kurie paminėti šio 6 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje.

               18

               Siekiant Reglamento Nr. 60/2004 7 konstatuojamojoje dalyje priminto tikslo pašalinti iš rinkos perteklines cukraus, izogliukozės ir kitų produktų, kuriuose yra didelis cukraus ekvivalento kiekis, atsargas šio reglamento 6 straipsnio 3 dalies trečioje pastraipoje nurodoma taikyti didžiausią importo muitą, nustatytą cukrui arba izogliukozei, kaip jie apibrėžti Reglamento Nr. 60/2004 4 straipsnyje. Pagal pastarąją nuostatą sąvoka „cukrus“ reiškia ne tik kieto pavidalo cukrų, klasifikuojamą pagal KN kodą 1701, bet ir cukraus sirupą (KN kodai 1702 60 95, 1702 90 99 ir 2106 90 59) bei inulino sirupą (KN kodai 1702 60 80 ir 1702 90 80). O iš 1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo (OL L 256, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 2 t., p. 382) I priedo matyti, kad iš nurodytų produktų būtent baltasis cukrus apmokestinamas didžiausiu mokesčiu.

               19

               Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Reglamente Nr. 60/2004 baltasis cukrus kaip mokėtinos sumos skaičiavimo pagrindas aiškiai nurodomas tais atvejais, kai naujoji valstybė narė, iki 2005 m. lapkričio 30 d. nepašalinusi iš rinkos cukraus ir izogliukozės pertekliaus, tampa už šį pašalinimą atsakinga finansiškai. Tokiu atveju Reglamento Nr. 60/2004 7 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad „iš naujosios valstybės narės imamas mokestis, kurio suma apskaičiuojama nepašalintą kiekį dauginant iš didžiausių eksporto grąžinamųjų išmokų, kurios taikomos KN 1701 99 10 subpozicijoje klasifikuojamam baltajam cukrui per laikotarpį nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2005 m. balandžio 30 d.“

               20

               Galiausiai reikia pabrėžti, kad Cido Grupa siūlomas aiškinimas, kuriuo vadovaujantis reikėtų taikyti importo muito tarifą, nustatytą pertekliniam produktui, t. y. nagrinėjamu atveju – cukraus sirupui, keltų grėsmę Reglamento Nr. 60/2004 veiksmingumui. Kadangi cukraus sirupui nustatytas muitas yra maždaug 100 kartų mažesnis, nei nustatytasis baltajam cukrui, mokesčio už perteklines atsargas dydis nebūtų pakankamas atgrasyti ūkio subjektus nuo spekuliacijų ir paskatinti juos pašalinti perteklines atsargas.

               21

               Taigi, Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad mokesčio už perteklines cukraus sirupo atsargas tarifą sudaro baltajam cukrui taikomas importo muitas, padidintas 1,21 euro/100 kg.

               22

               Vadinasi, išvada, kad mokesčio už perteklines cukraus sirupo atsargas bazė yra šio produkto sudėtyje esančio baltojo cukraus kiekis, darytina vadovaujantis tiek loginiais samprotavimais, tiek teisingumo sumetimais.

               23

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 60/2004 6 straipsnio 3 dalies trečia pastraipa aiškintina taip, kad mokesčio už perteklines cukraus sirupo (KN kodas 2106 90 59) atsargas bazė yra šio produkto sudėtyje realiai esančio baltojo cukraus (KN kodas 1701 99 10) kiekis, o jo tarifas – baltojo cukraus importo muitas, padidintas 1,21 euro/100 kg.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               24

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                     2004 m. sausio 14 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 60/2004 dėl cukraus sektoriui skirtų pereinamojo laikotarpio priemonių, kurios turi būti patvirtintos dėl Čekijos Respublikos, Estijos, Kipro, Latvijos, Lietuvos, Vengrijos, Maltos, Lenkijos, Slovėnijos ir Slovakijos įstojimo, su pakeitimais, padarytais 2005 m. spalio 13 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1667/2005, 6 straipsnio 3 dalies trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad mokesčio už perteklines cukraus sirupo (KN kodas 2106 90 59) atsargas bazė yra šio produkto sudėtyje realiai esančio baltojo cukraus (KN kodas 1701 99 10) kiekis, o jo tarifas – baltojo cukraus importo muitas, padidintas 1,21 euro/100 kg.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: latvių.


title: 2012 m. sausio 25 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Viaguara S.A. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo VIAGUARA paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas VIAGRA - Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalis. # Byla T-332/10.

text:
      2012 m. sausio 25 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas
      Viaguara prieš VRDT – Pfizer (VIAGUARA)
      (Byla T-332/10)
      „Bendrijos prekių ženklas — Protesto procedūra — Žodinio Bendrijos prekių ženklo VIAGUARA paraiška — Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas VIAGRA — Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalis“
      Bendrijos prekių ženklas — Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas — Santykiniai atmetimo pagrindai — Ankstesnio tapataus arba panašaus gerą vardą turinčio prekių ženklo savininko protestas — Ankstesnio gerą vardą turinčio prekių ženklo apsauga, kurios taikymas išplėstas nepanašioms prekėms arba paslaugoms — Sąlygos — Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
         5 dalis) (žr. 30, 42, 53, 79 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. gegužės 20 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 946/2009-1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Pfizer Inc.
                ir
               Viaguara S.A.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Viaguara S.A. bylinėjimosi išlaidas.


