title: 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Microsoft Corp. prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Konkurencija - Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi - AK klientų operacinės sistemos - Darbo grupės serverių operacinės sistemos - Duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės - Sprendimas dėl EB 82 straipsnio pažeidimo - Dominuojančios įmonės atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis - Dominuojančios įmonės AK klientų operacinės sistemos tiekimui nustatyta sąlyga kartu įsigyti jos medijos leistuvę - Korekcinės priemonės - Nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimas - Bauda - Dydžio nustatymas - Proporcingumas.#Byla T-201/04.

text:
      Byla T-201/04
      Microsoft Corp.
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Konkurencija – Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi – AK klientų operacinės sistemos – Darbo grupės serverių operacinės sistemos – Duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės – Sprendimas dėl EB 82 straipsnio pažeidimo – Dominuojančios įmonės atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis – Dominuojančios įmonės AK klientų operacinės sistemos tiekimui nustatyta sąlyga kartu įsigyti jos medijos leistuvę – Korekcinės priemonės – Nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimas – Bauda – Dydžio nustatymas – Proporcingumas“
      Sprendimo santrauka
      1.      Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Sprendimas, reikalaujantis
            sudėtingo ekonominio ar techninio vertinimo
      (EB 81 ir EB 82 straipsniai)
      2.      Procesas – Ieškinys – Dublikas – Formos reikalavimai
      (Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnis; Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas)
      3.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Sąvoka – Dominuojančią padėtį užimančios įmonės pareigos
      (EB 82 straipsnis)
      4.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Sąvoka – Dominuojančią padėtį užimančios įmonės pareigos
      (EB 82 straipsnis)
      5.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Atsisakymas suteikti licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
            saugomą produktą
      (EB 82 straipsnis)
      6.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Atsisakymas suteikti licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
            saugomą produktą
      (EB 82 straipsnis)
      7.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Atsisakymas suteikti licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
            saugomą produktą
      (EB 82 straipsnis)
      8.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Atitinkama rinka – Apibrėžimas – Kriterijai
      (EB 82 straipsnis; Komisijos pranešimas 97/C 372/03)
      9.      Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Sverto efektas
      (EB 82 straipsnis)
      10.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Atsisakymas suteikti licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
            saugomą produktą
      (EB 82 straipsnis)
      11.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Atsisakymas suteikti licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
            saugomą produktą
      (EB 82 straipsnis)
      12.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Atsisakymas suteikti licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
            saugomą produktą
      (EB 82 straipsnis)
      13.    Tarptautiniai susitarimai – Bendrijos susitarimai – Pirmenybė vien išvestinės teisės atžvilgiu – Pasekmė Bendrijos teisės
            aiškinimui – Sutartys dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS)
      14.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Atsisakymas suteikti licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
            saugomą produktą
      (EB 82 straipsnis)
      15.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Susietas pardavimas
      (EB 82 straipsnis)
      16.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Susietas pardavimas
      (EB 82 straipsnis)
      17.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Susietas pardavimas
      (EB 82 straipsnis)
      18.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Susietas pardavimas
      (EB 82 straipsnis)
      19.    Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Sąvoka – Dominuojančią padėtį užimančios įmonės pareigos – Konkurencija
            vien pagal privalumus
      (EB 82 straipsnis)
      20.    Ieškinys dėl panaikinimo – Pagrindai – Negalėjimas remtis PPO susitarimais Bendrijos akto teisėtumui užginčyti – Išimtys
      (EB 230 straipsnis)
      21.    Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Korekcinės priemonės
      (EB 82 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 3, 14 ir 16 straipsniai)
      22.    Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai
      (EB 82 straipsnis)
      1.      Nors Bendrijos teismas paprastai neribotai kontroliuoja, ar įvykdytos konkurencijos taisyklių taikymo sąlygos, vis dėlto jo
         vykdoma Komisijos atliktų sudėtingų ekonominių vertinimų kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikomasi procedūrinių
         taisyklių ir pareigos motyvuoti bei ar buvo nustatytos teisingos faktinės aplinkybės ir nepadaryta akivaizdžių vertinimo klaidų
         ar piktnaudžiauta įgaliojimais.

      Be to, jeigu Komisijos sprendimas yra sudėtingų techninių vertinimų rezultatas, jiems iš principo taikoma ribota teisminė
         kontrolė, reiškianti, kad Bendrijos teismas negali pakeisti Komisijos atlikto faktinių aplinkybių vertinimo savuoju.

      Tačiau nors Bendrijos teismas pripažįsta, kad Komisija turi ekonominių ir techninių klausimų vertinimo laisvę, tai nereiškia,
         kad jis privalo susilaikyti nuo Komisijos atliktos tokio pobūdžio duomenų interpretacijos kontrolės. Iš tikrųjų Bendrijos
         teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų dalykinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai
         atspindi visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais
         remiantis padarytas išvadas.

      (žr. 87–89, 379, 482, 564 punktus)
      2.      Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
         c punktą ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Pagal nusistovėjusią teismų
         praktiką tam, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis pagrįstas,
         būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio turinys specifiniais
         klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į
         kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų nebuvimo, kurie pagal pirmiau
         nurodytas nuostatas turi būti nurodyti pačiame ieškinyje.

      Be to, Pirmosios instancijos teismas neprivalo prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų ir argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti
         pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją.

      Pirmosios instancijos teismas gali atsižvelgti tik į priedus, kurie pagrindžia arba papildo procesiniuose dokumentuose aiškiai
         ieškovo ar atsakovo nurodytas faktines arba teisines aplinkybes.

      Toks Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
         c punkto aiškinimas taikytinas dubliko, kuris pagal to paties reglamento 47 straipsnio 1 dalį turi papildyti ieškinį, priimtinumo
         sąlygoms.

      (žr. 94–95, 99, 483 punktus)
      3.      EB 82 straipsnis taikytinas vieno ar kelių ūkio subjektų veiksmams, kuriais piktnaudžiaujama turima ekonomine galia, leidžiančia
         atitinkamam ūkio subjektui sudaryti kliūtis veiksmingos konkurencijos atitinkamoje rinkoje išsaugojimui ir suteikiančia jam
         galimybę elgtis neatsižvelgiant į savo konkurentus, klientus ir galiausiai vartotojus.

      Nors įmonės negalima kaltinti dėl jos užimamos dominuojančios padėties, tokia įmonė, neatsižvelgiant į tokios padėties atsiradimo
         priežastis, turi ypatingą pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai bendrojoje
         rinkoje.

      (žr. 229 punktą)
      4.      EB 82 straipsniu grindžiamoje procedūroje Komisija gali apibrėžti „suderinamumo“ sąvoką kaip dviejų programinių įrangų galėjimą
         keistis informacija ir abipusiai ja naudotis, siekiant, kad kiekviena iš šių programinių įrangų veiktų taip, kaip numatyta,
         nebūdama susaistyta atitinkamos apibrėžties Direktyvoje 91/250 dėl kompiuterių programų teisinės apsaugos, nuo kurios ji ir
         nenukrypsta.

      Šiame kontekste Komisija gali apibrėžti programinės įrangos „suderinamumo lygį“ atsižvelgdama į tai, kas, jos nuomone, vadovaujantis
         EB 82 straipsniu, būtina siekiant leisti su dominuojančiu gamintoju konkuruojantiems darbo grupės serverių operacinių sistemų
         gamintojams išlikti veiksmingiems rinkoje. Jeigu pripažįstama, kad esamas suderinamumo lygis neleidžia šiems gamintojams išlikti
         veiksmingiems rinkoje, tai reiškia, kad trukdoma išsaugoti veiksmingą konkurenciją rinkoje.

      Nustatydama korekcinę priemonę, įpareigojančią dominuojančią padėtį užimančią įmonę atskleisti „su suderinamumu susijusią
         informaciją“, Komisija turi omenyje detalų techninį tam tikrų tarpusavio sujungimo ir sąveikos įmonių darbo grupės tinkle
         taikytinų taisyklių teikiant darbo grupės paslaugas aprašymą. Šis aprašymas neapima būdo, kuriuo įmonė įgyvendina šias taisykles,
         taigi ir jos produktų vidaus struktūros arba šaltinio kodo.

      Komisijos nurodomas suderinamumo lygis leidžia konkurentų operacinėms sistemoms lygiomis sąlygomis veikti su dominuojančią
         padėtį užimančios įmonės domeno architektūra, kad galėtų veiksmingai konkuruoti su pastarosios operacinėmis sistemomis. Jis
         nereiškia užtikrinimo, kad konkurentų produktai veiks lygiai taip pat, kaip jos produktai, ir neleidžia konkurentams „klonuoti“
         ar kopijuoti jos produktų arba tam tikrų jų charakteristikų.

      (žr. 192, 206, 225, 227–228, 230, 234, 236–238, 241, 259, 374–375 punktus)
      5.      Priimdama sprendimą, kuriuo nubaudžiama už dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymą pateikti konkuruojančioms įmonėms
         informaciją dėl programinės įrangos produktų suderinamumo, Komisija gali nepareikšti nuomonės dėl klausimo, ar įmonės komunikacijos
         protokolams, ar jų specifikacijoms taikytinos intelektinės nuosavybės teisės, ir preziumuoti, kad įmonė gali remtis tokiomis
         teisėmis. Taigi Komisija gali remtis prielaida, jog įmanoma, kad atsisakymas suteikti su suderinamumu susijusią informaciją
         yra ne paprastas atsisakymas tiekti konkrečiai veiklai vykdyti reikalingą produktą ar paslaugą, bet atsisakymas suteikti trečiajai
         šaliai su intelektinės nuosavybės teisėmis susijusią licenciją. Iš tikrųjų taip Komisija pasirinko griežčiausią teismų praktikoje
         priimtą ir dėl to dominuojančią padėtį užimančiai įmonei palankiausią sprendimo variantą. Taigi tokioje situacijoje reikia
         patikrinti, ar įvykdytos sąlygos, leidžiančios įpareigoti dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti su intelektinės nuosavybės
         teisėmis susijusią licenciją.

      (žr. 283–284, 290 punktus)
      6.      Nors iš esmės įmonės gali laisvai pasirinkti komercinius partnerius, dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas tiekti
         tam tikromis aplinkybėmis ir, jeigu jis nėra objektyviai pateisinamas, gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi
         EB 82 straipsnio prasme.

      Dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas suteikti trečiajai šaliai licenciją naudoti intelektinės nuosavybės teisės
         saugomą produktą savaime negali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme.

      Tik ypatingomis aplinkybėmis intelektinės nuosavybės teisės turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti
         tokį piktnaudžiavimą, todėl, siekiant užtikrinti viešąjį interesą išsaugoti rinkoje veiksmingą konkurenciją, leidžiama kėsintis
         į išimtinę intelektinės nuosavybės teisės turėtojo teisę, įpareigojant jį suteikti licencijas trečiosioms šalims, kurios siekia
         patekti į rinką ar išsilaikyti joje.

      Ypatingomis visų pirma laikytinos tokios aplinkybės: pirma, atsisakymas susijęs su tokiomis prekėmis ar paslaugomis, kurios
         yra būtinos vykdyti tam tikrą veiklą gretimoje rinkoje; antra, šis atsisakymas gali pašalinti visą veiksmingą konkurenciją
         šioje gretimoje rinkoje; trečia, atsisakymas sudaro kliūtis naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą, atsirasti.

      Jeigu nustatoma, kad tokios aplinkybės egzistuoja, dominuojančią padėtį užimančio intelektinės nuosavybės teisių turėtojo
         atsisakymas suteikti licenciją gali pažeisti EB 82 straipsnį, jeigu jis nėra objektyviai pateisinamas.

      Galiausiai tam, kad atsisakymas suteikti prieigą prie produkto arba paslaugos, būtinų vykdyti tam tikrą veiklą, galėtų būti
         laikomas piktnaudžiavimu, reikia atskirti dvi rinkas, t. y. pirma, minėtos prekės ar minėtos paslaugos rinką, kurioje atsisakiusi
         įmonė užima dominuojančią padėtį, ir, antra, gretimą rinką, kurioje nagrinėjama prekė ar paslauga naudojamos gaminant kitą
         prekę arba teikiant kitą paslaugą. Faktas, kad būtinos prekė ar paslauga neparduodamos atskirai, savaime netrukdo apibrėžti
         atskiros rinkos. Pakanka, kad būtų galima apibrėžti potencialią, net hipotetinę, rinką. Taip yra tuo atveju, kai prekės ar
         paslaugos yra būtinos vykdyti tam tikrą veiklą ir kai egzistuoja tikra paklausa iš norinčių verstis šia veikla įmonių. Lemiamas
         veiksnys yra aplinkybė, jog galima skirti dvi atskiras gamybos stadijas, kurias sieja tai, jog pirminė prekė yra būtina tiekiant
         antrinę prekę.

      (žr. 319, 331–335, 691, 1336 punktus)
      7.      Taikant EB 82 straipsnį dėl dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymo suteikti licenciją darbo grupės serverių operacinių
         sistemų rinkoje, „su suderinamumu susijusi informacija“ turi būti laikoma „būtina“ visų pirma dėl to, kad suderinamumas yra
         labai svarbus konkurencijai šioje rinkoje, net jei šios informacijos nesant konkurencija išnyksta tik laipsniškai, o ne iš
         karto.

      (žr. 381, 428 punktus)
      8.      Kaip matyti iš Komisijos pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės tikslams, „atitinkama
         prekės rinka apima visas prekes ir (arba) paslaugas, kurias vartotojas laiko vienodomis ar pakeičiamomis pagal prekių savybes,
         kainas ir paskirtį“. Į pasiūlos pakeičiamumą taip pat galima atsižvelgti, siekiant apibrėžti atitinkamą rinką esant tokiai
         padėčiai, kai pasiūlos pakeičiamumo poveikis efektyvumo ir greitumo atžvilgiu yra tolygus paklausos pakeičiamumo poveikiui.
         Tam reikia, kad atsiliepdami į ilgalaikius nedidelius santykinių kainų pakitimus tiekėjai per trumpą laiką ir nepatirdami
         didesnių papildomų sąnaudų ar rizikos galėtų pakeisti atitinkamų prekių gamybą ir jas parduoti.

      Operacinių sistemų atveju Komisija turi teisę nuspręsti, jog egzistuoja darbo grupės serverių operacinių sistemų rinka, kuri
         skiriasi nuo asmeninių kompiuterių klientų operacinių sistemų rinkos.

      (žr. 484–485, 531 punktus)
      9.      Jeigu procedūroje pagal EB 82 straipsnį Komisija kaltina tam tikrą įmonę tuo, jog taikydama „sverto efektą“ (leveraging), ji pasinaudojo vienoje prekių rinkoje turima beveik monopoline padėtimi, siekdama daryti poveikį kitai prekių rinkai, piktnaudžiavimas,
         kuriuo kaltinama įmonė, grindžiamas jos pirmoje rinkoje užimama dominuojančia padėtimi. Todėl, net jei Komisija būtų nepagrįstai
         maniusi, jog įmonė užima dominuojančią padėtį antroje prekės rinkoje, šios aplinkybės savaime nepakaktų padaryti išvadą, jog
         Komisija neteisingai pripažino piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi.

      (žr. 559 punktą)
      10.    EB 82 straipsnio taikymo kontekste Bendrijos teismas vienodai vartoja terminus „konkurencijos panaikinimo pavojus“ ir „gali
         panaikinti bet kokią konkurenciją“, siekdamas išreikšti tą pačią mintį, t. y. tai, kad EB 82 straipsnis taikomas ne tik nuo
         to momento, kai konkurencijos rinkoje nebėra arba beveik nebėra. Jeigu Komisija būtų įpareigota laukti, kol iš rinkos bus
         pašalinti konkurentai arba kol toks pašalinimas būtų neišvengiamas, kad galėtų imtis veiksmų remdamasi šia nuostata, tai akivaizdžiai
         prieštarautų šios nuostatos tikslui − apsaugoti neiškreiptą konkurenciją bendrojoje rinkoje ir, visų pirma, apsaugoti nagrinėjamoje
         rinkoje dar esančią konkurenciją.

      Kalbant apie tam tikros dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymą suteikti licenciją darbo grupės serverių operacinių
         sistemų rinkoje, Komisija juo labiau gali taikyti EB 82 straipsnį, kol konkurencija dar ne visiškai panaikinta, nes šiai rinkai
         būdingas stiprus tinklo poveikis ir būtų sunku atkurti panaikintą konkurenciją.

      Nebūtina įrodyti visos konkurencijos rinkoje panaikinimą. Nustatant EB 82 straipsnio pažeidimą iš tikrųjų svarbu tai, kad
         nagrinėjamas atsisakymas kelia pavojų arba gali panaikinti bet kokią veiksmingą konkurenciją rinkoje. Šiuo atžvilgiu reikia
         patikslinti, jog fakto, kad dominuojančios įmonės konkurentai veikia tam tikrose nedidelėse rinkos „nišose“, nepakanka norint
         padaryti išvadą apie tokios konkurencijos egzistavimą.

      (žr. 561–563, 593 punktus)
      11.    Nagrinėjant EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punktą, kuris draudžia piktnaudžiavimą, kaip antai „gamybos, rinkų arba
         technikos raidos ribojimą pažeidžiant vartotojų interesus“, reikia atsižvelgti į aplinkybę, kad dominuojančią padėtį užimančiai
         įmonei inkriminuojami veiksmai trukdo atsirasti rinkoje naujam produktui.

      Su naujo produkto atsiradimu susijusi aplinkybė nėra vienintelis kriterijus, leidžiantis nustatyti, ar dėl atsisakymo suteikti
         licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teise gali būti pažeidžiami vartotojų interesai EB 82 straipsnio antrosios pastraipos
         b punkto prasme. Kaip išplaukia iš šios nuostatos formuluotės, tokia žala gali būti padaryta ne tik dėl gamybos ar rinkų,
         bet ir dėl technikos raidos apribojimų.

      EB 82 straipsnis susijęs ne tik su tiesiogiai vartotojų interesus galinčiomis pažeisti veikomis, bet ir su tokiomis veikomis,
         kurios jiems sukelia netiesioginės žalos, pažeisdamos veiksmingos konkurencijos struktūrą.

      (žr. 643, 647, 664 punktus)
      12.    Nors pareiga įrodyti aplinkybių, sudarančių EB 82 straipsnio pažeidimą, buvimą tenka Komisijai, prireikus būtent atitinkama
         dominuojanti įmonė, o ne Komisija iki administracinės procedūros pabaigos privalo pasiremti galimu objektyviu pateisinimu
         ir pateikti atitinkamų argumentų bei įrodymų. Tuomet, norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, Komisija
         turi įrodyti, kad minėtos įmonės pateikti argumentai ir įrodymai nėra pagrįsti ir todėl tokiam pateisinimui negalima pritarti.

      Vien aplinkybė, kad tam tikras produktas patenka į intelektinės nuosavybės teisių sritį, negali būti objektyvi pateisinama
         atsisakymo suteikti licenciją priežastis. Jeigu vien intelektinės nuosavybės teisių turėjimą būtų galima laikyti objektyviu
         tokio atsisakymo pateisinimu, teismų praktikoje nustatyta išimtis niekada negalėtų būti taikoma.

      Taigi dominuojančią padėtį užimanti įmonė, teigianti, jog prieigos prie į intelektinės nuosavybės teisių taikymo sritį patenkančios
         technologijos suteikimas trečiosioms šalims turi didelės neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves, turi tai įrodyti.

      (žr. 688–690, 697, 1144 punktus)
      13.    Bendrijos sudarytų tarptautinių susitarimų viršenybė Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu reikalauja aiškinti pastaruosius
         kuo labiau atsižvelgiant į šiuos susitarimus. Šis Bendrijos teisę atitinkančio aiškinimo principas taikomas tik tais atvejais,
         kai tarptautinis susitarimas turi viršenybę atitinkamo Bendrijos teisės akto atžvilgiu. Kadangi tarptautinis susitarimas,
         pvz., sutartis dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS), neturi viršenybės pirminės Bendrijos
         teisės atžvilgiu, šis principas negali būti taikomas, jeigu aiškintina nuostata yra EB 82 straipsnis.

      Be to, susiklosčius situacijai, kai Komisija turi taikyti EB 82 straipsnį konkretaus atvejo faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis
         ir kai, nesant priešingų įrodymų, darytina prielaida, kad išvados, kurias ji padarė šiuo klausimu, yra vienintelės, kurias
         buvo įmanoma padaryti, Komisija iš esmės neturi rinktis iš kelių įmanomų Bendrijos teisės akto aiškinimo variantų.

      (žr. 797–799 punktus)
      14.    Jeigu Komisija skiria baudą už EB 82 straipsnio pažeidimą ir įpareigoja dominuojančią padėtį užimančią įmonę atskleisti „su
         suderinamumu susijusią informaciją“ įmonėms, norinčioms kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas bei leisti
         joms pasinaudoti šia informacija „protingomis ir nediskriminuojančiomis sąlygomis“, tai visiškai netrukdo nubaustai įmonei
         suteikti prieigą prie šios informacijos suteikiant licenciją, jeigu pageidaujama informacija susijusi su technologija, kuri
         yra patento objektas arba patenka į kitokios intelektinės nuosavybės teisės taikymo sritį.

      Tai, jog reikalaujama, kad galimo licencijų suteikimo sąlygos būtų protingos ir nediskriminacinės, visiškai nereiškia, jog
         dominuojančią padėtį užimanti įmonė turi nustatyti vienodas sąlygas visoms tokių licencijų prašančioms įmonėms. Neatmestina
         galimybė, kad šios sąlygos bus pritaikytos atsižvelgiant į konkrečią kiekvienos įmonės situaciją ir priklausys, pvz., nuo
         jų norimos gauti informacijos apimties arba nuo produktų, kuriuose ketinama šią informaciją panaudoti, tipo.

      (žr. 808, 810–811 punktus)
      15.    Nuspręsdama, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmai yra neteisėtas susietas pardavimas, Komisija gali visiškai
         pagrįstai pasiremti tokiais keturiais kriterijais: pirma, siejantysis ir susietasis produktai yra du atskiri produktai; antra,
         atitinkama įmonė užima dominuojančią padėtį siejančiojo produkto rinkoje; trečia, ši įmonė nesuteikia vartotojams pasirinkimo
         įsigyti siejantįjį produktą be susietojo produkto; ketvirta, tokia praktika riboja konkurenciją. Komisija taip pat atsižvelgia
         į tai, kad susietas pardavimas nėra objektyviai pateisinamas.

      Toks pateisinimas negali būti kildinamas iš privalumų dėl to, kad susietas pardavimas tariamai užtikrina vienalyčio produkto
         pasiūlą rinkoje. Negalima leisti, kad toks rezultatas būtų vienašališkai primestas susietą pardavimą vykdančios dominuojančią
         padėtį užimančios įmonės.

      Kadangi EB 82 straipsnyje išvardytas piktnaudžiavimo veiksmų sąrašas nėra baigtinis, dominuojančią padėtį užimančios įmonės
         vykdomas susietas pardavimas gali pažeisti EB 82 straipsnį, net jei jis neatitinka EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte
         pateikto pavyzdžio. Todėl, norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu, Komisija turi teisę remtis visu EB 82 straipsniu,
         o ne tik EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punktu.

      (žr. 842–843, 852, 859–861, 1151–1152 punktus)
      16.    Klausimas, ar tam tikri produktai, atliekant vertinimą pagal EB 82 straipsnį, yra atskiri, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant
         į vartotojų paklausą. Nesant nepriklausomos tariamai susietojo produkto paklausos, negalima kalbėti nei apie atskirus produktus,
         nei apie piktnaudžiavimą susietu pardavimu.

      EB 82 straipsnio taikymo tikslais papildomi produktai gali būti laikomi atskirais produktais.
      Tai, kad rinkoje yra nepriklausomų bendrovių, kurios specializuojasi gaminti susietąjį produktą ir prekiauti juo, yra rimtas
         atskiros šios prekės rinkos buvimo rodiklis.

      Aplinkybė, kad susietas pardavimas vyksta techniškai įdiegiant vieną produktą į kitą, nereiškia, jog poveikio rinkai vertinimo
         požiūriu šis įdiegimas negali būti laikomas susietu dviejų atskirų produktų pardavimu.

      Be to, net jei susietas dviejų produktų pardavimas atitinka komercinį paprotį arba jei abu aptariami produktai natūraliai
         susiję, jis vis dėlto gali sudaryti piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme, nebent būtų objektyviai pateisinamas.

      Kalbant apie asmeninių kompiuterių klientų operacines sistemas ir duomenų srautams pritaikytas medijos leistuves, reikia pasakyti,
         kad jie yra du atskiri produktai EB 82 straipsnio taikymo prasme bei atsižvelgiant į atitinkamų produktų technines charakteristikas
         ir pobūdį, rinkoje pastebimus faktus, minėtų produktų raidos istoriją bei į dominuojančią padėtį asmeninių kompiuterių klientų
         operacinių sistemų rinkoje užimančios įmonės komercinę praktiką.

      (žr. 917–918, 921–922, 925, 927, 933, 935, 942, 1341 punktus)
      17.    Susieto pardavimo srityje nei iš EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto, nei iš teismų praktikos neišplaukia, kad
         vartotojai būtinai turi mokėti tam tikrą kainą už susietąjį produktą tam, kad būtų galima konstatuoti papildomų įsipareigojimų
         taikymą šios nuostatos prasme.

      Be to, nei EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte, nei teismų praktikoje susieto pardavimo srityje nereikalaujama,
         jog vartotojai būtų verčiami naudoti susietąjį produktą arba jiems būtų trukdoma naudoti tokį patį dominuojančios įmonės konkurento
         tiekiamą produktą, kad būtų laikoma įvykdyta sąlyga dėl papildomų įsipareigojimų taikymo sudarant sutartis.

      (žr. 969–970 punktus)
      18.    Nors teisinga, kad nei EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte, nei apskritai EB 82 straipsnyje nėra nuorodos į antikonkurencinį
         atitinkamų veiksmų poveikį, tam tikrą elgesį galima iš principo pripažinti piktnaudžiavimu tik tuo atveju, kai jis gali riboti
         konkurenciją.

      Taikydama EB 82 straipsnį susieto pardavimo srityje, Komisija gali išnagrinėti konkretų tam tikro susieto pardavimo jau turimą
         poveikį rinkai, bei kaip ši rinka veikiausiai plėtosis ateityje, užuot paprasčiausia nusprendusi − kaip tai paprastai daroma
         bylose dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu − kad toks pardavimas per se turi pašalinimo poveikį rinkoje, ir tai nereiškia, kad ji taikė naują teisinę teoriją.

      Tai, kad dominuojančią padėtį asmeninių kompiuterių klientų operacinių sistemų rinkoje užimanti įmonė susieja duomenų srautams
         pritaikytą medijos leistuvę su asmeninių kompiuterių klientų operacine sistema – kuri iš anksto įdiegiama daugelyje pasaulyje
         parduodamų asmeninių kompiuterių klientų – be galimybės atskirti pirmąją nuo antrosios, leidžia medijos leistuvei paplisti
         asmeniniuose kompiuteriuose klientuose, ir šio paplitimo negali atsverti joks kitas medijos leistuvių platinimo būdas. Taigi
         susietas pardavimas užtikrina unikalų medijos leistuvės paplitimą asmeniniuose kompiuteriuose pasaulyje, leisdamas šiai medijos
         leistuvei automatiškai užimti tokią pačią rinkos dalį, kokią turi dominuojančią padėtį užimančios įmonės asmeninių kompiuterių
         klientų operacinė sistema, net nekonkuruojant su konkurentų produktais pagal pranašumus. Be to, toks susietas pardavimas gali
         turėti didelės įtakos informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams, nes duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių
         rinka pasižymi svarbiais netiesioginiais tinklo poveikiais.

      (žr. 867, 1035–1036, 1038, 1058, 1060–1061 punktus)
      19.    EB 82 straipsniu siekiama uždrausti dominuojančiai įmonei stiprinti savo poziciją kitomis priemonėmis nei konkurencija pagal
         pranašumus.

      (žr. 1070 punktą)
      20.    Dėl savo pobūdžio ir struktūros Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) sutartys iš principo nėra normos, į kurias Bendrijos
         teismas atsižvelgia, tikrindamas Bendrijos institucijų aktų teisėtumą. Tik tuo atveju, kai Bendrija ketina įgyvendinti prisiimtą
         konkretų įsipareigojimą PPO, arba tuo atveju, kai Bendrijos akte daroma aiški nuoroda į konkrečias PPO sutarčių nuostatas,
         Bendrijos teismas gali kontroliuoti nagrinėjamo Bendrijos teisės akto teisėtumą PPO taisyklių atžvilgiu.

      Sutartyje dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS), bet kuriuo atveju nėra nuostatų, draudžiančių
         PPO narių konkurencijos tarnyboms imtis korekcinių priemonių, ribojančių arba reglamentuojančių dominuojančią padėtį užimančios
         įmonės turimų intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimą tuo atveju, kai ji įgyvendina šias teises pažeisdama konkurenciją.
         Iš TRIPS sutarties 40 straipsnio 2 dalies aiškiai išplaukia, kad PPO narės turi teisę reglamentuoti piktnaudžiavimą šiomis
         teisėmis, siekdamos išvengti neigiamo poveikio konkurencijai.

      (žr. 801–802, 1189–1190, 1192 punktus)
      21.    Jeigu Komisija sprendimu nustato, kad įmonė pažeidė EB 82 straipsnį, pastaroji privalo kuo greičiau imtis visų priemonių,
         būtinų suderinti savo veiksmus su šia nuostata, net nesant šiame sprendime Komisijos nustatytų specialių priemonių. Jei tokiame
         sprendime numatytos korekcinės priemonės, atitinkama įmonė privalo jas įgyvendinti − padengdama visas su jų įgyvendinimu susijusias
         išlaidas − nes kitaip, remiantis Reglamento Nr. 17 16 straipsniu, ji būtų įpareigota reguliariai mokėti baudą.

      Komisija neturi teisės perduoti trečiajai šaliai jai pagal Reglamentą Nr. 17 suteiktų tyrimo ir vykdymo įgaliojimų. Tačiau
         ji turi teisę kontroliuoti, kaip atitinkama įmonė įgyvendina sprendime dėl pažeidimo nustatytas korekcines priemones, ir įsitikinti,
         kad kitos priemonės, skirtos nutraukti antikonkurencinį poveikį, buvo įvykdytos visiškai ir laiku. Šiais tikslais ji gali
         naudotis savo tyrimo įgaliojimais, numatytais Reglamento Nr. 17 14 straipsnyje, ir prireikus kreiptis į nepriklausomą ekspertą
         tam, kad jis paaiškintų techninius klausimus.

      Be to, jei Komisija nuspręstų pasikviesti nepriklausomą ekspertą, ji galėtų jam pateikti informaciją ir dokumentus, gautus
         vykdant tyrimo įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį.

      Nustatydama stebėjimo mechanizmą, apimantį nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimą, turinčio veikti savo iniciatyva
         ir trečiųjų šalių prašymu, kurio vaidmuo neapsiriboja vien klausimų suinteresuotajai įmonei uždavimu ir ataskaitų pateikimu
         Komisijai ir kuris neribotą laiką gali naudotis informacija ir dokumentais, patekti į patalpas, bendrauti su darbuotojais
         bei susipažinti su atitinkamų produktų šaltinio kodais, Komisija smarkiai peržengia situacijos ribas, kai ji skiria savo nepriklausomą
         ekspertą, turintį ją konsultuoti atliekant tyrimą dėl korekcinių priemonių įgyvendinimo.

      Be to, nė viena Reglamento Nr. 17 nuostata nesuteikia Komisijai teisės nustatyti įmonėms pareigą padengti sąnaudas, kurių
         ji pati patiria stebėdama, kaip vykdomos korekcinės priemonės.

      Kaip institucija, atsakinga už Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymą, Komisija privalo savarankiškai, objektyviai ir nešališkai
         užtikrinti sprendimų dėl pažeidimo vykdymą. Šiuo atžvilgiu tai, kad veiksmingas Bendrijos teisės įgyvendinimas priklausytų
         arba jam turėtų įtakos įmonės, kurios atžvilgiu priimamas sprendimas, noras ar galėjimas padengti tokias sąnaudas, nebūtų
         suderinama su jos atsakomybe.

      Be to, Komisija neturi neribotos diskrecijos, nustatydama korekcines priemones, skirtinas įmonės pažeidimui nutraukti. Taikant
         Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, proporcingumo principas reikalauja, jog našta, nustatoma įmonėms, kad jos nutrauktų pažeidimą,
         neviršytų to, kas tinkama ir būtina numatytam tikslui pasiekti, t. y. atkurti teisėtumą pažeistų teisės normų atžvilgiu.

      (žr. 1256, 1264–1266, 1268–1270, 1274–1276 punktus)
      22.    Du kartus dominuojančia padėtimi piktnaudžiavusios įmonės atveju, norėdama įvertinti pažeidimo sunkumą baudos dydžiui nustatyti,
         Komisija gali atsižvelgti į aplinkybę, kad šie du piktnaudžiavimo atvejai susiję su sverto efekto strategija pasinaudoti vienoje
         prekės rinkoje turima dominuojančia padėtimi, siekiant ją išplėsti į kitas gretimas rinkas.

      Be to, tokiu atveju Komisija gali nustatyti vieną pradinę baudą už abu piktnaudžiavimo atvejus, neaiškindama, kokia jos dalis
         tenka konkrečiam piktnaudžiavimo atvejui.

      Pareiga motyvuoti nereikalauja, kad sprendime Komisija skaitmenine išraiška pateiktų duomenis apie baudų apskaičiavimo būdą.
      Siekdama užtikrinti pakankamą baudos atgrasantį poveikį ir atsižvelgdama į didelį dominuojančią padėtį užimančios įmonės ekonominį
         pajėgumą, Komisija gali taikyti šiai pradinei baudai dauginimo koeficientą. Šiuo atžvilgiu galima atsižvelgti į riziką, kad
         ateityje įmonė gali pakartoti tokį patį pažeidimą su kitais produktais.

      (žr. 1344, 1352, 1360–1361, 1363 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. rugsėjo 17 d.(*)

      „Konkurencija – Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi – AK klientų operacinės sistemos – Darbo grupės serverių operacinės sistemos – Duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės – Sprendimas dėl EB 82 straipsnio pažeidimo – Dominuojančios įmonės atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis – Dominuojančios įmonės AK klientų operacinės sistemos tiekimui nustatyta sąlyga kartu įsigyti jos medijos leistuvę – Korekcinės priemonės – Nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimas – Bauda – Dydžio nustatymas – Proporcingumas“
      Byloje T‑201/04
      Microsoft Corp., įsteigta Redmonde, Vašingtono valstijoje (Jungtinės Valstijos), atstovaujama advokato J.‑F. Bellis ir QC I. Forrester,

      ieškovė,
      palaikoma
      The Computing Technology Industry Association, Inc., įsteigtos Oakbrook Terrace, Ilinojaus valstijoje (Jungtinės Valstijos), atstovaujamos advokatų G. van Gerven, T. Franchoo
         ir solisitoriaus B. Kilpatrick,

      DMDsecure.com BV, įsteigtos Amsterdame (Nyderlandai),

      MPS Broadband AB, įsteigtos Stokholme (Švedija),

      Pace Micro Technology plc, įsteigtos Šiplyje, Vakarų Jorkšyro grafystėje (Jungtinė Karalystė),

      Quantel Ltd, įsteigtos Niuberyje, Berkšyro grafystėje (Jungtinė Karalystė),

      Tandberg Television Ltd, įsteigtos Sautamptone, Hempšyro grafystėje (Jungtinė Karalystė),

      atstovaujamų advokato J. Bourgeois,
      Association for Competitive Technology, Inc., įsteigtos Vašingtone, Kolumbijos apygardoje (Jungtinės Valstijos), atstovaujamos advokatų L. Ruessmann, P. Hecker ir baristerio
         K. Bacon,

      TeamSystem SpA, įsteigtos Pezare (Italija),

      Mamut ASA, įsteigtos Osle (Norvegija),

      atstovaujamų advokato G. Berrisch,
      Exor AB, įsteigtos Upsaloje (Švedija), atstovaujamos advokatų S. Martínez Lage, H. Brokelmann ir R. Allendesalazar Corcho,

      įstojusių į bylą šalių,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą iš pradžių R. Wainwright, F. Castillo de la Torre, P. Hellström ir A. Whelan, vėliau F. Castillo de la Torre,
         P. Hellström ir A. Whelan,

      atsakovę,
      palaikomą
      Software & Information Industry Association, įsteigtos Vašingtone, Kolumbijos apygardoje, atstovaujamos QC J. Flynn, solisitorių C. Simpson, T. Vinje bei advokatų D. Paemen, N. Dodoo ir M. Dolmans,

      Free Software Foundation Europe eV, įsteigtos Hamburge (Vokietija), atstovaujamos advokato C. Piana,

      Audiobanner.com, įsteigtos Los Andžele, Kalifornijos valstijoje (Jungtinės Valstijos), atstovaujamos advokato L. Alvizar Ceballos,

      European Committee for Interoperable Systems (ECIS), įsteigtos Briuselyje (Belgija), atstovaujamos advokatų D. Paemen, N. Dodoo, M. Dolmans ir QC J. Flynn,

      įstojusių į bylą šalių,
      dėl prašymo panaikinti 2004 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimą 2007/53/EB dėl (EB) 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio
         taikymo prieš Microsoft Corporation (Byla Nr. COMP/C‑3/37.792 – Microsoft) (OL L 32, 2007, p. 23) arba, nepatenkinus pirmojo prašymo, panaikinti ar sumažinti šiuo sprendimu ieškovei skirtą baudą,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas B. Vesterdorf, teisėjai M. Jaeger, J. Pirrung, R. García‑Valdecasas, V. Tiili, J. Azizi, J. D. Cooke,
         A. W. H. Meij, N. J. Forwood, E. Martins Ribeiro, I. Wiszniewska‑Białecka, V. Vadapalas ir I. Labucka,

      kancleris E. Coulon,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. balandžio 24–28 dienų posėdžiams,
      priima šį
      Sprendimą
       Bylos aplinkybės
      1        Microsoft Corp., Redmonde, Vašingtono valstijoje (Jungtinės Amerikos Valstijos) įsteigta bendrovė, kuria, plėtoja ir prekiauja įvairia programine
         įranga, skirta įvairių rūšių kompiuteriniams įrenginiams. Ši programinė įranga – tai, be kita ko, asmeninių kompiuterių klientų
         (toliau – AK klientai) ir darbo grupės serverių operacinės sistemos bei duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės. Microsoft taip pat teikia šių įvairių produktų techninės priežiūros paslaugas.

      2        1998 m. rugsėjo 15 d. Sun Microsystems, Inc. (toliau − Sun), Palo Alto, Kalifornijos valstijoje (JAV) įsteigtos bendrovės, tiekiančios serverius ir serverių operacines sistemas, viceprezidentas
         R. Green nusiuntė Microsoft viceprezidentui P. Maritz tokį laišką:

      „Šiuo laišku mes prašome, kad Microsoft pateiktų (Sun) visą informaciją, reikalingą tam, kad (Sun) būtų sudaryta galimybė palaikyti bazinius COM objektus Solaris.
      Mes taip pat prašome, kad Microsoft pateiktų (Sun) visą informaciją, reikalingą tam, kad (Sun) galėtų teikti visišką Active Directory technologijų veikimo bazinį palaikymą Solaris.

      Mūsų nuomone, sektorius suinteresuotas, kad sukurtos veikti Solaris taikomosios programos galėtų skaidriai per COM ir (arba) per Active Directory susisiekti su Windows operacinėmis sistemomis ir (arba) su Windows pagrindu veikiančia programine įranga.

      Mūsų nuomone, Microsoft turi įdiegti nuorodą ir informaciją, būtiną užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir Active Directory technologijos visiškai suderintai veiktų Solaris. Mes manome, kad šią informaciją būtina pateikti dėl visų COM objektų bei siekiant užtikrinti visišką šiuo metu rinkoje esančių Active Directory technologijų veikimą. Mes taip pat manome, kad informaciją dėl ateityje rinkoje pasirodysiančių COM objektų ir Active Directory technologijų būtina teikti nuolat ir be jokių nepagrįstų vėlavimų.“

      3        Toliau į šį laišką bus daroma nuoroda kaip į „1998 m. rugsėjo 15 d. laišką“.

      4        1998 m. spalio 6 d. laišku P. Maritz atsakė į 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką. Šiame laiške jis parašė:

      „Ačiū už Jūsų susidomėjimą dirbti su Windows. Mes turime bendrų klientų, naudojančių mūsų produktus, ir, mano nuomone, nuostabu tai, kad esate suinteresuoti Jūsų sistemos
         atvirumu, siekdami jos suderinamumo su Windows. Microsoft visada manė, jog reikia padėti programinės įrangos gamintojams, įskaitant (jos) konkurentus, kurti geriausius produktus ir
         užtikrinti jų geriausią suderinamumą su (savo) platforma.

      Jūs tikriausiai neatkreipėte dėmesio, kad informacija, kurios prašote dėl suderinamumo su COM ir Active Directory technologijomis būdo, jau paskelbta ir prieinama Jums ir bet kuriam kitam programinės įrangos gamintojui pasaulyje per „Microsoft
         Developer Network (MSDN) Universal“ produktą. MSDN pateikia visą informaciją apie Windows platformos paslaugas bei sąsajas ir yra puikus informacijos šaltinis gamintojams, kurie suinteresuoti kurti programas darbui
         su Windows arba derinti su ja. Šiuo metu (Sun) turi 32 galiojančias „MSDN Universal“ abonento licencijas. Be to, manau, kad Jūsų bendrovė, kaip ir anksčiau, deleguos nemažai
         darbuotojų dalyvauti mūsų konferencijoje „Professional Developers“, kuri 1998 m. gruodžio 11–15 dienomis vyks Denveryje. Jus
         turėsite papildomą progą gauti techninės informacijos, kurios prašote, kad galėtumėte užtikrinti sąveiką su mūsų sistemų technologijomis.
         Kai kurie iš 23 (Sun) darbuotojų, kurie dalyvavo konferencijoje praėjusiais metais, galėtų pakomentuoti Jums informacijos, nagrinėtos konferencijose
         „Professional Developers“, kokybę ir tikslumą.

      Jums bus malonu sužinoti, kad jau egzistuoja nuoroda į COM, įdiegta Solaris. Šis COM įdiegimas Solaris – tai visiškai palaikomas binarinis produktas, veikiantis per Microsoft. COM šaltinio kodo licenciją galima įgyti iš kitų šaltinių, pvz., iš Software AG <…>

      Dėl Active Directory reikia nurodyti, jog mes neketiname „perkelti“ (jos) <...> į Solaris. Tačiau, siekiant patenkinti mūsų bendrų klientų norus, yra daugybė suderinamumo su Active Directory metodų, veikiančių įvairiais principais. Pavyzdžiui, norėdami iš Solaris prieiti prie Windows NT Server      Active Directory Jūs galite naudoti standartinį LDAP protokolą.

      Jeigu sudalyvavus („Professional Developers“ konferencijoje) ir išnagrinėjus MSDN esančią viešą informaciją Jums reikėtų papildomos pagalbos, mūsų „Developer Relations“ grupėje yra „Account Managers“, kurie
         stengiasi padėti gamintojams, pageidaujantiems papildomos pagalbos dėl Microsoft platformų. Aš paprašiau Marshall Goldberg, Lead Program Manager, prireikus suteikti Jums reikalingą pagalbą <...>.

      5        Toliau į šį P. Maritz laišką bus daroma nuoroda kaip į „1998 m. spalio 6 d. laišką“.

      6        1998 m. gruodžio 10 d. Sun pateikė Komisijai skundą, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties
         (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 3 straipsniu.

      7        Šiame skunde Sun užginčijo Microsoft atsisakymą pateikti informacijos ir atskleisti technologiją, kurių reikia jos darbo grupės serverių operacinių sistemų ir
         AK klientų operacinės sistemos Windows suderinamumui.

      8        2000 m. rugpjūčio 2 d. Komisija nusiuntė Microsoft pirmą pranešimą apie kaltinimus (toliau − pirmas pranešimas apie kaltinimus). Jis iš esmės buvo susijęs su AK klientų operacinių
         sistemų Windows ir kitų tiekėjų serverių operacinių sistemų suderinamumo (kliento‑serverio suderinamumas) klausimais.

      9        Microsoft atsakė į šį pirmą pranešimą apie kaltinimus 2000 m. lapkričio 17 dieną.

      10      Dar iki atsakymo gavimo Komisija 2000 m. vasario mėnesį savo iniciatyva pradėjo tyrimą, be kita ko, dėl AK klientų operacinės
         sistemos Windows 2000 ir Microsoft darbo grupių serverių operacinių sistemų kartos ir dėl to, kad Microsoft įdiegė į savo AK klientų operacinę sistemą Windows medijos leistuvę Windows Media Player. Windows 2000 serijos AK klientų operacinė sistema buvo skirta profesionaliam naudojimui ir vadinosi Windows 2000 Professional. Be to, egzistavo trys šios serijos serverių operacinės sistemos versijos: Windows 2000 Server, Windows 2000 Advanced Server ir Windows 2000 Datacenter Server.

      11      Po šio tyrimo 2001 m. rugpjūčio 29 d. Microsoft buvo nusiųstas antras pranešimas apie kaltinimus (toliau − antras pranešimas apie kaltinimus). Jame Komisija pakartojo savo
         ankstesnius kaltinimus dėl kliento‑serverio suderinamumo. Komisija taip pat pateikė tam tikrų klausimų, susijusių su darbo
         grupių serverių suderinamumu (serverio‑serverio suderinamumas). Be to, iškėlė tam tikrus klausimus dėl medijos leistuvės Windows Media Player įdiegimu AK klientų operacinėje sistemoje Windows.

      12      Microsoft atsakė į antrą pranešimą apie kaltinimus 2001 m. lapkričio 16 dieną.

      13      2001 m. gruodžio mėnesį ji nusiuntė Komisijai ataskaitą, kurioje buvo pateikti Mercer Management Consulting (toliau − Mercer) atliktos apklausos rezultatai ir analizė.
      14      2003 m. balandžio–birželio mėnesiais Komisija pradėjo didelį rinkos tyrimą ir, remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu,
         nusiuntė kelioms bendrovėms ir asociacijoms prašymus pateikti informacijos (toliau − 2003 m. rinkos tyrimas).

      15      2003 m. rugpjūčio 6 d. Komisija nusiuntė Microsoft trečią pranešimą apie kaltinimus, kuris, Komisijos nuomone, papildė du pirmus pranešimus ir turėjo suteikti informacijos
         apie jos numatytas taikyti korekcines priemones (toliau − trečias pranešimas apie kaltinimus).

      16      2003 m. spalio 17 d. laišku Microsoft atsakė į trečią pranešimą apie kaltinimus.

      17      Tų pačių metų spalio 31 d. ji nusiuntė Komisijai ataskaitą, kurioje buvo pateikti dviejų papildomai Mercer atliktų apklausų rezultatai ir analizė.

      18      2003 m. lapkričio 12, 13 ir 14 dienomis Komisija surengė posėdį.

      19      2003 m. gruodžio 1 d. Microsoft pateikė papildomų pastabų dėl trečio pranešimo apie kaltinimus.

      20      2004 m. gegužės 24 d Komisija priėmė Sprendimą 2007/53/EB dėl (EB) 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio taikymo prieš
         Microsoft Corp. (Byla COMP/C‑3/37.792 – Microsoft) (OL L 32, 2007, p. 23, toliau − ginčijamas sprendimas).

       Ginčijamas sprendimas
      21      Remiantis ginčijamu sprendimu, dviem atvejais piktnaudžiaudama dominuojančia padėtimi Microsoft pažeidė EB 82 straipsnio ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 54 straipsnio nuostatas.

      22      Komisija visų pirma nustatė tris atskiras pasaulinio masto prekės rinkas ir nusprendė, kad Microsoft užima dominuojančią padėtį dviejose jų. Antra, Komisija nustatė du Microsoft piktnaudžiavimo atvejus šiose rinkose. Dėl to ji skyrė įmonei baudą ir tam tikras korekcines priemones.

      I –  Atitinkamos prekės ir geografinės rinkos
      23      Ginčijamame sprendime nustatytos trys atskiros prekių rinkos, t. y. atitinkamai AK klientų operacinių sistemų rinka (324–342 konstatuojamosios
         dalys), darbo grupės serverių operacinių sistemų rinka (343–401 konstatuojamosios dalys) ir duomenų srautams pritaikytų medijos
         leistuvių rinka (402–425 konstatuojamosios dalys).

      24      Pirmoji sprendime nustatyta prekių rinka yra AK klientų operacinių sistemų rinka (324–342 konstatuojamosios dalys). Šiame
         sprendime operacinė sistema apibrėžta kaip „sistemos programinė įranga“, kuri kontroliuoja pagrindines kompiuterio funkcijas
         ir leidžia naudotojui naudotis šiuo kompiuteriu bei įjungti jame taikomąsias programas (37 konstatuojamoji dalis). AK klientai
         apibrėžti kaip daugiafunkciniai kompiuteriai, skirti vienu metu jais naudotis vienam asmeniui, ir kuriuos galima sujungti
         į tinklą (45 konstatuojamoji dalis).

      25      Kalbant apie antrą rinką, ginčijamame sprendime nurodyta, kad „darbo grupės serverių operacinės sistemos“ yra operacinės sistemos,
         sukurtos ir platinamos siekiant bendrai suteikti „pagrindines infrastruktūros“ paslaugas sąlygiškai ribotam AK klientų skaičiui,
         sujungtų į mažą arba vidutinio dydžio tinklą (53 ir 345 konstatuojamosios dalys).

      26      Sprendime sukonkretinamos trys atskiros paslaugų rūšys: pirma, bendras serveriuose saugomų rinkmenų naudojimas, antra, bendras
         spausdintuvų naudojimas ir, trečia, naudotojų arba naudotojų grupių valdymas, t. y. suinteresuotųjų asmenų prieigos prie tinklo
         paslaugų būdų „administravimas“ (53 ir 345 konstatuojamosios dalys). Pastarosiomis paslaugomis, be kita ko, siekiama garantuoti
         saugią prieigą prie tinklo išteklių bei saugų jų naudojimą, pirma, autentifikuojant naudotojus, antra, patikrinant, ar jiems
         leista atlikti tam tikrą veiksmą (54 konstatuojamoji dalis). Ginčijamame sprendime nurodoma, kad siekiant užtikrinti veiksmingą
         su naudotojų ir naudotojų grupių valdymu susijusios informacijos saugojimą ir paiešką, darbo grupės serverių operacinės sistemos
         paprastai grindžiamos „katalogo tarnybos“ technologijomis (55 konstatuojamoji dalis). Į Microsoft operacinę sistemą Windows 2000 Server įdiegta katalogo tarnyba pavadinta Active Directory (149 konstatuojamoji dalis).

      27      Remiantis ginčijamu sprendimu, trys nurodytos paslaugų grupės glaudžiai tarpusavyje susijusios darbo grupės serverių operacinėse
         sistemose. Plačiąja prasme jos gali būti laikomos „viena paslauga“, tačiau dviem skirtingais požiūriais, t. y. pirma, naudotojo
         (rinkmenų bei spausdintuvų paslaugos) ir, antra, tinklo administratoriaus (naudotojų bei naudotojų grupių valdymo paslaugos)
         (56 konstatuojamoji dalis). Ginčijamame sprendime įvairios šios paslaugos laikomos „darbo grupės paslaugomis“.

      28      Trečia rinka, nustatyta ginčijamame sprendime, yra duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinka. Medijos leistuvė apibrėžiama
         kaip programinės įrangos produktas, galintis skaitmeniniu formatu nuskaityti garsą ir vaizdą, tai yra iškoduoti tam tikrus
         duomenis ir paversti juos nurodymais aparatinei įrangai (pvz., garsiakalbiams ar ekranui) (60 konstatuojamoji dalis). Duomenų
         srautams pritaikytos medijos leistuvės gali nuskaityti garso ir vaizdo turinį, „nepertraukiamai skleidžiamą“ internetu (63 konstatuojamoji
         dalis).

      29      Kalbėdama apie atitinkama geografinę rinką, Komisija ginčijamame sprendime, kaip nurodyta šio sprendimo 22 punkte, konstatuoja,
         kad visos trys nustatytos prekės rinkos yra pasaulinio masto (427 konstatuojamoji dalis).

      II –  Dominuojanti padėtis
      30      Ginčijamame sprendime Komisija konstatuoja, kad AK klientų operacinių sistemų rinkoje Microsoft bent nuo 1996 m., o darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje – bent nuo 2002 m., užima dominuojančią padėtį (429−541 konstatuojamosios
         dalys).

      31      Dėl AK klientų operacinių sistemų rinkos Komisija padarė šią išvadą iš esmės remdamasi tokia informacija:

      –        Microsoft užima didesnę negu 90 % rinkos dalį (430−435 konstatuojamosios dalys),

      –        Microsoft turi „stabilią ir nuolatinę“ įtaką rinkoje (436 konstatuojamoji dalis),

      –        dėl netiesioginio tinklo poveikio yra didelių įėjimo į rinką kliūčių (448−464 konstatuojamosios dalys),
      –        šis netiesioginis tinklo poveikis kyla dėl dviejų veiksnių, t. y. dėl to, kad vartotojai vertina platformas, kuriose jie gali
         naudoti daug taikomųjų programų, ir dėl to, kad programinės įrangos gamintojai kuria taikomąsias programas, vartotojų nuomone,
         populiariausioms AK klientų operacinėms sistemoms (449−450 konstatuojamosios dalys).

      32      Ginčijamo sprendimo 472 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad ši dominuojanti padėtis „ypatinga“, nes Windows yra ne tik AK klientų operacinių sistemų rinkoje dominuojantis produktas, bet „faktiškai yra“ šių operacinių sistemų „standartas“.

      33      Dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos Komisija iš esmės nurodo, kad:

      –        remiantis atsargiais skaičiavimais Microsoft užima mažiausia 60 % darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos (473–499 konstatuojamosios dalys),

      –        trijų pagrindinių Microsoft konkurentų padėtis rinkoje tokia: Novell su jos programine įranga NetWare tenka nuo 10 % iki 25 % rinkos; Linux produktų pardavėjai užima nuo 5 % iki 15 % rinkos, o UNIX produktų pardavėjai užima nuo 5 % iki 15 % rinkos (503, 507 ir 512 konstatuojamosios dalys),

      –        darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkai būdinga daug įėjimo (į rinką) kliūčių dėl tinklo poveikio ir Microsoft atsisakymo paskelbti informaciją apie suderinamumą (515–525 konstatuojamosios dalys),

      –        egzistuoja glaudūs komerciniai ir techniniai ryšiai tarp šios rinkos ir AK klientų operacinių sistemų rinkos (526–540 konstatuojamosios
         dalys).

      34      Linux yra „laisva“ operacinė sistema, kurį platinama turint „GNU GPL“ (General Public Licence) licenciją. Iš esmės ji yra tik bazinė programinė įranga, vadinamasis „branduolys“, teikianti ribotą skaičių operacinės sistemos
         paslaugų. Tačiau ji gali būti sujungta su kita programine įranga, kad sudarytų „Linux operacinę sistemą“ (87 konstatuojamoji dalis). Linux, be kita ko, naudojama kaip darbo grupės serverių operacinių sistemų pagrindas (101 konstatuojamoji dalis). Be to, ji naudojama
         darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje kartu su programa Samba, taip pat platinama turint „GNU GPL“ licenciją (506−598 konstatuojamosios dalys).

      35      Terminu „UNIX“ apibrėžiamas tam tikras bendrų charakteristikų turinčių operacinių sistemų skaičius (42 konstatuojamoji dalis).
         „UNIX“ pagrindu Sun sukūrė darbo grupės serverių operacinę sistemą, kurią pavadino Solaris (97 konstatuojamoji dalis).

      III –  Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
      A –  Atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis
      36      Pirmą Microsoft inkriminuojamo piktnaudžiavimo atvejį sudaro jos atsisakymas suteikti konkurentams „su suderinamumu susijusią informaciją“
         bei leisti ja naudotis gaminant bei platinant su jos gaminiais konkuruojančius produktus darbo grupės serverių operacinių
         sistemų rinkoje nuo 1998 m. spalio mėnesio iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punktas).
         Šie veiksmai aprašyti ginčijamo sprendimo 546–791 konstatuojamosiose dalyse.

      37      Pagal ginčijamą sprendimą „su suderinamumu susijusi informacija“ yra „detalios ir teisingos visų darbo grupės serverių operacinėse
         sistemose Windows (įdiegtų) protokolų, kuriuos Windows darbo grupės serveriai naudoja tam, kad teiktų Windows darbo grupės tinklams rinkmenų bei spausdintuvų bendrojo naudojimo ir naudotojų bei (naudotojų) grupių valdymo paslaugas,
         įskaitant Windows domeno kontrolieriaus paslaugas, katalogo tarnybą Active Directory ir tarnybą Group Policy, specifikacijos“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalis).

      38      „Windows darbo grupės tinklai“ apibrėžiami kaip „AK klientų (kuriuose įdiegta AK klientų operacinė sistema Windows) ir serverių (kuriuose įdiegta darbo grupės serverių operacinė sistema Windows) grupė (grupės), sujungta (-os) tarpusavyje per kompiuterinį tinklą (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 7 dalis).

      39      „Protokolai“ apibrėžiami kaip „įvairių darbo grupės serverių operacinių sistemų Windows ir AK klientų operacinių sistemų Windows, įdiegtų įvairiuose kompiuteriuose darbo grupės tinkle Windows, tarpusavio sujungimo ir sąveikos taisyklių visuma“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalis).

      40      Ginčijamame sprendime Komisija pažymi, kad nagrinėjamas atsisakymas susijęs ne su Microsoft „šaltinio kodo“ dalimis, o tik su nagrinėjamų protokolų specifikacijomis, t. y. su detaliu nagrinėjamos programinės įrangos
         aprašymu, skirtingai nuo „įdiegimo“ (šiame sprendime taip pat vadinamo „pritaikymu“ arba „realizacija“), kurį sudaro kodo
         surinkimas kompiuteryje (24 ir 569 konstatuojamosios dalys). Be kita ko, ji nurodo, kad „nesiekia įpareigoti Microsoft leisti trečiosioms šalims kopijuoti Windows“ (ginčijamo sprendimo 572 konstatuojamoji dalis).

      41      Taip pat Komisija mano, kad Microsoft neigiamas atsakymas Sun atitiko bendrą jos elgesio modelį (573–577 konstatuojamosios dalys). Ji taip pat teigia, kad Microsoft inkriminuojami veiksmai reiškia ankstesnės plačios atskleidimo politikos nutraukimą (578–584 konstatuojamosios dalys), kelia
         konkurencijos darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje panaikinimo riziką (585–692 konstatuojamosios dalys) ir daro
         neigiamą poveikį technikos raidai bei vartotojų interesams (693–708 konstatuojamosios dalys).

      42      Galiausiai Komisija atmeta Microsoft argumentus, kad jos atsisakymas objektyviai pateisinamas (709–778 konstatuojamosios dalys).

      B –  Susietas AK klientų operacinių sistemų Windows ir Windows Media Player pardavimas
      43      Antras Microsoft inkriminuojamo piktnaudžiavimo atvejis yra tas, kad nuo 1999 m. gegužės mėnesio iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos ši
         įmonė susiejo AK klientų operacinės sistemos Windows tiekimą su reikalavimu kartu įsigyti ir programą Windows Media Player (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktas). Šie veiksmai aprašyti ginčijamo sprendimo 792–989 konstatuojamosiose dalyse.

      44      Ginčijamame sprendime Komisija konstatuoja, kad toks elgesys atitinka sąlygas, keliamas nustatyti piktnaudžiavimą susietu
         pardavimu EB 82 straipsnio prasme (794–954 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu, pirma, ji pakartoja, kad Microsoft užima dominuojančią padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje (799 konstatuojamoji dalis). Antra, ji mano, kad duomenų
         srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos yra atskiri produktai (800–825 konstatuojamosios
         dalys). Trečia, ji tvirtina, kad Microsoft nesuteikia vartotojams galimybės įsigyti Windows be Windows Media Player (826–834 konstatuojamosios dalys). Ketvirta, ji teigia, kad aptariamas susietas pardavimas riboja konkurenciją medijos leistuvių
         rinkoje (835–954 konstatuojamosios dalys).

      45      Galiausiai Komisija atmetė Microsoft argumentus, kad nagrinėjamas susietas pardavimas didina efektyvumą, galintį kompensuoti ginčijamame sprendime nustatytą antikonkurencinį
         poveikį (955–970 konstatuojamosios dalys), ir ši įmonė visiškai nesuinteresuota „antikonkurenciniu“ pardavimu (971–977 konstatuojamosios
         dalys).

      IV –  Bauda ir korekcinės priemonės
      46      Už abu ginčijamame sprendime nustatytus piktnaudžiavimo atvejus nubausta skiriant 497 196 304 eurų baudą (ginčijamo sprendimo
         3 straipsnis).

      47      Be to, pagal ginčijamo sprendimo 4 straipsnio pirmąją pastraipą Microsoft įpareigojama nutraukti 2 straipsnyje nustatytus piktnaudžiavimo veiksmus, laikydamasi to paties sprendimo 5 ir 6 straipsniuose
         nustatytų sąlygų. Microsoft taip pat turi susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, turinčių identišką ar panašų tikslą arba poveikį kaip piktnaudžiavimo praktika
         (ginčijamo sprendimo 4 straipsnio antroji pastraipa).

      48      Kaip korekcinė priemonė už ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatytą atsisakymą, šio sprendimo 5 straipsnyje numatytas
         Microsoft įpareigojimas:

      „a)       per 120 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos Microsoft <...> bet kuriai bendrovei, norinčiai kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas, suteikia su suderinamumu
         susijusią informaciją ir leidžia šioms bendrovėms naudotis su suderinamumu susijusia informacija protingomis bei nediskriminuojančiomis
         sąlygomis, kuriant bei platinant darbo grupės serverių operacines sistemas;

      b)       Microsoft <...> užtikrina, kad suteikta su suderinamumu susijusi informacija prireikus bus laiku atnaujinta;

      c)      per 120 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos Microsoft <...> sukuria mechanizmą, leidžiantį suinteresuotosioms bendrovėms gauti naudingos informacijos apie su suderinamumu susijusios
         informacijos turinį ir naudojimo sąlygas. Microsoft <...> gali nustatyti protingas ir nediskriminacines sąlygas, užtikrinančias, kad prieiga prie šios informacijos būtų naudojama
         tik vertinimo tikslais;

      <...>“
      49      Kaip korekcinė priemonė už ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte nustatytą piktnaudžiavimą vykdant susietą pardavimą,
         šio sprendimo 6 straipsnyje numatytas Microsoft įpareigojimas per 90 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos pateikti visiškai veikiančią AK klientų operacinės
         sistemos Windows versiją be WindowsMedia Player, Microsoft išsaugant teisę ir toliau tiekti savo AK klientų operacinę sistemą Windows su Windows Media Player.

      50      Galiausiai ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje nurodoma:

      „Per 30 dienų nuo pranešimo apie (ginčijamą sprendimą) dienos Microsoft <...> turi pateikti Komisijai pasiūlymą dėl mechanizmo, kuris padėtų šiai stebėti, ar Microsoft laikosi (ginčijamo sprendimo). Šis mechanizmas turi apimti už priežiūrą atsakingo asmens, kuris turi būti nepriklausomas
         nuo Microsoft, paskyrimą“.

      Tuo atveju, jei Komisija manytų, kad Microsoft pasiūlytas mechanizmas netinkamas, ji galėtų nustatyti tokį mechanizmą sprendimu“.

       Procesas dėl Jungtinių Valstijų konkurencijos teisės pažeidimo
      51      Lygiagrečiai Komisijos tyrimui prieš Microsoft buvo pradėtas tyrimas dėl Jungtinių valstijų antimonopolinių įstatymų pažeidimo.

      52      1998 m. Jungtinės Amerikos Valstijos, 20 valstijų ir Kolumbijos federalinė apygarda Šermano akto (Sherman Act) pagrindu pradėjo
         teismo procesą prieš Microsoft. Jų ieškiniai buvo susiję su Microsoft veiksmais prieš Netscape interneto žvalgyklę Netscape Navigator ir Sun „Java“ technologijas. Atitinkamos federalinės valstijos taip pat pareiškė ieškinius Microsoft dėl jų antimonopolinių įstatymų pažeidimo.

      53      Po to, kai United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit (toliau – Apeliacinis teismas) 2001 m. birželio
         28 d. priėmė sprendimą, išnagrinėjęs Microsoft apeliacinį skundą dėl United States District Court for the District of Columbia
         (toliau – Apygardos teismas) 2000 m. balandžio 3 d. Sprendimo, 2001 m. lapkričio mėnesį Microsoft sudarė susitarimą su JAV
         teisingumo ministerija ir 9 valstijų Attorneys General (toliau – JAV susitarimas), pagal kurį Microsoft prisiėmė dviejų rūšių
         įsipareigojimus.

      54      Visų pirma Microsoft sutiko parengti serverių operacinių sistemų Windows naudojamų komunikacijos protokolų specifikacijas, siekdama „suderinamumo“, t. y. užtikrinti jų veikimą su AK klientų operacinėmis
         sistemomis Windows ir suteikti tam tikromis sąlygomis trečiosioms šalims licencijas dėl šių specifikacijų.

      55      Antra, JAV susitarime numatyta, kad Microsoft turi leisti įrangos gamintojams ir galutiniams vartotojams aktyvuoti arba panaikinti prieigą prie savo tarpinės įrangos (middleware). Programa Windows Media Player yra vienas iš JAV susitarime apibrėžtos šios kategorijos produktų. Šios nuostatos skirtos garantuoti, kad tarpinės programinės
         įrangos tiekėjai galėtų kurti bei platinti produktus, kurie tinkamai veikia su Windows.

      56      Šios nuostatos patvirtintos 2002 m. lapkričio 1 d. Apygardos teismo sprendimu.

      57      Masačiusetso valstijai padavus skundą, Apeliacinis teismas patvirtino 2002 m. birželio 30 d. Apygardos teismo sprendimą.

      58      Vykdant JAV susitarimą, 2002 m. rugpjūčio mėnesį buvo sukurta Microsoft komunikacijos protokolų programa (Microsoft Communications Protocol Program, toliau – MCPP).

       Procesas
      59      Microsoft pareiškė šį ieškinį 2004 m. birželio 7 d. pareiškimu, kurį gavo Pirmosios instancijos teismo kanceliarija.

      60      Atskiru pareiškimu, kuris Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje įregistruotas 2004 m. birželio 25 d., Microsoft, remdamasi EB 242 straipsniu, paprašė sustabdyti ginčijamo sprendimo 4 straipsnio, 5 straipsnio a–c punktų ir 6 straipsnio
         a punkto vykdymą.

      61      2004 m. gruodžio 22 d. Nutartimi Microsoft prieš Komisija (T‑201/04 R, Rink. p. II‑4463) Pirmosios instancijos teismo pirmininkas atmetė šį prašymą ir atidėjo bylinėjimosi išlaidų
         klausimo nagrinėjimą.

      62      2005 m. kovo 9 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido šioms asociacijoms ir bendrovėms
         įstoti į bylą palaikyti Microsoft reikalavimus:

      –        The Computing Technology Industry Association, Inc. (toliau − CompTIA),
      –        DMDsecure.com BV, MPS Broadband AB, Pace Micro Technology plc, Quantel Ltd ir Tandberg Television Ltd (toliau − DMDsecure
         ir kt.),

      –        Association for Competitive Technology, Inc. (toliau − ACT),
      –        TeamSystem SpA ir Mamut ASA,
      –        Exor AB.
      63      Ta pačia nutartimi Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido šioms asociacijoms ir bendrovėms
         įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus:

      –        Software & Information Industry Association (toliau − SIIA),
      –        Free Software Foundation Europe eV (toliau − FSFE),
      –        Audiobanner.com, veikiantis komerciniu vardu VideoBanner,
      –        RealNetworks, Inc.
      64      2004 m. gruodžio 13 d, kovo 9 d., birželio 27 d. ir rugpjūčio 9 d. laiškais Microsoft paprašė nepateikti tam tikros ieškinyje ir atsiliepime į ieškinį, dublike, jos pastabose dėl įstojimo į bylą paaiškinimų
         ir triplike esančios konfidencialios informacijos į bylą įstojusioms šalims. Ji parengė šių įvairių procesinių dokumentų nekonfidencialias
         versijas. Įstojusioms į bylą šalims buvo pateiktos tik šios nekonfidencialios procesinių dokumentų versijos. Įstojusios į
         bylą šalys dėl to nepareiškė prieštaravimų.

      65      Šio sprendimo 62 ir 63 punktuose nurodytos į bylą įstojusios šalys per nustatytą terminą pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimus.
         2005 m. birželio 13 d. pagrindinės bylos šalys pateikė savo pastabas dėl šių įstojimo į bylą paaiškinimų.

      66      2005 m. balandžio 28 d. Nutartimi Microsoftprieš Komisiją (T‑201/04, Rink. p. II‑1491) Pirmosios instancijos teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas leido European Committee for Interoperable Systems (ECIS) įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. Kadangi šios asociacijos prašymas įstoti į bylą buvo pateiktas pasibaigus
         Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 6 dalyje nustatytam terminui, jai buvo leista tik pateikti
         savo pastabas per žodinę proceso dalį, remiantis įteiktu teismo posėdžio pranešimu.

      67      2005 m. gegužės 11 d. plenariniame posėdyje priimtu sprendimu byla buvo paskirta Pirmosios instancijos teismo ketvirtajai
         išplėstinei kolegijai.

      68      2005 m. liepos 7 d. plenariniame posėdyje priimtu sprendimu byla paskirta Pirmosios instancijos teismo didžiajai kolegijai
         ir buvo paskirtas naujas teisėjas pranešėjas.

      69      2006 m. sausio 16 d. Pirmosios instancijos teismo didžiosios kolegijos pirmininko nutartimi RealNetworks išbraukta iš bylos kaip šalis, įstojusi palaikyti Komisijos reikalavimus.

      70      2006 m. vasario 1 d. Pirmosios instancijos teismas pakvietė šalis dalyvauti neformaliame susirinkime su didžiosios kolegijos
         pirmininku ir teisėju pranešėju, siekiant nustatyti posėdžio organizavimo sąlygas. Šis susitikimas įvyko 2006 m. kovo 10 d.
         Pirmosios instancijos teisme.

      71      Atsižvelgdamas į teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (didžioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones paprašė
         pagrindines šalis pateikti tam tikrus dokumentus bei atsakyti į keletą klausimų. Pagrindinės šalys patenkino šiuos prašymus
         per nustatytą terminą.

      72      Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus per 2006 m. balandžio 24, 25, 26, 27 ir
         28 d. posėdžius.

      73      Per posėdį Pirmosios instancijos teismas paprašė Microsoft perduoti jam per 2003 m. rinkos tyrimą Komisijos pateiktų prašymų pateikti informacijos dėl medijos leistuvių kopijas ir
         atsakymus į juos, taip pat ataskaitą apie Mercer atliktų apklausų rezultatus ir analizę (toliau − Mercer ataskaitos). Microsoft pateikė šiuos dokumentus per nustatytą terminą.

      74      2006 m. gegužės 3 d. laišku Pirmosios instancijos teismas paprašė Microsoft pateikti kitų Komisijos per 2003 m. rinkos tyrimą adresuotų prašymų pateikti informacijos ir atsakymų jai kopijas. Microsoft patenkino šį prašymą per nustatytą teminą.

      75      2006 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo didžiosios kolegijos pirmininko sprendimu žodinė proceso dalis buvo baigta.

       Šalių reikalavimai
      76      Microsoft Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti arba iš esmės sumažinti skirtą baudą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
      –        priteisti iš SIIA, FSFE ir Audiobanner.com bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl jų įstojimo į bylą.

      77      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš Microsoft bylinėjimosi išlaidas.

      78      CompTIA, ACT, TeamSystem ir Mamut Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      79      DMDsecure ir kt. Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktą, 4 straipsnį, 6 straipsnio a punktą ir 7 straipsnį,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      80      Exor Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 ir 4 straipsnius, 6 straipsnio a punktą ir 7 straipsnį,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      81      SIIA, FSFE, Audiobanner.com ir ECIS Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš Microsoft bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl teisės
      82      Visų pirma reikia išnagrinėti ieškinio pagrindus, susijusius su reikalavimais panaikinti ginčijamą sprendimą, paskui – ieškinio
         pagrindus, susijusius su reikalavimais panaikinti skirtą baudą arba sumažinti jos dydį.

      I –  Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamą sprendimą
      83      Ieškinio pagrindai, kuriuos Microsoft nurodo pagrįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą, grupuojami atsižvelgiant į tris probleminius klausimus, susijusius,
         pirma, su atsisakymu pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis, antra, su AK klientų operacinės
         sistemos Windows ir Windows Media Player susietu pardavimu, ir trečia, su pareiga paskirti nepriklausomą asmenį, kuriam būtų pavesta prižiūrėti, kaip Microsoft laikosi ginčijamo sprendimo.

      A –  Preliminarios pastabos
      84      Savo rašytiniuose dokumentuose Komisija kelia keletą klausimų dėl Bendrijos teismo kontrolės apimties ir dėl kelių prie ieškinio
         ir dubliko pridėtų dokumentų turinio priimtinumo.

      1.     Dėl Bendrijos teismo kontrolės apimties
      85      Komisija nurodo, kad ginčijamas sprendimas grindžiamas tam tikrais samprotavimais, kurie paremti sudėtingais techniniais ir
         ekonominiais vertinimais. Ji tvirtina, kad pagal teismų praktiką Bendrijos teismai atlieka tik ribotą tokių vertinimų kontrolę
         (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Technische Universität München, C‑269/90, Rink. p. I‑5469, 13 punktas ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 279 punktas; 2005 m. balandžio
         21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Holcim (Deutschland) prieš Komisiją, T‑28/03, Rink. p. II‑1357, 95, 97 ir 98 punktai).

      86      Kaip pavyzdį nurodydama 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Volkswagen prieš Komisiją (T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktas), Microsoft atsako, kad Bendrijos teismas neatsiriboja nuo „nuodugnaus Komisijos sprendimų tinkamumo nagrinėjimo, net ir sudėtingose
         bylose“.

      87      Pirmosios instancijos teismas primena, jog iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad nors Bendrijos teismas paprastai
         neribotai kontroliuoja, ar įvykdytos konkurencijos taisyklių taikymo sąlygos, vis dėlto jo vykdoma Komisijos atliktų sudėtingų
         ekonominių vertinimų kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikomasi procedūrinių taisyklių ir pareigos motyvuoti
         bei ar buvo nustatytos teisingos faktinės aplinkybės ir nepadaryta akivaizdžių vertinimo klaidų ar piktnaudžiauta įgaliojimais
         (2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kish Glass prieš Komisiją, T‑65/96, Rink. p. II‑1885, 64 punktas, apeliacine tvarka patvirtinto 2001 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo nutartimi Kish Glass prieš Komisiją, C‑241/00 P, Rink. p. I‑7759; šiuo klausimu dėl EB 81 straipsnio taip pat žr. 1985 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Remia ir kt. prieš Komisiją, 42/84, Rink. p. 2545, 34 punktą ir 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimo BAT ir Reynolds prieš Komisiją, 142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487, 62 punktą).

      88      Be to, jeigu Komisijos sprendimas yra sudėtingų techninių vertinimų rezultatas, jiems iš principo taikoma ribota teisminė
         kontrolė, reiškianti, kad Bendrijos teismas negali pakeisti Komisijos atlikto faktinių aplinkybių vertinimo savuoju (šiuo
         klausimu dėl sprendimo, priimto atlikus sudėtingus vertinimus medicinos farmacijos srityje, žr. 2001 m. balandžio 11 d. Teisingumo
         Teismo pirmininko nutarties Komisija prieš Trenker, C‑459/00 P(R), Rink. p. I‑2823, 82 ir 83 punktus; šiuo klausimu taip pat žr. 1999 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Upjohn, C‑120/97, Rink. p. I‑223, 34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; 2002 m. liepos 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         A. Menarini prieš Komisiją, T‑179/00, Rink. p. II‑2879, 44 ir 45 punktus ir 2002 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo, Pfizer Animal Health prieš Tarybą, T‑13/99, Rink. p. II‑3305, 323 punktą).

      89      Tačiau nors Bendrijos teismas pripažįsta, kad Komisija turi ekonominių ir techninių klausimų vertinimo laisvę, tai nereiškia,
         kad jis privalo susilaikyti nuo Komisijos atliktos tokio pobūdžio duomenų interpretacijos kontrolės. Iš tikrųjų Bendrijos
         teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų dalykinį teisingumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai
         atspindi visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais
         remiantis padarytas išvadas (šiuo klausimu dėl koncentracijų kontrolės žr. 2005 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Komisija prieš Tetra Laval, C‑12/03 P, Rink. p. I‑987, 39 punktą).

      90      Atsižvelgiant į šiuos principus reikia išnagrinėti įvairius pagrindus, kuriuos Microsoft nurodė pagrįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą.

      2.     Dėl kai kurių pridėtų dokumentų priimtinumo
      91      Komisija, šiuo klausimu palaikoma SIIA, teigia, kad keliuose prie ieškinio ir dubliko pridėtuose dokumentuose Microsoft nurodo argumentus, kurių nėra pačiuose procesiniuose dokumentuose. Ji taip pat kelis kartus nurodo, kad Microsoft daro bendrą nuorodą į prie jos pareiškimų pridėtas ataskaitas. Be to, Komisija kritikuoja tai, kad kai kurios pastarosios
         pateiktos ekspertų nuomonės grindžiamos informacija, kurios nei Komisija, nei Pirmosios instancijos teismas negalėjo gauti.
         Ji mano, kad šis neturi atsižvelgti į pirmiau nurodytus argumentus, ataskaitas ir ekspertų nuomones.

      92      Microsoft tvirtina, kad „atitinkamose ieškinio dalyse“ yra išdėstytos esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas
         jos ieškinys. Ji primena, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką konkretūs ieškinio teiginiai gali būti pagrįsti ir papildyti
         darant nuorodas į konkrečias pridėtų dokumentų dalis (1993 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Kelman prieš Komisiją, T‑56/92, Rink. p. II‑1267, 21 punktas). Be to, ji pažymi, kad sąmoningai nusprendė apriboti priedų skaičių, siekdama neapsunkinti
         bylos medžiagos, ir kad neprivalo pateikti kiekvieno dokumento, į kurį daroma nuoroda šių priedų išnašose; be to, Komisija
         turi visų per administracinę procedūrą pateiktų dokumentų kopijas, ir negali būti ginčijama jos teisė teikti informaciją savo
         ekspertams.

      93      Per neformalų 2006 m. kovo 10 d. susirinkimą (žr. 70 punktą) teisėjas pranešėjas atkreipė Microsoft dėmesį į tai, kad atrodo, jog kai kuriuose jos dokumentų prieduose nurodyti argumentai, kurių akivaizdžiai nėra pačiuose pareiškimuose,
         ir pateikė apie tai klausimą. Atsakydama Microsoft nurodė, kaip pažymėta šio susirinkimo protokole, kad: „Microsoft nesiremia argumentais, kurių akivaizdžiai nėra ieškinyje arba dublike“.

      94      Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Pirmosios instancijos teismo procedūros
         reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.
         Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tam, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės,
         kuriomis jis pagrįstas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio
         turinys specifiniais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas,
         bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų nebuvimo, kurie
         pagal pirmiau nurodytas nuostatas turi būti nurodyti pačiame ieškinyje (1992 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑52/90, Rink. p. I‑2187, 17 punktas; Pirmosios instancijos teismo nutarties Kelman prieš Komisiją, minėtos 92 punkte, 21 punktas ir 1999 m. gegužės 21 d. Nutarties Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją, T‑154/98, Rink. p. II‑1703, 49 punktas). Be to, Pirmosios instancijos teismas neprivalo prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų
         ir argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją
         (1997 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cipeke prieš Komisiją, T‑84/96, Rink. p. II‑2081, 34 punktas ir 2002 m. kovo 21 d. Sprendimo Joynson prieš Komisiją, T‑231/99, Rink. p. II‑2085, 154 punktas).

      95      Toks Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
         c punkto aiškinimas taikytinas dubliko, kuris pagal to paties reglamento 47 straipsnio 1 dalį turi papildyti ieškinį, priimtinumo
         sąlygoms (šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, T‑305/94−T‑307/94, T‑313/94−T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 40 punktą, kuris
         šiuo klausimu apeliacine tvarka nebuvo panaikintas 2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimu Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P−C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375).

      96      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad keliuose prie ieškinio ir dubliko pridėtuose dokumentuose Microsoft ne tik nurodo teisinius arba ekonominius argumentus, kuriais ji ne tik pagrindžia arba papildo šiuose procesiniuose dokumentuose
         aiškiai nurodytas faktines arba teisines aplinkybes, bet ir pateikia naujų argumentų.

      97      Be to, Microsoft kelis kartus papildė ieškinio ir dubliko turinį specifiniais klausimais, darydama nuorodą į prie jų pridėtus dokumentus.
         Tačiau kai kurios iš tokių nuorodų tik bendrai susijusios su atitinkamais pridėtais dokumentais ir todėl neleidžia Pirmosios
         instancijos teismui konkrečiai nustatyti argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti papildančiais ieškinyje arba dublike nurodytus
         pagrindus.

      98      Reikia pažymėti, kad Komisija, nors ir manydama, jog nereikia atsižvelgti į šiuose įvairiuose prieduose esančius teiginius,
         vis dėlto komentuoja kai kuriuos iš jų prie savo pareiškimų pridėtose pastabose.

      99      Remdamasis šio sprendimo 94 ir 95 punktuose paminėta teismų praktika ir per 2006 m. kovo 10 d. neformalų susirinkimą (žr.
         93 punktą) Microsoft padarytu pareiškimu, Pirmosios instancijos teismas atsižvelgs į šio sprendimo 96−98 punktuose nurodytus priedus tik tiek,
         kiek jie pagrindžia arba papildo pagrindus arba argumentus, aiškiai nurodytus Microsoft arba Komisijos pateiktuose pareiškimuose, ir tik tais atvejais, kai Pirmosios instancijos teismas galės tiksliai nustatyti,
         kurios konkrečiai iš juose nurodytų aplinkybių pagrindžia arba papildo šiuos pagrindus arba argumentus.

      100    Kalbant apie Komisijos kritiką dėl to fakto, kad Microsoft nepateikė informacijos, kuria grindžiamos prie jos pateiktų pareiškimų pridėtos ekspertų nuomonės, pakanka pažymėti, kad
         Pirmosios instancijos teismas prireikus turi įvertinti, ar šiose nuomonėse esantys teiginiai turi įrodomąją galią. Jei neturėdamas
         prieigos prie tam tikros informacijos Pirmosios instancijos teismas nuspręstų, kad šie teiginiai neturi pakankamai įrodomosios
         galios, jis į juos neatsižvelgtų.

      B –  Dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis problematikos
      101    Dėl pirmojo probleminio klausimo Microsoft nurodo vienintelį ieškinio pagrindą, išplaukiantį iš EB 82 straipsnio pažeidimo. Šį pagrindą sudaro trys dalys. Pirmoje dalyje
         Microsoft nurodo, kad šiuo atveju Bendrijos teismo nustatyti kriterijai, leidžiantys priversti dominuojančią padėtį užimančią įmonę
         suteikti licenciją, nėra tenkinami. Antroje dalyje ji iš esmės tvirtina, kad Sun neprašė jos leidimo naudotis „technologija“, kurią Komisija įpareigoja atskleisti, ir kad 1998 m. spalio 6 d. laiškas bet
         kuriuo atveju neturi būti aiškinamas kaip jos tikras atsisakymas. Galiausiai trečioje dalyje ji teigia, kad Komisija netinkamai
         atsižvelgė į 1994 m. balandžio 15 d. Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (Pasaulio
         prekybos organizacijos (PPO) steigimo sutarties 1 C priedas) (toliau − TRIPS susitarimas), Bendrijoms nustatytus įpareigojimus.

      1.     Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad šiuo atveju netenkinami Bendrijos teismo nustatyti kriterijai, kurie leistų priversti
         dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti licenciją

      a)     Įvadas
      102    Pirmiausia reikia apibendrintai išdėstyti pagrindinių šalių pozicijas dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją
         ir leisti ja naudotis problematikos.

      103    Remiantis ginčijamu sprendimu, Microsoft piktnaudžiavo AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima dominuojančia padėtimi, atsisakydama, pirma, pateikti Sun ir kitoms konkuruojančioms bendrovėms darbo grupės serverių operacinėse sistemose Windows protokolų specifikacijas, kurie įdiegiami ir naudojami serveriuose, kur įdiegtos šios sistemos tam, kad Windows darbo grupės tinklui būtų teikiamos bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugos,
         ir, antra, leisti šioms įmonėms naudoti minėtas specifikacijas siekiant kurti darbo grupės serverių operacines sistemas ir
         prekiauti jomis.

      104    Komisijos nuomone, informacija, kurią atsisakė suteikti Microsoft, yra su suderinamumu susijusi informacija 1991 m. gegužės 14 d. Tarybos Direktyvos 91/250/EB dėl kompiuterių programų teisinės
         apsaugos (OL L122, 1991, p. 42) prasme. Ji, be kita ko, teigia, kad šioje direktyvoje suderinamumas tarp dviejų programinių
         įrangų apibrėžiamas kaip jų galėjimas keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis siekiant, kad kiekviena iš šių programinių
         įrangų veiktų visais numatytais būdais (be kita ko, žr. pirmojo pranešimo apie kaltinimus 256 punktą, antrojo pranešimo apie
         kaltinimus 79 punktą ir trečiojo pranešimo apie kaltinimus 143 punktą). Ji mano, kad Microsoft pasiūlyta suderinamumo sąvoka yra netiksli (ginčijamo sprendimo 749−763 konstatuojamosios dalys).

      105    Remdamasi faktiniais ir techniniais duomenimis, Komisija konstatuoja, kad „geras Windows darbo grupės tinklo veikimas grindžiamas „klientas‑serveris“ ir „serveris‑serveris“ tarpusavio sujungimo ir sąveikos architektūra,
         užtikrinančia skaidrią prieigą prie pagrindinių darbo grupės serverių paslaugų (Windows 2000/Windows 2003 atveju ši Windows domeno architektūra gali būti apibrėžta kaip „Active Directory domeno architektūra“)“ ir kad „bendras galėjimas būti šios architektūros dalimi yra suderinamumo tarp Windows pagrindu veikiančių AK klientų ir Windows pagrindu veikiančių darbo grupės serverių elementas“ (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis). Ji apibrėžia šį suderinamumą
         terminu „suderinamumas su Windows domeno architektūra“ (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis) ir teigia, jog toks suderinamumas „būtinas, kad darbo
         grupės serverių operacinių sistemų pardavėjai galėtų išlikti rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 779 konstatuojamoji dalis).

      106    Be to, Komisija mano, jog tam, kad Microsoft konkurentai galėtų kurti darbo grupės serverių operacines sistemas, galinčias pasiekti tokį suderinamumo lygį, kai serveriai,
         kuriuose jos įdiegtos, jungiami į Windows darbo grupę, būtina, kad jie turėtų prieigą prie informacijos apie suderinamumą su Windows domeno architektūra (ginčijamo sprendimo 183 ir 184 konstatuojamosios dalys). Ji, be kita ko, mano, kad nė vienas iš penkių
         Microsoft nurodytų metodų, leidžiančių užtikrinti suderinamumą tarp įvairių platintojų tiekiamų operacinių sistemų, negali pakankamai
         pakeisti informacijos atskleidimą (ginčijamas sprendimo 666−687 konstatuojamosios dalys).

      107    Galiausiai Komisija nurodo, kad, remiantis teismų praktika, nors įmonės iš esmės gali laisvai pasirinkti komercinius partnerius,
         dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas tiekti tam tikromis aplinkybėmis gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia
         padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Ji teigia, kad šioje byloje yra kelios „ypatingos aplinkybės“, leidžiančios daryti išvadą
         apie piktnaudžiavimą, konstatuotiną dėl aptariamo Microsoft atsisakymo, net darant griežčiausią – ir todėl Microsoft palankiausią – prielaidą, kad šis atsisakymas laikytinas atsisakymu suteikti trečiajai šaliai licenciją, susijusią su intelektinės
         nuosavybės teisėmis (ginčijamo sprendimo 190 ir 546−559 konstatuojamosios dalys). Ji mano turinti teisę atsižvelgti į kitas
         „ypatingas aplinkybes“ nei nustatytos Teisingumo Teismo 1995 m. balandžio 6 d. Sprendime RTE ir ITP prieš Komisiją (C‑241/91 P ir C‑242/91 P, Rink. p. I‑743, toliau − sprendimas Magill) ir pakartotos 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendime IMS Health (C‑418/01, Rink. p. I‑5039). Bet kuriuo atveju šioje byloje yra tokių ypatingų aplinkybių.

      108    Nuo administracinės procedūros pradžios Microsoft gina poziciją, pagal kurią Komisijos šioje byloje naudojama suderinamumo sąvoka nėra suderinama su Direktyvoje 91/250 nustatyta
         „visiško suderinamumo“ sąvoka ir neatitinka būdo, kurį naudodamos įmonės praktikoje tvarko savo kompiuterinius tinklus (be
         kita ko, žr. 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie kaltinimus 151−157 punktus ir 2003 m. spalio 17 d.
         atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 29 ir 30 puslapius). Ji, be kita ko, tvirtina, kad „serverių operacinių sistemų
         gamintojas pasiekia visišką suderinamumą, jei per AK klientų operacinę sistemą Windows galima naudotis visomis jo programos funkcijomis“ (2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 143 punktas;
         šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 29 ir 63 puslapius). Kalbėdama
         Komisijos žodžiais, Microsoft pasitelkia „vienpusiškumo“ sąvoką, nors pirmoji remiasi „abipusiais santykiais (ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamoji dalis).

      109    Microsoft nuomone, minėto visiško suderinamumo galima pasiekti atskleidus informaciją apie sąsajas, ir tai ji jau daro per savo vadinamąjį
         MSDN produktą arba konferencijose, kurias rengia „Professional Developers“, arba kokiais nors kitais rinkoje prieinamais metodais
         (be kita ko, žr. 2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 12, 57−63, 73−83 ir 147 punktus; 2001 m.
         lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie kaltinimus 6, 72, 94−96, 148 ir 149 punktus ir 2003 m. spalio 17 d. atsakymo
         į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 31 puslapį).

      110    Microsoft teigia, jog Komisijos pagal pateiktą suderinamumo sąvoką savo ruožtu reikalaujama, kad jos konkurentų operacinės sistemos
         visais atžvilgiais veiktų kaip serverių operacinė sistema Windows. Microsoft nuomone, to galima pasiekti tik leidus minėtiems konkurentams „klonuoti“ jos produktus arba kai kurias jų charakteristikas
         ir suteikus informacijos apie jos produktų vidaus veikimo mechanizmus (be kita ko, žr. 2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į
         pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 7, 20, 27, 144−150 ir 154−169 punktus; 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą
         apie kaltinimus 158−161 punktus ir 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 10 ir 20 puslapius).

      111    Microsoft mano, kad jeigu ji būtų priversta atskleisti tokią informaciją, būtų padaryta žala jos teisei laisvai naudotis intelektinės
         nuosavybės teisėmis bei siekiui kurti naujoves (be kita ko, žr. 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo į antrąjį pranešimą apie
         kaltinimus 162, 163 ir 176 punktus ir 2003 m. spalio 17 d. atsakymo į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus 3, 10 ir 11 puslapius).

      112    Galiausiai Microsoft teigia, kad šią bylą reikia vertinti atsižvelgiant į 107 punkte minėtus sprendimus Magill ir IMS Health, nes atsisakymas, kuriuo ji kaltinama, turi būti laikomas atsisakymu suteikti trečiosioms šalims licenciją, susijusią su
         intelektinės nuosavybės teisėmis, ir todėl ginčijamas sprendimas laikytinas įpareigojimu suteikti licenciją. Ji tvirtina,
         kad, jos nuomone, šiuo atveju neįvykdomas nė vienas iš šiuose Teisingumo Teismo sprendimuose išsamiai išvardytų leistinų kriterijų.
         Iš to ji daro išvadą, kad nagrinėjamas atsisakymas neturi būti laikomas piktnaudžiavimu, ir todėl Komisija negali jos įpareigoti
         atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją. Papildomai Microsoft nurodo 1998 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimą Bronner (C‑7/97, Rink. p. I‑7791) ir teigia, kad nagrinėjamu atveju nėra ir šiame sprendime numatytų kriterijų.

      113    Antra, reikia patikslinti būdą, kaip Microsoft išdėsto pirmoje pagrindo dalyje teikiamus argumentus, ir tai, kaip Pirmosios instancijos teismo juos nagrinės.

      114    Prieš pateikdama savo argumentus (žr. pirmos pagrindo dalies d punktą) Microsoft pateikia tam tikrų samprotavimų apie suderinamumą, kuriuos galima apibendrinti, kaip išdėstyta toliau. Pirma, Microsoft nurodo, jog yra penki metodai, leidžiantys užtikrinti suderinamumą tarp AK klientų ir serverių operacinių sistemų Windows bei tarp konkurentų serverių operacinių sistemų. Antra, ji kritikuoja Komisijos šiuo atveju reikalaujamą suderinamumo lygį,
         iš esmės teigdama, kad iš tikrųjų pastaroji siekia leisti konkurentams „klonuoti“ jos produktus arba tam tikras jų charakteristikas,
         ir ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės apimtį.

      115    Be šių samprotavimų, Microsoft pateikė kelis argumentus, įrodinėdama, kad komunikacijos protokolai, kuriuos pagal ginčijamą sprendimą ji turi atskleisti
         savo konkurentams, yra naujovės technologinių požiūriu ir kad šiuos protokolus arba jų specifikacijas saugo intelektinės nuosavybės
         teisės.

      116    Iš esmės Microsoft argumentus, nurodytus pirmoje šio pagrindo dalyje, galima išdėstyti taip:

      –        ši byla turi būti vertinama atsižvelgiant į 107 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime Magill nustatytas ir sprendime IMS Health pakartotas aplinkybes,

      –        aplinkybės, leidžiančios laikyti piktnaudžiavimu dominuojančios įmonės atsisakymą suteikti trečiosioms šalims intelektinės
         nuosavybės teisių licenciją, visų pirma yra tai, kad atitinkamas produktas arba paslauga yra būtini norint vykdyti konkrečią
         veikla; antra, tai, kad dėl atsisakymo panaikinama bet kokia konkurencija antrinėje rinkoje; trečia, tai, kad atsisakymas
         sudaro kliūtis atsirasti naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą; ir ketvirta, tai, kad atsisakymas yra
         objektyviai nepagrįstas,

      –        nagrinėjamu atveju nėra nė vienos iš šių aplinkybių,
      –        nepripažinus šių argumentų tinkamais, turi būti taikomi 112 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime Bronner nurodyti kriterijai, kurie atitinka pirmąją, antrąją ir ketvirtąją minėtas aplinkybes, numatytas 107 punkte minėtuose sprendimuose
         Magill ir IMS Health,

      –        nė vieno iš 112 punkte minėtame sprendime Bronner nurodytų kriterijų taip pat nėra šioje byloje.

      117    Pirmosios instancijos teismas visų pirma išnagrinės Microsoft teiginius dėl įvairių suderinamumo lygių ir dėl ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytos korekcinės priemonės apimties. Jos
         nurodyti argumentai dėl penkių metodų, kuriais galima užtikrinti suderinamumą tarp jos ir konkurentų operacinių sistemų, bus
         analizuojami nagrinėjant tariamą su suderinamumu susijusios informacijos reikalingumą. Vėliau Pirmosios instancijos teismas
         išsakys nuomonę dėl Microsoft argumentų, susijusių, jos teigimu, su jos komunikacijos protokolams ir specifikacijoms taikytinomis intelektinės nuosavybės
         teisėmis. Galiausiai jis įvertins argumentus, kuriuos Microsoft formuluoja pirmoje pagrindo dalyje, ir nustatys, į kokias aplinkybes reikia atsižvelgti nagrinėjant jai inkriminuojamą elgesį,
         ir ar šių aplinkybių yra šiuo atveju.

      b)     Dėl įvairių suderinamumo lygių ir ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytos korekcinės priemonės apimties
       Šalių argumentai
      118    Microsoft iš esmės mano, kad suderinamumo sąvoka, kuria remiasi Komisija, darydama išvadą, kad atsisakant pateikti su suderinamumu
         susijusią informaciją yra piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi, ir taikydama ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytą korekcinę
         priemonę, yra netiksli.

      119    Microsoft pabrėžia, kad „suderinamumas pasireiškia ištisinėje aplinkoje“ ir kad „jis nėra absoliutus standartas“.

      120    Ji pažymi, kad „minimalus suderinamumo lygis galbūt būtinas veiksmingai konkurencijai užtikrinti“. Tačiau mano, kad tokį lygį
         nesunku pasiekti, pažymėdama, kad yra įvairių būdų užtikrinti suderinamumą „gerai kartu veikiančių skirtingų platintojų tiekiamų
         operacinių sistemų (turėjimo)“ prasme.

      121    Microsoft mano, kad ginčijamame sprendime Komisija vadovaujasi suderinamumo sąvoka, kuri visiškai skiriasi nuo numatytosios Direktyvoje 91/250
         ir kurią faktiškai vartoja įmonės, tvarkydamos savo kompiuterinius tinklus. Komisija iš tikrųjų siekia, kad Microsoft konkurentų operacinė sistema galėtų „visais atžvilgiais veikti“ kaip serverių operacinė sistema Windows (t. y. užtikrinti visišką pakeičiamumą“ arba „plug replaceability“). Tačiau to galima pasiekti tik leidus Microsoft konkurentams „klonuoti“ jos produktus arba jų charakteristikas. Microsoft taip pat nurodo, kad dvi serverių operacinės sistemos gali veikti kartu, t. y. keistis informacija arba teikti viena kitai
         paslaugas, nebūtinai būdamos „visiškai vienodos“. Taigi reikia skirti sąvoką „suderinamumas“ nuo sąvokų „klonavimas“ ar „kopijavimas“.

      122    Pagrįsdama savo teiginius, Microsoft daro nuorodą į dviejų informatikos ekspertų ataskaitą, kurią ji buvo pridėjusi prie savo 2001 m. lapkričio 16 d. atsakymo
         į antrąjį pranešimą apie kaltinimus, kur jie paaiškina sąvokas „glaudi sąveika“ ir „silpna sąveika“ bei priežastis, dėl kurių
         įmonių pastangos pasiekti „glaudžią“ skirtingų gamintojų programinės įrangos „sąveiką“ buvo nesėkmingos (ieškinio A.9.2 priedas).
         Šios priežastys yra ir techninio, ir komercinio pobūdžio.

      123    Microsoft taip pat pažymi, kad per administracinę procedūrą ji pateikė 50 privatinės ir viešosios teisės reglamentuojamų įmonių, veikiančių
         visose pramonės srityse ir įsteigtų įvairiuose tuometinėse valstybėse narėse, pareiškimus. Juose šios įmonės tvirtina, kad
         dėl rinkoje jau esančių metodų naudojimo užtikrinamas aukštas suderinamumo lygis tarp AK klientų ir serverių operacinių sistemų
         Windows bei konkurentų serverių operacinių sistemų. Ji taip pat nurodo, jog iš Mercer ataskaitų išplaukia, kad įmonės renkasi serverių operacines sistemas ne pagal jų suderinamumą su AK klientų ir serverių operacinėmis
         sistemomis Windows.
      124    Dublike, pateikdama argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad jos komunikacijos protokolai yra saugomi intelektinės nuosavybės
         teisių, bei savo atsakyme į vieną iš Pirmosios instancijos teismo pateiktų rašytinių klausimų Microsoft išdėsto kelis teiginius dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės apimties. Šiais teiginiais ji
         taip pat kelia klausimą dėl Komisijos šiuo atveju reikalaujamo suderinamumo lygio.

      125    Savo dublike Microsoft tvirtina, kad konstatuotina neatitiktis tarp minėtos korekcinės priemonės apimties ir „suderinamumo standarto“, kuriuo ginčijamame
         sprendime remiasi Komisija, vertindama „alternatyvių suderinamumo metodų“ tinkamumą. Atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos
         teismo pateiktų rašytinių klausimų, ji teigia, kad Komisija skirtingai aiškina ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje nustatytos
         pareigos atskleisti informaciją apimtį.

      126    Dėl pastarojo klausimo Microsoft pažymi, kad ginčijamo sprendimo 669 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, jog „vieši pramoniniai standartai neleidžia
         konkurentams pasiekti tokį patį suderinamumo lygį su Windows architektūra, kaip tai daro darbo grupės serverių operacinė sistema Windows“. Ji taip pat pažymi, jog ginčijamo sprendimo 679 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatuoja, kad „darbo grupės serverių
         operacinė sistema Novell „be klientų modulio“ negali naudoti visų Windows veikiančių AK klientų ir Windows veikiančių darbo grupės serverių operacinių sistemų galimybių lygiai taip pat, kaip tai gali daryti darbo grupės serverių
         operacinė sistema (Windows)“. Iš to Microsoft daro išvadą, kad iš pradžių Komisija manė, jog suderinamumas yra konkurentų galėjimas užtikrinti savo produktų veikimą, kuris
         būtų identiškas serverių operacinės sistemos Windows veikimui. Be to, Komisija norėjo, kad pastarosios sistemos ir konkurentų serverių operacinės sistemos būtų „beveik identiškos“.

      127    Microsoft teigia, kad norint užtikrinti Komisijos nurodytą suderinamumo lygį (kurį Microsoft vadina „plug replacement“, „plug‑replaceability“, „drop‑in“, „funkciniu ekvivalentu“ ir „funkciniu klonu“) ji turėtų atskleisti
         gerokai daugiau informacijos negu numatyta ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje, t. y. informaciją apie serverių operacinių sistemų
         vidaus veikimo mechanizmus (įskaitant „algoritmus ir sprendimų priėmimo taisykles“).

      128    Microsoft tvirtina, kad vėliau Komisija siaurai aiškina minėtą 5 straipsnį, manydama, kad jis įpareigoja suteikti konkurentams tik
         komunikacijos protokolų on the wire licenciją. Pagrįsdama šį teiginį, Microsoft nurodo, kad per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūros posėdį šalys, kurioms buvo leista įstoti į bylą palaikyti
         Komisijos reikalavimus, nurodė, kad jos nėra suinteresuotos gauti prieigą prie informacijos apie serverių operacinių sistemų
         Windows vidaus veikimo mechanizmus. Ji taip pat remiasi tuo, kad atsiliepime į ieškinį bei triplike Komisija patvirtino, jog ji nesiekė
         suteikti (Microsoft) konkurentams galimybės „klonuoti bendro“ rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugų,
         kurias teikia serverių operacinė sistema Windows. Microsoft pastebi, kad tūkstančiai Komisijai vykdant ginčijamą sprendimą perduotų specifikacijų puslapių vis dėlto leis jos konkurentams
         nukopijuoti tam tikras produktų, kuriuos ji sukūrė savo tyrimų ir kūrybos pastangomis, „charakteristikas“. Pavyzdžiui, turėdamos
         prieigą prie DRS (Directory Replication Service) protokolo, tretieji asmenys galėtų įgyvendinti apgrąžos inžineriją kitų serverių operacinės sistemos Windows, naudojančios Active Directory, sudedamųjų dalių atžvilgiu.

      129    Trečia, 2005 m. spalio mėnesį, t. y. praėjus keliems mėnesiams po rašytinės proceso dalies šioje byloje užbaigimo, Komisija
         vėl pradėjo aiškinti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį taip, kad informacija, kurią privalo atskleisti Microsoft, turi leisti jos konkurentams kurti serverių operacinių sistemų Windows funkcinius ekvivalentus arba, kitaip sakant, sistemas, galinčias jas „visiškai pakeisti“. Microsoft dar kartą nurodė, kad toks 5 straipsnio aiškinimas įpareigoja ją suteikti savo konkurentams prieigą prie informacijos apie
         serverių operacinės sistemos Windows vidaus veikimo mechanizmus.

      130    Per posėdį Microsoft daug dėmesio skyrė „automatinio kopijavimo“ mechanizmui ir pateikė šiame kontekste tuos pačius argumentus kaip ir išdėstyti
         anksčiau.

      131    Microsoft, be kita ko, paaiškino, kad anksčiau katalogo paslaugas teikė vienas labai didelis ir labai brangus serveris. Tačiau šiuo
         metu šias paslaugas paprastai teikia daugybė mažų, pigesnių serverių, esančių skirtingose vietose ir, kaip ji pademonstravo
         per posėdį įvairiuose skaidrėse, sujungtų į vieną visumą per blue bubble. Microsoft pažymėjo, kad programinė įranga, įdiegta šio blue bubble dalimi esančiuose serveriuose ir naudojama teikiant katalogo paslaugas, turi būti pagrįsta ta pačia vidaus logika, kad šie
         serveriai galėtų veikti kartu, tarsi tai būtų vienas serveris. Kiekvienas iš šių serverių turėtų preziumuoti, kad, atsakydami
         į konkrečią pateiktą užklausą, kiti reaguos lygiai taip pat, kaip ir jis. Microsoft taip pat pažymėjo, kad konkrečioje blue bubble operacinėje sistemoje veikiančių serverių sąveika yra labai ypatinga.

      132    Microsoft taip pat paaiškino, kad automatinio kopijavimo mechanizmas leidžia, jog bet koks serveryje, veikiančiame kaip domeno kontrolierius
         ir veikiančiame blue bubble sistemoje, esančių duomenų pakeitimas (pvz., naudotojo slaptažodžio pakeitimas) būtų automatiškai „kopijuojamas“ visuose
         kituose serveriuose, kontroliuojančiuose domeną ir priklausančiuose tam pačiam blue bubble.

      133    Microsoft nurodė, kad pirma bendrovė, kuriai pavyko sukurti tokį mechanizmą, buvo Novell, padariusi tai 1993 metais. Tačiau jos serverių operacinėje sistemoje NetWare veikiantis mechanizmas leisdavo blue bubble sistemoje sinchroniškai veikti ne daugiau kaip 150 domeno kontrolieriams, o Windows 2000 Server sistemoje esančios Active Directory naudojamas mechanizmas gali tuo pačiu metu aptarnauti kelis tūkstančius domeno kontrolierių.

      134    Be to, kalbėdama apie automatinio kopijavimo mechanizmą, Microsoft nuolat kartojo, kad ginčijamo sprendimo tikslas – leisti jos konkurentams kurti serverių operacines sistemas, kurios būtų
         jos serverių operacinių sistemų Windows funkcinis ekvivalentas. Šiuo sprendimu konkrečiai siekiama, kad katalogo paslaugas teikiantys serveriai, kuriuose įdiegta
         konkurencinga Microsoft serverių operacinė sistema, galėtų pakeisti blue bubble sistemoje esančius serverius, kuriuose įdiegta serverių operacinė sistema Windows, naudojanti katalogą Active Directory. Tačiau, norint pasiekti tokį rezultatą, reikia, kad Microsoft konkurentų serverių operacinės sistemos veiktų visiškai taip pat – t. y. vadovautųsi ta pačia vidaus logika − kaip ir serverių
         operacinės sistemos Windows, naudojančios Active Directory. Tai būtų įmanoma tik tuo atveju, jeigu konkurentai turėtų informacijos apie jos serverių operacinių sistemų vidaus veikimo
         mechanizmus, įskaitant kai kuriuos algoritmus, t. y. daug daugiau informacijos nei informacija apie suderinamumą ginčijamo
         sprendimo prasme.

      135    Microsoft taip pat nurodė, kad automatinis kopijavimas neįmanomas tuomet, kai serveriuose įdiegtos skirtingų tiekėjų operacinės sistemos.
         Pavyzdžiui, serveris, kuriame įdiegta Sun operacinė sistema, negali būti patalpintas į blue bubble sistemą, jungiančią serverius, veikiančius operacinėje sistemoje Novell arba naudojančioje Active Directory. Tačiau ji pažymėjo, jog dėl to, kad Active Directory remiasi standartiniais protokolais, pvz., LDAP (Lightweight Directory Access Protocol), ji gali veikti tame pačiame kompiuteriniame tinkle su konkurentų serverių operacinių sistemų teikiamomis katalogo paslaugomis.
         Šiuo atveju nesvarbu, ar suderinami du skirtingi serveriai arba vienas serveris su į blue bubble sujungtais keliais serveriais.

      136    Komisija nepritaria Microsoft teiginiams.

      137    Pirmiausia ji primena ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse pateiktas „su suderinamumu susijusios informacijos“ ir
         „protokolų“ sąvokas. Ji paaiškina, kad šis sprendimas įpareigoja Microsoft pateikti techninio pobūdžio dokumentus, t. y. detaliai šiuos „protokolus“ apibrėžiančias „specifikacijas“. Specifikacijos
         nurodo „kaip formatuoti pranešimus, kada juos kurti, kaip juos aiškinti, ką reikia daryti, kai pranešimai yra neteisingi ir
         t. t.“. Komisija teigia, jog būtina atskirti šiuos techninius dokumentus nuo Microsoft produktų šaltinio kodo. Ji paaiškina, kad konkurentas, norintis sukurti serverio operacinę sistemą, į kurią „įeitų“ Microsoft protokolai, turėtų suteikti savo produktui šaltinio kodą, įgyvendinantį šių protokolų specifikacijas. Tačiau du programuotojai,
         įgyvendinantys tas pačias protokolo specifikacijas, nerašytų to paties šaltinio kodo, ir jų programos veiktų skirtingai (ginčijamo
         sprendimo 24, 25, 698 ir 719–722 konstatuojamosios dalys). Šiuo požiūriu protokolai galėtų būti palyginti su kalba, kurios
         sintaksė ir žodynas būtų specifikacijos, o paprastas faktas, kad du asmenys išmoksta tos pačios kalbos sintaksę ir žodyną,
         neužtikrina, kad jie ją vartos tuo pačiu būdu. Komisija taip pat nurodo, jog „tas faktas, kad du produktai teikia savo paslaugas
         naudodami suderintus protokolus, nieko nesako apie šių paslaugų teikimo būdą“.

      138    Komisija teigia, kad Microsoft laikosi siauro suderinamumo sąvokos aiškinimo, kuris nesuderinamas su Direktyva 91/250. Ji daro nuorodą į ginčijamo sprendimo
         749−763 konstatuojamąsias dalis ir pastebi, kad Microsoft nepateikė nė vieno naujo argumento, palyginti su pateiktais per administracinę procedūrą. Per posėdį Komisija nurodė, kad
         ji rėmėsi šia direktyva ne tik siekdama įrodyti suderinamumo svarbą programinės įrangos sektoriuje, bet ir siekdama įvertinti
         suderinamumo sąvoką.

      139    Be to, Komisija pripažino, kad yra skirtingi suderinamumo tarp Windows veikiančių AK ir darbo grupės serverių operacinių sistemų lygiai ir kad jau galima užtikrinti „tam tikrą suderinamumą“ su
         Windows domeno architektūra. Ji tvirtina, kad nenustatė a priori konkretaus suderinamumo lygio, kuris būtinas veiksmingai konkurencijai rinkoje išsaugoti, tačiau, atlikusi tyrimą, nustatė,
         kad suderinamumo lygio, kurį gali pasiekti konkurentai, pasinaudodami prieinamais metodais, nepakanka tam, kad leistų jiems
         išlikti konkurencingais rinkoje. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo dalį, kurioje konstatuoja, kad „suderinamumas yra
         pagrindinis veiksnys kuriant Microsoft darbo grupės serverių operacines sistemas“ (637−665 konstatuojamosios dalys), Komisija pažymi, jog paaiškėjo, kad minėti metodai
         „neužtikrina klientų reikalaujamo ir ekonomine prasme tinkamo suderinamumo lygio“.

      140    Savo triplike Komisija nurodo, kad ginčijamame sprendime ji nėra nusprendusi, jog būtina leisti Microsoft konkurentams atkurti pastarosios įgyvendintus „suderinamumo užtikrinimo sprendimus“. Svarbu, kad savo pastangomis kurti naujoves
         jie galėtų pasiekti panašų suderinamumo lygį.

      141    Galiausiai Komisija pabrėžia, kad, priešingai negu teigia Microsoft, ginčijamame sprendime nesiekiama, kad jos konkurentų serverių operacinės sistemos visais atžvilgiais galėtų veikti kaip
         serverių operacinė sistema Windows, ir atitinkamai, kad konkurentai galėtų „klonuoti“ jos produktų charakteristikas. Ginčijamu sprendimu iš tikrųjų siekiama
         sudaryti konkurentams galimybę kurti produktus, kurie „veiktų kitaip, bet <...> galėtų suprasti atitinkamų Microsoft produktų siunčiamus pranešimus“. Ji priduria, kad informacija apie suderinamumą, kurią pagal ginčijamą sprendimą Microsoft privalo atskleisti savo konkurentams, neleis pastariesiems sukurti visiškai Microsoft produktams tapačių produktų.

      142    Šiuo klausimu Komisija per posėdį nurodė, jog reikėtų skirti sąvoką „funkcinis ekvivalentas“ nuo sąvokos „funkcinis klonas“.
         Funkcinis ekvivalentas nėra sistema, veikianti visiškai taip pat kaip darbo grupės serverių operacinė sistema Windows, kurią ji pakeičia, o tik sistema, galinti tomis pačiomis sąlygomis, kaip ir operacinė sistema Windows, pateikti atitinkamą atsakymą į konkrečią užklausą ir užtikrinti, kad AK klientas ar Windows pagrindu veikiantis serveris reaguotų į šiuos pranešimus lygiai taip pat, kaip jis reaguotų gavęs šiuos pranešimus iš operacinės
         sistemos Windows.

      143    Komisija tvirtina, kad „glaudi sąveika“ ir „silpna sąveika“ nėra aiškiai apibrėžti techniniai terminai, ypač operacinių sistemų
         programinės įrangos sektoriuje. Bet kuriuo atveju ji ginčija, kad ieškinio A.9.2 priede esančioje ataskaitoje aptariama„silpnos
         sąveikos sąsajos informacija“ yra naujoviška.

      144    Dėl Microsoft per administracinę procedūrą pateiktų klientų pareiškimų Komisija primena, kad jie jau buvo aptarti ginčijamo sprendimo 357,
         358, 440−444, 511, 513, 595, 602, 628 ir 707 konstatuojamosiose dalyse. Ji pastebi, kad šie 2000 ir 2001 metų pareiškimai
         iš esmės susiję su įmonėmis, kurios plačiai įdiegė Windows kaip savo darbo grupės tinklo „standartą“. Dėl Mercer ataskaitų Komisija nurodo, jog ji jau pažymėjo ginčijamo sprendimo 645 konstatuojamojoje dalyje, kad jose analizuojami duomenys
         įrodo visiškai priešingus faktus, nei teigia Microsoft.

      145    Be to, Komisija atmeta Microsoft argumentą dėl tariamos ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės ir tame pačiame sprendime nurodytos
         suderinamumo normos, naudojamos įvertinti „alternatyvių suderinamumo metodų“ teisingumą, neatitikties.

      146    Komisija teigia, kad šio argumento esmę sunku suprasti. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 669 ir 679 konstatuojamųjų
         dalių tekste, kurį cituoja Microsoft, ji visiškai neatmeta tam tikrų galimybių pakeisti informacijos apie suderinamumą atskleidimą, nes šios galimybės neleidžia
         „klonuoti“ jos produktų arba tam tikrų jų charakteristikų. Ji tik konstatuoja, kad šios galimybės „užtikrina mažesnį suderinamumo
         su dominuojančiais Microsoft produktais lygį (mažiau galimybių pasinaudoti šių produktų funkcijomis) negu pačios Microsoft pasiūlymas“. Taigi šiuo atveju visų pirma svarbi galimybė „dirbti su“ Windows aplinka.

      147    Komisija taip pat nurodo, jog iš ginčijamo sprendimo 568−572, 740 ir 749−763 konstatuojamųjų dalių aiškiai išplaukia, kad
         jame numatyta atskleisti tik sąsajos specifikacijas. Be to, ji mano, kad Microsoft pakankamai nepagrindė savo teiginio, jog turėdami prieigą prie tam tikrų jos komunikacijos protokolų specifikacijų tretieji
         asmenys gali įgyvendinti apgrąžos inžineriją kitų serverių operacinės sistemos Windows, naudojančios Active Directory, sudedamųjų dalių atžvilgiu.

      148    Per posėdį Komisija ginčijo Microsoft teiginių dėl automatinio kopijavimo mechanizmo pagrįstumą. Ji patvirtino, jog ginčijamu sprendimu, be kita ko, siekiama,
         kad serveriai, kuriuose veikia Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinė sistema, galėtų įsiterpti į blue bubble sistemą, kurią sudaro serveriai su įdiegta darbo grupės serverių operacine sistema Windows, ir todėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta pareiga atskleisti informaciją apima ir informaciją apie serverių komunikaciją
         šioje blue bubble sistemoje. Tačiau ji atmetė Microsoft teiginius, kad šį tikslą galima pasiekti tik suteikus prieigą prie informacijos apie jos produktų vidaus veikimo mechanizmus.

      149    SIIA primygtinai gina didelę suderinamumo reikšmę programinės įrangos sektoriuje. Jos nuomone, negalima ginčyti to fakto, kad
         kompiuterio programų suderinamumą su beveik monopoliniais produktais, pvz., su AK klientų operacine sistema Windows, vartotojai laiko labai svarbiu. Ji pažymi, kad, esant normaliai konkurencijai, programinės įrangos gamintojai suinteresuoti
         teikti pirmenybę savo ir konkurentų produktų suderinamumui ir atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją. Taip jie konkuruotų
         „normalių“ veiksnių atžvilgiu, pvz., produktų kaina ir saugumu, užklausų apdorojimo greičiu arba tam tikrų funkcijų naujoviškumu.
         Tačiau Microsoft naudojasi kitose rinkose turima beveik monopoline padėtimi, kad, naudodamasi „sverto efektu“, įgytų šią poziciją susijusiose
         rinkose. Konkrečiai kalbant, ji riboja savo konkurentų galimybę užtikrinti suderinamumą su savo beveik monopoliniais produktais,
         nesilaikydama sektoriaus standartinių protokolų, darydama juose „nereikšmingų (ir nereikalingų) pakeitimų“ ir atsisakydama
         pateikti konkurentams informacijos apie minėtus „išplėstus protokolus“.

      150    Be to, SIIA ginčija Microsoft teiginius, kad ginčijamu sprendimu siekiama leisti jos konkurentams kurti serverių operacines sistemas, visais atžvilgiais
         veikiančias kaip serverių operacinė sistema Windows. SIIA nuomone, ginčijamo sprendimo tikslas – leisti Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinėms sistemoms užtikrinti suderinamumą su AK klientų ir darbo grupės serverių operacinėmis
         sistemomis Windows lygiai taip pat, kaip tai daro darbo grupės serverių operacinės sistemos Windows.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      151    Pateikdamas šio sprendimo 118−135 punktuose išdėstytus argumentus, Microsoft kelia du pagrindinius klausimus: pirma, dėl Komisijos šioje byloje reikalaujamo suderinamumo lygio ir, antra, dėl ginčijamo
         sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės apimties.

      152    Reikia pastebėti, kad šie du klausimai glaudžiai tarpusavyje susiję, nes, kaip tai išplaukia iš ginčijamo sprendimo 998 konstatuojamosios
         dalies, šia korekcine priemone siekiama įpareigoti Microsoft atskleisti tai, ką, Komisijos kaltinimu, ji neteisėtai atsisakė atskleisti Sun ir kitiems konkurentams. Todėl šios korekcinės priemonės apimtis turi būti nustatoma atsižvelgiant į piktnaudžiavimą, kuriuo
         kaltinama Microsoft, o šis piktnaudžiavimas pirmiausia priklauso nuo ginčijamu sprendimu Komisijos siekiamo suderinamumo lygio.

      153    Norint priimti sprendimą šiais klausimais, pirmiausia reikia priminti ginčijamame sprendime išdėstytą faktinę ir techninę
         informaciją. Būtent išnagrinėjusi Windows darbo grupės tinklų organizavimo būdą bei ryšius, kuriais juose jungiamos įvairios operacinės sistemos, Komisija įvertino
         šiuo atveju reikalingą suderinamumo lygį ir priėmė sprendimą dėl su suderinamumu susijusios informacijos būtinumo. Taip pat
         reikia patikslinti ginčijamame sprendime numatytos informacijos pobūdį.

      –       Faktinė ir techninė informacija
      154    Ginčijamo sprendimo 21−59, 67−106 ir 144−184 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia faktinę ir techninę informaciją apie
         atitinkamus produktus ir technologijas.

      155    Pirmiausia reikia pažymėti, kad Microsoft iš esmės neginčija šios informacijos. Ji daugiausia grindžiama Microsoft pareiškimais per administracinę procedūrą, visų pirma atsakant į tris pranešimus apie kaltinimus, bei jos interneto svetainėje
         paskelbtais dokumentais ir ataskaitomis. Be to, šių argumentų pagrįstumą patvirtina techninės prezentacijos, kurias per posėdį
         padarė šalių, įskaitant Microsoft, ekspertai.

      156    Pirma, pažymėjusi, kad skirtinguose kontekstuose specialistai gali įvairiai vartoti terminą „suderinamumas“ ir jis gali būti
         suprantamas skirtingai, Komisija cituoja Direktyvos 91/250 10, 11 ir 12 konstatuojamąsias dalis (ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamoji
         dalis).

      157    Šiose konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „kadangi kompiuterio programos funkcija – palaikyti ryšį ir dirbti kartu su kitais kompiuterinės sistemos komponentais ir
         naudotojais, ir dėl to reikia loginio ir atitinkamais atvejais fizinio tarpusavio sujungimo ir sąveikos, kad visi programinės
         ir kompiuterinės įrangos elementai dirbtų su kita programine ir kompiuterine įranga ir naudotojais visais būdais, kuriais
         jie turi veikti;

      kadangi tos programos dalys, kurios užtikrina tokį programinės ir kompiuterinės įrangos elementų sujungimą ir sąveiką, paprastai
         vadinamos „sąsajomis“;

      kadangi toks funkcinis tarpusavio sujungimas ir sąveika paprastai vadinami „suderinamumu“; kadangi tokį suderinamumą galima
         apibrėžti kaip galėjimą keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis <...>;“

      158    Toliau Komisija pastebi, kad Microsoft kaltina ją šioje byloje pasirėmus tokia suderinamumo sąvoka, kuri viršija tai, kas numatyta Direktyvoje 91/250. Ji nurodo,
         kad vis dėlto Microsoft ir ji pati sutinka, jog „suderinamumas“ − tai laipsnio klausimas ir įvairi sistemos programinė įranga (bent iš dalies) „suderinama“
         tarpusavyje, jeigu gali keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis (ginčijamo sprendimo 33 konstatuojamoji dalis).

      159    Antra, Komisija nurodo, kad šiuo metu įmonėse ir organizacijose kompiuteriai vis dažniau veikia sujungti į tinklą su kitais
         kompiuteriais. AK klientų naudotojai, atsižvelgiant į atliekamas specifines užduotis, tuo pačiu metu naudoja savo AK klientų
         ir galingesnių „kelių naudotojų“ kompiuterių, t. y. serverių, prie kurių jie turi netiesioginę prieigą per AK klientus, galimybes
         (ginčijamo sprendimo 47 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat paaiškina, kad, siekiant užtikrinti lengvą ir veiksmingą prieigą
         prie įvairių tinklo išteklių, svarbu, viena vertus, kad taikomosios programos būtų įdiegtos įvairiuose kompiuteriuose, kurių
         kiekviename būtų skirtingos tarpusavyje derančios sudedamosios dalys, ir, kita vertus, kad į minėtą tinklą sujungti kompiuteriai
         būtų sujungti į nuoseklią „paskirstytą kompiuterinę sistemą“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Komisija
         pažymi, kad „idealiausiu atveju tokia paskirstyta sistema turėtų padaryti minėtą programinės ir kompiuterinės įrangos sistemą
         „skaidrią“ (t. y. nematoma) naudotojo ir išplatintų taikomųjų programų atžvilgiu taip, kad jie galėtų lengvai rasti kelią
         per šią sistemą ir gauti prieigą prie informacinių išteklių“ (ginčijamo sprendimo 48 konstatuojamoji dalis).

      160    Trečia, Komisija pabrėžia, kad šioje byloje nagrinėjamos darbo grupės paslaugos, t. y. bazinės infrastruktūros paslaugos,
         kuriomis naudojasi savo kasdieniniame darbe biurų darbuotojai (ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamoji dalis). Ji skiria tris
         tokių paslaugų grupes: bendrą šių serverių atmintyje esančių rinkmenų naudojimą, bendrą spausdintuvų naudojimą ir naudotojų
         bei naudotojų grupių valdymą. Ji nurodo, kad trečia paslaugų grupė, be kita ko, turi užtikrinti saugią prieigą prie tinklo
         išteklių ir saugų jų naudojimą, pirmiausia autentifikuodama naudotojus, paskui tikrindama, ar jie turi teisę atlikti konkretų
         veiksmą (ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamoji dalis).

      161    Be to, Komisija konstatuoja, kad šios paslaugos glaudžiai tarpusavyje susijusios ir kad faktiškai plačiąja prasme jas galima
         laikyti „viena paslauga“, tačiau nagrinėjama dviem skirtingais požiūriais, t. y. pirma, iš naudotojo pozicijos (rinkmenų ir
         spausdintuvų paslaugos) ir, antra, iš tinklo administratoriaus pozicijos (naudotojų ir naudotojų grupių valdymas) (ginčijamo
         sprendimo 56 ir 176 konstatuojamosios dalys). Reikia pažymėti, kad savo argumentuose dėl konkurencijos panaikinimo Microsoft, nors ir teigia, jog, įtraukusi į nagrinėjamo produkto rinkos apibrėžimą tik tris nurodytas paslaugų grupes, Komisija jį
         „dirbtinai susiaurina“ (žr. šio sprendimo 443−449 punktus), tačiau neginčija tokio ryšio tarp šių paslaugų buvimo.

      162    Atsižvelgdama į šiuos argumentus, Komisija apibrėžia „darbo grupės serverių operacines sistemas“ kaip operacines sistemas,
         kuriamas ir pateikiamas į rinką integruotai teikti rinkmenų ir spausdintuvų bendro naudojimo paslaugas bei naudotojų ir naudotojų
         grupių valdymo paslaugas sąlygiškai ribotam sujungtų į mažą arba vidutinį tinklą AK klientų skaičiui (ginčijamo sprendimo
         53 ir 345 konstatuojamosios dalys). Ji, be kita ko, nurodo, kad siekiant užtikrinti veiksmingą su naudotojų ir naudotojų grupių
         valdymu susijusios informacijos saugojimą ir paiešką, šios operacinės sistemos paprastai remiasi katalogo tarnybų technologijomis
         (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamoji dalis).

      163    Ketvirta, Komisija nagrinėja būdą, kuriuo užtikrinamas suderinamumas Windows darbo grupės tinkluose (ginčijamo sprendimo 144−184 konstatuojamosios dalys), t. y. „į kompiuterinį tinklą sujungtose AK
         klientų (kuriuose įdiegta AK klientų operacinė sistema Windows) ir serverių (kuriuose įdiegta darbo grupės serverių operacinė sistema Windows) grupėse“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 7 dalis).

      164    Šiuo klausimu Komisija sutelkia dėmesį į Microsoft Windows 2000 operacinių sistemų kartą, pažymėdama, kad esminės šių sistemų charakteristikos yra analogiškos jas pakeitusių sistemų (t. y.
         AK klientų operacinės sistemos Windows XP Home Edition ir Windows XP Professional ir serverių operacinės sistemos Windows 2003 Server) charakteristikoms (ginčijamo sprendimo 182 išnaša).

      165    Pirma, Komisija suformulavo kelis teiginius dėl naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugų (ginčijamo sprendimo 145−157 konstatuojamosios
         dalys). Ji pažymi, kad Windows darbo grupės tinkle „Windows domenai“ yra labai svarbūs teikiant šias paslaugas, ir vadina šiuos domenus „administraciniais vienetais“, per kuriuos darbo
         grupės serverių operacinės sistemos Windows valdo AK klientus ir darbo grupės serverius (ginčijamo sprendimo 145 ir 146 konstatuojamosios dalys). Komisija paaiškina,
         kad kiekvienas Windows domeno „išteklius“ (kompiuteris, spausdintuvas, naudotojas, taikomoji programa ir t. t.) turi „domeno sąskaitą“, identifikuojančią
         jį iš viso domeno, ir kad tame pačiame Windows domene įmanomas „vienas kiekvieno naudotojo prisijungimas“ ta prasme, kad kai pastarasis prisijungia prie domeno ištekliaus
         (dažniausiai prie AK kliento), jį „atpažįsta“ kiti to paties domeno ištekliai, ir nebereikia iš naujo įvesti vardo ir slaptažodžio
         (ginčijamo sprendimo 146 konstatuojamoji dalis).

      166    Komisija pabrėžia svarbų vaidmenį, kurį Windows domenuose vaidina „domeno kontrolieriais“ vadinami serveriai, palyginti su kitais serveriais, vadinamaisiais „serveriais
         nariais“ (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji dalis). Domeno kontrolieriai turi saugoti domeno sąskaitas bei su jomis
         susijusią informaciją. Kitaip sakant, šie serveriai atlieka Windows domeno „ryšininkų“ funkcijas (ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamoji dalis).

      167    Komisijos nuomone, ypač svarbūs Active Directory vaidmuo ir pasikeitimai, kurie įvyko Windows 2000 Server operacinėje sistemoje, įvedus joje šią „išsamaus katalogo tarnybą“, kiek tai susiję su domeno kontrolierių tarpusavio ryšio
         Windows 2000 domenuose būdu, palyginti su ankstesnėmis serverių operacinėmis sistemomis Windows, t. y. su Windows NT kartos operacinėmis sistemomis (ginčijamo sprendimo 149 konstatuojamoji dalis).

      168    Šiuo klausimu ji paaiškina, kad operacinėje sistemoje Windows NT 4.0 buvo pagrindiniai domeno kontrolieriai ir pagalbiniai domeno kontrolieriai. Šioje sistemoje sąskaitos pakeitimus buvo galima
         atlikti tik per pagrindinį domeno kontrolierių, paskui jie buvo periodiškai ir automatiškai perduodami visiems pagalbiniams
         kontrolieriams. Tačiau Windows 2000 domene visi domeno kontrolieriai veikia kaip „lygūs“ (peers), t. y. bet kuriame iš jų galima padaryti pakeitimus domeno sąskaitoje, paskui šie pakeitimai automatiškai atsiranda kituose
         domeno kontrolieriuose (ginčijamo sprendimo 150 konstatuojamoji dalis). Šios operacijos atliekamos pasitelkus tam tikrus sinchronizavimo
         protokolus, kurie skiriasi nuo operacinėje sistemoje Windows NT 4.0 naudotų protokolų.

      169    Komisija taip pat teigia, jog Windows 2000 domenų nauja charakteristika yra ta, kad jie gali būti tarpusavyje hierarchiškai susieti su Windows 2000 domenų „medžiais“ automatiškai nustatomais pasitikėjimo ryšiais, o keli „medžiai“ šiais ryšiais gali susijungti į „mišką“
         (ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamoji dalis). Ji priduria, kad Windows 2000 domeno kontrolieriai gali atlikti „bendrojo katalogo serverių“ funkciją, o tai reiškia, kad jie saugo ne tik informaciją
         apie išteklius, susijusius su jų kontroliuojamais domenais, bet ir santrauką apie visus prieinamus „miško“ išteklius, t. y.
         „bendrąjį katalogą“. Ji patikslina, kad bendrajame kataloge saugomi duomenys atnaujinami per įvairius protokolus.

      170    Be to, Komisija nurodo, kad dėl perėjimo nuo Windows NT technologijos prie Windows 2000 technologijos taip pat įvyko pasikeitimų Windows darbo grupės tinklo saugumo architektūroje. (ginčijamo sprendimo 152−154 konstatuojamosios dalys). Ji, be kita ko, konstatuoja,
         kad Windows 2000 domenuose autentifikavimas pagrįstas Kerberos protokolu, o nebe protokolu NTLM (NT LAN Manager), ir tai suteikia sujungimo greičio, abipusio autentifikavimo ir pasitikėjimo ryšių valdymo pranašumų. Ji pažymi, kad Kerberos protokolo numatytas „raktų paskirstymo centras“ (Key Distribution Centre) yra integruotas į kitas Windows 2000 saugumo tarnybas, vykdomas domeno kontrolieriuje, ir naudoja domeną Active Directory kaip saugumo sąskaitų duomenų bazę“ (ginčijamo sprendimo 153 konstatuojamoji dalis). Komisija nurodo, kad Windows 2000 Professional ir Windows 2000 Server operacinėse sistemose įgyvendinta ne Massachusetts Institute of Technology (MIT) sukurta standartinė Kerberos protokolo versija, o Microsoft „išplėsta“ versija (ginčijamo sprendimo 153 ir 154 konstatuojamosios dalys).

      171    Galiausiai tarp kitų iš perėjimo nuo Windows NT technologijos prie Windows 2000 technologijos ir Active Directory išplaukiančių pasikeitimų Komisija nurodo tą faktą, kad siekiant supaprastinti Windows domene Windows pagrindu veikiančių AK klientų valdymą, kai kurios funkcijos yra įdiegtos operacinėje sistemoje Windows 2000Professional ir operacinėje sistemoje Windows 2000 Server (ginčijamo sprendimo 155−157 konstatuojamosios dalys). Ji pabrėžia, kad šios funkcijos, ypač vadinamosios „Group Policy ir
         „Intellimirror“, yra „labai patobulintos“ arba tik prieinamos Windows 2000 domene, kurį valdo Active Directory naudojantis Windows 2000 domeno kontrolierius (ginčijamo sprendimo 156 konstatuojamoji dalis). Ji pažymi, kad Microsoft paaiškino, jog „(„Group Policy“ buvo) Windows 2000 funkcija <...>, kuri administratoriams (leido) centralizuotai, o ne atskirai valdyti visus naudotojus, kompiuterius, taikomąsias
         programas ir kitus tinklo išteklius“. Grupes galima apibrėžti siaurai konkrečiam kompiuteriui arba visam Windows domenui. Dėl „Intellimirror“ Komisija pažymi, kad ši tik Windows 2000 domene prieinama funkcija leidžia naudotojams turėti savo „darbo aplinką“ (duomenų, programų ir kt.) su savo asmeniniais
         parametrais, neatsižvelgiant į tai, ar jie yra prisijungę prie tinklo ir kur jame yra (ginčijamo sprendimo 157 konstatuojamoji
         dalis).

      172    Antra, Komisija pateikia nemažai samprotavimų dėl bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugų (ginčijamo sprendimo
         (158−164 konstatuojamosios dalys).

      173    Visų pirma ji pažymi, kad šiuolaikinės darbo grupės serverių operacinės sistemos teikia pagalbą „paskirstytųjų rinkmenų sistemoms“
         ir kad 1990-ųjų pabaigoje Microsoft išleido į rinką tokią sistemą, vadinamąją „Dfs“ (Distributed File System), kaip pagalbinį produktą, kurį galima įdiegti AK klientams ir Windows NT 4.0 pagrindu veikiančiuose serveriuose. Ji pažymi, kad Windows 2000 – tai pirmoji Microsoft produktų karta, kuri teikia „bazinį“ palaikymą Dfs sistemai ir per AK klientus, ir per darbo grupės serverius (ginčijamo sprendimo 161−163 konstatuojamosios dalys).

      174    Komisija taip pat pažymi, kad Dfs sistema Windows 2000 terpėje gali būti įdiegta „atskirai“ arba „kaip domenas“, bet pastarasis būdas, kuris yra pranašesnis dėl „protingos“ Dfs informacijos apie AK klientus, prieinamas tik Windows domenuose ir papildomas Active Directory naudojančiais domeno kontrolieriais (ginčijamo sprendimo 164 konstatuojamoji dalis).

      175    Trečia, Komisija paaiškina, kad Microsoft sukūrė savo technologijas „paskirstytųjų objektų sistemoms“, apimančioms COM (Component Object Model) ir DCOM (Distributed Component Object Model) technologijas (ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad dvi pastarosios technologijos glaudžiai
         susijusios ir kad AK klientų operacinėse sistemose Windows bei darbo grupės serverių operacinėse sistemose Windows įgyvendinta COM jungia šias operacines sistemas į vientisą paskirstytųjų programų platformą (ginčijamo sprendimo 166 konstatuojamoji dalis).
         Komisija pažymi, kad atsakydama į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus Microsoft pareiškė, jog „COM (buvo) labai svarbi operacinių sistemų Windows architektūrai ir (kad) todėl daugybė Windows esančių sąsajų (buvo) grindžiamos COM“ (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis). Ji pabrėžia, kad COM/DCOM numatyta daugumai sąveikų tarp AK klientų ir Active Directory, esančios serveriuose, kuriuose įdiegta darbo grupės serverių operacinė sistema Windows. DCOM protokolas naudojamas komunikacijoje „klientas‑serveris“, leidžiančioje Windows pagrindu veikiantiems serveriams teikti autentifikavimo arba bendro rinkmenų naudojimo paslaugas Windows pagrindu veikiantiems AK klientams (ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamoji dalis).

      176    Ketvirta, Komisija paaiškina, kad Microsoft įvairiais būdais skatina klientus ir programinės įrangos gamintojus „natūraliai pereiti“ nuo jos operacinių sistemų Windows NT prie operacinių sistemų Windows 2000 (ginčijamo sprendimo 168−175 konstatuojamosios dalys).

      177    Komisija teigia, kad Windows domene įmanoma „patobulinti“ kompiuterius, kuriuose įdiegtos senesnės Windows versijos, „pervedant“ juos prie Windows 2000 nenaudojant Active Directory. Tačiau klientai gali pasinaudoti visais patobulinimo pranašumais tik tuo atveju, jei „baziniu būdu“ įdiegs Active Directory naudojantį domeną Windows 2000, o tai reiškia, kad visi atitinkamo domeno kontrolieriai „pereina“ prie Windows 2000 ir Active Directory. Taip pat būtina, kad minėto domeno darbo grupės serveriai, kurie neatlieka domeno kontrolieriaus funkcijų, būtų suderinami
         su Windows 2000 (o tai reiškia, kad jie turi įgyvendinti Microsoft išplėstą Kerberos protokolo versiją). Komisija paaiškina, kad jeigu Windows 2000 domenas yra įdiegtas „mišriu būdu“ (t. y. pagrindinis domeno kontrolierius „perėjo“ prie Windows 2000, tačiau kai kurie pagalbiniai domeno kontrolieriai toliau veikia Windows NT), naudotojas negali pasinaudoti visomis šio domeno teikiamomis funkcijomis. Jis turi, pavyzdžiui, atsisakyti papildomo lankstumo,
         kurį Active Directory suteikia naudotojų gupių valdymui. Komisija taip pat nurodo, kad jeigu naudotojas pradeda pagrindiniame domeno kontrolieriuje
         naudoti „bazinį būdą“, kaip domeno kontrolierius galės būti naudojamas tik su MicrosoftWindows NT 4.0 kartos produktais suderinamas serveris (įskaitant darbo grupės serverius, kuriuose įdiegtos ne Microsoft (operacinės) sistemos).

      178    Dėl programinės įrangos gamintojų Komisija konstatuoja, kad Microsoft juos labai skatina naudoti naujas operacinės sistemos Windows 2000 funkcijas, ypač Active Directory, per jame įdiegtas sertifikavimo programas (ginčijamo sprendimo 171−175 konstatuojamosios dalys).

      179    Penkta, Komisija daro kelias išvadas (ginčijamos sprendimo 176−184 konstatuojamosios dalys).

      180    Visų pirma ji pakartoja, kad bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugos
         Windows technologijose teikiamos Windows pagrindu veikiantiems AK klientams kaip „tarpusavyje susijusių paslaugų visuma“. Kaip pavyzdį ji nurodo, kad Windows 2000 domene „SMB serveris (Server Message Block), klientas ir serveris, kuris yra (Dfs), (DCOM)LDAP autentifikavimo pagrindas, <...> autentifikavimui automatiškai naudoja (Microsoft) Kerberos“ (ginčijamo sprendimo 176 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad, be autentifikavimo, leidimo procesas priklauso
         nuo galėjimo kurti, keisti ir aiškinti „kliento prieigos sąrašus“ (CAL), o tam reikalinga sąveika su domeno kontrolieriais (ginčijamo sprendimo 176 konstatuojamoji dalis).

      181    Toliau Komisija konstatuoja, kad siekdami „skaidriai“ teikti savo paslaugas AK klientų naudotojams, Windows pagrindu veikiantys darbo grupės serveriai naudoja specifines programinio kodo dalis, integruotas į AK klientų operacinę
         sistemą Windows (ginčijamo sprendimo 177 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, jog Microsoft nurodė, kad „Dfs (yra) vietinis komponentas, kuris veiktų net tuo atveju, jei Windows 2000 Professional naudojantis AK klientas veiktų savarankiškai“, ir kad „į Windows 2000 Professional (buvo įdiegtas) kliento kodas, kurį (buvo) galima naudoti prisijungiant prie Active Directory“ (ginčijamo sprendimo 177 konstatuojamoji dalis). Pakartodama veikalo „Understanding Active Directory Services“ („Active Directory paslaugos“), kurį išleido Microsoft Press, autoriaus žodžius, ji taip pat pažymi, kad „Active Directory yra visiškai – dažnai net nepastebimai – integruota į Windows (pagrindu veikiančius) AK“ (ginčijamo sprendimo 177 konstatuojamoji dalis).

      182    Komisija pabrėžia, kad vis dėlto svarbu nelaikyti tarpusavio sujungimo ir sąveikos, panaudojant Windows 2000 Professional operacinės sistemos šaltinio kodą, tik ryšiu tarp konkretaus Windows pagrindu veikiančio darbo grupės serverio ir konkretaus Windows pagrindu veikiančio AK kliento. Ji tvirtina, kad iš tikrųjų teisingiau apibrėžti šį tarpusavio sujungimą ir šią sąveiką kaip
         kompiuterinės sistemos, apimančios kelis į tinklą sujungtus Windows pagrindu veikiančius AK klientus ir kelis Windows pagrindu veikiančius darbo grupės serverius, suderinamumą. Be to, ji konstatuoja, kad suderinamumą tokios kompiuterinės sistemos
         viduje sudaro du neatskiriami komponentai, t. y. „kliento‑serverio“ suderinamumas ir „serverio‑serverio“ suderinamumas (ginčijamo
         sprendimo 178 konstatuojamoji dalis).

      183    Dėl pastarojo klausimo Komisija taip pat nurodo, kad daugeliu atvejų „serverio‑serverio“ sujungimas ir sąveika atitinka „kliento‑serverio“
         sujungimą ir sąveiką „klientas‑serveris“ (ginčijamo sprendimo 179 konstatuojamoji dalis). Kaip pavyzdį ji nurodo tą faktą,
         kad ta pati „taikomojo programavimo sąsaja“ (API), „ADSI“ (Active Directory Service Interface) įdiegta AK klientų operacinėje sistemoje Windows 2000 Professional ir serverių operacinėje sistemoje Windows 2000 Server, siekiant užtikrinti prieigą prie Active Directory domeno kontrolierių. Kitas Komisijos nurodytas pavyzdys yra tas, kad Windows domene Microsoft išplėstas Kerberos protokolas naudojamas autentifikavimui tiek tarp Windows pagrindu veikiančio AK kliento ir Windows pagrindu veikiančio darbo grupės serverio, tiek tarp kelių Windows pagrindu veikiančių darbo grupės serverių.

      184    Komisija taip pat pažymi, kad tam tikromis aplinkybėmis „serveriai gali kreiptis į kitus serverius AK kliento vardu“ (ginčijamo
         sprendimo 180 konstatuojamoji dalis). Kaip šio atvejo pavyzdį ji nurodo „Kerberos delegaciją“, kuri yra operacinės sistemos Windows 2000 Server funkcija, leidžianti serveriui, pasinaudojus AK kliento duomenimis, prašyti šio AK kliento vardu paslaugos iš kito serverio.
         Taigi pakankamai dažnai pasitaiko, kad serveriai pateikia užklausas kitiems serveriams, veikdami kaip AK klientai (taip pat
         žr. ginčijamo sprendimo 51 išnašą).

      185    Komisija priduria, jog tam tikra komunikacija „klientas‑serveris“ užsimezga darant prielaidą, jog komunikaciją „serveris‑serveris“
         jau užsimezgė. Šiuo klausimu ji, be kita ko, nurodo aplinkybę, kad Windows 2000 Professional pagrindu veikiantis AK klientas, besikreipdamas į domeno kontrolierių Windows 2000 domene, reikalauja „tam tikro išankstinio Windows 2000Server pagrindu veikiančių domeno kontrolierių koordinavimo“ (ginčijamo sprendimo 181 konstatuojamoji dalis). Komisijos nuomone,
         „(į tai), pavyzdžiui, patenka tokie atvejai, kai domeno kontrolieriai saugo išsamią Active Directory saugomų duomenų, atnaujinamų per sinchronizavimo protokolus, kopiją ir kai dėl įvairių su bendruoju katalogu susijusių protokolų
         bendrojo katalogo serveriai gali saugoti informaciją, susijusią su „miško“ kompiuteriais, kurie nepatenka į jų domeną“ (ginčijamo
         sprendimo 181 konstatuojamoji dalis). Komisija nurodo, kad tokioje situacijoje komunikacija „serveris‑serveris“ yra „logiškai
         susijusi“ su komunikacija „klientas‑serveris“, nes ji užsimezga siekiant sudaryti pagrindą pastarajai.

      186    Iš išdėstytų argumentų – kurių Microsoft iš esmės neginčija ir kurių teisingumas buvo išsamiai patvirtintas per posėdį padarytomis techninėmis prezentacijomis, –
         išplaukia, kad Windows darbo grupės tinklas, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamojoje dalyje, pagrįstas „klientas‑serveris“
         ir „serveris‑serveris“ tarpusavio sujungimo ir sąveikos architektūra ir kad ši architektūra – kurią Komisija vadina „Windows domeno architektūra“, – leidžia užtikrinti „skaidrią prieigą“ prie pagrindinių darbo grupės serverių teikiamų paslaugų.

      187    Šie argumentai taip pat parodo, kad tie sujungimai ir sąveikos, kaip daug kartų buvo konstatuota ginčijamame sprendime (žr.,
         be kita ko, 279 ir 689 konstatuojamąsias dalis), glaudžiai tarpusavyje susiję.

      188    Kitaip tariant, geras Windows darbo grupės tinklo veikimas grindžiamas komunikacijos „klientas‑serveris“ protokolais – kurie dėl savo prigimties įdiegti
         AK klientų operacinėse sistemose Windows ir darbo grupės operacinėse sistemose Windows, – ir komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolais. Taigi, kaip Komisija paaiškino per posėdį, daugelio užduočių atžvilgiu
         komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolai faktiškai yra komunikacijos „klientas‑serveris“ protokolų „išplėtimas“. Tam tikrais
         atvejais serveris kito serverio atžvilgiu veikia kaip AK klientas (žr. 184 punktą). Be to, reikia pažymėti, kad nors teisinga,
         jog kai kurie komunikacijos protokolai įdiegti tik darbo grupės serverių operacinėse sistemose Windows, tai vis dėlto nepaneigia fakto, kad funkciniu požiūriu jie susiję su AK klientais. Šiuo klausimu, Microsoft neprieštaraujant, Komisija daro nurodą į su bendruoju katalogu susijusius protokolus bei sinchronizavimo ir duomenų kopijavimo
         tarp domeno kontrolierių protokolus.

      189    Taigi darytina išvada, jog Komisija visiškai teisingai mano, kad „bendras galėjimas būti (Windows domeno architektūros) dalimi yra suderinamumo tarp Windows pagrindu veikiančių AK klientų ir Windows pagrindu veikiančių darbo grupės serverių elementas“ (ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamoji dalis).

      190    Galiausiai reikia turėti omenyje svarbų vaidmenį, kurį katalogo tarnybos vaidina darbo grupės serverių operacinių sistemų
         rinkoje. Pati Microsoft savo dublike pažymi, kad šioje rinkoje „katalogo tarnyba yra esminė konkurencijai svarbi charakteristika, didžiąja dalimi
         užtikrinanti tam tikrų produktų sėkmę“. Pažymėjusi, kad „teikiant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas ir naudotojų
         bei naudotojų grupių valdymo paslaugas svarbu tiksliai žinoti, prie kokių tinklo išteklių (turi) teisę prieiti konkretus naudotojas“,
         ji pabrėžia, kad „Active Directory yra <...> serverių operacinės sistemos Windows širdyje“.

      191    Active Directory registruoja bet kokią informaciją apie tinklo objektus ir leidžia juos centralizuotai valdyti. Ji visiškai sujungia naudotojų
         autentifikavimo ir prieigos kontrolės valdymo funkcijas, taip užtikrindama informacijos saugumą. Be to, reikia priminti, kad
         Active Directory naudoja automatinio kopijavimo mechanizmą.

      –       Dėl ginčijamame sprendime aptariamos informacijos pobūdžio
      192    Pirmą Microsoft inkriminuojamo piktnaudžiavimo atvejį sudaro jos atsisakymas suteikti konkurentams „su suderinamumu susijusios informacijos“
         bei atsisakymas leisti ja naudotis vystant bei platinant su jos gaminiais konkuruojančius produktus darbo grupės serverių
         operacinių sistemų rinkoje nuo 1998 m. spalio mėn. iki ginčijamo sprendimo paskelbimo dienos (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio
         a punktas).

      193    Kaip šio tariamo atsisakymo korekcinę priemonę Komisija (ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje) Microsoft nurodė:

      „per 120 dienų nuo pranešimo (apie ginčijamą sprendimą) dienos Microsoft <...> bet kuriai bendrovei, norinčiai kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas, suteikia su suderinamumu
         susijusios informacijos ir leidžia šioms bendrovėms ja naudotis protingomis bei nediskriminuojančiomis sąlygomis, kuriant
         bei platinant darbo grupės serverių operacines sistemas“.

      194    Reikia priminti, kaip Komisija apibrėžė ir išaiškino pagrindines šios bylos sąvokas.

      195    Taigi pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalį „su suderinamumu susijusi informacija“ yra „detalios ir teisingos visų
         darbo grupės serverių operacinėse sistemose Windows (įdiegtų) protokolų, kuriuos Windows darbo grupės serveriai naudoja tam, kad teiktų Windows darbo grupės tinklams rinkmenų bei spausdintuvų bendrojo naudojimo ir naudotojų bei (naudotojų) grupių valdymo paslaugas,
         įskaitant Windows domeno kontrolieriaus paslaugas, katalogo tarnybą Active Directory ir tarnybą „Group Policy, specifikacijos“.

      196    Komisija apibrėžia protokolus kaip įvairių programinės įrangos dalių tarpusavio sujungimo ir sąveikos viename tinkle taisykles
         (ginčijamo sprendimo 49 konstatuojamoji dalis). Konkrečiai kalbėdama apie šiuo atveju nagrinėjamus protokolus, Komisija juos
         apibrėžia kaip „įvairių darbo grupės serverių operacinių sistemų Windows ir AK klientų operacinių sistemų Windows, įdiegtų įvairiuose kompiuteriuose darbo grupės tinkle Windows, tarpusavio sujungimo ir sąveikos taisyklių visumą“ (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalis).

      197    Reikia pažymėti, kad Microsoft neginčija to, kaip Komisija aiškina „protokolų“ sąvoką. Atvirkščiai, ieškinyje ji pati nurodo, kad protokolai leidžia „į
         tinklą sujungtiems kompiuteriams keistis informacija, siekiant atlikti nustatytas užduotis“. Teisinga, kad prie jos pastabų
         dėl įstojimo į bylą paaiškinimų pridėtoje vieno iš ekspertų S. Madnick ataskaitoje ji skirsto komunikacijos protokolus į dvi
         kategorijas, t. y. į „paprastus“ ir „sudėtingus“, priskirdama DRS protokolą antrajai kategorijai (I.3 priedas, S. Madnick „Response to Mr. Ronald S. Alepin’s Annex on Interoperability and
         the FSFE’s Submission“). Tačiau darydama tokį skirstymą ji siekia ne užginčyti pirmiau nurodyto apibrėžimo pagrįstumą, o tik
         parodyti, kad sudėtingi protokolai reguliuoja įvairių panašių vieno tinklo elementų sąveiką, kurie, glaudžiai bendradarbiaudami,
         teikia bendrą paslaugą ir „atskleidžia“ daug išsamesnę ir vertingesnę informaciją negu paprasti protokolai.

      198    Sąvoka „specifikacijos“ nėra apibrėžta ginčijamame sprendime. Tačiau neginčijama, kad specifikacijos yra detalių techninių
         dokumentų forma, o tai atitinka bendrai informatikos sektoriuje vartojamą sąvoką.

      199    Ginčijamo sprendimo 24 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžia, kad yra svarbu skirti „specifikacijų“ ir „įdiegimo“ sąvokas,
         nes „specifikacija detaliai apibrėžia programinės įrangos galimybes, o įdiegimas, tai kodas, kuris veiks kompiuteryje“ (šia
         prasme žr. ginčijamo sprendimo 570 konstatuojamąją dalį). Kitaip tariant, specifikacijose aprašomos sąsajos, per kurias konkretus
         kompiuterinės sistemos elementas gali panaudoti kitą tos pačios sistemos elementą. Jose, be kita ko, labai abstrakčiai aprašomos
         esamos funkcijos bei taisyklės, leidžiančios išgauti ir panaudoti šias funkcijas.

      200    Ginčijamo sprendimo 571 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad įmanoma pateikti sąsajų specifikacijas neatskleidžiant
         įdiegimo detalių. Ji taip pat nurodo, kad informatikos sektoriuje tai dažnai pasitaiko, ypač kai įtvirtinti vieši suderinamumo
         standartai (šiuo klausimu taip pat žr. ginčijamo sprendimo 34 konstatuojamąją dalį). Savo įstojimo į bylą paaiškinime SIIA nurodo panašius argumentus.

      201    Keli faktai patvirtina šių teiginių pagrįstumą. Viena vertus, Komisijos nurodytą praktiką patvirtina keli ginčijamame sprendime
         paminėti pavyzdžiai – kurių Microsoft neginčija – t. y. „POSIX 1“ specifikacijos (42 ir 88 konstatuojamosios dalys), „Java“ specifikacijos (43 konstatuojamoji
         dalis), Kerberos protokolo 5 versijos specifikacijos (153 konstatuojamoji dalis), Sun sukurto NFS (Network File System) protokolo specifikacijos (159 konstatuojamoji dalis) ir Object Management Group nustatytos „CORBA“ specifikacijos (165 konstatuojamoji dalis). Kita vertus, reikia pažymėti, kad, kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo
         571 konstatuojamojoje dalyje, pagal MCPP, įgyvendinamoje vykdant JAV susitarimą, licencijų turėtojai neturi prieigos prie Microsoft šaltinio kodo dalių; jie gali prieiti tik prie atitinkamų protokolų specifikacijų.

      202    Be to, Microsoft tik netiesiogiai ginčija minėtą sąvokų „specifikacijos“ ir „įdiegimas“ atskyrimą, ieškinio 74 išnašoje padariusi bendrą nuorodą
         į savo ekspertų S. Madnick ir A. L. Nichols nuomonę, kuri buvo perduota Komisijai per administracinę procedūrą ir pridėta
         prie ieškinio (ieškinio priedas A.12.2). Dėl 94 ir 97 punktuose nurodytų priežasčių Pirmosios instancijos teismas mano, kad
         į šią nuomonę neturi būti atsižvelgta. Be to, bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad šioje nuomonėje pateikti samprotavimai
         didžiąja dalimi grindžiami klaidinga prielaida, t. y. tuo, jog Komisijos šiuo atveju nurodytas suderinamumo lygis reiškia,
         kad Microsoft konkurentai turi galėti pakartoti arba „klonuoti“ pastarosios produktus ar tam tikras jų charakteristikas (žr. šio sprendimo
         234−239 punktus).

      203    Taip pat reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija aiškiai pabrėžia, jog Microsoft neteisėtas atsisakymas susijęs tik su kai kurių protokolų specifikacijomis, o ne su šaltinio kodo dalimis (žr., be kita ko,
         ginčijamo sprendimo 568−572 konstatuojamąsias dalis).

      204    Tuo pačiu klausimu Komisija kelis kartus pabrėžia, kad ji visiškai nesiekia įpareigoti Microsoft atskleisti šią informaciją savo konkurentams. Be to, ginčijamo sprendimo 999 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo, kad „terminas
         „specifikacijos“ parodo, jog Microsoft nėra įpareigota atskleisti šių specifikacijų įdiegimo, t. y. suteikti prieigą prie jos šaltinio kodo“. Ginčijamo sprendimo
         1004 konstatuojamojoje dalyje ji pažymi, kad jis „nenustato Microsoft pareigos suteikti prieigą prie Windows šaltinio kodo, nes šis šaltinio kodas nėra būtinas kuriant suderinamus produktus“. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje
         ji taip pat nurodo, kad „nurodymas atskleisti taikytinas tik sąsajų specifikacijoms“.

      205    Reikia pažymėti, kad nuomonėje „Innovation in Communication Protocols that Microsoft is ordered to license to its server operating
         system competitors“ (Komunikacijos protokolų, kuriais Microsoft privalo leisti naudotis savo konkurentams serverių operacinių sistemų rinkoje, naujovės), esančioje dubliko C.4, priede,
         W. Lees, vienas iš Microsoft ekspertų, pats atskiria „protokolus, naudojamus komunikacijose tarp serverių, ir sprendimų priėmimo algoritmus/taisykles,
         kurie veikia kiekviename serveryje“, ir pažymi, kad pagal ginčijamo sprendimo 5 straipsnį reikia atskleisti būtent protokolus.
         W. Lees atkreipia dėmesį į protokolą DRS, kuris naudojamas automatinio kopijavimo mechanizme, nurodydamas, kad tai vienas iš kelių komunikacijos protokolų, prie kurių
         pagal ginčijamą sprendimą Microsoft turi suteikti prieigą savo konkurentams.

      206    Iš to išplaukia, kad ginčijamame sprendime numatyta informacija – tai detalus techninis tam tikrų tarpusavio sujungimo ir
         sąveikos Windows darbo grupės tinkle taikytinų taisyklių teikiant darbo grupės paslaugas aprašymas. Šis aprašymas neapima būdo, kuriuo Microsoft įgyvendina šias taisykles, jos produktų vidaus struktūros arba šaltinio kodo.

      –       Dėl ginčijamame sprendime Komisijos nurodomo suderinamumo lygio
      207    Nustatydama, ar nagrinėjama informacija būtina, Komisija taikė dvipakopį metodą. Pirmiausia ji nagrinėjo, koks yra suderinamumo
         su Windows domeno architektūra lygis, kurį turėtų pasiekti konkurentų tiekiamos darbo grupės serverių operacinės sistemos tam, kad jie
         galėtų išlikti rinkoje. Paskui ji įvertino, ar su suderinamumu susijusi informacija, kurią Microsoft atsisako atskleisti, būtina šiam suderinamumo lygiui pasiekti.

      208    Toliau Pirmosios instancijos teismas nagrinės suderinamumo lygį, kurį Komisija numatė ginčijamame sprendime. Tačiau šiame
         etape jis nepareikš nuomonės dėl klausimo, ar pastaroji galėjo pagrįstai manyti, kad Microsoft konkurentai galėtų išlikti rinkoje, tik jeigu jų produktai pasiektų tokį suderinamumo lygį. Šis klausimas kartu su kitais
         Komisijos argumentais bus svarstomas nagrinėjant tariamai būtiną aptariamos informacijos pobūdį (žr. 369−436 punktus).

      209    Visų pirma reikia trumpai priminti pagrindinių šalių argumentus.

      210    Microsoft pritaria Komisijos nuomonei, kad „suderinamumas – tai lygio klausimas“ (ginčijamo sprendimo 33 konstatuojamoji dalis).

      211    Tačiau ji mano, kad Komisijos šiuo atveju nurodomas suderinamumo lygis neatitinka Direktyvoje 91/250 numatytos „visiško suderinamumo“
         koncepcijos. Ji tvirtina, kad ši koncepcija − kurią ji taip pat vadina „kelių pardavėjų produktų suderinamumu“ – reiškia tik
         tai, kad įvairių gamintojų operacinės sistemos galėtų „teisingai veikti“ kartu.

      212    Be to, Microsoft nurodo, jog Komisija iš tikrųjų siekia, kad konkurentų serverių operacinės sistemos visais atžvilgiais veiktų kaip serverių
         operacinė sistema Windows. Microsoft šiuo klausimu remiasi sąvokomis „plug replacement“, „plug-replaceability“, „drop-in“, „funkcinis ekvivalentas“ ir „funkcinis
         klonas“. Ji teigia, kad tokį suderinamumo lygį galima užtikrinti tik leidžiant konkurentams „klonuoti“ ar kopijuoti jos produktus
         (arba jų charakteristikas) ir suteikiant minėtiems konkurentams informacijos apie šių produktų vidaus (veikimo) mechanizmus.

      213    Galiausiai Microsoft teigia, kad kelių pardavėjų produktų suderinamumą galima pasiekti rinkoje jau prieinamais būdais.

      214    Ji pastebi, kad Microsoft pirmiau nurodyta pozicija sutampa su per administracinę procedūrą išreikšta pozicija.

      215    Be to, 2000 m. lapkričio 17 d. atsakyme į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus Microsoft pažymėjo, kad Komisijos tariamai reikalaujamas suderinamumo lygis neatitinka Bendrijos teisės ir neegzistuoja rinkoje. Remdamasi,
         be kita ko, Direktyvos 91/250 10 konstatuojamąja dalimi (redakcija anglų ir prancūzų kalbomis), ji nurodo, kad „serverių operacinių
         sistemų gamintojas pasiekia visišką suderinamumą, jeigu galima naudotis visomis jo programos funkcijomis naudojant AK klientų
         operacinę sistemą Windows“ (atsakymo 143 punktas; taip pat žr. ginčijamo sprendimo 751 konstatuojamąją dalį). Microsoft teigia, kad Komisija klaidingai daug plačiau apibrėžė suderinamumą, manydama, jog norint užtikrinti suderinamumą tarp dviejų
         programų reikia, kad visos šių produktų funkcijos teisingai veiktų kartu. Tai iš tikrųjų nulemtų „plug-replaceability“ arba
         „klonavimą“ (atsakymo 144 punktas). Microsoft kritikuoja tai, kad Komisija taip palaiko Sun poziciją, pagal kurią turi būti įmanoma pakeisti įmonės kompiuteriniame tinkle, kurį sudaro Windows pagrindu veikiantys AK klientai, Windows 2000 pagrindu veikiantį serverį kitu serveriu, kuriame įdiegta operacinė sistema Solaris, nesumažinant naudotojams prieinamų funkcijų (atsakymo 145 ir 162 punktai). Microsoft nuomone, norint įgyvendinti visišką suderinamumą, pakanka, kad ji atskleistų AK klientų operacinės sistemos sąsajas, kurių
         reikia konkurentų serverių operacinių sistemų gamintojams tam, kad jie galėtų suteikti prieigą prie šių sistemų funkcijų AK
         klientams, naudojantiems Windows.

      216    Be to, 2001 m. lapkričio 16 d. atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus Microsoft, pateikdama iš esmės tuos pačius argumentus kaip ir pirmajame atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, nurodo, kad Komisijos
         kaltinimai grindžiami „neteisingu suderinamumo apibrėžimu“ (atsakymo 149−163 punktai). Šiuo klausimu ji pakartoja, kad Direktyvoje
         91/250 reikalaujama ne „plug-replaceability“, o visiško suderinamumo, ir kad informacijos, kurią ji jau atskleidė, pakanka
         šiam tikslui pasiekti.

      217    2003 m. spalio 17 d. atsakyme į trečiąjį pranešimą apie kaltinimus Microsoft laikosi iš esmės tų pačių argumentų, kartodama, kad Komisija mano, jog jos konkurentai turi turėti prieigą prie visos informacijos,
         reikalingos „kopijuoti serverių operacines sistemas Windows“, bei kad ji sutapatina suderinamumą su „klonavimu“ (atsakymo 29−32 puslapiai). Ji taip pat nurodo, kad „suderinamumu siekiama
         užtikrinti prieigą prie pakankamos informacijos apie AK klientų ir serverių operacinių sistemų Windows sąsajas siekiant, kad konkurentų produktai veiktų su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis Windows visais būdais, kuriais tik šie konkurentų produktai gali veikti“ (atsakymo 29 puslapis). Tuo pačiu klausimu Microsoft pažymi, jog ji „iš pat pradžių pripažino, kad galėjo iškilti problemų, susijusių su konkurencijos teise, jei jos konkurentai
         negalėtų kurti serverių operacinių sistemų, kurių funkcijos būtų visiškai prieinamos naudojant AK klientų operacinę sistemą
         Windows“ (atsakymo 63 puslapis). Ji teigia, kad, nepaisant to, Komisija nenurodė šios problemos nė viename iš savo trijų pranešimų
         apie kaltinimus.

      218    Komisija savo ruožtu gina pozicija, pagal kurią ginčijamame sprendime pateikta suderinamumo sąvoka atitinka numatytąją Direktyvoje
         91/250. Ji, be kita ko, atmeta Microsoft pateiktą vienašalį šios sąvokos aiškinimą.

      219    Komisija pripažįsta, kad tam tikras suderinamumas su Windows domeno architektūra jau įmanomas, tačiau teigia, jog iš jos atlikto tyrimo išplaukia, kad suderinamumo lygis, kurį galima
         pasiekti šiuo metu prieinamais būdais, yra labai mažas, kad galėtų leisti Microsoft konkurentams išlikti veiksmingiems rinkoje (ginčijamo sprendimo 712 išnaša).

      220    Ji tvirtina, kad Windows darbo grupės tinkluose suderinamumas „klientas‑serveris“ ir suderinamumas „serveris‑serveris“ yra glaudžiai susiję, ir mano,
         jog tam, kad tarp Windows pagrindu veikiančio AK kliento ir Microsoft konkurentų operacinės sistemos pagrindu veikiančio serverio būtų užtikrintas visiškas suderinamumas, ši operacinė sistema
         turi suteikti prieigą tiek prie komunikacijos „klientas‑serveris“ protokolų, tiek prie komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolų
         (ginčijamo sprendimo 177−182 ir 689 konstatuojamosios dalys), įskaitant „tik“ komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolus,
         t. y. kurie nėra įdiegti AK klientui, bet „susiję (su juo) funkciniu požiūriu“ (ginčijamo sprendimo 277, 567 ir 690 konstatuojamosios
         dalys).

      221    Komisija neigia, kad ginčijamame sprendime siekiama, kad Microsoft konkurentai kurtų produktus, visais atžvilgiais veikiančius kaip serverių operacinė sistema Windows. Iš esmės šiuo sprendimu siekiama leisti „kurti konkurencingus produktus, kurie veiktų kitaip, bet galėtų suprasti atitinkamų
         Microsoft produktų siunčiamą informaciją“. Taigi, Komisijos nuomone, Microsoft konkurentai nenaudos nagrinėjamos su suderinamumu susijusios informacijos tam, kad sukurtų visiškai tapačius produktus, o
         kurs patobulintus produktus, turinčius „pridėtinę vertę“.

      222    Pirma, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog iš pirmiau nurodytų samprotavimų išplaukia, kad Microsoft ir Komisija nesutaria dėl klausimo, ar ginčijamame sprendime nurodyta sąvoka atitinka nurodytąją Direktyvoje 91/250.

      223    Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 749−763 konstatuojamosiose dalyse Komisija išsamiai nurodo priežastis,
         dėl kurių, jos nuomone, Microsoft pateiktas vienašalis suderinamumo sąvokos aiškinimas yra neteisingas.

      224    Pirmiausia, reikia pažymėti, kad rašytiniuose pareiškimuose Microsoft nepateikia nė vieno argumento, galinčio paneigti Komisijos vertinimą šiuo klausimu. Darydama nuorodas į savo atsakymų į antrąjį
         ir trečiąjį pranešimus apie kaltinimus punktus, ji tik tvirtina, kad „ginčijamame sprendime pateikta suderinamumo sąvoka skiriasi
         nuo numatytosios Direktyvoje 91/250“ (ieškinio 95 punktas).

      225    Be to, reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime pateikta suderinamumo sąvoka, pagal kurią dviejų programinių įrangų suderinamumas
         – tai galėjimas keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis, siekiant, kad kiekviena iš šių programinių įrangų veiktų taip,
         kaip numatyta, atitinka Direktyvoje 91/250 numatytą sąvoką.

      226    Taigi, kaip paaiškina Komisija ginčijamo sprendimo 752−754, 759 ir 760 konstatuojamosiose dalyse, Direktyvos 91/250 10 konstatuojamoji
         dalis – ir anglų, ir prancūzų kalbomis – nepatvirtina vienašalio Microsoft aiškinimo. Atvirkščiai, kaip pagrįstai pabrėžia Komisija ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamojoje dalyje, pastarojoje aiškiai
         pasakoma, kad pagal savo prigimtį suderinamumas numato abipusį ryšį, nes pažymima, kad „kompiuterio programos funkcija – palaikyti
         ryšį ir dirbti kartu su kitais kompiuterinės sistemos komponentais“. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvos 91/250
         12 konstatuojamojoje dalyje suderinamumas apibrėžiamas kaip „galėjimas keistis informacija ir abipusiškai ja naudotis“.

      227    Bet kuriuo atveju svarbu priminti, kad šioje byloje nagrinėjamas sprendimas susijęs su EB 82 straipsnio, t. y. su nuostatos,
         kuri yra viršesnė negu Direktyva 91/250, taikymu. Šioje byloje svarbus ne tiek atsakymas į klausimą, ar ginčijamame sprendime
         nurodyta suderinamumo sąvoka atitinka sąvoką, nurodytą šioje direktyvoje, kiek atsakymas į klausimą, ar Komisija teisingai
         nustatė suderinamumo, kurį reikia pasiekti atsižvelgiant į EB 82 straipsnio tikslus, lygį.

      228    Antra, Pirmosios instancijos teismas primena, kad Komisija nustatė suderinamumo lygį atsižvelgdama į tai kas, jos nuomone,
         būtina siekiant leisti Microsoft konkurentams, darbo grupės serverių operacinių sistemų gamintojams, išlikti veiksmingais rinkoje (žr., be kita ko, ginčijamo
         sprendimo 712 išnašą ir 779 konstatuojamąją dalį).

      229    Šio požiūrio pagrįstumas neginčytinas. EB 82 straipsnis taikytinas vieno ar kelių ūkio subjektų veiksmams, kuriais piktnaudžiaujama
         turima ekonomine galia, leidžiančia atitinkamam ūkio subjektui sudaryti kliūtis veiksmingos konkurencijos atitinkamoje rinkoje
         išsaugojimui ir suteikiančia jam galimybę elgtis neatsižvelgiant į savo konkurentus, klientus ir galiausiai vartotojus (2000 m.
         kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją, C‑395/96 P ir C‑396/96 P, Rink. p. I‑1365, 34 punktas). Taip pat reikia priminti, kad nors įmonės negalima kaltinti dėl
         jos užimamos dominuojančios padėties, tokia įmonė, neatsižvelgiant į tokios padėties atsiradimo priežastis, turi ypatingą
         pareigą savo veiksmais nedaryti neigiamo poveikio veiksmingai ir neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje (1983 m. lapkričio
         9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Michelin prieš Komisiją, 322/81, Rink. p. 3461, 57 punktas ir 1999 m. spalio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Irish Sugar prieš Komisiją, T‑228/97, Rink. p. II‑2969, 112 punktas). Taigi, jeigu pripažįstama, kad esamas suderinamumo lygis neleidžia Microsoft konkurentams, serverių operacinių sistemų gamintojams, išlikti veiksmingais operacinių sistemų rinkoje, tai reiškia, kad
         trukdoma išsaugoti veiksmingą konkurenciją rinkoje.

      230    Iš ginčijamo sprendimo išplaukia, kad laikydamasi šio požiūrio ir remdamasi atitinkamų technologijų ir produktų bei būdo,
         kuriuo suderinamumas užtikrinamas Windows darbo grupės tinkluose, faktine ir technine analize Komisija mano, jog tam, kad konkurentų operacinės sistemos galėtų veiksmingai
         konkuruoti su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis Windows, jos turi galėti veikti su Windows domeno architektūra lygiai taip pat, kaip ir darbo grupės serverių operacinės sistemos (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo
         182 ir 282 konstatuojamąsias dalis).

      231    Taigi Komisijos reikalaujamą suderinamumą sudaro du neatskiriami komponentai, t. y. pirma, suderinamumas „klientas‑serveris“,
         ir, antra, suderinamumas „serveris‑serveris“ (ginčijamo sprendimo 177−182 ir 689 konstatuojamosios dalys).

      232    Komisija taip pat mano, kad Windows darbo grupės tinklo serveryje įdiegta Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinė sistema turi ne tik teikti Windows naudojantiems AK klientams visas jo siūlomas funkcijas, bet ir naudoti visas šių AK klientų funkcijas.

      233    Atsižvelgdama į šiuos veiksnius, Komisija visų pirma mano, kad serveris, kuriame įdiegta Microsoft konkurento darbo grupės serverių operacinė sistema, turi galėti veikti kaip domeno kontrolierius, o ne tik kaip serveris
         narys Windows domene, naudojančiame Active Directory, ir atitinkamai dalyvauti automatinio kopijavimo mechanizme kartu su kitais domeno kontrolieriais.

      234    Pirmosios instancijos teismas mano, kad, priešingai nei teigia Microsoft, iš Komisijos nurodomo suderinamumo lygio neišplaukia, jog ji siektų, kad konkurentų serverių operacinės sistemos visais
         atžvilgiais veiktų kaip serverių operacinė sistema Windows, ir atitinkamai, kad Microsoft konkurentai galėtų „klonuoti“ ar kopijuoti Microsoft produktus arba tam tikras jų charakteristikas.

      235    Microsoft teiginiai šiame kontekste grindžiami klaidingu ginčijamo sprendimo suvokimu.

      236    Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal ginčijamo sprendimo 1003 konstatuojamąją dalį juo siekiama „užtikrinti, kad Microsoft konkurentai kurtų su Windows domeno architektūra, paprastai palaikomą dominuojančioje AK klientų operacinėje sistemoje Windows, suderinamus produktus ir galėtų veiksmingai konkuruoti su Microsoft darbo grupės serverių operacine sistema“.

      237    Kaip posėdyje detaliai paaiškino Komisija, norint įgyvendinti šį tikslą reikia, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinės
         sistemos galėtų priimti konkretų AK klientų arba darbo grupės serverių operacinės sistemos Windows pranešimą ir tinkamai atsakyti į šį pranešimą tomis pačiomis sąlygomis kaip ir darbo grupės serverių operacinė sistema Windows bei pasiekti, kad AK klientų arba darbo grupės serverių operacinės sistemos Windows reaguotų į šį atsakymą taip, kaip reaguotų, jeigu jį būtų pateikusi darbo grupės serverių operacinė sistemą Windows.

      238    Taigi tam, kad tokios operacijos galėtų būti įgyvendintos, nereikia, kad Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos vidiniu lygmeniu veiktų visiškai kaip darbo grupės serverių operacinės
         sistemos Windows.

      239    Šie samprotavimai neprieštarauja ginčijamo sprendimo 669 ir 679 konstatuojamųjų dalių nuostatoms, kurias cituoja Microsoft (žr. šio sprendimo 126 punktą). Pirmoje nuostatoje Komisija tik konstatavo, kad suderinamumo su Windows domeno architektūra lygis, kurį Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos gali pasiekti naudodamos standartinius protokolus, yra mažesnis negu
         darbo grupės serverių operacinių sistemų Windows pasiekiamas suderinamumo lygis. Antroje nuostatoje Komisija tik pažymėjo, kad Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos turi mažesnę prieigą prie AK klientų ir darbo grupės serverių operacinių
         sistemų Windows funkcijų nei darbo grupės serverių operacinės sistemos Windows.

      240    Lygiai taip pat reikia atmesti Microsoft teiginį, kad ginčijamu sprendimu siekiama leisti jos konkurentams kurti produktus, identiškus darbo grupės serverių operacinei
         sistemai Windows. Kaip bus detaliai paaiškinta 653−658 punktuose, nagrinėjant naujo produkto atsiradimo aplinkybes, Komisija siekia panaikinti
         kliūtis, kurių Microsoft konkurentams atsiranda dėl nepakankamo suderinamumo su Windows domeno architektūra lygiu, ir atitinkamai leisti minėtiems konkurentams tiekti darbo serverių operacines sistemas, kurios
         skiriasi nuo Microsoft operacinių sistemų svarbiomis charakteristikomis, pvz., saugumu, lankstumu, užduočių atlikimo greičiu arba kai kurių funkcijų
         naujoviškumu.

      241    Be to, reikia pažymėti, kad, kaip savo rašytiniuose pareiškimuose aiškiai pripažino pati Microsoft (žr., pvz., dubliko 14 ir 48 punktus), turėdami prieigą prie ginčijamame sprendime nurodytos informacijos apie suderinamumą,
         jos konkurentai negalės „klonuoti“ arba kopijuoti darbo grupės serverių operacinių sistemų. Kaip nurodyta šio sprendimo 192−206 punktuose,
         ši informacija nėra susijusi su Microsoft šaltinio kodo dalimis. Ginčijamo sprendimo 5 straipsnis neįpareigoja pastarosios atskleisti savo konkurentams įdiegimo detalių.

      242    Taip pat reikia nurodyti, kaip tai irgi bus išsamiau paaiškinta 658 punkte nagrinėjant su nauju produktu susijusias aplinkybes,
         Microsoft konkurentai visiškai nėra suinteresuoti kurti visai tokių pačių darbo grupės serverių operacinių sistemų kaip Microsoft operacinės sistemos.