1974 m. liepos 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 173-73.


title: 2006 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Denkavit Internationaal BV ir Denkavit France SARL prieš Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État - Prancūzija.#Įsisteigimo laisvė - Pelno mokestis - Dividendų išmokėjimas - Bendrovėms rezidentėms išmokamų dividendų neapmokestinimas - Mokestis prie šaltinio už bendrovėms nerezidentėms išmokamus dividendus - Dvigubo apmokestinimo išvengimo konvencija - Galimybė išskaičiuoti kitoje valstybėje narėje sumokėto mokesčio sumą.#Byla C-170/05.

text:
      Byla C‑170/05
      Denkavit Internationaal BV
      ir
      Denkavit France SARL
      prieš
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      (Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – Pelno mokestis – Dividendų išmokėjimas – Bendrovėms rezidentėms išmokamų dividendų neapmokestinimas – Mokestis prie šaltinio už bendrovėms ne rezidentėms išmokamus dividendus – Dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis – Galimybė iš kitoje valstybėje narėje mokėtino mokesčio atskaityti išskaičiuotą sumą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai
      (EB 43 ir 48 straipsniai)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai
      (EB 43 ir 48 straipsniai)
      1.        EB 43 ir 48 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės aktus, kurie, nustatydami tam tikrą mokestinę
         prievolę už dividendus patronuojančiai bendrovei ne rezidentei, nuo jos beveik visiškai atleidžia patronuojančias bendroves
         rezidentes, yra diskriminacinis įsisteigimo laisvės apribojimas.

      Iš tiesų dėl tokio skirtingo dividendų mokestinio vertinimo atsižvelgiant į patronuojančių bendrovių buveinės vietą, naudojimasis
         įsisteigimo laisve tampa mažiau patrauklus kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms, kurios dėl to gali atsisakyti šias
         nuostatas priėmusioje valstybėje narėje įsigyti, įsteigti dukterinę bendrovę arba pratęsti jos veiklą, ir jis yra įsisteigimo
         laisvės apribojimas, iš principo draudžiamas EB 43 ir 48 straipsniais.

      Tiesa, valstybės narės priemonių, kuriomis siekiama išvengti bendrovės rezidentės paskirstytojo pelno apmokestinimo kelis
         kartus ar dvigubo apmokestinimo arba juos sušvelninti, atžvilgiu dividendus gaunančių akcininkų rezidentų padėtis nebūtinai
         yra panaši į dividendus gaunančių akcininkų, kurie yra kitos valstybės narės rezidentai, padėtį. Tačiau nuo tada, kai valstybė
         narė vienašališkai arba pagal susitarimą pajamų mokesčiu apmokestina ne tik akcininkų rezidentų, bet ir akcininkų ne rezidentų
         iš bendrovės rezidentės gaunamus dividendus, šių akcininkų ne rezidentų padėtis prilyginama akcininkų rezidentų padėčiai.

      Jeigu valstybė narė pasirinko apsaugoti savo rezidentus nuo dukterinių bendrovių pelno, kuris jų patronuojančioms bendrovėms
         paskirstomas dividendų pavidalu, apmokestinimo kelis kartus, neapmokestindama šių dividendų, ji šią priemonę turi taikyti
         ir ne rezidentams tiek, kiek analogiškas šių ne rezidentų apmokestinimas kyla iš jos kompetencijos mokesčių srityje taikymo
         pastarųjų atžvilgiu.

      (žr. 29–30, 34–35, 37, 41 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EB 43 ir 48 straipsniai draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie tik patronuojančioms bendrovėms ne rezidentėms numato mokestį
         prie šaltinio už dukterinių bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus, net jei šį mokestį prie šaltinio leidžianti mokesčių
         srities sutartis, nagrinėjamos valstybės narės sudaryta su kita valstybe nare, numato galimybę iš šioje kitoje valstybėje
         mokėtino mokesčio atskaityti taikant minėtus nacionalinės teisės aktus sumokėtą mokesčio sumą, jei patronuojanti bendrovė
         negali pasinaudoti minėtoje sutartyje numatytu atskaitymu šioje kitoje valstybėje narėje.

      Taikant tokią sutartį ir tokius teisės aktus atsirandantis skirtingas mokestinis vertinimas, kad ir kokia būtų jo apimtis,
         diskriminuoja patronuojančias bendroves jų buveinės vietos pagrindu, o tai yra nesuderinama su Sutarties nuostatomis užtikrinama
         įsisteigimo laisve.

      (žr. 49, 56 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS (pirmoji kolegija)
      2006 m. gruodžio 14 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – Pelno mokestis – Dividendų išmokėjimas – Bendrovėms rezidentėms išmokamų dividendų neapmokestinimas – Mokestis prie šaltinio už bendrovėms ne rezidentėms išmokamus dividendus – Dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis – Galimybė iš kitoje valstybėje narėje mokėtino mokesčio atskaityti išskaičiuotą“
      Byloje C‑170/05
      dėl Conseil d'État (Prancūzija) 2004 m. gruodžio 15 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. vasario 8 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Denkavit Internationaal BV,

      Denkavit France SARL
      prieš
      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Lenaerts (pranešėjas), E. Juhász, K. Schiemann ir E. Levits,
      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. sausio 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Denkavit Internationaal BV ir Denkavit France SARL, atstovaujamų advokato B. Soubeille,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues, J. C. Gracia ir C. Jurgensen,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir D. J. M. de Grave,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. White, padedamos barrister J. Stratford,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J.‑P. Keppenne ir R. Lyal,
      –        Autorité de surveillance AELE, atstovaujamos P. Bjørgan ir N. Fenger,

      susipažinęs su 2006 m. balandžio 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 43 straipsnio aiškinimu, atsižvelgiant į Prancūzijos teisės aktus,
         kurie byloje nagrinėjamu laikotarpiu numatė dukterinės bendrovės rezidentės išmokamų dividendų apmokestinimą mokesčiu prie
         šaltinio, nors dukterinės bendrovės patronuojančiai bendrovei rezidentei išmokėtus dividendus beveik visiškai atleido nuo
         pelno mokesčio.

      2        Šis prašymas pateiktas Conseil d'État nagrinėjamoje byloje dėl Denkavit France SARL (toliau – Denkavit France) ir Agro Finances SARL (toliau – Agro Finances), įsteigtų Prancūzijoje, savo patronuojančiai bendrovei Denkavit Internationaal BV (toliau – Denkavit Internationaal), įsteigtai Nyderlanduose, išmokėtų dividendų apmokestinimo.

       Teisinis pagrindas
       Nacionalinės teisės aktai
      3        Pagal nagrinėjamu laikotarpiu galiojusios Prancūzijos Bendrojo mokesčių kodekso (Code général des impôts, toliau – CGI) redakcijos 119a straipsnio 2 dalį bendrovės rezidentės fiziniam ar juridiniam asmeniui, negyvenančiam Prancūzijoje
         arba joje neturinčiam buveinės, išmokėti dividendai buvo apmokestinami 25 % dydžio mokesčiu prie šaltinio. Bendrovės rezidentės
         akcininkui rezidentui išmokami dividendai jokiu mokesčiu prie šaltinio nebuvo apmokestinami.

      4        Pagal CGI 145 ir 216 straipsnius patronuojanti bendrovė, turinti buveinę arba nuolatinį padalinį Prancūzijoje, tam tikromis
         sąlygomis galėjo būti beveik visiškai atleista nuo pajamų mokesčio už dividendus, gaunamus iš jos dukterinės bendrovės. Iš
         tikrųjų šie dividendai, išskyrus jų 5 % dalį, buvo neįtraukti į bendrą patronuojančios bendrovės apmokestinamo pelną ir dėl
         to neapmokestinti. Minėta 5 % dydžio dalis liko priskirta apmokestinamam patronuojančios bendrovės pelnui ir buvo apmokestinama
         pelno mokesčiu.

       Prancūzijos ir Nyderlandų sudaryta mokesčių srities sutartis
      5        Prancūzijos Respublikos vyriausybės ir Nyderlandų Karalystės vyriausybės sudarytos sutarties, kuria siekiama išvengti dvigubo
         apmokestinimo ir kovoti su mokesčių vengimu pajamų ir turto mokesčių srityse, pasirašytos 1973 m. kovo 16 d. Paryžiuje (toliau
         – Prancūzijos ir Nyderlandų sutartis), 10 straipsnio 1 dalis numato, kad bendrovės, vienos iš susitariančiųjų valstybių rezidentės,
         dividendai, išmokami kitos susitariančiosios šalies rezidentui, yra apmokestinami pastarojoje valstybėje. Pagal šios sutarties
         10 straipsnio 2 dalį šie dividendai vis dėlto gali būti apmokestinami juos išmokančios bendrovės rezidavimo valstybėje ne
         daugiau kaip 5 % dydžio mokesčiu, jei jie išmokami patronuojančiai bendrovei, turinčiai bent 25 % dukterinės bendrovės kapitalo.

      6        Pagal Prancūzijos ir Nyderlandų sutarties 24 A straipsnio 1 ir 3 dalis Nyderlandų Karalystė į savo rezidentų apmokestinimo
         bazę gali įtraukti pajamas, kurios pagal šią sutartį apmokestinamos Prancūzijoje. Pagal šios sutarties 10 straipsnio 2 dalį
         Prancūzijoje apmokestintas pajamas Karalystė sumažina mokėtiną mokestį Prancūzijoje sumokėto mokesčio dydžiu, tačiau šis sumažinimas
         negali viršyti Nyderlanduose už šias pajamas mokėtino mokesčio sumos.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      7        Nagrinėjamu laikotarpiu 50 % Denkavit France ir 99,9 % Agro Finances, kuriai priklausė 50 % Denkavit France kapitalo, priklausė Denkavit Internationaal.

      8        1987–1989 metais Denkavit France ir Agro Finances, kurios vėliau susijungė, iš viso išmokėjo Denkavit Internationaal 14 500 000 FRF dividendų.