      243    Taip pat negalima pritarti Microsoft teiginiui, kad iš įmonių pareiškimų, kuriuos ji pateikė per administracinę procedūrą, išplaukia, jog dėl rinkoje jau esančių
         metodų naudojimo užtikrinamas aukštas suderinamumo lygis tarp AK klientų ir serverių operacinių sistemų Windows bei konkurentų serverių operacinių sistemų.

      244    Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šie pareiškimai jau buvo detaliai išnagrinėti ginčijamame sprendime (žr., be kita ko,
         357, 358, 440−444, 511, 513, 595, 598, 602, 628, 702 ir 707 konstatuojamąsias dalis)ir kad Microsoft nepateikė jokio konkretaus argumento, galinčio įrodyti, kad Komisijos vertinimas klaidingas. Kaip ginčijamo sprendimo 707 konstatuojamojoje
         dalyje pažymi Komisija, šiuos pareiškimus padarė organizacijos, kurios savo darbo grupės tinkle plačiai pritaikė „Windows sprendimą“.

      245    Microsoft teiginys, jog iš Mercer ataskaitų išplaukia, kad įmonės renkasi serverių operacines sistemas ne pagal jų suderinamumą su AK klientų ir serverių operacinėmis
         sistemomis Windows, taip pat neteisingas ir tai bus detaliai parodyta 401−412 punktuose.

      –       Dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto apimties
      246    Ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punktas apima detalias ir teisingas visų darbo grupės serverių operacinėse sistemose Windows įdiegtų protokolų, kuriuos šias sistemas turintys serveriai naudoja tam, kad teiktų Windows darbo grupės tinklams darbo grupės paslaugas, specifikacijas.

      247    Kaip išplaukia iš šio sprendimo 154−191 punktuose nurodytų faktinių aplinkybių ir techninės informacijos, geras Windows darbo grupės tinklo veikimas pagrįstas „klientas‑serveris“ ir „serveris‑serveris“ tarpusavio sujungimo ir sąveikos architektūra.

      248    Todėl ginčijamo sprendimo 999 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad jame numatyta pareiga atskleisti informaciją „taikoma
         ir tarpusavio sujungimui bei sąveikai tarp Windows pagrindu veikiančio darbo grupės serverio ir Windows pagrindu veikiančio AK kliento, ir netiesioginiams sujungimui bei sąveikai tarp jų per vieną ar kelis kitus Windows pagrindu veikiančius darbo grupės serverius“.

      249    Specifikacijos, kurias Microsoft turi parengti ir atskleisti savo konkurentams, susijusios tiek su komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolais, įdiegtais
         AK klientų ir darbo grupės serverių operacinėse sistemose Windows, tiek su komunikacijos „klientas‑serveris“ protokolais.

      250    Tai pat reikia nurodyti, kad informacija, kurią pagal ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punktą Microsoft turi atskleisti savo konkurentams, turi, be kita ko, užtikrinti, kad kompiuteriai, kuriuose įdiegtos jos konkurentų darbo
         grupės serverių operacinės sistemos, Active Directory naudojančiame Windows domene atliktų serverio nario arba domeno kontrolieriaus vaidmenį ir todėl dalyvautų automatinio kopijavimo mechanizme. Taigi
         šioje nuostatoje numatyta korekcinė priemonė taikytina būtent serverių komunikacijai blue bubble viduje.

      251    Pirmiau patikslinta ginčijamo sprendimo 5 straipsnio taikymo sritis išplaukia iš kelių ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų
         dalių, t. y. iš jo 194−198, 206, 564 ir 690 konstatuojamųjų dalių.

      252    Ginčijamo sprendimo 194−198 konstatuojamosiose dalyse Komisija tarp kitų su suderinamumu susijusios informacijos, kurią Microsoft atsisako atskleisti Sun ir savo konkurentams, pavyzdžių mini tam tikrą informaciją dėl Active Directory naudojamo kopijavimo mechanizmo.

      253    Ginčijamo sprendimo 206 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai atmeta 2001 lapkričio 16 d. Microsoft atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus išdėstytą argumentą, kad „Active Directory kopijavimo ir bendro katalogo charakteristikos nėra susijusios su suderinamumu“. Šiuo klausimu ji paaiškina, kad „pasinaudojęs
         tam tikrais sinchronizavimo protokolais domeno Active Directory (bazinis būdas) kontrolierius kopijuoja kataloge Active Directory saugomus duomenis kartu su kitų domeno kontrolierių Active Directory saugomais duomenimis“. Ji taip pat pažymi, kad dėl kitų protokolų, kurių specifikacijos sudaro su suderinamumu susijusią
         informaciją, „miško“ domeno kontrolieriai keičiasi bendro katalogo duomenimis.

      254    Be to, ginčijamo sprendimo 564 konstatuojamoje dalyje, kalbant apie aplinkybę, kad gavusi Sun skundą ir tris Komisijos pranešimus apie kaltinimus Microsoft „toliau laikosi neigiamos pozicijos dėl atskleidimo“, daroma nuoroda į 194 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis.

      255    Taip pat reikia pažymėti, jog ginčijamo sprendimo 690 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad MCPP „neapima platesnio klausimo nei tas, kuris nagrinėjamas šiuo atveju“, nes visų pirma ji nėra susijusi su „tik“ „serveris‑serveris“
         protokolais, kurie funkcine prasme susiję su AK klientais, įskaitant „kopijavimo tarp domeno kontrolierių protokolus ir su
         bendruoju katalogu susijusius protokolus“.

      256    Reikia pridurti, kad Microsoft panašiai aiškina ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto taikymo sritį. Siekdama įrodyti komunikacijos protokolų, informaciją
         apie kuriuos ji turi pateikti savo konkurentams, naujoviškumą, savo ieškinyje Microsoft išsamiai remiasi Active Directory naudojamu automatinio kopijavimo mechanizmu (žr., be kita ko, ieškinio A.20 priede esančią M. Campbell-Kelly nuomonę „Commentary
         on Innovation in Active Directory“). Be to, savo dublike ji iš esmės remiasi DRS protokolu, kurį naudoja Active Directory kopijavimo funkcijai atlikti (žr., be kita ko, 205 punkte minėtą W. Lees nuomonę). Savo nuomonėje W. Lees paaiškina, kad
         Microsoft sukurtame DRS protokole yra kelios naujos charakteristikos, t. y. „jis gali tuo pačiu metu vykdyti atnaujinimus iš kelių serverių; jis
         yra įdiegtas į standartinį Domain Naming Service (DNS) (vardų suteikimo) protokolą ir į Kerberos (abipusio autentifikavimo) protokolą; jis perduoda informaciją apie tai, kaip konkreti įmonė organizavo savo katalogo tarnybą;
         jis perduota informaciją apie kai kurių serverių katalogo tarnybos administravime vaidinamą vaidmenį ir automatiškai praneša
         serveriams apie katalogo atnaujinimus. W. Lees taip pat nurodo, kad DRS protokolas yra tik vienas iš daugybės komunikacijos protokolų, kuriuos Microsoft turi atskleisti savo konkurentams pagal ginčijamą sprendimą. Jis taip pat mini šiuos protokolus: Microsoft Remote Procedure Call (MSRPC), Network Authentication (Kerberos extensions), Dfs et File Replication Service (FRS).

      257    Galiausiai taip pat reikia pažymėti, kad į šiame sprendime patikslintą ginčijamo sprendimo 5 straipsnio taikymo sritį taip
         pat patenka tai, ko prašė Sun savo 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške. Kaip bus išsamiau paaiškinta 737−749 punktuose, Sun prašyme buvo siekiama, kad jos darbo grupės serverių operacinė sistema Solaris galėtų veikti Windows 2000 darbo grupei skirtame Windows tinkle kaip visiškai suderinamas domeno kontrolierius arba kaip visiškai su Windows domeno architektūra suderinamas serveris narys (ypač kaip rinkmenų ar spausdinimo serveris).

      258    Be to, reikia atmesti kaip nepagrįstą Microsoft teiginį, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatytos korekcinės priemonės taikymo apimtis nesuderinama su „suderinamumo
         standartu“, kurį Komisija naudoja vertindama „alternatyvių suderinamumo metodų“ tinkamumą (žr. šio sprendimo 125−129 punktus).

      259    Šis teiginys grindžiamas klaidinga nuomone, jog, Komisijos manymu, suderinamumas reiškia Microsoft konkurentų galėjimą užtikrinti, kad jų darbo grupės serverių operacinės sistemos veiktų lygiai taip pat, kaip ir operacinės
         sistemos Windows, ir ji siekia sudaryti jiems galimybę „klonuoti“ šias sistemas (žr. šio sprendimo 234−242 punktus).

      260    Taip pat reikia nurodyti, kad, priešingai nei teigia Microsoft, Komisijos rašytiniuose pareiškimuose ginama pozicija dėl šiuo atveju reikalaujamo suderinamumo lygio ir dėl ginčijamo sprendimo
         5 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės taikymo srities visiškai atitinka ginčijamame sprendime pateiktą poziciją.
         Be to, Microsoft negali remtis per posėdį laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūroje į bylą įstojusių šalių pareiškimais, siekdama parodyti,
         kaip konkrečiai Komisija aiškina ginčijamą sprendimą. Taip pat reikia priminti, kad pagal teismų praktiką Bendrijos teisės
         akto teisėtumas vertinamas atsižvelgiant į jį priimant buvusias faktines ir teisines aplinkybes (1979 m. vasario 7 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 ir 8 punktai ir 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Altmann ir kt. prieš Komisiją, T‑177/94 ir T‑377/94, Rink. p. II‑2041, 119 punktas).

      261    Galiausiai reikia taip pat atmesti kaip nepagrįstus per posėdį pateiktus Microsoft argumentus, paremtus automatinio kopijavimo mechanizmu ir blue bubble.

      262    Šiais argumentais Microsoft siekia įrodyti, kad ginčijamo sprendimo tikslo neįmanoma visiškai pasiekti neatskleidus konkurentams tam tikros informacijos
         apie jos serverių operacinių sistemų vidaus veikimo mechanizmus ir ypač apie algoritmus, t. y. kur kas daugiau informacijos
         nei numatyta šiame sprendime. Microsoft pagrindžia savo argumentus prielaida, jog tam, kad su konkurentų darbo grupės serverių operacine sistema veikiantis domeno
         kontrolierius galėtų būti įdiegtas blue bubble, kurį sudaro domeno kontrolieriai su įdiegta darbo grupės serverių operacine sistema Windows, naudojančia Active Directory, reikia, kad šios skirtingos operacinės sistemos vadovautųsi ta pačia vidaus logika.

      263    Tačiau, pirma, reikia konstatuoti, kad Microsoft nebando įrodyti, jog tam, kad jos darbo grupės serverių operacinės sistemos ir konkurentų operacinės sistemos galėtų veikti
         blue bubble kartu, jos turi būtinai vadovautis ta pačia vidus logika.

      264    Antra, taip pat neįrodyta, kad net jei toks tapatumas būtų reikalingas, Microsoft turėtų pateikti savo konkurentams informacijos apie jos produktų vidaus mechanizmus ir ypač algoritmus. Šiuo klausimu reikia
         priminti, kad prie dubliko pridėtoje nuomonėje vienas iš Microsoft ekspertų, komentuodamas DRS protokolą, kuris naudojamas automatinio kopijavimo mechanizme, pats atskiria „protokolus, naudojamus komunikacijose tarp
         serverių“, ir „sprendimų priėmimo algoritmus/taisykles, kurie veikia kiekviename serveryje“, ir nurodo, kad pagal ginčijamo
         sprendimo 5 straipsnį reikia atskleisti būtent protokolus (žr. šio sprendimo 205 punktą).

      265    Trečia, kalbant apie algoritmą „Intersite Topology“, kurį Microsoft nurodė per posėdį, visiškai įmanoma, kad konkurentai, kaip per posėdį taip pat paaiškino Komisija, turi galėti įgyvendinti
         tik algoritmą, kurio rezultatas būtų identiškas minėtam algoritmui. Kitaip sakant, Microsoft neturi suteikti informacijos apie šio algoritmo įgyvendinimą darbo grupės serverių operacinėse sistemose, o gali tik pateikti
         bendrą šio algoritmo aprašymą, palikdama konkurentams patiems sukurti jo įgyvendinimo taisykles.

      266    Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad nėra jokios neatitikties tarp ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto taikymo
         srities ir Komisijos šiame sprendime nurodyto „suderinamumo standarto“.

      c)     Dėl argumento, kad Microsoft komunikacijos protokolus saugo intelektinės nuosavybės teisė

       Šalių argumentai
      267    Pirmiausia Microsoft pateikia kelis argumentus, siekdama įrodyti, kad jos komunikacijos protokolai yra naujovės technologinių požiūriu. Ji, be
         kita ko, paaiškina, kad dažniausia jie sukuriami serverių operacinėms sistemoms vykdant specifines užduotis ir kad jie glaudžiai
         susiję su šių užduočių įgyvendinimo būdu. Todėl suteikiant šių komunikacijos protokolų licencijas konkurentams neišvengiamai
         būtų perduota informacija apie serverių operacinių sistemų, su kuriomis naudojami šie protokolai, vidaus charakteristikas.
         Microsoft taip pat nurodo, kad kuriant ir tobulinant šiuos komunikacijos protokolus įdarbinta daug inžinierių ir panaudota daug finansinių
         išteklių.

      268    Pažymėjusi, kad katalogo paslaugos yra pagrindinis konkurencijos darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje kriterijus,
         Microsoft konkrečiai pabrėžia Active Directory naujoviškumą. Šiuo klausimu ji daro nuorodą į vieno iš savo ekspertų M. Campbell-Kelly raštą, kuriame jis aprašo Active Directory naujoves, ir būtent „jos kopijavimo metodą įvairiuose kompiuterinio tinklo serveriuose“ (ieškinio A.20 priedas). Tai pat
         ji daro nuorodą į W. Lees nuomonę, esančią dubliko C.4 priede (žr. šio sprendimo 205 ir 256 punktus), kurioje jis aprašo vieno
         iš Active Directory naudojamų protokolų, t. y. DRS protokolo, kurį, jos nuomone, ji turi atskleisti savo konkurentams pagal ginčijamą sprendimą, naujoves. Galiausiai Microsoft daro nuorodą į dubliko C.8.1 priedą, kuriame vienas iš jos inžinierių R. Hirst aprašo kelias specifikacijas, susijusias su
         Active Directory naudojamu automatinio kopijavimo mechanizmu, t. y. specifikacijas, kurias, jos nuomone, ji turi parengti pagal ginčijamą sprendimą.

      269    Toliau Microsoft pateikia kelis argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad jos komunikacijos protokolus apsaugo intelektinės nuosavybės teisės.

      270    Pirmiausia ji nurodo, kad šių komunikacijos protokolų naujovės yra užpatentuotos. Ji pažymi, kad gavo dėl jų kelis patentus
         Europoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose ir kad šiuo metu yra pateikusi dar apie dvidešimt prašymų dėl patentų išdavimo.
         Be to, remdamasi dviem R. Knauer, advokato, kuris specializuojasi patentų teisėje, nuomonėmis (ieškinio A.21 priedas ir dubliko
         C.6 priedas), ji tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnis apima privalomą reikalavimą suteikti patento licenciją.

      271    Antra, Microsoft teigia, kad komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolus, kuriuos pagal ginčijamą sprendimą ji turi parengti ir atskleisti
         savo konkurentams, apsaugo autorių teisė.

      272    Dublike Microsoft nagrinėja autorių teisės apsaugos klausimą iš dviejų skirtingų pozicijų. Viena vertus, ji daro nuorodą į sąvokas „priverstinis
         parengimas“ ir „priverstinis atskleidimas“, teigdama, kad jeigu ginčijamas sprendimas nebūtų jos įpareigojęs tai padaryti,
         ji nebūtų rengusi nagrinėjamų specifikacijų ir nebūtų suteikusi jų naudojimo licencijų savo konkurentams. Kita vertus, nurodydama
         į Direktyvos 91/250 4 straipsnį, ji kelia klausimą dėl „saugomų produktų pritaikymo ar pakeitimo“. Ji nurodo, be kita ko,
         kad konkurentas, naudojantis šias specifikacijas siekdamas, kad jo serverių operacinė sistema būtų suderinama su darbo grupės
         paslaugas teikiančių serverių operacinių sistemų Windows dalimis, nekuria „besiskiriančio produkto“.

      273    Trečia, Microsoft nurodo, kad komunikacijos protokolai – labai vertinga komercinė paslaptis. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ji atskleidžia savo
         komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolus tik pagal susitarimus dėl licencijų, kurie numato konfidencialumo įsipareigojimą
         ir kuriuose pripažįstamas jos, kaip šios technologijos savininkės, statusas. Ji pabrėžia, kad komercinės paslaptys yra pramoninės
         nuosavybės forma ir kad jas turi apsaugoti nacionalinė teisė. Galiausiai ji atmeta Komisijos požiūrį, kad įmonei padaroma
         mažesnė žala, kai ji atskleidžia savo komercinę paslaptį, negu tuo atveju, kai ji priversta taikytis su savo patento arba
         autoriaus teisių pažeidimu.

      274    Iš šių samprotavimų Microsoft daro išvadą, kad dėl jai nustatytos pareigos suteikti savo konkurentams komunikacijos protokolų licencijas ji netenka galimybių
         gauti naudos iš didelių investicijų bei kūrybinių ir tyrimų pastangų, kurias įdėjo kurdama ir tobulindama komunikacijos protokolus.
         Be to, tai sumažintų jos pačios ir konkurentų norą investuoti į komunikacijos protokolus.

      275    Komisija ginčija 267−274 punktuose išdėstytus argumentus.

      276    Pirma, Komisija atmeta Microsoft teiginius, kad, viena vertus, nagrinėjami komunikacijos protokolai yra naujoviški, ir, kita vertus, kad licencijų jiems suteikimas
         reikštų, jog bus perduota informacija apie jos darbo grupės serverių operacinių sistemų vidaus charakteristikas. Ji mano,
         kad W. Lees (dubliko C.4 priedas) ir R. Hirst (dubliko C.8.1 priedas) parengti dokumentai neįrodo, jog atitinkamoje informacijoje
         yra „naujovių, turinčių savarankišką vertę“. Ji daro nuorodą į dvi savo konsultantės OTR raštus (dubliko D.2 ir D.3 priedai), kuriuose komentuojami W. Lees ir R. Hirst dokumentai ir paaiškinama, kodėl idėjos ir
         principai, kuriais grindžiami atitinkami komunikacijos protokolai, nėra nauji.

      277    Komisija taip pat atmeta Microsoft teiginį, kad, viena vertus, pastarosios komunikacijos protokolus apsaugo intelektinės nuosavybės teisė, ir, kita vertus,
         kad pagal ginčijamą sprendimą privaloma suteikti licencijas.

      278    Pirmiausia ji nurodo, jog Microsoft neįrodo, kad nagrinėjamuose komunikacijos protokoluose tariamai esančios naujovės yra patentabilios. Be to, daugybė veiksnių
         parodo, kad Microsoft atsisakymas nėra grindžiamas su jos patentų apsauga susijusias argumentais. Tiksliau pasakius, Microsoft užpatentavo jas tik administracinės procedūros pabaigoje arba prieš kelias savaitės iki ginčijamo sprendimo priėmimo Microsoft (patentas EP 0669020).

      279    Antra, Komisija atmeta Microsoft teiginius dėl autorių teisių apsaugos. Ji, be kita ko, pažymi, jog neatmetama galimybė, kad ginčijamame sprendime numatytoms
         specifikacijoms gali būti taikoma autorių teisė. Tačiau patikslina, jog tai nereiškia, kad „taip dokumentuotos“ informacijos
         panaudojimas įgyvendinant ją operacinėje sistemoje pažeidžia autorių teisės. Specifikacijų įgyvendinimas nėra kopija, o lemia
         visiškai atskiro kūrinio atsiradimą. Be to, Komisija tvirtina, kad klausimas, ar specifikacijoms taikytina autorių teisė,
         pagal savo prigimtį yra grynai pagalbinis, primindama, jog pagrindinis klausimas šioje byloje yra Microsoft nustatyta pareiga atskleisti informaciją ir leisti ja naudotis, dėl ko būtinai reikia parengti dokumentą. Galiausiai Komisija
         pastebi, kad dublike Microsoft nurodo du naujus argumentus dėl autorių teisių klausimo (žr. šio sprendimo 272 punktą), ir mano, kad šie argumentai turi
         būti pripažinti nepriimtinais pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį. Jos nuomone, jie bet kuriuo atveju nepagrįsti.

      280    Trečia, Komisija pripažįsta, kad informacija, kurią Microsoft turi atskleisti pagal ginčijamą sprendimą, iki šiol buvo laikoma paslaptyje nuo jos konkurentų darbo grupės serverių operacinių
         sistemų rinkoje. Tačiau ji mano, kad tai, jog, Microsoft nuomone, jos „komercinės paslaptys“ prilygsta „įstatymo įtvirtintoms“ intelektinės nuosavybės teisėms, nėra akivaizdu. Šiuo
         klausimu Komisija nurodo, kad teismų praktika dėl privalomo licencijų suteikimo tiesiogiai nėra taikytina komercinėms paslaptims
         ir kad jų apsauga pagal nacionalinės teisės aktus dažniausia yra labiau ribota negu autorių teisių arba patentų suteikiama
         apsauga. Ji teigia, kad jei ir gali egzistuoti „įstatymo įtvirtinta“ atsisakymo suteikti licenciją dėl intelektinės nuosavybės
         teisių teisėtumo prezumpcija, konkurencijos teisėje atsisakymo atskleisti paslaptį, kurios buvimas priklauso tik nuo vienašalio
         komercinio sprendimo, teisėtumas juo labiau priklauso nuo konkretaus atvejo faktinių aplinkybių, ypač nuo esamų interesų.
         Šioje byloje atitinkamos „paslapties“ svarba priklauso ne nuo to, kad ji sudaro naujovę, o nuo to, kad ji yra dominuojančios
         įmonės paslaptis.

      281    SIIA, iš esmės nurodanti šiuo klausimu tuos pačius argumentus kaip ir Komisija, teigia, jog Microsoft neįrodė, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia jos intelektinės nuosavybės teises ir įpareigoja suteikti licencijas.

      282    FSFE tvirtina, jog „technologija“, kurią Microsoft atsisako atskleisti savo konkurentams, nėra nei nauja, nei naujoviška. Ji paaiškina, kad šios įmonės politika – perimti jau
         egzistuojančius protokolus ir padaryti juose nežymių ir nereikalingų pakeitimų, siekiant sudaryti kliūtis suderinamumui. Kaip
         pavyzdį ji nurodo šiuos protokolus: CIFS/SMB (Common Internet File System/Server Message Block), DCE/RPC (Distributed Computing Environment/Remote Procedure Call), Kerberos 5 ir LDAP.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      283    Nors šalys savo rašytiniuose pareiškimuose ir per posėdį ilgai diskutavo dėl Microsoft komunikacijos protokolams ar jų specifikacijoms taikytinų intelektinės nuosavybės teisių, Pirmosios instancijos teismas mano,
         kad nagrinėjami bylai išspręsti į šį klausimą atsakyti nebūtina.

      284    Microsoft argumentai dėl tariamų intelektinės nuosavybės teisių savaime negali turėti įtakos ginčijamo sprendimo teisėtumui. Nepareikšdama
         nuomonės dėl šių argumentų pagrįstumo, Komisija priėmė šį sprendimą preziumuodama, kad Microsoft nagrinėjamu atveju galėjo remtis šiomis teisėmis. Kitaip sakant, ji rėmėsi prielaida, jog įmanoma, kad šioje byloje nagrinėjami
         veiksmai, turint omenyje pirmą probleminį klausimą, yra ne paprastas atsisakymas tiekti konkrečiai veiklai vykdyti reikalingą
         produktą ar paslaugą, bet atsisakymas suteikti trečiajai šaliai su intelektinės nuosavybės teisėmis susijusią licenciją, taip
         pasirinkdama griežčiausią teismų praktikoje priimtą ir dėl to Microsoft palankiausią sprendimo variantą (žr. šio sprendimo 312−336 punktus). Taigi Komisija nei konstatavo, nei atmetė galimybę, kad
         veiksmai, kuriais kaltinama Microsoft, laikytini atsisakymu suteikti licenciją arba kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė įpareigoja
         suteikti licencijas.

      285    Be to, ginčijamo sprendimo 190 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžia, kad per administracinę procedūrą Microsoft atkreipė dėmesį į intelektinės nuosavybės teisių buvimą, bei į tai, kad nagrinėjama su suderinamumu susijusi informacija
         yra komercinė paslaptis. Ji pažymi, jog negalima atmesti galimybės, kad Microsoft gali remtis šiomis teisėmis siekdama sutrukdyti Sun savo produktuose įgyvendinti aptariamas specifikacijas. Tai pat ji pripažįsta, kad šiose specifikacijose gali būti naujovių
         ir kad jos gali būti komercinė paslaptis. Apskritai Komisija konstatuoja, jog neatmestina galimybė, kad Microsoft nustatyta pareiga atskleisti trečiosioms šalims su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis pažeidžia laisvą
         jos intelektinės nuosavybės teisės įgyvendinimą. Tokią išvadą ji pakartoja ginčijamo sprendimo 546 konstatuojamojoje dalyje.
         Ginčijamo sprendimo 249 išnašoje ji paaiškina, kad „bet kuriuo atveju, kadangi atitinkamos specifikacijos neprieinamos, (Komisijai)
         nėra galimybių nustatyti, kiek teisingi yra Microsoft teiginiai dėl intelektinės nuosavybės teisių“.

      286    Be to, ginčijamo sprendimo 1003 ir 1004 konstatuojamosiose dalyse Komisija, aprašydama Microsoft ištaisyti neteisėtą atsisakymą skirtos korekcinės priemonės taikymo sritį, pabrėžia, kad ši priemonė skirta tik sąsajos specifikacijoms,
         o ne šaltinio kodo dalims, ir kad ja siekiama leisti Microsoft konkurentams įdiegti atskleistas specifikacijas savo darbo grupės serverių operacinėse sistemose. Ji, be kita ko, sako, kad
         „specifikacijos daugiau nebus atkuriamos, pritaikomos, taisomos arba modifikuojamos, tačiau bus naudojamos trečiųjų asmenų,
         kuriančių savo sąsajas, atitinkančias šias specifikacijas“ (ginčijamo sprendimo 1004 konstatuojamoji dalis). Galiausiai ji
         teigia, kad „bet kuriuo atveju, jeigu dėl (ginčijamo) sprendimo Microsoft negalėtų visiškai įgyvendinti tam tikrų intelektinės nuosavybės teisių, tai būtų pateisinama būtinybe nutraukti nustatytą
         piktnaudžiavimą“ (ginčijamos sprendimo 1004 konstatuojamoji dalis).

      287    Savo rašytiniuose pareiškimuose Komisija nurodo tuos pačius argumentus. Be to, triplike ji vadina „klaidingu“ Microsoft dublike suformuluotą teiginį, kad „(ginčijamas) sprendimas įpareigoja (ją) suteikti licenciją naudotis visomis intelektinės
         nuosavybės teisėmis, kurios gali būti reikalingos įgyvendinant specifikacijas jos produktuose“. Šiuo klausimu ji pirmiausia
         pažymi, kad „ginčijamas sprendimas įpareigoja Microsoft suteikti teisę naudoti specifikacijas siekiant produktų suderinamumo“ ir kad „tiek, kiek ši (pareiga) gali riboti Microsoft galimybę užtikrinti visišką jos (intelektinės nuosavybės teisių) laikymąsi, ji pateisinama būtinybe užkirsti kelią pažeidimui“.
         Komisija pabrėžia, kad „(ginčijamame) sprendime nekalbama apie tai, ar Microsoft (intelektinės nuosavybės teisės) yra pažeistos“. Ji nurodo, jog vis dėlto negalima daryti išvados, kad atsisakymas, kuriuo
         kaltinama Microsoft, yra pateisinamas intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimu ir kad šioje byloje įpareigojama suteikti licencijas. Nei bylos
         medžiagoje, nei ieškinyje nėra informacijos, įrodančios, kad taip yra šiuo atveju, ir ypač kad „konkurentams reikia licencijos,
         kuri suteiktų jiems galimybę naudotis tam tikromis Microsoft (intelektinės nuosavybės teisėmis), siekiant užtikrinti suderinamumą su Windows domeno architektūra“.

      288    Taip pat reikia pažymėti, kad atsakydama į vieną Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą Komisija patvirtino, jog ginčijamame
         sprendime nebuvo konstatuota, kad su suderinamumu susijusi informacija nepatenka ar patenka į patento arba autorių teisių
         taikymo sritį. Ji nusprendė, jog jai nebūtina pareikšti nuomonę šiuo klausimu, nes bet kuriuo atveju „piktnaudžiavimo nustatymo
         ir (ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje) numatytos korekcinės priemonės taikymo sąlygos yra įvykdytos, neatsižvelgiant į tai,
         ar informacija apsaugoma pagal kokį nors patentą arba autorių teises“.

      289    Iš pirmiau išdėstytų argumentų matyti, kad pirmos pagrindo dalies pagrįstumas turi būti vertinamas preziumuojant, jog nagrinėjami
         protokolai ar jų specifikacijos patenka į intelektinės nuosavybės teisių taikymo sritį arba yra komercinės paslaptys ir jog
         šios paslaptys prilygintinos intelektinės nuosavybės teisėms.

      290    Iš to išplaukia, kad pagrindinis klausimas, kurį reikia išnagrinėti šioje dalyje, yra tai, ar nagrinėjamoje byloje, kaip teigia
         Komisija ir ginčija Microsoft, įvykdomos sąlygos, kuriomis dominuojančią padėtį užimanti įmonė gali būti įpareigota suteikti licenciją intelektinės nuosavybės
         teisėms.

      d)     Dėl konkrečių argumentų, pateikiamų grindžiant pirmą pagrindo dalį
       i) Dėl aplinkybių, į kurias reikia atsižvelgti nagrinėjant inkriminuojamus veiksmus

       Šalių argumentai
      291    Pirmiausia Microsoft, palaikoma CompTIA ir ACT, tvirtina, kad pirmą probleminį klausimą reikia vertinti atsižvelgiant į kriterijus, kuriuos Teisingumo Teismas nustatė sprendime
         Magill (minėtas 107 punkte) ir priminė sprendime IMS Health (minėtas 107 punkte).

      292    Pagrįsdama šį teiginį, Microsoft pakartoja, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnis nustato pareigą suteikti licencijas komunikacijos protokolams, kurie yra
         nauji technologinių požiūriu ir patenka į intelektinės nuosavybės teisių taikymo sritį.

      293    Antra, Microsoft mano, kad 302 punkte Komisijos nurodytas argumentas reiškia, jog Komisija mano, kad minėti kriterijai netaikytini, kai nagrinėjamas
         „technologiškai susietas pardavimas“. Tačiau tokiam argumentui nebuvo pritarta Komisijos nurodytoje byloje, kurioje priimtas
         1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Tetra Pak prieš Komisiją (T‑83/91, Rink. p. II‑755), patvirtintas apeliacine tvarka 1996 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimu Tetra Pak prieš Komisiją (C‑333/94 P, Rink. p. I‑5951) (toliau − byla Tetra Pak II).

      294    Trečia, Microsoft atmeta Komisijos argumentus, kad šios bylos aplinkybės iš esmės skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas 107 punkte minėtas sprendimas
         IMS Health, aplinkybių.

      295    Šiuo klausimu Microsoft visų pirma pažymi, kad pastarojoje byloje buvo kalbama apie reikšmingą tinklo poveikį ir kad būtent dėl to IMS Health sukurta 1 860 modulių struktūra buvo laikoma gamybos norma. Ji taip pat nurodo, kad Komisija ginčijamame sprendime nesirėmė
         argumentu, jog, atsisakydama „leisti užtikrinti suderinamumą“, Microsoft pažeidė Direktyvoje 91/250 numatytus bendrojo intereso tikslus. Bet kuriuo atveju neaiškiais bendruoju interesu pagrįstais
         argumentais negalima bandyti pateisinti įmonei nustatomo įpareigojimo suteikti licencijas. Galiausiai Microsoft nurodo, kad Direktyva 91/250 nenumato jokios pozityvios pareigos atskleisti informaciją.

      296    Antra, Microsoft atmeta Komisijos teiginį, kad ji pasinaudojo savo galia AK klientų operacinių sistemų rinkoje, siekdama „užkariauti“ darbo
         grupės serverių operacinių sistemų rinką. Ji tvirtina, kad nei ginčijamame sprendime, nei atsiliepime į ieškinį aiškiai nenurodoma,
         kokia galia rinkoje ji pasinaudojo ir kaip ši galia tariamai buvo panaudota.

      297    Trečia, Microsoft mano, kad Komisijos teiginys, jog ji nutraukė ankstesnę (informacijos) atskleidimo politiką, klaidingas teisiniu ir faktiniu
         požiūriais ir kad ji neatsižvelgė į 112 punkte minėtame sprendime Bronner nurodytus principus. Ji teigia, kad niekada nebuvo suteikusi Sun ar kitai konkuruojančių operacinių sistemų tiekėjai komunikacijos protokolų specifikacijų licencijos. Ji pažymi, jog 1994 m.
         suteikė AT&T licenciją naudotis tinklo technologija, kad ši galėtų sukurti produktą „Advanced Server for UNIX (AS/U)“, ir svarbūs UNIX tiekėjai AS/U pagrindu sukūrė nemažai produktų, įskaitant sistemą „PC NetLink“, sukurtą Sun. Ji taip pat nurodo, kad nors 2001 m. buvo susitarusi su AT&T netaikyti licencijavimo susitarimo naujoms technologijoms, AS/U technologija ir ja besiremiantis produktai lieka prieinami. Ji mano, jog dėl to, kad daugiau kaip prieš dešimt metų suteikė
         AT&T licenciją konkrečiai technologijai, ji negali būti įpareigota ateityje suteikti licenciją visoms su ja susijusioms naujoms
         technologijoms, įskaitant komunikacijos protokolus.

      298    Ketvirta, Microsoft pažymi, kad ginčijamo sprendimo 577 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, jog „atsisakymas, kuriuo Sun kaltina Microsoft, yra veiksmų, kuriais siekiama neatskleisti darbo grupės serverių operacinių sistemų kūrėjams tam tikros su suderinamumu
         susijusios informacijos, dalis“. Ji mano, kad veiksmais, kuriais ji kaltinama, yra „be jokios diskriminacijos įgyvendinama
         politika, kurią taiko beveik visos technologijų bendrovės, siekdamos apsaugoti savo tyrimų ir kūrybos produktus“, ir kad tokie
         veiksmai nėra „ypatinga aplinkybė“ 107 punkte minėtų sprendimų Magill ir IMS Health prasme.

      299    Be to, Microsoft, palaikoma CompTIA ir ACT, nurodo, jog darant prielaidą, kad šioje byloje netaikoma jokia intelektinės nuosavybės teisė, turėtų būti taikomi kriterijai,
         kuriuos Teisingumo Teismas patvirtino 112 punkte minėtame sprendime Bronner ir kurie atitinka pirmą, antrą ir ketvirtą kriterijus, išdėstytus 107 punkte minėto sprendimo IMS Health 116 punkte.

      300    Galiausiai Microsoft, CompTIA ir ACT tvirtina, kad šiuo atveju neįvykdomas nė vienas iš 107 punkte menėtame sprendime IMS Health išdėstytų keturių kriterijų ir atitinkamai nė vienas iš 112 punkte minėtame sprendime Bronner suformuluotų trijų kriterijų.

      301    Komisija, palaikoma SIIA ir FSFE, kaip pagrindinį argumentą nurodo tai, kad net jei būtų manoma, jog nagrinėjamas atsisakymas pateisinamas intelektinės nuosavybės
         teisių įgyvendinimu ir ginčijamas sprendimas įpareigoja suteikti licencijas, šios problemos nereikia automatiškai vertinti
         atsižvelgiant į sprendime IMS Health nustatytus kriterijus.

      302    Šiuo klausimu Komisija visų pirma teigia, kad teismų praktikoje numatyta „ypatingų aplinkybių taisyklė“ negali „savaime ir
         be jokių patikslinimų“ būti taikoma atsisakymui atskleisti komercines paslaptis, dėl kurių atsiranda „technologinis ryšis“
         tarp atskiro ir dominuojančio produktų.

      303    Antra, Komisija tvirtina, kad 107 punkte minėtame sprendime IMS Health nepateikiamas išsamus ypatingų aplinkybių sąrašas. Ji nurodo, kad šiame sprendime, kaip ir 107 punkte minėtame sprendime
         Magill, atsižvelgdamas į specifines bylų, kuriose buvo priimti šie sprendimai, aplinkybes, Teisingumo Teismas nustatė sąlygas, kurioms
         esant galima priimti sprendimą, numatantį privalomą licencijų suteikimą. 107 punkte minėtame sprendime IMS Health Teisingumo Teismas nustatė tik „pakankamų“ įvykdyti kriterijų sąrašą. Siekdama nustatyti, ar atsisakančios pateikti (informaciją)
         dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmai sudaro piktnaudžiavimą, Komisija turi išnagrinėti visus su šiuo atsisakymu
         susijusius veiksnius ir ypač jo ekonominį ir teisinį kontekstą.

      304    Trečia, Komisija išvardija aplinkybes, kuriomis ši byla skiriasi nuo bylos, kur priimtas 107 punkte minėtas sprendimas IMS Health, aplinkybių ir kurios leidžia manyti, kad atsisakymas, kuriuo kaltinama Microsoft, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi.

      305    Pirma, Komisija pažymi, jog ginčijamas sprendimas ypatingas tuo, kad yra susijęs su atsisakymu pateikti su suderinamumu programinės
         įrangos sektoriuje susijusios informacijos. Šiuo sprendimu siekiama suteikti galimybę kurti su Microsoft produktais suderinamus produktus, o pirmiau nurodytose bylose nagrinėtos situacijos, kai „saugomas produktas“ turėjo būti
         įdiegtas į konkurentų produktus ne tik dėl siekio užtikrinti atskirų produktų suderinamumą. Be to, šios bylos nebuvo susijusios
         su specifinėmis problemomis, kylančiomis sektoriuose, kur patiriamas tinklo poveikis. Komisija taip pat nurodo, kad, skirtingai
         nei šioje byloje nagrinėjamame sektoriuje, minėtose bylose nagrinėjami sektoriai nėra „sektoriai, kur teisės aktų leidėjas
         aiškiai pripažino suderinamumo svarbą visuomenei“. Konkrečiai kalbant, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 745−763 konstatuojamąsias
         dalis, ji primena teisės aktų leidėjo Direktyvoje 91/250 pripažintą suderinamumo svarbą bei jo poziciją, jog informacijos
         atskleidimas siekiant suderinamumo yra naudingas konkurencijai ir naujovių atsiradimui.

      306    Antra, Komisija nurodo, kad ši problema susijusi su dominuojančią padėtį užimančiu tiekėju, kuris naudoja apibrėžtoje rinkoje,
         šiuo atveju AK klientų operacinių sistemų rinkoje, turimą rinkos galią, siekdamas pašalinti konkurenciją gretimoje rinkoje,
         t. y. darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, „taip padidindamas patekimo į savo pirminę rinką kliūtis ir kartu
         gaudamas papildomų pajamų iš monopolio“. Ši situacija dar labiau padidina esamą žalą, kurią patiria vartotojai dėl naujų produktų
         kūrimo apribojimų.

      307    Trečia, Komisija pabrėžia, kad ši problema susijusi su dominuojančią padėtį užimančiu tiekėju, kuris nutraukia ankstesnę atskleidimo
         politiką (ginčijamo sprendimo 578−584 konstatuojamosios dalys). Ji nurodo, kad iš pradžių Microsoft atskleisdavo, o ne nuslėpdavo su suderinamumu susijusią informaciją, ir tai, be kita ko, palengvino jos pačios darbo grupės
         serverių operacinių sistemų patekimą į rinką ir neatgrasė kurti naujovių. Tačiau kai tik Microsoft „produktai-serveriai“ įsitvirtino rinkoje, ji pakeitė savo elgesį ir atsisakė suteikti savo konkurentams prieigą prie minėtos
         informacijos (ginčijamo sprendimo 587, 588, 637 ir kt. punktai).

      308    Komisija mano, kad Microsoft negali ginčyti, jog nutraukė ankstesnę atskleidimo politiką. Šiuo klausimu ji visų pirma pažymi, kad tarp Microsoft ir AT&T pasirašytame susitarime, leidusiame pastarajai sukurti AS/U, buvo numatyta ne tik atskleisti tokią su suderinamumu susijusią informaciją kaip, pvz., numatytą ginčijamame sprendime,
         bet ir papildomą informaciją. Be to, Komisija mano, jog tai, kad AS/U technologija yra prieinama, neturi reikšmės. Darydama nuorodas į ginčijamo sprendimo 580−583 konstatuojamąsias dalis, ji
         šiuo klausimu pažymi, kad „AS/U kontekste“ atskleista informacija paseno, nes Microsoft pakeitė atitinkamus protokolus vėlesnėse Windows versijose. Galiausiai Komisija mano, jog Microsoft teiginys, kad daugiau kaip prieš dešimt metų ji suteikė AT&T licenciją konkrečiai technologijai ir dėl to negali būti įpareigota ateityje suteikti licencijų visoms su ja susijusioms
         naujoms technologijoms, neturi reikšmės atsižvelgiant į ginčijamame sprendime pasirinktą požiūrį. Pats ankstesnės atskleidimo
         politikos nutraukimo klausimas sprendime vertinamas ne kaip piktnaudžiavimas, bet kaip Microsoft inkriminuojamo atsisakymo pateikti informaciją vertinimo kriterijus (ginčijamo sprendimo 578 ir paskesni punktai).

      309    Ketvirta, Komisija pažymi neteigianti, jog paprastas atsisakymas suteikti intelektinės nuosavybės teisių licenciją yra bendro
         elgesio modelio dalis, kuris savaime sudaro „ypatingą aplinkybę“, pakankamą tam, kad šis atsisakymas būtų laikomas piktnaudžiavimu.
         Ji tik mano, jog tai, kad Sun nėra vienintelė konkurentė, kuriai Microsoft atsisakė suteikti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos, yra svarbi aplinkybė vertinant pastarosios veiksmų
         atitiktį EB 82 straipsniui.

      310    Komisija mano, kad Microsoft papildomas argumentas, pagal kurį ši byla turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į 112 punkte minėtame sprendime Bronner išdėstytus kriterijus, yra nepriimtinas. Ji pažymi, kad šiame sprendime buvo nagrinėjama prieiga prie didelių investicijų
         reikalaujančios infrastruktūros, ir mano, kad jei paaiškėtų, jog čia nagrinėjamos informacijos nesaugo intelektinės nuosavybės
         teisės ir ją sudaro tik visiškai vienašališkų pranešimų kombinacija, šis sprendimas tikrai negalėtų būti „tinkamas palyginimo
         pavyzdys“.

      311    Be to, Komisija, palaikoma SIIA ir FSFE, tvirtina, kad net darant prielaidą, jog ginčijamo sprendimo teisėtumą, tiek, kiek jis susijęs su pirmu probleminiu klausimu,
         reikia vertinti atsižvelgiant į 107 punkte minėtame Teisingumo Teismo sprendime IMS Health patvirtintus kriterijus, reikia pažymėti, kad nagrinėjamu atveju jie įvykdyti.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      312    Reikia priminti, kad Microsoft gina teiginį, jog atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusios informacijos, kuriuo ji kaltinama, nėra piktnaudžiavimas
         dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme, nes, pirma, šią informaciją apsaugo intelektinės nuosavybės teisės − arba
         ji yra komercinė paslaptis − o antra, šioje byloje nėra įvykdyti teismų praktikoje nustatyti kriterijai, leidžiantys įpareigoti
         dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti licenciją trečiosioms šalims.

      313    Taip pat reikia priminti, kad Komisija mano, jog nebūtina priimti sprendimo dėl klausimo, ar Microsoft veiksmai laikytini atsisakymu suteikti trečiosioms šalims licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis ir ar komercinėms
         paslaptims taikytinas toks pats apsaugos lygis kaip šioms teisėms, nes bet kuriuo atveju šiuo atveju įvykdyti griežti kriterijai,
         kuriais remiantis toks atsisakymas gali būti pripažintas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme (žr.
         šio sprendimo 284−288 punktus).

      314    Nors Microsoft ir Komisija sutinka, kad nagrinėjamas atsisakymas – jeigu jis laikytinas atsisakymu suteikti trečiosioms šalims licenciją
         naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis, – gali būti vertinamas pagal EB 82 straipsnį, jos nesutinka dėl šiuo atveju taikytinų
         teismų praktikoje nustatytų kriterijų.

      315    Microsoft visų pirma nurodo 107 punkte minėtuose sprendimuose Magill ir IMS Health nustatytus kriterijus ir, kaip papildomus, – 112 punkte minėto sprendimo Bronner kriterijus.

      316    Komisija savo ruožtu mano, kad šiuo atveju būtų „problemiška“ „automatiškai“ taikyti 107 punkte minėto sprendimo IMS Health kriterijus. Ji teigia, kad siekiant nustatyti, ar toks atsisakymas yra piktnaudžiavimas, reikia atsižvelgti į visas tokį
         atsisakymą supančias ypatingas aplinkybes, o šios aplinkybės nebūtinai turi būti tokios pačios, kokios nustatytos 107 punkte
         minėtuose sprendimuose Magill ir IMS Health. Todėl ginčijamo sprendimo 558 konstatuojamojoje dalyje sakoma, jog „Teisingumo Teismo praktika leidžia <...> manyti, kad
         Komisija turi nagrinėti visas konkretaus atsisakymo pateikti informaciją aplinkybes ir priimti savo sprendimą atsižvelgdama
         į šio išsamaus nagrinėjimo rezultatus“.

      317    Per posėdį Komisija, gavusi atitinkamą Pirmosios instancijos teismo klausimą, patvirtino, jog ginčijamame sprendime ji konstatavo,
         kad Microsoft inkriminuojamam elgesiui būdingi trys požymiai, leidžiantys laikyti juos piktnaudžiavimu. Pirmą požymį sudaro faktas, kad
         informacija, kurią Microsoft atsisako atskleisti, susijusi su suderinamumu programinės įrangos sektoriuje, kitaip sakant, su klausimu, kuriam Bendrijos
         teisės aktų leidėjas suteikia ypatingą reikšmę. Antrą požymį sudaro tai, kad Microsoft naudoja ypatingą rinkos galią, kurią ji turi AK klientų operacinių sistemų rinkoje, tam, kad panaikintų konkurenciją gretimoje
         darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Trečią požymį sudaro aplinkybė, kad dėl nagrinėjamų veiksmų buvo nutraukta
         ankstesnė atskleidimo politika.

      318    Komisija teigia, kad bet kuriuo atveju 107 punkte minėtuose Teisingumo Teismo sprendimuose Magill ir IMS Health suformuluoti kriterijai taip pat įvykdyti.

      319    Vertinant šiuos argumentus, reikia pažymėti, kad, kaip ginčijamo sprendimo 547 konstatuojamojoje dalyje pagrįstai nurodė Komisija,
         nors iš esmės įmonės gali laisvai pasirinkti komercinius partnerius, dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas tiekti
         tam tikromis aplinkybėmis ir, jeigu jis nėra objektyviai pateisinamas, gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi
         EB 82 straipsnio prasme.

      320    Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad dominuojančią padėtį žaliavų rinkoje užimanti bendrovė, kuri, siekdama rezervuoti
         šias žaliavas tik savo produktų gamybai, atsisako tiekti jas klientui, taip pat esančiam šių produktų gamintoju, ir todėl
         kyla pavojus, jog bus panaikinta bet kokia šio kliento konkurencija, naudojasi turima dominuojančia padėtimi, piktnaudžiaudama
         EB 82 straipsnio prasme (1974 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvent prieš Komisiją, 6/73 ir 7/73, Rink. p. 223; dėl atsisakymo teikti paslaugą žr. 1985 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimą CBEM, 311/84, Rink. p. 3261).

      321    Byloje, kurioje priimtas 1988 m. spalio 5 d. Sprendimas Volvo (238/87, Rink. p. 6211), Teisingumo Teismui pagal EB 234 straipsnį buvo pateiktas prejudicinis klausimas, ar tuomet, kai
         automobilių gamintojas, įregistravęs kėbulo panelių dizainą, atsisako trečiosioms šalims suteikti licenciją saugomo dizaino
         panelių tiekimui, konstatuotinas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Savo sprendime Teisingumo
         Teismas pabrėžė, kad saugomo dizaino savininko teisė drausti trečiosioms šalims tokio dizaino produktų gamybą ir pardavimą
         ar importą be jo sutikimo sudaro pačią jo išimtinės teisės esmę. Jis nusprendė (8 punktas), kad „saugomo dizaino savininkui
         nustatyta pareiga net už protingą atlyginimą suteikti trečiosioms šalims licenciją tiekti tokio dizaino produktus iš esmės
         atimtų iš šio savininko išimtinę teisę, ir atsisakymas suteikti tokią licenciją savaime negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia
         padėtimi“. Tačiau Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad „automobilių kėbulų panelių dizaino savininko naudojimasis išimtine
         teise (galėtų) būti draudžiamas pagal (EB 82) straipsnį, jei dominuojanti įmonė imtųsi kaip nors piktnaudžiauti savo veiksmais,
         pavyzdžiui, vienašališkai atsisakytų tiekti atsargines dalis nepriklausomoms remonto dirbtuvėms, nustatytų nesąžiningas atsarginių
         dalių kainas ar nuspręstų toliau nebegaminti atsarginių dalių konkrečiam mašinos modeliui, kuris vis dar yra plačiai naudojamas,
         jeigu šie veiksmai (galėtų) daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai“ (9 punktas).

      322    107 punkte minėtame sprendime Magill Teisingumo Teismo, nagrinėjusio apeliacinį skundą, taip pat buvo prašoma pareikšti nuomonę dėl dominuojančią padėtį užimančios
         įmonės atsisakymo suteikti trečiajai šaliai licenciją naudotis intelektinės nuosavybės teise. Byloje, kurioje priimtas šis
         sprendimas, buvo nagrinėjamas Komisijos sprendimas, kur ji konstatavo, kad trys televizijos bendrovės piktnaudžiavo dominuojančia
         padėtimi, kurią užėmė savaitinių televizijos programų ir jų apžvalgų, kur šios programos buvo skelbiamos, rinkoje dėl to,
         kad rėmėsi autorinėmis teisėmis į televizijos programų apžvalgas, siekdami neleisti trečiosioms šalims skelbti detalių savaitinių
         įvairių kanalų televizijos programų gidų. Komisija įpareigojo šias televizijos bendroves keistis iš anksto parengtomis savaitinėmis
         laidų programomis ir nediskriminacinėmis sąlygomis teikti jas trečiosioms šalims šių prašymu bei leisti joms perspausdinti
         šias programas. Be kita ko, ji nurodė, kad tuo atveju, jei šios bendrovės nuspręstų teikti ir leisti perspausdinti savo programas
         licencijos pagrindu, jų prašomas licencinis mokestis turėtų būti protingas.

      323    107 punkte minėtame sprendime Magill (49 punktas) Teisingumo Teismas, darydamas nuorodą į 321 punkte minėtą sprendimą Volvo, nusprendė, kad „išimtinė atgaminimo teisė (sudaro) autoriaus prerogatyvos dalį, todėl atsisakymas suteikti licenciją, net
         jeigu tai daro dominuojanti įmonė, savaime nėra piktnaudžiavimas šia padėtimi“. Tačiau taip pat darydamas nuorodą į 321 punkte
         minėtą sprendimą Volvo, jis nustatė, kad „įgyvendindamas savo išimtinę teisę jos turėtojas tam tikromis aplinkybėmis (gali) ja piktnaudžiauti“ (50 punktas).

      324    Teisingumo Teismas nusprendė, kad siekiant konstatuoti neteisėtą aptariamų televizijos bendrovių veiksmų pobūdį, reikšmingos
         šios aplinkybės. Pirma, atsisakymas, kuriuo kaltintos šios bendrovės, buvo susijęs su preke, t. y. televizijos kanalų savaitinėmis
         laidų programomis, kurios būtinos nagrinėjamai veiklai vykdyti, t. y. leisti išsamius savaitinius televizijos programų leidinius
         (53 punktas). Antra, šis atsisakymas trukdė atsirasti naujam produktui, t. y. išsamiam savaitiniam televizijos programų gidui,
         kurio minėtos televizijos bendrovės nesiūlydavo ir kuris turėjo potencialią vartotojų paklausą, o tai yra piktnaudžiavimas
         EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme (54 punktas). Trečia, šis atsisakymas nebuvo pagrįstas (55 punktas).
         Galiausiai, ketvirta, savo elgesiu šios televizijos bendrovės užėmė antrinę rinką, t. y. savaitinių televizijos programų gidų
         rinką, užkirsdamos kelią bet kokiai konkurencijai šioje rinkoje (56 punktas).

      325    Byloje, kurioje priimtas 112 punkte minėtas sprendimas Bronner, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prejudicinį klausimą pagal EB 234 straipsnį, turėjo atsakyti į klausimą, ar tai, kad spaudos
         grupė, užimanti labai didelę Austrijos dienraščių rinkos dalį ir naudojanti vienintelę Austrijos nacionalinę laikraščių pristatymo
         į namus sistemą, atsisakydama už tinkamą atlygį suteikti prieigą prie šios sistemos konkuruojančiam dienraščių leidėjui arba
         suteikdama šią prieigą tik tuo atveju, jeigu šis pirkdavo papildomų paslaugų paketą, sudaro piktnaudžiavimą dominuojančia
         padėtimi, prieštaraujantį EB 82 straipsniui.

      326    Šiame sprendime (38 punktas) Teisingumo Teismas visų pirma pažymėjo, kad 320 punkte minėtuose sprendimuose Istituto Chemioterapico Italiano irCommercial Solvents prieš Komisiją ir CBEM jis buvo nusprendęs, jog konkrečioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti įmonė, atsisakydama tiekti įmonei, su kuria konkuruoja
         gretimoje rinkoje, žaliavas ir paslaugas, būtinas pastarosios veiklai vykdyti, piktnaudžiauja savo dominuojančia padėtimi,
         tik jei nagrinėjami veiksmai gali pašalinti bet kokią šios įmonės konkurenciją.

      327    Toliau Teisingumo Teismas pažymėjo (39 punktas), kad 107 punkte minėto sprendimo Magill 49 ir 50 punktuose jis patvirtino, jog intelektinės nuosavybės teisės turėtojo atsisakymas suteikti licenciją, net jeigu
         tai daro dominuojanti įmonė, savaime negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, tačiau ypatingomis aplinkybėmis
         turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti piktnaudžiavimą.

      328    Galiausiai Teisingumo Teismas priminė ypatingas aplinkybes, kurias jis nustatė 107 punkte minėtame sprendime Magill, ir nusprendė (41 punktas), kad:

      „Net jei tokia teismų praktika dėl naudojimosi intelektinės nuosavybės teise būtų taikytina naudojimuisi bet kokios nuosavybės
         teise, tam, kad (šis) sprendimas <...> būtų naudingas konstatuojant piktnaudžiavimą (EB 82) straipsnio prasme <...> tokioje,
         kaip, pvz., prejudiciniame klausime pateiktoje situacijoje, reikia, kad atsisakymas leisti naudotis pristatymo į namus paslauga
         ne tik galėtų pašalinti bet kokią paslaugos prašančio asmens sudaromą konkurenciją dienraščių rinkoje ir kad tokį atsisakymą
         nebūtų galima objektyviai pateisinti, bet ir kad pati paslauga būtų būtina konkurento veiklai taip, jog neegzistuotų joks
         tikras ar potencialus pristatymo į namus sistemos pakaitalas“.

      329    107 punkte minėtame sprendime IMS Health Teisingumo Teismas dar kartą išsakė nuomonę dėl sąlygų, kuriomis dominuojančios įmonės atsisakymas suteikti trečiajai šaliai
         licenciją intelektinės nuosavybės teisės saugomo produkto naudojimui gali būti laikomas piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme.

      330    Pirmiausia Teisingumo Teismas, remdamasis 321 punkte minėtu sprendimu Volvo ir 107 punkte minėtu sprendimu Magill, dar kartą patvirtino (34 punktas), kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką išimtinė atgaminimo teisė yra intelektinės nuosavybės
         teisės turėtojo prerogatyvos dalis, ir todėl atsisakymas suteikti licenciją, net jeigu tai daro dominuojančią padėtį užimanti
         įmonė, savaime nėra piktnaudžiavimas šia padėtimi. Jis taip pat pažymėjo (35 punktas), jog iš tos pačios teismų praktikos
         matyti, kad ypatingomis aplinkybėmis turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti piktnaudžiavimą. Paskui,
         priminęs 107 punkte minėtame sprendime Magill nurodytas ypatingas aplinkybes, Teisingumo Teismas pareiškė (38 punktas), jog iš minėtos teismų praktikos išplaukia, kad
         norint konstatuoti, jog autorių teises turinčios įmonės atsisakymas suteikti prieigą prie produkto arba paslaugos, būtinų
         vykdyti tam tikrą veiklą, galėtų būti laikomas piktnaudžiavimu, pakanka, kad būtų įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos, t. y.
         kad šis atsisakymas sudarytų kliūtis naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą, atsirasti, kad jis nebūtų
         pateisinamas ir kad galėtų pašalinti visą konkurenciją antrinėje rinkoje.

      331    Iš pirmiau nurodytos teismų praktikos išplaukia, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas suteikti trečiajai
         šaliai licenciją intelektinės nuosavybės teisės saugomo produkto naudojimui savaime negali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia
         padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Tik ypatingomis aplinkybėmis intelektinės nuosavybės teisės turėtojo veiksmai įgyvendinant
         savo išimtinę teisę gali sudaryti tokį piktnaudžiavimą.

      332    Iš šios teismų praktikos taip pat išplaukia, kad ypatingomis visų pirma laikytinos tokios aplinkybės:

      –        pirma, atsisakymas susijęs su tokiomis prekėmis ar paslaugomis, kurios yra būtinos vykdyti tam tikrą veiklą gretimoje rinkoje;
      –        antra, šis atsisakymas gali pašalinti visą veiksmingą konkurenciją šioje gretimoje rinkoje;
      –        trečia, atsisakymas sudaro kliūtis naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą, atsirasti.
      333    Jeigu nustatoma, kad tokios aplinkybės egzistuoja, dominuojančią padėtį užimančio intelektinės nuosavybės teisių turėtojo
         atsisakymas suteikti licenciją gali pažeisti EB 82 straipsnį, jeigu jis nėra objektyviai pateisinamas.

      334    Reikia pastebėti, jog aplinkybė, kad atsisakymas sudaro kliūtis naujam produktui, turinčiam potencialią vartotojų paklausą,
         atsirasti, nurodyta tik teismų praktikoje dėl intelektinės nuosavybės teisės įgyvendinimo.

      335    Galiausiai taip pat reikia pridurti, jog tam, kad atsisakymas suteikti prieigą prie produkto arba paslaugos, būtinų vykdyti
         tam tikrą veiklą, galėtų būti laikomas piktnaudžiavimu, reikia atskirti dvi rinkas, t. y. pirma, minėtos prekės ar minėtos
         paslaugos rinką, kurioje atsisakiusi įmonė užima dominuojančią padėtį, ir, antra, gretimą rinką, kurioje nagrinėjama prekė
         ar paslauga naudojamos gaminant kitą prekę arba teikiant kitą paslaugą. Reikia nurodyti, jog tas faktas, kad būtinos prekė
         ar paslauga neparduodamos atskirai, savaime netrukdo apibrėžti atskirą rinką (šiuo klausimu žr. 107 punkte minėto sprendimo
         IMS Health 43 punktą). Pavyzdžiui, 107 punkte minėto sprendimo IMS Health 44 punkte Teisingumo Teismas pareiškė, jog pakanka, kad būtų galima apibrėžti potencialią, net hipotetinę, rinką ir kad taip
         yra tuo atveju, kai prekės ar paslaugos yra būtinos vykdyti tam tikrą veiklą ir kai egzistuoja tikra paklausa iš norinčių
         verstis šia veikla įmonių. Paskesniame savo sprendimo punkte Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad lemiamas veiksnys buvo
         ta aplinkybė, jog galima skirti dvi atskiras gamybos stadijas, kurias sieja tai, jog pirminė prekė yra būtina tiekiant antrinę
         prekę.

      336    Atsižvelgdamas į šiuos argumentus, Pirmosios instancijos teismas mano, kad pirmiausia reikia išnagrinėti, ar 107 punkte minėtuose
         sprendimuose Magill ir IMS Health nurodytos aplinkybės, paminėtos šio sprendimo 332 ir 333 punktuose, susiklostė ir šioje byloje. Tik jeigu bus nustatyta,
         kad nėra vienos ar kelių iš šių aplinkybių, Pirmosios instancijos teismas įvertins ypatingas Komisijos nurodytas aplinkybes
         (žr. šio sprendimo 317 punktą).

       ii)   Dėl būtinojo su suderinamumu susijusios informacijos pobūdžio

       Šalių argumentai
      337    Microsoft teigia, kad ginčijamame sprendime numatyta su suderinamumu susijusi informacija nėra būtina tiekiant darbo grupės serverių
         operacines sistemas. Ji tvirtina, kad konkreti technologija negali būti laikoma būtina, jeigu jos nesuteikus dominuojančios
         įmonės konkurentams būtų „ekonomiškai naudinga“ kurti ir prekiauti savo produktais.

      338    Microsoft mano, kad ginčijamame sprendime šiuo klausimu padaryta teisinė ir faktinė klaida.

      339    Pirma, kalbėdama apie teisinę klaidą, Microsoft mano, jog ji padaryta todėl, kad Komisija naudojo netinkamą, išimtinį ir absoliutų kriterijų „vertindama, ar konkurencija
         yra įmanoma“. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 176−184 konstatuojamąsias dalis, ji nurodo, kad jame konstatuota, jog
         Microsoft konkurentų serverių operacinės sistemos turi galėti komunikuoti su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis Windows visiškai taip pat, kaip tai daro serverių operacinės sistemos Windows. Tačiau teismų praktikoje nereikalaujama suteikti tokios „optimalios prieigos“ prie rinkos.

      340    Dublike Microsoft kritikuoja tai, kad Komisija nustatė reikalingą suderinamumo lygį, atsižvelgdama į tai, ko reikia, kad jos konkurentai galėtų
         išlikti veiksmingi rinkoje. Ji tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 666−687 konstatuojamosiose dalyse Komisijos vartojama suderinamumo
         sąvoka yra nepagrįsta, nes ji reikalauja „beveik visiško tapatumo“ tarp serverių operacinių sistemų Windows ir konkurentų operacinių sistemų. Darydama nuorodą į 126 punkte minėtas ginčijamo sprendimo 669 ir 679 konstatuojamąsias
         dalis, ji nurodo, kad jeigu tokia sąvoka būtų patvirtinta, „bet kokia technologija būtų būtina“. Microsoft taip pat nurodo, kad vienintelis tokio suderinamumo „lygio“ būtinumą pateisinantis argumentas ginčijamame sprendime yra galimybė
         konkurentams toliau veikti rinkoje palankiomis sąlygomis, susijusi su aplinkybe, kad dėl prieigos prie nagrinėjamų specifikacijų
         jų naudotojai neturėtų „identifikuotis du kartus“ (ginčijamo sprendimo 183 konstatuojamoji dalis). Ji mano, kad toks pateisinimas
         yra netinkamas, nes, pirma, daugelis pardavėjų jau siūlo „vieno identifikavimo“ sprendimus, antra, pakartotinis identifikavimas
         akivaizdžiai yra alternatyvus sprendimas (net jeigu jis turi mažiau pranašumų) ir, trečia, ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje
         numatyta korekcinė priemonė yra daug platesnė negu būtina sprendžiant šią nedidelę problemą.

      341    Be to, nurodžiusi 125−128 punktuose pateiktus argumentus ir pakartojusi, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė
         priemonė neleis jos konkurentams kurti „beveik tapačių“ su serverių operacinėmis sistemomis Windows produktų, Microsoft dublike tvirtina, jog Komisija neįrodė priežastinio ryšio tarp jos komunikacijos protokolų specifikacijų „neprieinamumo“
         ir fakto, kad jos konkurentai tariamai negali išlikti veiksmingi rinkoje.

      342    Savo pastabose dėl įstojimo į bylą paaiškinimų Microsoft nesutinka, kad rinkos dalyviai ir vartotojai reikalauja „visiško pakeičiamumo“, ir teigia, kad toks reikalavimas neatitinka
         112 punkte minėtame sprendime Bronner ir 107 punkte minėtame sprendime IMS Health Teisingumo Teismo nurodyto „būtinumo kriterijaus“. Be kita ko, ji pažymi, kad jos konkurentams „nereikia Active Directory“, jei jų serverių operacinės sistemos turi savo katalogo tarnybas, kurios gali teikti darbo grupės paslaugas AK klientų ir
         serverių operacinėms sistemoms Windows.

      343    Antra, Microsoft mano, kad ginčijamame sprendime padaryta faktinė klaida, nes Komisija neatsižvelgė į tai, kad rinkoje yra daugybė darbo grupės
         serverių operacinių sistemų. Ji teigia, kad Europos įmonėse įdiegti įvairūs kompiuteriniai tinklai, t. y. kur veikia įvairių
         platintojų tiekiamos operacinės sistemos.

      344    Šiuo klausimu Microsoft primena, kad per administracinę procedūrą ji pateikė ataskaitas, kuriose informatikos ekspertai aprašo „būdus, kuriais galima
         užtikrinti suderinamumą kompiuteriniuose tinkluose“. Taip pat ji nurodo, jog atsakymai į Komisijos prašymus pateikti informacijos
         patvirtina, kad kompiuteriniuose tinkluose Europoje įvairių tipų operacinės sistemos dažnai yra suderintos. 47 % į šiuos prašymus
         atsakiusių bendrovių nurodė, kad jos naudojo Microsoft konkurentų serverių operacines sistemas, teikdamos rinkmenų ir bendro spausdintuvų naudojimo paslaugas AK klientų operacinėms
         sistemoms Windows. Panašių įrodymų yra naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugų atžvilgiu. Be to, Microsoft dar kartą nurodo, jog iš Mercer ataskaitų išplaukia, kad rinkdamosi serverių operacines sistemas įmonės nejaučia apribojimų dėl suderinamumo.

      345    Microsoft taip pat tvirtina, kad suderinamumą tarp konkurentų serverių operacinių sistemų ir AK klientų ir serverių operacinių sistemų
         Windows galima užtikrinti penkiais įvairiais metodais. Kiekvienas šių metodų yra nagrinėjamų protokolų atskleidimo alternatyva ir
         leidžia įvairioms operacinėms sistemoms „tinkamai veikti kartu“. Microsoft nurodo, kad nors teisinga, jog pasitelkus šiuos metodus nebus pasiektas „visiškas suderinamumas“, kurį Komisija laiko esminiu
         veiksniu, jais vis dėlto galima lengvai pasiekti „minimalų suderinamumo lygį <...>, kuris būtinas užtikrinti veiksmingą konkurenciją“.

      346    Microsoft nurodė šiuos penkis metodus: pirma, standartinių komunikacijos protokolų, pavyzdžiui, TCP/IP (Transmission Control Protocol/Internet Protocol) ir HTTP (Hyper Text Transfer Protocol), naudojimas; antra, programinio kodo įdiegimas AK klientų arba serverių operacinėje sistemoje Windows tam, kad ji galėtų palaikyti ryšį su Microsoft konkurentų serverių operacine sistema, naudojant šiai serverių operacinei sistemai būdingus komunikacijos protokolus; trečia,
         programinio kodo įdiegimas Microsoft konkurentų serverių operacinėje sistemoje tam, kad ji galėtų palaikyti ryšį su AK klientų arba serverių operacine sistema
         Windows, naudojant operacinių sistemų Windows komunikacijos protokolus; ketvirta, serverių operacinės sistemos kaip „tilto“ tarp dviejų skirtingų komunikacijos protokolų
         paketų naudojimas; ir, penkta, programinių kodų bloko įdiegimas visose tinklo AK klientų ir serverių operacinėse sistemose,
         siekiant komunikacijomis užtikrinti šių programinių kodų blokų suderinamumą. Kartu Microsoft kaltina Komisija ginčijamame sprendime neįrodžius, kad jos komunikacijos protokolų apgrąžos inžinerija „techniškai ar ekonomiškai
         yra neįmanoma“.

      347    Microsoft taip pat nurodo, jog iš Komisijos per administracinę procedūrą pateiktų įrodymų matyti, kad minėti metodai praktiškai taikomi
         Linux produktams ir kitoms darbo grupės serverių operacinėms sistemoms. Ji pažymi, kad Linux produktų pardavėjai toliau užima naujas rinkos dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje net neturėdami prieigos
         prie komunikacijos protokolų specifikacijų. Darydama nuorodą į D. S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla ataskaitos D ir
         E skyrius (dubliko C.11 priedas), ji taip pat nurodo, kad šie produktai tobulėja serverių operacinių sistemų Windows nenaudai. Be to, ji nurodo, jog plačiai pripažinta, kad Linux yra rimtas Microsoft konkurentas ir kad dešimt didžiausių serverių, kainuojančių iki 25 000 JAV dolerių (USD), tiekėjų siūlo Linux naudojančius darbo grupės serverius.

      348    CompTIA ir ACT iš esmės nurodo tuos pačius argumentus kaip ir Microsoft.

      349    CompTIA, be kita ko, kritikuoja tai, kad Komisija mano, jog konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos turi pasiekti tokį
         suderinamumo su AK klientų operacinėmis sistemomis Windows lygį, kuris būtų „toks pat geras kaip pasiektas pačios Microsoft“.

      350    Darydama nuorodą į Microsoft rašytiniuose pareiškimuose šiuo klausimu pateiktus argumentus, ACT tvirtina, kad yra keli metodai, leidžiantys užtikrinti pakankamą suderinamumą tarp įvairių tiekėjų tiekiamų operacinių sistemų.
         Be to, ji nuogąstauja, kad tai, kaip Komisija aiškina būtinumo kriterijų, daro neigiamą poveikį naujovių kūrimui.

      351    Komisija teigia, jog tai, kad Microsoft atskleistų konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją, būtina norint, kad jie ir toliau konkuruotų darbo grupės serverių
         operacinių sistemų rinkoje.

      352    Pirma, dėl tariamos teisinės klaidos Komisija nurodo, kad Microsoft teiginiai grindžiami neteisingu jos pozicijos suvokimu ir ginčijamame sprendime nagrinėjamų klausimų painiojimu. Ji paaiškina,
         kad būtinumo kriterijus reikalauja išnagrinėti, viena vertus, konkurentų veiksmingam išlikimui rinkoje būtiną suderinamumo
         lygį ir, kita vertus, tai, ar informacija, kurią atsisakoma pateikti, yra vienintelis ekonomiškai tinkamas šaltinis pasiekiant
         šį suderinamumo lygį.

      353    Pabrėžusi, kad informacija, kurią Microsoft atsisako atskleisti, „funkcine prasme yra susijusi su AK klientais“, Komisija nurodo, kad šios informacijos būtinasis pobūdis
         išplaukia, viena vertus, iš suderinamumo su AK klientais svarbos darbo grupės serverių operacinėms sistemoms (ginčijamo sprendimo
         383−386 konstatuojamosios dalys), o kita vertus, iš Microsoft beveik turimo monopolio AK klientų operacinių sistemų rinkoje.

      354    Komisija taip pat pastebi, kad ginčijamo sprendimo 666−686 konstatuojamosiose dalyse ji išanalizavo teismų praktikoje apibrėžtą
         būtinumo kriterijų ir būtent išnagrinėjo, ar, be nagrinėjamos informacijos atskleidimo, yra kitų sprendimų, leidžiančių įmonėms
         veiksmingai konkuruoti su Microsoft darbo grupės serveriais operacinių sistemų rinkoje.

      355    Komisijos nuomone, Microsoft mano, kad vien aplinkybė, kad yra neveiksmingų suderinamumo sprendimų, leidžiančių jos konkurentams tik „minimaliai“ patekti
         į rinką arba išsaugoti turimas „minimalias“ pozicijas rinkoje, įrodo, kad būtinumo kriterijus nėra įvykdytas. Šiai nuomonei
         negali būti pritarta, o minėtas kriterijus turėtų būti įvertintas atsižvelgiant į tikslą apsaugoti veiksmingą vartotojams
         naudingą konkurenciją. Faktiškai kalbama apie klausimą, ar informacija, kurią atsisakoma atskleisti, yra būtina vykdant veiklą
         nagrinėjamoje rinkoje, būtent apie veiksmingą konkurentą, o ne smulkų rinkos dalyvį, kuris de facto pasitraukė iš rinkos, užimdamas „nišą“.

      356    Triplike Komisija nurodo, jog ji laikosi požiūrio, kad dominuojanti įmonė neturi teisės kelti pavojaus veiksmingai konkurencijai
         antrinėje rinkoje, neteisėtai atsisakydama suteikti savo konkurentams prieigą prie jų veiklai būtino „ištekliaus“. Ji taip
         pat nurodo, kad jeigu nėra jokios galimybės pakeisti atsisakomą atskleisti „išteklių“, kuris galėtų leisti konkurentams daryti
         veiksmingą konkurencinį spaudimą dominuojančiai įmonei antrinėje rinkoje, akivaizdu, kad minėtas „išteklius“ būtinas veiksmingai
         konkurencijai išsaugoti.

      357    Triplike Komisija taip pat pakartoja, kad yra daug galimų suderinamumo tarp Windows pagrindu veikiančių AK ir darbo grupės serverių operacinių sistemų lygių. Ji tvirtina nenustačiusi tam tikro veiksmingai konkurencijai
         rinkoje išsaugoti reikalingo suderinamumo lygio a priori, tačiau pagrindusi savo samprotavimus dėl akivaizdaus alternatyvių metodų, kuriuos jau išbandė Microsoft konkurentai ir kurie „neužtikrino klientų reikalaujamo ekonomiškai veiksmingo suderinamumo lygio“, nepakankamumo. Ji dar
         kartą ginčija tai, jog rėmėsi tokiu suderinamumo lygiu, kuris yra „beveik toks pats“, kaip teigia Microsoft, ir pažymi, jog, jos manymu, būtina, kad Microsoft konkurentams būtų leista ne atgaminti jos įgyvendintus suderinamumo sprendimus, o leisti „savo pastangomis kurti naujoves
         ir <...> pasiekti panašų suderinamumo lygį“. Galiausiai Komisija pažymi, kad būtent ginčijamo sprendimo 590−692 konstatuojamosiose
         dalyse ji išnagrinėjo „labai neigiamas“ riboto suderinamumo su AK klientų operacinėmis sistemomis Windows lygio „pasekmes“ konkurentams ir klientams. Ji nurodo, kad dėl Microsoft veiksmų iš darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos laipsniškai išstumiami visi jos konkurentai, net jeigu iš pradžių
         kai kurie iš jų turėjo pakankamai didelį komercinį ar technologinį pranašumą šioje rinkoje, palyginti su Microsoft (ginčijamo sprendimo 587 ir 668 konstatuojamosios dalys.

      358    Antra, Komisija atmeta teiginius dėl tariamos faktinės klaidos.

      359    Pirma, ji nurodo, jog nėra įrodyta, kad per administracinę procedūrą Microsoft pateiktose ataskaitose informatikos ekspertų nurodyti sprendimai yra komercine prasme veiksmingos su suderinamumu susijusios
         informacijos atskleidimo alternatyvos.

      360    Antra, argumentas, kuris, Microsoft nuomone, išplaukia iš atsakymų į Komisijos prašymus pateikti informacijos, yra netinkamas, nes jis reiškia, kad „pakanka
         suderinamumo su nereikšmingais rinkos dalyviais arba kad tam tikras suderinamumas jau yra“. Iš tikrųjų Microsoft neatsižvelgia į tai, kad jos konkurentai įėjo į darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką jai dar nepradėjus platinti
         šių produktų. Kadangi nagrinėjama informacija yra būtina leisti šių konkurentų produktams ir toliau daryti veiksmingą konkurencinį
         spaudimą Microsoft produktams, minėti konkurentai laipsniškai šalinami. Tai, kad šis šalinimo procesas dar nesibaigė, neįrodo būtinumo kriterijaus
         neįvykdymo, nes svarbu žinoti, ar informacija būtina norint, kad konkurentas ir toliau veiksmingai konkuruotų rinkoje.

      361    Trečia, dėl penkių alternatyvių metodų, leidžiančių užtikrinti suderinamumą tarp įvairių Microsoft nurodytų platintojų tiekiamų operacinių sistemų, Komisija pažymi, kad Microsoft neginčija ginčijamame sprendime šiuo klausimu padarytų išvadų, o tik teigia, kad šie metodai „įgyvendinami“ ir kad jie leidžia
         jos ir konkurentų produktams „tinkamai veikti kartu“.

      362    Komisija primena, kad ginčijamame sprendime ji jau išnagrinėjo šiuos metodus, ypač klausimą, ar apgrąžos inžinerija gali būti
         su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimo alternatyva (ginčijamo sprendimo 683−687 konstatuojamosios dalys), ir
         įrodė, kad jie nėra „veiksmingi“ su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimo „pakaitalai“.

      363    Ketvirta, Komisija atmeta Microsoft teiginį, kad ginčijamame sprendime atliktai analizei prieštarauja tai, kad į darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką
         įėjo ir tariamai sustiprėjoLinux.

      364    Visų pirma, ji nurodo, kad su Linux susiję skaičiai „parodo ne vieno ūkio subjekto įsitvirtinimą rinkoje, o tam tikro skaičiaus konkuruojančių pardavėjų, kurie
         remiasi Linux (Red Hat, Novel/SuSE, IBM, Sun ir kt.), pastangas“. Todėl atitinkama šių pardavėjų rinkos dalis „labai maža“.

      365    Paskui Komisija kritikuoja išvadas, padarytas dubliko C.11 priede esančios D.S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla ataskaitos
         D skyriuje, tvirtindama, kad:

      –        kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 487−490 konstatuojamosiose dalyse, rengdami šią ataskaitą ekspertai pasinaudojo International Data Corporation (IDC) duomenimis, kurie yra apytikriai ir todėl netinkami vertinant rinkos plėtrą;

      –        tai „juo labiau pasakytina apie metinius pasikeitimus, kurie yra visiškai nežymūs, palyginti su visos rinkos dydžiu“;
      –        nėra įrodymų, kad 6,75 % rinkos dalis, tenkanti Linux remiantis parduotais vienetais, kurią Microsoft apskaičiavo taikydama su visais serveriais susijusį ekstrapoliacijos veiksnį, galioja darbo grupės serverių operacinių sistemų
         rinkai;

      –        du atsakymų į 2003 m. rinkos tyrimą pavyzdžiai, pateikti ekspertų siekiant įrodyti, kad kartu su Linux galima naudoti apgrąžos inžinerijos technologija grindžiamus suderinamumo sprendimus, nėra reprezentatyvūs, nes juos pateikė
         tik du iš trijų iš daugiau kaip 100 dalyvavusių šiame rinkos tyrime subjektų, kurie „pakankamai dažnai naudojo Linux/Samba“;

      –        ekspertai nepateikia jokios informacijos apie tai, kaip kiti keturi Microsoft nurodyti metodai, leidžiantys užtikrinti įvairių platintojų tiekiamų operacinių sistemų suderinamumą, galėtų leisti tariamą
         Linux padėties sustiprėjimą rinkoje laikotarpiu, per kurį buvo piktnaudžiaujama neteikiant informacijos.

      366    Be to, Komisija kritikuoja teiginius tos pačios ataskaitos E skyriuje. Ji nurodo, kad:

      –        ginčijamo sprendimo 605−610 konstatuojamosiose dalyse ji jau paneigė Microsoft argumentus, pagrįstus IDC prognozėmis ir trečios Mercer apklausos rezultatais;

      –        IDC dažnai pervertina Linux užimamos rinkos dalies prognozes tokiose srityse, kokios yra „tinklo administravimas“ ir „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“;

      –        2004 m. kovo 8 d. Merrill Lynch ataskaitoje (dubliko C.11 priedo 7 priedas) minėtas perėjimas nuo operacinės sistemos Windows NT prie operacinės sistemos Linux gali būti tik vienkartinis reiškinys, nes Windows NT yra „Microsoft nebetiekiamas pasenęs produktas“;

      –        2004 m. gegužės 25 d. Yankee Group ataskaitoje (dubliko C.11 priedo 9 priedas) nagrinėjamos apskritai serverių operacinės sistemos, o ne darbo grupės serverių
         operacinės sistemos, todėl iš esmės ji neturi reikšmės šiai bylai;

      –        2004 m. gegužės 27 d. Forrester Research ataskaitoje (dubliko C.11 priedo 10 priedas) darbo grupės serverių operacinės sistemos faktiškai nenagrinėjamos ir daromos
         prieštaraujančios Microsoft požiūriui išvados, būtent, kad 92 % apklaustų asmenų 2006 m. naudos Active Directory.

      367    SIIA iš esmės nurodo tokius pačius argumentus kaip Komisija. Ji pabrėžia, kad konkurencijai pagal privalumus programinės įrangos
         sektoriuje svarbu, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų tiekėjai galėtų užtikrinti suderinamumą su beveik monopoliniais
         Microsoft produktais „tokiomis pačiomis sąlygomis“ kaip pati Microsoft. Ji teigia, kad veiksmingai konkurencijai rinkoje būtina, jog šie tiekėjai turėtų prieigą prie nagrinėjamos su suderinamumu
         susijusios informacijos.

      368    FSFE atmeta Microsoft argumentus dėl penkių alternatyvių suderinamumo užtikrinimo metodų. Ji tvirtina, kad „techniškai, visi šie metodai yra realūs“,
         tačiau „juose neatsižvelgiama į esminį elementą − autentifikavimą“. Šiuo klausimu ji paaiškina, kad Microsoft užtikrino „glaudžią sąveiką“ tarp savo AK klientų operacinių sistemų Windows ir „autentifikavimo serverių“ taip, kad atskirti autentifikavimo užduoties nuo kitų Windows pagrindu veikiančių darbo grupės serverių vykdomų užduočių paprasčiausia neįmanoma.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      369    Kaip minėta 207 punkte, Komisija pasirinko dvejų etapų procedūrą, siekdama nustatyti, ar nagrinėjama informacija yra būtina,
         t. y. pirma, ji išnagrinėjo, koks yra suderinamumo su Windows domeno architektūra lygis, kurį turėtų pasiekti konkurentų tiekiamos darbo grupės serverių operacinės sistemos, kad galėtų
         išlikti veiksmingi rinkoje, paskui įvertino, ar su suderinamumu susijusi informacija, kurią Microsoft atsisako atskleisti, yra būtina norint pasiekti šį suderinamumo lygį.

      370    Microsoft tvirtina, kad taip argumentuojant padaryta teisinė ir faktinė klaida.

      –       Dėl tariamos teisinės klaidos
      371    Microsoft argumentai dėl Komisijos tariamai padarytos teisinės klaidos susiję su pirmuoju Komisijos motyvavimo etapu.

      372    Visų pirma Microsoft kritikuoja Komisijos šioje byloje pasirinktą suderinamumo lygį, iš esmės teigdama, kad ji reikalauja, jog jos konkurentų
         darbo grupės serverių operacinės sistemos galėtų komunikuoti su AK klientų ir serverių operacinėmis sistemomis Windows visiškai taip pat, kaip tai daro serverių operacinės sistemos Windows. Ji pakartoja, jog tokiam suderinamumo lygiui reikia, kad jos ir jos konkurentų operacinės sistemos būtų beveik tapačios.

      373    Šie teiginiai atmestini.

      374    Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena, jog 207−245 punktuose jis jau nurodė, kokį suderinamumo lygį Komisija
         numatė ginčijamame sprendime. Buvo pažymėta, kad, Komisijos nuomone, tam, kad konkurentų operacinės sistemos galėtų veiksmingai
         konkuruoti su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis Windows, jos turi galėti veikti su Windows domeno architektūra taip pat, kaip ir Windows sistemos (žr. šio sprendimo 230 punktą). Taip pat buvo nurodyta, kad Komisijos numatytą suderinamumą sudaro dvi neatskiriamos
         sudedamosios dalys, t. y. suderinamumas „klientas‑serveris“ ir suderinamumas „serveris‑serveris“, ir toks suderinamumas reiškia,
         kad serveris, kuriame įdiegta Microsoft konkurento darbo grupės serverių operacinė sistema, turi veikti kaip Active Directory naudojančio Windows domeno kontrolierius ir atitinkamai dalyvauti automatinio kopijavimo mechanizme kartu su kitais domeno kontrolieriais (žr.
         šio sprendimo 231 ir 233 punktus).

      375    Pirmosios instancijos teismas taip pat jau konstatavo, kad, priešingai negu nurodo Microsoft, numatydama tokį suderinamumo lygį, Komisija visiškai nesiekia, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos
         visais atžvilgiais veiktų kaip darbo grupės serverių operacinė sistema Windows, ir atitinkamai, kad jos konkurentai galėtų kurti „beveik tapačias“ jos sistemoms darbo grupės serverių operacines sistemas
         (žr. šio sprendimo 234−242 punktus).

      376    Microsoft taip pat kritikuoja tai, kad Komisija nustatė reikalingą suderinamumo lygį, atsižvelgdama į tai, kas, jos nuomone, būtina
         tam, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų gamintojai išliktų veiksmingi rinkoje.

      377    Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šio sprendimo 229 punkte Pirmosios instancijos teismas jau patvirtino Komisijos požiūrio
         pagrįstumą.

      378    Galiausiai Microsoft nurodo, kad, norint išlikti veiksmingiems rinkoje, jos konkurentams nebūtina pasiekti tokio darbo grupės serverių operacinių
         sistemų suderinamumo, kurį numatė Komisija.

      379    Svarbu pabrėžti, kad ginčijamame sprendime Komisijos šiuo klausimu atlikta analizė pagrįsta sudėtingais ekonominiais vertinimais,
         todėl Pirmosios instancijos teismas gali atlikti tik ribotą jų kontrolę (žr. šio sprendimo 87 punktą).

      380    Tačiau, kaip išplaukia iš toliau išdėstytų samprotavimų, Microsoft neįrodė, kad ši analizė akivaizdžiai klaidinga.

      381    Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pažymėti, kad Microsoft neįrodė, jog Komisijos išvada, pagal kurią „suderinamumas su AK klientais yra labai svarbus konkurencijai darbo grupės serverių
         operacinių sistemų rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 586 konstatuojamoji dalis), akivaizdžiai klaidinga.

      382    Atvirkščiai, keli veiksniai parodo tokios išvados pagrįstumą.

      383    Pavyzdžiui, kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo 21−59 konstatuojamosiose dalyse pateiktų techninių paaiškinimų dėl nagrinėjamų
         produktų bei iš šalių ekspertų per posėdį pateiktų paaiškinimų, reikia turėti omenyje, kad kompiuterio programos pagal savo
         pobūdį neveikia atskirai, o skirtos palaikyti ryšį ir dirbti kartu su kitomis programinės ir kompiuterinės įrangos programomis,
         ypač viename tinkle (taip pat žr. 157 punkte cituotą Direktyvos 91/250 10 konstatuojamąją dalį).

      384    Taip pat reikia pažymėti, kad organizacijų kompiuteriniame tinkle būtinybė dirbti kartu ypač svarbi, kai kalbama apie AK klientų
         operacines sistemas ir apie darbo grupės serverių operacines sistemas. Kaip ginčijamo sprendimo 383 konstatuojamojoje dalyje
         pabrėžia Komisija ir kaip buvo konstatuota šio sprendimo 161 punkte, bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų
         ir naudotojų grupių valdymo paslaugos glaudžiai susijusios su AK klientų naudojimu ir teikiamos AK klientų naudotojams kaip
         susijusių uždavinių visuma. Kaip per posėdį paaiškino šalių ekspertai, kompiuterių tinkle ryšį tarp darbo grupės serverių
         ir AK klientų „skatina“ arba „išprovokuoja“ AK klientų naudotojų veiksmai arba užklausos, pvz., vardo arba slaptažodžio įvedimas,
         bylos sukūrimas arba prašymas atspausdinti dokumentą. Tuo pačiu klausimu ginčijamo sprendimo 532 konstatuojamojoje dalyje
         Komisija teisingai konstatavo, kad „AK klientai ir darbo grupės serveriai yra kompiuterių tinklo mazgai ir <...> todėl fiziškai
         tarpusavyje susiję“. Galiausiai reikia priminti, kad viena pagrindinių darbo grupės serverių operacinių sistemų funkcijų yra
         būtent AK klientų valdymas.