      9        Pagal CGI 119a straipsnio 2 dalį bei Prancūzijos ir Nyderlandų sutarties 10 straipsnio 2 dalį, 5 % nuo šių dividendų sumos
         buvo sumokėti kaip mokestis prie šaltinio, t. y. 725 000 FRF.

      10      Pareiškęs ieškinį Tribunal administratif (Nantas), Denkavit Internationaal prisiteisė mokesčio prie šaltinio sumą. Tačiau 2001 m. kovo 13 d. Cour administratif d'appel (Nantas) panaikino Tribunal administratif sprendimą ir priteisė 725 000 FRF sumą iš Denkavit Internationaal.

      11      Dėl pastarojo sprendimo Denkavit Internationaal ir Denkavit France pateikė kasacinius skundus Conseil d’État. Šiame teisme jos, be kita ko, teigia, kad nagrinėjami Prancūzijos teisės aktai pažeidžia EB 43 straipsnį.

      12      Atsižvelgiant į tai, kad Prancūzijos teisės aktais numatytu mokesčiu prie šaltinio apmokestinama ne dividendus išmokanti bendrovė
         rezidentė, bet šiuos dividendus gaunanti patronuojanti bendrovė ne rezidentė, nors apmokestinant pajamas patronuojančios bendrovės
         rezidentės iš savo dukterinių bendrovių gauti dividendai gali būti beveik visiškai neapmokestinami, dėl šio skirtingo mokestinio
         vertinimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal mokesčio prie šaltinio už dividendus sistemą
         patronuojančios bendrovės rezidentės ir patronuojančios bendrovės ne rezidentės padėtys objektyviai yra panašios.

      13      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia dėl Prancūzijos ir Nyderlandų sutarties reikšmės vertinant
         mokesčio prie šaltinio suderinamumą su įsisteigimo laisve.

      14      Viena vertus, kadangi pagal šios sutarties 24 straipsnį patronuojanti bendrovė, Nyderlandų rezidentė, gaunanti dividendus
         iš bendrovės, Prancūzijos rezidentės, iš principo gali atskaityti Prancūzijoje sumokėtą mokestį iš Nyderlanduose mokėtinos
         mokesčio sumos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar mokestis prie šaltinio, kurį Prancūzijos
         ir Nyderlandų sutartis leidžia nustatydama maksimalų jo dydį, ir šių pajamų apmokestinimas šiuos dividendus gaunančio Nyderlandų
         akcininko rankose gali būti vertinami kaip paprasčiausias kompetencijos apmokestinti dividendus pasidalijimas tarp Prancūzijos
         Respublikos ir Nyderlandų Karalystės, neturintis poveikio bendram patronuojančios bendrovės Nyderlandų rezidentės mokesčio
         dydžiui ir dėl to – šios bendrovės įsisteigimo laisvei.

      15      Kita vertus, jis klausia dėl būtinybės atsižvelgti į tai, kad bendrovė, Nyderlandų rezidentė, negali pasinaudoti tokia apmokestinimo
         tvarka, jei jos Nyderlanduose mokėtino mokesčio suma yra didesnė už mokesčio sumažinimą, kuris jai gali būti taikomas pagal
         Prancūzijos ir Nyderlandų sutarties 24 straipsnį.

      16      Atsižvelgdama į tai, kad esant tokioms aplinkybėms pagrindinei bylai išspręsti reikia išaiškinti Bendrijos teisę, Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar nuostata, numatanti Prancūzijoje nereziduojančioms patronuojančioms bendrovėms mokestinę prievolę už gaunamus dividendus,
         nuo kurios atleidžia Prancūzijoje reziduojančias patronuojančias bendroves, gali pažeisti įsisteigimo laisvę?

      2.      Ar šį mokestį prie šaltinio įtvirtinanti nuostata savaime pažeidžia įsisteigimo laisvės principą, ar, atsižvelgiant į tai,
         kad dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartis tarp Prancūzijos ir kitos valstybės narės, leidžianti tokį mokestį prie šaltinio,
         numato galimybę atskaityti jį iš kitoje valstybėje narėje mokamo mokesčio, į šią sutartį turi būti atsižvelgiama vertinant
         šios priemonės atitiktį įsisteigimo laisvės principui?

      3.      Tuo atveju, jei būtų teigiamai atsakyta į antrojo klausimo antrą dalį, ar minėtos sutarties pakanka, kad ginčijama nuostata
         būtų laikoma paprasčiausiu kompetencijos apmokestinimo srityje pasidalijimu tarp dviejų atitinkamų valstybių, neturinčiu poveikio
         įmonėms, ar dėl to, kad Prancūzijoje nereziduojanti patronuojanti bendrovė negali pasinaudoti sutartyje numatytu įskaitymu,
         ši nuostata turi būti vertinama kaip pažeidžianti įsisteigimo laisvės principą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      17      Pirmiausia reikia pastebėti, kad pagrindinė byla susijusi su įvykiais iki 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms (OL L 225,
         p. 6), priėmimo. Todėl atsakymai į prejudicinius klausimus bus grindžiami tik EB sutarties nuostatomis.

       Dėl pirmojo klausimo
      18      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 43 straipsnis draudžia nacionalinės
         teisės aktus, kurie apmokestina dukterinių bendrovių rezidenčių savo patronuojančioms bendrovėms kitų valstybių narių rezidentėms
         išmokėtus dividendus, nors beveik visiškai nuo mokesčio už juos atleidžia patronuojančias bendroves rezidentes. Todėl pirmąjį
         klausimą reikia suprasti kaip apimantį ir EB 48 straipsnį.

      19      Visų pirma primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors tiesioginis apmokestinimas priklauso valstybių
         narių kompetencijai, pastarosios vis dėlto turi ja naudotis laikydamosi Bendrijos teisės (1995 m. vasario 14 d. Sprendimo
         Schumacker, C‑279/93, Rink. p. I‑225, 21 punktas; 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo ICI, C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 19 punktas ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Keller Holding, C‑471/04, Rink. p. I–2107, 28 punktas) ir vengti bet kokio diskriminavimo dėl nacionalinės priklausomybės (1995 m. rugpjūčio 11 d.
         Sprendimo Wielockx, C‑80/94, Rink. p. I‑2493, 16 punktas; 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rink. p. I‑2651, 19 punktas ir 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 37 punktas).

      20      Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Bendrijos piliečiams ir kuri apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių
         asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės
         aktuose yra nustatytos jos piliečiams, pagal EB 48 straipsnį apima pagal valstybės narės teisę įkurtų ir Bendrijoje turinčių
         savo registruotas būstines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą, bendrovių teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje
         valstybėje narėje per dukterines bendroves, filialus ir atstovybes (1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 35 punktas ir minėto sprendimo Keller Holding 29 punktas).

      21      Įsisteigimo laisvės apribojimų panaikinimas taip pat taikomas apribojimams dėl atstovybių, padalinių ar dukterinių bendrovių
         steigimo, vykdomo vienos valstybės narės subjekto kitos valstybės narės teritorijoje (1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktas ir minėto sprendimo Royal Bank of Scotland 22 punktas).

      22      Dėl bendrovių svarbu pažymėti, kad remiantis jų buveine EB 48 straipsnio prasme, kaip ir pilietybe fizinių asmenų atveju,
         nustatomas jų priklausymas konkrečios valstybės teisės sistemai (žr. minėto sprendimo Metallgesellschaft ir kt. 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Pripažinimas, kad dukterinės bendrovės įsteigimo valstybė narė šiai dukterinei
         bendrovei gali laisvai taikyti skirtingą vertinimą tik dėl to, kad jos patronuojančios bendrovės buveinė yra kitoje valstybėje
         narėje, panaikintų EB 43 straipsnio veiksmingumą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 18 punktą; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Commerzbank, C‑330/91, Rink. p. I‑4017, 13 punktą; minėto sprendimo Metallgesellschaft ir kt. 42 punktą ir 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑446/03, Rink. p. I-10837, 37 punktą). Įsisteigimo laisvė skirta užtikrinti, kad dukterinei bendrovei priimančiojoje valstybėje narėje
         būtų taikomas nacionalinis vertinimas, ir draudžia bet kokį net mažiausią diskriminavimą dėl bendrovių buveinės vietos (šiuo
         klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Prancūziją 14 punktą ir Saint-Gobain ZN 35 punktą).

      23      Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad mokesčių teisėje mokesčių mokėtojų rezidavimo vieta gali būti faktorius,
         galintis pateisinti nacionalines taisykles, pagal kurias skirtingai vertinami mokesčių mokėtojai rezidentai ir mokesčių mokėtojai
         ne rezidentai (minėto sprendimo Marks & Spencer 37 punktas).

      24      Todėl skirtingas mokesčių mokėtojų rezidentų ir mokesčių mokėtojų ne rezidentų vertinimas savaime neturėtų būti laikomas diskriminavimu
         Sutarties prasme (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Wielockx19 punktą).

      25      Tačiau skirtingas šių dviejų kategorijų mokesčių mokėtojų vertinimas turi būti laikomas diskriminavimu Sutarties prasme, jei
         nėra jokio objektyvaus jų padėties skirtumo, kuriuo galima būtų pagrįsti tokį skirtingą vertinimą (šiuo klausimu žr. minėtų
         sprendimų Schumacker 36–38 punktus ir Royal Bank of Scotland 27 punktą).

      26      Šiuo atveju iš pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų matyti, kad, neatsižvelgiant į Prancūzijos ir Nyderlandų
         sutartį, dukterinės bendrovės rezidentės patronuojančiai bendrovei išmokamų dividendų mokestinis vertinimas skiriasi atsižvelgiant
         į tai, ar ši bendrovė yra rezidentė, ar ne rezidentė.

      27      Iš tiesų, nors patronuojančios bendrovės rezidentės gaunami dividendai gali būti beveik visiškai neapmokestinami, patronuojančios
         bendrovės ne rezidentės gauti dividendai, atvirkščiai, apmokestinami 25 % dydžio mokesčiu prie šaltinio.