      385    Taip pat reikia pridurti, kaip tai pažymėta ginčijamo sprendimo 383−386 konstatuojamosiose dalyse, kad kai kurie Mercer atliktų apklausų rezultatai patvirtina darbo grupės serverių operacinių sistemų suderinamumo su AK klientų operacinėmis sistemomis
         svarbą. Be antros ir trečios Mercer apklausų, kurios visų pirma susijusios su suderinamumu su Windows operacinėje sistemoje veikiančiais AK klientais, rezultatų, kurie bus nagrinėjami 401−412 punktuose, reikia pažymėti, jog
         iš pirmos Mercer apklausos matyti, kad tai, kaip lengvai produktas gali integruotis esamoje ar ateityje numatomoje kompiuterinėje aplinkoje,
         yra vienas iš pagrindinių veiksnių, į kurį atsižvelgia informatikos specialistai, priimdami sprendimus dėl kompiuterinių produktų
         įsigijimo. Taip pat reikia pastebėti, kad palyginus šios apklausos rezultatus su trečios Mercer apklausos rezultatais matyti, jog suderinamumas su AK klientų operacinėmis sistemomis darbo grupės serverių operacinių sistemų
         atveju yra svarbesnis negu kitų serverių produktų atvejais (ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamoji dalis).

      386    Antra, Pirmosios instancijos teismas mano, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų suderinamumas su AK klientų operacinėmis
         sistemomis yra dar svarbesnis, kai AK klientų operacinės sistemos yra Windows sistemos.

      387    Reikia pažymėti, kad AK klientų operacinių sistemų rinkoje Microsoft užimama dominuojanti padėtis, kaip tai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 429 ir 472 konstatuojamosiose dalyse, yra „ypatinga“
         ta prasme, kad ji užima didesnę kaip 90 % šios rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 430−435 konstatuojamosios dalys) ir kad Windows yra „faktinis standartas“ šioms operacinėms sistemoms.

      388    Kadangi operacinė sistema Windows įdiegta beveik visiems organizacijų AK klientams, konkurentų operacinėmis sistemomis bus galima veiksmingai prekiauti, tik
         jeigu jos pasieks aukštą suderinamumo su ja lygį.

      389    Trečia, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad pagal ginčijamą sprendimą svarbu, jog Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos galėtų palaikyti ryšį ne tik su AK klientų operacinėmis sistemomis Windows, bet ir su visa Windows domeno architektūra.

      390    Komisija būtent mano, jog tam, kad būtų galima veiksmingai prekiauti konkurentų darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis,
         jos turi dalyvauti Windows domeno architektūroje – sudarančioje glaudžiai susijusių tarpusavio sujungimų ir sąveikų „klientas‑serveris“ ir „serveris‑serveris“
         „architektūrą“ (žr. šio sprendimo 179−189 punktus) – lygiomis su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis Windows sąlygomis. Tai reiškia, kad serveris, kuriame įdiegta Microsoft konkurento darbo grupės serverių operacinė sistema turi veikti kaip Active Directory naudojančio Windows domeno kontrolierius ir atitinkamai dalyvauti automatinio kopijavimo mechanizme kartu su kitais domeno kontrolieriais.

      391    Reikia konstatuoti, kad Microsoft neįrodė, jog šis vertinimas akivaizdžiai klaidingas.

      392    Pirma, šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad atsižvelgdama į Microsoft tarp savo AK klientų operacinių sistemų Windows ir tarp darbo grupės serverių operacinių sistemų Windows nustatytus labai glaudžius ir privilegijuotus technologinius ryšius ir į tai, kad Windows įdiegta beveik visiems organizacijų AK klientams, ginčijamo sprendimo 697 konstatuojamojoje dalyje Komisija pagrįstai konstatavo,
         kad Microsoft galėjo primesti Windows domeno architektūrą „kaip darbo grupės kompiuterių tinklų sektoriaus faktinį standartą“ (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo
         779 konstatuojamąją dalį, kurioje Komisija pažymi, kad Microsoft daugelį metų užimama beveik monopolinė padėtis AK klientų operacinių sistemų rinkoje leidžia jai „laisvai ir neatsižvelgiant
         į savo konkurentus nustatyti visumą nuoseklių komunikacijos taisyklių, į kurias bus orientuotas faktinis darbo grupės tinklų
         suderinamumo standartas“).

      393    Antra, kaip pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 637 konstatuojamojoje dalyje, įvairūs duomenų šaltiniai, pvz., Microsoft komerciniai dokumentai, analitikų ataskaitos ir per 2003 m. rinkos tyrimą bei Mercer atliktas apklausas gauta informacija, įrodo, kad suderinamumas su Windows aplinka yra pagrindinis kriterijus, lemiantis darbo grupės serverių operacinių sistemų Windows populiarumą.

      394    Ginčijamo sprendimo 638−641 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia įvairių argumentų įrodančių, kad komerciniu požiūriu
         Microsoft sistemingai naudoja suderinamumą su Windows aplinka kaip pagrindinį savo darbo grupės serverių operacinių sistemų pardavimo argumentą. Microsoft šių teiginių neginčija.

      395    Be to, ginčijamo sprendimo 642−646 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia tam tikrus 2003 m. rinkos tyrimo rezultatus,
         siekdama įrodyti, jog suderinamumas su Windows aplinka turi didelę reikšmę apklaustoms organizacijoms sprendžiant klausimą dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų
         pirkimo.

      396    Reikia pažymėti, kad ieškinyje Microsoft tik nurodo, jog organizacijos nesirenka serverių operacinių sistemų vadovaudamosi jų suderinamumu su operacinėmis sistemomis
         Windows, darydama bendrą nuorodą į kai kuriuos prie šio ieškinio pridėtus dokumentus (ieškinio A.12.1 priedas (J. Matthews „The Commission’s
         Case on Microsoft’s Interoperability: An Examination of the Survey Evidence“) ir ieškinio A.22 priedas (D. S. Evans, A. L. Nichols
         ir A. J. Padilla „The Commission Has Failed to Address Major Flaws in the Design, Conduct, and Analyses of Its Article 11
         Inquiries“)). Dėl šio sprendimo 94−99 punktuose nurodytų motyvų Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgia į šiuos priedus.

      397    Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad minėti 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai patvirtina Komisijos požiūrio pagrįstumą.

      398    Per šį tyrimą Komisija paprašė tiriamų subjektų nurodyti, ar jie jau naudoja (arba ketina naudoti) Active Directory daugelyje jų kompiuterinio tinklo Windows domenų (15 klausimas). Ji taip pat paprašė teigiamai į šį klausimą atsakiusių subjektų, t. y. 61 iš 102 subjektų, iš pateiktų
         veiksnių sąrašo nurodyti tuos, kurie turėjo svarbią reikšmę jų apsisprendimui įdiegti Active Directory (16 klausimas). Taigi 52 iš 61 subjekto (arba apie 85,2 %) kaip tokį veiksnį nurodė tai, kad „Active Directory geriau suderinama su Windows darbo vietomis, įskaitant AK klientų naudojamas arba AK klientams įdiegtas taikomąsias programas (pvz., Outlook, Office), negu konkuruojančios katalogo tarnybos“, arba tai, kad „(jų) organizacijoje naudojamos taikomosios programos reikalauja
         Active Directory“ (16 klausimas). Tik 17 subjektų (arba apie 27,9 %) paminėjo vieną iš toliau nurodytų veiksnių kaip svarbų priimant sprendimą
         naudoti Active Directory: „Active Directory geriau suderinama su Web paslaugomis negu konkuruojančios katalogo tarnybos“; „Active Directory yra labiau išvystytas produktas, palyginti su konkuruojančiomis katalogo tarnybomis“, ir „Active Directory užtikrina geresnę atitiktį su katalogo paslaugomis susijusiomis normomis ir geresnį šių normų taikymą negu konkuruojančios
         katalogo tarnybos“.

      399    Be to, reikia pažymėti, kad 2003 m. rinkos tyrime dalyvavusių subjektų taip pat buvo klausiama, ar jie daugiausia naudojo
         Windows pagrindu veikiančius serverius, teikdami bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas (13 klausimas). Atsakius teigiamai,
         reikėjo nurodyti, ar tame pačiame klausime nurodyti su suderinamumu susiję veiksniai buvo labai reikšmingi priimant sprendimą
         naudoti šiuos serverius. Iš 77 į šį klausimą atsakiusių subjektų 58 (arba apie 75,3 %) paminėjo bent vieną iš aptariamų veiksnių.

      400    Reikia pažymėti, kad 101 ieškinio išnašoje bei 68 dubliko išnašoje darydama tik bendras nuorodas į tam tikrus prieduose pateiktus
         argumentus (ieškinio A.22 priedas ir dubliko C.13 priedo A skyrius (D. S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla „Response
         to the Commission’s Annex B.6 Regarding Its Article 11 Inquiries“)), Microsoft nurodė, kad daugelis Komisijos per 2003 m. rinkos tyrimą pateiktų klausimų buvo „neteisingi“ arba „vienpusiški“. Pirmosios
         instancijos teismas mano, kad šis argumentas nepriimtinas. Iš tikrųjų teišskyrus tai, kad tokia bendra nuoroda į priedus neleistina
         dėl 94−99 punktuose nurodytų priežasčių, reikia konstatuoti, kad Microsoft argumentas savaime prieštaringas, nes tose rašytinių pareiškimų dalyse, su kuriomis susijusios minėtos išnašos, ji, grįsdama
         savo požiūrį, aiškiai nurodo tam tikrus 2003 m. rinkos tyrimo rezultatus.

      401    Be to, reikia konstatuoti, kad, priešingai negu tvirtina Microsoft, iš Mercer atliktų antros ir trečios apklausų rezultatų išplaukia tos pačios išvados kaip ir iš 2003 m. rinkos tyrimo, turint omenyje
         išvadas apie suderinamumo su operacinėmis sistemomis Windows svarbą vartotojams.

      402    Per antrą apklausą Mercer, nurodydama tuos pačius su suderinamumu susijusius veiksnius kaip 2003 m. rinkos tyrimo anketos 13 klausime (žr. šio sprendimo
         399 punktą), paprašė kai kurių informatikos specialistų, kurių organizacijose teikiant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo
         paslaugas daugiausia naudojamos operacinės sistemos Windows, nurodyti, ar vienas arba keli iš šių veiksnių turėjo svarbią reikšmę jų sprendimui naudoti šias operacines sistemas, skiriant
         šiems veiksniams balus nuo 1 (mažai svarbus) iki 5 (labai svarbus). Taigi iš 134 atitinkamų informatikos specialistų 99 (arba
         apie 73,9 %) nurodė, kad bent vienas iš šių veiksnių buvo svarbus. Be to, svarbu konstatuoti, kad 91 informatikos specialistas
         (arba apie 67,9 %) skyrė mažiausiai 4 arba 5 balus bent vienam iš minėtų veiksnių.

      403    Per tą pačią apklausą apklausiamų informatikos specialistų taip pat buvo prašoma įvertinti 21 įvairių veiksnių įtaką jų sprendimams
         įsigyti operacines sistemas teikti bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas, skiriant šiems veiksniams balus nuo
         0 (visiškai nesvarbus) iki 5 (labai svarbus). „Suderinamumo su (Windows) darbo vieta“ kriterijus gavo vidutiniškai 3,78 balus ir užėmė ketvirtą vietą po veiksnių „patikimumas/prieinamumas“ (vidutiniškai
         4,01 balo), „kompetencija ir techninė pagalba (vidaus arba išorės)“ (vidutiniškai 3,93 balo) ir „saugumas“ (vidutiniškai 3,80 balo).

      404    Dėl Mercer atliktos antros apklausos rezultatų reikia taip pat pažymėti, kad atitinkami informatikos specialistai, paprašyti įvertinti
         18 veiksnių reikšmę jų sprendimams įsigyti katalogo tarnybas, „suderinamumo su (Windows) darbo vieta“ veiksniui skyrė vidutiniškai 3,94 balo (pirmoji vieta).

      405    Dėl Mercer atliktos trečios apklausos reikia konstatuoti, jog informatikos specialistų buvo prašoma įvertinti 13 įvairių veiksnių reikšmę
         jų sprendimams įsigyti darbo grupės serverių operacines sistemas, skiriant šiems veiksniams balus nuo 0 (visiškai nesvarbus)
         iki 5 (labai svarbus). Atsakymuose į šį prašymą „suderinamumo su Windows darbo vieta“ veiksnys gavo vidutiniškai 4,25 balo. Nors tiesa, kad šis veiksnys užėmė tik antrąją vietą tarp veiksnių „serverių
         operacinės sistemos patikimumas/prieinamumas“ (vidutiniškai 4,47 balo) ir „serverių operacinės sistemos saugumas“ (vidutiniškai
         4,04 balo), vis dėlto gauti rezultatai įrodo, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų pirkėjų sprendimams labai didelę
         įtaką turėjo suderinamumas su Windows veikiančiais AK klientais.

      406    Tiesa tai, kad per trečią Mercer atliktą apklausą informatikos specialistams taip pat buvo pasiūlyta įvertinti kiekvieno iš ankstesniame punkte minėtų 13
         veiksnių santykinę reikšmę ir tai, kad remiantis šiuo vertinimu nustatytas skirtumas tarp veiksnio „serverių operacinės sistemos
         patikimumas/prieinamumas“ (esančio pirmoje vietoje su 34 % (balsų)) ir veiksnio „suderinamumas su Windows darbo vieta“ (esančio antroje vietoje su 9 % (balsų)) yra tikslesnis. Tačiau šiuos rezultatus reikia laikyti santykiniais,
         atsižvelgiant į tai, kad suderinamumas, kaip paaiškino Komisija ginčijamo sprendimo 643 ir 659 konstatuojamosiose dalyse,
         tai veiksnys, turintis poveikį kitiems veiksniams, į kuriuos pirkėjai atsižvelgia pasirinkdami darbo grupės serverių operacinę
         sistemą. Taigi pirkėjai gali manyti, kad Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinė sistema turi saugumo ar greito užduočių vykdymo trūkumų, o iš tikrųjų šių trūkumų
         yra dėl nepakankamo suderinamumo su operacine sistema Windows (šiuo klausimu žr. du Komisijos nurodytus pavyzdžius ginčijamo sprendimo 786 išnašoje). Todėl šie pirkėjai dažnai nepakankamai
         įvertina šio suderinamumo svarbą.

      407    Svarbu taip pat nurodyti, kad Mercer atliktos trečios apklausos rezultatai taip pat svarbūs todėl, kad įrodo, jog akivaizdus ir augantis Microsoft pranašumas konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje (šiuo klausimu žr. su konkurencijos panaikinimu susijusios
         aplinkybės nagrinėjimą šio sprendimo 479−620 punktuose) daugiau nulemtas ne jos produktų, o suderinamumo pranašumų.

      408    Be to, reikia pažymėti, kad suinteresuotiems informatikos specialistams buvo pasiūlyta ne tik įvertinti 13 įvairių veiksnių
         reikšmę jų sprendimams įsigyti darbo grupės serverių operacines sistemas (žr. šio sprendimo 406 punktą), bet ir kiekvieno
         veiksnio požiūriu įvertinti atitinkamus sistemų Linux, NetWare, UNIX ir Windows rodiklius.

      409    Taigi Windows gavo blogiausią (3,63) vidutinį balą už veiksnį „serverių operacinės sistemos patikimumas/prieinamumas“, nors apklausti informatikos
         specialistai skyrė jai pirmąją vietą (34 % (balsų)). Sistemos UNIX gavo geriausią įvertinimą (vidutinis balas 4,55), po jų – sistemos Linux (vidutinis balas 4,10) ir NetWare (vidutinis balas 4,01).

      410    Be to, Windows gavo mažiausią vidutinį balą už rodiklius, susijusius su veiksniu „serverių operacinės sistemos saugumas“ (vidutinis balas
         3,14), daug mažesnį nei sistemos UNIX (vidutinis balas − 4,09), NetWare (vidutinis balas 3,82) ir Linux (vidutinis balas 3,73); reikia turėti omenyje, kad šis veiksnys labai svarbus organizacijoms priimant sprendimus dėl darbo
         grupės serverių operacinių sistemų įsigijimo (žr. šio sprendimo 405 punktą). Šie rezultatai dar svarbesni dėl to, kad pirkėjai,
         kaip nurodyta šio sprendimo 406 punkte, linkę laikyti saugumo problemomis tas, kurios iš tikrųjų kyla dėl nepakankamo suderinamumo
         su sistemomis Windows.

      411    Atvirkščiai, būtina konstatuoti, kad, kalbant apie su veiksniu „suderinamumas su Windows darbo vieta“ susijusius rodiklius, Windows gavo didžiausią vidutinį balą (vidutinis balas 4,87) iš visų įvairioms atitinkamų serverių operacinėms sistemoms skirtų balų
         pagal kiekvieną iš Mercer nurodytų 13 veiksnių. Be to, būtent šio veiksnio atveju Microsoft atotrūkis nuo konkurentų operacinių sistemų yra didžiausias, nes NetWare vidutiniškai gavo 3,78, Linux − 3,43 ir UNIX − 3,29 balus.

      412    Tuo pačiu klausimu taip pat reikia pažymėti, kad, kaip labai teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 662 konstatuojamojoje
         dalyje, pakoregavus sistemoms Linux, NetWare, UNIX ir Windows pagal kiekvieną iš atitinkamų 13 veiksnių skirtus vidutinius balus, remiantis jų „santykine reikšme“, ir sudėjus pakoreguotus
         balus, sistemos UNIX gautų didžiausią balą, paskui eitų Windows, o po jų su panašiais, nedaug mažesniais nei Windows balais – sistemos Linux ir NetWare.

      413    Trečia, Pirmosios instancijos teismas pažymi, jog ginčijamo sprendimo 183 konstatuojamojoje dalyje Komisija tvirtina, kad
         „kai (su Windows neveikiantis) darbo grupės serveris įdiegiamas į Windows darbo grupės tinklą, suderinamumo su Windows domeno architektūra lygis, kurį gali pasiekti šis darbo grupės serveris, turės įtakos tam, kaip efektyviai jis galės teikti
         savo paslaugas tinklo naudotojams“.

      414    Reikia konstatuoti, kad šio teiginio pagrįstumą patvirtina kelios ginčijamo sprendimo vietos. Jame iš tikrųjų aprašomos problemos,
         su kuriomis Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos susiduria dėl to, kad jos negali susiderinti su Windows domeno architektūra taip, kaip darbo grupės serverių operacinė sistema Windows.

      415    Pirmas Komisijos nurodytas pavyzdys yra aplinkybė, kad jeigu darbo grupės serveris nepakankamai suderintas su Windows darbo grupės tinklo „saugumo architektūra“, naudotojas gali būti priverstas jungtis du kartus, jeigu nori iš karto prieiti
         prie „išteklių, kurių pagrindas yra Windows“, ir prie „išteklių, kuriuos siūlo (konkurentų operacines sistemas naudojantys) darbo grupės serveriai“ (ginčijamo sprendimo
         183 konstatuojamoji dalis). Savo rašytiniuose pareiškimuose Microsoft neneigia šios problemos buvimo, o tik siekia sumažinti jos reikšmę (žr. šio sprendimo 340 punktą). Tačiau reikia konstatuoti,
         kad per posėdį vienas iš Microsoft ekspertų pats pažymėjo pavojų, kurį daugybė vartotojo vardų ir slaptažodžių kelia tinklo saugumui, ir nepatogumus veiksmingumo
         ir produktyvumo prasme, atsirandančius dėl to, kad naudotojai turi įvesti kelis vartotojo vardus ir slaptažodžius.

      416    Kitas pavyzdys nurodomas ginčijamo sprendimo 196 konstatuojamojoje dalyje. Joje Komisija perteikė Microsoft 2001 m. lapkričio 16 d. atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus padarytą pareiškimą, kad „kai AK klientas (kuriam įdiegta)
         Windows 2000 Professional, yra sujungtas su serveriu, kuriame įdiegta Windows 2000 su Active Directory, yra daugiau galimybių administruoti (naudotojų grupes), negu kai jis veikia savarankiškai arba yra ne Windows 2000 domeno ar srities dalis“.

      417    Ginčijamo sprendimo 240 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad daugiau kaip po metų nuo Windows 2000 išleidimo Microsoft vis dar nebuvo atskleidusi visos aktualios CIFS/SMB protokolo specifikacijų versijos savo konkurentams. 319 išnašoje ji pagrįstai nurodo, kad net jeigu Microsoft būtų ją atskleidusi, to nebūtų pakakę „gerai administruoti rinkmenų tarnybą“.

      418    Taip pat reikia nurodyti labai teisingus Komisijos samprotavimus dėl ADSI sąsajos, kurią Microsoft sukūrė, siekdama leisti programinės įrangos kūrėjams prieiti prie LDAP protokolo, kuriuo pagrįsta Active Directory (ginčijamo sprendimo 243−250 konstatuojamosios dalys). Konkrečiai kalbant, reikia atsižvelgti į Novell sukurtame „ADSI tiekėjuje“ esančius apribojimus (ginčijamo sprendimo 250 konstatuojamoji dalis).

      419    Ginčijamo sprendimo 251−266 konstatuojamosiose dalyse Komisija paaiškina, kad Microsoft „vienašališkai“ išplėtė standartinį Kerberos protokolą ir kad darbo grupės serverių operacinės sistemos, kuriose įdiegta „neišplėsta“ šio saugumo protokolo versija, susiduria
         su autorizacijos sunkumais Windows aplinkoje (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 786 išnašą). Dėl šio Microsoft pakeisto Kerberos protokolo reikia pasakyti, kad jo naudojimas turi sujungimo greičio ir efektyvumo pranašumų (žr. ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamąją
         dalį ir šio sprendimo 170 punktą).

      420    Ginčijamo sprendimo 283−287 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai paaiškina, kad Microsoft nurodomos „katalogų sinchronizavimo priemonės“ leidžia tik ribotą konkurentų sistemų tiekiamų katalogo paslaugų sinchronizavimą
         su Active Directory. Be kita ko, ji pabrėžia, kad šios priemonės „sinchronizuoja tik dalį kataloge esančios informacijos“ ir kad jos „nepašalina
         būtinybės valdyti naudotojus, administruoti leidimus, narystę grupėse ir saugumo politiką atskirai Windows (naudojančių) darbo grupės serverių atžvilgiu ir (konkurentų operacines sistemas naudojančių) darbo grupės serverių atžvilgiu“
         (ginčijamo sprendimo 285 konstatuojamoji dalis).

      421    Iš pirmiau išdėstytų argumentų išplaukia, jog Microsoft neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią klaidą nusprendusi, jog Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinės sistemos, siekiant veiksmingai jomis prekiauti rinkoje, turi būti suderintos
         su Windows domeno architektūra lygiomis su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis Windows sąlygomis.

      422    Taip pat iš šių argumentų darytina išvada, kad dėl analogiško suderinamumo su Windows domeno architektūra nebuvimo stiprėja Microsoft konkurencinė padėtis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, visų pirma dėl to, kad vartotojai teikia pirmenybę
         jos darbo grupės serverių operacinei sistemai, o ne konkurentų sistemai, nekreipdami dėmesio į tai, kad konkurentų sistemos
         turi labai jiems svarbių charakteristikų.

      –       Dėl tariamos faktinės klaidos
      423    Microsoft pateikia dvi argumentų grupes dėl tariamos Komisijos padarytos faktinės klaidos.

      424    Pirma, Microsoft nurodo, jog Komisijos požiūrį paneigia, viena vertus, tai, kad rinkoje yra daug darbo grupės serverių operacinių sistemų,
         ir tai, kad Europos įmonių kompiuterių tinklai yra skirtingi, o kita vertus, faktas, kad neturėdami prieigos prie nagrinėjamos
         su suderinamumu susijusios informacijos Linux produktų kūrėjai neseniai įėjo į rinką ir vis įgyja naujų jos dalių.

      425    Dėl pirmo ankstesniame punkte nurodyto argumento Pirmosios instancijos teismas mano, kad jo nepakanka Komisijos požiūrio pagrįstumui
         paneigti.

      426    Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia priminti, kad, priešingai nei teigia Microsoft, samprotavimai apie suderinamumą turi lemiamos įtakos sprendimams įsigyjant darbo grupės serverių operacines sistemas (žr.
         šio sprendimo 381−412 punktus).

      427    Taip pat svarbu priminti, kad iš trečios Mercer atliktos apklausos išplaukia, jog „suderinamumo su Windows darbo vieta“ atveju skirtumas tarp Microsoft ir jos konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų yra didžiausias (žr. 411 punktą).

      428    Tada reikia pažymėti, kad Microsoft konkurentai, kaip bus išsamiau parodyta 569−582 punktuose, išskyrus Linux produktų kūrėjus, daug metų buvo darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, jai dar nepradėjus kurti ir platinti tokių
         sistemų. Nors teisinga, kad priimant ginčijamą sprendimą jos konkurentai dar vykdė veiklą rinkoje, vis dėlto jų užimama rinkos
         dalis gerokai sumažėjo, atitinkamai greitai didėjant Microsoft užimamai rinkos daliai, nepaisant to, kad kai kurie jų, būtent Novell, technologijų atžvilgiu buvo kur kas daugiau pažengę. Tai, kad konkurencija naikinama laipsniškai, o ne iš karto, visiškai
         neprieštarauja Komisijos požiūriui, pagal kurį aptariama informacija laikytina būtina.

      429    Kaip pažymi Komisija, atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos teismo rašytinių klausimų, faktas, kad Microsoft konkurentai galėjo toliau prekiauti darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis kelerius metus iki ginčijamo sprendimo
         priėmimo, iš dalies paaiškinamas aplinkybe, kad tuo metu organizacijose dar buvo sumontuota daug AK klientų, naudojančių ankstesnę
         negu Windows 2000 serijos operacinę sistemą Windows (žr. ginčijamo sprendimo 441−444 konstatuojamąsias dalis). Pavyzdžiui, iš ginčijamo sprendimo 446 konstatuojamojoje dalyje
         esančios lentelės matyti, kad 2001 metais AK klientų operacinių sistemų Windows 98, Windows Millennium Edition (Windows Me) ir Windows NT naudojimui buvo išduota nemažai naujų licencijų. Tačiau atsiradus Windows 2000 serijos operacinėms sistemoms Microsoft konkurentams kilo daug problemų dėl suderinamumo (žr. šio sprendimo 571−573 punktus). Tuo pačiu metu dar egzistavo nemažai
         instaliuotų darbo grupės serverių, naudojančių operacines sistemas Windows NT, su kuriomis kildavo mažiau suderinamumo problemų negu su jas pakeitusiomis sistemomis. Šiuo klausimu reikia turėti omenyje,
         kad organizacijos tik vieną kartą per daugelį metų keičia savo darbo grupės serverių tinklą ir daro tai laipsniškai (žr. ginčijamo
         sprendimo 590 konstatuojamąją dalį).

      430    Antras šio sprendimo 424 punkte išdėstytas argumentas, t. y. dėl Linux produktų patekimo į darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką ir jų užimamos dalies didėjimo, taip pat atmestinas.

      431    Šiuo klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad, kaip nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 487 ir 488 konstatuojamosiose dalyse
         ir kaip bus detaliau išnagrinėta šio sprendimo 502 ir 553 punktuose, IDC duomenys, kuriais Microsoft remiasi aprašydama Linux produktų padėties pasikeitimą rinkoje, nėra visiškai tikslūs. Šie duomenys paimti iš duomenų bazės, šios organizacijos sudarytos
         apibrėžiant aštuonias pagrindines užduočių kategorijas (arba „darbo krūvius“), kurias organizacijose atlieka serveriai, ir
         išskiriant šiose pagrindinėse kategorijose kelias „subkategorijas“. Dvi labiausiai panašios į ginčijamame sprendime numatytas
         darbo grupės užduotis užduočių subkategorijos, t. y. bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotis ir naudotojų ir naudotojų
         grupių valdymo užduotis, vadinamos atitinkamai „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir „tinklo valdymas“ (ginčijamo
         sprendimo 486 konstatuojamoji dalis). Tačiau abiem minėtoms subkategorijoms priskiriamos užduotys nevisai atitinka paslaugas,
         sudarančias darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką. Be to, kai kurios iš šių užduočių reikalauja mažesnio suderinamumo
         lygio tarp AK klientų ir serverių nei Komisijos nurodytos darbo grupės užduotys ir todėl Microsoft konkurentų operacinės sistemos gali lengviau jas atlikti.

      432    Taip pat reikia konstatuoti, kad Linux dalies darbo grupių serverių operacinių sistemų rinkoje didėjimas kelerius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo buvo labai
         nežymus. Kai šie Linux produktai buvo naudojami kartu su programine įranga Samba (sukurta pasitelkus apgrąžos inžinerijos technologijas), jie galėjo pasiekti tam tikrą suderinamumo su operacinėmis sistemomis
         Windows lygį. Tačiau šis suderinamumo lygis labai sumažėjo išleidus Windows 2000 produktų kartą. Pavyzdžiui, 2003 m. spalio mėn. – arba praėjus keliems mėnesiams po to, kai Microsoft pradėjo prekiauti serverių operacine sistema Windows 2003 Server, pakeitusia sistemą Windows 2000 Server, – Linux produktai galėjo pasiekti tokį suderinamumo lygį, kuris leisdavo jiems veikti tik kaip Active Directory naudojančio domeno serveriams nariams (žr. ginčijamo sprendimo 296 ir 297 konstatuojamąsias dalis).

      433    Galiausiai dėl prognozuojamo Linux produktų dalies darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje didėjimo reikia pažymėti, kad, kaip tai bus išsamiau nurodyta
         595−605 punktuose, pirma, jis yra ne toks reikšmingas kaip tvirtina Microsoft, o antra, ji didės ne Microsoft sistemos, o sistemos Novell ir UNIX produktų kūrėjų operacinių sistemų sąskaita.

      434    Antra, Microsoft tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į tai, jog pakankamą suderinamumą tarp įvairių tiekėjų operacinių sistemų galima užtikrinti
         keliais metodais, o ne tik atskleidus nagrinėjamą informaciją.

      435    Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, jog Microsoft pati pripažino savo rašytiniuose pareiškimuose bei atsakydama į per posėdį pateiktus klausimus, kad nė vienas iš jos pasiūlytų
         metodų ir sprendimų neleidžia pasiekti aukšto suderinamumo lygio, kurio pagrįstai šioje byloje reikalauja Komisija.

      436    Iš visų pirmiau nurodytų samprotavimų išplaukia, jog Microsoft neįrodė, kad šioje byloje nėra aplinkybių, kuriomis remiantis su suderinamumu susijusi informacija yra būtina.

       iii) Dėl konkurencijos panaikinimo

       Šalių argumentai
      437    Microsoft taip pat nurodo, kad jai inkriminuojamas atsisakymas negali visiškai panaikinti konkurencijos antrinėje, t. y. darbo grupės
         serverių operacinių sistemų, rinkoje.

      438    Grįsdama šį teiginį, pirma, Microsoft nurodo, kad Komisija šiuo atveju taiko teisiškai klaidingą kriterijų.

      439    Šiuo klausimu Microsoft pažymi, kad ginčijamo sprendimo 589 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo tik konkurencijos panaikinimo rinkoje „pavojų“.
         Bylose dėl privalomo licencijų naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis suteikimo Teisingumo Teismas visada tikrino, ar nagrinėjamas
         atsisakymas „gali visiškai panaikinti konkurenciją“, ir reikalavo „beveik visiško tikrumo“ šiuo klausimu. Taigi Komisija turėjo
         taikyti griežtesnį kriterijų, t. y. „labai tikėtino“ veiksmingos konkurencijos panaikinimo. Microsoft teigia, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, terminai „pavojus“, „galimybė“ ir „tikimybė“ turi skirtingą reikšmę

      440    Microsoft taip pat nurodo, kad ginčijamame sprendime padaryta nuoroda į 320 punkte minėtus sprendimus Istituto Chemioterapico Italiano et Commercial Solvents prieš Komisiją ir CBEM nėra reikšminga. Bylose, kuriose priimti šie sprendimai, nebuvo nagrinėjamas atsisakymas suteikti licenciją naudotis intelektinės
         nuosavybės teisėmis. Be to, Microsoft nuomone, šiose bylose konkurencijos panaikinimo tikimybė, nesant kitų tiekimo šaltinių, buvo tiesioginė ir reali.

      441    Antra, Microsoft nurodo, kad Komisijos požiūris, pagal kurį konkurencija serverių operacinių sistemų rinkoje galėjo išnykti dėl jos atsisakymo
         atskleisti savo konkurentams komunikacijos protokolus, neatitinka rinkoje susiklosčiusių aplinkybių. Šuo klausimu ji primena,
         viena vertus, kad dažnai Europos įmonės naudoja įvairią kompiuterinę aplinką, susidedančią iš AK klientų ir serverių operacinių
         sistemų Windows ir konkurentų operacinių sistemų, o kita vertus, kad iš Mercer ataskaitų matyti, jog profesionalių klientų sprendimą pirkti serverių operacines sistemas lemia daugelis kriterijų, pvz.,
         patikimumas, moduliacija, taikomųjų programų suderinamumas, ir jie neatsižvelgia į suderinamumą su AK klientų operacinėmis
         sistemomis Windows.

      442    Microsoft taip pat pastebi, kad šešeri metai po šio atsisakymo (teikti informaciją) darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje
         dar yra daug konkurentų, t. y. IBM, Novell, Red Hat ir Sun bei keli Linux produktų platintojai. Ji kartoja, kad Linux neseniai įėjo į rinką ir greitai auga, ir neginčijama, kad Linux produktai, vieni arba kartu su Samba produktais ar Novell serverių programine įranga Nterprise, tiesiogiai konkuruoja su serverių operacinėmis sistemomis Windows, vykdant daugybę užduočių, tarp jų – teikiant darbo grupės paslaugas AK klientų operacinėms sistemoms Windows. Be to, Microsoft pažymi, kad IDC, jos pačios duomenimis, pirmaujanti tarptautinė kompiuterinių technologijų ir telekomunikacijų rinkų tyrimų ir konsultavimo
         grupė, mano, kad konkurencijai pavojaus nėra. Iš IDC prognozių matyti, kad per 2003–2008 metų laikotarpį Microsoft dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų, naudojamų iki 25 000 JAV dolerių kainuojančiuose serveriuose, rinkoje liks
         beveik nepakitusi, o Linux užimama dalis padidės dvigubai.

      443    Trečia, Microsoft kritikuoja tai, kaip Komisija „dirbtinai siaurai“ apibrėžė antrąją prekių rinką.

      444    Microsoft nuomone, „konkurencija su serverių operacinėmis sistemomis Windows <...> būtų dar stipresnė“, jeigu šis apibrėžimas apimtų ne tik bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugų bei naudotojų
         ir naudotojų valdymo paslaugų teikimą, bet ir kitas užduotis, kurias gali atlikti serverių operacinės sistemos Windows.

      445    Šiuo klausimu Microsoft pažymi, jog Komisija neginčija fakto, kad jos operacinės sistemos Windows Server 2003 bazinė versija leidžia atlikti daugybę kitų, nepriklausančių antrajai prekių rinkai, kaip ji apibrėžta ginčijamame sprendime,
         užduočių. Ji paaiškina, kad, Komisijos nuomone, ta pati serverių operacinė sistema Windows priklauso nagrinėjamai rinkai, jeigu teikia rinkmenų ir spausdintuvų paslaugas AK klientų operacinėms sistemoms Windows, ir nepriklauso jai, jeigu teikia „tarpininko“ arba „užkardos“ paslaugas toms pačioms operacinėms sistemoms.

      446    Microsoft mano, jog Komisija negali remtis tuo, kad operacinė sistema Windows Server 2003 turi kelias versijas, kurių pardavimo kainos skirtingos, teigdama, kad šios sistemos bazinė versija priklauso kitai rinkai
         negu kitos tos pačios sistemos versijos. Šiuo klausimu ji pažymi, kad „brangesnės“ šios sistemos versijos teikia tas pačias
         darbo grupės paslaugas kaip ir jos bazinė versija.

      447    Savo dublike Microsoft šiek tiek išsamiau nagrinėja kaltinimą dėl klaidingo antrosios prekių rinkos apibrėžimo. Visų pirma, ji nurodo, kad apskritai
         serverių operacinių sistemų rinkoje ji užima maždaug 30 % rinkos dalį. Toliau ji pažymi, kad „sektoriuje niekas nevartoja
         termino „darbo grupės serveris“ ta prasme, kuria jį vartoja Komisija, siekdama apibrėžti (šią prekių rinką)“, ir jeigu „sektoriaus
         apžvalgininkai“ kartais kalba apie „darbo grupės serverius“, jie prie jų apskritai priskiria įvairiausias užduotis atliekančius
         serverius, įskaitant „žiniatinklio serverius, duomenų bazes ir taikomąsias programas“. Galiausiai ji tvirtina, kad nė vienas
         iš pagrindinių serverių tiekėjų rinkoje neprekiauja darbo grupės serveriais, atliekančiais tik Komisijos nurodytas užduotis.

      448    Be to, Microsoft atmeta Komisijos atsiliepime į ieškinį pagrindžiant rinkos apibrėžimą pateiktus paaiškinimus. Šiuo klausimu ji visų pirma
         pažymi, kad „tiekėjai neparduoda tos pačios operacinės sistemos versijos skirtingiems asmenims skirtingomis kainomis, atsižvelgdami
         į tai, kaip jie šią sistemą naudos“. Ji prieštarauja, kad operacinės sistemos, kurias Komisiją laiko darbo grupės serverių
         operacinėmis sistemomis, bus „optimizuotos“ tam, kad galėtų teikti darbo grupės paslaugas. Iš IDC duomenų, kuriais rėmėsi Komisija, apskaičiuodama rinkos dalis, matyti, kad, išskyrus Novell NetWare, „šios operacinės sistemos skiria kur kas daugiau laiko, atlikdamos nepriklausančias darbo grupėms užduotis, negu atlikdamos
         darbo grupės užduotis“. Galiausiai ji teigia, kad „daugeliu atvejų pakeitimas nieko nekainuotų (arba) jo sąnaudos būtų labai
         mažos“.

      449    Be to, Microsoft daro bendrą nuorodą į dvi D. S. Evans, A. L. Nichols ir A. J. Padilla ataskaitas, esančias ieškinio A.23 priede ir dubliko
         C.12 priede.

      450    Ketvirta, dublike Microsoft kritikuoja metodus, kuriuos Komisija taikė apskaičiuodama subjektų dalis antroje prekių rinkoje ir pagal kuriuos atsižvelgiama
         tik į laiką, kurio serverio operacinei sistemai reikia darbo grupės užduotims atlikti ir tik į mažiau kaip 25 000 JAV dolerių
         kainuojančių serverių operacinių sistemų pardavimą. Dėl to susiklosto absurdiška situacija, kai „operacinės sistemos vienetas
         kartu laikomas priklausančiu ir nepriklausančiu rinkai, atsižvelgiant į konkrečiu momentu atliekamas užduotis“, ir taip negaunama
         „jokios svarbios informacijos dėl dominuojančios padėties“.

      451    CompTIA visų pirma tvirtina, kad Komisija pritaikė klaidingą teisinį kriterijų, nagrinėdama, ar dėl atsisakymo, kuriuo kaltinama Microsoft, egzistuoja tik „veiksmingos konkurencijos panaikinimo pavojus“; ji turėjo tik patikrinti, ar dėl šio atsisakymo tikėtina,
         kad bus panaikinta visa konkurencija antrinėje rinkoje. CompTIA taip pat nurodo, kad bylos medžiagoje esantys įrodymai neparodo, kad šis atsisakymas galėjo turėti tokių pasekmių. Ji dar
         kartą nurodo „didėjančią (Linux) sėkmę“.

      452    ACT pabrėžia labai glaudų ryšį tarp būtinumo ir konkurencijos panaikinimo kriterijų. Ji, be kita ko, tvirtina, kad ginčijamas
         sprendimas prieštaringas, jame pripažinus, jog iki 40 % darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos priklauso konkurentams,
         galintiems tiekti pakaitalus neturint prieigos prie su suderinamumu susijusios informacijos, ir tuo pačiu metu pažymėjus,
         kad dėl būtinojo minėtos informacijos pobūdžio, neturint prie jos prieigos, konkurencija šioje rinkoje neįmanoma.

      453    Be to, ACT ginčija Komisijos požiūrį, pagal kurį nereikia atsižvelgti į „nereikšmingų rinkos dalyvių“ konkurenciją. Ji taip pat kritikuoja,
         kad pastaroji remiasi tik konkurencijos panaikinimo „pavojumi“, ir pabrėžia, jog Linux padėtis neleidžia to tikėtis.

      454    Komisija teigia, kad nagrinėjamas atsisakymas gali panaikinti bet kokią veiksmingą konkurenciją antrinėje darbo grupės serverių
         operacinių sistemų rinkoje.

      455    Grįsdama šį teiginį, Komisija pirmiausia nurodo, kad ginčijamo sprendimo 585−692 konstatuojamosiose dalyse išnagrinėti įrodymai
         aiškiai parodo, jog šis pavojus gali „labai greitai įgyti konkrečią formą“. Darydama nuorodą į savo sprendimo 700 konstatuojamąją
         dalį, ji nurodo, kad, nenutraukus Microsoft veiksmų, egzistuoja didelis pavojus, jog konkurentų produktai užims tik „nišas“ arba bus visiškai nepelningi.

      456    Komisija mano, kad bylos, kuriose buvo priimti 320 punkte minėti sprendimai Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvent prieš Komisiją ir CBEM, suteikia vertingų nuorodų, kaip įvertinti Microsoft veiksmus EB 82 straipsnio požiūriu, net jei šiose byloje nebuvo nagrinėjamas atsisakymas suteikti licenciją naudotis intelektinės
         nuosavybės teisėms. Šiame kontekste ji teigia, kad Teisingumo Teismo praktikoje dėl neteisėto atsisakymo teikti (informaciją)
         vartojami terminai „pavojus“, „galimybė“ ir „tikimybė“ turi vienodą reikšmę.

      457    Komisija nurodo, kad keletas Microsoft argumentų grindžiami klaidinga prielaida, jog ji turi nustatyti, kad konkurencija jau panaikinta arba bent jau, kad ji netrukus
         išnyks. Ji primena ginčijamame sprendime įrodžiusi, jog „suderinamumo lygio, kurį galima pasiekti Microsoft atskleidus informaciją, nepakanka tam, kad konkurentai pelningai veiktų rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 712 išnaša). Taigi Microsoft neįrodė, kad šioje išvadoje padaryta akivaizdi vertinimo klaida.

      458    Antra, Komisija išsako nuomonę dėl argumentų, kurie, Microsoft nuomone, išplaukia iš rinkoje pastebėtų faktų.

      459    Ji visų pirma pažymi, kad „bet kokios konkurencijos panaikinimo pavojus egzistavo dar 1998 metais ir išlieka dabar“, o vienintelis
         skirtumas, kad „dabar šis konkurencijos panaikinimas artimesnis nei 1998 metais“.

      460    Ji ginčija Microsoft išvadas, padarytas remiantis Mercer ataskaitomis, pagal kurias klientai pasirenka darbo grupės serverių operacinę sistemą Windows dėl Microsoft turimo „nesąžiningo pranašumo“ suderinamumo srityje, nepaisant to, kad pagal daugelį klientams svarbių charakteristikų Windows „nusileidžia“ kitiems produktams.

      461    Komisija mano, kad Microsoft argumentas dėl didėjančios Linux produktų rinkos dalies nepagrįstas, ir daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 506 ir 632 konstatuojamąsias dalis, kuriose aiškiai
         įrodyta, kad „praeityje Linux augimas buvo minimalus“. Ji priduria, kad iš dviejų paskutinių Mercer atliktų apklausų matyti, jog darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje Linux užima tik labai nežymią rinkos dalį, t. y. iki 5 %.

      462    Dėl IDC prognozių Komisija pakartoja, kad jos perdėtos ir grindžiamos netiksliais duomenimis (žr. šio sprendimo 365 ir 366 punktus).
         Ji taip pat teigia, jog iš tikrųjų iš IDC duomenų matyti, kad Microsoft greitai užėmė dominuojančią padėtį nagrinėjamoje rinkoje, toliau didina savo rinkos dalį ir susiduria su vis labiau nehomogeniška
         konkrečias „nišas“ užimančių rinkos subjektų grupe.

      463    Trečia, Komisija atmeta Microsoft kritiką dėl antrosios prekės rinkos apibrėžimo.

      464    Komisija primena, kad prieš pateikdama tokį apibrėžimą ji visų pirma nustatė „specialius klientų poreikius visiškai atitinkančių
         pagrindinių darbo grupės serverių paslaugų sąrašą“. Turimos omenyje pagrindinės paslaugos, į kurias pastarieji atsižvelgia
         pirkdami darbo grupės serverių operacinę sistemą. Ji paaiškina, kad pagrindė savo analizę įvairiais įrodymais, pvz., per 2003 m.
         rinkos tyrimą surinkta informacija (ginčijamo sprendimo 349−352 konstatuojamosios dalys), konkrečios operacinės sistemos naudojimo
         pagrindiniams uždaviniams atlikti ir jos naudojimo kitiems esminiams uždaviniams atlikti „statistine koreliacija“ (ginčijamo
         sprendimo 353 konstatuojamoji dalis) bei Microsoft pateiktu savo produktų apibrėžimu ir įkainiais (ginčijamo sprendimo 359−382 konstatuojamosios dalys).

      465    Komisija teigia, jog darbo grupės serverių operacinės sistemos yra „pritaikytos“ tam, kad galėtų teikti darbo grupės paslaugas,
         ir tai, kaip jie teikia šias paslaugas, turi lemiamos įtakos sprendimui pirkti šias sistemas. Ji taip pat nurodo, jog dėl
         to, kad darbo grupės serveriai kartais naudojami užtikrinti taikomosios programos veikimą, nelemia jų „laikino“ eliminavimo
         iš rinkos arba jų „laikino“ įmonių serverių, kurie buvo „pritaikyti“ įmonės taikomųjų programų valdymui, priskyrimo jai.

      466    Atsakydama į Microsoft argumentą, kad jos darbo grupės serverių operacinės sistemos Windows gali būti naudojamos teikiant tarpininko arba užkardos paslaugas, Komisija, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamąją
         dalį, pažymi, kad šias užduotis atlieka specialūs „išoriniai serveriai“. Taigi šie serveriai negali konkuruoti su Microsoft darbo grupės serveriais operacinių sistemų rinkoje.

      467    Triplike Komisija visų pirma nurodo, kad prekės rinkai apibrėžti pavartoti terminai nėra svarbūs nagrinėjant klausimą, ar
         ji ją teisingai apibrėžė. Be to, sąvoka „darbo grupės serverių operacinė sistema“ tikrai vartojama šiame sektoriuje apibrėžiant
         „produktų, kuriems taikomas (ginčijamas) sprendimas, rūšį“.

      468    Komisija atmeta Microsoft kritiką dėl atsiliepime į ieškinį pateiktų paaiškinimų (žr. šio sprendimo 448 punktą).

      469    Šiuo klausimu ji tvirtina, pirma, kad, priešingai nei teigia Microsoft, ši įmonė ir jos konkurentai „parduoda klientams tą pačią operacinę sistemą už skirtingą kainą, atsižvelgdami į tai, kaip
         ji bus naudojama“. Kainos skiriasi pagal prieigą prie atitinkamo serverio turinčių AK klientų skaičių. Ji taip pat nurodo,
         kad serverių operacinių sistemų pardavėjai už skirtingas kainas siūlo kelias skirtingas vienos „šeimos“ sistemų versijas.
         Apskritai, jos teigimu, „Microsoft suteikia klientams serverių operacinės sistemosWindows naudojimosi licenciją ir iš principo nėra priežasčių, neleidžiančių Microsoft daryti skirstymą, atsižvelgiant į jų naudojimą“.

      470    Antra, Komisija nurodo, kad Microsoft teiginys, jog darbo grupės serverių operacinės sistemos „skiria kur kas daugiau laiko atlikti nepriklausančias darbo grupėms
         užduotis negu atlikti darbo grupės užduotis“, grindžiamas pritaikius netinkamą metodą apdorotais IDC duomenimis.

      471    Trečia, atsakydama į Microsoft teiginį, kad „daugeliu atvejų pakeitimas nieko nekainuotų“, Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 334−341 ir 388−400 konstatuojamąsias
         dalis, parodančias, jog nei AK klientų, nei darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje nėra pasiūlos pakeičiamumo.

      472    Be to, triplike Komisija taip pat pabrėžia, jog Microsoft neginčija, kad suderinamumas su AK klientais – konkrečiai su Windows pagrindu veikiančiais AK klientais – labai svarbus serverių operacinei sistemai atliekant darbo grupės užduotis. Ji tvirtina,
         kad Microsoft atsisakymas atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją labai trukdo pastarosios konkurentams patenkinti vartotojų lūkesčius,
         kiek tai susiję su šių užduočių atlikimu, ir todėl keičia serverių šioms užduotims atlikti parduodamų operacinių sistemų konkurencijos
         sąlygas, palyginti su serverių operacinėmis sistemomis, skirtomis vykdyti kitas užduotis. Komisijos nuomone, „ši išvada nesikeistų,
         net jei būtų daroma prielaida <...>, kad ir Microsoft, ir bet kurio jos konkurento atveju šiuo metu rinkoje esančios įvairios serverių operacinių sistemų versijos vienodai gali
         <...> kartu atlikti darbo grupės užduotis ir kai kurias kitas „paprasčiausias“ užduotis (nepagrindinių taikomųjų programų
         (pvz., elektroninio pašto ar pan. valdymas)“.

      473    Komisija taip pat nurodo, jog „kalbant apie pasiūlą, akivaizdu, kad – jeigu šiame kontekste būtų remiamasi prielaida, dėl
         (viena vertus) klientų poreikio, kiek tai susiję su darbo grupės paslaugomis (kurio Microsoft neginčija), ir (kita vertus) pačios Microsoft hipoteze, kad įvairios bet kurio kūrėjo serverių operacinių sistemų versijos gali vienodai atlikti darbo grupės užduotis
         – pasiūlos pakeičiamumui (naujai) įžengiant į rinką toms pačioms operacinių sistemų „šeimoms“, parengus jų „aukštesnio lygio“
         versijas, užkirs kelią tie patys rinkos iškreipimai, kurie verčia Microsoft konkurentus atsisakyti prekiauti serverių operacinėmis sistemomis darbo grupės užduotims atlikti“.

      474    Galiausiai Komisija daro nuorodą į atsiliepimo į ieškinį B.11 priedą ir tripliko D.12 priedą, kuriuose ji komentuoja pastabas,
         esančias atitinkamai ieškinio A.23 priede ir dubliko C.12 priede.

      475    Ketvirta, Komisija atmeta Microsoft kritiką dėl metodų, panaudotų apskaičiuojant rinkos dalis. Ji visų pirma pastebi, kad jos vertinimui neturi įtakos tai, jog
         dėl inkriminuojamo piktnaudžiavimo Microsoft jau įgijo dominuojančią padėtį nagrinėjamoje antrinėje rinkoje, nes svarbu tai, kad egzistuoja konkurencijos rinkoje panaikinimo
         pavojus. Ji pažymi, kad minėtas metodas leidžia „pateikti pakankamai patikimą jėgų pusiausvyros darbo grupės serverių operacinių
         sistemų rinkoje iškraipymo vaizdą“. Be to, ji nurodo, kad neatsižvelgė į laiką, kuris reikalingas konkrečiam serveriui atlikti
         įvairias užduotis, o 2003 m. rinkos tyrime dalyvavusių ir į antros bei trečios Mercer apklausos klausimus atsakiusių įmonių požiūriu ištyrė, kokią darbo grupės užduočių dalį atliko skirtingų gamintojų serveriai.
         Nei iš šio rinkos tyrimo, nei iš šių apklausų neišplaukia, kad bent vienos iš darbo grupės užduočių atžvilgiu Microsoft užima mažesnę kaip 60 % rinkos dalį.

      476    Komisija taip pat nurodo, kad „Microsoft minėtų „filtrų“ naudojimas leidžia pasiremti (IDC) duomenimis kaip apytikslia informacija apie įvairių kūrėjų parduodamas versijas, laikomas darbo grupės serverių operacinėmis
         sistemomis“. Ji nurodo: „kadangi Microsoft veiksmai, kuriais siekiama pašalinti konkurentus, lemia, jog serverių operacinių sistemų, perkamų iš esmės darbo grupės užduotims
         atlikti, pardavimas atskiriamas nuo sistemų, perkamų iš esmės kitoms užduotims atlikti, pardavimo, „darbo krūvio“ filtras
         leidžia įsivaizduoti santykinį Microsoft pajėgumą parduodant iš esmės pirmosioms užduotims atlikti skirtas sistemas“. Bet kuriuo atveju, net jei būtų taikomas tik
         „25 000 JAV dolerių filtras“, nedarant skirstymo pagal darbo krūvį, Windows dalis sudarytų 65 % apimties ir 61 % apyvartos (ginčijamo sprendimo 491 konstatuojamoji dalis).

      477    SIIA tvirtina, kad, atsižvelgiant į su suderinamumu susijusios informacijos būtinumą, nagrinėjamas atsisakymas iš esmės gali panaikinti
         konkurenciją darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Ji, be kita ko, pabrėžia, kad Microsoft turima šios rinkos dalis stipriai ir greitai padidėjo, kai ji išleido į rinką savo operacinę sistemą Windows 2000 Server. Ji taip pat mano, kad Microsoft argumentai dėl tariamo Linux produktų augimo rinkoje nėra pagrįsti.

      478    FSFE tvirtina, kad Linux produktai nedaro konkurencinio spaudimo darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      479    Keturias Microsoft argumentų, nurodytų grindžiant teiginį, kad šiuo atveju konkurencija nėra naikinama, kategorijas Pirmosios instancijos teismas
         nagrinės tokia tvarka: pirmiausia – atitinkamos prekės rinkos apibrėžimą; antra – rinkos dalies apskaičiavimo metodus; trečia
         – taikytiną kriterijų; ketvirta – rinkos rodiklių ir konkurencinės situacijos vertinimą.

      –       Dėl atitinkamos prekės rinkos apibrėžimo
      480    Microsoft argumentai dėl prekės rinkos apibrėžimo susiję su antrąja iš trijų ginčijamame sprendime Komisijos nustatytų prekės rinkų
         (žr. šio sprendimo 23 ir 25−27 punktus), t. y. su darbo grupės serverių operacinių sistemų rinka. Komisija aprašo šias sistemas
         kaip sukurtas ir pateiktas į rinką, siekiant bendrai teikti bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas bei naudotojų
         ir naudotojų grupių valdymo paslaugas sąlygiškai ribotam į mažą arba vidutinį tinklą sujungtų AK klientų skaičiui (ginčijamo
         sprendimo 53 ir 345 konstatuojamosios dalys).

      481    Iš esmės Microsoft mano, kad Komisija pernelyg siaurai apibrėžė antrąją rinką, priskirdama jai tik pirmesniame punkte minėtoms paslaugoms teikti
         naudojamas serverių operacines sistemas, t. y. vadinamąsias „darbo grupės“ paslaugas. Iš esmės, ginčydama Komisijos pateiktą
         apibrėžimą, Microsoft siekia įrodyti, kad rinka keitėsi ne taip, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 590−636 konstatuojamosiose dalyse, o joje įvykę
         pasikeitimai nelėmė visiško konkurencijos panaikinimo.

      482    Visų pirma reikia pažymėti: kadangi prekės rinkos apibrėžimas pagrįstas sudėtingais Komisijos atliktais ekonominiais vertinimais,
         Bendrijos teismas gali atlikti tik ribotą jų kontrolę (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Airtours prieš Komisiją, T‑342/99, Rink. p. II‑2585, 26 punktą). Tačiau teismas neturi susilaikyti nuo Komisijos atliktos ekonominių rodiklių interpretacijos
         kontrolės. Šiuo atžvilgiu jis turi patikrinti, ar Komisija pagrindė savo vertinimą teisingais, patikimais ir nuosekliais įrodymais,
         atspindinčiais visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti
         jais remiantis padarytas išvadas (šiuo klausimu žr. 89 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Tetra Laval 39 punktą).

      483    Be to, reikia konstatuoti, jog Microsoft iš esmės apsiriboja tuo, kad, viena vertus, tik pakartoja argumentus, kuriuos ji jau buvo pateikusi per administracinę procedūrą
         ir kuriuos Komisija aiškiai atmetė ginčijamame sprendime, nepaaiškindama, kodėl pastarosios vertinimas yra klaidingas, o kita
         vertus, daro bendrą nuorodą į dvi ataskaitas, esančias atitinkamai ieškinio A.23 priede ir dubliko C.12 priede. Dėl 94−99 punktuose
         nurodytų motyvų Pirmosios instancijos teismas atsižvelgs į šias ataskaitas tik tiek, kiek jos papildo arba patvirtina Microsoft rašytiniuose pareiškimuose išdėstytus argumentus ar pagrindus.

      484    Pateikdama ginčijamą prekės rinkos apibrėžimą Komisija atsižvelgė į prekių paklausos ir pasiūlos pakeičiamumą. Šiuo klausimu
         reikia priminti, kad, kaip matyti iš Komisijos pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės
         tikslams (OL C 372, 1997, p. 5, 7 punktas), „atitinkama prekės rinka apima visas prekes ir (arba) paslaugas, kurias vartotojas
         laiko vienodomis ar pakeičiamomis pagal prekių savybes, kainas ir paskirtį“. Taip pat reikia priminti, kad į pasiūlos pakeičiamumą,
         kaip pažymėta minėto pranešimo 20 punkte, taip pat galima atsižvelgti, siekiant apibrėžti atitinkamą rinką esant tokiai padėčiai,
         kai pasiūlos pakeičiamumo poveikis efektyvumo ir greitumo atžvilgiu yra tolygus paklausos pakeičiamumo poveikiui. Tam reikia,
         kad atsiliepdami į ilgalaikius nedidelius santykinių kainų pakitimus tiekėjai per trumpą laiką ir nepatirdami didesnių papildomų
         sąnaudų ar rizikos galėtų pakeisti atitinkamų prekių gamybą ir jas parduoti.

      485    Pirmiausia reikia pažymėti, kad antros rinkos apibrėžimas visiškai neparemtas atskiros serverių operacinių sistemų, atliekančių
         tik bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis, kategorijos buvimo idėja.
         Atvirkščiai, ginčijamame sprendime Komisija daug kartų aiškiai pripažino, kad darbo grupės serverių operacinės sistemos taip
         pat gali būti naudojamos atliekant kitas užduotis, t. y. gali įgyvendinti taikomąsias programas, kurios atlieka „nepagrindines
         užduotis“ (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 59, 355, 356 ir 379 konstatuojamąsias dalis). Ginčijamo sprendimo 59 konstatuojamojoje
         dalyje ji taip pat nurodo, kad „nepagrindinių užduočių“ taikomosios programos − tai taikomosios programos, kurių neveikimas
         „turės pasekmių kai kuriems naudotojams, (tačiau) neturės įtakos visos organizacijos veiklai“. Šiuo klausimu ji nurodo vidaus
         elektroninio pašto paslaugas. Taigi, kaip bus detaliau parodyta toliau, Komisijos apibrėžimas iš tikrųjų grindžiamas konstatavimu,
         kad darbo grupės serverių operacinių sistemų galėjimas kartu teikti bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų
         ir naudotojų grupių valdymo paslaugas, be kitų užduočių, kurias jos gali atlikti, sudaro esminę šių sistemų, kurios iš esmės
         kuriamos, teikiamos į rinką, perkamos ir naudojamos minėtoms paslaugoms atlikti, charakteristiką.

      486    Visų pirma dėl paklausos pakeičiamumo ginčijamo sprendimo 387 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, kad „nėra produktų,
         kurie <...> gali daryti tokį konkurencinį spaudimą darbo grupės serverių operacinėms sistemoms, kad galėtų būti priskirti
         tai pačiai produkto rinkai“.

      487    Prieidama prie šios išvados Komisija pirmiausia konstatavo, jog iš per 2003 m. rinkos tyrimą surinktos informacijos matyti,
         kad darbo grupės serveriams tenka savarankiška įvairių vartotojų reikalaujamų tarpusavyje susijusių užduočių grupė (ginčijamo
         sprendimo 348−358 konstatuojamosios dalys).

      488    Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuos konstatavimus patvirtina bylos medžiaga ir kad Microsoft nepateikė jokių juos paneigiančių argumentų.

      489    Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2003 m. birželio 4 d. prašyme pateikti informacijos Komisija atitinkamų organizacijų paklausė,
         ar jos turi specialių serverių tipų bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugoms
         teikti (pirma klausimo Nr. 1 dalis). Iš 85 į šį klausimą atsakiusių organizacijų 70 (arba apie 82,3 %) atsakė teigiamai.

      490    Komisija taip pat klausė organizacijų, ar jos mano, kad minėtas paslaugas sudaro „visuma „neatskiriamų“ serverio užduočių“
         (antra klausimo Nr. 1 dalis). Teigiamai atsakė 51 iš 83 į šį klausimą atsakiusių organizacijų (arba apie 61,4 %).

      491    Šie rezultatai, be kita ko, paaiškinami tuo, kad šios paslaugos yra pagrindinės, kuriomis AK naudotojai naudojasi kasdieniame
         darbe. Pavyzdžiui, organizacija I 06, pagrįsdama savo teigiamą atsakymą į abi klausimo Nr. 1 dalis, priskiria darbo grupės
         paslaugų teikimą užtikrinančius serverius prie „infrastruktūros serverių“, o minėtas paslaugas prie „standartinių darbo vietos
         paslaugų“. Šiuo klausimu ji pažymi, kad „kiekvienas naudotojas turi būti identifikuotas (autentifikuotas); jis kuria (keičia)
         rinkmenas, jas spausdina, keičiasi jomis (bendrai jas naudoja)“. Šiuo klausimu kitos organizacijos įvardija šiuos serverius
         „infrastruktūros paslaugų teikėjais“ (žr. organizacijų I 13 ir I 30 atsakymus).

      492    Šiuo atžvilgiu taip pat svarbu pažymėti, kad keletas teigiamai į abi klausimo Nr. 1 dalis atsakiusių organizacijų, kaip teigia
         Komisija ginčijamo sprendimo 352 konstatuojamojoje dalyje, pagrindžia savo atsakymą būtinybe „identifikuoti“ vartotojus, norinčius
         prieiti prie tinklo išteklių tik vieną kartą arba turėti vieną tinklo valdymo tašką (žr. organizacijų I 30, I 46‑16, I 46‑37
         ir bendrovės Inditex atsakymus). Kitos organizacijos mini sąnaudų aspektus, t. y. kad tos pačios operacinės sistemos naudojimas teikiant darbo
         grupės paslaugas leidžia sumažinti administravimo sąnaudas (žr. organizacijos I 49‑19 ir bendrovės Inditex atsakymus).

      493    Teisinga, kad 2003 m. birželio 4 d. prašyme pateikti informacijos, aprašydama „darbo grupės užduotis“, Komisija joms priskyrė
         ir „vidaus elektroninio pašto, ir bendradarbiavimo paslaugas bei kitas ne „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas“, ir
         kad kai kurios atsakiusios organizacijos pritarė tokiam požiūriui. Taip pat teisinga, kad atsakydamos į to paties prašymo
         pateikti informacijos klausimą Nr. 2, 62 organizacijos iš 85 (arba apie 72,9 %) pažymėjo, kad jos vertina darbo grupės serverių
         operacinės sistemos lankstumą, kuris, be bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo
         paslaugų, gali užtikrinti „pagrindinių užduočių“ taikomųjų programų veikimą“.

      494    Tačiau tik iš šios informacijos negalima daryti išvados, kad Komisija per siaurai apibrėžė antrąją rinką.

      495    Šią informaciją būtina patikslinti. Pavyzdžiui, reikia pasakyti, kad atsakydamos į 2003 m. birželio 4 d. prašymą pateikti
         informacijos kelios apklaustos organizacijos nurodė, jog vidaus elektroninio pašto arba bendradarbiavimo paslaugas jose teikia
         specialūs serveriai, ir atskyrė šias paslaugas nuo kitų Komisijos nurodytų darbo grupės paslaugų (žr., be kita ko, organizacijų
         I 09‑1, I 11, I 22, I 37, I 53, I 46 -13, I 46‑15, I 59 ir I 72 bei bendrovių Danish Crown, Spardat ir Stork Food & Dairy Systems atsakymus). Pavyzdžiui, nors organizacija I 37 manė, kad Komisijos apibrėžtos darbo grupės paslaugos apima visumą tarpusavyje
         susijusių serverio užduočių, ji nurodė, kad „rinkmenų (spausdinimo) ir darbo vietos valdymo (paslaugos) yra sujungtos“, o
         „vidaus elektroninio pašto (paslaugas) (teikia) kiti serveriai“. Tuo pačiu klausimu organizacija I 46‑15 nurodė „turinti serverį,
         (teikiantį) tik bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei darbo vietų valdymo paslaugas“.

      496    Kita vertus, kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 353 ir 354 konstatuojamosiose dalyse ir pakartojo atsakydama į vieną
         iš Pirmosios instancijos teismo pateiktų rašytinių klausimų, iš 2003 m. rinkos tyrimo taip pat matyti, kad organizacijoms
         naudojant atitinkamą operacinę sistemą bendro rinkmenų ar spausdintuvų naudojimo paslaugoms teikti jos paprastai renkasi tą
         pačią operacinę sistemą naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugoms teikti. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Microsoft neginčija ginčijamo sprendimo 436 ir 438 išnašose esančių konstatavimų dėl „koreliacijos koeficiento“, kurį Komisija apskaičiavo
         remdamasi atsakymais į 2003 m. balandžio 16 d. prašymo pateikti informacijos klausimą Nr. 5. Ten Komisija aiškina, kad „koreliacijos
         koeficientas“ tarp sistemos NetWare arba sistemos Windows darbo krūvio dalies, skirtos teikti vieną iš darbo grupės paslaugų, pvz., bendro rinkmenų naudojimo, spausdinimo bei naudotojų
         ir naudotojų grupių valdymo paslaugą, ir tos pačios sistemos darbo krūvio dalies, skirtos teikti kitas darbo grupės paslaugas,
         yra labai didelis. Atvirkščiai, „koreliacijos koeficientas“ yra daug mažesnis tarp sistemos NetWare arba sistemos Windows darbo krūvio dalies, skirtos teikti vieną iš darbo grupės paslaugų, ir tos pačios sistemos darbo krūvio dalies, skirtos teikti
         kito tipo paslaugas, pvz., vidaus elektroninio pašto paslaugas arba kitas ne „pagrindinių užduočių“ paslaugas. Komisija taip
         pat nurodo, kad tokie patys samprotavimai išplaukia iš antros ir trečios Mercer apklausų rezultatų. Kitaip sakant, iš šių Microsoft neginčijamų įrodymų išplaukia, kad tame pačiame serveryje dažniau kombinuojamos Komisijos nurodytos darbo grupės paslaugos
         negu viena iš šių paslaugų ir kito tipo paslauga.

      497    Todėl, nepaisant to, kad naudotojams nėra nesvarbu greta darbo grupės paslaugų galėti naudoti darbo grupės serverių operacines
         sistemas dar ir kai kurioms ne „pagrindinėms užduotims“ atlikti, nedaroma jokia įtaka išvadai, kad egzistuoja atskira šias
         paslaugas teikiančių serverių operacinių sistemų paklausa. Kadangi nustatyta, kad būtent šios trys nagrinėjamos paslaugų kategorijos
         lemia paklausos pasirinkimą, yra nesvarbu, ar atitinkamai rinkai priklausančios serverių operacinės sistemos galėtų atlikti
         tam tikras papildomas užduotis.

      498    Reikia pridurti, kad Microsoft per administracinę procedūrą pateikti klientų pareiškimai, kaip pažymėta ginčijamo sprendimo 357, 358 ir 628 konstatuojamosiose
         dalyse, patvirtina Komisijos analizės pagrįstumą.

      499    Iš šių pareiškimų matyti, kad nors, kaip daug kartų pažymėjo Microsoft savo rašytiniuose paaiškinimuose, organizacijose dažnai įdiegti „sudėtiniai“ kompiuteriniai tinklai, t. y. tinklai, kuriuose
         naudojamos įvairių gamintojų serverių ir AK klientų operacinės sistemos, skirtingų rūšių užduotims vykdyti jos naudoja skirtingų
         tipų serverius. Iš šių pareiškimų visų pirma išplaukia, kad Komisijos apibrėžtas darbo grupės paslaugas paprastai teikia kiti
         serverių tipai, neįgyvendinantys „pagrindinių užduočių“. Be to, iš šių organizacijų pateikto kompiuterinės aplinkos apibrėžimo
         išplaukia, kad paprastai darbo grupės paslaugas teikia baziniai serveriai, kuriuose įdiegta sistema Windows arba NetWare, o „pagrindinių užduočių“ taikomosios programos veikia brangesniuose ir svarbesniuose serveriuose, kuriuose įdiegta operacinė
         sistema UNIX, arba centriniuose kompiuteriuose.

      500    Pavyzdžiui, stambi chemijos ir farmacijos srityje veikianti grupė nurodo, kad „pagrindinių užduočių“ taikomosios programos,
         kurias ji naudoja mokėdama darbuotojų atlyginimus ir atlikdama vidines banko operacijas, veikia centriniuose kompiuteriuose.
         Ji taip pat teigia, kad kitas „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas, naudojamas kai kurių jos skyrių administraciniam
         ir techniniam valdymui, vykdo UNIX pagrindu veikiantys serveriai. Atvirkščiai, ne „pagrindines užduotis“, ypač bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei
         naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis, šioje grupėje atlieka kiti serveriai, kuriuose paprastai įdiegtos operacinės
         sistemos Windows. Panašiai viena stambi oro bendrovė paaiškina, kad taikomąsias programas, kurias ji, be kita ko, naudoja planuodama skrydžius
         ir teikdama rezervavimo paslaugas, įgyvendina UNIX pagrindu veikiantys serveriai, o ne „pagrindinių“ užduočių taikomąsias programas − Windows pagrindu veikiantys serveriai. Kitas svarbus pavyzdys – bankų grupė, nurodanti, kad naudoja UNIX pagrindu veikiančius serverius pagrindinių finansinių taikomųjų programų atveju, Solaris pagrindu veikiančius serverius – kitų finansinių taikomųjų programų ir viduje sukurtų programų atveju, o įgyvendindama „infrastruktūros
         funkcijas, pvz., domeno paslaugas (ypač identifikavimo ir leidimų išdavimo) bei rinkmenų ir spausdintuvų paslaugas, − Windows NT pagrindu veikiančius serverius“.

      501    Reikia pažymėti, kad ne visi paprasčiausi serveriai, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 58 ir 346 konstatuojamosiose dalyse,
         naudojami darbo grupės paslaugoms teikti. Kai kurie iš šių serverių iš tikrųjų įdiegti „tinklo pakraštyje“ ir skirti specialiems
         uždaviniams, pvz., žiniatinklio serverio, podėlio ir užkardos, atlikti.

      502    Galiausiai atmestinas Microsoft argumentas, jog iš IDC duomenų matyti, kad visos operacinės sistemos, kurias Komisija priskiria prie „darbo grupės serverių operacinių sistemų“,
         išskyrus Novell sistemą NetWare“, darbo grupės užduotims atlikti skiria mažiau laiko negu kitoms užduotims. Šis argumentas grindžiamas IDC duomenimis, kurie tariamai parodo, kad tik 24 % viso kainų spektro parduodamų serverių, kuriuose įdiegta operacinė sistema
         Windows, skirti „rinkmenų“, „spausdinimo“ ir „tinklo valdymo“ užduotimis (žr. 93 dubliko išnašą). Tačiau, kaip išplaukia iš ginčijamo
         sprendimo 487 ir 488 konstatuojamųjų dalių ir bus detaliau parodyta 553 punkte, metodai, kuriuos taiko IDC, apskaičiuodama rinkos dalis antroje prekės rinkoje, nėra visiškai tikslūs. Bet kuriuo atveju, net jeigu būtų laikoma, kad
         minėtos užduotys atitinka ginčijamame sprendime nurodytas darbo grupės paslaugas, remiantis IDC duomenimis apskaičiuota procentinė dalis parodytų tik visų Microsoft serverių versijų operacinių sistemų pardavimo dalį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Priešingai nei teigia
         Microsoft, ši dalis apima ne tik darbo grupės serverių operacines sistemas.

      503    Antra, visų pirma remdamasi pačios Microsoft pateiktu produktų aprašymu, Komisija konstatuoja, kad serverių operacinės sistemos buvo „pritaikytos“, atsižvelgiant į jų
         užduotis (ginčijamo sprendimo 359−368 konstatuojamosios dalys).

      504    Pirmosios instancijos teismas mano, jog bylos medžiagos duomenys patvirtina tokio konstatavimo pagrįstumą.

      505    Pavyzdžiui, iš Microsoft interneto svetainėje paskelbtos informacijos matyti, kad parduodamos trys skirtingos serverių operacinės sistemos Windows 2000 serijos versijos, t. y. Windows 2000 Server, Windows 2000 Advanced Server ir Windows 2000 Datacenter Server, ir kad kiekviena iš šių versijų skirta tenkinti specifinius užduotimis pagrįstus naudotojų poreikius.

      506    Microsoft apibrėžia Windows 2000 Server kaip „bazinę“ serverių operacinių sistemų Windows 2000 versiją, kuri yra „darbo grupės serveriams skirtas sprendimas, padedantis vykdyti rinkmenų, spausdinimo ir ryšio palaikymo
         užduotis“ (ginčijamo sprendimo 361 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad Windows 2000 Server „palaiko nuo vieno iki keturių procesorių ir iki 4 gigabitų (GB)“ (ginčijamo sprendimo 364 konstatuojamoji dalis).

      507    Microsoft apibūdina Windows 2000 Advanced Server kaip „idealią operacinę sistemą pagrindinėms profesionalioms taikomosioms programoms ir elektroninei prekybai, kurios atlieka
         daugiau užduočių ir svarbiausių procesų“ (ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad Windows 2000 Advanced Server ne tik apima visas Windows 2000 Server siūlomas funkcijas, bet taip pat turi „papildomų lankstumo ir patikimumo charakteristikų, pvz., „clustering“, skirtų užtikrinti kritinių taikomųjų programų veikimą sudėtingiausiais atvejais“ (ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamoji
         dalis). Microsoft taip pat pažymi, kad Windows 2000 Advanced Server „palaiko nuo vieno iki aštuonių procesorių ir iki 8 GB“ (ginčijamo sprendimo 364 konstatuojamoji dalis).

      508    Galiausiai Windows 2000 Datacenter ServerMicrosoft apibrėžia kaip sistemą, siūlančią „didžiausią patikimumą ir pasiekiamumą“ ir kaip „idealią operacinę sistemą, sukurtą pagrindinių
         užduočių duomenų bazių ir įmonės išteklių planavimo taikomosioms programoms“ (ginčijamo sprendimo 363 konstatuojamoji dalis).
         Ji taip pat nurodo, kad Windows 2000 DatacenterServer „skirta įmonėms, kurioms reikia išorinių administratorių ir galingų bei labai patikimų taikomųjų programų“, ir kad ji „palaiko
         nuo 1 iki 32 procesorių ir iki 64 GB“ (ginčijamo sprendimo 363 ir 364 konstatuojamosios dalys).

      509    Reikia pažymėti, kad Microsoft panašiai aprašo įvairias Windows 2000 seriją pakeitusios serverių operacinių sistemų serijos
         versijas, t. y. Windows Server 2003 Standard Edition, Windows Server 2003 Enterprise Edition, Windows Server 2003 Datacenter
         Edition ir Windows Server 2003 Web Edition.

      510    Microsoft apibrėžia Windows Server 2003 Standard Edition kaip „daugiafunkcinę tinklo operacinę sistemą − idealų pasirinkimą einamiesiems įvairių dydžių organizacijų, ypač mažų įmonių
         ir darbo grupių, poreikiams tenkinti“, „(leidžiančią) protingai bendrai naudoti rinkmenas ir spausdintuvus ir (siūlančią)
         saugią interneto prieigą, centralizuotą darbo vietų valdymą bei žiniatinklio sprendimus, užtikrinančius ryšį su darbuotojais,
         partneriais ir klientais“ (ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamoji dalis).

      511    Microsoft teigimu, Windows Server 2003 Enterprise Editon – tai sistema, greta visų Windows Server 2003 Standard Editon funkcijų siūlanti „patikimumo charakteristikas, kurių reikia įmonių „pagrindinių užduočių“ taikomosioms programoms“ (ginčijamo
         sprendimo 366 konstatuojamoji dalis).

      512    Dėl Windows Server 2003 Datacenter EditionMicrosoft pažymi, kad ši operacinė sistema „sukurta pagrindinėms taikomosioms programoms, kurioms reikia didžiausio išplečiamumo, pasiekiamumo
         ir patikimumo“ (ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamoji dalis).

      513    Galiausiai Windows Server 2003 Web EditionMicrosoft ji apibrėžia kaip „skirtą kurti ir diegti taikomąsias programas, tinklapius ir XML tinklo paslaugas“ ir „tikslingai sukurtą
         specialių žiniatinklio paslaugų poreikiams tenkinti“ (ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamoji dalis). Microsoft pabrėžia, kad ši sistema „gali būti naudojama tik tinklapiams, žiniatinklio svetainėms kurti bei taikomosioms programoms
         ir tarnyboms“ (ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamoji dalis).

      514    Taigi iš to, kas pasakyta, matyti, kad pati Microsoft aprašo įvairias serverių operacinių sistemų versijas kaip skirtas tenkinti įvairius naudotojų užduotimis pagrįstus poreikius.
         Iš to taip pat išplaukia, kad šios versijos nėra skirtos veikti tame pačiame kompiuteryje.

      515    Be to, reikia pažymėti, kad kitų serverių operacinių sistemų pardavėjų produktai taip pat „pritaikyti“ darbo grupės paslaugoms
         teikti. Tokie, pavyzdžiui, yra įmonės Red Hat produktai, kurios operacinės sistemos Red Hat Enterprise Linux ES ir Red Hat Enterprise Linux AS aiškiai skirtos įvairiems naudotojų poreikiams tenkinti. Kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 463 išnašoje, savo interneto
         svetainėje ši įmonė aprašo sistemą Red Hat Enterprise Linux ES kaip „puikiai tinkančią tinklo, rinkmenų, spausdintuvų, elektroninio pašto ir žiniatinklio serverio paslaugoms bei specialioms
         profesionalioms taikomosioms programoms arba taikomųjų programų paketams“. Pristatydama sistemą Red Hat Enterprise Linux AS, Red Hat savo ruožtu aprašo ją kaip skirtą „galingiausioms ir pagrindines funkcijas atliekančioms sistemoms“ ir kaip „tinkamiausią
         sprendimą dideliems padalinių ir informacinių centrų serveriams“. Tai atitinka argumentą, kad galingiausiuose serveriuose
         įdiegtos operacinės sistemos turi vykdyti „pagrindines“ užduotis ir todėl būti patikimesnės ir turėti funkcinį pranašumą,
         palyginti su darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis (ginčijamo sprendimo 57 ir 346 konstatuojamosios dalys).

      516    Trečia, Komisija remiasi „Microsoft kainų strategija“ ir ypač faktu, kad ji parduoda skirtingas serverių operacinių sistemų versijas už skirtingą kainą (ginčijamo
         sprendimo 369−382 konstatuojamosios dalys).

      517    Šiuo klausimu visų pirma reikia konstatuoti, kad iš ginčijamo sprendimo 370−373 konstatuojamosiose dalyse nurodytos informacijos,
         kurios Microsoft neginčija, išplaukia, kad skirtingų jos serverių operacinių sistemų versijų kainos labai skiriasi, ir tai
         pasakytina ir apie Windows 2000 Server seriją, ir apie Windows Server 2003 seriją.

      518    Remiantis 25 „kliento prieigos licencijomis“ (Client Access Licenses, (CAL)), sistemos Windows 2000 Advanced Server pardavimo kaina 2,22 karto didesnė negu sistemos Windows 2000 Server. Sistemos Windows 2000 Datacenter Server pardavimo kaina, remiantis 25 CAL, 5,55 karto didesnė negu sistemos Windows 2000 Server.

      519    Be to, remiantis 25 CAL, sistemos Windows Server 2003 Enterprise Edition pardavimo kaina 2,22 karto didesnė negu sistemos Windows Server 2003 Standard Edition. Sistemos Windows Server 2003 Datacenter Edition pardavimo kaina – 5,55 karto didesnė negu sistemos Windows Server 2003 Standard Edition (remiantis 25 CAL). Sistemos Windows Server 2003 Web Edition, kuri atlieka tik tam tikras nustatytas užduotis (žr. šio sprendimo 513 punktą), pardavimo kaina yra daug mažesnė negu sistemos
         Windows Server 2003 Standard Edition.
      520    Paskui pabrėžtina, jog, priešingai nei veikiausiai mano Microsoft (žr. šio sprendimo 446 punktą), išvadą, kad skirtingos serverių operacinių sistemų versijos priklauso atskiroms prekių rinkoms,
         Komisija daro ne vien iš to, jog Microsoft parduoda skirtingas versijas už skirtingas kainas. Kiek tai susiję su paklausos pakeičiamumu, Komisija atsižvelgia ne tik
         į šį veiksnį, bet ir į – ypač svarbų – faktą, kad kiekviena šių versijų skirta specifiniams naudotojų poreikiams patenkinti.

      521    Be to, Microsoft negali remtis tuo, kad „brangesni“ jos Windows Server 2003 serijos produktai, pvz., Windows Server 2003 Enterprise Edition ir Windows Server 2003 Datacenter Edition, leidžia atlikti tas pačias darbo grupės užduotis kaip, pvz., sistema Windows Server 2003 Standard Edition. Net jei tai tiesa, nepaneigiamas faktas, kad dvi pirmos sistemos skirtos kitiems poreikiams nei trečioji tenkinti ir kad
         mažai tikėtina, jog norintis gauti tik darbo grupės paslaugas naudotojas pirks daug brangesnę, palyginti su sistema Windows Server 2003 Standard Editon, operacinę sistemą.

      522    Kaip pagrįstai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 376 konstatuojamojoje dalyje, pati Microsoft laikosi tokios nuomonės, nes jos komerciniuose dokumentuose, kalbant apie Windows 2000 Server šeimą, nurodoma:

      „Trys šeimos produktai – Windows 2000 Server, (Windows 2000) Advanced Server ir (Windows 2000) Datacenter Server – leidžia Jums pasirinkti tokį investavimo būdą, kad būtų užtikrintas Jūsų skirtingoms komercinėms operacijoms tinkamas sistemos
         lygis, nepermokant už operacijas, kurioms nereikia maksimalaus veikimo laiko“.

      523    Microsoft taip pat negali remtis tuo, kad operacinė sistema Windows Server 2003 Standard Edition leidžia atlikti kitokias nei darbo grupės užduotis. Šiuo argumentu neatsižvelgiama į tai, kad Microsoft parduoda šią operacinę sistemą skirtingomis kainomis, atsižvelgdama į tai, ar ji bus naudojama darbo grupės, ar kitoms paslaugoms
         teikti. Kaip paaiškinta ginčijamo sprendimo 84 ir 380 konstatuojamosiose dalyse, Microsoft nustatytos operacinės sistemos Windows Server 2003 Standard Edition kainos apima mokestį už kiekvieną serverį, kuriame ji įdiegta, ir mokestį (CAL) už kiekvieną AK klientą, kuriam šis serveris teikia darbo grupės paslaugas. Atvirkščiai, naudotojas neprivalo įsigyti CAL, jeigu jis ketina naudoti šią operacinę sistemą „neautentifikuotoms“ užduotims, pvz., užkardos, tarpininko, podėlio, atlikti.
         Be to, iš šių konstatavimų matyti, jog Microsoft teiginys, kad „tiekėjai neparduoda skirtingiems asmenims tos pačios serverių operacinės sistemos versijos už skirtingą kainą,
         atsižvelgdami į tai, kaip ji bus naudojama“, yra neteisingas.

      524    Galiausiai, ketvirta, Komisija pažymi, kad ne darbo grupės serverių operacinės sistemos tam tikroje organizacijoje neturi
         būti taip suderintos su AK klientais, kaip darbo grupės serverių operacinės sistemos (ginčijamo sprendimo 346 ir 383−386 konstatuojamosios
         dalys).

      525    Šiuo klausimu pakanka pastebėti, jog šio sprendimo 385 punkte jau buvo konstatuota, kad šis Komisijos vertinimas teisingas.
         Bet kuriuo atveju Microsoft jo neginčija.

      526    Iš pirmiau išdėstytų argumentų matyti, jog Microsoft neįrodė, kad Komisijos išvada, pagal kurią nėra produktų, paklausos pusėje galinčių daryti tokį konkurencinį spaudimą darbo
         grupės serverių operacinėms sistemoms, kad galėtų būti priskirti tai pačiai produkto rinkai“ (ginčijamo sprendimo 387 konstatuojamoji
         dalis), būtų akivaizdžiai klaidinga.

      527    Pasiūlos pakeičiamumo klausimą Komisija išnagrinėjo ginčijamo sprendimo 388−400 konstatuojamosiose dalyse.

      528    Komisija mano, kad „kiti operacinių sistemų pardavėjai, įskaitant serverių operacinių sistemų pardavėjus, negali nukreipti
         savo gamybos ir prekybos išteklių į darbo grupės serverių operacines sistemas, nepatirdami didelių papildomų išlaidų ir neprisiimdami
         didelės papildomos rizikos per tokį trumpą laikotarpį, kad šioje byloje reikėtų laikyti reikšmingais argumentus dėl pasiūlos
         pakeičiamumo“ (ginčijamo sprendimo 399 konstatuojamoji dalis). Konkrečiai tariant, ji atmeta 2001 m. lapkričio 16 d. Microsoft atsakyme į antrąjį pranešimą apie kaltinimus išdėstytus argumentus, kad „pasiūlos pakeičiamumas praktiškai gali atsirasti
         nedelsiant“, nes, siekiant sukurti į darbo grupės serverių operacinę sistemą panašų produktą, pakanka „atjungti“ galingų serverių
         operacinių sistemų „sudėtingesnes funkcijas“.

      529    Reikia konstatuoti, kad savo rašytiniuose pareiškimuose Microsoft nepateikia jokių konkrečių argumentų, galinčių paneigti Komisijos analizę minėtose ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose
         dalyse. Dublike ji tik bendrai nurodo, kad „daugeliu atvejų pakeitimas nieko nekainuotų“ arba „pakeitimo sąnaudos būtų labai
         mažos“, net nenurodydama, ar ginčija Komisijos argumentus dėl pasiūlos pakeičiamumo nebuvimo.

      530    Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog Microsoft neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią klaidą, padarydama išvadą, jog šioje byloje nėra pasiūlos pakeičiamumo.

      531    Iš to, kas pasakyta pirmiau, darytina išvada, kad Komisija teisingai apibrėžė antrąją prekės rinką kaip darbo grupės serverių
         operacinių sistemų rinką.

      532    Šios išvados negali paneigti Microsoft argumentas, kad „sektoriuje niekas nevartoja termino „darbo grupės serveris“ ta prasme, kuria jį vartoja Komisija, siekdama
         apibrėžti (atitinkamą prekės rinką)“. Pirma, kaip labai teisingai nurodė Komisija, terminai, kuriuos pastaroji vartoja rinkai
         apibrėžti, neturi reikšmės nustatant, ar ji teisingai ją apibrėžė. Antra, Microsoft argumentas bet kuriuo atveju nepagrįstas, nes iš bylos medžiagos matyti, kad sąvokos „darbo grupės serveris“ ir „darbo grupės
         serverių operacinė sistema“ vartojamos sektoriuje apibrėžiant ginčijamame sprendime numatytus produktus. Pavyzdžiui, 1998 m.
         gruodžio 10 d. skunde Sun aiškiai nurodė, kad šis skundas susijęs su Microsoft veiksmais „darbo grupės serverių operacinių sistemų sektoriuje“. Šiuo klausimu taip pat pažymėtina, kad komerciniuose dokumentuose
         Microsoft pati pristato savo operacinę sistemą Windows 2000 Server kaip „darbo grupės serveriams skirtą sprendimą, padedantį vykdyti rinkmenų, spausdinimo ir ryšio palaikymo užduotis“ (žr.
         šio sprendimo 506 punktą).

      –       Dėl apskaičiuojant rinkos dalis taikytų metodų
      533    Microsoft kaltina Komisiją pritaikius netinkamus metodus apskaičiuojant įvairių ūkio subjektų dalis antroje prekės rinkoje. Ji, be
         kita ko, pažymi, kad šie metodai nesuteikia „jokios svarbios informacijos dėl dominuojančios padėties“.

      534    Pirmosios instancijos teismas mano, jog dėl toliau išdėstytų motyvų Microsoft neįrodė, kad taikydama šiuos metodus Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

      535    Ginčijamo sprendimo 473−490 konstatuojamosiose dalyse Komisija išsamiai paaiškina šiuos metodus.

      536    Pirmiausia Komisija nurodo, kad vertindama įvairių ūkio subjektų padėtį rinkoje ji naudojo dvi „referencines vertes“ (proxies), t. y., pirma, IDC įvertinimus, padarytus remiantis kompiuterinės įrangos kainų koridoriumi bei įvairių serverių atliekamų užduočių pasidalijimu,
         ir, antra, rinkos dalių įvertinimus, pagrįstus 2003 m. rinkos tyrimo rezultatais bei antra ir trečia Mercer atliktomis apklausomis (ginčijamo sprendimo 473 konstatuojamoji dalis).