      28      Todėl patronuojančioms bendrovėms ne rezidentėms išmokamiems dividendams, priešingai nei išmokamiems patronuojančioms bendrovėms
         rezidentėms, Prancūzijos mokesčių teisės aktai nustato apmokestinimą kelis kartus, nes, kaip savo išvados 16–18 punktuose
         pažymėjo generalinis advokatas, šie dividendai pirmą kartą apmokestinami pelno mokesčiu, kai juos išmoka dukterinė bendrovė
         rezidentė, ir antrą kartą – mokesčiu prie šaltinio, kai juos gauna patronuojanti bendrovė ne rezidentė.

      29      Toks skirtingas dividendų mokestinis vertinimas pagal patronuojančių bendrovių buveinės vietą, yra įsisteigimo laisvės apribojimas,
         iš principo draudžiamas EB 43 ir 48 straipsniais.

      30      Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos mokesčių srities nuostatos naudojimasis įsisteigimo laisve iš tikrųjų tampa mažiau patrauklus
         kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms, kurios dėl to gali atsisakyti šią nuostatą priėmusioje valstybėje narėje įsigyti,
         įsteigti dukterinę bendrovę arba pratęsti jos veiklą (šiuo klausimu žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Lankhorst-Hohorst, C‑324/00, Rink. p. I‑11779, 32 punktą ir minėto sprendimo Keller Holding 35 punktą).

      31      Prancūzijos vyriausybė teigia, kad galimybę būti beveik visiškai atleista nuo mokesčio už dividendus turi ir nuolatinę buveinę
         Prancūzijoje turinčios patronuojančios bendrovės ne rezidentės. Tačiau pagal tokią mokesčio prie šaltinio nuostatą, kokia
         nagrinėjamą pagrindinėje byloje, nuolatinės buveinės Prancūzijoje neturinčių bendrovių ne rezidenčių padėtis nėra panaši į
         patronuojančių bendrovių rezidenčių arba nuolatines buveines Prancūzijoje turinčių patronuojančių bendrovių ne rezidenčių
         padėtį.

      32      Prancūzijos vyriausybė papildo, kad teritorialumo principas, neapmokestinus dukterinių bendrovių rezidenčių Prancūzijoje nuolatinės
         buveinės neturinčioms patronuojančioms bendrovėms ne rezidentėms išmokėtų dividendų, leistų pastarosioms išvengti bet kokio
         šių pajamų apmokestinimo tiek Prancūzijoje, tiek Nyderlanduose ir pažeistų kompetencijos mokesčių srityje pasidalijimą tarp
         Prancūzijos Respublikos ir Nyderlandų Karalystės.

      33      Šie argumentai nepriimtini.

      34      Tiesa, kad valstybės narės priemonių, kuriomis siekiama išvengti bendrovės rezidentės paskirstyto pelno apmokestinimo kelis
         kartus ar dvigubo apmokestinimo arba juos sušvelninti, atžvilgiu dividendus gaunančių akcininkų rezidentų padėtis nebūtinai
         yra panaši į dividendus gaunančių akcininkų, kurie yra kitos valstybės narės rezidentai, padėtį (šiuo klausimu žr. 2006 m.
         gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rink. p. I‑0000, 57–65 punktus).

      35      Tačiau nuo tada, kai valstybė narė vienašališkai arba pagal susitarimą pajamų mokesčiu apmokestina ne tik akcininkų rezidentų,
         bet ir akcininkų ne rezidentų iš bendrovės rezidentės gaunamus dividendus, šių akcininkų ne rezidentų padėtis tampa panaši
         į akcininkų rezidentų padėtį (minėto sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation 68 punktas).

      36      Dukterinių bendrovių rezidenčių išmokėtų dividendų apmokestinimo Prancūzijoje atžvilgiu šiuos dividendus gaunančios patronuojančios
         bendrovės yra panašioje padėtyje, nesvarbu, ar jos gauna juos kaip patronuojančios bendrovės rezidentės, ar kaip nuolatinę
         buveinę Prancūzijoje turinčios patronuojančios bendrovės ne rezidentės, ar net kaip nuolatinės buveinės Prancūzijoje neturinčios
         patronuojančios bendrovės ne rezidentės. Iš tiesų visais šiais atvejais Prancūzijos Respublika apmokestina iš bendrovės rezidentės
         gaunamus dividendus.

      37      Atsižvelgiant į tai matyti, kad atleidžiant patronuojančias bendroves nuo mokesčio už gaunamus dividendus, siekiama išvengti
         dukterinių bendrovių pelno, kuris jų patronuojančioms bendrovėms paskirstomas dividendų pavidalu, apmokestinimo kelis kartus.
         Kaip savo išvados 22 punkte pažymėjo generalinis advokatas, jeigu Prancūzijos Respublika pasirinko apsaugoti savo rezidentus
         nuo tokio apmokestinimo, šią priemonę ji turi taikyti ir ne rezidentams tiek, kiek analogiškas šių ne rezidentų apmokestinimas
         kyla iš jos kompetencijos mokesčių srityje įgyvendinimo pastarųjų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation 70 punktą).