      537    Pirmiausia reikia pažymėti, kad konstatavimas pirmesniame punkte įrodo, jog Microsoft teiginys, kad apskaičiuodama rinkos dalis Komisija atsižvelgė tik į laiką, kurio serverio operacinei sistemai reikia darbo
         grupės užduotims atlikti, ir tik į iki 25 000 JAV dolerių kainuojančių serverių operacinių sistemų pardavimą, yra akivaizdžiai
         neteisingas. Microsoft nepaminėjo, kad Komisija atsižvelgė ne tik į IDC, bet ir į kitų šaltinių duomenis. Kaip bus nurodyta 556 punkte, remiantis šiais duomenimis nustatytos rinkos dalys iš esmės
         atitinka rinkos dalis, nustatytąsias remiantis IDC duomenimis.

      538    Toliau Komisija nurodo, kad rinkos dalis reikia vertinti atsižvelgiant į parduotų prekių vienetų skaičių ir į bendrą parduotos
         kompiuterinės ir programinės įrangos apyvartą (ginčijamo sprendimo 474−477 konstatuojamosios dalys).

      539    Galiausiai dėl IDC duomenų Komisija mano, kad juos reikia pakoreguoti pritaikant du „filtrus“ (ginčijamo sprendimo 478−489 konstatuojamosios
         dalys). Pirma, ji atsižvelgia tik į iki 25 000 JAV dolerių arba 25 000 EUR kainuojančius serverius, turint omenyje, kad tuo
         metu, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 6 išnašos, vienas euras iš esmės buvo lygus vienam JAV doleriui. Antra, ji atsižvelgia
         tik į tam tikras IDC nustatytų užduočių kategorijas.

      540    Microsoft kaltinimas susijęs su šių dviejų filtrų pritaikymu.

      541    Savo dublike Microsoft tik bendrai ginčija pirmojo filtro reikšmingumą. Dubliko C.12 priede ji šiek tiek paaiškina savo argumentus, pirma, teigdama,
         kad 2003 m. rinkos tyrimas – kurio rezultatus Komisija naudojo grįsdama šio filtro taikymą – susijęs su „ypatingos klientų
         grupės veiksmais“, o antra, kritikuodama tai, kad Komisija atsižvelgia į serverių, o ne į operacinių sistemų pardavimo kainas.
         Šiuo klausimu ji pažymi, kad ta pati darbo grupės serverių operacinė sistema gali veikti labai skirtingų kainų serveriuose
         ir, be kita ko, daugiau kaip 25 000JAV dolerių kainuojančiuose serveriuose.

      542    Šiems argumentams negali būti pritarta.

      543    Visų pirma, per 2003 m. rinkos tyrimą Komisijos apklausti subjektai nėra „ypatinga klientų grupė“. Kaip nurodyta ginčijamo
         sprendimo 8 konstatuojamojoje dalyje, tai yra Komisijos atsitiktinai pasirinktos įvairaus dydžio bendrovės, veikiančios įvairiose
         valstybėse narėse ir įvairiuose ūkio sektoriuose.

      544    Taip pat reikia pažymėti, kad 25 000 JAV dolerių arba 25 000 EUR riba, kaip nurodė Komisija atsakydama į vieną iš Pirmosios
         instancijos teismo pateiktų rašytinių klausimų, apima „visas sistemos išlaidas (t. y. programinės ir kompiuterinės įrangos)“.
         Pirmosios instancijos teismas mano, kad vertindama ūkio subjektų dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje Komisija
         turėjo atsižvelgti į bendrą kompiuterinės ir programinės įrangos pardavimo kainą. Kaip konstatuota ginčijamo sprendimo 69
         ir 474 konstatuojamosiose dalyse, kai kurie tiekėjai, tarp jų Sun ir daugelis UNIX produktų tiekėjų, kuria ir serverių operacinėmis sistemomis prekiauja kartu su kompiuterine įranga. Be to, reikia konstatuoti,
         kad per administracinę procedūrą pati Microsoft pritarė Komisijos metodams (žr. ginčijamo sprendimo 476 konstatuojamąją dalį).

      545    Galiausiai reikia konstatuoti, kad Komisija teisingai pritaikė 25 000 JAV dolerių arba 25 000 EUR kainos ribą, kuri atitinka
         didžiausią serverių, priklausančių pirmai iš trijų serverių kategorijų, pagal kurias IDC skirsto rinką atlikdama savo analizę, pardavimo kainą (ginčijamo sprendimo 480 konstatuojamoji dalis). Iš 2003 m. rinkos tyrimo
         rezultatų išplaukia, kad darbo grupės serverių operacinės sistemos paprastai veikia sąlygiškai pigesniuose serveriuose, priešingai
         nei „pagrindinių užduočių“ taikomosios programos, kurios diegiamos galingiausiuose serveriuose.

      546    Be to, per šį rinkos tyrimą Komisija, be kita ko, paprašė apklaustų organizacijų nurodyti, kokią kainą jos būtų pasirengusios
         mokėti už darbo grupės serverį (2003 m. birželio 4 d. prašymo pateikti informacijos klausimas Nr. 3). Iš 85 į šį klausimą
         atsakiusių organizacijų 83 (arba apie 97,6 %) pažymėjo, jog nemokėtų daugiau kaip 25 000 EUR.

      547    Be to, savo 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija pateikė organizacijoms kelis klausimus dėl jų ankstesnių
         ir planuotų įsigyti serverių, skirtų teikti rinkmenų ir spausdinimo paslaugas (klausimai Nr. 8 ir 9). Iš atsakymų į šiuos
         klausimus išplaukia, kad iš 8 236 organizacijų tam tikslui įsigytų serverių 8 001 (arba apie 97,1 %) kainavo iki 25 000 EUR
         ir kad iš 2 695 planuotų tokių serverių pirkimų 2 683 (arba apie 99,6 %) buvo iki 25 000 EUR (ginčijamo sprendimo 479 konstatuojamoji
         dalis).

      548    Dėl antro filtro Microsoft dublike tik pastebi, kad taikant šį filtrą susiklosto absurdiška situacija, kai „operacinės sistemos vienetas kartu laikomas
         priklausančiu ir nepriklausančiu rinkai, atsižvelgiant į konkrečiu momentu atliekamas užduotis“. Dubliko C.12 priede ji taip
         pat nurodo, kad „didelė pardavimo dalis, kuri buvo (dirbtinai) pašalinta iš rinkos (taikant šį filtrą), beveik neabejotinai
         atitinka (serverių operacinių sistemų) pardavimą, priklausantį Komisijos numatomai rinkai (t. y. darbo grupės serverių operacinių
         sistemų rinkai)“.

      549    Šiems argumentams taip pat negali būti pritarta.

      550    Reikia konstatuoti ne tik tai, kad Komisija galėjo pagrįstai taikyti antrąjį filtrą, bet ir tai, kad Microsoft labai pervertina jo taikymo pasekmes.

      551    Šiame kontekste reikia priminti priežastį, dėl kurios Komisija manė, jog būtina taikyti šį filtrą. Kaip išplaukia iš ginčijamo
         sprendimo 482 konstatuojamosios dalies, ši priežastis yra ta, kad ne visos iki 25 000 JAV dolerių arba 25 000 EUR kainuojančiuose
         serveriuose įdiegtos operacinės sistemos teikia darbo grupės paslaugas. Kai kurios iš šių sistemų skirtos vykdyti specialias
         užduotis ir yra už darbo grupės tinklo arba jo pakraštyje, pvz., žiniatinklio tarnybos, užkardos. Taip yra, pvz., sistemos
         Windows Server 2003 Web Edition atveju, kuri paprastai įdiegta iki 25 000 JAV dolerių arba 25 000 EUR kainuojančiuose serveriuose ir kurios licencijos sąlygos
         draudžia ją naudoti teikiant darbo grupės paslaugas.

      552    Todėl Komisija pagrįstai manė, kad reikėjo atsargiai elgtis su IDC duomenimis apie iki 25 000 JAV dolerių arba 25 000 EUR kainuojančius serverius ir taip pat atsižvelgti į šių serverių atliekamas
         įvairių rūšių užduotis (ginčijamo sprendimo 483 konstatuojamoji dalis). Šiam tikslui ji panaudojo IDC duomenis, esančius vadinamojoje IDC Server Workloads 2003 Model duomenų bazėje. Šie duomenys gauti iš vartotojų, kurių IDC paprašė nurodyti, kokias užduotis (t. y. „darbo pavedimus“) atlieka jų organizacijoje naudojami serveriai. Kaip jau buvo nurodyta
         šio sprendimo 431 punkte, IDC nustatė aštuonias pagrindines užduočių kategorijas, išskirdama šiose pagrindinėse kategorijose kelias pakategorijas. Komisija
         išskyrė pakategorijas „rinkmenų/spausdintuvų bendras naudojimas“ ir „tinklo valdymas“, kurios labiausiai susijusios su ginčijamame
         sprendime numatytomis „bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo“ ir „naudotojų ir naudotojų grupių valdymo“ paslaugomis (ginčijamo
         sprendimo 486 konstatuojamoji dalis).

      553    Teisinga, kad minėtoms pakategorijoms priklausančios užduotys nevisiškai atitinka darbo grupės serverių operacinių sistemų
         rinką sudarančias paslaugas. Tačiau Komisijai tai buvo gerai žinoma, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 487 ir 488 konstatuojamosiose
         dalyse esančių pavyzdžių, be kita ko, parodančių, kad tam tikros galinguose serveriuose atliekamos užduotys gali būti priskirtos
         prie vienos ar kitos minėtos pakategorijos, nors aišku, kad jos nėra darbo grupės užduotys.

      554    Tačiau būtent šių dviejų Microsoft kritikuojamų filtrų taikymas kartu leidžia sumažinti IDC ir Komisijos apibrėžtų užduočių atitikties problemą.

      555    Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad rinkos dalys, nustatytos taikant tik pirmą filtrą, nedaug skiriasi nuo rinkos dalių,
         nustatytų taikant abu filtrus kartu. Kalbant apie Microsoft rinkos dalį 2002 metais, apskaičiuotą atsižvelgiant į visą iki 25 000 JAV dolerių kainuojančių serverių pardavimą, pasakytina,
         kad ji sudaro 64,9 % pagal parduotus vienetus ir 61 % pagal apyvartą (ginčijamo sprendimo 491 konstatuojamoji dalis). Tų pačių
         serverių atžvilgiu remiantis tik pakategorijomis „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir „tinklo valdymas“ Microsoft turimos rinkos dalys yra tokios: 66,4 % pagal parduotus vienetus (65,7 % pagal apyvartą) pirmoje pakategorijoje ir 66,7 %
         pagal parduotus vienetus (65,2 % pagal apyvartą) antroje pakategorijoje (ginčijamo sprendimo 493 konstatuojamoji dalis).

      556    Bendrai paėmus, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 473 konstatuojamojoje dalyje, procentinė dalis, gauta naudojant IDC duomenis ir taikant kartu du filtrus, iš esmės atitinka procentinę dalį, gautą remiantis 2003 m. rinkos tyrimo rezultatais
         bei antra ir trečia Mercer apklausomis (žr., pvz., ginčijamo sprendimo 495, 497 ir 498 konstatuojamąsias dalis). Šiame kontekste pabrėžtina, kad visais
         atvejais Komisijos vertinimas buvo labai atsargus. Pavyzdžiui, Microsoft atveju ji atsižvelgė į mažiausią rinkos dalį, t. y. „bent 60 %“ (ginčijamo sprendimo 499 konstatuojamoji dalis).

      557    Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, jog Microsoft neįrodė, kad apskaičiuodama rinkos dalis ir taikydama šiuos metodus Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, ir atitinkamai,
         kad ginčijamo sprendimo 491−513 konstatuojamosiose dalyse pateikti rinkos dalių vertinimai laikytini akivaizdžiai klaidingais.

      558    Taip pat reikia pasakyti, kad konstatuodama, jog Microsoft užima dominuojančią padėtį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, Komisija remiasi ne tik šios įmonės turimomis
         rinkos dalimis. Ji taip pat atsižvelgia į tai, kad yra patekimo į rinką kliūčių (ginčijamo sprendimo 515−525 konstatuojamosios
         dalys), t. y. dėl tinklo poveikio ir suderinamumo trikdžių bei dėl glaudžių komercinių ir technologinių ryšių tarp minėtos
         ir AK klientų operacinių sistemų rinkos (ginčijamo sprendimo 526−540 konstatuojamosios dalys).

      559    Galiausiai dėl neteisėto atsisakymo reikia priminti, kad ginčijamame sprendime Komisija kaltina Microsoft, jog siekdama daryti poveikį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkai, taikydama „sverto efektą“ (leveraging), ji pasinaudojo AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima beveik monopoline padėtimi (ginčijamo sprendimo 533, 538, 539,
         764−778, 1063, 1065−1069 konstatuojamosios dalys). Kitaip tariant, piktnaudžiavimas, kuriuo kaltinama Microsoft, grindžiamas pirmoje prekės rinkoje užimama dominuojančia padėtimi (ginčijamo sprendimo 567 ir 787 konstatuojamosios dalys).
         Taigi to, kad Komisija nepagrįstai manė, jog Microsoft užima dominuojančią padėtį antroje prekės rinkoje (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 491−541, 781 ir 788 konstatuojamąsias
         dalis), nepakanka išvadai, jog ji neteisingai pripažino Microsoft piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, padaryti.

      –       Dėl taikytino kriterijaus
      560    Ginčijamame sprendime Komisija išnagrinėjo, ar nagrinėjamas atsisakymas „kelia pavojų“ panaikinti konkurenciją darbo grupės
         operacinių sistemų rinkoje (ginčijamo sprendimo 585, 589, 610, 622, 626, 631, 636, 653, 691, 692, 712, 725, 781, 992 ir 1070 konstatuojamosios
         dalys). Microsoft mano, kad šis kriterijus nepakankamai griežtas, nes atitinkama teismų praktika dėl intelektinės nuosavybės teisių reikalauja
         iš Komisijos įrodyti, kad atsisakymas suteikti licenciją trečiajai šaliai „gali panaikinti bet kokią konkurenciją“, arba,
         kitaip tariant, kad „labai tikėtina“, jog šis atsisakymas sukels tokių pasekmių.

      561    Pirmosios instancijos teismas mano, kad Microsoft kaltinimas yra tik terminologinio pobūdžio ir visiškai nereikšmingas. Bendrijos teismas vienodai vartoja terminus „konkurencijos
         panaikinimo pavojus“ ir „gali panaikinti bet kokią konkurenciją“, siekdamas išreikšti tą pačią mintį, t. y. tai, kad EB 82 straipsnis
         taikomas ne tik nuo to momento, kai konkurencijos rinkoje nebėra arba beveik nebėra. Jeigu Komisija būtų įpareigota laukti,
         kol iš rinkos bus pašalinti konkurentai arba kol toks pašalinimas būtų neišvengiamas, kad galėtų imtis veiksmų remdamasi šia
         nuostata, tai akivaizdžiai prieštarautų šios nuostatos tikslui − apsaugoti neiškreiptą konkurenciją bendrojoje rinkoje ir,
         visų pirma, apsaugoti nagrinėjamoje rinkoje dar esančią konkurenciją.

      562    Šiuo atveju Komisija juo labiau galėjo taikyti EB 82 straipsnį, kol konkurencija darbo grupės serverių operacinių sistemų
         rinkoje nebuvo visiškai panaikinta, nes šiai rinkai būdingas stiprus tinklo poveikis ir būtų sunku atkurti panaikintą konkurenciją
         (žr. ginčijamo sprendimo 515−522 ir 533 konstatuojamąsias dalis).

      563    Reikia taip pat pažymėti, kad nebūtina įrodyti visos konkurencijos rinkoje panaikinimą. Nustatant EB 82 straipsnio pažeidimą
         iš tikrųjų svarbu tai, kad nagrinėjamas atsisakymas kelia pavojų arba gali panaikinti bet kokią veiksmingą konkurenciją rinkoje.
         Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, jog fakto, kad dominuojančios įmonės konkurentai veikia tam tikrose nedidelėse rinkos „nišose“,
         nepakanka norint padaryti išvadą apie tokios konkurencijos egzistavimą.

      564    Galiausiai reikia priminti, kad būtent Komisija turi įrodyti, jog nagrinėjamas atsisakymas pateikti (informacijos) gali panaikinti
         bet kokią veiksmingą konkurenciją. Kaip nurodyta 482 punkte, ji turi pagrįsti savo vertinimą teisingais, patikimais ir nuosekliais
         įrodymais, kurie atspindėtų visus esminius duomenis, į kuriuos reikėtų atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar
         jie galėtų pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas.

      –       Dėl rinkos rodiklių ir konkurencinės situacijos vertinimo
      565    Pirmosios instancijos teismas pastebi, jog ginčijamame sprendime Komisija kartu nagrinėja ir aplinkybę, kad su suderinamumu
         susijusi informacija yra būtina ir kad nagrinėjamas atsisakymas gali panaikinti konkurenciją (ginčijamo sprendimo 585−692 konstatuojamosios
         dalys). Jos analizę sudaro keturios dalys. Pirma, Komisija nagrinėja darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos raidą
         (ginčijamo sprendimo 590−636 konstatuojamosios dalys). Antra, ji konstatuoja, kad suderinamumas, tai darbo grupės serverių
         operacinių sistemų Windows įdiegimą lemiantis faktorius (ginčijamo sprendimo 637−665 konstatuojamosios dalys). Trečia, ji nurodo, jog tam, kad Microsoft turi atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją, nėra alternatyvų (ginčijamo sprendimo 666−687 konstatuojamosios dalys).
         Ketvirta, ji pateikia keletą pastabų dėl MCPP (ginčijamo sprendimo 688−691 konstatuojamosios dalys).

      566    Argumentai, kuriuos pateikia Microsoft grįsdama šį kaltinimą, iš principo susiję su anksčiau minėtos Komisijos analizės dalimi. Microsoft iš esmės nurodo, jog rinkos rodikliai paneigia Komisijos požiūrį, kad dėl nagrinėjamo atsisakymo gali būti panaikinta konkurencija
         darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.

      567    Pirmoje dalyje Komisija visų pirma išnagrinėjo Microsoft ir jos konkurentų rinkos dalių antroje prekės rinkoje raidą. Iš esmės ji konstatavo, kad Microsoft rinkos dalis greitai ir stipriai išaugo ir toliau nuolat didėja, ypač Novell sąskaita. Toliau Komisija pažymi, kad UNIX produktų pardavėjų rinkos dalis labai maža. Galiausiai ji mano, kad Linux produktai užima tik labai mažą rinkos dalį, kuri visai nepadidėjo per kelerius metus iki ginčijamo sprendimo priėmimo, ir
         kad tam tikros prognozės apie jos augimą ateityje negali paneigti Komisijos išvados apie veiksmingos konkurencijos rinkoje
         panaikinimą.

      568    Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuos samprotavimus patvirtina bylos medžiaga ir kad jų negali paneigti Microsoft argumentai.

      569    Pirma, iš bylos medžiagos matyti, kad iš pradžių Microsoft tiekė tik AK klientų operacines sistemas ir kad į serverių operacinių sistemų rinką ji įėjo gana vėlai (žr., be kita ko,
         2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus 47 punktą). Ji pradėjo kurti serverių operacines sistemas
         dešimtojo dešimtmečio pradžioje, 1992 m. liepos mėn. platindama savo pirmąją sistemą „Windows NT 3.5 Server“, ir pasiekė realią komercinę sėkmę tik pasiūliusi produktą „Windows NT 4.0“, kuris buvo pateiktas į rinką 1996 metais (žr., be kita ko, 2000 m. lapkričio 17 d. atsakymo į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus
         50 punktą ir dubliko 50 ir 56 punktus).

      570    Iš IDC duomenų, išdėstytų ginčijamo sprendimo 591 dalyje, matyti, kad pagal parduotus vienetus Microsoft rinkos dalis iki 25 000 JAV dolerių kainuojančių serverių operacinių sistemų rinkoje padidėjo nuo 25,4 % (24,5 % pagal apyvartą)
         1996 metais iki 64,9 % (61 % pagal apyvartą) 2002 metais, o tai sudarė 40 % padidėjimą vos per 6 metus.

      571    Iš IDC duomenų, pateiktų ginčijamo sprendimo 592 konstatuojamojoje dalyje, taip pat matyti, kad Microsoft rinkos dalis nuolat augo išleidus operacinių sistemų Windows 2000 kartą. Tačiau, kaip ginčijamame sprendime daug kartų teisingai konstatavo Komisija (žr., pvz., 578−584, 588 ir 613 konstatuojamąsias
         dalis), Microsoft konkurentams suderinamumo problema labai aštriai iškilo būtent su šios produktų serijos operacinėmis sistemomis.

      572    Pavyzdžiui, programinė įranga NDSNT, kurią sukūrė Novell panaudojusi apgrąžos inžinerijos technologijas, palengvino Microsoft konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų ir Windows domeno architektūros, šiuo atveju – Windows NT, suderinamumą. Šis produktas galėjo būti įdiegtas Windows NT domeno kontrolieriuje ir leido klientams naudoti Novell NDS (Novell Directory Service, vėliau pavadintą eDirectory), administruojant įvairius Windows NT domenų aspektus. Tačiau dėl to, kad Microsoft nesuteikia Novell tam tikros informacijos, NDS NT negali veikti su operacine sistema Windows 2000 Server (žr. ginčijamo sprendimo 301 konstatuojamąją dalį).

      573    Kitas pavyzdys – tai produktas AS/U, kurį AT&T sugebėjo sukurti dešimtajame dešimtmetyje, panaudojusi Windows šaltinio kodo elementus, kuriuos Microsoft jai atskleidė pagal išduotą licenciją. Dėl šio produkto serveris, kuriame buvo įdiegta sistema UNIX, galėjo veikti kaip pagrindinis domeno kontrolierius Windows NT domene (žr. ginčijamo sprendimo 211 konstatuojamąją dalį). Taip pat remdamasi AT&T jai pagal licenciją perduotu AS/U šaltinio kodu Sun sugebėjo sukurti į AS/U panašų produktą, kurį pavadino PC NetLink. Įdiegus šį produktą su operacine sistema Solaris veikiančiame serveryje, jis leisdavo šiam serveriui, pirma, „skaidriai teikti Windows 3.X/95/98/NT klientams rinkmenų, spausdinimo, katalogo ir Windows NT saugumo paslaugas“, ir tai daryti „baziniu būdu“, t. y. nereikalaujant iš naudotojų įdiegti į savo AK papildomą programinę
         įrangą, o antra, veikti kaip pagrindiniam arba šalutiniam Windows NT domeno kontrolieriui (žr. ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamąją dalį). 2001 m. Microsoft ir AT&T nusprendė netaikyti savo susitarimo dėl licencijos kai kurioms naujoms serverių operacinių sistemų technologijoms. Taigi
         Microsoft neperdavė AT&T būtinųjų sistemas Windows NT 4.0 pakeitusių operacinių sistemų šaltinio kodo elementų. Todėl PC NetLink toliau galėjo veikti tik su AK klientais, kuriems buvo įdiegta sistema Windows NT – t. y. ji neveikė su sistemomis Windows 2000 – ir laipsniškai pasidarė nebeįdomi.

      574    Tuo pačiu klausimu reikia nurodyti įvairius pasikeitimus, įvykusius perėjus nuo technologijos Windows NT prie technologijos Windows 2000 ir Active Directory (žr. šio sprendimo 167−171 punktus).

      575    Antra, iš bylos medžiagos išplaukia, kad lygiagrečiai su pirmiau aprašyta Microsoft rinkos dalies raida Novell toliau prarasdavo pozicijas darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje ir vos per kelerius metus tapo antraeile jos
         dalyve. Tuo metu, kai Microsoft įėjo į serverių operacinių sistemų rinką, pirmaujantis produktas teikiant darbo grupės paslaugas buvo Novell sistema NetWare (žr. dubliko 56 punktą), kuri buvo rinkoje nuo devintojo dešimtmečio vidurio.

      576    Iš ginčijamo sprendimo 593 konstatuojamojoje dalyje minėtų IDC duomenų išplaukia, kad atsižvelgiant į pakategoriją „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir į iki 25 000 JAV dolerių
         kainuojančius serverius NetWare rinkos dalis pagal parduotus vienetus sumažėjo nuo 33,3 % 2000 metais iki 23,6 % 2002 metais, o pagal apyvartą – nuo 31,5 %
         2000 metais iki 22,4 % 2002 metais.

      577    Novell nuosmukį patvirtino rinkos analitikai ir pati Microsoft (žr. ginčijamo sprendimo 596 konstatuojamąją dalį).

      578    Be to, ataskaitoje apie trečios apklausos rezultatus Mercer aiškiai pažymi, kad organizacijos pradėjo mažiau naudoti NetWare. Mercer, be kita ko, pažymi, kad „per apklausą apie serverių operacinių sistemų naudojimą atliekant darbo grupės serverio funkcijas
         per pastarųjų penkerių metų laikotarpį paaiškėjo, jog pradėjusių mažiau naudoti NetWare organizacijų skaičius beveik septynis kartus viršija pradėjusiųjų ją naudoti daugiau“ (žr. ataskaitos 25 puslapį ir 16 lentelę).

      579    Kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 594 ir 595 konstatuojamosiose dalyse, kai kurie 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai
         bei kai kurie per administracinę procedūrą Microsoft pateikti klientų pareiškimai aiškiai įrodo tendenciją keisti NetWare įdiegiant Windows 2000 Server. Ir, atvirkščiai, yra tik keli „perėjimo“ nuo Windows prie NetWare pavyzdžiai (žr. ginčijamo sprendimo 594 ir 632 konstatuojamąsias dalis).

      580    Trečia, bylos medžiaga parodo, kad kiti Microsoft konkurentai išsaugojo tik nereikšmingą poziciją darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.

      581    Pirmiausia, iš ginčijamo sprendimo 508 konstatuojamojoje dalyje minėtų IDC duomenų matyti, kad UNIX sistemų pardavėjų (tarp jų Sun) 2002 metais bendrai užimama rinkos dalis, atsižvelgiant į pakategoriją „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“ ir į iki
         25 000 JAV dolerių kainuojančius serverius, sudarė vos 4,6 % pagal parduotus vienetus ir 7,4 % pagal apyvartą. Pakategorijoje
         „tinklo valdymas“ atitinkami rodikliai buvo 6,4 % pagal parduotus vienetus ir 10,8 % pagal apyvartą.

      582    Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš 2003 m. rinkos tyrimo rezultatų ir Microsoft pateiktų klientų pareiškimų matyti, jog sistemos UNIX iš esmės naudojamos ne vykdant darbo grupės užduotis, o įgyvendinant „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas, teikiant
         žiniatinklio ir užkardos paslaugas bei minimaliai teikiant vidaus elektroninio pašto paslaugas (žr. ginčijamo sprendimo 509−511 konstatuojamąsias
         dalis).

      583    Iš IDC duomenų, 2003 m. rinkos tyrimų rezultatų ir Microsoft klientų pareiškimų išplaukia, kad, priešingai nei teigia Microsoft, priimant ginčijamą sprendimą Linux produktai užėmė tik labai mažą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos dalį.

      584    Iš ginčijamo sprendimo 599 konstatuojamojoje dalyje išdėstytų IDC duomenų išplaukia, kad bendra Linux produktų kūrėjų užimama rinkos dalis pagal parduotus vienetus, kalbant apie pakategoriją „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“
         ir iki 25 000 JAV dolerių kainuojančius serverius, sumažėjo nuo 5,1 % 2000 metais iki 4,8 % 2002 metais. Vertinant pagal apyvartą,
         bendra rinkos dalis per tą patį laikotarpį išliko 3,9 %.

      585    Atsižvelgiant į pakategoriją „tinklo valdymas“ ir į iki 25 000 JAV dolerių kainuojančius serverius, bendra Linux produktų kūrėjų dalis pagal parduotus vienetus, remiantis ginčijamo sprendimo 728 išnašoje minėtais IDC duomenimis (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 505 konstatuojamąją dalį), padidėjo nuo 10,1 % 2000 metais iki 13,4 % 2002 metais
         (ir nuo 8 iki 10,8 % per tą patį laikotarpį pagal apyvartą). Tačiau šis padidėjimas yra sąlyginis ta prasme, kad ši pakategorija,
         kaip pažymi Komisija ginčijamo spendimo 488 konstatuojamojoje dalyje ir minėtoje išnašoje, apima paslaugas, kurios nepriklauso
         darbo grupės paslaugoms ginčijamo sprendimo prasme. IDC apibrėžė šią pakategoriją kaip „(apimančią) tokias tinklo taikomąsias programas: katalogo tarnybos, saugumas/autentifikavimas,
         duomenų/rinkmenų perdavimas tinkle, ryšio palaikymas ir duomenų/rinkmenų perdavimas sistemoje (ginčijamo sprendimo 488 konstatuojamoji
         dalis). Vadovaudamiesi tokiu apibrėžimu, kai kurie IDC apklausti naudotojai gali šiai kategorijai priskirti tam tikras jai ir atitinkamai prekės rinkai nepriklausančias užduotis,
         kurias paprastai atlieka sistemos Linux arba UNIX. Pavyzdžiui, galima manyti, kad į šį apibrėžimą patenka „tinklų pakraščiuose esančios“ užduotys, pvz., užkardos, kurias galima
         priskirti „saugumui“, ir maršrutizavimo, kurias galima priskirti „duomenų/rinkmenų perdavimui tinkle“. Tačiau šias užduotys,
         kaip pažymėta ginčijamo sprendimo 58, 346, 482, 600 ir 601 konstatuojamosiose dalyse, paprasčiausiuose serveriuose paprastai
         atlieka sistemos Linux. Todėl su pakategorija „tinklo valdymas“ susiję IDC duomenys pervertina sistemų Linux pardavimą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.

      586    Ginčijamo sprendimo 487 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad su pakategorija „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“
         susiję IDC duomenys taip pat turi trūkumų, ypač ta prasme, kad dėl to, jog vykdantys „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas galingiausi
         serveriai gali spausdinti tam tikrus dokumentus, pvz., sąskaitas, apklausti naudotojai gali manyti, kad šie serveriai atlieka
         minėtai pakategorijas priklausančias užduotis, nors akivaizdu, kad jie nėra darbo grupės serveriai. Tačiau 25 000 EUR arba
         25 000 JAV dolerių filtro taikymas leidžia sumažinti tokį netikslumą (žr. ginčijamo sprendimo 489 konstatuojamąją dalį, kurioje
         Komisija paaiškina, kad sąskaitas spausdinantys centriniai kompiuteriai paprastai kainuoja daugiau). Taigi su pakategorija
         „tinklo valdymas“ susiję IDC duomenys yra ne tokie tikslūs nei duomenys, susiję su pakategorija „bendras rinkmenų/spausdintuvų naudojimas“.

      587    Pažymėtina, kad 2003 m. rinkos tyrimo rezultatuose 586 punkte nurodytų netikslumų nėra. Taigi šie rezultatai patvirtina, kad
         Linux užėmė tik labai nereikšmingą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos dalį. 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti
         informacijos Komisija paklausė atitinkamų organizacijų, ar darbo grupės užduotims jos naudoja Linux pagrindu veikiančius serverius kartu su programine įranga Samba (klausimas Nr. 25). Iš 102 tyrime dalyvavusių organizacijų tik 19 naudojo tokius serverius darbo grupės užduotims atlikti
         ir daugeliu atvejų toks naudojimas buvo labai ribotas (ginčijamo sprendimo 506 konstatuojamoji dalis). Iš daugiau kaip 1 200 000
         per 2003 m. rinkos tyrimą išnagrinėtų AK klientų mažiau kaip 70 000 (t. y. mažiau kaip 5,8 %) atliekant bendro rinkmenų ir
         spausdintuvų naudojimo užduotis aptarnaudavo Linux pagrindu veikiantys serveriai kartu su Samba (ginčijamo sprendimo 506 ir 599 konstatuojamosios dalys).

      588    Tuo pačiu klausimu taip pat reikia pažymėti, jog, kaip paaiškina Komisija atsiliepime į ieškinį (140 punktas), iš antros Mercer apklausos matyti, kad Linux produktams bendrai tenka 4,8 % rinkos atliekant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotis ir 5,2 % rinkos atliekant
         naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis; trečia Mercer apklausa parodo, kad tie patys produktai užima 5,4 % rinkos atliekant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotis
         ir 4,5 % rinkos atliekant naudotojų ir naudotojų grupių valdymo užduotis.

      589    Iš tikrųjų 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai parodo, kad Linux produktai, kaip ir sistemos UNIX, paprastai naudojami vykdant ne darbo grupės užduotis, t. y. teikiant žiniatinklio ir užkardos paslaugas ir įgyvendinant
         „pagrindinių užduočių“ taikomąsias programas (žr. ginčijamo sprendimo 600 ir 601 konstatuojamąsias dalis, kuriose komentuojami
         atsakymai į 2003 m. balandžio 16 d. prašymo pateikti informacijos klausimus Nr. 5 ir 6).

      590    Reikia pridurti, kad šiuos teiginius, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 602 konstatuojamojoje dalyje, patvirtina
         per administracinę procedūrą Microsoft pateikti klientų pareiškimai.

      591    Dar reikia pasakyti, kad Linux produktų kūrėjų užimama rinkos dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje ne tik negali būti lyginama su rinkos
         dalimi, kurią Microsoft sugebėjo užimti vos per keletą metų, bet ir kad ši dalis didėjo ne pastarosios, o Novell ir UNIX produktų kūrėjų sąskaita. Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip triplike nurodo Komisija (104 punktas), iš Mercer per trečią apklausą apklaustų ūkio subjektų, kurie per pastaruosius penkerius metus darbo grupės užduotims pradėjo daugiau
         naudoti sistemas Linux, 67 % sumažino naudojimąsi sistemomis NetWare arba UNIX ir tik 14 % sumažino naudojimąsi sistemomis Windows. Be to, kaip ji teisingai konstatavo ginčijamo sprendimo 632 konstatuojamojoje dalyje, per 2003 m. rinkos tyrimą nustatyti
         tik du „perėjimo“ nuo sistemų Windows prie sistemų Linux atvejai darbo grupės užduotims atlikti.

      592    Priešingi teiginiai, kuriuos Microsoft pateikia dubliko C.11 priede, neįtikina, ypač atsižvelgiant į nuolatinį jos rinkos dalies didėjimą aptariamoje prekių rinkoje
         per visą nagrinėjamo neteisėto atsisakymo laikotarpį.

      593    Minėti įrodymai patvirtina, kad dėl šio atsisakymo Microsoft konkurentų produktai rinkoje užims nereikšmingas pozicijas, t. y. bus nepelningi. Taigi galima minimali rinkos dalyvių konkurencija
         negali paneigti Komisijos požiūrio dėl veiksmingos konkurencijos šioje rinkoje panaikinimo pavojaus.

      594    Atsižvelgdamas į 583−593 punktuose išdėstytus argumentus Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 603 konstatuojamojoje
         dalyje Komisija pagrįstai nurodė, jog Linux produktų pardavėjai nekelia Microsoft rimto pavojaus darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.

      595    Vis dar dėl Linux produktų Microsoft nurodo, kad jų dalis darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje toliau didės. Ji nurodo šį argumentą ieškinio A.19 priede
         ir dubliko C.11 priede. Savo ruožtu Komisija išsamiai atsako į šį argumentą atsiliepimo į ieškinį B.10 priede ir tripliko
         D.11 priede.

      596    Pagrįsdama šį argumentą Microsoft visų pirma remiasi kai kuriais trečios Mercer apklausos rezultatais.

      597    Per šią apklausą Mercer, be kita ko, klausinėjo informatikos specialistų, kurių organizacijose atliekant darbo grupės užduotis jau buvo naudojamos
         operacinės sistemos Linux, ar jie planuoja jas naudoti daugiau per ateinančius penkerius metus. Kaip matyti iš Mercer ataskaitoje esančios lentelės Nr. 19, kurioje analizuojami šios apklausos rezultatai, 53 iš 70 į šį klausimą atsakiusių informatikos
         specialistų atsakė teigiamai.

      598    Pirmosios instancijos teismo nuomone, Komisija ginčijamo sprendimo 605 konstatuojamojoje dalyje pagrįstai nusprendė, kad šis
         argumentas nėra lemiamas. Iš tikrųjų pastebėtina, pirma, kad šie 53 informatikos specialistai sudaro tik apie 17,9 % visų
         296 informatikos specialistų, kurie dalyvavo trečioje Mercer apklausoje, 226 specialistams pažymėjus, kad jų organizacijos, teikdamos darbo grupės paslaugas, nenaudoja sistemų Linux. Antra, šie 53 informatikos specialistai neįvertino savo ketinimų plačiai naudotis sistemomis Linux atliekant darbo grupės užduotis ir nenurodė, ar tai bus daroma sistemų Windows nenaudai.

      599    Be to, reikia pažymėti, kad iš toje pačioje Mercer ataskaitoje esančios lentelės Nr. 18 matyti, kad 58 informatikos specialistai mano, jog per ateinančius penkerius metus sistemos
         Linux net „negalės veiksmingai“ atlikti darbo grupės užduočių.

      600    Teisinga, kad iš tos pačios lentelės matyti, jog 60 % apklaustų informatikos specialistų nurodė, jog per ateinančius penkerius
         metus jų organizacijos numato naudoti sistemas Linux teikiant darbo grupės paslaugas. Tačiau, kaip teisingai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo 606 konstatuojamojoje dalyje,
         minėtiems informatikos specialistams nebuvo pasiūlyta įvertinti tokio įdiegimo ir nurodyti, ar tai bus daroma Windows sistemų nenaudai.

      601    Toliau Microsoft pateikia kai kurias IDC prognozes, pagal kurias Linux rinkos dalis per 2003–2008 metus padidės dvigubai.

      602    Šiuo klausimu reikia priminti, kad IDC duomenyse yra tam tikrų trūkumų, nes pastarosios išskirtoms pakategorijoms priskiriamos užduotys, nepatenkančios į ginčijamame
         sprendime numatytą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinką. Taigi IDC pateiktas didėjimo prognozes reikia vertinti atsargiai.

      603    Kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 609 konstatuojamojoje dalyje, ribotas sistemų Linux skaičiaus didėjimas rinkoje, remiantis šiomis prognozėmis, galėtų įvykti ne Windows, o konkurentų sistemų, ypač NetWare, sąskaita. Šiuo klausimu pastebėtina, kad 2003 m. balandžio mėn. Novell pranešė, jog nuo 2005 m. bus prekiaujama dviem skirtingomis jos operacinės sistemos „NetWare 7.0“ versijomis, t. y. viena bus grindžiama tradicine NetWare platforma, o kita − operacine sistema Linux (žr. ginčijamo sprendimo 95 konstatuojamąją dalį).

      604    Galiausiai ieškinio A.19 priede ir dubliko C.11 priede Microsoft pateikia kai kurių „profesionalių sektoriaus analitikų“ nuomonę. Be kita ko, ji remiasi kai kuriomis 2004 m. kovo 8 d. Merrill Lynch ataskaitos ištraukomis (dubliko C.11 priedo 7 priedas), kuriose pateikiami pastarosios atliktos 50 informatikos specialistų
         apklausos rezultatai. Ji pažymi, kad pusė šių specialistų prognozuoja, jog organizacijose padidės naudojimasis sistemomis
         Linux ir jog 34 % jų numato naudoti Linux vietoje Windows NT bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo užduotims atlikti.

      605    Šis argumentas neįtikina. Jis tik parodo, kad 17 % apklaustų informatikos specialistų ketina pakeisti Windows NT sistemomis Linux atlikdami ankstesniame punkte minėtas užduotis, nepatikslinant šio pakeitimo masto. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į tai, kad
         atliekant Merrill Lynch apklausą Windows NT technologija jau buvo „pasenusi“ (žr. ginčijamo sprendimo 583 konstatuojamąją dalį), labai tikėtina, kad šios sistemos pagrindu
         veikiančių serverių bazė buvo sąlygiškai ribota ir todėl minėtas „perėjimas“ galėjo būti labai nežymus. Be to, reikia priminti,
         kad Microsoft konkurentų serverių operacinės sistemos galėjo pasiekti aukštesnį suderinamumo lygį su Windows NT kartos sistemomis negu su vėlesnių kartų Microsoft sistemomis. Kaip pabrėžia Komisija, vertindama nagrinėjamos informacijos būtinumą (žr. šio sprendimo 366 punktą), Merrill Lynch ataskaitoje nurodytas „perėjimas“ yra tik atskiras reiškinys ir todėl negali paneigti Komisijos argumentų dėl konkurencijos
         panaikinimo pavojaus.

      606    Pirmojoje savo analizės dalyje (t. y. dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos pasikeitimo) Komisija toliau konstatuoja,
         kad Windows 2000 technologijos, ypač Active Directory, „greitai užima vis didesnes dalis rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 613−618 ir 781 konstatuojamosios dalys). Ji taip pat nurodo:
         „kadangi Microsoft nutraukė su suderinamumu susijusios informacijos atskleidimą, Microsoft (konkurentų) darbo grupės serverių operacinėms sistemoms sunkiau pasiekti suderinamumą su Windows 2000 charakteristikomis negu anksčiau su analogiškomis Windows NT technologijomis“, ir daro išvadą, kad „(naujų Windows 2000 būdingų Windows domeno charakteristikų atsiradimas) verčia klientus rinktis savo darbo grupės tinklams tik Windows sprendimą“ (ginčijamo sprendimo 613 konstatuojamoji dalis).

      607    Pirmosios instancijos teismas mano, kad nemažai bylos medžiagoje esančios informacijos patvirtina šių argumentų pagrįstumą.

      608    2001 m. lapkričio mėn. išleistame leidinyje IDC paskelbė, kad „daugeliui naudotojų kyla tik klausimas, kada jie įgyvendins katalogo tarnybas, kad galėtų palaikyti (sistemą)
         Windows 2000 Server ir būsimas serverių operacines sistemas Windows“ ir kad „daugelis Windows 2000 naudotojų pasirinks būtent katalogo tarnybą Active Directory“ (ginčijamo sprendimo 614 konstatuojamoji dalis).

      609    Be to, kaip konstatavo Komisija ginčijamo sprendimo 616 konstatuojamojoje dalyje, iš Evans Data Corporation 2002 m atliktos apklausos išplaukia, kad paklausti apie tai, kokioms katalogo tarnyboms sukurtos jų taikomosios programos,
         50,3 % vidaus taikomųjų programų kūrėjų paminėjo Active Directory.

      610    Tam tikri 2003 m. rinkos tyrimo rezultatai taip pat patvirtina stulbinantį susidomėjimą Active Directory. 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija atitinkamų ūkio subjektų klausė, ar jie jau naudoja (ar nusprendė
         naudoti) Active Directory daugelyje savo kompiuterinio tinklo Windows domenų (klausimas Nr. 15). 61 iš 102 tyrime dalyvavusių subjektų į šį klausimą atsakė teigiamai.

      611    Kaip ginčijamo sprendimo 618 konstatuojamojoje dalyje konstatavo Komisija, šis susidomėjimas taip pat išplaukia iš kai kurių
         antros Mercer apklausos rezultatų.

      612    Be to, šio sprendimo 571−574 punktuose jau buvo nurodyta, kad konkurentų darbo grupės serverių operacinių sistemų suderinamumas
         su Windows 2000 kartos produktais yra daug mažesnis nei suderinamumas, kurį jie galėjo pasiekti su ankstesnės kartos sistemomis.

      613    Galiausiai Komisija baigė savo analizės pirmąją dalį atmesdama tris argumentų kategorijas, kuriuos Microsoft, ginčydama Komisijos nustatytą konkurencijos panaikinimo pavojų, pateikė per administracinę procedūrą. Microsoft rėmėsi tam tikrais savo konkurentų pareiškimais, nurodė aplinkybę, jog įmonėse yra sudėtinių kompiuterinių tinklų ir jog
         pakanka sprendimų, kuriais galima pakeisti Windows.

      614    Remdamasi per administracinę procedūrą pateiktais klientų pareiškimais Microsoft savo rašytiniuose pareiškimuose pakartoja argumentą dėl sudėtinių tinklų įmonėse.

      615    Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad 498−500 punktuose jau buvo konstatuota, jog šie pareiškimai patvirtina, kad tų klientų
         kompiuterinių tinklų darbo grupės serveriuose dažniausiai įdiegtos sistemos Windows.

      616    Savo rašytiniuose pareiškimuose Microsoft taip pat nurodo, kad profesionalūs klientai priima sprendimą dėl serverių operacinių sistemų pirkimo, atsižvelgdami į daugybę
         kriterijų, ir suderinamumo su AK klientų serverių operacinėmis sistemomis klausimas nėra lemiamas šiuo atžvilgiu. Tačiau,
         kaip jau buvo įrodyta šio sprendimo 426 punkte, šis teiginys neteisingas.

      617    Microsoft argumentas, kad po atsisakymo praėjus šešeriems metams darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje vis dar yra daug
         konkurentų (žr. šio sprendimo 442 punktą), atmestinas dėl šio sprendimo 429 punkte išdėstytų motyvų.

      618    Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos nusprendusi, jog pasikeitus rinkai darbo
         grupės serverių operacinių sistemų rinkoje išryškėjo konkurencijos panaikinimo pavojus.

      619    Komisija juo labiau turėjo teisę padaryti išvadą dėl konkurencijos šioje rinkoje panaikinimo pavojaus buvimo dėl to, kad kai
         kurie jos požymiai galėjo atgrasyti Windows savo darbo grupės serveriuose naudojančias organizacijas ateityje pereiti prie konkurentų operacinių sistemų. Kaip teisingai
         nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 523 konstatuojamojoje dalyje, tam tikri trečios Mercer apklausos rezultatai parodo, kad „įsitvirtinusi patikrintos technologijos reputacija“, daugelio apklaustų informatikos specialistų
         nuomone, yra svarbus kriterijus. Remiantis atsargiais vertinimais, priimant ginčijamą sprendimą, Microsoft užėmė mažiausia 60 % darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos (ginčijamo sprendimo 499 konstatuojamoji dalis). Šiuo
         klausimu taip pat reikia pažymėti, jog kai kurie tos pačios apklausos rezultatai irgi patvirtina, kad „turima kompetencija
         ir (vidaus arba išorinės) techninės priežiūros sąnaudų/pasiekiamumo“ kriterijus, daugelio apklaustų informatikos specialistų
         nuomone, yra svarbus. Kaip labai teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 520 konstatuojamojoje dalyje, „tai reiškia,
         kad kuo lengviau surasti kompetentingų konkrečios darbo grupės serverių operacinės sistemos techninių specialistų, tuo labiau
         klientai linkę ją naudoti“, ir, „atvirkščiai, kuo daugiau klientų naudojasi darbo grupės serverių operacine sistema, tuo techniniams
         specialistams lengviau įgyti kompetenciją šio produkto atžvilgiu (ir tuo labiau jie linkę tai daryti)“. Taigi dėl to, kad
         Microsoft turi gana didelę darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos dalį, labai daug techninių specialistų turi operacinėms
         sistemoms Windows reikalingą kompetenciją.

      620    Todėl darytina išvada, jog šiuo atveju pasitvirtina aplinkybė, kad dėl nagrinėjamo atsisakymo egzistuoja konkurencijos panaikinimo
         pavojus.

       iv) Dėl naujo produkto

       Šalių argumentai
      621    Nurodydama 107 punkte minėto sprendimo IMS Health 48 ir 49 konstatuojamąsias dalis, Microsoft tvirtina, jog neįrodyta, kad dėl atsisakymo, kuriuo ji kaltinama, trukdoma atsirasti naujam produktui, kurio atžvilgiu nepatenkinta
         vartotojų paklausa.

      622    Šiuo klausimu Microsoft primena, pirma, kad ji jau prekiauja serverių operacinėmis sistemomis su įgyvendintais aptariamais komunikacijos protokolais,
         o antra, kad jos konkurentai prekiauja serverių operacinėmis sistemomis, naudojančiomis komunikacijos protokolus, kuriuos
         jie pasirinko teikti darbo grupės paslaugas.

      623    Be to, Microsoft, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 669 konstatuojamąją dalį, dar kartą tvirtina, jog ginčijamu sprendimu siekiama, kad
         jos konkurentų produktai veiktų lygiai taip pat, kaip ir serverių operacinės sistemos Windows. Ji pakartoja, jog Komisija siekia, kad pasinaudoję jos komunikacijos protokolais konkurentai galėtų kurti serverių operacines
         sistemas, kurios, „mėgdžiodamos“ jų funkcijas, tiesiogiai konkuruotų su jos produktais.

      624    Microsoft taip pat nurodo, kad ginčijamame sprendime nenurodytas nė vienas naujas produktas, kurį jos konkurentai būtų sukūrę naudodamiesi
         jos komunikacijos protokolais, ir neįrodyta, jog yra tokio produkto paklausa. Komisija tik nurodė, kad Microsoft konkurentai „galėtų naudoti suteiktą informaciją, kurdami pažangesnes savo produktų funkcijas“ (ginčijamo sprendimo 695 konstatuojamoji
         dalis).

      625    Microsoft pastebi, kad nei 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške, nei 1998 m. gruodžio 10 d. Sun skunde nėra jokios informacijos apie jos ketinimus pasinaudoti „Microsoft technologija“ kuriant ne darbo grupės serverių operacinę sistemą, o kitą produktą.

      626    Microsoft ginčija Komisijos teiginį, jog tam, kad produktas būtų laikomas nauju, pakanka, kad jis turėtų esminių charakteristikų, atsiradusių
         pagal licenciją veikiančio subjekto pastangomis. Jos nuomone, „savo produkto papildymas nauja iš konkurento produkto paimta
         funkcija vargu ar gali būti laikomas naujo produkto kūrimu“.

      627    Microsoft taip pat prieštarauja Komisijos teiginiui, kad jai inkriminuojamas atsisakymas – tai „atsisakymas leisti ateityje diegti
         naujoves“ (žr. šio sprendimo 632 punktą). Ji ginčija ginčijamo sprendimo 696 konstatuojamojoje dalyje išdėstytų samprotavimų
         pagrįstumą nurodydama, kad Novell niekada nenaudojo AS/U ir kad Sun ir „kelių kitų pardavėjų“, gavusių licencijas AS/U, darbo grupės serverių operacinių sistemų pardavimas visada buvo kuklus. Microsoft nuomone, būtent ginčijamame sprendime numatytas privalomas licencijos išdavimas stabdo naujovių įdiegimą, nes ji bus mažiau
         suinteresuota vystyti konkrečią technologiją, jeigu bus priversta perduoti ją savo konkurentams.

      628    Galiausiai Microsoft ginčija, kad dėl nagrinėjamo atsisakymo vartotojai patiria žalą. Ji tvirtina, kad Komisijos nurodytoje Mercer ataskaitoje (žr. šio sprendimo 635 punktą) nagrinėjami šiuo metu rinkoje esantys produktai, todėl šiuo klausimu nesvarbu,
         ar minėtas atsisakymas trukdo atsirasti naujiems produktams, kurių atžvilgiu nepatenkinta vartotojų paklausa. Nė vienoje iš
         Mercer ataskaitų taip pat nėra nustatyta, kad Microsoft „atsilieka“ nuo savo konkurentų. Konkrečiai Komisija nepaminėjo, kad serverių operacinės sistemos Windows gavo geresnius balus negu sistemos NetWare ir Linux pagal 10 kriterijų iš 13 ir geresnius balus negu UNIX pagal 9 kriterijus iš 13. Microsoft taip pat pažymi, kad nė vienas klientas per administracinę procedūrą nenurodė buvęs priverstas naudoti serverių operacines
         sistemas Windows dėl to, kad ji tariamai atsisakė atskleisti konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją.

      629    CompTIA nurodo, kad Komisija ginčijamame sprendime neįrodė, jog Microsoft inkriminuojamas atsisakymas trukdo atsirasti naujam produktui.

      630    Komisija atmeta Microsoft teiginį, kad nagrinėjamas atsisakymas netrukdo atsirasti naujam produktui, kurio atžvilgiu nepatenkinta vartotojų paklausa.

      631    Šiuo klausimu Komisija, pateikdama pirmą argumentų grupę, pažymi, kad iš šio sprendimo 107 punkte minėto sprendimo IMS Health 49 punkto matyti, jog „naujas produktas“ yra produktas, kuris neapsiriboja iš esmės autoriaus teisę turinčio asmens rinkoje
         tiekiamų produktų kopijavimu. Todėl pakanka, kad nagrinėjamas produktas turėtų esminius dėl licencijos turėtojo pastangų atsiradusius
         požymius. Primindama, kad Microsoft įpareigojama atskleisti tik sąsajų specifikacijas, o ne jų įgyvendinimą, Komisija teigia, kad pastarosios konkurentai ne
         tik neapsiribos jos produktų kopijavimu; jie netgi negalės to padaryti. Ji teigia, kad jie naudos su suderinamumu susijusią
         informaciją tam, kad galėtų prekiauti nuolat gerėjančiais produktais, „kurdami pridėtinę vertę, palyginti su savo ankstesniais
         ir Microsoft anksčiau siūlytais produktais“, ir tai leis jiems nebūti eliminuotiems iš rinkos dėl pastarosios atsisakymo atskleisti šią
         informaciją (ginčijamo sprendimo 695 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat nurodo, kad į kitas darbo grupės serverių operacines
         sistemas nebus įtraukta jokių Microsoft produktų charakteristikų, ypač jokių jos programų kodo dalių.

      632    Kaip antrą argumentų grupę Komisija pabrėžia, kad ginčijamame sprendime ji neapsiribojo naujo produkto kriterijaus, kaip jis
         apibrėžtas šio sprendimo 107 punkte minėtame sprendime IMS Health, nagrinėjimu. Ji išnagrinėjo šį kriterijų atsižvelgdama į EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkte numatytą draudimą
         riboti technikos raidą pažeidžiant vartotojų interesus. Taigi ji kruopščiai patikrino, ar Microsoft atsisakymas yra „atsisakymas leisti ateityje diegti naujoves“, t. y. kurti naujus produktus, o ne paprastas atsisakymas leisti
         kopijuoti.

      633    Grįsdama šiuos teiginius Komisija pirmiausia pažymi, kad ji išnagrinėjo ankstesnius Microsoft konkurentų veiksmus, kai ji jiems teikdavo su suderinamumu susijusią informaciją arba per neatidumą leisdavo kai kuriems
         jų „rasti kitą išeitį“ (ginčijamo sprendimo 696 konstatuojamoji dalis). Atsakydama į Microsoft kritiką šiuo klausimu (žr. šio sprendimo 627 punktą) Komisija nurodo: kadangi Novell nėra „UNIX pardavėja“, ji nesidomėjo „UNIX grindžiamais įgyvendinimais“, pvz., AS/U. Ji taip pat nurodo, kad Sun ir kiti UNIX pardavėjai pasiūlė naujus produktus, naudojančius AS/U suderinamumui su sistemomis Windows užtikrinti, kurie galėtų patenkinti vartotojų paklausą, jeigu Microsoft neatsisakytų pateikti su suderinamumu susijusios informacijos.

      634    Antra, ji primena ginčijamo sprendimo 698 konstatuojamojoje dalyje nustačiusi, jog ta pati specifikacija gali būti įgyvendinta
         keliais būdais.

      635    Trečia, cituodama ginčijamo sprendimo 699 konstatuojamąją dalį, Komisija tvirtina, jog iš trečios Mercer apklausos rezultatų matyti, kad, neatsižvelgiant į tai, jog „Microsoft atsilieka nuo savo konkurentų“ pagal kelias serverių operacinių sistemų naudotojams svarbias charakteristikas, pastarieji
         naudoja Microsoft produktus „dėl kliūčių, kurias sudaro nesuderinamumas priimant alternatyvius sprendimus“. Ji taip pat nurodo, kad Microsoft gauna geresnį už savo konkurentus įvertinimą tik, pirma, jei atsižvelgiama į suderinamumo su Windows kriterijų, ir, antra, jei pagalbiniams kriterijams suteikiama tokia pati reikšmė kaip svarbiems kriterijams. Dėl Microsoft argumento, kad nė vienas klientas nesiskundė tuo, jog dėl nagrinėjamo atsisakymo turėjo naudoti operacinę sistemą Windows, Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 702−708 konstatuojamąsias dalis.

      636    Ketvirta, Komisija nurodo, kad Microsoft konkurentai vykdo tiriamuosius ir plėtros darbus, tačiau jiems reikalinga prieiga prie Microsoft protokolų, siekiant, kad Windows pagrindu veikiančius AK klientus ir darbo grupės serverius naudojančios organizacijos turėtų iš jų naujovių naudos, nepatirdamos
         nepatogumų dėl suderinamumo stokos. Ji taip pat teigia, kad „pats atsisakymas tiesiogiai daro poveikį ne konkurentų galėjimui
         kurti naujoves, o naudotojų bei konkurentų galėjimui gauti iš šios naujovės naudos ir todėl, žiūrint iš ilgalaikės perspektyvos,
         – jų ketinimams kurti naujoves“.

      637    Penkta, Komisija tvirtina, kad Microsoft argumentai dėl jos pačios ketinimų kurti naujoves nėra svarbūs nagrinėjant klausimą dėl nagrinėjamo piktnaudžiavimo poveikio
         konkurentų ketinimams kurti naujoves.

      638    Kaip trečią argumentų grupę Komisija nurodo, kad Microsoft teiginys, kuriuo remiantis naujo produkto kriterijus šioje byloje nėra įvykdytas, pagrįstas klaidingu teismų praktikos aiškinimu.

      639    Šiuo atžvilgiu, pirma, Komisija pažymi, jog šis kriterijus nereikalauja konkrečiai įrodyti, kad licencijos turėtojo produktas
         sudomins klientus, kurie nebepirks dominuojančio tiekėjo siūlomų produktų. Šio sprendimo 107 punkte minėtame sprendime IMS Health Teisingumo Teismas skyrė savo analizę esantiems vartotojų pasirinkimą paveikti galintiems produktų skirtumams arba, kitaip
         tariant, klausimui, ar yra „potenciali“ naujų produktų „paklausa“. Ji tvirtina, kad naujo produkto kriterijus nėra susijęs
         tik su gamybos apribojimais. Triplike Komisija teigia, kad numatomi nauji produktai visiškai atitiks potencialią paklausą
         ir kad jie bus pagrįsti šiuo metu Microsoft konkurentų parduodamomis operacinėmis sistemomis ir turės charakteristikų, kurias vartotojai dažnai vertina labiau negu atitinkamas
         Microsoft darbo grupės serverių operacinių sistemų charakteristikas.

      640    Antra, Komisija mano, jog Microsoft negali remtis tuo, kad ginčijamame sprendime nagrinėjamas jos konkurentų galėjimas pritaikyti savo „šiuo metu egzistuojančius
         produktus“. Svarbu nustatyti, ar minėti konkurentai iš esmės tik kopijuos intelektinės nuosavybės teisių turėtojo jau sukurtus
         produktus. Šiuo klausimu Komisija pabrėžia, kad Microsoft konkurentų produktuose bus įgyvendinami tie patys protokolai kaip, pvz., darbo grupės serverių operacinėse sistemose Windows, tačiau jie labai skirsis pagal veiksmingumą, saugumą ir atliekamas funkcijas.

      641    Trečia, Komisija teigia, kad, kaip rodo bylų, kuriose buvo priimti šio sprendimo 107 punkte minėti sprendimai Magill ir IMS Health, aplinkybės, teismų praktikoje neatmetama galimybė, jog būsimieji pagal licenciją veikiančio ūkio subjekto produktai konkuruos
         su intelektinės nuosavybės teisių turėtojo produktais.

      642    SIIA tvirtina, kad nagrinėjamas atsisakymas trukdo atsirasti naujoms ir naujoviškoms ne Microsoft (pagamintoms) darbo grupės serverių operacinėms sistemoms, atitinkančioms klientų suderinamumo poreikius“. Ji paaiškina,
         kad turėdami su suderinamumu susijusią informaciją Microsoft konkurentai galės ne tik siūlyti „patobulintas funkcijas“ turinčius produktus, bet taip pat – ir visų pirma – suderinamus
         produktus. Be to, SIIA pabrėžia, kad Microsoft konkurentai neturėtų jokios konkurencinės naudos tik „kopijuodami (pastarosios) produktus, be to, jie negalėtų to padaryti
         turėdami prieigą prie ginčijamame sprendime nurodytos informacijos“.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      643    Reikia pabrėžti, kad nagrinėjant EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punktą, kuris draudžia piktnaudžiavimą, kaip antai
         „gamybos, rinkų arba technikos raidos ribojimą pažeidžiant vartotojų interesus“, reikia atsižvelgti į aplinkybę, kad inkriminuojami
         veiksmai trukdo atsirasti rinkoje naujam produktui.

      644    Todėl šio sprendimo 107 punkte minėto sprendimo Magill 54 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad televizijos bendrovių atsisakymas (leisti naudoti su jų programomis susijusią
         informaciją), sutrukdęs pasirodyti naujam produktui, kurio nesiūlė televizijos bendrovės ir kuris turėjo potencialią vartotojų
         paklausą, laikytinas piktnaudžiavimu šios nuostatos prasme.

      645    Iš toje byloje nagrinėto sprendimo išplaukia, kad Komisija buvo nusprendusi, jog savo atsisakymu šios televizijos bendrovės,
         pažeisdamos vartotojų interesus, ribojo gamybą arba rinkas (žr. 1988 m. gruodžio 21 d. Komisijos sprendimo 89/205/EEB dėl
         procedūros pagal (EB 82) straipsnį (IV/31.851, Magill TV Guide prieš ITP, BBC ir RTE) (OL L 78, 1989, p. 43) 23 punkto pirmąją pastraipą). Ji konstatavo, kad dėl minėto atsisakymo leidėjai negalėjo sudaryti
         ir paskelbti Airijos ir Šiaurės Airijos vartotojams bendro savaitinio televizijos laidų gido, t. y. tokio televizijos laidų
         leidinio, kokio tuo metu nebuvo geografinėje rinkoje. Kiekviena atitinkama televizijos bendrovė leisdavo savo televizijos
         laidų leidinį, kuriame buvo skelbiama tik tos bendrovės laidų programa. Konstatuodama šių televizijos bendrovių piktnaudžiavimą
         dominuojančia padėtimi, Komisija teigė, kad bendro savaitinio televizijos laidų gido nebuvimas Airijos ir Šiaurės Airijos
         rinkoje darė žalą vartotojams, kurie, norėdami sužinoti ateinančios savaitės laidų programas, turėjo pirkti kiekvieno kanalo
         savaitės televizijos laidų leidinius ir, išsirinkdami naudingą informaciją, patys daryti reikalingus palyginimus.

      646    Šio sprendimo 107 punkte minėtame sprendime IMS Health Teisingumo Teismas, vertindamas aplinkybę, susijusią su naujo produkto pasirodymu, taip pat išnagrinėjo ją vartotojų interesams
         keliamos žalos atžvilgiu. Šio sprendimo 48 punkte, darydamas nuorodą į generalinio advokato A. Tizzano išvados toje pačioje
         byloje 62 punktą (Rink. p. I‑5042), jis pabrėžė, kad ši aplinkybė grindžiama argumentu, jog, derinant interesą apsaugoti intelektinės
         nuosavybės teisę ir šios teisės turėtojo ekonominės iniciatyvos laisvę bei suinteresuotumą apsaugoti laisvą konkurenciją,
         pastarasis siekis gali būti prioritetinis tik tuo atveju, jeigu atsisakymas suteikti licenciją trukdytų antrinės rinkos plėtrai,
         pažeisdamas vartotojų interesus.

      647    Pažymėtina, kad su naujo produkto atsiradimu susijusi aplinkybė, nurodyta šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose
         Magill ir IMS Health, nėra vienintelis kriterijus, leidžiantis nustatyti, ar dėl atsisakymo suteikti licenciją naudotis intelektinės nuosavybės
         teise gali būti pažeidžiami vartotojų interesai EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme. Kaip išplaukia iš šios
         nuostatos formuluotės, tokia žala gali būti padaryta ne tik dėl gamybos ar rinkų, bet ir dėl technikos raidos apribojimų.

      648    Ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi būtent tokia prielaida. Ji manė, kad atsisakymas, kuriuo kaltinama Microsoft, pažeisdama vartotojų interesus, apriboja technikos raidą EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme (ginčijamo
         sprendimo 693−701 ir 782 konstatuojamosios dalys), ir atmetė pastarosios teiginį, jog neįrodyta, kad atsisakymas pažeidžia
         vartotojų interesus (ginčijamo sprendimo 702−708 konstatuojamosios dalys).

      649    Pirmosios instancijos teismas mano, kad ankstesniame punkte minėti Komisijos samprotavimai nėra akivaizdžiai klaidingi.

      650    Pirma, ginčijamo sprendimo 694 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai pažymėjo, jog „dėl to, kad konkurentų darbo grupės
         serverių operacinės sistemos negali pasiekti pakankamą suderinamumą su Windows domeno architektūra, vis daugiau vartotojų darbo grupės serverių operacinių sistemų kontekste priversti pasirinkti homogenišką
         Windows sprendimą“.

      651    Šiuo klausimu primintina, kad šio sprendimo 371−422 punktuose jau buvo nurodyta, jog Microsoft inkriminuojamas atsisakymas trukdo jos konkurentams kurti darbo grupės serverių operacines sistemas, kurios galėtų pasiekti
         pakankamą suderinamumo su Windows domeno architektūra lygį, o tai verčia darbo grupės serverių operacines sistemas perkančius vartotojus pasirinkti Microsoft produktus. Šio sprendimo 606−611 punktuose taip pat buvo pažymėta, jog iš bylos medžiagos matyti, kad organizacijos vis daugiau
         naudojasi Windows 2000 serijos technologijomis, ypač Active Directory. Kadangi suderinamumo su šios serijos produktams priklausančiomis darbo grupės serverių operacinėmis sistemomis problemų
         yra daugiau negu su ankstesnės kartos sistemomis (žr. šio sprendimo 571−574 punktus ir ginčijamo sprendimo 578−584, 588 ir
         613 konstatuojamąsias dalis), vis didėjantis šių sistemų naudojimas tik sustiprina ankstesniame punkte nurodytą „vertimo“
         efektą.

      652    Toks pasirinkimo galimybės apribojimas dar labiau pažeidžia vartotojų interesus todėl, kad jie, kaip buvo pažymėta šio sprendimo
         407−412 punktuose, geriau vertina konkurentų darbo grupės serverių operacines sistemas negu darbo grupės serverių operacines
         sistemas Windows pagal daugelį charakteristikų, kurios, jų nuomone, yra svarbios, pvz., „sistemos patikimumas/pasiekiamumas“ ir „serverių
         operacinės sistemos saugumas“.

      653    Antra, Komisija pagrįstai mano, kad dirbtinis pranašumas dėl suderinamumo, kurį Microsoft pasiekė dėl savo atsisakymo, atgrasė jos konkurentus nuo naujas charakteristikas turinčių darbo grupės serverių operacinių
         sistemų kūrimo ir jų tiekimo į rinką, o tai kaip tik pažeidė vartotojų interesus (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 694 konstatuojamąją
         dalį). Dėl šio atsisakymo konkurentai atsiduria nepalankesnėje padėtyje nei Microsoft, kiek tai susiję su jų produktų privalumais, visų pirma atsižvelgiant į tokius parametrus, kaip antai saugumas, patikimumas,
         naudojimo paprastumas arba užduočių vykdymo greitis (ginčijamo sprendimo 699 konstatuojamoji dalis).

      654    Komisijos argumentą, kad „jeigu Microsoft konkurentai turėtų prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos, kurią (pastaroji) atsisako pateikti, jie galėtų
         ja pasinaudoti tam, kad patobulintų savo produktų funkcijas, kiek tai susiję su suderinamumo santykių tinklu, kuriuo grindžiama
         Windows domeno architektūra“ (ginčijamo sprendimo 695 konstatuojamoji dalis), patvirtina jų ankstesni veiksmai, kai jie galėjo prieiti
         prie tam tikros informacijos apie Microsoft produktus. Šiuo atžvilgiu labai svarbūs du ginčijamo sprendimo 696 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nurodyti pavyzdžiai,
         t. y. produktai PC NetLink ir NDS for NT. PC NetLink − tai programa, kurią AS/U patobulintos AT&T pagrindu sukūrė Sun, naudodama tam tikrus Microsoft šaltinio kodo, kurį pastaroji pateikė pagal licenciją dešimtajame dešimtmetyje, elementus (ginčijamo sprendimo 211−213 konstatuojamosios
         dalys). Iš Microsoft per administracinę procedūrą pateikto dokumento matyti, kad Sun, kaip šio produkto pardavimo argumentą, pabrėžia naujas charakteristikas ir pridėtinę vertę, kurią PC NetLink sukūrė Windows darbo grupių tinklams (ginčijamo sprendimo 840 išnaša). Be to, savo komerciniuose dokumentuose Novell išskyrė naujas charakteristikas, kurias NDS for NT programa, jos sukurta pasinaudojus apgrąžos inžinerijos technologijomis, suteikė Windows domeno architektūrai, šiuo atveju Windows NT (ginčijamo sprendimo 841 išnaša).

      655    Reikia pažymėti, jog šiuo klausimu Komisija pabrėžė, kad, „be sąsajos specifikacijų koncepcijos, yra daug diferenciacijos
         ir naujovių kūrimo galimybių“ (ginčijamo sprendimo 698 konstatuojamoji dalis). Kitaip tariant, programinės įrangos gamintojai
         gali įgyvendinti tą pačią specifikaciją įvairiais naujais būdais.

      656    Taip ginčijamas sprendimas grindžiamas idėja, kad kai tik kliūtis, kurią Microsoft konkurentams sudaro nepakankamas suderinamumo su Windows domeno architektūra lygis, bus panaikinta, jie galės tiekti darbo grupės serverių operacines sistemas, kurios, nebūdamos
         vien rinkoje jau esančių sistemų Windows kopijos, išsiskirs iš pastarųjų naujais, vartotojų nuomone, svarbiais parametrais (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo
         699 konstatuojamąją dalį).

      657    Šiuo klausimu primintina, kad Microsoft konkurentai negali „klonuoti“ ar kopijuoti jos produktų, turėdami prieigą tik prie ginčijamame sprendime numatytos su suderinamumu
         susijusios informacijos. Be to, kad pati Microsoft savo rašytiniuose pareiškimuose pripažino, jog šio sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė neleistų pasiekti
         tokio rezultato (žr. šio sprendimo 241 punktą), primintina, kad nagrinėjama informacija neapima įgyvendinimo detalių ar kitų
         Microsoft šaltinio kodo elementų (žr. 194−206 punktus). Taip pat reikia pažymėti, kad protokolai, kurių specifikacijas Microsoft privalo atskleisti pagal ginčijamą sprendimą, sudaro tik nedidelę visų darbo grupės serverių operacinėje sistemoje Windows įgyvendintų protokolų dalį.

      658    Reikia pridurti, kad Microsoft konkurentai nesuinteresuoti vien kopijuoti darbo grupės serverių operacinių sistemų Windows. Kai tik gavę informacijos jie galės kurti pakankamai su Windows domeno architektūra suderinamas sistemas, norėdami įgyti konkurencinį pranašumą prieš Microsoft ir pelningai veikti rinkoje, jie neturės kito pasirinkimo, kaip tik atskirti savo produktus nuo Microsoft produktų tam tikrais parametrais ir tam tikromis charakteristikomis. Šiuo klausimu reikia turėti omenyje, kad specifikacijų
         įgyvendinimas, kaip paaiškina Komisija ginčijamo sprendimo 719−721 konstatuojamosiose dalyse, tai sudėtinga užduotis, kuriai
         reikia didelių investicijų ir laiko.

      659    Galiausiai dėl Microsoft argumento, kad ji bus mažiau suinteresuota vystyti konkrečią technologiją, jeigu bus priversta perduoti ją savo konkurentams
         (žr. 627 punktą), pakanka konstatuoti, kad tai yra visiškai nereikšminga nagrinėjant su nauju produktu susijusią aplinkybę,
         t. y. vertinant nagrinėjamo atsisakymo poveikį Microsoft konkurentų, o ne pačios Microsoft ketinimams kurti naujus produktus. Microsoft ketinimų kurti naujus produktus klausimas vertintinas nagrinėjant su objektyvaus pateisinimo nebuvimu susijusią aplinkybę.

      660    Trečia, Komisija teisingai atmetė kaip nepagrįstą Microsoft per administracinę procedūrą suformuluotą teiginį, jog neįrodyta, kad inkriminuojamas atsisakymas pažeidžia vartotojų interesus
         (ginčijamo sprendimo 702−708 konstatuojamosios dalys).

      661    Kaip jau buvo nurodyta 407−412 punktuose, iš trečios Mercer apklausos rezultatų išplaukia, kad, priešingai nei teigia Microsoft, pagal daugelį, jų nuomone, svarbių charakteristikų, vartotojai geriau vertina konkurentų darbo grupės serverių operacines
         sistemas negu darbo grupės serverių operacines sistemas Windows.

      662    Microsoft taip pat negali remtis tuo, kad per administracinę procedūrą vartotojai nė karto neminėjo, jog jie buvo priversti pasirinkti
         darbo grupės serverių operacinę sistemą Windows dėl to, kad ji atsisakė atskleisti savo konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti,
         kad Microsoft neginčija ginčijamo sprendimo 705 ir 706 konstatuojamosiose dalyse išdėstytų Komisijos argumentų. Ginčijamo sprendimo 705 konstatuojamojoje
         dalyje Komisija pažymi, kad „nuo to, ar pastaroji atskleis su suderinamumu susijusią informaciją, (priklauso)“ ryšį su Microsoft sistemomis palaikyti turinčios papildomos programinės įrangos gamintojai ir kad „vartotojai ne visada žino, ką Microsoft atskleidžia arba neatskleidžia darbo grupės serverių operacinių sistemų gamintojams“. Ginčijamo sprendimo 706 konstatuojamojoje
         dalyje Komisija nurodo, kad „jeigu vartotojai turėtų galimybę pasirinkti tarp būtinybės susitaikyti su suderinamumo problemomis,
         apsunkinančiomis jų veiklos vykdymą, darančioms ją neveiksmingą arba brangią, ir homogeniškos Windows aplinkos, jie suteiktų pirmenybę antrajam spendimui“ ir kad „kai jie prisijungs prie Windows, mažai tikėtina, kad susidurs su suderinamumo tarp AK klientų ir darbo grupės serverių problemomis“.

      663    Be to, reikia pažymėti, kad iš pačios Microsoft pareiškimų dėl atskleidimų, padarytų remiantis JAV susitarimu, išplaukia, kad po šių atskleidimų vartotojai turėjo didesnį
         pasirinkimą (žr. ginčijamo sprendimo 703 konstatuojamąją dalį).

      664    Galiausiai svarbu priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 82 straipsnis susijęs ne tik su tiesiogiai vartotojų
         interesus galinčiomis pažeisti veikomis, bet ir su tokiomis veikomis, kurios jiems sukelia netiesioginės žalos, pažeisdamos
         veiksmingos konkurencijos struktūrą (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hoffmann-La Roche prieš Komisiją, 85/76, Rink. p. 461, 125 punktas ir 229 punkte minėto sprendimo Irish Sugar prieš Komisiją 232 punktas). Šiuo atveju Microsoft pažeidė veiksmingos konkurencijos struktūrą darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, užėmusi didelę jos dalį.

      665    Iš visų šių samprotavimų darytina išvada, jog Komisijos argumentas, kad dėl Microsoft atsisakymo ribojama technikos raida pažeidžiant vartotojų interesus, EB 82 straipsnio prasme visiškai nėra klaidingas. Todėl
         manytina, kad šioje byloje yra su naujo produkto atsiradimu susijusi aplinkybė.

       v) Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo

       Šalių argumentai
      666    Pirmiausia Microsoft tvirtina, kad jai inkriminuojamas atsisakymas yra objektyviai pateisinamas intelektinės nuosavybės teisėmis, turimomis atitinkamos
         „technologijos“ atžvilgiu. Ji pažymi padariusi didelių investicijų kurdama komunikacijos protokolus ir jos produktų komercinė
         sėkmė yra teisėtas atlyginimas už tai. Ji taip pat nurodo, jog bendrai pripažįstama, kad įmonės atsisakymas perduoti savo
         konkurentams konkrečią technologiją gali būti pateisinamas jos nenoru, jog naudodamiesi šia technologija jie konkuruotų su
         ja.

      667    Dublike Microsoft teigia, kad technologija, kurią ji turi atskleisti savo konkurentams, yra slapta, labai vertinga licencijos turėtojams ir
         apima svarbias naujoves.

      668    Atsakydama į vieną iš Pirmosios instancijos teismo rašytinių klausimų, ji taip pat nurodo, kad turėjo objektyvių priežasčių
         nesuteikti licencijos naudotis minėta technologija, „atsižvelgdama į žalą, kuri jos ketinimams kurti naujoves būtų keliama,
         jei Sun (ar kiti) pasinaudotų šia technologija kurdama funkcinį ekvivalentą, konkuruosiantį su Microsoft produktais toje pačioje rinkoje.

      669    Antra, Microsoft tvirtina, kad Komisija atmetė jos argumentus taikydama naują kriterijų, kuris yra teisiškai klaidingas ir aiškiai neatitinka
         teismų praktikoje pripažintų kriterijų. Ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamojoje dalyje Komisija manė, kad atsisakymas pateikti
         intelektinės nuosavybės teisių saugomą informaciją pažeidžia EB 82 straipsnį, jeigu, bendrai paėmus, teigiamas poveikis naujovėms
         visame sektoriuje kompensuoja neigiamą poveikį dominuojančios įmonės paskatoms jas kurti.

      670    Microsoft mano, kad dėl tokio „derinimo kriterijaus“ taikymo dominuojančios įmonės mažiau suinteresuotos investuoti į tyrimus ir plėtrą,
         nes turės dalytis su konkurentais savo pastangų vaisiais. Ji taip pat nurodo, kad intelektinės nuosavybės teisės skatina jų
         turėtoją toliau kurti naujoves, kartu skatindamos konkuruojančias įmones, kad šios „neatsiliktų“. Be to, ji kritikuoja tai,
         kad Komisija nebando „įvertinti“ neigiamo poveikio, kurį turės ginčijamame sprendime nustatytas reikalavimas suteikti licencijas
         konkurentams, lauksiantiems technologijų, kuriomis jie galės disponuoti pagal licencijas, užuot kūrę savo technologijas.

      671    Microsoft taip pat kritikuoja šio kriterijaus neaiškumą ir nenumatytas pasekmes, išplaukiančias iš to, kad Komisija nepateikia dominuojančioms
         įmonėms jokios informacijos, kuria remiantis galima nustatyti, ar „siekis išsaugoti (savo) paskatas kurti naujoves gali pateisinti
         sprendimą (tik pačioms) naudotis (savo) intelektine nuosavybe“. Bendrai tariant, ginčijamame sprendime nepaaiškinama, kaip
         šis kriterijus buvo pritaikytas šioje byloje ir kaip jis turi būti taikomas ateityje.

      672    Trečia, Microsoft ginčija Komisijos nuorodų į JAV susitarimą ir į su Sun sudarytą sutartį reikšmingumą (žr. šio sprendimo 687 punktą).

      673    Dėl JAV susitarimo ji primena, kad jis įpareigoja suteikti licencijas AK klientų operacinėse sistemose Windows naudojamiems komunikacijos protokolams vien tam, kad šie galėtų būti įgyvendinti serverio programinėje įrangoje. Tačiau ginčijamas
         sprendimas įpareigoja ją suteikti licencijas komunikacijos „serveris‑serveris“ protokolams tam, kad jie būtų naudojami tiesiogiai
         konkuruojančiose serverių operacinėse sistemose. Ji taip pat pastebi, kad iš JAV susitarimo kylančių pareigų galiojimo laikotarpis
         buvo apribotas penkeriais metais ir kad bendrovė suinteresuota toliau vystyti technologiją, jeigu praėjus nustatytam laikotarpiui
         ji vėl gali išimties tvarka naudotis šiomis patobulintomis technologijos.

      674    Dėl su Sun sudarytos sutarties Microsoft pažymi, jog joje numatyta abipusė pareiga šešerius metus suderėtomis sąlygomis bendrai naudotis technologija ir intelektinės
         nuosavybės teisėmis. Tačiau pagal ginčijamą sprendimą Microsoft negali laisvai pasirinkti licencijos gavėjų, kurie savo ruožtu nesuteiktų jai licencijos, atlygio ir kitas su licencijų suteikimu
         susijusias sąlygas kontroliuotų Komisija; be to, Microsoft pareiga suteikti licencijas „neribojama laiko atžvilgiu“.

      675    CompTIA visų pirma pabrėžia naujovių kūrimo svarbą konkurencijai informacinių technologijų ir komunikacijos sektoriuje ir būtinybę
         turėti jame „patikimą intelektinės nuosavybės teisių apsaugos sistemą“. Ji nurodo, kad būtent šios teisės skatina bendroves
         tobulinti jau esančius produktus ir tiekti į rinką naujus.

      676    CompTIA, remdamasi ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamąja dalimi, tvirtina, kad Komisija šioje byloje pritaikė naują vertinimo kriterijų,
         ir mano, kad šis kriterijus prieštarauja teismų praktikai.

      677    Komisija pirmiausia teigia tinkamai atsižvelgusi į Microsoft nurodytas pateisinimo priežastis.

      678    Šiuo klausimu Komisija visų pirma pažymi, kad dublike Microsoft pripažino, jog turi tik vieną pateisinamo priežastį, t. y. tai, kad ji turi nuosavybes teises į aptariamą „technologiją“.
         Ji mano, jog tokia priežastis nepriimtina vien jau dėl to, kad šio sprendimo 107 punkte minėtoje byloje, kurioje priimtas
         sprendimas Magill ir kurioje ginčijamas sprendimas neabejotinai įpareigojo atitinkamas bendroves suteikti licenciją naudotis autorių teisėmis,
         Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėjamas atsisakymas nėra objektyviai pateisinamas. Šiuo klausimu Komisijai pritaria
         SIIA.

      679    Toliau Komisija paaiškina, kad ji supranta Microsoft argumentą kaip reiškiantį, jog bylos aplinkybės ir ypač „galima įpareigojimo teikti (informaciją) įtaka jos paskatoms kurti
         naujoves“ šiuo atveju tokios ypatingos, kad ji negalėjo taikyti teismų praktikos.

      680    Šiuo atžvilgiu ji primena, jog būtent Microsoft privalo įrodyti, kad jai inkriminuojamas piktnaudžiavimas objektyviai pateisinamas. Be to, ji mano, jog pastaroji turi bent
         jau įrodyti, pirma, kad jai nustatyta pareiga atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją turėtų neigiamos įtakos jos
         paskatoms kurti naujoves, ir, antra, kad egzistuoja pavojus, jog ši neigiama įtaka persvers „visus Komisijos argumentus, kurie
         kitokiu atveju įrodytų piktnaudžiavimą“. Tačiau šiuo klausimu Microsoft pateikia tik teorinius ir niekuo nepagrįstus argumentus.

      681    Komisija taip pat mano, jog Microsoft negali pateisinti atsisakymo tuo, kad atitinkama technologija yra slapta ir labai vertinga ir kad joje yra svarbių naujovių.
         Be to, šis pasiteisinimas nebuvo nurodytas ieškinyje.

      682    Antra, Komisija neigia pritaikiusi šioje byloje naują vertinimo kriterijų.

      683    Šiuo klausimu Komisija pirmiausia atmeta Microsoft teiginį, kad įmonė gali pagrįstai atsisakyti perduoti konkrečią technologiją savo konkurentams, kai nori išvengti, kad pasinaudoję
         šia technologija jie su ja konkuruotų. Viena vertus, šį teiginį galima aiškinti kaip reiškiantį, kad net jeigu įvykdyti pirmi
         trys kriterijai, kuriuos Teisingumo Teismas suformulavo šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose Magill ir IMS Health, atsisakymas suteikti licenciją yra teisėtas, jei konkurentai siekia ją naudoti ketindami konkuruoti su dominuojančia įmone.
         Tačiau toks požiūris akivaizdžiai klaidingas. Kita vertus, minėtą teiginį galima aiškinti taip, kad šio sprendimo 107 punkte
         minėtame sprendime Magill įtvirtinti principai netaikytini, jeigu atitinkama intelektinės nuosavybės teisė susijusi su technologija. Nekalbant apie
         tai, kad Microsoft visiškai nepaaiškina, ką ji šiuo atveju suvokia kaip „technologiją“, būtų labai sunku atskirti „technologines“ intelektinės
         nuosavybės teises nuo „netechnologinių“ intelektinės nuosavybės teisių. Be to, nėra visiškai tikra, ar su suderinamumu susijusi
         informacija sudaro tokią technologiją, ir, visų pirma, ar tai yra tik vienašaliai nustatymai, neturintys jokio naujoviškumo.

      684    Antra, Komisija ginčija Microsoft teiginį, kad dėl ginčijamo sprendimo jos konkurentai nebus suinteresuoti kurti savo technologijų. Ji tvirtina, kad Microsoft nepareiškia savo nuomonės dėl ginčijamo sprendimo 697 konstatuojamojoje dalyje padarytos išvados, jog atsižvelgiant į beveik
         monopolinę jos padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje konkurentai negali sukurti tinkamų alternatyvų jos komunikacijos
         protokolams.

      685    Trečia, Komisija pažymi, kad Microsoft apsiriboja nuorodomis į savo paskatas kurti naujus protokolus, neminėdama kitų savo produktų. Darydama nuorodą į ginčijamo
         sprendimo 724 konstatuojamąją dalį, Komisija teigia, kad toks požiūris klaidingas.

      686    Ketvirta, ji teigia, kad Microsoft nutyli faktą, jog nagrinėjama informacija – tai pagal Direktyvą 91/250 suderinamumui būtina informacija. Iš šios direktyvos
         6 straipsnio išplaukia, kad, Bendrijos teisės leidėjo nuomone, tokios informacijos atskleidimas skatina naujovių kūrimą.

      687    Trečia, Komisija remiasi kai kuriais per administracinę procedūrą bei priėmus skundžiamą sprendimą Microsoft padarytais pareiškimais. Pavyzdžiui, atsakydama į Komisijos tarnybų per apklausą pateiktą klausimą, Microsoft nurodė, jog, jos nuomone, JAV susitarimas nedaro neigiamo poveikio paskatoms kurti naujoves. Be to, per bendrą su Sun spaudos konferenciją, įvykusią pasirašius su pastarąja sutartį, Microsoft paskelbė, kad abi bendrovės toliau konkuruos ir kurs naujoves ir kad „sutartis paskatins jų kurti daugiau, o ne mažiau“.
         Komisija mano, jog Microsoft argumentas, kad ši sutartis numato abipusius įsipareigojimus, yra nesvarbus. Šiuo klausimu ji pastebi, kad pasirašydama šią
         sutartį Sun jau atskleisdavo atitinkamus protokolus visam sektoriui.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      688    Visų pirma pažymėtina, kad nors pareiga įrodyti aplinkybių, sudarančių EB 82 straipsnio pažeidimą, buvimą tenka Komisijai,
         prireikus būtent atitinkama dominuojanti įmonė, o ne Komisija iki administracinės procedūros pabaigos privalo pasiremti galimu
         objektyviu pateisinimu ir pateikti atitinkamų argumentų bei įrodymų. Tuomet, norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą dominuojančia
         padėtimi, Komisija turi įrodyti, kad minėtos įmonės pateikti argumentai ir įrodymai nėra pagrįsti ir todėl tokiam pateisinimui
         negalima pritarti.

      689    Šiuo atveju, kaip konstatuota ginčijamo sprendimo 709 konstatuojamojoje dalyje bei kaip aiškiai ieškinyje patvirtino Microsoft, pateisindama savo veiksmus, ji nurodė tik faktą, kad atitinkamai technologijai taikomos intelektinės nuosavybės teisės.
         Šiuo klausimu ji taip pat nurodė, kad jei būtų įpareigota suteikti trečiosioms šalims prieigą prie šios technologijos, „išnyktų
         paskatos ateityje investuoti į intelektinės nuosavybės kūrimą“ (ginčijamo sprendimo 709 konstatuojamoji dalis). Ieškinyje
         ji taip pat pažymėjo aplinkybę, kad minėta technologija yra slapta, labai vertinga, ir kad joje yra svarbių naujovių.

      690    Pirmosios instancijos teismas mano, jog vien aplinkybė – darant prielaidą, jog ji teisinga − kad ginčijamame sprendime nurodyti
         komunikacijos protokolai ar jų specifikacijos patenka į intelektinės nuosavybės teisių sritį, negali būti objektyvia pateisinama
         priežastimi šio sprendimo 107 punkte minėtų sprendimų Magill ir IMS Health prasme. Microsoft ginamas požiūris nėra suderinamas su pagrindine išimties, kurią ši teismų praktika šioje srityje pripažino laisvos konkurencijos
         naudai, idėja, nes jeigu vien intelektinės nuosavybės teisių turėjimą būtų galima laikyti objektyviu atsisakymo suteikti licenciją
         pateisinimu, teismų praktikoje nustatyta išimtis niekada negalėtų būti taikoma. Kitaip tariant, atsisakymas suteikti licenciją
         naudotis intelektinės nuosavybės teise niekada nebūtų laikomas EB 82 straipsnio pažeidimu, nors šio sprendimo 107 punkte minėtuose
         sprendimuose Magill ir IMS Health Teisingumo Teismas aiškiai nusprendė priešingai.