      38      Tokiomis aplinkybėmis mokesčio prie šaltinio sistema, taikoma dividendams, kuriuos dukterinės bendrovės rezidentės išmoka
         nuolatinės buveinės Prancūzijoje neturinčioms patronuojančioms bendrovėms ne rezidentėms, negali būti pateisinama būtinybe
         panaikinti šioms bendrovėms galimybę išvengti bet kokio šių dividendų apmokestinimo tiek Prancūzijoje, tiek Nyderlanduose,
         nes patronuojančioms bendrovėms rezidentėms netaikomas vėlesnis šių dividendų apmokestinimas.

      39      Patronuojančioms bendrovėms ne rezidentėms netaikydami palankesnio nacionalinio mokestinio vertinimo, kuris taikomas patronuojančioms
         bendrovėms rezidentėms, pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai yra su Sutartimi nesuderinama diskriminacinė
         priemonė, nes jie numato didesnę mokestinę prievolę už dividendus, kuriuos dukterinės bendrovės rezidentės išmoka Nyderlandų
         patronuojančioms bendrovėms, nei už Prancūzijos patronuojančioms bendrovėms mokamus tokius pačius dividendus.

      40      Kadangi Prancūzijos vyriausybė nenurodė kitų argumentų, manytina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės
         aktai yra patronuojančias bendroves (atsižvelgiant į tai, ar jų buveinė yra Prancūzijoje, ar kitoje valstybėje narėje) diskriminuojančios
         priemonės, pažeidžiančios EB 43 ir 48 straipsnius.

      41      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 43 ir 48 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės
         aktus, kurie, nustatydami tam tikrą mokestinę prievolę už dividendus patronuojančiai bendrovei ne rezidentei, nuo jos beveik
         visiškai atleidžia patronuojančias bendroves rezidentes, yra diskriminacinis įsisteigimo laisvės apribojimas.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
      42      Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
         esmės klausia, ar atsakymas į pirmąjį klausimą būtų kitoks, jeigu paaiškėtų, kad pagal Prancūzijos ir Nyderlandų sutartį patronuojanti
         bendrovė Nyderlandų rezidentė iš principo gali atskaityti iš jos šioje valstybėje mokėtino mokesčio Prancūzijoje sumokėtą
         mokestį ir kad dėl to mokestis prie šaltinio taikomas paprasčiausia dėl kompetencijos mokesčių srityje pasidalijimo tarp atitinkamų
         valstybių narių, o tai nepažeidžia EB 43 ir 48 straipsnių, net jei Nyderlanduose reziduojanti patronuojanti bendrovė negalėtų
         pasinaudoti šioje sutartyje numatyta atskaitymo galimybe.

      43      Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad nesant Bendrijos suderinimo priemonių arba pagal EB 293 straipsnio antrą įtrauką
         tarp visų valstybių narių sudarytų susitarimų, valstybės narės lieka kompetentingos nustatyti pajamų apmokestinimo kriterijus,
         siekdamos panaikinti, prireikus ir sudarydamos sutartis, dvigubą apmokestinimą. Tokiu atveju valstybės narės, siekdamos pasidalyti
         kompetenciją mokesčių srityje, gali nustatyti priskyrimo kriterijus dvišalėmis sutartimis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Saint-Gobain ZN 57 punktą ir 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Bouanich, C‑265/04, Rink. p. I–923, 49 punktą).

      44      Tačiau tai nepaneigia, kad įgyvendinančios teisę apmokestinti valstybės narės negali būti atleistos nuo pareigos laikytis
         Bendrijos taisyklių pagal šio sprendimo 19 punkte primintą principą (minėto sprendimo Saint-Gobain ZN 58 punktas). Būtent šis kompetencijos pasidalijimas mokesčių srityje neleidžia valstybėms narėms įtvirtinti diskriminacijos,
         prieštaraujančios Bendrijos taisyklėms (minėto sprendimo Bouanich 50 punktas).

      45      Šiuo atveju, kadangi apmokestinimo tvarka pagal Prancūzijos ir Nyderlandų sutartį sudaro pagrindinėje byloje taikomos teisės
         dalį ir kadangi ją taip apibūdino prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, Teisingumo Teismas turi į tai atsižvelgti,
         kad Bendrijos nacionaliniam teismui galėtų pateikti naudingą teisės išaiškinimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
         Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 21 punktą; minėtų sprendimų Bouanich 51 punktą ir Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation 71 punktą).

      46      Dėl mokestinio vertinimo pagal Prancūzijos ir Nyderlandų sutartį reikia priminti, kad pagal šią sutartį bendrovei ne rezidentei,
         pavyzdžiui, Denkavit Internationaal, iš principo leidžiama iš Nyderlanduose mokėtino mokesčio atskaityti 5 % dydžio mokestį prie šaltinio, sumokėtą už dividendus,
         gautus iš Prancūzijos šaltinio. Tačiau šio atskaitymo suma negali viršyti Nyderlanduose už šiuos dividendus paprastai mokėtino
         mokesčio sumos. Be to, neginčijama, kad Nyderlandų Karalystė atleidžia Nyderlandų patronuojančias bendroves nuo mokesčio už
         dividendus, gautus iš užsienio, taigi ir iš Prancūzijos, todėl nesuteikiama teisė atskaityti Prancūzijos mokestį prie šaltinio.

      47      Būtina konstatuoti, kad Prancūzijos ir Nyderlandų sutarties bei atitinkamų Nyderlandų teisės aktų bendras taikymas nepanaikina
         įsisteigimo laisvės apribojimų, nurodytų atsakyme į pirmąjį klausimą, poveikio.

      48      Iš tiesų, taikant Prancūzijos ir Nyderlandų sutartį ir atitinkamus Nyderlandų teisės aktus, Nyderlanduose įsteigta patronuojanti
         bendrovė, gaunanti dividendus iš Prancūzijoje įsteigtos dukterinės bendrovės, apmokestinama mokesčiu prie šaltinio, kuriam
         sutartis neabejotinai numato 5 % atitinkamų dividendų sumos ribą, nors Prancūzijoje įsteigta patronuojanti bendrovė, kaip
         nurodyta šio sprendimo 4 punkte, beveik visiškai nuo jo atleidžiama.

      49      Taikant tokią sutartį ir tokius teisės aktus atsirandantis skirtingas mokestinis vertinimas, kad ir kokia būtų jo apimtis,
         diskriminuoja patronuojančias bendroves jų buveinės vietos pagrindu, o tai yra nesuderinama su Sutarties nuostatomis užtikrinama
         įsisteigimo laisve.

      50      Iš tiesų EB 43 straipsnis draudžia net ir nedidelį arba mažareikšmį įsisteigimo laisvės apribojimą (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Komisija prieš Prancūziją 21 punktą; 2000 m. vasario 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑34/98, Rink. p. I‑995, 49 punktą ir 2004 m. kovo 11 d. Sprendimo De Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, Rink. p. I‑2409, 43 punktą).

      51      Šiuo atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė teigia, kad vadovaujantis tarptautinės mokesčių teisės principais ir kaip matyti iš
         Prancūzijos ir Nyderlandų sutarties, dvigubo apmokestinimo poveikį panaikinti priklauso mokesčių mokėtojo rezidavimo valstybei,
         o ne apmokestinamųjų pajamų kilmės valstybei.

      52      Šie argumentai nepriimtini, nes neturi jokios reikšmės šios bylos aplinkybėmis.

      53      Iš tikrųjų Prancūzijos Respublika negali remtis Prancūzijos ir Nyderlandų sutartimi siekdama, išvengti jai Sutartimi nustatytų
         įsipareigojimų (šiuo klausimu žr. minėto 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 26 punktą).

      54      Be to, Prancūzijos ir Nyderlandų sutarties bei atitinkamų Nyderlandų teisės aktų bendras taikymas neleidžia išvengti apmokestinimo
         kelis kartus, kuris, priešingai nei patronuojančios bendrovės rezidentės atveju, taikomas patronuojančiai bendrovei ne rezidentei,
         ir panaikinti, atsakant į pirmąjį klausimą, nurodyto įsisteigimo laisvės apribojimo poveikį, kaip nustatyta šio sprendimo
         46–48 punktuose.

      55      Iš tiesų, nors patronuojančioms bendrovėms rezidentėms taikoma apmokestinimo tvarka, leidžianti joms išvengti apmokestinimo
         kelis kartus, kaip nurodyta šio sprendimo 37 punkte, patronuojančioms bendrovėms ne rezidentėms, atvirkščiai, taikomas šis
         iš Prancūzijoje įsteigtų dukterinių bendrovių išmokėtų dividendų apmokestinimas.

      56      Todėl į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, jog EB 43 ir 48 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia
         nacionalinės teisės aktus, kurie tik patronuojančioms bendrovėms ne rezidentėms numato mokestį prie šaltinio už dukterinių
         bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus, net jei šį mokestį prie šaltinio leidžianti mokesčių srities sutartis, nagrinėjamos
         valstybės narės sudaryta su kita valstybe nare, numato galimybę iš šioje kitoje valstybėje mokėtino mokesčio atskaityti pagal
         šiuos nacionalinės teisės aktus sumokėtą mokesčio sumą, jei patronuojanti bendrovė negali pasinaudoti minėtoje sutartyje numatytu
         atskaitymu šioje kitoje valstybėje narėje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      57      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 43 ir 48 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės aktus, kurie, nustatydami tam tikrą mokestinę
            prievolę už dividendus patronuojančiai bendrovei ne rezidentei, nuo jos beveik visiškai atleidžia patronuojančias bendroves
            rezidentes, yra diskriminacinis įsisteigimo laisvės apribojimas.
      2.      EB 43 ir 48 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie tik patronuojančioms bendrovėms
            ne rezidentėms numato mokestį prie šaltinio už dukterinių bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus, net jei šį mokestį prie
            šaltinio leidžianti mokesčių srities sutartis, nagrinėjamos valstybės narės sudaryta su kita valstybe nare, numato galimybę
            iš šioje kitoje valstybėje mokėtino mokesčio atskaityti pagal šiuos nacionalinės teisės aktus sumokėtą mokesčio sumą, jei
            patronuojanti bendrovė negali pasinaudoti minėtoje sutartyje numatytu atskaitymu šioje kitoje valstybėje narėje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.