      691    Šiuo klausimu reikia priminti, kad Bendrijos teismas, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 321, 323, 327 ir 330 punktuose, mano,
         jog intelektinės nuosavybės teisės turėtojo galimybė naudotis ja vien savo naudai sudaro pačią jo išimtinės teisės esmę. Todėl
         paprastas atsisakymas suteikti licenciją trečiajai šaliai, net jei tai daro dominuojanti įmonė, savaime negali būti laikomas
         piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme. Toks atsisakymas gali būti laikomas piktnaudžiavimu, tik jeigu
         jis susijęs su išimtinėmis aplinkybėmis, pvz., aptartomis ligšiolinėje teismų praktikoje, ir todėl, siekiant užtikrinti viešąjį
         interesą išsaugoti rinkoje veiksmingą konkurenciją, leidžiama kėsintis į išimtinę intelektinės nuosavybės teisės turėtojo
         teisę, įpareigojant jį suteikti licencijas trečiosioms šalims, kurios siekia patekti į rinką ar išsilaikyti joje. Kaip nustatyta
         pirmiau, šioje byloje yra tokių ypatingų aplinkybių.

      692    Negalima pritarti Microsoft dublike nurodytam argumentui, kad atitinkama technologija yra slapta ir labai vertinga licencijų gavėjams ir kad joje yra
         svarbių naujovių.

      693    Pirmiausia pasakytina, jog nagrinėjamos technologijos slaptumas, yra vienašalio Microsoft komercinio sprendimo pasekmė. Be to, ji negali remtis tariamai slaptu su suderinamumu susijusios informacijos pobūdžiu, teigdama,
         kad gali būti įpareigota ją atskleisti tik tuo atveju, kai yra Teisingumo Teismo šio sprendimo 107 minėtuose sprendimuose
         Magill ir IMS Health nustatytos aplinkybės, ir pateisinti savo atsisakymo šiuo tariamu informacijos slaptumu. Galiausiai niekas nepateisina teiginio,
         kad slaptai technologijai taikoma didesnė apsauga nei, pvz., technologijai, kurią išduodant patentą jos išradėjas turėjo atskleisti
         visuomenei.

      694    Antra, nustačius būtinąjį su suderinamumu susijusios informacijos pobūdį, kaip yra šioje byloje, ši informacija neišvengiamai
         tampa labai vertinga konkurentams, norintiems gauti prie jos prieigą.

      695    Trečia, tam, kad atitinkama įmonė turi intelektinės nuosavybės teisę, iš prigimties būdinga, jog šios teisės objektas yra
         naujas arba originalus. Iš tikrųjų nėra patento be išradimo ir nėra autorių teisių be originalaus kūrinio.

      696    Be to, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija ne tik atmetė Microsoft pateiktus pasiteisinimus, jog atitinkama technologija patenka į intelektinės nuosavybės teisių taikymo sritį. Ji taip pat
         išnagrinėjo pastarosios argumentą, kad jeigu būtų įpareigota suteikti trečiosioms šalims prieigą prie šios technologijos,
         tai turėtų neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves (ginčijamo sprendimo 709 ir 712 konstatuojamosios dalys).

      697    Reikia konstatuoti, kad, kaip pagrįstai pažymėjo Komisija, Microsoft, turinti pirminę pareigą pateikti įrodymus šiuo atžvilgiu (žr. šio sprendimo 688 punktą), nepakankamai įrodė, kad jeigu būtų
         priversta atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją, tai turėtų didelės neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves.

      698    Šiuo klausimu Microsoft pateikė tik neaiškių, bendrų ir teorinių argumentų. Kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 709 konstatuojamojoje dalyje,
         atsakydama į 2003 m. spalio 17 d. trečią pranešimą apie kaltinimus, Microsoft tik nurodė, kad „atskleidimas <...> panaikintų paskatas ateityje investuoti į intelektinės nuosavybės kūrimą“, nepatikslindama,
         kokias technologijas ir produktus ji turėjo omenyje.

      699    Tam tikruose minėto atsakymo vietose Microsoft kalba apie neigiamą įtaką jos paskatoms apskritai kurti naujas operacines sistemas, t. y. AK klientų ir serverių operacines
         sistemas.

      700    Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 713−729 konstatuojamosiose dalyse Komisija visiškai teisingai atmetė
         Microsoft argumentus dėl nuogąstavimo, kad jos produktai gali būti „klonuojami“. Primintina, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje
         numatyta korekcine priemone neleidžiama ir nesiekiama leisti Microsoft konkurentams kopijuoti jos produktų (žr. šio sprendimo 198−206, 240−242 ir 656−658 punktus).

      701    Taigi nebuvo įrodyta, kad atskleidusi informaciją, kuri yra šios korekcinės priemonės objektas, Microsoft būtų labai mažai suinteresuota arba visai nesuinteresuota kurti naujoves.

      702    Šiame kontekste reikia pastebėti, kad nagrinėjamo sektoriaus ūkio subjektai, kaip teisingai konstatavo Komisija ginčijamo
         sprendimo 730−734 konstatuojamosiose dalyse, dažnai atskleidžia trečiosioms šalims informaciją, galinčią palengvinti suderinamumą
         su jų produktais, ir pati Microsoft taip elgėsi, kol pakankamai įsitvirtino darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Toks elgesys leidžia jiems didinti
         savo produktų patrauklumą, taigi ir vertę. Nė viena iš šalių šioje byloje neteigė, kad toks informacijos atskleidimas turėtų
         kokios nors neigiamos įtakos šių ūkio subjektų paskatoms kurti naujoves.

      703    Be to, manytina, kad jeigu Microsoft paskatoms kurti naujoves neturėjo neigiamos įtakos protokolų „serveris-klientas“ atskleidimas pagal JAV susitarimą ir MCPP (ginčijamo sprendimo 728 konstatuojamoji dalis), mažai tikėtina, kad protokolų „serveris‑serveris“ atskleidimo pasekmės bus
         kitokios.

      704    Galiausiai dėl Microsoft teiginio, kad Komisija ginčijamame sprendime atmetė objektyvias pateisinamas priežastis, kurias ji nurodė pritaikiusi naują
         vertinimo kriterijų, reikia konstatuoti, kad jis paremtas neteisingu šio Komisijos sprendimo suvokimu.

      705    Šis teiginys grindžiamas tik ginčijamo sprendimo 783 konstatuojamojoje dalyje esančiu sakiniu, figūruojančiu toje sprendimo
         dalyje, kurioje pateikiamos Komisijos atliktos aptariamo Microsoft atsisakymo analizės išvados, t. y. 560−778 konstatuojamosiose dalyse.

      706    Šiame sakinyje teigiama:

      „Išsamus aptariamo atskleidimo apimties nagrinėjimas leidžia konstatuoti, jog, viską gerai įvertinus, galimas neigiamas pareigos
         suteikti nagrinėjamą informaciją poveikis Microsoft paskatoms kurti naujoves atsveriamas teigiamu atskleidimo poveikiu viso sektoriaus inovacijos lygiui (įskaitant Microsoft).“

      707    Tačiau šis sakinys turi būti skaitomas kartu su paskesniu tos pačios konstatuojamosios dalies sakiniu, pagal kurį „būtinumas
         apsaugoti Microsoft paskatas kurti naujoves nelaikytinas objektyviu pateisinimu, kuris galėtų atsverti pirmiau nustatytas ypatingas aplinkybes.“

      708    Jį taip pat reikia susieti su 712 konstatuojamąja dalimi, kurioje Komisija nurodo:

      „Nustatyta <...>, jog Microsoft atsisakymas gali panaikinti konkurenciją nagrinėjamoje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, jog taip atsitiktų
         dėl to, kad atsisakyta atskleisti (informaciją), būtiną ūkinei veiklai šioje rinkoje tęsti, ir kad Microsoft atsisakymas daro neigiamą poveikį technikos raidai ir pažeidžia vartotojų interesus. Atsižvelgiant į šias ypatingas aplinkybes,
         vien tai, kad Microsoft atsisakymas pasireiškia atsisakymu suteikti intelektinės nuosavybės licenciją, nėra objektyvus pateisinimas. Taigi reikia
         įvertinti, ar Microsoft argumentai dėl jos paskatų kurti naujoves yra svarbesni už šias ypatingas aplinkybes.“

      709    Kitaip tariant, remdamasi teismų praktikoje nustatytais principais (žr. šio sprendimo 331−333 punktus) ir nustačiusi, kad
         šioje byloje yra ypatingų aplinkybių, kurias Teisingumo Teismas nurodė šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose Magill ir IMS Health, Komisija išnagrinėjo, ar Microsoft nurodytos pateisinančios priežastys dėl tariamos neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves gali būti svarbesnės nei ypatingos
         aplinkybės, įskaitant tą aplinkybę, kad nagrinėjamu atsisakymu, pažeidžiant vartotojų interesus, ribojama technikos raida
         EB 82 straipsnio antrosios pastraipos b punkto prasme.

      710    Komisija padarė neigiamą išvadą ne palyginusi neigiamą pareigos suteikti nagrinėjamą informaciją poveikį Microsoft paskatoms kurti naujoves su teigiamu atskleidimo poveikiu viso sektoriaus inovacijos lygiui, o atmetusi kompanijos argumentus
         dėl jos produktų „klonavimo“ pavojaus (ginčijamo sprendimo 713−729 konstatuojamosios dalys), konstatavusi, kad su suderinamumu
         susijusios informacijos atskleidimas yra atitinkamoje ūkio šakoje paplitusi praktika (ginčijamo sprendimo 730−735 konstatuojamosios
         dalys) bei pabrėžusi, kad 1984 m. IBM įsipareigojimas Komisijai iš esmės nesiskyrė nuo Microsoft ginčijamame sprendime nustatytos pareigos (ginčijamo sprendimo 736−742 konstatuojamosios dalys) ir kad toks požiūris atitinka
         Direktyvą 91/250 (ginčijamo sprendimo 743−763 konstatuojamosios dalys).

      711    Iš visų šių samprotavimų išplaukia, jog Microsoft neįrodė, kad egzistuoja kokia nors objektyvi jos atsisakymo atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją pateisinama
         priežastis.

      712    Kadangi šioje byloje yra šio sprendimo 107 punkte minėtuose sprendimuose Magill ir IMS Health Teisingumo Teismo nustatytų ypatingų aplinkybių, visa pirma šio ieškinio pagrindo dalis atmestina kaip nepagrįsta.

      2.     Dėl antros dalies, grindžiamos tuo, kad Sun neprašė Microsoft perduoti technologijos, kurią Komisija įpareigojo atskleisti

      a)     Šalių argumentai
      713    Visų pirma Microsoft nurodo, kad Sun neprašė jos suteikti prieigą prie ginčijamame sprendime numatytos su suderinamumu susijusios informacijos.

      714    Šiuo klausimu Microsoft, remdamasi Sun skundo ištrauka, mano, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esančiame prašyme prašoma atskleisti ne „išsamias ir teisingas“ jos
         protokolų „specifikacijas“, o išsamią informaciją apie serverių operacinės sistemos Windows vidaus charakteristikas.

      715    Todėl, Microsoft nuomone, net tuo atveju, jei 1998 m. spalio 6 d. laiškas galėtų būti laikomas atsisakymu, quod non negali būti teigiama, kad ji atsisakė pateikti Sun technologiją, kurios neatskleidimu yra kaltinama ginčijamame sprendime.

      716    Microsoft taip pat nurodo, kad „iš Sun prašymo apimties ji negalėjo suprasti <...>, jog (Sun) norėjo gauti licenciją (šiems) komunikacijos protokolams.

      717    Be to, ji pažymi, kad savo skunde Sun visiškai neminėjo komunikacijos protokolų.

      718    Galiausiai Microsoft pastebi, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške Sun nurodė mananti, jog „Microsoft turėtų pateikti nuorodą ir informaciją, būtiną užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir Active Directory technologijos visiškai suderintai veiktų Solaris“. Ji taip pat nurodo, kad prieiga prie tokios „technologijos“ leistų Sun „imituoti“ beveik visas serverių operacinių sistemų Windows funkcijas. Ji teigia, kad Sun prašė atskleisti „dar kuriamą technologiją“, nes Windows 2000 Server ir Active Directory pradėta prekiauti tik 1999 m. gruodžio mėnesį.

      719    Antra, Microsoft tvirtina, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške, ji ne „tiesiog“ nepatenkino Sun prašymo, o pasiūlė jai kartu panagrinėti, „kaip abi įmonės galėtų pagerinti suderinamumą tarp savo produktų bendrų klientų
         naudai“. Ji taip pat teigia, kad šiame laiške ji nurodė Sun daug „suderinamumo užtikrinimo“ būdų. Cituodama ginčijamo sprendimo 565 konstatuojamąją dalį, ji priduria, kad Komisija negali
         teigti, jog atitinkamos technologijos yra tokios sudėtingos, kad Sun negali žinoti, ko konkrečiai jai reikia. Šiuo klausimu ji pastebi, kad Sun yra platintoja, kurios specializacija – serverių operacinės sistemos, ir bet kuriuo atveju turėjo patikslinti savo prašymą.

      720    Be to, Microsoft tvirtina, kad Sun neatsakė į jos kvietimą, be kita ko, pažymėdama, kad pastaroji nedalyvavo susirinkime, kuris buvo surengtas siekiant aptarti
         jų produktų suderinamumo klausimą.

      721    Galiausiai Microsoft mano, kad jos nuomonė, jog neaišku, ar ji atsisakytų atskleisti savo komunikacijos protokolų specifikacijas, jeigu Sun arba „bet kas kitas“ būtų to paprašęs, neprieštarauja aplinkybei, kad ji prašo panaikinti ginčijamą sprendimą. Jos nuomone,
         yra didelis skirtumas tarp „po derybų su kitu stambiu operacinių sistemų tiekėju sudaryto kryžminio licencijavimo susitarimo“
         ir „pareigos pagal viešosios valdžios nurodymus tiekti jai priklausančią technologiją“.

      722    Trečia, Microsoft mano, kad Sun neprašė suteikti su jos intelektinės nuosavybės teisėmis susijusios licencijos siekiant kurti EEE darbo grupės serverių operacines
         sistemas. Jos nuomone, būtent todėl, atsakydama į 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką, ji visiškai neprivalėjo atsižvelgti į pagal
         EB 82 straipsnį jai tenkančią ypatingą pareigą nepažeisti veiksmingos ir neiškreiptos konkurencijos.

      723    Šiuo klausimu Microsoft primena, kad Sun yra JAV bendrovė ir kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiškas buvo išsiųstas iš jos buveinės Jungtinėse Valstijose į Microsoft, kuri taip pat yra JAV bendrovė, buveinę Jungtinėse Valstijose. Ji tvirtina: kadangi nėra jokio ryšio su EEE ir kadangi šiame
         laiške visiškai nekalbama apie tai, kad atitinkamos technologijos reikėjo kuriant ir platinant darbo grupės serverių operacines
         sistemas EEE teritorijoje, ji neturėjo jokio pagrindo manyti, kad Sun siekė licencijos šiai teritorijai.

      724    Komisija atmeta visus Microsoft argumentus.

      725    Pirmiausia Komisija teigia, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. Sun laiške suformuluotas prašymas, „nors tam tikrais atžvilgiais yra platesnis už (ginčijamo) sprendimo taikymo sritį“, vis dėlto
         yra pakankamai aiškus, kad Microsoft galėtų suprasti, jog Sun norėjo gauti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos, ir kad tam tikra šios informacijos dalis, kurios Sun reikia norint veiksmingai konkuruoti darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje, yra susijusi su Windows darbo grupės tinklo charakteristikomis (Active Directory domeno architektūra).

      726    Komisija teigia, kad Microsoft neteisingai aprašo Sun prašymą, nurodydama, jog jame prašyta atskleisti šaltinio kodo elementus, o ne informaciją apie sąsajas. Ji primena, jog
         savo prašyme Sun siekė, kad jos produktai galėtų „skaidriai palaikyti ryšį“ su Windows aplinka ir kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz aiškiai pažymėjo, jog, jo nuomone, šiame prašyme prašoma atskleisti su
         suderinamumu susijusią informaciją. Ji taip pat pažymi, kad savo skundė Sun pabrėžė norinti gauti prieigą prie „informacijos apie sąsajas“.

      727    Darydama nuorodas į ginčijamo sprendimo 713−722 konstatuojamąsias dalis, Komisija taip pat nurodo, kad prieiga prie su suderinamumu
         susijusios informacijos neleidžia Microsoft konkurentams „klonuoti“ arba imituoti darbo grupės serverių operacinių sistemų Windows funkcijų.

      728    Komisijos nuomone, nesvarbu, kad Sun nepavartojo žodžių „komunikacijos protokolas“, nes prašymas suteikti prieigą prie informacijos, būtinos užtikrinti tarpusavio
         sujungimą ir sąveiką su programine įranga Windows, ir prašymas suteikti prieigą prie protokolų specifikacijų yra „tas pats“.

      729    Komisija taip pastebi, jog 1998 m. spalio 6 d. laiške Microsoft nepažymėjo to fakto, kad Sun prašė atskleisti „dar kuriamą technologiją“. Bet kuriuo atveju toks argumentas nepriimtinas, nes tuo metu, kai Sun nusiuntė Microsoft 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką, pirmoji Windows 2000 Server beta versija jau buvo rinkoje.

      730    Antra, Komisija mano, kad Microsoft negali neigti, jog atmetė Sun prašymą.

      731    Šiuo klausimu ji pažymi, kad Microsoft požiūris nesuderinamas su jos prašymu panaikinti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį.

      732    Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 194−198 konstatuojamąsias dalis, Komisija taip teigia, kad Microsoft jai aiškiai patvirtino, jog atsisakė suteikti prieigą prie tam tikros su suderinamumu susijusios informacijos. Ji priduria,
         kad šis atsisakymas, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 573−577 konstatuojamosiose dalyse, atitinka bendrą elgesio modelį.
         Be to, per laikinųjų apsaugos priemonių skyrimo procedūrą Microsoft nurodė, kad šis atsisakymas yra jos „ekonominio modelio“ dalis.

      733    Be to, Komisija pažymi abejojanti, kad Microsoft būtų pateikusi Sun prašomą informaciją, jeigu ji sutiktų su tariamu Microsoft pasiūlymu aptarti suderinamumo klausimus. Šiuo klausimu ji remiasi kai kuriais Microsoft vadovų pareiškimais, pakartotais ginčijamo sprendimo 576 ir 778 konstatuojamosiose dalyse. Komisija taip pat nurodo, jog
         mažai tikėtina, kad M. Goldberg, t. y. 1998 m. spalio 6 d. laiške paminėtas Microsoft darbuotojas, buvo įgaliotas priimti sprendimus šiuo klausimu. Ji taip pat pažymi, kad Sun darbuotojas M. Terranova 1998 m. lapkričio 25 d. susitiko su M. Goldberg ir kad Microsoft nepaaiškina, kaip deryboms dėl suderinamumo galėjo sutrukdyti tai, kad M. Terranova turėjo atšaukti kitą susirinkimą, turėjusį
         įvykti 1999 m. kovo 8 d. Galiausiai Komisija pastebi, kad šio susirinkimo tvarkaraštyje, t. y. sudarytame M. Goldberg, nebuvo
         net užuominos apie svarbias technologijas, pvz., apie Active Directory.

      734    Trečia, Komisijos nuomone, nesvarbu, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške Sun aiškiai nepaminėjo EEE. Šiuo klausimu ji nurodo: kadangi atitinkama geografinė rinka yra pasaulinio masto, šiame laiške esančiame
         prašyme, be abejo, buvo turima omenyje ir EEE, ir primena, kad 1998 m. gruodžio 10 d. Sun pateikė Komisijai skundą.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      735    Savo argumentais šio vienintelio ieškinio pagrindo antrajai daliai pagrįsti Microsoft siekia įrodyti, kad ginčijamame sprendime Komisija negalėjo pagrįstai konstatuoti, jog piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi,
         atsisakydama atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją, nors iš tikrųjų ji negali būti kaltinama jokiu atsisakymu.
         Pagrįsdama šį teiginį, Microsoft iš esmės nurodo pasikeitimą laiškais tarp jos ir Sun 1998 m. pabaigoje. Jos argumentaciją sudaro trys pagrindinės dalys. Pirma, Microsoft tvirtina, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esančiame prašyme nebuvo prašoma atskleisti ginčijamame sprendime nurodytos su
         suderinamumu susijusios informacijos. Antra, ji bet kuriuo atveju ginčija tai, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške neigiamai atsakė
         į šį prašymą. Trečia, Microsoft mano, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške Sun neprašė jos suteikti licencijos naudotis intelektinės nuosavybės teisėmis, kurias ji turi EEE.

      736    Reikia atskirai išnagrinėti visas šias dalis.

       Dėl Sun prašymo esmės

      737    Visų pirma reikia tiksliai priminti 1998 m. rugsėjo 15 d. laiško turinį bei tai, kaip ginčijamame sprendime jį išnagrinėjo
         Komisija.

      738    Šiame laiške Sun taip apibūdina informaciją, kurią pageidauja gauti iš Microsoft:

      –        pirma, visa informacija, reikalinga tam, kad (Sun) būtų sudaryta galimybė palaikyti bazinio COM objektus Solaris,

      –        antra, visa informacija, reikalinga tam, kad (Sun) galėtų užtikrinti visišką Active Directory technologijų veikimo bazinį palaikymą Solaris.
      739    Tame pačiame laiške Sun patikslina, kokios informacijos prašo, bei nurodo, kokio tikslo prašydama siekia, pažymėdama, kad:

      –        sukurtos veikti Solaris pagrindu taikomosios programos turėtų galėti skaidriai palaikyti ryšį per COM ir (arba) per Active Directory su Windows operacinėmis sistemomis ir (arba) programine įranga, kurios pagrindas yra Windows,

      –        Microsoft turėtų pateikti nuorodą ir informaciją, būtiną užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir Active Directory technologijos visiškai suderintai veiktų Solaris,

      –        informacija turėtų apimti visus „COM objektus“ bei visišką šiuo metu rinkoje esančių Active Directory technologijų veikimą,

      –        informaciją dėl ateityje rinkoje pasirodysiančių „COM objektų“ ir Active Directory technologijų reikėtų teikti nuolat ir be nepagrįstų vėlavimų.

      740    Ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje Komisija išdėsto nuomonę, jog 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esančio Sun prašymo antroje dalyje (žr. šio sprendimo 738 punkto antrą įtrauką) numatyta, kad „Soliaris gali veikti kaip visiškai suderinamas Windows 2000 darbo grupės tinkluose domeno kontrolierius arba kaip visiškai suderinamas su Active Directory domeno architektūra (saugumas, katalogo tarnyba) serveris narys (ypač kaip rinkmenų ir spausdinimo serveris)“. Ji taip pat
         nurodo, jog tai, kad minėtame prašyme prašoma atskleisti suderinamumą „klientas‑serveris“ ir suderinamumą „serveris‑serveris“,
         atitinka tą faktą, kad „Windows domeno architektūra“ glaudžiai sieja šias dvi suderinamumo rūšis. Kitaip tariant, Komisijos nuomone, „Sun prašyme prašoma atskleisti protokolų specifikacijas, kuriuos Windows veikiantys darbo grupės serveriai naudoja teikdami bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo paslaugas bei naudotojų ir (naudotojų)
         grupių valdymo Windows darbo grupės tinkluose paslaugas“, o tai apima „kartu tiesioginius tarpusavio sujungimą ir sąveiką tarp Windows (pagrindu veikiančio) darbo grupės serverio ir Windows (pagrindu veikiančio) AK kliento ir netiesioginius tarpusavio sujungimą ir sąveiką tarp šios įrangos, vykstančius per vieną
         ar kelis kitus Windows (pagrindu veikiančius) darbo grupės serverius“ (ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamoji dalis).

      741    Ginčijamo sprendimo 188 konstatuojamojoje dalyje Komisija išnagrinėjo pirmą Sun prašymo dalį (žr. šio sprendimo 738 punkto pirmą įtrauką). Primindama, kad COM/DCOM – tai „svarbi Windows produktų technologija, teikiant bendro rinkmenų ir spausdintuvų naudojimo bei naudotojų ir naudotojų grupių valdymo paslaugas“,
         ji mano, kad pirma Sun prašymo dalis atitinka su Active Directory susijusią antrą dalį. Tačiau kitoje konstatuojamojoje dalyje ji patikslina, kad „(ginčijamame sprendime) nagrinėjant aptariamą
         atsisakymą teikti (informaciją) svarbios tik tos Sun prašymo dėl COM technologijos dalys, kurios nurodytos Sun prašyme dėl suderinamumo su Active Directory“. Šis patikslinimas turėtų būti palygintas su Komisijos teiginiu ginčijamo sprendimo 566 konstatuojamojoje dalyje, kad „(šiame)
         sprendime nagrinėjamas tik Microsoft atsisakymas pateikti išsamią Windows domeno architektūrą pagrindžiančių protokolų specifikaciją, nustatančią būdą, kuriuo Windows (veikiantys) darbo grupės serveriai teikia darbo grupės paslaugas Windows (veikiantiems) AK klientams“, ir, antra, kad „faktas, jog Microsoft atmetė ir Sun prašymą dėl informacijos, kuri būtų palengvinusi COM objektų mobilumą tarp įvairių platformų, nėra (minėtame) sprendime nagrinėto elgesio dalis“.

      742    Ginčijamo sprendimo 190 konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria, jog Sun prašyme netiesiogiai nurodoma, kad ji norėtų gauti prieigą prie specifikacijų tam, kad galėtų jas įgyvendinti savo produktuose.

      743    Ginčijamo sprendimo 199−207 konstatuojamosiose dalyse Komisija pateikia kelis argumentus, siekdama parodyti, kad informacija,
         prie kurios Sun prašo suteikti prieigą 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške, susijusi su suderinamumu. Pirmiausia ji atmeta 1998 m. spalio 17 d.
         Microsoft atsakyme į trečią pranešimą apie kaltinimus suformuluotą teiginį, jog Sun siekia, kad Microsoft sukurtų Active Directory versiją, kuri galėtų būti naudojama Solaris. Antra, Komisija atmeta per administracinę procedūrą Microsoft pateiktą argumentą, kad Sun prašo atskleisti „serverių operacinių sistemų Windows vidaus struktūrą“, t. y. daugiau negu tik su suderinamumu susijusią informaciją. Šiuo klausimu ji pastebi, kad 1998 m. rugsėjo
         15 d. laiške Sun aiškiai paminėjo savo norą turėti galimybę „skaidriai palaikyti ryšį“ tarp Solaris ir Windows aplinkų (ginčijamo sprendimo 207 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat pažymi, jog iš 1998 m. spalio 6 d. laiško išplaukia,
         kad Microsoft puikiai suprato Sun norą turėti prieigą prie „tam tikras Windows charakteristikas“ apimančios su suderinamumu susijusios informacijos (ginčijamo sprendimo 207 konstatuojamoji dalis).

      744    Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, pirmiausia reikia konstatuoti, kad nors 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške esantis prašymas
         tam tikrais atžvilgiais yra platesnis už nurodymus ginčijamame sprendime, kaip atsiliepime į ieškinį pripažino pati Komisija,
         tai nepaneigia to fakto, kad šiame laiške Sun patikslino jo esmę, nurodydama, jog siekia, kad jos produktai galėtų „skaidriai palaikyti ryšį“ (seamlesslycommunicate) su Windows aplinka. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad šiame laiške Sun taip pat nurodė, jog prašoma informacija leistų „užtikrinti, kad, nenaudojant apgrąžos technologijos, COM objektai ir Active Directory technologijos visiškai suderintai veiktų Solaris“. Kitaip tariant, iš 1998 m. rugsėjo 15 d. laiško aiškiai matyti, kad Sun norėtų turėti prieigą prie tam tikros informacijos ir kad ši leistų jai užtikrinti savo produktų suderinamumą su Windows aplinka.

      745    Be to, iš 1998 m. rugsėjo 15 d. laiško matyti, kad Sun siekė užtikrinti aukštą savo produktų ir Windows domeno architektūros suderinamumo lygį. Šiuo klausimu pažymėtina, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz, pažymėdamas,
         jog Microsoft neketina „perkelti („to port“) Active Directory į Solaris“ ir jog yra „daugybė skirtingų <...> suderinamumo su Active Directory metodų“, aiškiai daro skirtumą tarp aukšto suderinamumo lygio, kurį galima pasiekti „perkėlus“ operacinės sistemos elementus
         į kitą operacinę sistemą, ir mažesnio, arba „kintamo“, suderinamumo lygio, kurį galima pasiekti pasinaudojus kitais tame pačiame
         laiške siūlomais metodais.

      746    Antra, Microsoft negali pagrįstai remtis tuo, kad savo skunde Sun nepavartojo termino „komunikacijos protokolai“. Kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 49 dalyje bei kaip savo rašytiniuose pareiškimuose
         teisingai priminė Komisija, „protokolas“ − tai įvairių programinės įrangos dalių tarpusavio sujungimo ir sąveikos tinkle taisyklių
         visuma (taip pat žr. šio sprendimo 196 ir 197 punktus). Tačiau, kaip nurodyta 740 punkte, Sun siekė gauti informacijos būtent apie šias taisykles. Microsoft argumentas nepriimtinas ir todėl, kad jis yra visiškai formalus. 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz kelis kartus pažymi
         Microsoft ir Sun arba kito programinės įrangos pardavėjo produktų suderinamumą. Tai įrodo, kad Microsoft puikiai suprato Sun prašymo esmę, neatsižvelgiant į tai, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške ji formaliai nepaminėjo „komunikacijos protokolų“.

      747    Trečia, Microsoft teiginys, kad turėdama prieigą prie prašomos technologijos Sun galėtų „imituoti“ beveik visas serverių operacinės sistemos Windows funkcijas, yra nepriimtinas. Kaip matyti iš pirmesnių samprotavimų, Sun siekė turėti prieigą prie informacijos, kuri būtina tam, kad būtų galima pasiekti jos produktų ir Windows domeno architektūros suderinamumą. Tačiau, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 34, 570 ir 571 konstatuojamųjų dalių bei jau
         buvo pažymėta šio sprendimo 199−206 punktuose, tokį rezultatą galima pasiekti perduodant tik kai kurių protokolų specifikacijas,
         t. y. neatskleidžiant įgyvendinimo elementų. Tiek, kiek Microsoft argumentas grindžiamas tuo, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške Sun pažymėjo, jog Microsoft turėtų jai „pateikti nuorodą“, konstatuotina, kad net jeigu šiais žodžiais Sun norėjo paprašyti perduoti Microsoft šaltinio kodo elementus, jai patikslinus savo prašymą (žr. šio sprendimo 744 punktą) negalima manyti, jog ji neprašė perduoti ir ginčijamame sprendime
         numatytų protokolų specifikacijų, nes veiksmai, už kuriuos baudžiama minėtu sprendimu, kaip primenama jo 569 konstatuojamojoje
         dalyje, apsiriboja Microsoft atsisakymu perduoti protokolų komunikacijas.

      748    Ketvirta, Microsoft taip pat negali pagrįstai remtis tuo, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. prašyme Sun prašė atskleisti „dar kuriamą technologiją“. Viena vertus, toks teiginys nereikšmingas nagrinėjant klausimą, ar jame prašoma
         atskleisti ginčijamame sprendime numatytą su suderinamumu susijusią informaciją. Kita vertus, pateikiant šį argumentą ignoruojamas
         faktas, kad, kaip nustatyta ginčijamo sprendimo 398 ir 790 konstatuojamosiose dalyse, dar 1997 m. rugsėjo 23 d., t. y. beveik
         metai iki šio laiško išsiuntimo, Microsoft išplatino pirmą Windows 2000 Server beta versiją.

      749    Iš šių samprotavimų darytina išvada, kad, priešingai nei tvirtina Microsoft, 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške Sun aiškiai prašė atskleisti ginčijamame sprendime numatytą su suderinamumu susijusią informaciją, kuri yra šio sprendimo 5 straipsnyje
         numatytos korekcinės priemonės objektas.

       Dėl 1998 m. spalio 6 d. laiško apimties
      750    Antra Microsoft argumentų dalis, pateikta grindžiant antrąją šio ieškinio pagrindo dalį, t. y. dėl 1998 m. spalio 6 d. laiško esmės, taip
         pat nepriimtina.

      751    Vien iš šio laiško teksto, atsižvelgiant į kontekstą, kuriame jis buvo parašytas, į jo autorių, į jo turėtas žinias apie aptariamą
         technologiją ir į Microsoft elgesį iki ginčijamo sprendimo priėmimo, darytina išvada, jog šiame sprendime Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad minėtame
         laiške atsisakoma atskleisti Sun jos prašomą informaciją.

      752    Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad, kaip jau buvo konstatuota nagrinėjant pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį, argumentai,
         kuriuos Microsoft pateikia atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis kontekste, didžiąja dalimi susiję
         su klausimu, kokio lygio suderinamumas turi būti pasiektas tarp jos ir konkurentų produktų. Ir per administracinę, ir per
         teisminę procedūrą Microsoft teigia, jog pakanka, kad įvairios operacinės sistemos galėtų keistis informacija ir abipusiškai teikti paslaugas, arba, kitaip
         tariant, kad jos galėtų „teisingai veikti“ kartu. Microsoft nuomone, šiuo metu rinkoje prieinama informacija ir metodai leidžia pasiekti tokį rezultatą, t. y. jai nebūtina atskleisti
         papildomos informacijos, ypač apie komunikaciją blue bubble viduje. Ji tvirtina, kad Komisija reikalauja tokio suderinamumo lygio, kuris aiškiai viršija numatytąjį Direktyvoje 91/250
         ir kuris neatitinka būdo, kuriuo įmonės praktiškai organizuoja savo kompiuterinius tinklus. Jos teigimu, Komisija siekia,
         kad su Microsoft sistemomis konkuruojančios operacinės sistemos visais atžvilgiais veiktų kaip serverių operacinė sistema Windows, o tai priverstų pastarąją perduoti ne tik informaciją apie savo produktų sąsajas ir pažeistų jos intelektinės nuosavybės
         teises, bet ir turėtų neigiamos įtakos jos paskatoms kurti naujoves.

      753    Tačiau, kaip jau nurodyta šio sprendimo 207−245 punktuose, Microsoft neteisingai aiškina Komisijos reikalaujamą suderinamumo lygį ir atitinkamai ginčijamame sprendime numatytos informacijos
         apimtį.

      754    Į šiuos samprotavimus reikia atsižvelgti vertinant tai, kaip Komisija aiškina 1998 m. spalio 6 d. Microsoft laišką, bei šiuo klausimu Microsoft nurodytus argumentus.

      755    Kaip įrodyta šio sprendimo 746 punkte, Microsoft puikiai suprato 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške suformuluoto Sun prašymo esmę – būtent, kad pastaroji siekė gauti informacijos, būtinos tam, kad jos produktai galėtų „skaidriai palaikyti
         ryšį“ su Windows aplinka, arba, kitaip tariant, kad ji galėtų užtikrinti aukštą savo produktų ir šios aplinkos suderinamumo lygį.

      756    Be to, 1998 m. rugsėjo 15 d. laiškas buvo nusiųstas Microsoft aiškiai siekiant gauti prieigą prie informacijos, kuri nebuvo vieša arba kurios nebuvo galima gauti įsigijus rinkoje siūlomas
         licencijas.

      757    Taigi 1998 m. spalio 6 d. laišką sudaro šeši punktai:

      –        Pirma, P. Maritz dėkoja R. Green už 1998 m. rugsėjo 15 d. laišką ir nurodo jam, kad Microsoft visada siekė padėti savo konkurentams
         „kuriant geriausius produktus ir užtikrinant jų geriausią suderinamumą su (jos) platformą“,

      –        antra, jis atkreipia R. Green dėmesį į tai, kad informacija apie „Windows platformos“ paslaugas ir sąsajas jau prieinama per
         „MSDN“ produktą,

      –        trečia, jis kviečia Sun dalyvauti 1998 m. spalio 11−15 dienomis Denveryje Microsoft rengiamoje konferencijoje,

      –        ketvirta, jis nurodo, kad Solaris jau egzistuoja COM nuorodos įdiegimas, patikslindamas, kad COM šaltinio kodo licenciją galima įsigyti, pvz., iš Software AG,

      –        penkta, jis praneša, kad Microsoft nenumato „perkelti“ Active Directory į Solaris, paminėdamas, kad yra daugybė įvairaus lygio suderinamumo su Active Directory metodų, pvz., galima naudoti standartinį LDAP protokolą,

      –        šešta, prireikus „papildomos pagalbos“, jis ragina Sun kreiptis į Microsoft „Developer Relations“ grupės „Account Managers“, „padedančius gamintojams, kuriems reikia papildomos pagalbos dėl Microsoft
         platformų“, kaip kontaktinį asmenį nurodydamas M. Goldberg.

      758    Pirmiausia reikia konstatuoti, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz, neatsakęs į 1998 m. rugsėjo 15 d. Sun laiške pateiktus specifinius prašymus, tik nurodo pastarajai informacijos šaltinius ir metodus, kurie jau yra viešai paskelbti
         arba prieinami įsigijus licencijas. Kadangi P. Maritz aiškiai suprato R. Green pateiktų konkrečių prašymų svarbą, toks nurodymas
         vertintinas kaip atsisakymas pateikti prašomą informaciją.

      759    Tai, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz pažymi, jog Microsoft nenumato Active Directory „perkelti“ į Solaris, patvirtina tokio vertinimo pagrįstumą, taigi manytina, kad P. Maritz visiškai suprato, jog Microsoft konkurentai, tarp jų Sun, tikėjosi pasiekti suderinamumo lygį, aukštesnį už tą, kurį jie gali pasiekti tame pačiame laiške minėtais metodais (žr.
         šio sprendimo 745 punktą).

      760    Šią išvadą dar labiau įrodo tai, kad, pirmiausia kalbant apie MSDN, šioje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje Microsoft neginčija ginčijamame sprendime Komisijos atliktos analizės, pagal kurią šis mechanizmas neleidžia jos konkurentams pasiekti
         pakankamą suderinamumo lygį su AK klientų operacinėmis sistemomis Windows (ginčijamo sprendimo 563 konstatuojamoji dalis, kur daroma nuoroda į 4.1.3. skyrių, visų pirma į 209 ir 210 konstatuojamąsias
         dalis).

      761    Be to, kalbant apie Sun galimybę pasinaudoti laisvai prieinamu COM nuorodos diegimu, kurį Microsoft taip pat paminėjo 1998 m. spalio 6 d. laiške, reikia nurodyti, jog šioje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje Microsoft taip pat nėra nurodžiusi, kad Komisija suklydo, ginčijamame sprendime konstatavusi, jog šis produktas nėra pakankamas sprendimas
         (ginčijamo sprendimo 563 konstatuojamoji dalis, kur daroma nuoroda į 4.1.3. skyrių ir visų pirma į 218−230 konstatuojamąsias
         dalis; taip pat žr. 288−291 konstatuojamąsias dalis).

      762    Galiausiai, kalbėdama apie Sun galėjimą pasinaudoti 1998 m. spalio 6 d. laiške aiškiai paminėtu LDAP protokolu, Microsoft šioje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje netvirtino, o pirmesnėje nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalyje neįrodė, kad Komisija
         suklydo, ginčijamo sprendimo 194 ir 195 bei 243−250 konstatuojamosiose dalyse nustačiusi, kad tinkamam suderinamumo su Active Directory lygiui užtikrinti šio protokolo nepakanka.

      763    Antra, Microsoft negali remtis tuo, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške P. Maritz pasiūlė papildomą pagalbą M. Goldberg, tvirtindama, kad šiame
         laiške nėra jokio atsisakymo. Paskutinėje šio laiško pastraipoje paminėta papildoma pagalba susijusi tik su to paties laiško
         antrojoje ir trečiojoje pastraipose minėtomis informacija ir metodais. Taigi iš esmės Microsoft siūlė Sun tik tokią pagalbą, kokią „Developer Relations“ grupės „Account Managers“ teikia visiems gamintojams, kuriems reikia pagalbos dėl „Microsoft platformų“.

      764    Microsoft taip pat negali pagrįstai teigti, kad, kaip matyti iš protokolo, kurį ji parengė glaustai išdėstydama apie pasikeitimą laiškais
         su Sun, pastaroji neketino atsižvelgti į M. Goldberg pasiūlymus. Iš tikrųjų konstatuotina, kad šiame protokole, kaip teisingai pažymėjo
         Komisija ginčijamo sprendimo 193 konstatuojamojoje dalyje, niekur neminimas formalus Microsoft pasiūlymas pateikti Sun prašomą informaciją, t. y. daugiau informacijos nei prieinama per viešus šaltinius.

      765    Trečia, reikia pridurti, kad ginčijamame sprendime Komisija galėjo pagrįstai laikyti 1998 m. spalio 6 d. laišką atsisakymu
         suteikti prieigą prie Sun prašomos su suderinamumu susijusios informacijos taip pat todėl, kad per administracinę procedūrą Microsoft aiškiai pripažino, jog ji neatskleidė tam tikros šios informacijos dalies ir toliau atsisako tai daryti (šiuo klausimu žr.
         ginčijamo sprendimo 194−198 konstatuojamąsias dalis). Nors per administracinę procedūrą Microsoft užginčijo vieno iš ginčijamo sprendimo 195 punkte esančių teiginių išsamumą, ji neneigė per tą pačią procedūrą patvirtinusi,
         kad įvairių Active Directory kopijų kūrimas yra „procedūra, kuriai taikoma licencija“.

      766    Taigi Microsoft teiginys, kad 1998 m. spalio 6 d. laiške nėra neigiamo atsakymo, atmestinas kaip nepagrįstas.

      767    Galiausiai 1998 m. spalio 6 d. laišką reikia išnagrinėti platesniame ginčijamame sprendime aprašytame kontekste. Tačiau šiame
         sprendime Komisija remiasi ne tik šiuo laišku; kaip visų pirma matyti iš 194−198 ir 573−577 konstatuojamųjų dalių, ji mano
         kad nagrinėjamas elgesys atitinka bendrą Microsoft elgesio modelį.

      768    Ginčijamo sprendimo 573 konstatuojamojoje dalyje, kurioje daroma nuoroda į to paties sprendimo 194 konstatuojamąją dalį, Komisija
         nurodo, kad daugelis Microsoft konkurentų patvirtino negavę pakankamai su suderinamumu susijusios informacijos, o kai kurie jų pažymėjo, kad Microsoft atsisakė pateikti prašomą informaciją arba neatsakė į jų prašymus.

      769    Be to, ginčijamo sprendimo 576 konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia už licencijas naudotis Windows šaltinio kodu atsakingo asmens parodymų JAV teismuose ištraukas, kur, Komisijos nuomone, jis teigė, kad Microsoft susitarimuose dėl licencijų, susijusiuose su technologijomis, kurios būtinos suderinamumui su Windows domeno architektūra užtikrinti, nustatomos ribojančios sąlygos.

      770    Microsoft neginčija šių argumentų Pirmosios instancijos teisme.

      771    Be to, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 778 konstatuojamojoje dalyje, siekdama paneigti Microsoft prieštaravimus dėl nagrinėjamo atsisakymo, nes, anot šios įmonės, ji neturėjo priežasčių panaudojant „sverto efektą“ (leveraging) šalinti konkurentus, Komisija cituoja Microsoft prezidento B. Gates 1997 m. vasario mėn. kalbą Microsoft pardavimo personalui. Ši ištrauka patvirtina bendro elgesio modelio, kuriuo siekiama apriboti su suderinamumu susijusios
         informacijos teikimą, buvimą, nes joje sakoma:

      „Mes stengiamės naudoti mūsų serverių kontrolę, siekdami kurti naujus protokolus ir visų pirma pašalinti Sun ir Oracle <...>. Nežinau, ar mums tai pavyks, bet mes tai bandome daryti.“

       Dėl 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške išdėstyto prašymo geografinių ribų
      772    Trečia argumentų dalis, kurią Microsoft pateikia pagrįsdama šio vienintelio ieškinio pagrindo antrąją dalį, grindžiama tuo, kad 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške Sun tiesiogiai nepaprašė suteikti jai licencijos dėl naudojimosi intelektinės nuosavybės teisėmis, kurias Microsoft turi EEE, siekdama kurti darbo grupės serverių operacines sistemas EEE. Iš to Microsoft daro išvadą, jog atsakydama Sun ji neprivalėjo atsižvelgti į jai tenkančią ypatingą pareigą nepažeisti veiksmingos ir neiškreiptos konkurencijos.

      773    Šie argumentai yra formalūs ir todėl atmestini.

      774    Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad teisinga, jog 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške Sun aiškiai nepaprašė Microsoft suteikti jai licenciją naudotis EEE turimomis intelektinės nuosavybės teisėmis. Tačiau Sun neturėjo pagrindo savo prašyme aptarti klausimą, ar informacija, prie kurios ji norėjo gauti prieigą, saugoma intelektinės
         nuosavybės teisių ir ar naudojimuisi šia informacija reikia gauti Microsoft licenciją. Be to, akivaizdu, jog Sun norėjo, kad Microsoft perduotų jai aptariamą informaciją, kad galėtų ją panaudoti savo darbo grupės serverių operacinėse sistemose. Be to, kadangi
         nagrinėjama šių sistemų geografinė rinka yra pasaulinio masto (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamąją dalį),
         bendras Sun prašymas neišvengiamai apėmė ir EEE. Galiausiai, kaip primena Komisija savo rašytiniuose pareiškimuose, kadangi Sun po kelių savaičių pateikė pastarajai skundą pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, Microsoft bet kuriuo atveju negalėjo nežinoti, kad prašymas buvo susijęs ir su EEE.

      775    Iš to išplaukia, jog ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai nusprendė, kad atsakydama į 1998 m.
         rugsėjo 15 d. laišką Microsoft nepakankamai atsižvelgė į jai tenkančią ypatingą pareigą nepažeisti veiksmingos ir neiškreiptos konkurencijos bendrojoje
         rinkoje. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat teisingai nurodė, kad ši ypatinga pareiga išplaukia iš „beveik
         monopolinės“ padėties, kurią Microsoft turi AK klientų operacinių sistemų rinkoje. Iš tikrųjų, kaip matyti iš šio sprendimo 740 punkte pateiktų argumentų, nagrinėjamas
         atsisakymas susijęs su „sąsajų specifikacijomis, kuriomis grindžiama komunikacija (Windows veikiančių) darbo grupės serverių ir Windows (veikiančių) AK klientų tinkle ir kurių dėl to negalima priskirti kuriai nors iš dviejų nagrinėjamų (tipų) produktų grupių
         (AK klientų arba darbo grupės serverių), tačiau kurios greičiausia nustato šių dviejų tipų produktų suderinamumo taisyklę“
         (ginčijamo sprendimo 787 konstatuojamoji dalis).

      776    Iš nurodytų argumentų matyti, kad antroji šio ieškinio pagrindo, kurį Microsoft nurodo dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis, dalis atmestina kaip nepagrįsta.

      3.     Dėl trečios dalies, kurioje nurodoma, kad Komisija netinkamai atsižvelgė į pareigas, tenkančias Bendrijoms pagal TRIPS sutartį

      a)     Šalių argumentai
      777    Microsoft nurodo, kad ginčijamu sprendimu įpareigojant ją suteikti jai priklausančių komunikacijos protokolų specifikacijų licencijas
         pažeidžiamas TRIPS sutarties 13 straipsnis. Ji mano, kad nėra įvykdytos šioje nuostatoje numatytos kumuliacinės sąlygos.

      778    Šiuo klausimu Microsoft teigia, kad toks įpareigojimas viršija tai, ko reikia suderinamumui pasiekti, ir todėl pažeidžia sąlygą, pagal kurią intelektinės
         nuosavybės teisės gali būti „apribojimų“ arba „išimčių“ objektas tik „ypatingais“ atvejais. Nustatydama tokią pareigą, Komisija
         siekia leisti kitiems serverių operacinių sistemų tiekėjams kurti produktus, „kartojančius“ darbo grupės serverių operacinių
         sistemų Windows funkcijas. Microsoft taip pat kritikuoja jai nustatytą pareigą pateikti savo komunikacijos protokolus konkurentams, neatsižvelgiant į tai, ar
         jie nukentėjo nuo jos tariamai antikonkurencinių veiksmų.

      779    Antra, Microsoft nurodo, kad jai nustatyta pareiga suteikti licencijas tiesiogiai daro žalą „įprastam“ jos intelektinės nuosavybės teisių
         „naudojimui“. Šiuo klausimu ji teigia, kad paprastai tokie komercinės programinės įrangos gamintojai kaip ji, užuot teikę
         trečiosioms šalims licencijas naudotis naujomis technologijomis, naudojasi turimomis intelektinės nuosavybės teisėmis, kurdami
         ir parduodami šias technologijas įgyvendinančius produktus. Ji taip pat pažymi, kad minėta pareiga turės neigiamos įtakos
         jos pardavimui, nes konkurentai galės naudoti jos komunikacijos protokolus, kurdami jos produktus galinčias pakeisti operacines
         sistemas.

      780    Trečia, Microsoft tvirtina, kad jai nustatyta pareiga padaro „nepagrįstą žalą (jos) teisėtiems interesams“, nes ji neproporcinga Komisijos
         paskelbtam tikslui − pašalinti antikonkurencinių veiksmų pasekmes. Atrodo, kad pastarosios pritaikytas naujas įvertinimo kriterijus
         pateisina privalomą licencijos suteikimą kiekvieną kartą, kai dominuojančios įmonės konkurentai gali turėti naudos iš prieigos
         prie jos intelektinės nuosavybės, visiškai neskiriant dėmesio tam, ar tokia priemonė yra būtina nutraukiant antikonkurencinius
         veiksmus.

      781    Galiausiai Microsoft pažymi, jog įmanoma, kad TRIPS sutartis nėra tiesiogiai taikoma Bendrijos teisėje. Tačiau ji pažymi, kad Teisingumo Teismas
         nustatė principą, pagal kurį Bendrijos teisė, įskaitant EB 82 straipsnį, turi būti aiškinama atsižvelgiant į Bendrijos sudarytus
         tarptautinius susitarimus, kaip antai minėtą sutartį (1996m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑61/94, Rink. p. I‑3989, 52 punktas).

      782    ACT visų pirma mano, kad ankstesniame punkte numatytas (Bendrijos teisės) aiškinimo principas taikytinas ne tik antrinės teisės
         aktams, bet ir pirminės Bendrijos teisės nuostatoms.

      783    Paskui ACT tvirtina, kad ginčijamame sprendime Komisijos pateiktas EB 82 straipsnio išaiškinimas neatitinka tarptautinių Bendrijos įsipareigojimų
         pagal TRIPS sutartį dėl trijų priežasčių.

      784    Pirma, ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė nesuderinama su šios sutarties 13 straipsniu.

      785    Antra, ši korekcinė priemonė, numatydama privalomą licencijos dėl Microsoft patentų suteikimą, pažeidžia TRIPS sutarties 31 straipsnį.

      786    ACT primena, kad šiame straipsnyje numatyta:

      „Kai valstybės narės teisė leidžia patento objektą be teisės turėtojo leidimo naudoti kitaip (t. y. kitaip, nei leidžiama
         pagal 30 straipsnį), įskaitant tuos atvejus, kai naudoja vyriausybė ar trečiosios šalys, kurioms vyriausybė davė leidimą,
         turi būti laikomasi šių nuostatų:

      a) leidimas tokiam naudojimui turi būti svarstomas, atsižvelgiant į patento objekto individualią vertę.“
      787    Jos nuomone, ši nuostata reiškia, kad licencijos gali būti suteikiamos tik konkrečiais atvejais. Tačiau ginčijamo sprendimo
         5 straipsnyje numatytas privalomas licencijų suteikimas, „apimantis visus išduotus patentus, nagrinėjamame prašyme nurodytus
         patentus ir patentus, kurių bus prašoma išduoti ateityje“. Šiame sprendime numatytas privalomas licencijų suteikimas „išradimų
         kategorijoms“.

      788    Trečia, atsižvelgiant į TRIPS sutarties 39 straipsnį (kuris yra vienintelis šios sutarties 7 skyriaus straipsnis), dėl ginčijamo
         sprendimo 5 straipsnyje Microsoft nustatytos pareigos atskleisti savo konkurentams komercines paslaptis prarandama ne tik teisė kontroliuoti komercinių paslapčių
         naudojimą, bet ir „visiškai paneigiamos“ pačios paslaptys.

      789    Komisija visų pirma primena, jog teismų praktikoje jau nustatyta, kad „dėl savo pobūdžio ir struktūros PPO sutartys iš principo
         nėra normos, į kurias Teisingumo Teismas atsižvelgia tikrindamas Bendrijos institucijų aktų teisėtumą (1999 m. lapkričio 23 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Portugalija prieš Tarybą, C‑149/96, Rink. p. I‑8395, 47 punktas). Ji priduria, jog 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendime Dior ir kt. (C‑300/98 ir C‑392/98, Rink. p. I‑11307, 44 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „PPO steigimo sutarties priede esančios
         (TRIPS sutarties) nuostatos nenustato privatiems asmenims teisių, kuriomis pastarieji pagal Bendrijos teisę galėtų tiesiogiai
         remtis teisme“. Ji taip pat tvirtina, kad šio sprendimo 781 punkte minėtas sprendimas Komisija prieš Vokietiją šiuo atveju nėra reikšmingas, nes jame aiškinama ne EB sutarties nuostata, o antrinis Bendrijos teisės aktas. Bet kuriuo
         atveju, Komisijos teigimu, Microsoft iš esmės gina požiūrį, kad skundžiamas sprendimas yra neteisėtas dėl to, jog prieštarauja TRIPS sutarčiai.

      790    Komisija taip pat nurodo, kad Microsoft argumentai grindžiami klaidinga prielaida, jog skundžiamas sprendimas įpareigoja suteikti konkurentams jai priklausančių
         komunikacijos protokolų licencijas, kurias saugo autorių teisės. Ji pastebi, kad autorių teisių klausimas šioje byloje geriausiu
         atveju yra „antrinis“, ir nurodo: „kadangi „atskleidimo teisė“, kuria remiasi Microsoft, yra „asmeninė neturtinė teisė“, ji nepatenka į TRIPS sutarties taikymo sritį.

      791    Galiausiai ji tvirtina, jog Microsoft teiginys dėl šiuo atveju neįvykdytų TRIPS sutarties 13 straipsnyje numatytų sąlygų grindžiamas „klaidingomis prielaidomis“.
         Šiuo klausimu ji nurodo, kad ginčijamame sprendime tariamai nustatyta pareiga suteikti licencijas neviršija to, ko reikia
         suderinamumui pasiekti, ir pakartoja šioje byloje netaikiusi naujo vertinimo kriterijaus.

      792    Komisija mano, kad ACT argumentai, kiek jie susiję su TRIPS sutarties 31 ir 39 straipsniais, atmestini kaip nepriimtini, nes jų nebuvo nurodžiusi
         Microsoft. Be to, Komisijos nuomone, visi šios asociacijos argumentai bet kuriuo atveju nepagrįsti.

      793    SIIA pritaria Komisijos argumentams.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      794    Trečioje šio vienintelio ieškinio pagrindo dalyje Microsoft kaltina Komisiją išaiškinusią EB 82 straipsnį taip, kad šis aiškinimas nedera su TRIPS 13 straipsniu. Ji tvirtina, kad, Komisijai
         tinkamai atsižvelgus į šią (TRIPS) nuostatą, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte ji nebūtų galėjusi nuspręsti, kad nagrinėjamu
         atsisakymu piktnaudžiaujama dominuojančia padėtimi, bei to paties sprendimo 4, 5 ir 6 straipsniuose nustatyti korekcinę priemonę,
         kiek ji taikoma su suderinamumu susijusiai informacijai.

      795    Microsoft pagrindžia savo argumentus šio sprendimo 781 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 52 punktu, kuriame Teisingumo Teismas išaiškino, kad Bendrijos teisė, įskaitant EB 82 straipsnį, turi būti aiškinama atsižvelgiant
         į Bendrijos sudarytus tarptautinius susitarimus, kaip antai TRIPS sutartį. Per posėdį Microsoft tvirtino visiškai neteigianti, kad šios sutarties nuostatos veikia tiesiogiai.

      796    Pirmosios instancijos teismas mano, kad šiuo atveju Microsoft negali remtis šio sprendimo 781 punkte minėtu sprendimu Komisija prieš Vokietiją.

      797    Šio sprendimo 52 punkte, be kita ko, numatyta:

      „Bendrijos sudarytų tarptautinių susitarimų viršenybė Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu reikalauja aiškinti pastaruosius
         kuo labiau atsižvelgiant į šiuos susitarimus.“

      798    Reikia konstatuoti, kad Teisingumo Teismo nurodytas Bendrijos teisę atitinkančio aiškinimo principas taikomas tik tais atvejais,
         kai nagrinėjamas tarptautinis susitarimas turi viršenybę atitinkamo Bendrijos teisės akto atžvilgiu. Kadangi tarptautinis
         susitarimas, pvz., TRIPS sutartis, neturi viršenybės pirminės Bendrijos teisės atžvilgiu, šis principas negali būti taikomas,
         jeigu, kaip šioje byloje, aiškintina nuostata yra EB 82 straipsnis.

      799    Be to, šioje byloje, priešingai nei 781 punkte minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 52 punkte numatytu atveju, Komisija iš esmės neturėjo rinktis iš kelių įmanomų Bendrijos teisės akto aiškinimo variantų.
         Šioje byloje susiklostė situacija, kai Komisija turėjo taikyti EB 82 straipsnį konkretaus atvejo faktinėmis ir teisinėmis
         aplinkybėmis ir kai, nesant priešingų įrodymų, darytina prielaida, kad išvados, kurias ji padarė šiuo klausimu, yra vienintelės,
         kurias įmanoma padaryti.

      800    Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad prisidengdama Bendrijos teisę atitinkančio aiškinimo principu Microsoft kelia klausimą dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo dėl to, kad jis prieštarauja TRIPS sutarties 13 straipsniui.

      801    Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką dėl savo pobūdžio ir struktūros PPO sutartys iš principo nėra normos, į kurias
         Bendrijos teismas atsižvelgia tikrindamas Bendrijos institucijų aktų teisėtumą (šio sprendimo 789 punkte minėto Teisingumo
         Teismo sprendimo Portugalija prieš Tarybą 47 punktas; 2002 m. kovo 12 d. Sprendimo Omega Air ir kt., C‑27/00 ir C‑122/00, Rink. p. I‑2569, 93 punktas; 2003 m. sausio 9 d. Sprendimo Petrotub ir Republica prieš Tarybą, C‑76/00 P, Rink. p. I‑79, 53 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Biret International prieš Tarybą, C‑93/02 P, Rink. p. I‑10497, 52 punktas).

      802    Tik tuo atveju, kai Bendrija ketina įgyvendinti prisiimtą konkretų įsipareigojimą PPO, arba tuo atveju, kai Bendrijos aktas
         aiškiai daro nuorodą į konkrečias PPO sutarčių nuostatas, Teisingumo Teismas gali kontroliuoti nagrinėjamo Bendrijos teisės
         akto teisėtumą PPO normų atžvilgiu (šio sprendimo 789 punkte minėto sprendimo Portugalija prieš Tarybą 49 punktas ir 801 punkte minėto sprendimo Biret International prieš Tarybą 53 punktas).

      803    Kadangi šios bylos aplinkybės akivaizdžiai neatitinka nė vieno iš ankstesniame punkte nurodytų atvejų, Microsoft negali remtis TRIPS sutarties 13 straipsniu, grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 2, 4, 5 ir 6 straipsnius.
         Taigi nereikia nagrinėti ACT palaikomų Microsoft argumentų, kuriuos ji pateikia, grįsdama savo teiginį dėl šioje byloje neįvykdytų TRIPS sutarties 13 straipsnyje numatytų
         sąlygų.

      804    ACT argumentas, kad ginčijamo sprendimo 5 straipsnis nesuderinamas su TRIPS sutarties 31 ir 39 straipsniais (žr. šio sprendimo
         785−788 punktus), taip pat turi būti atmestas dėl pirmiau 796−803 punktuose nurodytų motyvų.

      805    Be to, pastebėtina, kad ACT argumentas dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnio prieštaravimo TRIPS sutarties 31 straipsnio a punktui grindžiamas visiškai
         klaidinga nuomone, jog korekcinė priemonė numato privalomą licencijų „išradimų kategorijai“ suteikimą ir nenumato jokios individualaus
         vertinimo galimybės. Darant prielaidą, kad siekdama įvykdyti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį Microsoft turi suteikti licenciją kai kuriems savo konkurentams naudotis vienu ar keliais savo patentais, pažymėtina, jog niekas šiame
         sprendime nedraudžia kiekvienu konkrečiu atveju derėtis dėl šios licencijos sąlygų.

      806    Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog iš ginčijamo sprendimo matyti, kad jo 5 straipsnyje numatyta korekcinė priemonė turi būti
         įgyvendinta trimis etapais, laikantis 1005−1009 konstatuojamosiose dalyse numatytų sąlygų.

      807    Taigi, pirma, Microsoft privalo parengti su suderinamumu susijusią informaciją pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalį bei įdiegti to paties
         sprendimo 5 straipsnio c punkte numatytą vertinimo mechanizmą.

      808    Antra, ji turi suteikti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos įmonėms, norinčioms kurti ir platinti darbo grupės
         serverių operacines sistemas, tam, kad jos galėtų įvertinti, kokią ekonominę vertę turės šios informacijos panaudojimas jų
         produktuose (ginčijamo sprendimo 1008 konstatuojamosios dalies i punktas). Sąlygos, kurioms esant Microsoft turi leisti atlikti šį vertinimą, turi būti protingos ir nediskriminuojančios.

      809    Trečia, Microsoft privalo bet kuriai įmonei, suinteresuotai dėl su suderinamumu susijusios informacijos ar jos dalies, suteikti prieigą prie
         šios informacijos ir leisti šiai įmonei ją panaudoti darbo grupės serverių operacinėse sistemose (ginčijamo sprendimo 1003 konstatuojamoji
         dalis). Šiuo atveju ji taip pat gali nustatyti tik protingas ir nediskriminuojančias sąlygas (ginčijamo sprendimo 1005−1008 konstatuojamosios
         dalys).

      810    Iš šių ginčijamo sprendimo dalių aiškiai išplaukia, kad tuo atveju, kai konkrečios įmonės pageidaujama atitinkama informacija
         susijusi su technologija, kuri yra patento objektas (arba patenka į kitokios intelektinės nuosavybės teisės taikymo sritį),
         niekas nedraudžia Microsoft suteikti prieigą prie su suderinamumu susijusios informacijos ir leisti ja naudotis išduodant licenciją, jeigu tai daroma
         taikant protingas ir nediskriminuojančias sąlygas.

      811    Vien tai, jog ginčijamame sprendime reikalaujama, kad galimo licencijų suteikimo sąlygos būtų protingos ir nediskriminacinės,
         visiškai nereiškia, jog Microsoft turi nustatyti vienodas sąlygas visoms tokių licencijų prašančioms įmonėms. Neatmestina galimybė, kad šios sąlygos bus pritaikytos
         atsižvelgiant į konkrečią kiekvienos įmonės situaciją ir priklausys, pvz., nuo jų norimos gauti informacijos apimties arba
         nuo produktų, kuriuose jie ketina šią informaciją panaudoti, tipo.

      812    Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad trečia šio vienintelio ieškinio pagrindo dalis turi būti atmesta kaip nepagrįsta.

      813    Tai reiškia, kad visas vienintelis kaip pirmasis probleminis klausimas pateiktas ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip
         nepagrįstas.

      C –  Dėl susieto AK klientų operacinių sistemų Windows ir Windows Media Player pardavimo problemos
      814    Dėl antrojo probleminio klausimo Microsoft pateikia du ieškinio pagrindus: pirma, kad pažeidžiamas EB 82 straipsnis, ir, antra, kad pažeidžiamas proporcingumo principas.
         Pirmasis pagrindas susijęs su Komisijos išvada, kad Microsoft veiksmai, t. y. AK klientų operacinės sistemos Windows tiekimas tik kartu su programine įranga Windows Media Player, yra neteisėtas susietas pardavimas (ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktas). Antrasis pagrindas susijęs su ginčijamo
         sprendimo 5 straipsnyje numatyta korekcine priemone.

      815    Prieš nagrinėjant šiuos pagrindus reikia priminti ginčijamame sprendime esančią faktinę ir techninę informaciją, susijusią
         su minėtais veiksmais. Šiuo klausimu primintina, kad Microsoft šios informacijos iš esmės neginčija.

      1.     Faktinė ir techninė informacija
      816    Ginčijamo sprendimo 60−66 konstatuojamosiose dalyse Komisija pristato skaitmenines medijas.

      817    Visų pirma ji apibrėžia medijos leistuves kaip programinės įrangos produktus, galinčius „nuskaityti“ garsą ir vaizdą, t. y.
         iškoduoti tam tikrus duomenis ir paversti juos kompiuterinės įrangos nurodymais (garsiakalbiams, ekranui) (ginčijamo sprendimo
         60 konstatuojamoji dalis).

      818    Paskui ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamojoje dalyje ji paaiškina, kad garso ir vaizdo turinys skaitmeninėse medijos rinkmenose
         išdėstytas tam tikrais specialiais formatais ir kad buvo sukurti suspaudimo ir išskleidimo algoritmai, siekiant sumažinti
         šiam turiniui saugoti reikalingą erdvę, neprarandant garso ar vaizdo kokybės. Ji patikslina, kad šie algoritmai įgyvendinami
         medijos leistuvėse bei kodavimo programose, galinčiose išskleisti suspaustas rinkmenas. Ji priduria, kad už algoritmo suspaudimą
         ir išskleidimą atsakinga medijos leistuvės kodo dalis, vadinama „kodeku“ (angl. „codec“), ir tam, kad medijos leistuvė teisingai
         veiktų kartu su konkrečiu formatu suspaustu „skaitmeninės medijos turiniu“, naudojant konkretų suspaudimo ir išskleidimo algoritmą,
         ji turi galėti suprasti šį formatą ir šiuos suspaudimo ir išskleidimo algoritmus, t. y. turi galėti įgyvendinti atitinkamą
         kodeką.

      819    Kitoje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad galutinis naudotojas gali internetu prieiti prie
         garso ir vaizdo turinio, parsisiųsdamas atitinkamą rinkmeną į savo AK klientą, t. y. nukopijuodamas ir parsisiųsdamas ją.
         Parsisiųsdintą rinkmeną galima „nuskaityti“ jos formatą palaikančia medijos leistuve.

      820    Ginčijamo sprendimo 63 konstatuojamojoje dalyje ji pažymi, kad galutinis naudotojas taip pat gali gauti garso ir vaizdo informaciją,
         nepertraukiamai siunčiamą internetu. Šiuo atveju nereikia laukti, kol atitinkama rinkmena visiškai bus persiųsta, nes į AK
         klientą ji siunčiama padalyta į mažas dalis, t. y. kaip duomenų „srautas“, kurį medijos leistuvė skaito laipsniškai. Tokiam
         nuskaitymui reikia, kad AK klientas turėtų duomenų srautui priimti pritaikytą medijos leistuvę.

      821    Komisija nurodo, kad nepertraukiamai siunčiant garso ir vaizdo informaciją galutiniam naudotojui dažnai reikia specialių nepertraukiamo
         siuntimo protokolų, kurie reguliuoja komunikacijas tarp medijos leistuvės ir internetu informaciją siunčiančio serverio programinės
         įrangos. Norėdamas prieiti prie naudojant konkretų protokolą siunčiamos garso ir vaizdo informacijos šis naudotojas turi turėti
         medijos leistuvę, kuri „supranta“ šį protokolą (ginčijamo sprendimo 64 konstatuojamoji dalis).

      822    Galiausiai ginčijamo sprendimo 66 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo, kad naudojant kodavimo programinę įrangą, nepertraukiamai
         informaciją siunčiančius serverius ir medijos leistuves, kurie yra suderinami kodeko, formatų ir skleidimo protokolų atžvilgiu,
         galima sukurti programinės įrangos infrastruktūrą nepertraukiamai siunčiamai skaitmeninei garso ir vaizdo informacijai kompiuteriniuose
         tinkluose teikti ir naudoti. Ji patikslina, kad tokia infrastruktūra taip pat galėtų būti platforma kuriant kitas taikomąsias
         programas, kurios naudosis jos teikiamomis paslaugomis. Medijos leistuvės gali turėti taikomojo programavimo sąsajų (API), kurias naudos kitos taikomosios programos, pvz., tam, kad leistuvė pradėtų skaityti rinkmeną.

      823    Ginčijamo sprendimo 107−120 konstatuojamosiose dalyse Komisija trumpai apibūdina ekonominius veiksnius, būdingus pasiūlai,
         konkurencijai ir vartojimui skaitmeninių medijų sektoriuje.

      824    Šiuo klausimu ji visų pirma pažymi, kad skaitmeninės medijos informacijos platinimo grandies pradžioje yra šios informacijos
         savininkai, kuriems paprastai priklauso autorių teisės ir kurie todėl gali kontroliuoti jos kopijavimą bei platinimą (ginčijamo
         sprendimo 108 konstatuojamoji dalis).

      825    Antra, Komisija teigia, kad informaciją sugrupuoja ją vartotojams siunčiantys teikėjai, be kita ko, saugodami ją prie interneto
         prijungtuose serveriuose, prie kurių vartotojai gali prieiti per savo AK klientus. (ginčijamo sprendimo 109−111 konstatuojamosios
         dalys).

      826    Trečia, Komisija nurodo, kad programinės įrangos infrastruktūrą, leidžiančią sukurti, persiųsti ir nuskaityti skaitmeninę
         informaciją, teikia tokie programinės įrangos gamintojai, kaip antai Microsoft, RealNetworks ir Apple (ginčijamo sprendimo 112 konstatuojamoji dalis). Ji patikslina, jog šios tris bendrovės ypatingos tuo, kad greta tam tikrų
         standartinių sektoriaus formatų palaikymo jos siūlo išsamų programinį kodavimo sprendimą leistuvėje, iš esmės grindžiamą joms
         priklausančiomis skaitmeninės medijos technologijomis ir rinkmenų formatais (ginčijamo sprendimo 113 konstatuojamoji dalis).
         Microsoft priklauso tokie formatai: Windows Media Audio (WMA), Windows Media Video (WMV) ir Advanced Streaming Format (ASF). RealNetworks formatai vadinasi RealAudio ir RealVideo. Apple priklausančiuose QuickTime formatuose naudojami rinkmenų išplėtimai .qt, .mov, .moov. Komisija priduria, kad kiti programinės įrangos gamintojai nesiūlo išsamių sprendimų medijos informacijai atkurti, o paprastai
         įsigyja iš vienos minėtų bendrovių licencijas, leidžiančias naudoti jų technologijas, arba naudojasi atvirais pramonės standartais
         (ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamoji dalis).

      827    Ketvirta, Komisija pažymi, kad yra keli medijos leistuvių platinimo galutiniams naudotojams būdai (ginčijamo sprendimo 119−120 konstatuojamosios
         dalys).

      828    Pirma, šias leistuves AK klientams gali įdiegti kompiuterinės įrangos gamintojai pagal susitarimus su programinės įrangos
         kūrėjais (OEM). Taigi galutiniams AK klientų naudotojams kartu su operacine sistema jau būna įdiegta medijos leistuvė ir kartais kita papildoma
         programinė įranga. Pagal ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamąją dalį kompiuterinės įrangos gamintojai yra bendrovės, surenkančios
         kompiuterius iš įvairių gamintojų tiekiamų detalių. Šiai veiklai paprastai priklauso programinės įrangos gamintojo pateiktos
         arba paties kompiuterinio įrangos gamintojo sukurtos operacinės sistemos įdiegimas bei kai kurių galutiniam naudotojui reikalingų
         taikomųjų programų komplektavimas. Surinktus kompiuterius perka „platintojai“, kurie juos perparduoda įdiegę papildomą programinę
         įrangą.

      829    Antra, galutiniai naudotojai gali internetu parsisiųsti medijos leistuves į savo AK klientus.

      830    Trečia, medijos leistuvės gali būti parduodamos mažmeninėje prekyboje arba platinamos kartu su kita programine įranga.

      831    Ginčijamo sprendimo 121−143 konstatuojamosiose dalyse Komisija aprašo atitinkamus Microsoft ir jos konkurentų produktus.

      832    Ji primena, kad Microsoft medijos leistuvė vadinasi Windows Media Player, ir nurodo, kad priimant ginčijamą sprendimą naujausia šios leistuvės versija vadinosi Windows Media Player 9 Series (WMP 9). Ji pažymi, kad WMP 9, pritaikyta parsisiųsdintai arba nepertraukiamai skleidžiamai skaitmeninei garso ir vaizdo informacijai, prieinama nuo 2003 m.
         sausio 7 d., o nuo 2003 m. lapkričio pradžios ji veikia taip pat su operacinėmis sistemomis Mac Os ir UNIX. Komisija priduria, kad WMP 9 nepalaiko Real ir QuickTime formatų.

      833    Iš Microsoft konkurentų produktų Komisija detaliai aprašo RealNetworks (ginčijamo sprendimo 125−134 konstatuojamosios dalys) ir Apple produktus (ginčijamo sprendimo 135−140 konstatuojamosios dalys).

      834    Komisija, be kita ko, pažymi, kad 1995 metais RealNetworks – tuomet vadinta Progressive Networks Inc. – buvo pirma didelė bendrovė, prekiavusi nepertraukiamai skaitmeninę garso informaciją galinčiais siųsti produktais, pvz.,
         leistuve RealAudio Player. 1997 m. vasario mėn. RealNetworks išleido RealPlayer4.0, kuri leido skaityti garso ir vaizdo rinkmenas tiesiogiai ir pagal užklausą.

      835    Dėl Apple Komisija pažymi, kad dešimtojo dešimtmečio pradžioje ši bendrovė sukūrė medijos leistuvę QuickTime Player, kuri iš esmės veikė tik AK Macintosh. 1994 m. lapkričio mėn. Apple išleido Windows skirtą leistuvę QuickTime 2.0, o 1999 m. balandžio mėn. − leistuvę QuickTime 4.0, kuri galėjo nepertraukiamai gauti medijos informaciją.

      836    Be to, Komisija apibūdina MusicMatch leistuvę MusicMatch Jukebox ir Nullsoft leistuvę Winamp Media Player, nurodydama, kad jos remiasi ne savo kodekais ar rinkmenų formatais, o Microsoft, Apple ar RealNetworks priklausančiomis technologijomis arba atvirais formatais (ginčijamo sprendimo 141−143 konstatuojamosios dalys).

      837    Ginčijamo sprendimo 302−314 konstatuojamosiose dalyse pateikiama Microsoft veiklos medijos leistuvių sektoriuje chronologijos lentelė, kurią galima reziumuoti taip:

      –        1991 m. rugpjūčio mėn. Microsoft išleido pirmą operacinės sistemos Windows 3.0 versiją, kurioje buvo „medijos išplėtimų“, leidžiančių naudotojams žiūrėti nejudančius vaizdus ir klausytis garsų, tačiau
         neleidžiančių nepertraukiamai gauti medijos informacijos,

      –        1993 metais Microsoft išleido produktą „Video for Windows“ su leistuve Media Player 2.0, kuris naudotojams suteikdavo galimybę savo AK klientuose atkurti parsisiųstas vaizdo rinkmenas,

      –        1995 m. rugpjūčio mėn. Microsoft patiekė į rinką operacinę sistemą Windows 95, į kurią vėliau buvo įdiegta interneto naršyklė Internet Explorer su įdiegta RealNetworks leistuve RealAudio Player,

      –        1996 m. rugsėjo mėn. Microsoft išleido programinę įrangą NetShow 1.0, kuri buvo skirta veikti su Windows 95 ir leisdavo atkurti intranetu siunčiamą vaizdo ir garso informaciją,

      –        1997 m. liepos 21 d. Microsoft ir RealNetworks pranešė apie bendradarbiavimo susitarimo nepertraukiamai siunčiamos medijos informacijos srityje sudarymą, kuriuo remiantis
         Microsoft pagal iš RealNetworks gautą licenciją galėjo savo programinėje įrangoje NetShow įdiegti RealAudio ir RealVideo 4.0 kodekus, o į Internet Explorer – RealPlayer 4.0,

      –        1997 m. spalio mėn. Microsoft pranešė apie RealPlayer 4.0 įtraukimą į Internet Explorer 4.0,

      –        1998 m. gegužės 4 d. Microsoft išleido programinės įrangos Microsoft Media Player beta versiją, leidžiančią skaityti nepertraukiamai internetu siunčiamą medijos informaciją ir palaikančią MPEG, QuickTime, RealAudio ir RealVideo formatus, bei programinės įrangos Netshow 3.0 Server beta versiją,

      –        1998 m. birželio 25 d. Microsoft pateikė į rinką operacinę sistemą Windows 98; su ja kartu šios sistemos įdiegimo kompaktiniame diske platinta leistuvė NetShow 2.0, kuri buvo pritaikyta duomenų srautams, tačiau nebuvo Windows 98 naudotojams siūlomų konfigūracijų „pagal nutylėjimą“ dalis,

      –        1998 m. liepos 7 d. Microsoft pateikė į rinką Windows Media Player 6 (WMP 6), t. y. duomenų srautams iš interneto pritaikytą
         medijos leistuvę, veikiančią su operacinėmis sistemomis Windows 95, Windows 98 ir Windows NT 4.0, bei palaikančią RealAudio 4.0, RealVideo 4.0, ASF, AVI, WAV, MPEG ir QuickTime formatus,

      –        1999 m. gegužės 5 d. Microsoft pateikė į rinką AK klientų operacinę sistemą Windows 98 Second Edition su įdiegta WMP 6 leistuve, kurios negalėjo pašalinti kompiuterinės įrangos gamintojai arba naudotojai ir kuri taip pat buvo įdiegta vėlesnėse
         Windows versijose Windows Me, Windows 2000 Professional ir Windows XP,

      –        1999 m. rugpjūčio mėn. Microsoft išleido Windows Media Technologies 4 architecture, į kurią įėjo leistuvė Windows Media Player,
         Windows Media Services, Windows Media Tools ir jos skaitmeninių teisių valdymo technologija,

      –        „baziniame režime“ šios programos nepalaikė RealNetworks ir QuickTime formatų,

      –        2002 m. rugsėjo mėn. Microsoft pranešė apie savo technologijos Windows Media 9 Series beta versijos, kurioje, be kita ko, buvo leistuvė WMP 9, išleidimą.

      838    Primintina, kad pagal JAV susitarimą Microsoft įsipareigojo leisti kompiuterinės įrangos gamintojams ir galutiniams naudotojams aktyvuoti arba panaikinti prieigą prie jos
         tarpinės programinės įrangos, pateikdama į rinką 2002 m. rugpjūčio 1 d. Windows 2000 Professional Service Pack 3, o 2002 m. rugsėjo 9 d. Windows XP Service Pack 1 (ginčijamo sprendimo 315 konstatuojamoji dalis).

      2.     Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio pažeidimu
      839    Pirmąjį šiuo probleminiu klausimu Microsoft nurodytą ieškinio pagrindą sudaro keturios dalys. Grįsdama pirmą šio ieškinio pagrindo dalį Microsoft nurodo, kad konstatuodama galimą konkurentų pašalinimą iš rinkos Komisija pritaikė naują, spekuliatyvią ir teisiškai nepagrįstą
         teoriją. Grįsdama antrą pagrindo dalį ji tvirtina, kad Komisija nepakankamai atsižvelgė į jos operacinės sistemos „architektūros
         modelio“ privalumus. Grįsdama trečią pagrindo dalį ji nurodo, kad Komisija neįrodė EB 82 straipsnio ir pirmiausia – EB 82 straipsnio
         antrosios pastraipos d punkto – pažeidimo. Galiausiai, grįsdama ketvirtą pagrindo dalį, ji teigia, kad Komisija neatsižvelgė
         į TRIPS sutartyje numatytus įpareigojimus.

      840    Be to, pateikdama argumentus šiuo probleminiu klausimu Microsoft pareiškė nuomonę dėl sąlygų, keliamų siekiant konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu.

      841    Visų pirma Pirmosios instancijos teismas išnagrinės ankstesniame punkte nurodytus argumentus. Paskui, atsižvelgdamas į šiuo
         klausimu padarytas išvadas (žr. šio sprendimo 869 punktą), jis išanalizuos argumentus, kuriuos Microsoft nurodo pagrįsdama pirmas tris pirmojo pagrindo dalis. Galiausiai jis pareikš nuomonę dėl ketvirtos šio pagrindo dalies.

      a)     Dėl sąlygų, keliamų siekiant konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu
       Šalių argumentai
      842    Remdamasi ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamąja dalimi, Microsoft tvirtina, kad savo išvadą apie piktnaudžiavimą susietu pardavimu šioje byloje Komisija pagrindė tokiais kriterijais:

      –        pirma, siejantysis ir susietasis produktai yra du atskiri produktai,
      –        antra, atitinkama įmonė užima dominuojančią padėtį siejančiojo produkto rinkoje,
      –        trečia, ši įmonė nesuteikia vartotojams pasirinkimo įsigyti siejantįjį produktą be susietojo produkto,
      –        ketvirta, tokia praktika riboja konkurenciją.
      843    Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 961 konstatuojamąją dalį, ji pažymi, jog Komisija taip pat atsižvelgė į tai, kad nagrinėjamas
         susietas pardavimas tariamai nebuvo objektyviai pateisinamas.

      844    Microsoft teigia, kad šie argumentai neatitinka EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytų sąlygų dėl dviejų priežasčių.

      845    Pirma, Komisija pakeitė sąlygą „vertimas sudaryti sutartis kitoms šalims prisiimant papildomų įsipareigojimų, kurių pobūdis
         ir komercinė paskirtis neturi nieko bendra su tokių sutarčių dalyku“ kita, kuria remiantis dominuojanti įmonė „nesuteikia
         vartotojams pasirinkimo įsigyti siejantįjį produktą be susietojo produkto“.

      846    Antra, Komisija nustatė papildomą sąlygą dėl konkurentų pašalinimo iš rinkos, kuri tiesiogiai nėra numatyta EB 82 straipsnio
         antrosios pastraipos d punkte ir į kurią paprastai neatsižvelgiama nustatant piktnaudžiavimą susietu pardavimu. Konkrečiai
         tariant, ginčijamo sprendimo 841 straipsnyje pripažinusi, kad ši byla nėra „klasikinis susieto pardavimo atvejis“, Komisija
         nusprendė, kad konkurentai gali būti pašalinti iš rinkos, remdamasi nauja ir „akivaizdžiai spekuliatyvia“ teorija, pagal kurią
         platus Windows medijos leistuvės funkcijų skleidimas verčia informacijos teikėjus koduoti informaciją Windows Media formatu, dėl ko visos konkurentų medijos leistuvės būtų pašalintos iš rinkos, be to, tai netiesiogiai įpareigotų vartotojus
         naudoti tik šią medijos leistuvę.

      847    Microsoft priduria, kad ginčijamas sprendimas yra prieštaringas, nes 792 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė, jog šiuo atveju
         įvykdytos EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte nurodytos sąlygos, nors tuo pačiu metu ji atsižvelgia į nuo EB 82 straipsnio
         nukrypstančias sąlygas.

      848    ACT tvirtina, kad konstatuodama šioje byloje piktnaudžiavimą susietu pardavimu Komisija atsižvelgė į tris skirtingas sąlygų kategorijas,
         t. y. pirma, į EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytas sąlygas, antra, į visas EB 82 straipsnyje numatytas
         sąlygas ir, trečia, į keturias ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje nurodytas sąlygas. ACT mano, kad, neatsižvelgiant į pritaikytą sąlygų kategoriją, Komisijos vertinimas yra klaidingas.

      849    Komisija, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 831 konstatuojamąją dalį, tvirtina, kad nagrinėjamas susietas pardavimas
         pažeidžia „(EB) 82 straipsnį apskritai ir būtent (EB) 82 straipsnio (antrosios pastraipos) d punktą“. Ji pažymi, kad nurodė
         šias dvi nuostatas kartu, atsižvelgdama į Microsoft per administracinę procedūrą pateiktus argumentus ir siekdama „užkirsti kelią bet kokioms abejonėms“ bei „išvengti semantinių
         ginčų dėl (EB) (82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto) aiškinimo“. Ji priduria, kad sąlygos, kurias pritaikė šioje byloje
         konstatuodama piktnaudžiavimą susietu pardavimu, atitinka patvirtintąsias ir nustatytąsias teismų praktikoje.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      850    Pirmosios instancijos teismas mano, kad Microsoft argumentai yra tik semantinio pobūdžio ir nepriimtini.

      851    Šiuo klausimu reikia priminti, kaip Komisija ginčijamame sprendime išdėsto savo argumentus dėl nagrinėjamo susieto pardavimo.

      852    Ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo, jog norint konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu EB 82 straipsnio
         prasme, reikia, kad būtų įvykdytos keturios šio sprendimo 842 punkte nurodytos sąlygos.

      853    Paskui ji nagrinėja Microsoft inkriminuojamus veiksmus, atsižvelgdama į šias keturias sąlygas (ginčijamo sprendimo 799−954 konstatuojamosios dalys).

      854    Taigi, pirma, Komisija primena, kad Microsoft užima dominuojančią padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje (ginčijamo sprendimo 799 konstatuojamoji dalis). Pažymėtina,
         kad Microsoft šio fakto neginčija.

      855    Antra, ji teigia, kad duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos − tai du atskiri produktai
         (ginčijamo sprendimo 800−825 konstatuojamosios dalys).

      856    Trečia, ji nurodo, kad Microsoft nesuteikia vartotojams galimybės įsigyti AK klientų operacinę sistemą Windows be Windows Media Player (ginčijamo sprendimo 826–834 konstatuojamosios dalys).

      857    Ketvirta, Komisija tvirtina, kad susietas WindowsMedia Player pardavimas riboja konkurenciją medijos leistuvių rinkoje (ginčijamo sprendimo 835–954 konstatuojamosios dalys). Šiuo klausimu
         ji visų pirma pažymi, kad klasikiniais susieto pardavimo atvejais Komisija ir Bendrijos teismas yra „nusprendę, jog atskiro
         produkto pardavimas kartu su dominuojančiu produktu įrodo eliminuojantį šios praktikos poveikį konkurentams“ (ginčijamo sprendimo
         841 konstatuojamoji dalis). Tačiau ji mano, kad šioje byloje būtų pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti prielaidos,
         jog susietas Windows Media Player pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti riboti konkurenciją (ta pati konstatuojamoji dalis). Ji iš esmės mano,
         kad „(Windows Media Player) susiejimas su dominuojančiu Windows produktu padaro (Windows Media Player) prioritetine papildomų taikomųjų programų ir informacijos platforma ir taip kelia pavojų riboti konkurenciją medijos leistuvių
         rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 842 konstatuojamoji dalis). Ji priduria, kad „tai daro poveikį konkurencijai susijusių prekių,
         pvz., iškodavimo programinės įrangos ir medijos informacijos valdymo (dažniausia serveriuose), rinkose bei AK klientų, kuriems
         su kokybiška informacija suderinamos medijos leistuvės yra svarbi taikomoji programa, operacinių sistemų rinkoje“ (ta pati
         konstatuojamoji dalis).

      858    Galiausiai Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos pateikė Microsoft, siekdama įrodyti, kad jai inkriminuojamas piktnaudžiavimas objektyviai pateisinamas (ginčijamo sprendimo 955−970 konstatuojamosios
         dalys).

      859    Pirmosios instancijos teismas mano, kad tokia Komisijos atlikta susieto pardavimo sąvokos sudėtinių dalių analizė yra teisinga
         ir atitinka ir EB 82 straipsnį, ir teismų praktiką. Komisija teisingai remiasi ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje
         išdėstytomis sąlygomis bei tuo, kad susietas pardavimas nėra objektyviai pateisinamas, vertindama, ar Microsoft inkriminuojami veiksmai yra piktnaudžiavimas susietu pardavimu. Šias sąlygas galima kildinti ne tik iš pačios susieto pardavimo
         koncepcijos, bet ir iš teismų praktikos (visų pirma žr. 1991 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Hilti prieš Komisija, T‑30/89, Rink. p. II‑1439, patvirtintą 1994 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimu Hilti prieš Komisiją, C‑53/92 P, Rink. p. I‑667; šio sprendimo 293 punkte minėtus 1994 m. spalio 6 d. ir 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimus Tetra Pak prieš Komisiją).

      860    Reikia priminti, kad EB 82 straipsnio antrojoje pastraipoje išvardytas piktnaudžiavimo veiksmų sąrašas nėra baigtinis, o jame
         nurodyti veiksmai yra tik piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi pavyzdžiai (šiuo klausimu žr. 293 punkte minėto 1996 m. lapkričio
         14 d. Sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją 37 punktą). Pagal nusistovėjusią teismų praktiką minėtoje nuostatoje nustatytame piktnaudžiavimo veiksmų sąraše neišvardijami
         visi EB sutartimi draudžiami piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atvejai (1973 m. vasario 21 d. Sprendimo Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją, 6/72, Rink. p. 215, 26 punktas ir šio sprendimo 229 punkte minėto 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją 112 punktas).

      861    Iš to išplaukia, kad dominuojančią padėtį užimančios įmonės vykdomas susietas pardavimas gali pažeisti EB 82 straipsnį, net
         jei jis neatitinka EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte pateikto pavyzdžio. Todėl, norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą
         susietu pardavimu, Komisija ginčijamame sprendime turėjo teisę remtis visu EB 82 straipsniu, o ne tik EB 82 straipsnio antrosios
         pastraipos d punktu.

      862    Bet kuriuo atveju konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje Komisijos nustatyto piktnaudžiavimo
         susietu pardavimu sudėtis iš esmės atitinka EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte numatytas sąlygas.

      863    Taigi reikia atmesti Microsoft argumentą, kad šioje byloje Komisija pritaikė sąlygas, dėl dviejų priežasčių neatitinkančias EB 82 straipsnio antrosios pastraipos
         d punkte numatytų sąlygų.

      864    Pirma, nurodydama, kad reikia išnagrinėti, ar dominuojanti įmonė „nesuteikia vartotojams pasirinkimo įsigyti siejančiojo produkto
         be susietojo“, Komisija tik kitaip išreiškia idėją, jog susieto pardavimo sąvoka reikalauja, kad vartotojai būtų tiesiogiai
         arba netiesiogiai priversti sutikti su „papildomais įsipareigojimais“, pvz., numatytais EB 82 straipsnio antrosios pastraipos
         d punkte.

      865    Šiuo atveju, kaip bus detaliau aprašyta 962 ir 965 punktuose, pirmiausia prievartą patiria kompiuterinės įrangos gamintojai,
         kurie savo ruožtu vėliau perkelia ją galutiniam naudotojui. Pastarasis patiria tiesioginę prievartą rečiau, kai nesikreipdamas
         į kompiuterinės įrangos gamintoją įsigyja AK klientų operacinę sistemą Windows tiesiogiai iš mažmenininko.

      866    Antra, negalima teigti, kad siekdama konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto
         prasme Komisija nustatė naują sąlygą dėl konkurentų pašalinimo iš rinkos.

      867    Šiuo klausimu, viena vertus, reikia pažymėti, kad nors teisinga, kad nei šioje nuostatoje, nei apskritai EB 82 straipsnyje
         nėra nuorodos į antikonkurencinį atitinkamų veiksmų poveikį, tam tikras elgesys gali iš principo būti pripažintas piktnaudžiavimu
         tik tuo atveju, kai jis gali riboti konkurenciją (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Michelin prieš Komisiją, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, toliau − sprendimas Michelin II, 237 punktą).

      868    Antra vertus, kaip bus detaliau aprašyta 1031−1058 punktuose, negalima teigti, kad Komisija rėmėsi nauja ir akivaizdžiai spekuliatyvia
         teorija, darydama išvadą, kad šiuo atveju konkurentai gali būti pašalinti iš rinkos. Kaip išplaukia iš ginčijamo sprendimo
         841 konstatuojamosios dalies, Komisija manė, jog dėl ypatingų šios bylos aplinkybių ji negali apsiriboti konstatavimu, jog
         susietas tam tikro ir dominuojančio produkto pardavimas per se turi eliminuojantį poveikį rinkoje, kaip tai paprastai daroma bylose dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu. Todėl ji iš pradžių
         išnagrinėjo konkretų poveikį, kurį nagrinėjamas susietas pardavimas jau turėjo duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių
         rinkoje, bei kaip ši rinka veikiausiai plėtosis ateityje.

      869    Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Pirmosios instancijos teismas mano, kad nagrinėjamą susietą pardavimą reikia vertinti
         atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje išdėstytas keturias sąlygas (žr. šio sprendimo 842 punktą)
         bei į sąlygą dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo.

      870    Antroji ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje nurodyta sąlyga laikytina įvykdyta, nes nustatyta, kad Microsoft užima dominuojančią padėtį tariamai susiejančiojo produkto rinkoje, t. y. AK klientų operacinių sistemų rinkoje. Argumentai,
         kuriuos Microsoft nurodo grįsdama pirmas tris pirmojo pagrindo dalis (žr. šio sprendimo 839 punktą), bus nagrinėjami kartu su kitomis keturiomis
         sąlygomis, būtinomis nustatyti piktnaudžiavimą susietu pardavimu. Šis nagrinėjimas vyks tokia tvarka. Pirma, Pirmosios instancijos
         teismas įvertins sąlygą dėl dviejų atskirų produktų buvimo, atsižvelgdamas į teiginius, kuriuos Microsoft suformulavo grįsdama antrą ir trečią pagrindo dalis. Antra, jis išnagrinės sąlygą dėl sutartims sudaryti taikomų papildomų
         įsipareigojimų, atsižvelgdamas į argumentus, kuriuos Microsoft nurodė grįsdama trečiąją dalį. Trečia, jis išanalizuos sąlygą dėl konkurencijos rinkoje apribojimo, atsižvelgdamas į argumentus,
         kuriuos Microsoft suformulavo grįsdama pirmą dalį. Ketvirta, jis išnagrinės Microsoft nurodytas objektyvias pateisinamas priežastis, atsižvelgdamas į argumentus, kuriuos ji pateikė grįsdama antrą dalį.

      871    Ketvirta dalis, susijusi su tuo, kad tariamai nebuvo atsižvelgta į pareigas, tenkančias Bendrijoms pagal TRIPS sutartį, bus nagrinėjama paskutinė.

      b)     Dėl dviejų atskirų produktų buvimo
       Ginčijamas sprendimas
      872    Komisija nagrinėja šią pirmąją sąlygą ginčijamo sprendimo 800−825 konstatuojamosiose dalyse. Jos analizę sudaro trys dalys.
         Pirma, ji siekia įrodyti, kad duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos – tai du atskiri
         produktai (ginčijamo sprendimo 800−813 konstatuojamosios dalys). Antra, ji paneigia Microsoft teiginį, kad medijos leistuvės technologija buvo susieta su operacine sistema Windows prieš 1999 metus (ginčijamo sprendimo 814−820 konstatuojamosios dalys). Trečia, ji paneigia Microsoft teiginį, kad susietas duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir operacinės sistemos pardavimas komercinėje praktikoje
         yra įprastas (ginčijamo sprendimo 821−824 konstatuojamosios dalys).

      873    Pirmoje savo analizės dalyje Komisija visų pirma teigia, kad remiantis teismų praktika nepriklausomų gamintojų, kurių specializacija
         – susietieji produktai, gamyboje buvimas parodo atskirą vartotojų paklausą ir atitinkamai – atskirą šio produkto rinką (ginčijamo
         sprendimo 802 konstatuojamoji dalis). Todėl ji mano, kad atliekant vertinimą EB 82 straipsnio prasme skirtingas produktų pobūdis
         turi būti vertinamas atsižvelgiant į vartotojų paklausą taip, kad nesant atskiros tariamai susietojo produkto paklausos nagrinėjami
         produktai nėra atskiri (ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamoji dalis).

      874    Antra, Komisija pažymi, kad „medijos leistuvės siūlomos rinkoje atskirai“ ir kad yra gamintojų, kuriančių ir tiekiančių savarankiškas
         medijos leistuves, nepriklausančias nuo operacinių sistemų (ginčijamo sprendimo 804 konstatuojamoji dalis).

      875    Trečia, ji daro nuorodą į tai, kad Microsoft kuria ir platina savo Windows Media Player versijas Apple operacinėms sistemoms Mac ir Sun operacinėms sistemoms Solaris (ginčijamo sprendimo 805 konstatuojamoji dalis). Ji taip pat pažymi, kad atnaujintas savo leistuvės versijas Microsoft leidžia atskirai nuo operacinės sistemos Windows atnaujintų versijų (ta pati konstatuojamoji dalis).

      876    Ketvirta, Komisija nurodo, kad pakankamai didelė vartotojų dalis nusprendžia įsigyti medijos leistuvę atskirai nuo operacinės
         sistemos, pvz., tarp jų operacinių sistemų nekuriančios ir jomis neprekiaujančios RealNetworks leistuvę RealPlayer (ginčijamo sprendimo 806 konstatuojamoji dalis).

      877    Penkta, Komisija tvirtina, kad kai kuriems operacinių sistemų naudotojams medijos leistuvės nereikia arba jie nenori jos įsigyti
         (ginčijamo sprendimo 807 konstatuojamoji dalis).

      878    Šešta, ji atmeta Microsoft argumentą, kad nėra reikšmingos operacinių sistemų be medijos leistuvės technologijų paklausos (ginčijamo sprendimo 809 konstatuojamoji
         dalis).

      879    Septinta, Komisija pažymi, kad Microsoft imasi specialiai Windows Media Player atskirai nuo operacinės sistemos skirto pardavimo skatinimo priemonių (ginčijamo sprendimo 810 konstatuojamoji dalis).

      880    Aštunta, ji nurodo, kad AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės skiriasi ir savo
         funkcijomis (ginčijamo sprendimo 811 konstatuojamoji dalis).

      881    Devinta, Komisija pažymi, kad šie produktai „susiję“ su skirtingais pramonės sektoriais, kaip, be kita ko, parodo aplinkybė,
         jog medijos leistuvių rinkoje Microsoft vis dar turi konkurentų, o AK klientų operacinių sistemų rinkoje konkurentai turi tik nereikšmingą rinkos dalį (ginčijamo
         sprendimo 812 konstatuojamoji dalis). Be to, abiejų produktų kainų lygis taip pat skiriasi (ta pati konstatuojamoji dalis).

      882    Dešimta, Komisija nurodo, kad Microsoft taiko vadinamąsias „software developer’s kit licencines sutartis“ (toliau − SDK licencinės sutartys), kurios skiriasi atsižvelgiant į tai, ar „software developer’s kit“ (programinės įrangos kūrimo rinkinys, toliau − SDK) skirtas operacinei sistemai Windows, ar Windows Media technologijoms (ginčijamo sprendimo 813 konstatuojamoji dalis).

      883    Antroje savo analizės dalyje Komisija tvirtina, jog Microsoft argumentas, kad jos medijos leistuvės technologija susieta su Windows nuo 1992 m., negali paneigti išvados dėl dviejų atskirų produktų buvimo. Ji pažymi, kad „persekioja Microsoft veiksmus nuo to momento, kai padidėjo susieto pardavimo žala“, patikslindama, kad nuo 1999 m. Microsoft „pradėjo sieti produktą (WMP 6), atitinkantį kitų gamintojų produktus savo pagrindinėmis funkcijomis, kurių dauguma vartotojų tikisi iš medijos leistuvės
         (t. y. nepertraukiamo internetu siunčiamos informacijos priėmimo), su kuria 1998 m. ji įėjo į duomenų srautams pritaikytų
         medijos leistuvių rinką“ (ginčijamo sprendimo 816 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat pažymi, kad pirma duomenų srautams
         pritaikyta medijos leistuvė, kurią 1995 m. Microsoft platino kartu su Windows, buvo RealNetworks sukurta RealAudio Player, nes Microsoft tuo metu dar neturėjo „konkurencingos“ medijos leistuvės (ginčijamo sprendimo 817 konstatuojamoji dalis). Ji patikslina,
         kad programos RealAudio Player kodą buvo galima visiškai pašalinti iš kompiuterio (ta pati konstatuojamoji dalis).

      884    Trečioje savo analizės dalyje Komisija atmeta Microsoft argumentą, kad komercinėje praktikoje įprasta sieti duomenų srautams pritaikytas medijos leistuves su AK klientų operacine
         sistema. Pirmiausia ji teigia, jog pateikiant šį argumentą neatsižvelgiama į tai, kad, pirma, yra nepriklausomų susietojo
         produkto tiekėjų, antra, Sun ir Linux produktų kūrėjai sieja ne nuosavas, o trečiųjų tiekėjų medijos leistuves, ir, trečia, nė vienas iš šių operacinių sistemų
         pardavėjų nesieja medijos leistuvės su operacine sistema taip, kad jos nebūtų įmanoma pašalinti (ginčijamo sprendimo 823 konstatuojamoji
         dalis).

       Šalių argumentai
      885    Pirmiausia, Microsoft, palaikoma CompTIA, DMDsecure ir kt., ACT, TeamSystem, Mamut ir Exor, tvirtina, kad ginčijamame sprendime nebuvo įrodyta, jog Windows ir jos medijos funkcijos priklauso skirtingoms prekių rinkoms.

      886    Ji tvirtina, kad medijos funkcija „nuo seno yra operacinės sistemos Windows charakteristika“. Windows programinis kodas, leidžiantis naudotojams skaityti vaizdo ir garso informaciją, niekuo nesiskiria nuo kodo, kuris jiems
         suteikia prieigą prie kitų rūšių informacijos, pvz., prie tekstų arba grafikų. Be to, kitos Windows dalys bei šioje operacinėje sistemoje vykdomos trečiųjų įmonių taikomosios programos taip pat remiasi šiuo programiniu kodu.

      887    Microsoft kritikuoja tai, kad ginčijamame sprendime Komisija nagrinėja tik, klausimą, ar tariamai susietąjį produktą, t. y. medijos
         funkcijų atlikėją, galima gauti atskirai nuo susiejančiojo produkto, t. y. be AK klientų operacinės sistemos. Iš tikrųjų reikėtų
         kelti klausimą, ar paprastai pastarasis produktas parduodamas be susietojo produkto. Tačiau operacinė AK klientų sistema be
         medijos funkcijų neturi realios vartotojų paklausos, ir joks ūkio subjektas nepatiektų tokios operacinės sistemos į rinką.

      888    Microsoft mano, kad Komisija baudžia dominuojančias įmones, kurios tobulina savo produktus, įdiegdamos juose naujų funkcijų, reikalaudama,
         kad jas galima būtų pašalinti, kai tik trečioji įmonė patiekia į rinką savarankišką produktą, kuriame yra tokių pačių arba
         panašių funkcijų.

      889    Microsoft teigimu, Komisijos pozicija juo labiau nepriimtina todėl, kad nurodomą piktnaudžiavimą sudaro ne medijos funkcijos įdiegimas
         Windows − ji buvo įdiegta dar 1992 m. ir vėliau nuolat tobulinama − o 1999 m. padarytas šios funkcijos patobulinimas, suteikęs galimybę
         skaityti duomenų srautą. Kitaip tariant, Komisija ginčija medijos funkcijos integravimą į Windows tik tiek, kiek ji leidžia nuskaityti internete esančią vaizdo ir garso informaciją iki jos visiško parsisiuntimo.

      890    Microsoft taip pat teigia, kad visose kitose pagrindinėse operacinėse sistemose, t. y. Mac OS, Linux, OS/2 ir Solaris, yra duomenų srautui iš interneto pritaikyta medijos funkcija. Visi jos konkurentai mano, kad tokios funkcijos įdiegimas
         AK klientų operacinėse sistemose yra įprastas komercinėje praktikoje ir atitinka vartotojų paklausą. Tai įrodo, kad galėjimas
         skaityti duomenų srautą yra „natūrali“ AK klientų operacinių sistemų „funkcija“, o ne atskiras produktas. Šiuo atžvilgiu Microsoft tvirtina, kad „pirmiausia produktas turi būti apibrėžiamas atsižvelgiant į vartotojų lūkesčius ir poreikius“. Remiantis informacija
         ginčijamo sprendimo 824 konstatuojamojoje dalyje, atrodo, kad Komisija pripažįsta, jog vartotojai kaip tik pageidauja medijos
         funkcijos operacinėse sistemose.

      891    Microsoft priduria, jog Komisija ginčijamo sprendimo 1013 konstatuojamojoje dalyje aiškiai pripažino, kad ji nebūtų piktnaudžiavusi,
         jei 1999 m. už tą pačią kainą būtų siūliusi dvi skirtingas Windows versijas, t. y. vieną su Windows Media Player, o kitą be jos. Tačiau nėra jokių įrodymų, kad Windows versija, kurioje už tą pačią kainą būtų mažiau funkcijų, būtų turėjusi paklausą. Šis paklausos nebuvimas taip pat įrodo,
         kad „Windows su įdiegta medijos funkcija“ yra vienas produktas.

      892    Be to, Microsoft, šiuo klausimu palaikoma DMDsecure ir kt. bei ACT, teigia, kad, siekdama pateisinti savo požiūrį, pagal kurį Windows ir jos medijos funkcija priklauso dviem atskiroms prekių rinkoms, Komisija negalėjo remtis sprendimais, priimtais byloje
         Tetra Pak II, minėtoje šio sprendimo 293 punkte, ir 1991 m. gruodžio 12 d. bei 1994 m. kovo 2 d. Sprendimais byloje Hilti prieš Komisiją, minėtoje šio sprendimo 859 punkte (toliau − byla Hilti). Šiuo klausimu ji pirmiausia pažymi, kad šiose bylose aptartos vartojimo prekės, kurios buvo naudojamos kartu su ilgalaike
         įranga visą šios įrangos eksploatavimo laikotarpį ir kurios „skyrėsi (nuo jos) fiziškai“. Ji teigia, kad, skirtingai nei šiuo
         atveju, šiose bylose nėra įrodymų dėl susiejančiojo produkto be susietojo produkto paklausos. Microsoft pažymi, kad šioje byloje Komisija nenurodė nė vieno kliento, kuris būtų norėjęs įsigyti tariamai susiejantį produktą be tariamai
         susietojo produkto.

      893    Galiausiai Microsoft kritikuoja kai kuriuos argumentus, kuriuos Komisija pateikė atsiliepime į ieškinį, siekdama įrodyti, kad Windows ir Windows Media Player yra atskiri produktai. Pirma, Microsoft tvirtina, jog JAV teismai niekada nebuvo nustatę, kad ši leistuvė priklauso kitai prekių rinkai negu operacinė sistema Windows. Antra, ji teigia, jog aplinkybė, kad ji tiekia į rinką su Windows nesusietas Windows Media Player versijas, neįrodo Windows be Windows Media Player paklausos. Be to, minėtos leistuvės versijos iš tikrųjų yra tik paprasčiausi Windows esančios medijos funkcijos atnaujinimai. Trečia, Microsoft tvirtina, kad Komisijos teiginys, kuriuo remiantis Windows Media Player sudarančios rinkmenos lengvai identifikuojamos, neturi reikšmės. Bet kuriuo atveju šis teiginys neteisingas.

      894    Be to, Microsoft tvirtina, jog Komisija neįrodė, kad medijos funkcija pagal savo pobūdį arba pagal komercinį paprotį nėra susijusi su AK klientų
         operacinėmis sistemomis.

      895    Ji teigia, kad medijos funkcijos įdiegimas − tai „natūralus“ jos operacinių sistemų raidos „etapas“, ir tai patvirtina faktą,
         kad visi minėtų sistemų pardavėjai įtraukia šią funkciją į savo produktus. Ji nurodo nuolat siekianti tobulinti Windows, reaguodama į technologijos raidą ir vartotojų paklausos pasikeitimus, ir pažymi, kad Windows ir kitos AK klientų operacinės sistemos bėgant laikui buvo vystomos taip, kad galėtų palaikyti vis didėjančią rinkmenų įvairovę.
         Programinės įrangos kūrėjams ir vartotojams nėra esminio skirtumo tarp rinkmenų, kuriose yra tekstų ir grafikų, ir rinkmenų,
         kuriose yra garso ir vaizdo informacijos. Iš tikrųjų iš šiuolaikinės operacinės sistemos tikimasi, kad ji leis naudotis abiem
         šių rinkmenų tipais.

      896    Microsoft priduria, kad pagal komercinį paprotį operacinės sistemos ir medijos funkcijos pastaruoju metu „glaudžiai susijusios“. Šiuo
         klausimu ji primena, kad 1992 m. įdiegė šią funkciją į Windows ir vėliau ją nuolat tobulino. Anot jos, duomenų srauto skaitymo funkcija, kurią ji įdiegė 1999 m., „buvo tik viena iš daugelio
         (jos), atsižvelgiant į greitą technologijų raidą, papildomai įdiegtų funkcijų“.

      897    Galiausiai Microsoft mano, kad Komisija negali šiuo atveju remtis Teisingumo Teismo išvada šio sprendimo 293 punkte minėto 1996 m. lapkričio 14 d.
         Sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją 37 punkte, kad susietas dviejų produktų pardavimas gali būti laikomas piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme, net jeigu
         jis atitinka komercinį paprotį, nebent tai būtų objektyviai pateisinama. Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, kad šioje byloje,
         priešingai nei bylos Tetra Pak II atveju, trečiųjų įmonių medijos leistuvių tiekėjai nepašalinami iš rinkos vien dėl to, kad Windows įdiegė medijos funkciją.

      898    Dublike Microsoft priduria, jog Komisijos argumentas, kad dominuojančioms įmonėms gali būti draudžiama imtis tam tikrų veiksmų, už kuriuos
         nebūtų baudžiama, jeigu jų imtųsi nedominuojančios įmonės, ir kad tam tikromis aplinkybėmis negalima remtis pramonėje taikoma
         praktika, nėra svarbus nagrinėjant klausimą, ar Komisija įrodė, kad yra įvykdytos EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte
         numatytos sąlygos.

      899    Komisija, palaikoma SIIA, ginčija Microsoft teiginį, kad ginčijamame sprendime neįrodyta, jog Windows ir jos „medijos funkcija“ priklauso dviem atskiroms rinkoms.

      900    Pirmiausia Komisija pastebi, kad Microsoft argumentai grindžiami „neaiškia „medijos funkcijos“ samprata“. Ji pažymi, jog tai, ką Microsoft vadina „medijos funkcija“, nėra bendras ir nedalomas kodo rinkinys. Praktikoje pati Microsoft skiria operacinės sistemos pagrindžiančią medijos infrastruktūrą, kuri yra taikomųjų medijos programų platforma ir teikia
         bazines sistemines paslaugas likusiai operacinės sistemos daliai, ir operacinėje sistemoje įgyvendinamą taikomąją medijos
         leistuvę, kuri iškoduoja, išskleidžia ir atkuria parsisiųstas arba internetu nepertraukiamai siunčiamas skaitmenines garso
         ir vaizdo rinkmenas. Komisija šiuo klausimu pateikia Microsoft produkto „Windows XP Embedded“ pavyzdį. Ji pabrėžia, kad ginčijamame sprendime kalbama apie Microsoft vykdomą duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės Windows Media Player susietą pardavimą, o ne apie pagrindinę medijos infrastruktūrą.

      901    Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 802 konstatuojamąją dalį, Komisija teigia, kad, Bendrijos teismo nuomone, nepriklausomų
         gamintojų, kurių specializacija – susietieji produktai, gamyboje buvimas parodo atskirą vartotojų paklausą ir atitinkamai
         – atskirą šio produkto rinką. Ji mano, kad Microsoft daromas skirtumas tarp šios bylos ir bylų Tetra Pak II bei Hilti, kuris pagrįstas tuo, jog jose nagrinėtos „fiziškai“ nuo ilgalaikės įrangos, su kuria buvo naudojamos, „atskirtos“ prekės,
         neįtikina. Ji priduria, kad šio sprendimo 293 ir 859 punktuose minėtose bylose priimtų sprendimų negalima aiškinti taip, kad
         EB 82 straipsnio taikymas ribojamas tik susietu vartojimo prekių pardavimu.

      902    Komisija ginčija Microsoft teiginį, kad ji verčiau turėjo išnagrinėti, ar egzistuoja susiejančio produkto paklausa be susietojo produkto, pažymėdama,
         jog tai reikštų klaidingai tvirtinti, kad EB 82 straipsnio taikymo tikslais papildomi produktai negali būti laikomi atskirais
         produktais. Ji priduria, jog JAV teismai buvo atmetę panašius jiems pateiktus Microsoft argumentus ir nuolat laikėsi nuomonės, kad egzistuoja atskira su Intel suderinamų AK klientų operacinių sistemų rinka ir į šią rinką nepatenka tarpinės programinės įrangos produktai (kuriems priklauso
         Windows Media Player).

      903    Komisija taip pat teigia, kad Microsoft komercinė praktika kurti ir parduoti Windows Media Player versijas Apple operacinei sistemai Mac bei Sun operacinei sistemai Solaris ir net kitoms nei AK klientai platformoms, pvz., televizijos dekoderiams, laikytinas papildomu įrodymu, jog AK klientų operacinės
         sistemos ir medijos leistuvės nėra tos pačios prekės sudėtinės dalys (ginčijamo sprendimo 805 konstatuojamoji dalis). Panašiai
         ji pažymi, kad Microsoft išleidžia Windows Media Player atnaujinimus atskirai nuo operacinės sistemos Windows versijų ar atnaujinimų, imasi šios leistuvės pardavimo skatinimo priemonių ir taiko skirtingus SDK licencinius susitarimus, atsižvelgdama į tai, ar SDK susijęs su Windows, ar su Windows Media technologijomis (ginčijamo sprendimo 805 ir 813 konstatuojamosios dalys).

      904    Be to, Komisija tvirtina, kad reikia skirti ypatingą dėmesį kompiuterinės įrangos gamintojų vaidmeniui, kurie bendraudami
         su programinės įrangos kūrėjais galutinių naudotojų atžvilgiu atlieka tarpininkų funkciją bei komplektuodami kompiuterinę
         įrangą, AK klientų operacines sistemas ir taikomąsias programas pagal jų poreikius teikia jiems „paruoštus naudoti“ produktus
         (ginčijamo sprendimo 68 ir 119 konstatuojamosios dalys). Komisija pabrėžia, kad didžiausia dalis (75 %) Microsoft AK klientų operacinių sistemų pardavimo vyksta per kompiuterinės įrangos gamintojus. Ji taip pat pastebi, kad tai, jog vartotojai
         pageidauja jau įdiegtos į savo kompiuterį medijos leistuvės, nereiškia, kad Microsoft turi būtinai susieti savo medijos leistuvę su AK klientų operacine sistema. Reaguodami į tokią vartotojų paklausą, kompiuterinės
         įrangos gamintojai galėtų įdiegti medijos leistuvę į parduodamą AK klientą lygiai taip pat, kaip jie siūlo įdiegti kitas taikomąsias
         programas. Komisijos teigimu, pateikdama argumentą, kad nėra operacinės sistemos Windows be medijos leistuvės paklausos, Microsoft neįvertina čia nurodyto kompiuterinės įrangos gamintojų vaidmens.

      905    Komisija priduria, jog iš jos turimų įrodymų matyti, kad operacinių sistemų naudotojai nebūtinai nori, kad šiose sistemose
         būtų iš anksto įdiegta duomenų srautams pritaikyta medijos leistuvė (ginčijamo sprendimo 807 konstatuojamoji dalis) ir kad
         „jeigu jie to norėtų, jų duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių paklausa skirtųsi nuo operacinių sistemų paklausos“.

      906    Be to, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 814−820 konstatuojamąsias dalis, Komisija tvirtina, jog Microsoft teiginys, kad tariamas piktnaudžiavimas išplaukia iš 1999 m. padaryto medijos funkcijos patobulinimo, yra klaidingas.

      907    Atsakydama į Microsoft argumentą, kad kiti operacinių sistemų pardavėjai elgiasi lygiai taip pat, Komisija pastebi, kad susieto pardavimo praktikos
         poveikis skiriasi atsižvelgiant į tai, ar juos vykdo dominuojanti, ar nedominuojanti įmonė. Ji taip pat pažymi, kad kai kurie
         operacinių sistemų pardavėjai, pvz., Sun ir Linux produktų kūrėjai, sieja savo operacines sistemas ne su nuosavomis, o su nepriklausomų tiekėjų siūlomomis medijos leistuvėmis,
         ir kad jie nesusieja atitinkamos medijos leistuvės su savo operacine sistema taip, kad jos nebūtų įmanoma pašalinti (ginčijamo
         sprendimo 822 ir 823 konstatuojamosios dalys).

      908    Komisija neigia 1013 arba kurioje nors kitoje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje pripažinusi, kad Microsoft nebūtų laikoma piktnaudžiavusia, jei 1999 m. už tą pačią kainą būtų siūliusi dvi Windows versijas, t. y. vieną su Windows Media Player, o kitą be jos. Ji pažymi, kad jei dabar Microsoft nuspręstų pardavinėti nesusietą Windows versiją už tą pačią kainą kaip ir susietąją, ji nagrinėtų šiuos veiksmus atsižvelgdama į esamą situaciją rinkoje ir į Microsoft nustatytą pareigą susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, turinčių susietam pardavimui tapatų poveikį, o prireikus priimtų nauja
         sprendimą, vadovaudamasi EB 82 straipsniu.

      909    Galiausiai Komisija ginčija Microsoft teiginį, jog nėra įrodyta, kad medijos funkcija pagal savo pobūdį arba pagal komercinį paprotį nėra susijusi su AK klientų
         operacinėmis sistemomis.

      910    Šiuo klausimu, remdamasi ginčijamo sprendimo 961 konstatuojamąja dalimi, ji pabrėžia, dominuojančioms įmonėms gali būti draudžiama
         imtis tam tikrų veiksmų, už kuriuos nebūtų baudžiama, jeigu jų imtųsi nedominuojančios įmonės. Ji pažymi, kad sprendime Tetra Pak II, minėtame šio sprendimo 293 punkte, Teisingumo Teismas nusprendė, jog susietas dviejų produktų pardavimas gali būti laikomi
         piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme, net jeigu jis atitinka komercinį paprotį, nebent tai būtų objektyviai pateisinama.
         Ji mano, kad kalbėti apie komercinį paprotį arba komercinę praktiką sektoriuje, kurio 95 % kontroliuoja Microsoft, – tai „tautologija“, ir primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką negalima remtis pramonėje taikoma praktika tuo
         atveju, kai konkurencija rinkoje jau yra apribota vien dėl dominuojančios įmonės buvimo.

      911    Galiausiai Komisija ginčija Microsoft argumentą, kad medijos funkcijos įdiegimas į AK klientų operacines sistemas išplaukia natūraliai. Šiuo klausimu ji visų pirma
         pažymi, kad Microsoft negalėjo sukurti duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės, remdamasi tik savo technologijomis, ir kad tik 1997 m. įsigijusi
         bendrovę VXtreme ji sugebėjo sukurti leistuvę, galinčią konkuruoti su RealNetworks leistuve. Antra, Komisija daro nuorodą į 1999 m. sausio mėn. B. Gates adresuotą vieno iš Microsoft vadovų, A. J. Bay, elektroninį laišką, kuriame jis siūlo „paversti NetShow kovą su Real dėl duomenų srauto medijų Windows kova su Real“ bei „pritaikyti (Internet Explorer) strategiją visur, kur tai įmanoma“.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      912    Microsoft iš esmės teigia, kad medijos funkcija yra ne atskiras nuo AK klientų operacinės sistemos Windows produktas, o jos sudėtinė dalis. Todėl yra tik vienas produktas, t. y. AK klientų operacinė sistema Windows, kuri nuolat tobulinama. Microsoft nuomone, vartotojai tikisi, kad visose AK klientų operacinėse sistemose Windows bus įdiegtos, jų manymu, esminės funkcijos, pvz., vaizdo ir garso funkcijos, ir kad šios funkcijos bus nuolat atnaujinamos.

      913    Pirmiausia pažymėtina, kad informacinių technologijų ir komunikacijos sektorius − tai nuolat ir greitai besikeičiantis sektorius,
         nes produktai, kurie iš pradžių atrodė atskiri, vėliau tiek technologijų, tiek konkurencijos taisyklių atžvilgiu gali būti
         laikomi vienu produktu.

      914    Klausimą, ar Komisija teisingai nusprendė, jog duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės ir AK klientų operacinės sistemos
         yra du atskiri produktai, Pirmosios instancijos teismas nagrinės atsižvelgdamas į tas faktines ir technines aplinkybes, kurios
         susiklostė tuo metu, kai, Komisijos nuomone, inkriminuojami veiksmai tapo neteisėtais, t. y. nuo 1999 m. gegužės mėnesio.

      915    Taigi Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti, ar ginčijamame sprendime Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad Microsoft veiksmai, t. y. pirmosios Windows versijos su įdiegta Windows Media Player išleidimas nuo 1999 m. gegužės mėn., yra susietas dviejų atskirų produktų pardavimas EB 82 straipsnio prasme.

      916    Taip pat reikia pažymėti, kad argumentai, kaip teisingai teigia Komisija, kuriuos Microsoft pateikia šiuo probleminiu klausimu dėl susieto Windows ir Windows Media Player pardavimo, didžiąja dalimi grindžiami plačia medijos funkcijos samprata. Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, jog iš ginčijamo sprendimo
         aiškiai išplaukia, kad, kalbant apie šią problemą, inkriminuojami veiksmai susiję tik su taikomąja programa, t. y. Windows Media Player leistuve, neįskaitant kitų AK klientų operacinėje sistemoje Windows esančių medijos technologijų (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 1019 ir 1020 konstatuojamąsias dalis). Konstatuotina, kad
         pati Microsoft, kaip savo rašytiniuose pareiškimuose ir per posėdį pažymėjo Komisija ir jos reikalavimus palaikyti į bylą įstojusios bendrovės,
         savo techniniuose dokumentuose atskiria Windows Media Player sudarančias rinkmenas nuo kitų medijos rinkmenų, ypač tų, kurios priklauso bazinei operacinės sistemos medijos infrastruktūrai.
         Taip pat reikia turėti omenyje Microsoft produktą Windows XP Embedded, kuris buvo paminėtas ginčijamo sprendimo 1028−1031 konstatuojamosiose dalyse ir pristatytas per posėdį. Techniniu požiūriu
         šis produktas − tikra AK klientų operacinė sistema, tačiau pagal Microsoft licencijos sąlygas jos naudojimas apribojamas tik tam tikrais specialiais kompiuteriais, pvz., bankomatais ir dekoderiais.
         Šis produktas ypatingas tuo, kad leidžia informatikams pasirinkti operacinės sistemos sudėtines dalis. Norėdami tai padaryti,
         per vadinamąjį Target Designer įrankį jie patenka į meniu, nurodantį sudėtines dalis, kurias jie gali įtraukti arba pašalinti iš savo operacinės sistemos.
         Pastebėtina, kad tarp šių sudėtinių dalių kaip tik yra ir Windows Media Player. Reikia pridurti, kad šiame meniu yra atskiros prieigos prie medijos infrastruktūros ir medijos taikomųjų programų ir kad
         Windows Media Player aiškiai priskiriama šioms taikomosioms programoms.

      917    Visų pirma reikia pasakyti, kad, kaip teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamojoje dalyje, klausimas,
         ar tam tikri produktai, atliekant vertinimą pagal EB 82 straipsnį, yra atskiri, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į vartotojų
         paklausą. Be to, reikia konstatuoti, kad Microsoft pritaria šiai nuomonei (žr. šio sprendimo 890 punktą).

      918    Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat teisingai pažymėjo, kad nesant nepriklausomos tariamai susietojo produkto
         paklausos negalima kalbėti nei apie atskirus produktus, nei apie piktnaudžiavimą susietu pardavimu.

      919    Microsoft argumentas, kad šitaip Komisija pritaikė klaidingą kriterijų ir faktiškai turėjo nagrinėti, ar tariamai susiejantysis produktas
         iš tikrųjų siūlomas be susietojo produkto arba ar vartotojams „reikia Windows be medijos funkcijos“, yra nepriimtinas.

      920    Pirma, Komisijos ginamą požiūrį patvirtina teismų praktika (šiuo klausimu žr. 1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 293 punkte, 36 punktą; 1991 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Hilti prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 859 punkte, 67 punktą ir 1994 m. spalio 6 d. Sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 293 punkte, 82 punktą).

      921    Antra, bei kaip savo rašytiniuose pareiškimuose teisingai nurodo Komisija, Microsoft argumentu, grindžiamu tuo, kad nėra AK klientų operacinės sistemos Windows be duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės paklausos, iš tikrųjų teigiama, kad EB 82 straipsnio taikymo tikslais papildomi
         produktai negali būti laikomi atskirais produktais, o tai prieštarauja Bendrijos teismų praktikai susieto pardavimo srityje.
         Pavyzdžiui, bylos Hilti atveju galima daryti prielaidą, kad nebūtų buvę statybinio pistoleto apkabos be mūrvinių paklausos, nes apkaba be mūrvinių
         nenaudinga. Tačiau tai nesutrukdė Bendrijos teismui nuspręsti, kad šie produktai priklauso skirtingoms prekių rinkoms.

      922    Papildomų produktų, pvz., AK klientų operacinių sistemų ir taikomosios programinės įrangos, atveju visiškai įmanoma, kad vartotojai
         pageidautų įsigyti šiuos produktus kartu, bet iš skirtingų šaltinių. Pavyzdžiui, dėl to, kad dauguma AK klientų naudotojų
         nori savo AK kliento operacinėje sistemoje turėti teksto apdorojimo programą, šie atskiri produktai netampa vienu ir nedalomu
         produktu EB 82 straipsnio taikymo tikslais.

      923    Pateikiant Microsoft argumentą neatsižvelgiama į ypatingą tarpininko vaidmenį, kuris tenka kompiuterinės įrangos gamintojams, komplektuojantiems
         kompiuterinę ir programinę įrangą iš įvairių šaltinių, siekiant pasiūlyti galutiniam naudotojui paruoštą AK. Kaip ginčijamo
         sprendimo 809 konstatuojamojoje dalyje labai teisingai nustatė Komisija, jeigu kompiuterinės įrangos gamintojai ir vartotojai
         turėtų galimybę įsigyti Windows be Windows Media Player, tai nebūtinai reikštų, kad jie pasirinktų sistemą Windows be jokios duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės. Kompiuterinės įrangos gamintojai tenkintų vartotojų paklausą turėti
         į operacinę sistemą įdiegtą medijos leistuvę ir siūlytų programinę įrangą kartu su Windows pagrindu veikiančia duomenų srautams pritaikyta medijos leistuve; skirtumas būtų tik tas, kad ši leistuvė nebūtinai būtų
         Windows Media Player.

      924    Trečia, Microsoft argumentas bet kuriuo atveju nepagrįstas, nes, kaip nustatė Komisija ginčijamo sprendimo 807 konstatuojamojoje dalyje, egzistuoja
         AK klientų operacinių sistemų be duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės paklausa, pvz., bendrovėse, kurios nenori,
         kad jų darbuotojai naudotų šias leistuves ne darbo tikslais. Microsoft šio fakto neginčija.

      925    Pirmosios instancijos teismas taip pat konstatuoja, kad nemažai veiksnių, išplaukiančių iš atitinkamų produktų techninių charakteristikų
         ir pobūdžio, iš rinkoje pastebimų faktų, iš minėtų produktų raidos istorijos bei iš Microsoft komercinės praktikos, įrodo, kad yra atskira duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių vartotojų paklausa.

      926    Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad AK klientų operacinė sistema Windows − tai sistemos programinė įranga, o Windows Media Player − taikomoji programa. Be to, kaip nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 37 konstatuojamojoje dalyje, „sistemos programinė įranga“
         kontroliuoja kompiuterinę įrangą, kuriai ji perduoda įsakymus specifinius vartotojo poreikius tenkinančių „taikomųjų programų“
         pavedimu (pvz., teksto apdorojimas, skirtas patenkinti skaitmeninio teksto apdorojimo poreikį)“, o „operacinės sistemos −
         tai sistemos programinė įranga, kontroliuojanti pagrindines kompiuterio funkcijas ir leidžianti naudotojui naudoti šį kompiuterį
         su taikomosiomis programomis“. Bendrai kalbant, reikia pažymėti, kad iš ginčijamo sprendimo 324−342 ir 402−425 konstatuojamosiose
         dalyse esančio šių produktų aprašymo išplaukia, jog AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos
         leistuvės aiškiai skiriasi pagal atliekamas funkcijas.

      927    Antra, konstatuotina, kad yra pardavėjų, kurie kuria ir tiekia duomenų srautams pritaikytas medijos leistuves atskirai, neatsižvelgiant
         į AK klientų operacines sistemas. Pvz., Apple tiekia leistuvę QuickTime atskirai nuo savo AK klientų operacinių sistemų. Kitas ypač įtikinamas pavyzdys, tai pagrindinė Microsoft konkurentė duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje − RealNetworks, kuri nekuria ir neparduoda AK klientų operacinių sistemų. Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką
         tai, kad rinkoje yra nepriklausomų bendrovių, kurios specializuojasi gaminti susietąjį produktą ir prekiauti juo, yra rimtas
         atskiros šios prekės rinkos buvimo rodiklis (šiuo klausimu žr. 996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 293 punkte, 36 punktą; 1991 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Hilti prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 859 punkte, 67 punktą ir 1994 m. spalio 6 d. Sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 293 punkte, 82 punktą).

      928    Trečia, taip pat reikia pažymėti, kad Microsoft, kaip ji pati patvirtino atsakydama į Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą, kuria ir parduoda Windows Media Player versijas, skirtas veikti su konkuruojančiomis AK klientų operacinėmis sistemomis, konkrečiai kalbant, su Apple sistemomis Mac OS X ir Sun sistemomis Solaris. Be to, RealNetworks gaminamas RealPlayer, be kita ko, veikia su operacinėmis sistemomis Windows, Mac OS X, Solaris ir su kai kuriomis UNIX sistemomis.

      929    Ketvirta, iš Microsoft interneto svetainės leistuvę Windows Media Player galima parsisiųsti be AK klientų operacinės sistemos Windows. Taip pat reikia turėti omenyje, kad Microsoft išleidžia šios leistuvės atnaujinimus neatsižvelgdama į savo AK klientų operacinės sistemos atnaujinimus.

      930    Penkta, pažymėtina, kad ji specialiai skatina Windows Media Player leistuvės pardavimą (žr. ginčijamo sprendimo 810 konstatuojamąją dalį).

      931    Šešta, reikia pastebėti, kad, kaip teisingai nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 813 konstatuojamojoje dalyje, Microsoft siūlo skirtingas SDK licencines sutartis, atsižvelgdama į tai, ar SDK susijęs su Windows, ar su Windows Media technologijomis. Taip pat yra speciali SDK licencinė sutartis, skirta Windows Media Player.

      932    Galiausiai, septinta, neatsižvelgiant į tai, kad Microsoft vykdo susietą pardavimą, nemažai vartotojų toliau įsigyja su Windows Media Player konkuruojančias ir duomenų srautams pritaikytas medijos leistuves atskirai nuo savo AK klientų operacinės sistemos, o tai
         įrodo, jog, jų manymu, tai atskiri produktai.

      933    Iš pirmiau minėtų išvadų teisiniu požiūriu pakankamai įtikinamai išplaukia, kad Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, jog AK
         klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės yra du atskiri produktai EB 82 straipsnio taikymo
         prasme.

      934    Kiti Microsoft pateikti argumentai nepaneigia šios išvados.

      935    Pirma, kalbant apie Microsoft argumentą, kad Windows Media Player leistuvės įdiegimas į operacinę sistemą Windows nuo 1999 m. gegužės mėn. – tai normalus ir būtinas šios sistemos raidos etapas, patenkantis į nuolatinį medijos leistuvės
         tobulinimo procesą, pakanka konstatuoti, jog aplinkybė, kad susietas pardavimas vyksta techniškai įdiegiant vieną produktą
         į kitą, nereiškia, jog poveikio rinkai vertinimo požiūriu šis įdiegimas negali būti laikomas susietu dviejų atskirų produktų
         pardavimu.

      936    Be to, kaip pripažino pati Microsoft atsakydama į Pirmosios instancijos teismo per posėdį pateiktą klausimą, ji priėmė sprendimą nuo 1999 m. gegužės mėn. tiekti
         WMP 6 kaip į operacinę sistemą Windows įdiegtą funkciją ne dėl būtinų techninio pobūdžio priežasčių. Tuo metu niekas netrukdė Microsoft platinti savo medijos leistuvių lygiai taip pat, kaip nuo 1998 m. ji platino savo ankstesnes medijos leistuves NetShow, kurios būdavo įrašomos į Windows 98 įdiegimo CD, tačiau nė viena iš keturių Windows 98 įdiegimo „pagal nutylėjimą“ galimybių nenumatydavo NetShow įdiegimo, todėl tai turėjo padaryti patys norintieji naudotis šia leistuve.

      937    Be to, Microsoft argumentas, kad Windows Media Player įdiegimas į operacinę sistemą Windows buvo nulemtas techninių priežasčių, atsižvelgiant į tam tikrą vidaus susirašinėjimą, yra abejotinas. Iš 1999 m. sausio 3 d.
         A. J. Bay elektroninio laiško B. Gates (žr. šio sprendimo 911 punktą) išplaukia, kad Windows Media Player įdiegimu į Windows visų pirma buvo siekiama sustiprinti Windows Media Player konkurencinį potencialą RealPlayer atžvilgiu, tiekiant ją kaip Windows sudėtinę dalį, o ne kaip į RealPlayer panašią taikomąją programą.

      938    Antra, Microsoft negali teigti, jog Komisija neįrodė, kad medijos funkcija pagal savo pobūdį arba pagal komercinį paprotį nėra susijusi su
         AK klientų operacinėmis sistemomis.

      939    Pirma, iš šio sprendimo 925−932 punktuose išdėstytų argumentų išplaukia, kad AK klientų operacinės sistemos ir duomenų srautams
         pritaikytos medijos leistuvės pagal savo pobūdį nėra neatskiriami produktai. Nors iš tikrųjų AK klientų operacinės sistemos,
         pvz., Windows, ir taikomoji programinė įranga, pvz., Windows Media Player, susijusios ta prasme, kad naudotojo požiūriu abu produktai yra tame pačiame kompiuteryje ir medijos leistuvė veikia tik
         esant operacinei sistemai, vis dėlto tai nereiškia, kad taikant konkurencijos taisykles šie produktai nėra atskiriami ekonomine
         ir komercine prasme.

      940    Antra, kaip teisingai pabrėžia Komisija, sunku kalbėti apie komercinį paprotį sektoriuje, kurio 95 % kontroliuoja Microsoft.

      941    Trečia, Microsoft negali remtis tuo, kad konkuruojančių AK klientų operacinių sistemų pardavėjai taip pat susieja jas su duomenų srautams pritaikyta
         medijos leistuve. Viena vertus, Microsoft neįrodė, kad jos konkurentai jau taikė šią praktiką, kai buvo pradėta piktnaudžiauti susietu pardavimu. Antra vertus, reikia
         konstatuoti, kad minėtų konkurentų komerciniai veiksmai nepaneigia Komisijos požiūrio, o atvirkščiai, jį patvirtina. Kaip
         išplaukia iš ginčijamo sprendimo 822 ir 823 konstatuojamųjų dalių ir kaip pažymi Komisija savo rašytiniuose pareiškimuose,
         kai kurie Microsoft konkuruojančių operacinių sistemų pardavėjai, parduodantys jas su medijos leistuve, daro jos įdiegimą fakultatyvų, leidžia
         ją visiškai pašalinti arba siūlo pasirinkti iš kelių skirtingų medijos leistuvių.

      942    Ketvirta, bet kuriuo atveju pagal nusistovėjusią teismo praktiką, net jei susietas dviejų produktų pardavimas atitinka komercinį
         paprotį arba jei abu aptariami produktai natūraliai susiję, jis vis dėlto gali sudaryti piktnaudžiavimą EB 82 straipsnio prasme,
         nebent būtų objektyviai pateisinamas (1996 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Tetra Pak prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 293 punkte, 37 punktas).

      943    Galiausiai, trečia, reikia atmesti per posėdį Microsoft pateiktą argumentą, kad vykdant korekcinę priemonę jos į rinką pateikta atsieta Windows versija patyrė nesėkmę. Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 260 punkte, Bendrijos teisės akto teisėtumas vertinamas atsižvelgiant
         į jį priimant buvusias faktines ir teisines aplinkybes. Be to, galimos abejonės dėl Komisijos nustatytos korekcinės priemonės
         veiksmingumo savaime neįrodo, kad jos išvada dėl dviejų atskirų produktų klaidinga.

      944    Iš pirmiau išdėstytų argumentų darytina išvada, jog Komisija teisingai konstatavo, kad AK klientų operacinės sistemos ir duomenų
         srautams pritaikytos medijos leistuvės yra atskiri produktai.

      c)     Dėl aplinkybės, jog vartotojai negali įsigyti susiejančio produkto be susieto produkto
       Ginčijamas sprendimas
      945    Ginčijamo sprendimo 826−834 konstatuojamosiose dalyse Komisija siekia įrodyti, kad šioje byloje įvykdyta trečioji nustatant
         neteisėtą susietą pardavimą keliama sąlyga, t. y. vertimo sąlyga, nes Microsoft nesuteikia vartotojams galimybės įsigyti AK klientų operacinės sistemos Windows be Windows Media Player leistuvės.

      946    Pirma, ji nurodo, kad paprastai kompiuterinės įrangos gamintojai, pagal licenciją įsigyjantys iš Microsoft operacinę sistemą Windows tam, kad galėtų ją įdiegti AK klientams, yra „tiesioginiai“ šios prievartos „adresatai“, kurie vėliau perkelia ją galutiniams
         naudotojams (ginčijamo sprendimo 827 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ji pažymi, kad pagal Microsoft licencijų suteikimo tvarką kompiuterinės įrangos gamintojai turi įsigyti pagal licenciją operacinę sistemą Windows su iš anksto įdiegta Windows Media Player. Microsoft nesuteikia licencijos šiai sistemai be leistuvės. Kompiuterinės įrangos gamintojai, norintys įdiegti šioje sistemoje kitą
         medijos leistuvę, gali tai padaryti tik kartu įdiegdami leistuvę Windows Media Player. Ginčijamo sprendimo 829 konstatuojamojoje dalyje ji priduria, kad nėra jokių techninių būdų pašalinti Windows Media Player.

      947    Antra, Komisija tvirtina, kad JAV susitarimas šioje situacijoje nieko nekeičia, nes „galimybės paslėpti naudotojo prieigą
         prie produkto taškų suteikimas neleidžia Microsoft klientams pasirinkti įsigyti Windows be (Windows Media Player)“ (ginčijamo sprendimo 828 konstatuojamoji dalis).

      948    Trečia, Komisija mano, jog Microsoft negali remtis tuo, kad, norėdami įsigyti Windows Media Player, vartotojai neprivalo mokėti papildomai, nes EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte minint „papildomus įsipareigojimus“
         nėra nuorodos į „mokėjimus“ (ginčijamo sprendimo 831 konstatuojamoji dalis). Ji priduria, kad šios leistuvės kaina veikiausiai
         „paslėpta“ bendroje Windows ir minėtos leistuvės susieto pardavimo kainoje (ginčijamo sprendimo 971 išnaša).

      949    Ketvirta, Komisija pažymi, kad EB 82 straipsnio tekste niekas neleidžia manyti, jog vartotojai turi būti verčiami naudoti
         „susietąjį“ produktą. Ji tvirtina: kadangi susietas pardavimas gali apriboti konkurenciją, nebūtina vertinti, ar vartotojai
         verčiami nusipirkti arba naudoti Windows Media Player (ginčijamo sprendimo 832 ir 833 konstatuojamosios dalys).

       Šalių argumentai
      950    Microsoft, palaikoma CompTIA, DMDsecure ir kt., ACT, TeamSystem, Mamut bei Exor, tvirtina, kad šioje byloje nėra „papildomų įsipareigojimų“ EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto prasme.

      951    Grįsdama šį teiginį, Microsoft visų pirma nurodo, kad vartotojai neturi papildomai mokėti už Windows medijos funkciją. Ji pažymi, kad ši funkcija yra Windows charakteristika ir kad ji įskaičiuota į bendrą operacinės sistemos kainą. Priešingai negu byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
         Hoffmann-La Roche prieš Komisiją, minėtas šio sprendimo 664 punkte, ir byloje Hilti, ji nenustato jokių finansiškai nenaudingų sąlygų, galinčių paskatinti vartotojus nenaudoti konkuruojančių produktų.

      952    Be to, Microsoft pažymi, kad vartotojai neprivalo naudoti Windows medijos funkcijos. Norėdami pašalinti galutinio naudotojo prieigą prie šios funkcijos ir įdiegti konkurentų medijos leistuvę
         kaip pagrindinę įvairių tipų medijos rinkmenų leistuvę „pagal nutylėjimą“, jie net galėtų pasinaudoti funkcija Set Program Access & Defaults, kurią ji sukūrė įgyvendindama 2002 m. lapkričio 1 d. District Court sprendimu patvirtintą JAV susitarimą.

      953    Galiausiai Microsoft tvirtina, kad, priešingai nei bylose Tetra Pak II ir Hilti, vartotojams tikrai netrukdoma įdiegti ir naudoti trečiųjų įmonių medijos leistuves vietoj Windows medijos funkcijos arba kartu su ja. Ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 860 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nurodo,
         jog vartotojai kiekvieną mėnesį vidutiniškai naudoja 1,7 leistuves, ir teigia, kad šis skaičius auga.

      954    Dublike Microsoft priduria, kad Komisijos ginamas požiūris lemia visišką EB 82 straipsnio praktinio veiksmingumo panaikinimą. Jei būtų pritarta
         šiai nuomonei, susieto pardavimo srityje nebeliktų „vertimo“ reikalavimo, o tai prieštarautų protingiems ekonominiams principams.

      955    Komisija teigia, kad Microsoft argumentai, pateikti pagrindžiant jos nuomonę, jog šioje byloje nėra „papildomų įsipareigojimų“ EB 82 straipsnio antrosios
         dalies d punkto prasme, jau buvo atmesti ginčijamo sprendimo 826−834 ir 960 bei 961 konstatuojamosiose dalyse. Šie argumentai
         visiškai neparemti teismų praktika ir dėl jų EB 82 straipsnis netenka praktinio veiksmingumo. Ji pabrėžia, kad vertimas konstatuotinas,
         jei dominuojanti įmonė atima iš klientų realią galimybę įsigyti susiejantį produktą be susieto produkto.

      956    Komisija pastebi, kad EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkte nėra sąvokos „mokėjimas“. Savo argumentais Microsoft duoda suprasti, kad konkurencijai nekeliamas pavojus, jei užuot nustačiusi dvi skirtingas kainas dviem produktams, dominuojanti
         įmonė nustato tik vieną kainą arba įsiūlo vartotojams produktą be papildomo mokesčio. Tačiau Microsoft painioja vertimo ir pavojaus konkurencijai klausimus.

      957    Komisija priduria, jog iš EB 82 straipsnio teksto taip pat neišplaukia, kad klientai turi būti verčiami naudoti susietąjį
         produktą arba jiems turi būti trukdoma naudoti konkurentų pagamintus susietąjį produktą pakeičiančius produktus. Atvirkščiai,
         jos nuomone, klausimas, ar programinės įrangos ir jos priedų tiekėjai arba vartotojai gali naudoti susietąjį produktą vietoj
         konkuruojančių nesusietų produktų, akivaizdžiai svarbus nagrinėjant konkurencijos panaikinimo sąlygą.

      958    Atsakydama į Microsoft teiginį, kad vartotojai kiekvieną mėnesį vidutiniškai naudoja 1,7 leistuves, Komisija nurodo, kad jie negali pakeisti savo
         AK Windows Media Player kita medijos leistuve, o gali tik įdiegti antrą medijos leistuvę kartu su ja. Taigi dėl šio skaičiaus nereikėtų pamiršti,
         kad Windows Media Player yra iš anksto įdiegta Windows pagrindu veikiančiuose AK.

      959    Galiausiai, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą, Komisija pažymi, kad JAV susitarimas įpareigojo Microsoft ne panaikinti galutinio naudotojo prieigą prie Windows Media Player, o ją tik užmaskuoti, paliekant šią leistuvę įdiegtą AK ir galinčią jame veikti. Todėl kompiuterinės įrangos gamintojai ir
         galutiniai naudotojai ir toliau verčiami įsigyti Windows Media Player kartu su Windows. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 852 konstatuojamąją dalį, savo atsakyme ji taip pat nurodo, kad Microsoft sukūrė tokį maskavimo mechanizmą, jog Windows Media Player galėjo nepaisyti parametrų „pagal nutylėjimą“ ir vėl aktyvuotis, kai naudotojas per Internet Explorer prieidavo prie internetu nepertraukiamai siunčiamų medijos rinkmenų.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      960    Microsoft iš esmės mano, kad Windows Media Player leistuvės įdiegimas į AK klientų operacinę sistemą Windows nėra vertimas arba papildomų įsipareigojimų nustatymas EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto prasme. Grįsdama savo
         požiūrį, ji atkakliai teigia, kad vartotojai, pirma, papildomai nemoka už Windows medijos funkciją, antra, neprivalo naudotis šia funkcija ir, trečia, jiems netrukdoma įdiegti ir naudoti konkuruojančias
         medijos leistuves.

      961    Pirmosios instancijos teismas pažymi, jog negalima ginčyti, kad dėl inkriminuojamų veiksmų vartotojai negali įsigyti AK klientų
         operacinės sistemos Windows kartu neįsigydami Windows Media Player, o tai reiškia (žr. šio sprendimo 864 punktą), kad šiuo atveju įvykdyta sąlygą dėl sutartims sudaryti taikomų papildomų įsipareigojimų.

      962    Be to, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 827 konstatuojamojoje dalyje, daugeliu atvejų verčiami pirmiausia
         kompiuterinės įrangos gamintojai, o tada − vartotojai. Kompiuterinės įrangos gamintojai, kurių užduotis − surinkti AK klientą,
         įdiegia juose programinės įrangos pardavėjo patiektą arba jų pačių sukurtą operacinę sistemą. Kompiuterinės įrangos gamintojai,
         norintys įdiegti į surenkamą AK klientą operacinę sistemą Windows, turi tam įsigyti iš Microsoft licenciją. Tačiau pagal jos taikomą licencijų suteikimo sistemą neįmanoma gauti operacinės sistemos Windows be Windows Media Player licencijos. Šiuo klausimu taip pat reikia nurodyti, jog nustatyta, kad dauguma AK klientų operacinių sistemų Windows parduodama per kompiuterinės įrangos gamintojus, t. y. perduodant programinę įrangą, įsigytą nupirkus AK klientą, ir tik
         10 % šių sistemų parduodama taikant individualias Windows licencijas.

      963    Taigi toks kompiuterinės įrangos gamintojų vertimas yra ne tik sutartinis, bet ir techninis. Nustatyta, kad pašalinti Windows Media Player techniškai neįmanoma.

      964    Kadangi kompiuterinės įrangos gamintojai santykiuose su programinės įrangos kūrėjais galutinių naudotojų atžvilgiu atlieka
         tarpininkų funkciją bei teikia jiems „paruoštus naudoti“ produktus, būtent šie galutiniai naudotojai galiausiai negali įsigyti
         AK klientų operacinės sistemos Windows, kartu neįsigydami Windows Media Player.

      965    Tais retais atvejais, kai galutinis naudotojas įsigyja AK operacinę sistemą Windows tiesiogiai iš mažmeninio pardavėjo, minėtas sutartinis ar techninis vertimas tiesiogiai nukreipiamas į galutinį naudotoją.

      966    Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia atmesti Microsoft pateiktus argumentus.

      967    Pirma, Microsoft negali veiksmingai remtis tuo, kad vartotojai neturi papildomai mokėti už Windows Media Player leistuvę.

      968    Nors Microsoft atskirai nenurodo Windows Media Player kainos, tai vis dėlto nereiškia, kad ši leistuvė tiekiama nemokamai. Kaip išplaukia iš ieškinio 232 punkto, Windows Media Player kaina įskaičiuota į bendrą AK klientų operacinės sistemos Windows kainą.

      969    Bet kuriuo atveju nei iš EB 82 straipsnio antrosios pastraipos d punkto, nei iš teismų praktikos susieto pardavimo srityje
         neišplaukia, kad vartotojai būtinai turi mokėti tam tikrą kainą už susietąjį produktą tam, kad būtų galima konstatuoti papildomų
         įsipareigojimų taikymą šios nuostatos prasme.

      970    Antra, nagrinėjant minėtą sąlygą, nėra reikšmingas ir Microsoft nurodytas faktas, kad vartotojai neprivalo naudoti į jų AK klientus iš anksto įdiegtos Windows Media Player leistuvės ir kad jie gali į juos įdiegti bei naudoti trečiųjų įmonių medijos leistuves. Nei EB 82 straipsnio antrosios pastraipos
         d punkte, nei teismų praktikoje susieto pardavimo srityje nereikalaujama, jog vartotojai būtų verčiami naudoti susietąjį produktą
         arba jiems būtų trukdoma naudoti tokį patį dominuojančios įmonės konkurento tiekiamą produktą, kad būtų laikoma įvykdyta sąlyga
         dėl papildomų įsipareigojimų taikymo sudarant sutartis. Pavyzdžiui, bei kaip teisingai pažymėjo Komisija ginčijamo sprendimo
         832 konstatuojamojoje dalyje, byloje Hilti vartotojai visiškai neprivalėjo naudoti kartu su Hilti statybiniais pistoletais gaunamų Hilti mūrvinių.

      971    Reikia pažymėti, kad, kaip bus išsamiau parodyta nagrinėjant sąlygą dėl konkurencijos rinkoje apribojimo, dėl nagrinėjamo
         susieto pardavimo, pirma, kompiuterinės įrangos gamintojai sulaikomi nuo išankstinio antros duomenų srautams pritaikytos medijos
         leistuvės įdiegimo AK klientams, o antra, vartotojai skatinami naudoti Windows Media Player, užuot naudoję konkuruojančias medijos leistuves, net jei pastarosios yra kokybiškesnės.

      972    Taip pat reikia atmesti Microsoft argumentą, grindžiamą tam tikromis dėl JAV susitarimo taikomomis priemonėmis (žr. šio sprendimo 952 punktą).

      973    Viena vertus, šis susitarimas buvo sudarytas tik 2001 m. lapkričio mėn. ir tik 2002 m. rugpjūčio–rugsėjo mėn. Microsoft ėmėsi jame reikalaujamų priemonių dėl tarpinės programinės įrangos (įskaitant Windows Media Player). Tačiau susietu pardavimu buvo piktnaudžiaujama jau nuo 1999 m. gegužės mėnesio. Taip pat pažymėtina, kad JAV susitarimas
         buvo sudarytas ribotam laikotarpiui ir galiojo tik iki 2007 metų.

      974    Kita vertus, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 828 konstatuojamojoje dalyje, priemonės, kurių Microsoft ėmėsi įgyvendindama JAV susitarimą, nesuteikė vartotojams galimybės įsigyti AK klientų operacinę sistemą Windows be Windows Media Player. Pagal šį susitarimą Microsoft privalėjo tik pašalinti ekrane atsirandančią Windows Media Player piktogramą ir panašius prieigos taškus bei padaryti, kad ši leistuvė nebūtų įjungiama automatiškai. Kadangi Windows Media Player yra iš anksto įdiegta ir visiškai aktyvi, kompiuterinės įrangos gamintojai ir vartotojai ir toliau verčiami kartu įsigyti
         abu produktus. Be to, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 852 konstatuojamojoje dalyje, Microsoft sukūrė tokį mechanizmą, kad Windows Media Player galėtų nepaisyti parametrų „pagal nutylėjimą“ ir vėl atsirasti, kai naudotojas per Internet Explorer prieina prie internetu nepertraukiamai siunčiamų medijos rinkmenų.

      975    Iš pirmiau išdėstytų argumentų išplaukia, jog Komisija teisingai konstatavo, kad sąlyga dėl papildomų įsipareigojimų nustatymo
         šiuo atveju įvykdyta.

      d)     Dėl konkurencijos apribojimo
       Ginčijamas sprendimas
      976    Ginčijamo sprendimo 835−954 konstatuojamosiose dalyse Komisija analizuoja ketvirtą piktnaudžiavimo susietu pardavimu sąlygą,
         t. y. sąlygą dėl konkurencijos apribojimo.

      977    Savo analizę ji pradeda ginčijamo sprendimo 841 punkte, kuriame numatyta:

      „<...> yra aplinkybių, kurios pateisina (Windows Media Player) leistuvės šios praktikos poveikio konkurencijai nuodugnesnį nagrinėjimą susieto pardavimo atžvilgiu. Nors klasikinio susieto
         pardavimo atvejais Komisija ir Bendrijos teismai manė, kad atskiro ir dominuojančio produktų pardavimas kartu yra šios praktikos
         daromo pardavėjų konkurentų pašalinimo poveikio įrodymas, (reikia pažymėti), kad šiuo atveju vartotojai kartais nemokamai
         gali (ir tai jie jau daro) pasinaudoti konkuruojančiomis (su Windows Media Player) medijos leistuvėmis internete. Taigi yra tinkamų priežasčių, neatlikus papildomos analizės, nedaryti prielaidos, kad susietas
         Windows Media Player leistuvės pardavimas – tai veiksmai, kurie pagal savo prigimtį gali apriboti konkurenciją.“

      978    Ginčijamame sprendime Komisija pateikia savo motyvus trimis etapais.

      979    Pirmame etape ji nustato, kad dėl susieto pardavimo Windows Media Player leistuvė įdiegiama AK klientams visame pasaulyje (ginčijamo sprendimo 843−878 konstatuojamosios dalys).

      980    Šiuo klausimu, pirma, ji pažymi, kad AK klientų operacinė sistema Windows yra iš anksto įdiegta daugiau kaip 90 % pasaulyje parduodamų AK klientų, ir todėl susiejant Windows Media Player su WindowsMicrosoft užtikrina, kad jos leistuvė bus naudojama kaip Windows daugelyje AK klientų. Ji tvirtina, kad naudotojai, kurių AK klientams iš anksto įdiegiama Windows Media Player, dažniausiai nėra linkę naudoti kitos medijos leistuvės (ginčijamo sprendimo 843−848 konstatuojamosios dalys).

      981    Antra, ji mano, kad galimybė sudaryti platinimo sutartis su kompiuterinės įrangos gamintojais yra mažiau veiksmingas platinimo
         būdas negu Microsoft praktikuojamas susietas pardavimas (ginčijamo sprendimo 849−857 konstatuojamosios dalys).

      982    Trečia, Komisijos teigimu, nei medijos leistuvių parsisiuntimas internetu, nei kiti platinimo būdai, tarp kurių yra medijos
         leistuvių susietas pardavimas su kita programine įranga arba prieigos prie interneto paslaugos ir mažmeninė medijos leistuvių
         prekyba, negali atsverti Windows Media Player leistuvės paplitimo (ginčijamo sprendimo 858−876 konstatuojamosios dalys).

      983    Antrame etape Komisija nagrinėja šio susieto pardavimo poveikį informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams bei
         jų įtaką kai kuriose gretimose rinkose (ginčijamo sprendimo 879−899 konstatuojamosios dalys). Iš esmės ji mano, kad, atsižvelgiant
         į medijos leistuvių rinkai būdingą netiesioginį tinklo poveikį, „(Windows Media Player) kodo paplitimas suteikia šiai leistuvei didelį pranašumą, palyginti su konkurentų produktais, kuris gali pažeisti konkurencijos
         struktūrą šioje rinkoje“ (ginčijamo sprendimo 878 konstatuojamoji dalis).

      984    Šiuo klausimu Komisija pirmiausia pabrėžia, kad būtent remdamiesi medijos leistuvių įdiegimo ir naudojimo procentiniais rodikliais
         informacijos teikėjai ir programinės įrangos gamintojai renkasi technologiją, kuriai jie kurs papildomą programinę įrangą.
         Ji tvirtina, kad paprastai šie ūkio subjektai kuria savo produktus Windows Media Player leistuvės pagrindu, nes tai jiems suteikia galimybę pasiekti visus Windows naudotojus arba daugiau kaip 90 % visų AK klientų naudotojų. Ji taip pat nurodo, kad užkodavus papildomą programinę įrangą
         „Windows Media priklausančiais medijos“ formatais ši gali veikti konkuruojančiose medijos leistuvėse tik tada, kai Microsoft suteikia atitinkamą licenciją.

      985    Ginčijamo sprendimo 883−891 konstatuojamosiose dalyse Komisija ypatingą dėmesį skiria informacijos teikėjų situacijai. Ji,
         be kita ko, nurodo, kad, atsižvelgiant į tai, jog dėl daugybės įvairių technologijų įgyvendinimo atsiranda papildomų kūrimo,
         infrastruktūros ir valdymo sąnaudų, šie tiekėjai linkę suteikti pirmenybę tik vienai technologijų grupei. Ji taip pat pažymi,
         jog tą faktą, kad konkreti tam tikras medijos technologijas apimanti leistuvė yra plačiai įdiegiama, reikia laikyti svarbiu
         veiksniu, galinčiu įtikinti informacijos teikėjus kurti medijos informaciją, skirtą šioje leistuvėje naudojamoms technologijoms.
         Remdamiesi labiausiai paplitusia medijos leistuve, jie padidina potencialių savo produktų naudotojų skaičių. Ji mano, kad
         Windows Media Player paplitimas Windows pagrindu veikiančiuose AK užtikrina Microsoft konkurencinį pranašumą, kuris nėra susijęs su produkto savybėmis.

      986    Ginčijamo sprendimo 892−896 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja programinės įrangos gamintojų padėtį. Iš esmės ji
         nurodo, kad pastarieji skatinami kurti taikomąsias programas, skirtas veikti tik Windows Media Player platformoje, o ne įvairiose platformose, nes taip jie gali pasiekti beveik visus potencialius savo produktų naudotojus, padengti
         savo išlaidas ir rentabiliai panaudoti ribotus kūrimo išteklius. Ji pabrėžia, kad iš kai kurių 2003 m. rinkos tyrimo rezultatų
         matyti, jog taikomųjų programų kelioms medijos technologijoms kūrimas reikalauja papildomų sąnaudų.

      987    Ginčijamo sprendimo 897−899 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatuoja, kad Windows Media Player paplitimas AK daro poveikį kai kurioms gretimoms rinkoms, pvz., judriojo ryšio galiniuose įrenginiuose įdiegtų medijos leistuvių,
         dekoderių, DRM (skaitmeninių teisių valdymas) sprendimų ir muzikos transliavimo internetu.

      988    Galiausiai trečiame etape Komisija nagrinėja rinkos pasikeitimą, atsižvelgdama į bendrovių Media Metrix, Synovate ir Nielsen/NetRatings atliktus rinkos tyrimus (ginčijamo sprendimo 900−944 konstatuojamosios dalys). Iš esmės ji mano, kad šių tyrimų duomenys „parodo
         aiškią tendenciją naudoti (Windows Media Player) ir WindowsMedia formatus pagrindinių konkuruojančių medijos leistuvių ir susijusių technologijų nenaudai“ (ginčijamo sprendimo 944 konstatuojamoji
         dalis).

       Šalių argumentai
      989    Microsoft visų pirma nurodo, kad Komisija nustatė papildomą sąlygą dėl konkurentų pašalinimo iš rinkos, į kurią paprastai neatsižvelgiama
         vertinant piktnaudžiavimo susietu pardavimu buvimą. Ji primena, jog ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamojoje dalyje Komisija
         pripažino, kad ši byla nėra „klasikinis susieto pardavimo atvejis“ ir kad būtų „pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti
         prielaidos, jog susietas Windows Media Player pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti apriboti konkurenciją“. Ji pakartoja, jog toliau Komisija pripažino, kad
         konkurentai gali būti pašalinti iš rinkos, remdamasi nauja ir labai spekuliatyvia teorija (žr. šio sprendimo 846 punktą).

      990    Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 842 konstatuojamąją dalį, Microsoft tvirtina, jog nauja Komisijos teorija grindžiama netiesioginio tinklo poveikio buvimu ir idėja, kad konkurencija galėtų būti
         apribota neapibrėžtoje ateityje, jei dėl plataus Windows medijos funkcijų paskleidimo programinės įrangos kūrėjai ir informacijos teikėjai būtų skatinami kurti savo produktus tik
         Windows MediaPlayer. Ši teorija preziumuoja antikonkurencinio poveikio buvimą, remiantis vienintele prielaida dėl trečiųjų šalių, kuriems Microsoft neturėtų jokios įtakos, veiksmų ateityje.

      991    Microsoft taip pat teigia, jog ėmėsi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad dėl Windows papildymo medijos funkcija iš rinkos nebūtų pašalintos konkurentų medijos leistuvės. Ji taip pat nurodo, kad daugelis šių
         priemonių buvo „kodifikuotos“ 2002 m. lapkričio 1 d. Sprendime District Court.

      992    Grįsdama šį argumentą Microsoft pirmiausia pateikia kelis paaiškinimus dėl Windows struktūros.

      993    Pirma, ji užtikrina, kad toks integravimas netrukdo konkurentų medijos leistuvėms veikti. Techniškai įmanoma − ir dažnai taikoma
         praktikoje − AK klientui, kuriam įdiegta Windows, greta Windows medijos funkcijos užtikrinti dar vieno ar kelių trečiųjų šalių medijos leistuvių veikimą. Antra, trečiųjų šalių medijos leistuvės
         yra lengvai prieinamos per Windows naudotojo sąsają. Trečia, Microsoft sukūrė Windows taip, kad trečiųjų šalių medijos leistuvės automatiškai tiektų tam tikras medijos funkcijas, kurias gali tiekti pati Windows. Ketvirta, dėl tam tikslui Microsoft sukurto įrankio kompiuterinės įrangos gamintojai ir vartotojai gali panaikinti galutinio naudotojo prieigą prie Windows Media Player. Penkta, Microsoft palengvino taikomųjų programų, kurios konkuruoja su Windows medijos funkcija, kūrimą, atskleidusi jį per paskelbtas API.

      994    Antra, Microsoft teigia, kad su Windows platintojais, daugiausia su kompiuterinės įrangos gamintojais, sudarytose sutartyse ji užtikrina, kad konkuruojančių medijos
         leistuvių pardavėjai išsaugotų galimybę platinti savo produktus. Jose aiškiai numatyta, kad kompiuterinės įrangos gamintojai
         gali laisvai savo nuožiūra įdiegti programinę įrangą, įskaitant su Windows Media Player konkuruojančias medijos leistuves, Windows pagrindu veikiančiam AK klientui. Be to, Microsoft leidžia įrangos gamintojams per piktogramas meniu „Start“ ir Windows darbalaukyje arba per nuorodas ekrane pirmą kartą paleidžiant Windows suteikti prieigos prie interneto galimybes. Prieigos prie interneto tiekėjai dažnai siūlo ir reklamuoja su Windows Media Player konkuruojančias medijos leistuves.

      995    Trečia, Microsoft nurodo su programinės įrangos gamintojais, informacijos teikėjais arba bet kokiais kitais asmenimis sudarytose sutartyse
         niekada nereikalaujanti platinti tik Windows Media Player arba skatinti tik jos pardavimą, arba pasiekti tam tikrą savo medijos leistuvių apyvartos dalį parduodant Windows Media Player.

      996    Ketvirta, Microsoft teigia, kad medijos funkcijos įdiegimas į Windows netrukdo šioje sistemoje kartu su Windows Media Player naudoti konkuruojančių medijos leistuvių ir nedraudžia jų „masiškai platinti“. Ji pažymi, kad yra daugybė būdų užtikrinti
         konkurentų medijos leistuvių platinimą, t. y. kompiuterinės įrangos gamintojai gali jas iš anksto įdiegti naujiems AK klientams;
         jas galima parsisiųsti iš interneto arba iš bendrovių interneto svetainių; jas gali įdiegti į savo programas kiti kūrėjai
         arba savo paslaugų ar produktų naudotojams gali platinti informacijos arba interneto paslaugų tiekėjai.

      997    Tuo pačiu klausimu, darydama nuorodą į ieškinio A.24.1 priede esantį tyrimą, Microsoft patikslina, jog iš neseniai atlikto tyrimo išplaukia, kad daugelis kompiuterinės įrangos gamintojų JAV ir kontinentinėje
         Europoje surenkamiems AK klientams įdiegia su Windows Media Player konkuruojančias medijos leistuves, pvz., RealPlayer ir QuickTime. Taigi Komisijos teiginys, kad kompiuterinės įrangos gamintojai diegtų į AK klientą konkurentų medijos leistuves tik tuo
         atveju, jei galėtų iš jo pašalinti Windows Media Player, yra neteisingas. Ji priduria, kad net ginčijamame sprendime pateikti rinkos duomenys įrodo, jog konkurentų medijos leistuvių
         naudojimas toliau auga, kartais tiek pat ar daugiau nei Windows medijos funkcijos naudojimas.

      998    Galiausiai Microsoft, šiuo klausimu palaikoma ACT, tvirtina, kad Komisijos teorijoje dėl konkurentų pašalinimo neatsižvelgiama į kai kuriuos svarbius veiksnius ir kad ji remiasi
         prognozėmis, kurias paneigia faktai. Ji pabrėžia, kad Komisijai tenkanti įrodinėjimo našta ypač padidėja, kai ši nagrinėja
         plėtros perspektyvas.

      999    Šiuo klausimu Microsoft visų pirma teigia, kad Komisija „ignoravo veiksnius, dėl kurių informacijos teikėjai naudoja ne Windows Media formatą“. Ji tvirtina, jog niekas neleidžia manyti, kad būtent su ypatingu formatu susietos medijos programinės įrangos platinimo
         mastas nulemia informacijos teikėjų pasirinkimą (t. y. formatą, kuriuo jie koduos savo produktus). Šiuo klausimu Microsoft kaltina Komisiją per 2003 m. rinkos tyrimą nepateikus tiekėjams klausimo dėl kitų veiksnių įtakos jų sprendimams dėl kodavimo.

      1000 Microsoft kritikuoja Komisijos teiginį, kad darydami savo produktus prieinamus daugiau negu vienu formatu, informacijos teikėjai patiria
         papildomų sąnaudų. Ji teigia, kad Komisija turėjo įrodyti, jog dėl informacijos teikimo papildomu formatu patiriamos sąnaudos
         viršija iš tokio teikimo gaunamą naudą. Iš tikrųjų Komisija surinko įrodymų − tačiau į juos neatsižvelgė − kad informacijos
         teikimo konkrečiu medijos formatu sąnaudos sudaro labai nežymią bendrų sąnaudų dalį. Remdamasi ginčijamo sprendimo 894 konstatuojamąja
         dalimi, Microsoft taip pat nurodo, kad „antrosios medijos technologijos kodavimas papildomai kainuoja <...> tik 50 % pirmosios medijos technologijos
         kodavimo sąnaudų“. Šiuo klausimu palaikoma CompTIA ir ACT, iš to ji daro išvadą, kad kelių medijos formatų tiekimas lemia masto ekonomiją ir kad antras formatas bus siūlomas net tuo
         atveju, kai jis akivaizdžiai mažiau populiarus tarp naudotojų.

      1001 Microsoft taip pat pažymi, kad net informacijos teikėjai, kurie remiasi tik vienu formatu, nesirinko Windows Media netgi prasidėjus tariamam piktnaudžiavimui. Pvz., Apple nenaudoja Windows medijos technologijos nei savo produkte iPod, nei savo interneto muzikos parduotuvėje iTunes. Be to, programinės įrangos gamintojai nurodė Komisijai, kad jie vidutiniškai naudoja „du iš trijų pagrindinių API rinkinių (Windows, Real arba QuickTime)“.

      1002 Palaikoma šiuo klausimu DMDsecure ir kt. ir remdamasi vieno iš savo ekspertų ataskaita (dubliko C.16 priedas), Microsoft dublike tvirtina, kad medijos leistuvių rinka gali būti „nusverta“ objekto naudai, tik jei kelių medijos leistuvių naudojimo
         sąnaudos naudotojams arba informacijos teikėjams būtų labai didelės ir dėl savo vidaus charakteristikų ir informacijos, prie
         kurios jos suteikia prieigą, medijos leistuvės būtų suvokiamos kaip toks pat produktas. Tačiau šioje byloje nė viena šių sąlygų
         nėra įvykdyta.

      1003 Antra, Microsoft tvirtina, kad faktai ir bylos medžiaga paneigia prognozę ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią „nusvėrimas“
         Windows Media formato naudai įvyks „artimoje ateityje“. Šie faktai ir medžiaga įrodo, kad informacijos teikėjai ir toliau naudoja įvairius
         formatus, kad toli gražu neišnykstančių iš rinkos trečiųjų įmonių medijos leistuvių vis daugėja ir kad vartotojai neverčiami
         naudoti Windows Media Player.

      1004 Šios antros argumentų grupės kontekste Microsoft pirmiausia pažymi, jog iš 2003 m. rinkos tyrimo išplaukia, kad dešimt iš dvylikos informacijos teikėjų, koduojančių savo
         informaciją Windows Media formatu, daro tai ir kitais formatais. Be to, daugybė informacijos teikėjų toliau naudojasi Apple, RealNetworks ar kitų pardavėjų sukurtais formatais. 2001−2004 metais, ištyrus 1000 lankomiausių interneto svetainių JAV, nustatyta, kad
         svetainių „kuriose yra kokios nors medijos informacijos“ skaičius išaugo 47 %, RealNetworks formatus naudojančių svetainių skaičius savo ruožtu padidėjo 59 %, o naudojančių QuickTime formatus – 79 %.

      1005 Microsoft taip pat teigia, kad kompiuterinės įrangos gamintojai parduodamuose AK toliau siūlo kelias medijos leistuves. Pavyzdžiui,
         2004 m. gegužės mėn. namų arba mažų biurų kompiuteriuose, kuriuos pardavė kompiuterinės įrangos gamintojai, įdiegtų trečiųjų
         įmonių medijos leistuvių skaičius padidėjo iki 4,3, kalbant apie amerikietiškus, ir iki 2,4, kalbant apie europietiškus modelius.

      1006 Trečia, Microsoft nurodo, kad vidutinis medijos leistuvių, kurias asmuo naudoja per mėnesį, skaičius padidėjo nuo 1,5 1999 metų pabaigoje iki
         2,1 2004 metais. Ji mano, jog Komisija negali remtis tuo, kad Windows Media Player naudotojų skaičius auga. Microsoft nuomone, svarbu nustatyti, ar kitų formatų naudotojų skaičius yra pakankamas tam, kad informacijos teikėjai būtų suinteresuoti
         koduoti savo produktus šiais formatais. Be to, Microsoft ginčija analogijos, kurią Komisija daro su Netscape Navigator, pagrįstumą.

      1007 Microsoft priduria, kad Komisijos iškelta konkurentų pašalinimo iš rinkos teorija akivaizdžiai stokoja objektyvumo. Iš ginčijamo sprendimo
         išplaukia, kad ši teorija taikytina tik tais atvejais, kai su Windows susieta medijos funkcija yra sukurta Microsoft. Visų pirma ji nebuvo taikoma 1995−1998 metų laikotarpiu, kai duomenų srautams pritaikyta RealNetworks medijos leistuvė buvo įdiegta į Windows.

      1008 DMDsecure ir kt., ACT, TeamSystem, Mamut ir Exor iš esmės pateikia tuos pačius argumentus kaip ir Microsoft.

      1009 Komisija visų pirma primena ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamojoje dalyje padarytas išvadas ir nurodo, jog „gerai žinomi
         precedentai“ parodo, kad vien iš to, kad dominuojanti įmonė susieja atskirą produktą su dominuojančiu produktu, galima padaryti
         išvadą apie konkurentų pašalinimo iš rinkos poveikį. Tačiau, atsižvelgiant į rinkos ypatumus, šioje byloje ji nusprendė, kad
         būtų „pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti prielaidos, jog susietas Windows Media Player pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti apriboti konkurenciją“. Ji pažymi tikrai neteigusi, kad inkriminuojami
         veiksmai savaime nėra piktnaudžiavimas; juos reikia nagrinėti „specifiniame rinkos kontekste“. Ji stebisi, kad Microsoft kaltina ją ėmusis papildomai vertinti realų nagrinėjamo susieto pardavimo sukeliamą konkurentų pašalinimo poveikį, ir mano,
         jog tai, kad ji įrodė tokį pašalinimo poveikį situacijoje, kai jis paprastai preziumuojamas, nereiškia, kad ji taikė naują
         teisinę teoriją.

      1010 Komisija tvirtina savo analizėje konstatavusi, kad „Microsoft (iškreipdavo) normalų konkurencijos procesą“ (ginčijamo sprendimo 980 konstatuojamoji dalis) ir kad „yra pagrįstų įtarimų,
         jog Windows Media Player susietas pardavimas su Windows sumažintų konkurenciją taip, kad veiksmingos konkurencijos struktūros išsaugojimas nebūtų užtikrintas artimoje ateityje“
         (ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamoji dalis). Ji pažymi, kad, priešingai nei teigia Microsoft, nei ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamojoje dalyje ar kur nors kitur šiame sprendime netvirtinusi, kad dėl nagrinėjamų
         piktnaudžiavimo veiksmų visos trečiųjų įmonių medijos leistuvės bus eliminuotos artimoje ateityje. Ji teigia įrodžiusi, kad
         Microsoft „susietu pardavimu iškreipdavo rinkos dalyvių pasirinkimą ir ketinimus“, ir mano, kad toks konkurencijos proceso iškreipimas
         prilyginamas konkurencijos apribojimui teismų praktikos prasme, nes „dėl jo gali būti panaikinta konkurencija“. Ji priduria,
         kad išnagrinėjo realų Microsoft piktnaudžiavimo sukeliamą konkurentų pašalinimo poveikį, remdamasi duomenimis apie rinkos pasikeitimą. Remdamasi ginčijamo
         sprendimo 944 konstatuojamąja dalimi, ji nurodo, kad šie duomenys parodo aiškią tendenciją naudoti (Windows Media Player) ir WindowsMedia formatus, ir patvirtina, kad rinkoje jau pastebimas tam tikras pašalinimo poveikio laipsnis.

      1011 Paskui Komisija ginčija Microsoft teiginį, jog ji ėmėsi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo iš rinkos nebūtų pašalintos
         su Windows Media Player konkuruojančios medijos leistuvės Ji teigia, kad šis piktnaudžiavimas prasidėjo 1999 m. gegužės mėn. ir atsiliepimo į ieškinį
         priėmimo dieną dar tęsėsi. Ji pažymi, kad JAV susitarimas buvo sudarytas tik 2001 m. lapkričio mėn. ir kad priemonių jam įgyvendinti
         imtasi tik 2002 m. rugpjūčio–rugsėjo mėnesiais. Be to, siekiant nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą neteisėtą susietą
         pardavimą, šių priemonių akivaizdžiai nepakanka. Dėl Microsoft nurodomų įvairių konkuruojančių medijos leistuvių platinimo būdų Komisija, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 849−877 konstatuojamąsias
         dalis, pažymi, kad šie būdai neleidžia kitoms leistuvėms pasiekti tokį paplitimo lygį, kokį Microsoft gali garantuoti Windows Media Player, vykdydama susietą pardavimą.

      1012 Be to, Komisija primena argumentus dėl konkurentų pašalinimo, kuriuos ji išdėstė ginčijamame sprendime, ir visų pirma jo 844−846
         ir 879−882 konstatuojamosiose dalyse.

      1013 Komisija, palaikoma šiuo klausimu SIIA, mano, jog jos išvada, kad nagrinėjamas susietas pardavimas gali panaikinti konkurenciją rinkoje, yra ne spekuliatyvi, o
         pagrįsta faktiniais šios rinkos ypatumų bei informacijos teikėjų ir programinės įrangos gamintojų ketinimų vertinimais. Ji
         teigia, kad iš 2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Van den Bergh Foods prieš Komisiją (T‑65/98, Rink. p. II‑4653) išplaukia, jog vertinant, ar dominuojančios įmonės veiksmas gali panaikinti konkurenciją, gali
         būti leidžiama atsižvelgti į tikėtiną tariamą trečiųjų asmenų, visų pirma konkurentų arba klientų, reakciją į šios įmonės
         vienašalį veiksmą. Šioje byloje neginčijama, kad Microsoft nesuteikia klientams galimybės įsigyti Windows be Windows Media Player. Be to, nagrinėjamas susietas pardavimas daro tiesioginį poveikį tretiesiems asmenims ir todėl turi įtakos jų laisvei rinktis
         (ginčijamo sprendimo 845, 851, 870, 883, 884 ir 895 konstatuojamosios dalys).

      1014 Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 879−896 konstatuojamąsias dalis, Komisija primena, kad ji išsamiai išanalizavo inkriminuojamų
         veiksmų poveikį, be kita ko, pateikdama ilgus klausimynus daugeliui informacijos teikėjų, programinės įrangos gamintojams
         ir informacijos savininkams.

      1015 Remdamasi atsakymais į šiuos klausimynus, ji padarė tokias išvadas:

      –        visi į klausimynus atsakę informacijos teikėjai pažymėjo, kad atitinkamos informacijos kūrimas daugiau kaip vienai technologijai
         reikalauja papildomų sąnaudų (ginčijamo sprendimo 884 konstatuojamoji dalis),

      –        tie patys informacijos teikėjai nurodė, kad atitinkamos technologijos naudotojų skaičius ir kliento medijos programinės įrangos
         buvimas AK yra naudotinos technologijos pasirinkimą lemiantys veiksniai (ginčijamo sprendimo 886 konstatuojamoji dalis),

      –        kai kurie šių tiekėjų net pareiškė, kad konkrečios technologijos naudotojų skaičius – tai „absoliučiai svarbiausias veiksnys“
         (ginčijamo sprendimo 889 konstatuojamoji dalis),

      –        kol toliau naudojamas didelis konkurentų medijos leistuvių kiekis, papildomų formatų palaikymas sąnaudų ir pajamų požiūriu
         gali būti naudingas informacijos teikėjams (ginčijamo sprendimo 890 konstatuojamoji dalis),

      –        programinės įrangos gamintojų atsakymai iš esmės atitiko informacijos teikėjų atsakymus (ginčijamo sprendimo 893−896 konstatuojamosios
         dalys),

      –        į klausimą, ar „papildomos kelių formatų palaikymo sąnaudos“ ateityje gali turėti įtakos jų sprendimui kurti taikomąsias programas
         ne Windows Media technologijoms, dvylika programinės įrangos gamintojų iš trylikos atsakė teigiamai (ginčijamo sprendimo 890 konstatuojamoji
         dalis),

      –        susiedama Windows pardavimą su Windows Media Player, Microsoft užtikrina informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams, kad galutiniai naudotojai galės atkurti jų informaciją,
         kitaip tariant, kad jie galės pasiekti plačią auditoriją; taigi visuotinis Windows Media Player paplitimas Windows pagrindu veikiančiuose AK užtikrina Microsoft konkurencinį pranašumą, kuris nėra susijęs su šio produkto savybėmis (ginčijamo sprendimo 891 konstatuojamoji dalis).

      1016 Galiausiai Komisija atmeta Microsoft teiginį, kad šioje byloje taikoma teorija ignoruoja tam tikrus svarbius veiksnius ir pagrįsta prognozėmis, kurias paneigia
         faktai.

      1017 Šiuo klausimu, pirma, ji neigia „neatsižvelgusi į veiksnius, dėl kurių informacijos teikėjai naudoja ne Windows Media formatus“. Ji teigia, kad pastariesiems pateiktuose prašymuose pateikti informacijos ji paminėjo ne tik medijos leistuvės
         „paplitimo laipsnio“ klausimą ir kad ginčijamame sprendime ji nėra nurodžiusi, kad minėtas paplitimo laipsnis yra vienintelis
         svarbus veiksnys; ji tik konstatavo šio kriterijaus svarbą. Bet kuriuo atveju Microsoft pripažino, kad, pasirinkdami savo produktų kodavimo formatą, informacijos teikėjai atsižvelgia į šį veiksnį, ir todėl netiesiogiai
         pripažino, kad „(jos) susieto pardavimo nulemtas nepalyginamas paplitimas <...> iškreipia šį (pasirinkimą)“.

      1018 Komisija taip pat nurodo, jog iš informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams pateiktų klausimų išplaukia, kad
         šie tretieji asmenys atlieka lyginamąjį vertinimą ir teikia pirmenybę kelių technologijų naudojimo sąnaudoms, o ne jų naudai.
         Ji pažymi, jog pati Microsoft nurodo, kad „siunčiamos informacijos kodavimas keliais formatais brangus ir (atima) daug informacijos tiekėjų laiko“ (ginčijamo
         sprendimo 883 konstatuojamoji dalis), ir daro nuorodą į kelis per 2003 m. rinkos tyrimą surinktus duomenis (ginčijamo sprendimo
         884 konstatuojamoji dalis). Kelių technologijų naudojimo sąnaudos, net jei tai nėra vienintelis veiksnys, lemiantis informacijos
         teikėjų pasirinkimą koduoti arba nekoduoti keliais formatais, akivaizdžiai yra svarbus, į kurį jie atsižvelgia. Komisija taip
         pat ginčija per 2003 m. rinkos tyrimą surinkusi įrodymų, kad informacijos pateikimo konkrečiu medijos formatu sąnaudos sudaro
         labai nežymią bendrų sąnaudų dalį. Atvirkščiai, iš gautos informacijos matyti, kad informacijos parengimo sąnaudos yra labai
         didelės.

      1019 Be to, Komisija ginčija dubliko C.16 priede esančioje ataskaitoje padarytų išvadų pagrįstumą (žr. šio sprendimo 1002 punktą).
         Ji visų pirma primena, jog ginčijamas sprendimas įrodo, kad parsisiuntimas negali atsverti dėl nagrinėjamo susieto pardavimo
         pasiekto Windows Media Player paplitimo ir kad šis paplitimas iškreipia informacijos teikėjų ketinimus. Paskui ji nurodo, kad išvada apie piktnaudžiavimą
         dominuojančia padėtimi nėra grindžiama visiško konkurencijos panaikinimo arba rinkos „nusvėrimo“ konstatavimu. Galiausiai
         ji teigia, kad šios ataskaitos autorius, pirma, nepagrindžia savo požiūrio, antra, neatsižvelgia į įvairius svarbius šio atvejo
         aspektus, pvz., į „tinklo poveikio iškreipimus dėl monopolinės padėties pasinaudojus sverto efektu“, ir, trečia, neįrodo,
         kad nėra įvykdytos sąlygos, jo manymu, būtinos „nusverti“ rinką.

      1020 Antra, Komisija, palaikoma šiuo klausimu SIIA, ginčija Microsoft teiginį, kad konkurencijos panaikinimo analizė ginčijamame sprendime prieštarauja faktams.

      1021 Visų pirma ji primena, kad Microsoft neteisingai aiškina ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamąją dalį, nes joje kalbama ne apie rinkos „nusvėrimą“, o tik konstatuojama,
         kad Microsoft vykdomas susietas pardavimas gali paveikti konkurencijos struktūrą medijos leistuvių rinkoje.

      1022 Be to, Komisija nurodo, kad ginčijamame sprendime nurodyti komerciniai duomenys parodo aiškią tendenciją naudoti Windows Media Player ir WindowsMedia formatus pagrindinių konkuruojančių medijos leistuvių nenaudai (ginčijamo sprendimo 906−942 konstatuojamosios dalys). Iš
         šių duomenų matyti, kad iki 1990 m. antrojo ketvirčio RealPlayer leistuvė buvo rinkos lyderė ir ja naudojosi beveik du kartus daugiau naudotojų negu Windows Media Player ir QuickTime (ginčijamo sprendimo 906 konstatuojamoji dalis). Tačiau nuo 1999 m. antrojo ketvirčio iki 2002 m. antrojo ketvirčio bendras
         Windows Media Player naudotojų skaičius padidėjo apytiksliai iki 39 milijonų, arba beveik tiek pat, kiek padidėjo kartu leistuvių RealNetworks ir Apple naudotojų skaičius (ginčijamo sprendimo 907 konstatuojamoji dalis). Naujausi Nielsen/NetRatings duomenys parodo, kad Windows Media Player labai atitrūko nuo RealPlayer (ja pradėjo naudotis daugiau kaip 50 % vien ją naudojančių AK) ir QuickTime (ja naudojasi daugiau kaip 3 kartus daugiau vien ją naudojančių AK) ir kad šis atotrūkis dar padidėjo nuo 2002 m. spalio
         mėn. iki 2004 m. sausio mėn. (ginčijamo sprendimo 922 konstatuojamoji dalis). Minėtą tendenciją galima palyginti su interneto
         naršyklių rinkoje pastebima tendencija, nagrinėta procedūroje dėl JAV konkurencijos teisės pažeidimo.

      1023 Komisijos nuomone, Microsoft neginčija šių įvairių duomenų, o pateikia kitus, kurių dalis yra naujesni nei ginčijamo sprendimo priėmimo data ir į kuriuos
         dėl to neturi būti atsižvelgta.

      1024 Galiausiai Komisija nurodo, kad bet kuriuo atveju ginčijamame sprendime nustatytą konkurencijos pašalinimo poveikį patvirtina
         naujausi duomenys.

      1025 Pirma, dėl Microsoft pateiktų duomenų apie informacijos teikėjus (žr. šio sprendimo 1004 punktą) Komisija pažymi, kad įmonė jų visiškai nepagrindė
         ir kad juos klaidinančiai pateikia. Šiuo klausimu ji pastebi, jog akivaizdu, kad per 2001–2004 metų laikotarpį „kokią nors“
         medijos informaciją siūlančių interneto svetainių skaičius padidėjo, todėl nenuostabu, kad yra daugiau interneto svetainių,
         siūlančių ne Windows Media formatus. Ji priduria, jog Microsoft nepaminėjo, kad per tą patį laikotarpį palaikančių Windows Media formatą interneto svetainių skaičius išaugo 141 %. Microsoft taip pat nesuteikė informacijos nei apie tikrą duomenų ne Windows Media formatu, kuriuos siūlo aptariamos interneto svetainės, kiekį, nei apie realų informacijos šiais formatais naudojimą.

      1026 Antra, Komisija teigia, kad duomenys apie kompiuterinės įrangos gamintojų į AK iš anksto įdiegtų medijos leistuvių vidurkį
         yra nelogiški (žr. šio sprendimo 1005 punktą). Bet kuriuo atveju iš Microsoft nurodytos informacijos išplaukia, kad daugiau kaip 70 % Europoje parduotų AK ir daugiau kaip 80 % pasaulyje parduotų AK paprastai
         įdiegta tik viena medijos leistuvė ir kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo tai yra būtent Windows Media Player. Komisija priduria, kad kompiuterinės įrangos gamintojų iš anksto įdiegtų konkuruojančių medijos leistuvių į AK faktą „užgožia“
         tai, jog Windows Media Player automatiškai yra 95 % pasaulyje parduotų AK. Galiausiai ji teigia, kad Microsoft duomenys nėra patikimi, nes jie susiję su konkuruojančiomis medijos leistuvėmis, kurios buvo įdiegtos pagal legacy deals (sutartys, kurių galiojimo terminas baigiasi) ir kurios nebuvo atnaujintos, bei su programine įranga, kurios negalima laikyti
         duomenų srautams pritaikyta medijos leistuve.

      1027 Trečia, Komisija tvirtina, kad pastebima aiški tendencija vis daugiau naudoti Windows Media Player ir WindowsMedia formatą. Nielsen/NetRatings duomenys apie medijos leistuvių naudojimą Jungtinėse Valstijose parodo, kad 2005 m. kovo mėn. Windows Media Player naudojimas padidėjo iki daugiau kaip 80 %, RealPlayer naudojimas sumažėjo iki mažiau kaip 40 %, o QuickTime naudojimas sudarė tik šiek tiek daugiau kaip 10 %. Iš naujausių Nielsen/NetRatings duomenų taip pat išplaukia, kad naudojančiųjų tik Windows Media Player dalis nuolat augo ir šiuo metu sudaro nuo 53 iki 55 % naudotojų, palyginti su 10−13 % RealPlayer atveju ir 3 arba 4 % QuickTime Player atveju.
      1028 Atsakydama į Microsoft teiginį, kad konkurentų pašalinimo iš rinkos tezė stokoja objektyvumo, nes ji nebuvo taikoma tuomet, kai į Windows buvo įdiegiama RealNetworks medijos leistuvė (žr. šio sprendimo 1007 punktą), Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 818 konstatuojamąją dalį ir
         pažymi, kad negali būti trukdoma persekioti už tam tikrą Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimą dėl to, jog nebuvo persekiojama
         už galimą kitą pažeidimą.

      1029 SIIA iš esmės pritaria Komisijos argumentams.

      1030 Audiobanner.com tvirtina, kad nagrinėjamas susietas pardavimas turi neigiamos įtakos trečiųjų asmenų investicijoms į su Microsoft technologijomis konkuruojančias technologijas, naujovių kūrimui nepertraukiamai siunčiamos skaitmeninės medijos sektoriuje
         ir vartotojams. Pastaruoju klausimu ji teigia, kad šis susietas pardavimas trukdo konkurencijai pagal pranašumus.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      1031 Microsoft iš esmės tvirtina, kad Komisija neįrodė, jog dėl Windows Media Player įdiegimo į AK klientų operacinę sistemą Windows apribojama konkurencija, ir todėl šiuo atveju negali būti laikoma įvykdyta ketvirta piktnaudžiavimo susietu pardavimu sąlyga,
         nurodyta ginčijamo sprendimo 794 konstatuojamojoje dalyje.

      1032 Microsoft teigia, kad pripažinusi, jog ši byla nėra klasikinis susieto pardavimo atvejis, Komisija turėjo taikyti naują, akivaizdžiai
         spekuliatyvią teoriją, pasirėmusi galimos trečiųjų asmenų reakcijos ateityje analize tam, kad galėtų padaryti išvadą, jog
         nagrinėjamas susietas pardavimas gali riboti konkurenciją.

      1033 Pirmosios instancijos teismas mano, kad Microsoft argumentai nepagrįsti ir grindžiami neteisingu ir selektyviu požiūriu į ginčijamą sprendimą. Šie argumentai iš esmės susiję
         su antru iš trijų ginčijamo sprendimo 835−954 konstatuojamosiose dalyse išdėstyto Komisijos įrodinėjimo etapu.

      1034 Iš tikrųjų konstatuotina, kad ginčijamame sprendime Komisija aiškiai įrodė, jog dėl to, kad nuo 1999 m. gegužės mėn. Microsoft pradėjo siūlyti kompiuterinės įrangos gamintojams išankstiniam įdiegimui į AK klientus tik su Windows Media Player susietą Windows versiją, buvo neišvengiamai paveikti Microsoft, kompiuterinės įrangos gamintojų ir trečiųjų įmonių medijos leistuvių tiekėjų santykiai rinkoje, dėl to konkurencijos pusiausvyra
         buvo labai nusverta Microsoft naudai ir kitų ūkio subjektų nenaudai.

      1035 Kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 868 punkte, tai, kad Komisija išnagrinėjo konkretų nagrinėjamo susieto pardavimo jau
         turimą poveikį rinkai bei kaip ši rinka veikiausiai plėtosis ateityje, užuot paprasčiausia nusprendusi − kaip tai paprastai
         daroma bylose dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu − kad toks pardavimas per se turi pašalinimo poveikį rinkoje, nereiškia, kad ji taikė naują teisinę teoriją.

      1036 Komisijos atlikta konkurencijos apribojimo sąlygos analizė grindžiama ginčijamo sprendimo 841 konstatuojamąja dalimi, kur
         nurodoma, kad šioje byloje pagrįsta neatlikus papildomos analizės nedaryti prielaidos, jog susietas Windows ir Windows Media Player pardavimas yra veikla, pagal savo prigimtį galinti apriboti konkurenciją (žr. šio sprendimo 977 punktą). Komisijos šiuo klausimu
         padaryta išvada iš esmės grindžiama konstatavimu, kad dėl Windows Media Player susiejimo su AK klientų operacine sistema Windows – kuri iš anksto įdiegiama daugelyje pasaulyje parduodamų AK klientų – be galimybės atskirti pirmąją nuo antrosios, leidžia
         šiai medijos leistuvei naudotis minėtos operacinės sistemos paplitimu AK, kurio negali atsverti joks kitas medijos leistuvių
         platinimo būdas.

      1037 Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis pirmuoju Komisijos įrodinėjimo etapu padarytas konstatavimas (žr. ginčijamo sprendimo
         843−878 konstatuojamąsias dalis, trumpai perteiktas šio sprendimo 979−982 punktuose) yra visiškai pagrįstas.

      1038 Pirma, akivaizdu, kad nagrinėjamas susietas pardavimas užtikrino unikalų Windows Media Player leistuvės paplitimą AK klientuose pasaulyje, leidęs šiai medijos leistuvei automatiškai užimti tokią pačią rinkos dalį, kokią
         turi AK klientų operacinė sistema Windows, net nekonkuruojant su konkurentų produktais pagal pranašumus. Šiuo klausimu reikia priminti, jog nustatyta, kad Microsoft užima daugiau kaip 90 % AK klientų operacinių sistemų rinkos ir kad didžiausia AK klientų operacinių sistemų Windows pardavimo dalis (arba apie 75 %) vyksta per kompiuterinės įrangos gamintojus, iš anksto įdiegiančius jas surenkamiems ir
         parduodamiems AK klientams. Iš ginčijamo sprendimo 843 konstatuojamojoje dalyje nurodytų skaičių matyti, kad 2002 m. Microsoft turėjo 93,8 % rinkos pagal AK klientų operacinių sistemų rinkoje parduotus vienetus (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 431 konstatuojamąją
         dalį) bei kad Windows – ir atitinkamai Windows Media Player – buvo iš anksto įdiegtos 196 iš 207 milijonų AK klientams, parduotiems pasaulyje nuo 2001 m. spalio mėn. iki 2003 m. kovo
         mėnesio.

      1039 Kaip bus detaliau paaiškinta toliau, jokia trečiųjų asmenų medijos leistuvė negalėtų užimti tokios rinkos dalies be platinimo
         pranašumų, kuriais Windows Media Player naudojasi dėl to, kad Microsoft taip naudoja savo AK klientų operacinę sistemą Windows.

      1040 Reikia pridurti, kad dėl operacinės sistemos Windows ir NetShow 2.0 leistuvės susiejimas, kurį Microsoft pradėjo vykdyti nuo 1998 m. birželio mėn., neužtikrino tokio paties šios leistuvės paplitimo AK. Kaip jau buvo nurodyta šio
         sprendimo 837 ir 936 punktuose, nors NetShow 2.0 būdavo įrašoma į Windows 98 įdiegimo CD, nė viena iš keturių Windows 98 įdiegimo „pagal nutylėjimą“ galimybių nenumatė šios leistuvės įdiegimo. Kitaip tariant, naudotojai turėjo patys atskirai
         įdiegti NetShow 2.0 ir galėjo nuspręsti to nedaryti. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad minėtas susiejimas netrukdė tretiesiems medijos
         leistuvių pardavėjams konkuruoti su Microsoft pagal produktų savybes, o kompiuterinės įrangos gamintojams – pasinaudoti šia konkurencija.

      1041 Antra, neginčijama, kad, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 845 konstatuojamojoje dalyje, „naudotojai, kurių
         AK klientams iš anksto įdiegiama (Windows Media Player), dažniausia nėra linkę naudoti alternatyvią medijos leistuvę, nes jie jau turi taikomąją programą, užtikrinančią šią duomenų
         srautams pritaikytos leistuvės funkciją“. Taigi darytina išvada, kad nesant nagrinėjamo susieto pardavimo norintieji turėti
         duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę būtų turėję parinkti tarp rinkoje siūlomų leistuvių.

      1042 Šiuo klausimu primintina Komisijos ginčijamo sprendimo 119, 848, 869 ir 956 konstatuojamosiose dalyse nurodoma svarba, kurią
         naudotojai suteikia galimybei pirkti „paruoštus naudoti“ (out of the box) AK klientus arba sistemas, t. y. produktus, kuriuos galima įdiegti ir naudoti įdėjus minimaliai pastangų. Taigi tiekėjas,
         kurio programinė įranga iš anksto įdiegta AK klientui ir automatiškai pasileidžia tik jį įjungus, turi akivaizdų konkurencinį
         pranašumą prieš visus kitus panašių produktų tiekėjus.

      1043 Trečia, Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 857 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai konstatavo,
         jog inkriminuojami veiksmai skatina kompiuterinės įrangos gamintojus iš anksto nediegti konkurentų medijos leistuvių parduodamiems
         AK klientams.

      1044 Viena vertus, kaip konstatuota ginčijamo sprendimo 851 konstatuojamojoje dalyje, kompiuterinės įrangos gamintojai nesiryžta
         pridėti prie vartotojams siūlomo rinkinio antros medijos leistuvės, nes antra leistuvė naudoja AK kliento kietojo disko pajėgumus,
         siūlydama iš esmės analogiškas Windows Media Player siūlomoms funkcijas, todėl mažai tikėtina, kad vartotojai sutiktų papildomai už tai mokėti.

      1045 Kita vertus, kelių duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių buvimas tame pačiame AK kelia vartotojų suklaidinimo pavojų
         ir padidina techninės pagalbos klientams ir bandymų sąnaudas (žr. ginčijamo sprendimo 852 konstatuojamąją dalį). Šiuo klausimu
         reikia pažymėti, jog per administracinę procedūrą Microsoft pati pabrėžė, kad kompiuterinės įrangos gamintojų pelno marža paprastai nedidelė ir todėl jie stengiasi vengti tokių sąnaudų
         (žr. ginčijamo sprendimo 1006 išnašą).

      1046 Taigi dėl to, kad į rinką buvo patiekta susieta Windows ir Windows Media Player versija kaip vienintelė iš anksto naujiems AK klientams įdiegiama operacinės sistemos Windows versija, iš kompiuterinės įrangos gamintojų buvo tiesiogiai ir iš karto atimta ankščiau turėta galimybė surinkti naujus AK
         klientus, savarankiškai sprendžiant, kas yra svarbiausia vartotojams, o konkrečiai kalbant, jiems buvo sutrukdyta pasirinkti
         įdiegti vien su Windows Media Player konkuruojančią medijos leistuvę. Dėl pastarojo punkto reikia priminti, kad tuo metu RealPlayer turėjo didelį komercinį pranašumą kaip rinkoje pirmaujantis produktas. Be to, kaip pripažįsta pati Microsoft, ji tik 1999 m. sugebėjo sukurti duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę, kuri buvo pakankamai pajėgi, nes jos ankstesnė
         leistuvė, t. y. NetShow, „nebuvo populiari tarp vartotojų, kadangi nelabai gerai veikė“ (ginčijamo sprendimo 819 konstatuojamoji dalis). Taip pat
         primintina, kad laikotarpiu nuo 1995 m. rugpjūčio mėn. iki 1998 m. liepos mėn. kartu su Windows buvo platinami būtent RealNetWorks produktai (t. y. iš pradžių − RealAudio Player, o vėliau − RealPlayer). Taigi galima daryti išvadą, kad jei Microsoft nebūtų ėmusis inkriminuojamų veiksmų, RealPlayer ir Windows Media Player konkurenciją nulemtų abiejų produktų savybės.

      1047 Reikia pridurti, kad net jeigu su Microsoft konkuruojančių medijos leistuvių kūrėjams būtų pavykę susitarti su kompiuterinės įrangos gamintojais dėl jų produkto išankstinio
         diegimo, jie būtų likę nepalankesnėje konkurencinėje padėtyje, palyginti su Microsoft. Viena vertus, kadangi kompiuterinės įrangos gamintojai arba naudotojai negalėjo pašalinti Windows Media Player iš Windows ir Windows Media Player junginio, AK klientui niekada nebūtų buvusi įdiegta vien trečiųjų asmenų medijos leistuvė. Nagrinėjamas susietas pardavimas
         neleidžia trečiųjų medijos leistuvių kūrėjams konkuruoti su Microsoft pagal produktų savybes. Kita vertus, kadangi medijos leistuvių, kurias kompiuterinės įrangos gamintojai gali iš anksto įdiegti
         AK klientams, skaičius yra ribotas, trečiųjų medijos leistuvių kūrėjai konkuruoja tarpusavyje dėl tokio išankstinio įdiegimo,
         o Microsoft, imdamasi susieto pardavimo, išvengia šios konkurencijos ir jos reikalaujamų didelių papildomų sąnaudų. Pastaruoju klausimu
         primintina ginčijamo sprendimo 856 konstatuojamoji dalis, kur Komisija kalba apie 2001 m. sudarytą RealNetworks ir Compaq susitarimą dėl RealPlayer platinimo bei teigia, kad per administracinę procedūrą Microsoft patvirtino, jog RealNetworks mokėjo kompiuterinės įrangos gamintojams už tai, kad šie sutiktų iš anksto diegti jos produktus.

      1048 Iš šių duomenų išplaukia, jog Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad „galimybė sudaryti platinimo sutartis su kompiuterinės
         įrangos gamintojais (buvo) mažiau veiksmingas platinimo būdas negu Microsoft praktikuojamas susietas pardavimas (ginčijamo sprendimo 859 konstatuojamoji dalis).

      1049 Ketvirta, Pirmosios instancijos teismas mano, jog Komisija taip pat teisingai konstatavo, kad kiti medijos leistuvių platinimo
         būdai nei jų išankstinis diegimas kompiuterinės įrangos gamintojų įmonėse negali atsverti visuotinio Windows Media Player paplitimo (ginčijamo sprendimo 858−876 konstatuojamosios dalys).

      1050 Viena vertus, medijos leistuvių parsisiuntimas iš interneto vis dėlto nėra toks veiksmingas kaip kompiuterinės įrangos gamintojų
         atliekamas įdiegimas, nors šis platinimo būdas leidžia pasiekti labai daug vartotojų. Pirma, parsisiuntimas neužtikrina konkurentų
         medijos leistuvėms tokio pat platinimo kaip Windows Media Player (ginčijamo sprendimo 861 konstatuojamoji dalis). Antra, daugelis naudotojų mano, kad parsisiuntimas, skirtingai negu iš anksto
         įdiegto produkto naudojimas, yra sudėtingas procesas. Trečia, kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 866 konstatuojamojoje
         dalyje, daugelis bandymų parsisiųsti − remiantis 2003 m. RealNetworks atliktais testais, tai sudaro daugiau kaip 50 % − yra nesėkmingi. Nors teisinga, kad plačiajuostis informacijos perdavimas
         paspartina ir palengviną parsisiuntimą, vis dėlto reikia pažymėti, kad 2002 m. tik kas šeštas turintis prieigą prie interneto
         namų ūkis Europoje turėjo plačiajuostį internetą (ginčijamo sprendimo 867 konstatuojamoji dalis ir 1037 išnaša). Ketvirta,
         tikėtina, jog vartotojai manys, kad įsigytam AK klientui įdiegta medijos leistuvė veiks geriau negu jų pačių įdiegtas produktas
         (ginčijamo sprendimo 869 konstatuojamoji dalis). Galiausiai, penkta, pažymėtina, kad daugelyje įmonių darbuotojai neturi teisės
         parsisiųsti programinės įrangos iš interneto, nes tai apsunkina tinklo administratorių darbą (ta pati konstatuojamoji dalis).

      1051 Kai kurie pačios Microsoft per administracinę procedūrą pateikti ir ginčijamo sprendimo 909−911 konstatuojamosiose dalyse paminėti duomenys patvirtina,
         kad parsisiuntimas iš interneto nėra toks pat veiksmingas platinimo būdas kaip kompiuterinės įrangos gamintojų atliekamas
         išankstinis įdiegimas. Microsoft pažymėjo, kad per dvylika mėnesių po WPM 6 leistuvės pateikimo į rinką buvo parsisiųsta 8,8 milijono jos vienetų ir kad 1999 m. liepos–rugsėjo mėn. ji pardavė 7,9 milijonų
         operacinių sistemų Windows 98 SE. Kitaip tariant, dėl susieto pardavimo su operacine sistema Windows per tris mėnesius buvo parduota beveik tiek pat WMP 6, kiek parsisiųsta per metus.

      1052 Dėl parsisiuntimo taip pat reikia pridurti, kad, kaip nurodė Komisija ginčijamo sprendimo 870 konstatuojamojoje dalyje, nors
         techniškai tai pakankamai pigus medijos leistuvių platinimo būdas, pardavėjai turi sutelkti svarbius išteklius, siekdami „įveikti
         galutinių naudotojų inerciją ir įtikinti juos ignoruoti iš anksto įdiegtą (Windows Media Player) leistuvę“.

      1053 Kita vertus, dėl kitų ginčijamame sprendime nurodomų duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių platinimo būdų, t. y. dėl
         leistuvės susiejimo su kita programine įranga arba su prieigos prie interneto paslaugomis bei dėl mažmeninės prekybos, pakanka
         konstatuoti, kad Microsoft nepateikia jokių argumentų, galinčių paneigti Komisijos vertinimą, pagal kurį šie būdai − tai tik „antrinės priemonės, kurios
         neprilygsta programinės įrangos išankstinio įdiegimo į (Windows pagrindu veikiančius) AK veiksmingumui“ (ginčijamo sprendimo 872−876 konstatuojamosios dalys).

      1054 Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad ginčijamo sprendimo 843−878 konstatuojamosiose dalyse esančioje analizėje, sudarančioje
         pirmąjį motyvavimo etapą, Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, jog susietas Windows ir Windows Media Player pardavimas nuo 1999 m. neišvengiamai darė didelį poveikį konkurencijos struktūrai. Dėl šios praktikos Microsoft įgijo nepalyginamą savo produkto platinimo pranašumą ir užtikrino Windows Media Player paplitimą AK visame pasaulyje, kartu sumažindama naudotojų polinkį naudotis trečiųjų šalių medijos leistuvėmis, o kompiuterinės
         įrangos gamintojus − iš anksto įdiegti šias leistuves AK klientams.

      1055 Teisinga, kad nemažai kompiuterinės įrangos gamintojų, kaip teigia Microsoft, ir toliau įtraukia trečiųjų šalių medijos leistuves į klientams siūlomus rinkinius. Taip pat neginčytina, kad medijos leistuvių
         skaičius bei kelių leistuvių naudojimas nuolat auga. Tačiau tai nepaneigia Komisijos išvados, kad inkriminuojami veiksmai
         gali susilpninti konkurenciją, kaip numatyta teismų praktikoje. Nuo 1999 m. gegužės mėn. trečiųjų medijos leistuvių kūrėjai
         nebegali konkuruoti tarpininkaujant kompiuterinės įrangos gamintojams dėl jų produktų įdiegimo vietoje Windows Media Player, kaip vienintelės medijos leistuvės, esančios jų surenkamuose ir parduodamuose AK.

      1056 Be to, reikia pažymėti, kad ankstesnių konstatavimų pagrįstumą įrodo tam tikri duomenys, kuriuos Komisija išnagrinėjo trečiame
         motyvavimo etape. Konkrečiai tariant, kaip bus parodyta 1080−1084 punktuose, ginčijamo sprendimo 905−926 konstatuojamosiose
         dalyse pateikti duomenys įrodo aiškią tendenciją naudoti Windows Media Player konkuruojančių medijos leistuvių nenaudai.

      1057 Reikia pridurti, jog iš pačios Microsoft per administracinę procedūrą pateiktos ir ginčijamo sprendimo 948−951 konstatuojamosiose dalyse išdėstytos informacijos išplaukia,
         kad esminis Windows Media Player naudojimo didėjimas negali būti susijęs su tuo, kad ši leistuvė yra kokybiškesnė negu konkurentų leistuvės, arba su tuo,
         kad pastarosiose, ypač RealPlayer, yra tam tikrų trūkumų.

      1058 Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus, darytina išvada, kad vien per pirmąjį motyvavimo etapą Komisijos padarytos
         išvados leidžia konstatuoti, jog šioje byloje įvykdyta ketvirta piktnaudžiavimo susietu pardavimu sąlyga. Šios išvados grindžiamos
         ne nauja ir akivaizdžiai spekuliatyvia teorija, o inkriminuojamų veiksmų pobūdžiu, rinkos sąlygomis bei pagrindinėmis nagrinėjamų
         produktų charakteristikomis. Jos pagrįstos teisingais, patikimais ir nuosekliais įrodymais, kurių klaidingumo, vien pavadindama
         juos prielaidomis, Microsoft nesugebėjo įrodyti.

      1059 Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad nebūtina nagrinėti Microsoft argumentų, kuriuos ji pateikė prieštaraudama dėl per kitus du motyvavimo etapus Komisijos padarytų išvadų. Tačiau Pirmosios
         instancijos teismas mano, kad juos reikia trumpai išnagrinėti.

      1060 Antrajame motyvavimo etape Komisija siekia įrodyti, kad Windows Media Player paplitimas, kurio priežastis – jos susiejimas su Windows, gali turėti didelės įtakos informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams.

      1061 Komisijos požiūris grindžiamas tuo, kad duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinka pasižymi svarbiais netiesioginiais
         tinklo poveikiais arba, pakartojant B. Gates frazę, „pozityvaus grįžtamojo ryšio“ buvimu (ginčijamo sprendimo 882 konstatuojamoji
         dalis). Ši frazė atspindi fenomeną, kad juo didesnis konkrečios programinės įrangos platformos naudotojų skaičius, juo daugiau
         investicijų daroma į su šia platforma suderinamų produktų kūrimą, o tai savo ruožtu stiprina šios platformos populiarumą tarp
         naudotojų.

      1062 Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje Komisija teisingai nustatė šį fenomeną ir konstatavo, jog būtent remdamiesi
         medijos leistuvių įdiegimo ir naudojimo procentiniais rodikliais informacijos teikėjai ir programinės įrangos gamintojai renkasi
         technologiją, kuriai jie kurs papildomą programinę įrangą (ginčijamo sprendimo 879 konstatuojamoji dalis). Komisija teisingai
         konstatavo, kad šie ūkio subjektai turi tendenciją naudoti pirmiausia Windows Media Player, nes ji suteikia galimybę pasiekti daugelį AK klientų naudotojų visame pasaulyje, ir kad informacijos ir su konkrečia medijos
         leistuve suderinamų taikomųjų programų platinimas savaime yra svarbus konkurencijos veiksnys, nes jis didina šios medijos
         leistuvės populiarumą, o tai savo ruožtu skatina naudoti minėtą medijos technologiją, įskaitant kodekus, formatus (tarp jų
         DRM formatą) ir serverių programinę įrangą (ginčijamo sprendimo 880 ir 881 konstatuojamosios dalys).

      1063 Pirma, Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 883−891 konstatuojamosiose dalyse Komisijos išnagrinėtas
         susieto pardavimo poveikis informacijos teikėjams yra pagrįstas.

      1064 Konkrečiai tariant, Komisija labai teisingai konstatavo, kad kelių įvairių technologijų palaikymas reikalauja papildomų informacijos
         teikėjų kūrimo, infrastruktūros ir valdymo sąnaudų, todėl jie linkę grįsti savo produktus tik viena technologija, jeigu ji
         leidžia pasiekti plačią auditoriją.

      1065 Taigi iš Komisijos surinktų įrodymų ir daugiausia iš atsakymų į prašymus pateikti informacijos, kuriuos ji pateikė informacijos
         teikėjams per 2003 m. rinkos tyrimą, išplaukia, kad nepertraukiamai siunčiamos informacijos kodavimas keliais formatais yra
         brangus ir užima daug laiko. 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos Komisija, be kita ko, paprašė šių informacijos
         teikėjų nurodyti, ar atitinkamos informacijos kūrimas daugiau kaip vienai technologijai reikalauja papildomų sąnaudų (klausimas
         Nr. 19). Į šį klausimą visi ūkio subjektai atsakė teigiamai, ypač pažymėdami personalo sąnaudas, papildomą laiką rengiant
         informaciją, kompiuterinės įrangos, infrastruktūros ir licencijų sąnaudas. Paraginti įvertinti šių papildomų sąnaudų svarbą,
         atitinkami subjektai pareiškė, jog jos sudaro nuo 20 iki 100 % pradinių informacijos teikimo vienu formatu sąnaudų, t. y.
         vidutiniškai papildomai 50 % sąnaudų (klausimas Nr. 20). Be to, ginčijamo sprendimo 884 konstatuojamojoje dalyje Komisija
         pažymi, jog vienas iš apklaustų ūkio subjektų net nurodė, kad „pakankamai didelės informacijos rengimo sąnaudos (galėtų) sumažinti
         plokštelių parduotuvių ir (arba) interneto svetainių ekonominį interesą naudoti kelis formatus, kurie nevienodai populiarūs
         tarp naudotojų“, ir kad „kai kurios plokštelių parduotuvės (lygina) šias papildomas sąnaudas su nauda, kurią jie (gautų) dėl
         didesnio naudotojų skaičiaus ir įvairių technologijų taikymo“.

      1066 Pastebėtina, kad, priešingai nei teigia Microsoft, Komisija išnagrinėjo, ar kodavimo keliais formatais atnešama nauda galėjo viršyti tokio kodavimo sąnaudas. Per 2003 m. rinkos
         tyrimą Komisija pasiteiravo informacijos teikėjų dėl šio klausimo ir jie pateikė savo atsakymus (žr. ginčijamo sprendimo 884,
         887, 889 ir 890 konstatuojamąsias dalis).

      1067 Iš Komisijos surinktų įrodymų taip pat išplaukia, kad kuo labiau paplitusi konkreti medijos leistuvė, tuo labiau informacijos
         teikėjai linkę kurti informaciją, skirtą šioje medijos leistuvėje naudojamai technologijai. Kaip teisingai nurodo Komisija
         ginčijamo sprendimo 885 konstatuojamojoje dalyje, orientuodamiesi į labiausiai paplitusią medijos leistuvę, informacijos teikėjai
         didina potencialių savo produktų naudotojų skaičių.

      1068 Be to, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 886 konstatuojamojoje dalyje, 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos
         Komisija paklausė atitinkamų informacijos teikėjų, ar galinčių naudoti konkrečią technologiją naudotojų skaičius ir kliento
         medijos programinės įrangos buvimas AK yra veiksniai, kurie lemia naudojamos technologijos pasirinkimą (klausimai Nr. 33 ir
         34). Visi informacijos teikėjai atsakė teigiamai (ginčijamo sprendimo 886 konstatuojamoji dalis).

      1069 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ir į tą faktą, kad Windows įdiegta beveik visiems AK klientams pasaulyje, darytina išvada, jog ginčijamo sprendimo 891 konstatuojamojoje dalyje Komisija
         pagrįstai nusprendė, jog, „susiedama (Windows Media Player) pardavimą su Windows, Microsoft (galėjo) užtikrinti informacijos teikėjus ir programinės įrangos gamintojus, kad galutiniai naudotojai (galės) skaityti jų
         informaciją, kitaip tariant, kad tiekėjai (galės) pasiekti plačią auditoriją“, jog „(šios) leistuvės paplitimas Windows (pagrindu veikiančiuose) AK (užtikrino) Microsoft konkurencinį pranašumą, kuris (nebuvo) susijęs su šio produkto pranašumais“, ir „kadangi konkrečiu formatu grindžiama informacija
         (buvo) labai paplitusi, (buvo) sustiprinta suderinamų medijos leistuvių konkurencinė padėtis, o naujiems konkurentam pasidarė
         sunkiau patekti į rinką“.

      1070 Šiuo klausimu primintina, kad EB 82 straipsniu siekiama uždrausti dominuojančiai įmonei stiprinti savo poziciją kitomis priemonėmis
         nei konkurencija pagal pranašumus (1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos sprendimo Deutsche Bahn prieš Komisiją, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 78 punktas ir sprendimo Van den Bergh Foods prieš Komisiją, minėto šio sprendimo 1013 punkte, 157 punktas).

      1071 Antra, Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 892−896 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai įvertino
         susieto pardavimo poveikį programinės įrangos gamintojams.

      1072 Konkrečiai tariant, ginčijamo sprendimo 892 konstatuojamojoje dalyje ji teisingai pažymėjo, kad programinės įrangos gamintojai
         būtų linkę kurti taikomąsias programas tik vienai platformai, jei tai leistų jiems pasiekti beveik visus potencialius savo
         produktų naudotojus, nes jų programų pritaikymas prie kitų platformų, prekyba šiomis programomis ir atitinkamai pagalba klientams
         reikalauja papildomų sąnaudų.

      1073 Iš atsakymų į kai kuriuos klausimus, Komisijos pateiktus programinės įrangos gamintojams per 2003 m. rinkos tyrimą (žr. 8
         ir 48 klausimus 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos), matyti, kad taikomųjų programų kūrimas daugiau kaip
         vienai technologijai reikalauja papildomų personalo, laiko, licencijų ir pagalbos klientams sąnaudų. Programinės įrangos gamintojai
         nurodė, kad šios išlaidos sudaro nuo 1 iki 100 % taikomųjų programų kūrimo tik vienai technologijai sąnaudų, t. y. vidutiniškai
         papildomai apie 58 % sąnaudų (ginčijamo sprendimo 894 konstatuojamoji dalis).

      1074 Iš atsakymų į 2003 m. balandžio 16 d. prašymo pateikti informacijos klausimus taip pat išplaukia, jog tai, kad taikomųjų programų
         kūrimas papildomoms, t. y. ne Microsoft, technologijoms reikalauja papildomų programinės įrangos gamintojų sąnaudų, gali turėti įtakos jų sprendimui kurti arba nekurti
         taikomąsias programas papildomoms technologijoms (žr. ginčijamo sprendimo 894 konstatuojamąją dalį; taip pat žr. ginčijamo
         sprendimo 893 konstatuojamojoje dalyje pateiktą ūkio subjekto Nr. 30 pareiškimą).

      1075 Atsižvelgiant į šiuos argumentus ir į tai, kad Windows Media Player dėl susieto pardavimo yra įdiegta daugeliui AK klientų pasaulyje, darytina išvada, jog ginčijamo sprendimo 895 konstatuojamojoje
         dalyje Komisija teisingai teigė, kad kuriantys taikomąsias programas medijos leistuvės pagrindu programinės įrangos gamintojai
         linkę jas kurti daugiausia Windows Media Player. Šiuo klausimu pažymėtina, kad per 2003 m. rinkos tyrimą Komisija paragino apklausiamus programinės įrangos gamintojus nurodyti
         technologijos, kuriai jie kurtų savo taikomąsias programas, pasirinkimą lemiančius kriterijus (7 klausimas 2003 m. balandžio
         16 d. prašyme pateikti informacijos). 10 iš 14 į šį klausimą atsakiusių ūkio subjektų nurodė, kad pirmas arba antras pagal
         svarbą kriterijus yra medijos leistuvės paplitimas AK (ginčijamo sprendimo 896 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat klausė
         programinės įrangos gamintojų, ar jiems atrodė svarbu tai, kad Windows Media Player leistuvės sąsajų buvo beveik visuose Windows pagrindu veikiančiuose AK (14 klausimas 2003 m. balandžio 16 d. prašyme pateikti informacijos). 10 iš 13 į šį klausimą atsakiusių
         ūkio subjektų atsakė teigiamai (ginčijamo sprendimo 896 konstatuojamoji dalis).

      1076 Trečia, Pirmosios instancijos teismas primena, jog ginčijamo sprendimo 897−899 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo,
         kad Windows Media Player paplitimas dėl nagrinėjamo susieto pardavimo taip pat daro poveikį kai kurioms gretimoms rinkoms, pvz., judriojo ryšio galiniuose
         įrenginiuose įdiegtų medijos leistuvių, dekoderių, DRM sprendimų ir muzikos transliavimo internetu rinkoms. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad Microsoft nepateikė jokių argumentų, galinčių paneigti tokį vertinimą.

      1077 Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad antrasis Komisijos motyvavimo etapas yra pagrįstas.

      1078 Trečiajame motyvavimo etape Komisija nagrinėja rinkos pasikeitimą, atsižvelgdama į bendrovių Media Metrix, Synovate ir Nielsen/NetRatings atliktus rinkos tyrimus, paskui daro išvadą, kad šių tyrimų duomenys „parodo aiškią tendenciją naudoti (Windows Media Player) ir WindowsMedia formatus pagrindinių konkuruojančių medijos leistuvių ir susijusių technologijų nenaudai“ (ginčijamo sprendimo 944 konstatuojamoji
         dalis).

      1079 Pirmosios instancijos teismas mano, kad ankstesniame punkte paminėta išvada yra teisinga.

      1080 Pirma, dėl medijos leistuvių naudojimo iš Media Metrix surinktų duomenų matyti, kad iki 1999 m. antrojo ketvirčio, t. y. laikotarpio, per kurį buvo pradėtas nagrinėjamas susietas
         pardavimas, Windows Media Player buvo labai atsilikusi nuo rinkos lyderės RealPlayer, kuria naudojosi beveik du kartus daugiau naudotojų (ginčijamo sprendimo 905 ir 906 konstatuojamosios dalys). Tačiau nuo
         1999 m. antrojo ketvirčio iki 2002 m. antrojo ketvirčio bendras Windows Media Player naudotojų skaičius padidėjo daugiau kaip 39 milijonais, arba beveik tiek pat, kiek padidėjo kartu leistuvių RealNetworks ir QuickTime Player naudotojų skaičius (žr. ginčijamo sprendimo 907 konstatuojamojoje dalyje esančių 8 ir 9 lentelių duomenis).

      1081 Microsoft užsakymu įmonės Synovate surinkti ir ginčijamo sprendimo 918−920 konstatuojamosiose dalyse pateikti duomenys aiškiai parodo tendenciją naudoti Windows Media PlayerRealPlayer ir QuickTime Player nenaudai.

      1082 Be kita ko, pažymėtina, jog iš ginčijamo sprendimo 920 konstatuojamojoje dalyje esančių Synovate duomenų matyti, kad nors tam tikri naudotojai naudoja daugiau kaip vieną medijos leistuvę, 2003 m. rugpjūčio mėn. 45 % apklaustų
         „kelias leistuves naudojančių naudotojų“ nurodė, kad dažniausia naudojo Windows Media Player leistuvę, palyginti su 19 % naudojusių RealPlayer ir su 11 % naudojusių QuickTime Player. Palyginkime: 1999 m. spalio mėn. kelias leistuves naudojančių vartotojų dažniausiai naudojama medijos leistuvė buvo RealPlayer (50 %), po jos ėjo Windows Media Player (22 %) ir tada – QuickTime Player (15 %).

      1083 Šiame kontekste reikia pridurti, jog Microsoft argumentas, kad 2002 m. birželio mėn. naudotojai vidutiniškai naudojo 1,7 leistuvės − 2004 m. šis skaičius siekė 2,1, – turi
         būti patikslintas. Kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 860 konstatuojamojoje dalyje, parsisiuntimas iš interneto
         − net jei jis nėra toks pat veiksmingas platinimo būdas kaip išankstinis įdiegimas kompiuterinės įrangos gamintojo įmonėje
         − leidžia naudotojui tik įdiegti savo AK klientui dar vieną medijos leistuvę, o ne pakeisti ja Windows Media Player. Pastaroji leistuvė lieka įdiegta AK klientui, o papildoma leistuvė – tai kartais RealPlayer, kartais QuickTime Player arba kita trečiųjų šalių medijos leistuvė.

      1084 Galiausiai iš Nielsen/Netratings surinktų duomenų (žr. ginčijamo sprendimo 921 ir 922 konstatuojamąsias dalis) taip pat matyti, kad nuo 2002 m. spalio mėn.
         iki 2004 m. sausio mėn. Windows Media Player aiškiai padidino savo pranašumą ir prieš RealPlayer, ir prieš QuickTime Player.

      1085 Antra, dėl formatų naudojimo reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 930−932 konstatuojamosiose dalyse pateikti Nielsen/Netratings duomenys parodo aiškią tendenciją Windows Media formatų naudai ir RealNetworks bei Apple siūlomų QuickTime formatų nenaudai.

      1086 Trečia, Pirmosios instancijos teismas mano, jog ginčijamo sprendimo 934−942 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai konstatavo,
         kad Netcraft, t. y interneto paslaugas teikiančios bendrovės, duomenys apie interneto svetainėse naudojamus medijos formatus, kuriuos Microsoft jai pateikė per administracinę procedūrą, nėra įtikinami. Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad ginčijamo sprendimo
         940−942 konstatuojamosiose dalyse nustatyti Netcraft tyrimuose pasitaikantys metodologiniai trūkumai paneigia Microsoft teiginį, jog „2002 m. lapkričio mėn. RealNetworks formatai (internete) vis dar buvo kur kas populiaresni“ (ginčijamo sprendimo 937 konstatuojamoji dalis).

      1087 Galiausiai, ketvirta, konstatuotina, jog ginčijamo sprendimo 943 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai atmetė Microsoft argumentą, grindžiamą tuo, kad 2001 m. RealPlayer buvo įdiegta 92 % namų AK Jungtinėse Valstijose ir, kiek tai susiję su AK, turėjo tokią pačią įdiegimo bazę kaip Windows Media Player. Viena vertus, kaip nurodyta toje pačioje konstatuojamojoje dalyje, 2003 m. RealPlayer buvo įdiegta ne daugiau kaip 60−70 % namų AK Jungtinėse Valstijose. Kita vertus, primintina, kad Windows Media Player yra įdiegtas 100 % Windows pagrindu veikiančių AK ir daugiau kaip 90 % namų ir profesionalių AK pasaulyje.

      1088 Iš išdėstytų argumentų išplaukia, kad ginčijamo sprendimo 978−984 konstatuojamosiose dalyse Komisijos suformuluota galutinė
         išvada dėl antikonkurencinio nagrinėjamo susieto pardavimo poveikio yra pagrįsta. Jose Komisija teisingai konstatuoja:

      –        Microsoft naudoja AK klientų operacinę sistemą Windows kaip platinimo kanalą, siekdama užsitikrinti didelį konkurencinį pranašumą medijos leistuvių rinkoje (ginčijamo sprendimo
         979 konstatuojamoji dalis),

      –        dėl nagrinėjamo susieto pardavimo Microsoft konkurentai a priori atsiduria nepalankesnėje padėtyje net tuo atvejų, kai jų produktų savybės yra pranašesnės už Windows Media Player savybes (ta pati konstatuojamoji dalis),

      –        Microsoft iškreipia normalų konkurencijos procesą, kuris būtų naudingas vartotojams, nes esant nekliudomai, privalumais pagrįstai konkurencijai
         naujovės kuriamos greičiau (ginčijamo sprendimo 980 konstatuojamoji dalis),

      –        nagrinėjamas susietas pardavimas padidina patekimo į rinką kliūtis, susijusias su Windows saugančia informacija ir taikomosiomis programomis, ir palengvina panašių patekimo į rinką kliūčių atsiradimą Windows Media Player naudai (ta pati konstatuojamoji dalis),

      –        Microsoft apsisaugo nuo galimos veiksmingos konkurencijos, kurią gali sudaryti potencialiai veiksmingesnių medijos leistuvių pardavėjai,
         taip sumažindama į naujovių kūrimą medijų leistuvių srityje investuojamus gebėjimus ir kapitalą (ginčijamo sprendimo 981 konstatuojamoji
         dalis),

      –        dėl nagrinėjamo susieto pardavimo Microsoft gali dominuoti gretimose medijos programinės įrangos rinkose ir susilpninti jose veiksmingą konkurenciją vartotojų nenaudai
         (ginčijamo 982 konstatuojamoji dalis),

      –        nagrinėjamu susietu pardavimu Microsoft sudaro sąlygas, kurios sulaiko nuo naujovių kūrimo visoms technologijoms, kuriomis ji gali vieną dieną susidomėti ir su kuriomis
         gali ateityje susieti Windows (ginčijamo sprendimo 983 konstatuojamoji dalis).

      1089 Todėl ginčijamo sprendimo 984 konstatuojamojoje dalyje Komisija galėjo pagrįstai nuspręsti, kad yra didelis pavojus, jog susietas
         Windows Media Player ir Windows pardavimas gali sumažinti konkurenciją taip, kad veiksmingos konkurencijos struktūros išsaugojimas negalės būti užtikrintas
         artimoje ateityje. Reikia patikslinti, jog Komisija neteigė, kad dėl susieto pardavimo bus visiškai panaikinta konkurencija
         duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje. Taigi Microsoft argumentas, kad net praėjus keleriems metams nuo nagrinėjamo piktnaudžiavimo pradžios rinkoje yra kelios trečiųjų šalių medijos
         leistuvės, neprieštarauja Komisijos tezei.

      1090 Iš visų išdėstytų motyvų išplaukia, kad Microsoft nenurodė nė vieno argumento, galinčio paneigti Komisijos ginčijamame sprendime padarytas išvadas dėl konkurencijos apribojimo
         sąlygos pagrįstumo. Todėl reikia pripažinti, kad Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, jog šioje byloje minėta sąlyga
         įvykdyta.

      e)     Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo
       Ginčijamas sprendimas
      1091 Ginčijamo sprendimo 955−970 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja Microsoft argumentus, kad nagrinėjamas susietas pardavimas didina veiksmingumą, kuris kompensuoja Komisijos nustatytą antikonkurencinį
         poveikį.

      1092 Pirma, Komisija atmeta Microsoft argumentą, kad nagrinėjamas susietas pardavimas didina platinimo veiksmingumą (ginčijamo sprendimo 956−961 konstatuojamosios
         dalys).

      1093 Šiuo klausimu Komisija visų pirma mano, jog Microsoft negali tvirtinti, kad kai kurių opcijų įdiegimas „pagal nutylėjimą“ į „paruoštą naudoti“ kompiuterį suteikia vartotojams
         naudos taupant laiką ir mažinant suklaidinimo pavojų. Komisijos nuomone, pateikdama tokius argumentus, Microsoft painioja „naudą, kurią gauna vartotojai, perkantys medijos leistuvę kartu su į kompiuterį įdiegta operacine sistema, ir jų
         suinteresuotumą, kad būtent Microsoft pasirinktų medijos leistuvę vietoj jų“ (ginčijamo sprendimo 956 konstatuojamoji dalis).

      1094 Toliau Komisija dar kartą pabrėžia kompiuterinės įrangos gamintojų vaidmenį, ypač tai, kad jie individualizuoja AK klientus
         tiek pagal kompiuterinę, tiek pagal programinę įrangą, siekdami atskirti konkuruojančius produktus ir patenkinti vartotojų
         paklausą. Ji nurodo, kad „rinka reaguotų į efektyvumo didėjimą, susijusį su visu rinkiniu, apimančiu kompiuterinę įrangą,
         operacinę sistemą ir taikomąsias programas, pvz., medijos leistuves, ir todėl joje galėtų būti laisviau siūlomi įvairūs vartotojams
         reikalingi produktai“ (ginčijamo sprendimo 957 konstatuojamoji dalis). Vartotojai galėtų pasirinkti jiems labiausiai tinkantį
         AK klientų operacinių sistemų ir kompiuterinės įrangos gamintojų siūlomų medijos leistuvių rinkinį.

      1095 Be to, Komisija mano, jog Microsoft taip pat negali remtis tuo, kad dėl susieto dviejų produktų pardavimo gauta ekonomija leidžia sutaupyti finansinių išteklių,
         kurie kitaip būtų panaudoti antrojo produkto platinimo sistemai palaikyti, ir kad šią ekonomiją jaučia vartotojai, kurie „papildomai
         nemoka už antrą pirkimą, įskaitant šio produkto pasirinkimo ir įdiegimo sąnaudas“ (ginčijamo sprendimo 958 konstatuojamoji
         dalis). Ji visų pirma sugretina nedideles licencijų programinei įrangai platinimo sąnaudas ir svarbą, tenkančią vartotojų
         pasirinkimo laisvei, bei programinės įrangos, pvz., medijos leistuvių, naujoves.

      1096 Galiausiai Komisija atmeta Microsoft teiginį, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo draudimo ji atsiduria nepalankesnėje padėtyje, palyginti su daugeliu jos konkurentų,
         tiekiančių operacines sistemas kartu su medijos funkcijomis. Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad, viena vertus, ginčijamas
         sprendimas nedraudžia Microsoft sudaryti sutartis su kompiuterinės įrangos gamintojais dėl išankstinio operacinės sistemos Windows ir medijos leistuvės − kuri gali būti Windows Media Player − įdiegimo AK klientams, siekiant patenkinti vartotojų paklausą. Ji pabrėžia, kad „Microsoft piktnaudžiauja, be jokios pasirinkimo teisės primesdama savo leistuvę per susietą pardavimą“ (ginčijamo sprendimo 959 konstatuojamoji
         dalis). Komisija priduria, kad Microsoft neatkreipia dėmesio į tai, kad susietas pardavimas daro nevienodą poveikį rinkoje, atsižvelgiant į tai, ar jo imasi dominuojanti
         įmonė, ar įmonė, neužimanti dominuojančios padėties. Be to, ji primena, kad dominuojančiai įmonei gali būti uždrausta imtis
         tam tikrų veiksmų, už kuriuos nebūtų baudžiama, jeigu jų imtųsi nedominuojančios įmonės.

      1097 Antra, Komisija atmeta Microsoft argumentą, jog nagrinėjamas susietas pardavimas didina veiksmingumą dėl to, kad Windows Media Player yra informacijos ir taikomųjų programų platforma (ginčijamo sprendimo 962−969 konstatuojamosios dalys).

      1098 Šiuo klausimu ji iš esmės tvirtina, jog Microsoft nepateikė įrodymų, kad Windows Media Player įdiegimas į Windows pagerina produkto techninius rodiklius, ar apskritai, kad nagrinėjamas susietas pardavimas būtinas jos nurodomam teigiamam
         poveikiui konkurencijai atsirasti. Be kita ko, ji pažymi, kad Microsoft netvirtina ir neįrodo, jog programinės įrangos gamintojai negalėtų kurti taikomųjų programų, jei Windows Media Player būtų platinama atskirai nuo AK klientų operacinės sistemos Windows (ginčijamo sprendimo 965 konstatuojamoji dalis).

      1099 Komisija taip pat teigia, kad įvairių bendrovių medijos leistuvių galėjimas veikti su Windows labai padeda platinti duomenų srautams pritaikytas technologijas ir atitinkamai plėtoti medijos taikomųjų programų įvairovę
         (ginčijamo sprendimo 966 konstatuojamoji dalis).

      1100 Trečia, ginčijamo sprendimo 970 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, jog Microsoft teisiniu požiūriu nepakankamai įrodė, kad nagrinėjamas susietas pardavimas objektyviai pateisinamas teigiamu poveikiu konkurencijai,
         kuris atsvertų ribojantį šios praktikos poveikį konkurencijai. Ji pabrėžia, kad Microsoft nurodomi susieto pardavimo privalumai galėtų būti pasiekti ir be jų. Ji priduria, kad kiti Microsoft nurodyti privalumai iš esmės reiškia jos rentabilumo didėjimą ir kad jie visiškai neproporcingi antikonkurenciniam nagrinėjamo
         susieto pardavimo poveikiui.

      1101 Ginčijamo sprendimo 1026−1042 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos Microsoft grindžia tariama Windows ir Windows Media Player tarpusavio priklausomybe bei tariama Windows ir trečiųjų šalių sukurtų taikomųjų programų tarpusavio priklausomybe.

       Šalių argumentai
      1102 Pradėdama dėstyti savo argumentus šiuo probleminiu Windows ir Windows Media Player susieto pardavimo klausimu, Microsoft pirmiausia pateikia kelias faktines pastabas.

      1103 Pirma, ji tvirtina, kad bendrai praktikuojamas naujų funkcijų įdiegimas į naujai išleidžiamas AK klientų operacinės sistemos
         versijas yra naudingas programinės ir kompiuterinės įrangos gamintojams bei vartotojams.

      1104 Dėl programinės įrangos gamintojų Microsoft visų pirma nurodo, kad AK klientų operacinė sistema Windows sudaro stabilią ir apibrėžtą platformą programinės įrangos kūrimui. Naujų funkcijų įdiegimas į šią sistemą leidžia paprasčiau
         ir greičiau kurti su ja veikiančias programas. Programinės įrangos gamintojų galimybė naudoti Windows siūlomas funkcijas leidžia jiems sumažinti funkcijų, kurias jie turi kurti, vystyti ir testuoti savo produktuose, skaičių
         bei bendrą šių produktų apimtį. Galiausiai ji pažymi, kad kuo mažiau programinių kodų yra taikomojoje programoje, tuo mažesnis
         pavojus, kad ji blogai veiks ir bus reikalinga techninė pagalba.

      1105 Dėl kompiuterinės įrangos gamintojų Microsoft teigia, kad „siekdami gaminti vartotojams patinkančius AK, kurie leidžia kurti naujas įdomias taikomąsias programas, jie
         tikisi Windows funkcijų išplėtimo“.

      1106 Vartotojai tikisi, kad Windows nuolat tobulės. Be to, nauji AK klientų naudotojai, ypač tie, kurių techninės žinios ribotos, norėtų, kad AK būtų paprasta
         konfigūruoti ir naudoti.

      1107 Antra, Microsoft nurodo privalumus, atsirandančius integravus medijos funkciją į Windows. Šiuo klausimu ji visų pirma tvirtina, kad ši funkcija gali būti naudojama trečiųjų asmenų taikomųjų programų, o tai palengvina
         programinės įrangos gamintojams garso ir vaizdo informacijos įtraukimą į savo produktus. Vienodos medijos funkcijos buvimas
         Windows operacinėse sistemose, kuri siūloma programinės įrangos gamintojams per paskelbtus API, skatina daugybės tokiai informacijai skirtų taikomųjų programų kūrimą. Be to, ji teigia, kad Windows medijos funkcija siūlo nemažai galimybių, pvz., garso kompaktinių plokštelių ir vaizdo DVD skaitymą, muzikos parsisiuntimą
         iš interneto, kurių reikia vartotojams ir kurios didina AK klientų pardavimą. Galiausiai ji teigia, kad medijos funkcija Windows operacinėje sistemoje daro AK patrauklesnius ir palengvina vartotojams naudojimąsi jais.

      1108 Microsoft nurodo, kad pagrindinis jos veiksmų pateisinimas grindžiamas tuo, jog naujų funkcijų įdiegimas į operacines sistemas, reaguojant
         į technikos raidą ir vartotojų paklausos pasikeitimus, yra pagrindinis konkurencijos šių sistemų sektoriuje veiksnys, naudojamas
         pramonėje jau daugiau kaip 20 metų. Ji teigia, kad galimybės nepertraukiamai siųsti informaciją įdiegimas į Windows yra vienas iš jos „klestinčio komercinio modelio“ aspektų, kuris paskatino didesnį skaitmeninės medijos naudojimą. Palaikoma
         šiuo klausimu DMDsecure ir kt. bei Exor, ji tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nepakankamai atsižvelgusi į tikrąją naudą, išplaukiančią
         iš naujų funkcijų įdiegimo į operacinę sistemą Windows.

      1109 Pagrįsdama ankstesniame punkte išdėstytus samprotavimus, Microsoft pateikia tris argumentų grupes.

      1110 Pirma, palaikoma šiuo klausimu DMDsecure ir kt., TeamSystem, Mamut bei Exor, Microsoft nurodo, kad medijos funkcijos įdiegimas į Windows būtinas, norint leisti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams veiksmingai naudoti „stabilią ir aiškiai
         apibrėžtą“ Windows platformą. Remdamiesi šia funkcija, jie gali laisvai įtraukti garso ir vaizdo informaciją į savo produktus ir todėl jiems
         nereikia kurti ir vystyti sudėtingo šiai informacijai skaityti reikalingo programinio kodo, o tai leidžia sutelkti dėmesį
         tobulinant savo produktų charakteristikas.

      1111 Microsoft neigia Komisijos teiginį ginčijamo sprendimo 1031 konstatuojamojoje dalyje, kad nesvarbu, ar su Windows susietą medijos funkciją tiekia Microsoft, ar trečioji šalis, nes galima parduoti šios funkcijos teikiamą programinį kodą arba remtis trečiųjų šalių medijos leistuvių
         tiekiama funkcija. Ji tvirtina, kad jei programinės įrangos gamintojai neturėtų vienodos platformos, teikiančios visas patikimas
         sistemos paslaugas, jie būtų priversti kiekvienu konkrečiu atveju nustatyti, kokias funkcijas turi konkrečiam AK klientui
         įdiegta Windows versija, o vėliau prireikus pateikti trūkstamas funkcijas. Dėl to taikomosios programos taptų sudėtingesnės bei užimtų daugiau
         vietos ir jas būtų atitinkamai brangiau kurti, testuoti ir taikyti.

      1112 Microsoft, palaikoma šiuo klausimu Exor, pažymi, kad Windows papildymas naujomis dalimis kiekvienu konkrečiu atveju lemtų galimą įvairių šių sudėtinių dalių versijų nesuderinamumą; dėl
         to gali sutrikti Windows arba įdiegtos taikomosios programos veikimas.

      1113 Dėl „plačiai naudojamų“ taikomųjų programų Microsoft taip pat tvirtina, kad nėra Windows sudėtinių dalių, kuriomis remiasi šios programos medijos funkcijai gauti, platinimo mechanizmo. Su Windows versija be Windows Media Player šios taikomosios programos neveiktų geriau. Ji priduria, kad Windows medijos funkcija nėra „pakeičiama“ ir ja naudotis skirta taikomoji programa be esminių pakeitimų negalėtų naudoti panašios
         konkuruojančių medijos leistuvių funkcijos.

      1114 Be to, Microsoft ginčija Komisijos teiginį, kad konkuruojančios medijos leistuvės gali pakeisti Windows Media Player daugelio jos funkcijų atžvilgiu. Ji, be kita ko, teigia, kad Komisija neįrodė, jog kuris nors trečiasis asmuo nuspręstų siūlyti
         „medijos funkciją, galinčią visiškai pakeisti į Windows įdiegtą medijos funkciją“.

      1115 Microsoft nuomone, medijos funkcijos nebuvimas tam tikruose Windows versijose būtų žalingas ir interneto svetainių kūrėjams, kurie ja remiasi garso ir vaizdo informacijai skleisti. Ji tvirtina,
         jog nebegalėdami tikėtis, kad medijos funkcija bus visose Windows operacinėse sistemose, jie privalės įdiegti į savo produktus mechanizmus reikalingai medijos funkcijai aptikti, o jei jos
         nėra, parsisiųsti reikalingą programinį kodą į naudotojo AK.

      1116 Galiausiai dublike Microsoft ginčija Komisijos teiginį, kad iš medijos funkcijos įdiegimo visose Windows išplaukianti nauda negali būti laikoma tinkamu pateisinimu pagal Bendrijos teisę. Viena vertus, taikydama EB 82 straipsnį
         Komisija turi atsižvelgti į iš piktnaudžiavimu laikomų veiksmų išplaukiančią naudą. Kita vertus, neteisinga teigti, kad šiuo
         atveju įvykęs standartizavimas nėra konkurencijos rezultatas.

      1117 Antra, Microsoft teigia, kad medijos funkcijos įdiegimas į Windows būtinas siekiant pasinaudoti „kitais privalumais“.

      1118 Šiuo klausimu ji paaiškina, kad Windows sudaro daugybė specifines funkcijas atliekančių specialių programinių kodų blokų. Siekiant išvengti tos pačios funkcijos
         kūrimo kiekviename bloke, ypatingi programinių kodų blokai – „komponentai“ – pasinaudoja vienas kitu, vykdydami specifines
         užduotis. Taigi vienas komponentas gali būti naudojamas kelioms funkcijoms atlikti. Pavyzdžiui, garso informaciją siunčiantis
         komponentas gali būti naudojamas Windows „pagalbos funkcijoje“ ir įgarsintoje sistemoje, kuri leidžia naudotis Windows silpnaregiams. Šis programinės įrangos projektavimo metodas, vadinamasis „komponavimas“, grindžiamas komponentų tarpusavio
         priklausomybe, nes pašalinus vieną jų sutriktų daugybės kitų komponentų veikimas. Pavyzdžiui, kai kurie Windows XP elementai, tarp jų ir pagalbos funkcija, nebeveiktų, jei iš operacinės sistemos būtų pašalinta medijos funkcija. Be to, dėl
         komponentų tarpusavio priklausomybės Microsoft negalėtų vystyti kitų su medijos funkcija susietų Windows dalių, jei nebūtų tikra, kad ji yra įdiegta visiems Windows pagrindu veikiantiems AK klientams. Taigi kompiuterių gamintojai neturėtų turėti galimybės laisvai pašalinti Windows komponentus, ypač teikiančius medijos funkciją.

      1119 Dublike Microsoft neigia kada nors teigusi, jog Windows Media Player leistuvės integravimas į Windows padidino techninį efektyvumą. Ji tvirtina išsamiai paaiškinusi priežastis, dėl kurių „buvo techniškai naudinga įtraukti į
         Windows medijos funkciją, kuria kartu su kitais operacinės sistemos komponentais gali naudotis operacinės sistemos pagrindu veikiančios
         taikomosios programos“. Microsoft priduria, jog tai, kad daugelis programinės įrangos gamintojų laisvai pasirenka Windows medijos funkciją, savaime įrodo, kad dėl „vienodos“ tokios funkcijos „integracijos“ didėja techninis efektyvumas. Galiausiai
         ji teigia per administracinę procedūrą įrodžiusi, kad Windows veikia „greičiau“, kai į ją įdiegta tokia funkcija.

      1120 Trečia, Microsoft tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės įgyvendinimas gali turėti tam tikrų
         neigiamų padarinių.

      1121 Šiuo klausimu ji visų pirma tvirtina, kad tam tikrų komponentų pašalinimas iš Windows ir Windows Media Player junginio pakenktų operacinei sistemai, ypač kalbant apie komponentus, kurie naudojami bazinėms paslaugoms teikti, pvz., galimybei
         skaityti garso ir vaizdo informaciją.

      1122 Antra, Microsoft teigia, kad jeigu ginčijamas sprendimas taptų precedentu, neleisiančiu jai ateityje imtis kitokios integracijos į operacinę
         sistemą Windows, greitai taptų neįmanoma kurti, vystyti ir testuoti šią sistemą. Kiekvieno programinių kodų bloko, kur turėtų būti užtikrinta
         pašalinimo galimybė, atveju ji susidurtų su didėjančiu darbo krūviu. Pavyzdžiui, jeigu kitam programinių kodų blokui Komisija
         nuspręstų taikyti tokius pačius principus, kokie nustatyti ginčijamame sprendime, Microsoft turėtų siūlyti keturias skirtingas Windows versijas. Microsoft nuomone, dėl tokio „suskaidymo“ nebūtų įmanoma nustatyti, ar konkrečioje operacinės sistemos versijoje yra funkcijų, kuriomis
         norėtų naudotis programinės įrangos gamintojai, pakraščio įrangos gamintojai arba naudotojai. Dėl to kompiuterių gamintojai
         turėtų vieną ar net kelias Windows versijas ir kiekvienoje jų būtų skirtingų funkcijų. Po kurio laiko dėl galimybės pašalinti Windows funkcijas užtikrinimo sumažėtų vartotojų galimybė rinktis, nes jie būtų „pririšti“ prie konkrečių bendrovių AK klientų, kuriuose
         veikia konkrečios Windows versijos, nebūdami tikri, kad taikomosios programos, pvz., grafinės programos, veikia kitose Windows versijose. Įvairių bendrovių AK klientams taip pat būtų daug sunkiau veikti viename kompiuteriniame tinkle ir gana sunku
         juos derinti. Microsoft nuomone, vienintelis būdas išvengti tokio „suskaidymo“ yra „užšaldyti“ dabartinę Windows versiją.

      1123 Komisija visų pirma atmeta Microsoft pastabas dėl faktinių aplinkybių. Ji nurodo, kad bendri Microsoft teiginiai, nesusiję su Windows Media Player, apie naujų funkcijų įdiegimo į AK klientų operacines sistemas naudą nėra reikšmingi.

      1124 Be to, Komisija, palaikoma SIIA, tvirtina, jog Microsoft neįrodo, kad inkriminuojami veiksmai objektyviai pateisinami.

      1125 Šiuo klausimu Komisija pirmiausia primena, kad ginčijamo sprendimo 955–970 konstatuojamosiose dalyse ji atmetė Microsoft argumentus, jog dėl nagrinėjamo susieto pardavimo didėja efektyvumas, galintis kompensuoti nustatytą antikonkurencinį poveikį.
         Konkrečiai dėl tariamo platinimo efektyvumo padidėjimo ji pažymi, kad Microsoft argumentai grindžiami klaidingu skirtumo tarp „išankstinio medijos leistuvės įdiegimo į AK kliento operacinę sistemą suteikiamos
         naudos ir fakto, kad būtent Microsoft pasirenka įdiegiamą leistuvę“, suvokimu. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 962 konstatuojamąją dalį, Komisija priduria,
         kad Microsoft nenurodė jokio techninio efektyvumo padidėjimo, reikalaujančio, kad Windows Media Player būtų integruota į Windows. Ji tvirtina, kad pirmą kartą dublike Microsoft suformuluotas teiginys, jog Windows veikia „greičiau“, kai į ją įdiegta medijos funkcija, nepagrįstas nė menkiausiais įrodymais. Galiausiai ji teigia, kad nagrinėjamu
         susietu pardavimu Microsoft apsisaugo nuo galimos veiksmingos konkurencijos, kurią galėtų sudaryti potencialiai veiksmingesnių medijos leistuvių pardavėjai,
         galintys pakeisti jos poziciją. Taip Microsoft sumažina į medijų leistuves investuojamus gebėjimus, kapitalą ir savo pačios ketinimus šioje srityje kurti naujoves.

      1126 Toliau Komisija nagrinėja tris Microsoft argumentų grupes.

      1127 Pirma, Komisija pažymi, kad medijos leistuvės turi ir taikomosios programos, ir programinės įrangos platformos požymių. Kitaip
         tariant, Komisijos teigimu, nors paremtos AK kliento operacine sistema, jos savo ruožtu gali būti kitų taikomųjų programų
         pagrindas. Ji pažymi, kad medijos leistuvės teikia platformos paslaugas, neatsižvelgiant į tai, ar jos susietos su AK kliento
         operacine sistema.

      1128 Komisija tvirtina, kad visa nauda, kurią nagrinėjamas susietas pardavimas suteikia programinės įrangos gamintojams ir informacijos
         teikėjams, yra tik tai, kad toks pardavimas leidžia išvengti „konkurencinių pastangų“, o tai negali būti laikoma tinkamu objektyviu
         pateisinimu pagal Bendrijos konkurencijos teisę. Dėl susieto Windows Media Player pardavimo su „beveik monopolinę padėtį užimančia“ Windows operacine sistema programinės įrangos gamintojams ir informacijos teikėjams, kurių produktai remiasi Windows Media Player platforma, nereikia įtikinėti naudotojų įdiegti minėtą leistuvę. Tačiau tie, kurių produktai remiasi kitomis medijos leistuvėmis,
         paprastai turi imtis priemonių, skatinančių naudotojus įdiegti į savo kompiuterius reikalingą medijos leistuvę, pvz., įtraukdami
         jos parsisiuntimo iš interneto nuorodas.

      1129 Komisija priduria, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo didėja konkuruojančių medijos leistuvių pardavėjų ir jomis besiremiančių
         trečiųjų programinės įrangos gamintojų sąnaudos, patiriamos įtikinėjant naudotojus įdiegti minėtas medijos leistuves, nes
         „konkurentai turi įveikti atgrasančius veiksnius dėl automatiško Windows Media Player buvimo, siekdami kad būtų įdiegta kita, bet panašias charakteristikas turinti medijos leistuvė (tokių atgrasančių veiksnių
         pavyzdžiai yra apmokymo, pagalbos ir saugojimo sąnaudos)“.

      1130 Komisija taip pat mano, jog Microsoft argumentai dėl vienodos platformos galiausiai reiškia, kad kompanijai turi būti leista išplėsti Windows monopolį susiejant su ja kitas programas tik todėl, kad šios programos taip pat teikia platformos galimybes tretiesiems gamintojams.
         Ji pažymi, jog Microsoft iš esmės tvirtina, kad Windows Media Player integravimas į Windows lėmė faktinį standartizavimą ir kad tretieji asmenys turi iš to naudos, nes žino, kad ši leistuvė visuomet bus šioje sistemoje.
         Tačiau standartizavimas negali būti vienašališkai primestas dominuojančios įmonės imantis susieto pardavimo (ginčijamo sprendimo
         969 konstatuojamoji dalis).

      1131 Be to, Komisija teigia, kad net jeigu programinis kodas nėra visiškai pakeičiamas (žr. šio sprendimo 1113 punktą), konkuruojančios
         medijos leistuvės vis dėlto gali pakeisti Windows Media Player daugelio funkcijų atžvilgiu. Kalbant apie kitas funkcijas, pažymėtina, jog Komisija teigia, kad konkuruojančių medijos leistuvių
         gamintojai gali jų nediegti šiuo metu, nes žino, kad jas turi Windows Media Player. Tačiau tai nereiškia, kad jie galės kurti šias funkcijas iš karto po korekcinės priemonės įgyvendinimo, siekdami gauti naudos
         iš atsietos Windows versijos ir patenkinti programinės įrangos gamintojų paklausą.

      1132 Triplike Komisija nurodo niekada neteigusi, kad trečiųjų asmenų medijos leistuvės yra „puikūs“ Windows medijos funkcijos „pakaitalai“. Ginčijamame sprendime ji tik nustatė, kad į atsietą Windows versiją įtrauktos trečiųjų asmenų
         medijos leistuvės gali „pakeisti“ daugelį Windows Media Player „charakteristikų“. Ji pažymi, kad duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės konkuruoja tarpusavyje pagal kai kuriuos
         parametrus, pvz., pagal siuntimo kokybę, informacijos tvarkymo būdą ir rinkmenų formatą.

      1133 Galiausiai Komisija ginčija Microsoft teiginį, kad kai kurios taikomosios programos nebeveiks tinkamai tuo atveju, jei bus naudojamos su ginčijamo sprendimo 6 straipsnio
         a punkte reikalaujama pateikti Windows versija. Be to, darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 1038 konstatuojamojoje dalyje pateiktą pavyzdį, ji teigia, kad profesionaliose
         interneto svetainėse paprastai yra mechanizmų, kurie automatiškai konstatuoja interneto svetainei administruoti reikalingų
         komponentų stoką ir siūlo juos parsisiųsti. Triplike ji priduria, kad gamintojai, kurių produktai paremti Windows Media Player, bet kuriuo atveju turi kelias priemones, kurias galėtų panaudoti tuo atveju, jei AK naudotojas nebūtų įdiegęs šios leistuvės.

      1134 Antra, Komisija atmeta argumentus, kuriuos Microsoft grindžia komponavimu.

      1135 Ji visų pirma tvirtina, kad šie argumentai visiškai abstraktūs, nes Microsoft remiasi medijos funkcijos koncepcija apskritai. Ji pakartoja, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė
         priemonė neturės neigiamų pasekmių bazinei Windows medijos funkcijai.

      1136 Be to, Komisija teigia, kad Microsoft aiškiai identifikavo Windows Media Player sudarančias rinkmenas, kurias reikia pašalinti pagal ginčijamą sprendimą. Šiuo klausimu ji daro nuorodą į 2004 m. rugsėjo
         13 d. laišką, kurį jai parašė Microsoft darbuotojas D. Heiner, ir mano, kad Microsoft negali teigti, jog sukurti atsietą Windows versiją „techniškai neįmanoma“.

      1137 Be to, Komisija primena, kad ginčijamu sprendimu Microsoft įpareigojama sukurti ir pasiūlyti su Windows Media Player nesusietą Windows versiją bei užtikrinti visišką šios versijos veikimą ir gerą kokybę. Ji pabrėžia, kad šis sprendimas netrukdo Microsoft toliau siūlyti Windows Media Player susietą Windows versiją „laikantis dabartinio savo programinės įrangos kūrimo metodo“.

      1138 Galiausiai Komisija pažymi, kad Microsoft pateikia tik vieną „komponentų tarpusavio priklausomybės“ pavyzdį, t. y. Windows XP pagalbos sistemą. Ji teigia, kad ši pagalbos sistema tiek, kiek joje naudojamas garsas ar vaizdas, grindžiama medijos infrastruktūra,
         kuri išliks su Windows Media Player nesusietoje Windows versijoje. Taigi, kaip parodo bandymų ataskaita, kurią RealNetworks pateikė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą, ji veiks teisingai, neatsižvelgiant į tai, ar joje bus medijos
         leistuvė. Microsoft teiginys, kad jei medijos funkcija bus pašalinta iš Windows ir Windows Media Player junginio, nebeveiks daugelis kitų Windows XP elementų, yra visiškai nepagrįstas.

      1139 Komisija priduria ginčijamo sprendimo 1026−1042 konstatuojamosiose dalyse išsamiai išnagrinėjusi klausimą dėl tariamos Windows ir Windows Media Player tarpusavio priklausomybės. Ji primena konstatavusi, kad akivaizdu, jog pašalinus medijos leistuvę iš Windows dingtų kai kurios jos paprastai siūlomos funkcijos (ginčijamo sprendimo 1033 konstatuojamoji dalis). Tačiau tai nereiškia,
         kad operacinė sistema neveiks tinkamai arba kad produktas „pablogės“. Ji priduria, kad Windows XP Embedded pavyzdys įrodo, jog techniškai įmanoma užtikrinti, kad, nesant panaikinus kodą dingusių medijos funkcijų, Windows veiktų taip, kad operacinės sistemos funkcijos nebūtų blokuojamos (ginčijamo sprendimo 1028−1030 konstatuojamosios dalys).

      1140 Trečia, Komisija mano, kad Microsoft argumentai, pateikti dėl neigiamo ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės poveikio ateityje,
         yra hipotetiniai, spekuliatyvūs ir visiškai nereikšmingi.

      1141 Ji visų pirma primena, kad pagal ginčijamą sprendimą Microsoft išsaugo teisę toliau siūlyti susietą Windows versiją.

      1142 Palaikoma SIIA, ji taip pat pažymi, kad Microsoft jau prekiauja keliomis skirtingomis AK klientų operacinių sistemų versijomis, iš kurių ne visos tarpusavyje pakeičiamos,
         pvz., Windows 98, Windows 2000, Windows Millennium Edition, Windows NT ir Windows XP. Šios skirtingos Windows versijos palaiko skirtingas taikomąsias programas.

      1143 Galiausiai Komisija atmeta Microsoft teiginį, kad ji turėtų „užšaldyti“ dabartinę Windows versiją. Ji teigia, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė visiškai išsaugo Microsoft paskatas kurti naujoves ir medijos leistuvių, ir AK klientų operacinių sistemų rinkose ir kad ši priemonė leidžia vartotojams
         rinktis pagal produktų privalumus. Komisija, palaikoma šiuo klausimu Audiobanner.com, tvirtina, kad iš tikrųjų būtent nagrinėjamas susietas pardavimas sulaiko nuo naujovių kūrimo, ypač medijos leistuvių rinkoje
         (ginčijamo sprendimo 981 konstatuojamoji dalis). Be to, ši praktika sulaiko nuo investicijų į visas technologijas, kuriomis
         vieną dieną gali susidomėti Microsoft (ginčijamo sprendimo 983 konstatuojamoji dalis).

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      1144 Visų pirma pažymėtina, kad nors pareiga įrodyti aplinkybių, sudarančių EB 82 straipsnio pažeidimą, buvimą tenka Komisijai,
         prireikus būtent atitinkama dominuojanti įmonė, o ne Komisija iki administracinės procedūros pabaigos privalo remtis galimu
         objektyviu pateisinimu ir pateikti atitinkamų argumentų bei įrodymų. Norėdama konstatuoti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi,
         Komisija taip pat turi įrodyti, kad minėtos įmonės pateikti argumentai ir įrodymai nėra pagrįsti ir todėl toks pateisinimas
         nepriimtinas.

      1145 Pateisindama savo veiksmus, Microsoft rašytiniuose pareiškimuose iš esmės nurodo dviejų rūšių argumentus, kurių didžioji dalis sutampa su argumentais, tuo pačiu
         tikslu pateiktais per administracinę procedūrą, kuriuos, kaip matyti iš paskesnių punktų, Komisija išnagrinėjo ir teisingai
         atmetė ginčijamo sprendimo 955−970 ir 1026−1042 konstatuojamosiose dalyse.

      1146 Pirma, Microsoft kaltina Komisiją neatsižvelgus į iš jos komercinio modelio nuolat diegti į Windows naujas funkcijas išplaukiančią naudą. Šiuo klausimu ji konkrečiai nurodo, kad medijos funkcijos įdiegimas į Windows būtinas, norint leisti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams toliau naudotis „stabilios ir aiškiai
         apibrėžtos“ Windows platformos siūlomais pranašumais.

      1147 Antra, Microsoft tvirtina, kad pašalinus medijos funkciją iš Windows ir Windows Media Player junginio vartotojai, programinės įrangos gamintojai ir interneto svetainių kūrėjai susidurtų su daugybe problemų. Ji, be
         kita ko, nurodo, kad jos operacinė sistema Windows grindžiama vadinamuoju „komponavimo“ metodu (žr. šio sprendimo 1118 punktą) ir kad toks pašalinimas lemtų šios sistemos kokybės
         sumažėjimą ir „suskaidymą“.

      1148 Kalbant apie pirmąją Microsoft argumentų rūšį, visų pirma reikia priminti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte nustatyto piktnaudžiavimo bei to paties
         ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytos korekcinės priemonės apimtį.

      1149 Ginčijamame sprendime Komisija kaltina Microsoft ne tuo, kad pastaroji įdiegia Windows Media Player į Windows, o tuo, kad ji tiekia į rinką tik Windows versiją su jau įdiegta Windows Media Player, t. y. kad ji nesuteikia kompiuterinės įrangos gamintojams ir vartotojams galimybės įsigyti Windows be Windows Media Player arba bent jau pašalinti šią leistuvę iš Windows ir Windows Media Player junginio. Taigi, nors ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte Microsoft įpareigojama pasiūlyti „visiškai veikiančią AK klientų operacinę sistemą Windows be Windows Media Player“, jame vis dėlto aiškiai nurodoma, kad „Microsoft išsaugo teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą Windows su Windows Media Player“ (šiuo klausimu žr. ginčijamo sprendimo 1011 ir 1023 konstatuojamąsias dalis).

      1150 Taigi Komisija nekelia klausimo nei dėl Microsoft komercinio modelio, kiek jis apima duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės įdiegimą į jos AK klientų operacinę sistemą,
         nei pastarosios teisės siūlyti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams galimybę naudotis „stabilios
         ir aiškiai apibrėžtos“ Windows platformos pranašumais. Komisija kritikuoja tai, kad greta jos komercinį modelį atitinkančios Windows versijos Microsoft neprekiauja šios sistemos versija be Windows Media Player, kuri prireikus leistų kompiuterinės įrangos gamintojams arba galutiniams naudotojams įdiegti AK klientams jų pasirinktą
         produktą kaip pirmąją duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę.

      1151 Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, jog Microsoft negali remtis tuo, kad susietas pardavimas užtikrina, jog vienoda medijos funkcija būtų visose Windows, o tai leistų programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams nediegti į savo produktus mechanizmų, skirtų
         nustatyti konkrečiame AK kliente esančią medijos leistuvę ir prireikus įdiegti reikalingą funkciją (žr. 1107, 1111 ir 1115 punktus).
         Tai, kad dėl šio susieto pardavimo kompiuterinės įrangos gamintojai ir interneto svetainių kūrėjai gali būti tikri dėl Windows Media Player buvimo beveik visuose pasaulio AK, yra viena pagrindinių priežasčių, dėl kurių Komisija teisingai nusprendė, kad minėtas
         susietas pardavimas pašalina konkuruojančias medijos leistuves iš rinkos. Jei ūkio subjektai turi naudos iš Microsoft nurodomo visuotinio įdiegimo, ši aplinkybė vis dėlto negali kompensuoti susietu pardavimu daromo antikonkurencinio poveikio.

      1152 Be to, kaip teisingai pažymi Komisija (žr. šio sprendimo 1130 punktą), šiuo argumentu Microsoft iš esmės dar kartą teigia, kad Windows Media Player integravimas į Windows ir tik tokios Windows versijos pardavimas lėmė faktinį Windows Media Player platformos standartizavimą, o tai daro teigiamą poveikį rinkai. Nors bendrai paėmus standartizavimas iš tikrųjų gali duoti
         tam tikros naudos, negalima leisti, kad jis būtų vienašališkai primestas susietą pardavimą vykdančios dominuojančią padėtį
         užimančios įmonės.

      1153 Pažymėtina, jog negalima atmesti galimybės, kad tretieji asmenys nenori Microsoft ginamo faktinio standartizavimo, o teikia pirmenybę įvairių platformų konkurencijai, tikėdamiesi, kad tai paskatins naujovių
         diegimą šių platformų lygmenyje.

      1154 Be to, konstatuotina, kad kitų Microsoft nurodytų privalumų, kaip teisingai pažymi Komisija ir SIIA, būtų galima gauti ir be inkriminuojamų veiksmų.

      1155 Kalbant apie vartotojus, reikia pasakyti, jog jų paklausą „paruoštiems naudoti“ AK klientams su duomenų srautams pritaikyta
         medijos leistuve visiškai gali patenkinti šiuos AK komplektuojantys kompiuterinės įrangos gamintojai, kombinuodami AK klientų
         operacinę sistemą su vartotojų pageidaujamomis taikomosiomis programomis (ginčijamo sprendimo 68 ir 119 konstatuojamosios
         dalys). Reikia pridurti, kad ginčijamas sprendimas nedraudžia Microsoft ir toliau siūlyti su Windows Media Player susietos Windows versijos vartotojams, kurie teikia pirmenybę šiam sprendimui.

      1156 Lygiai taip pat Microsoft negali remtis tuo, kad kompiuterinės įrangos gamintojai, „siekdami gaminti vartotojams patinkančius AK, kurie leidžia kurti
         naujas įdomias taikomąsias programas, tikisi Windows funkcijų išplėtimo“. Kompiuterinės įrangos gamintojai turi galimybę siūlyti AK klientus su tokiomis charakteristikomis, iš
         anksto įdiegdami į juos iš programinės įrangos gamintojų gautas taikomąsias programas. Lygiai taip pat Microsoft gali tiekti Windows Media Player siūlomas funkcijas atskirai, t. y. nesusiedama jų su savo operacine sistema Windows.

      1157 Microsoft negali teigti, kad medijos funkcijos įdiegimas į Windows būtinas, norint leisti programinės įrangos gamintojams ir interneto svetainių kūrėjams veiksmingai naudoti Windows platformą, ir kad toks įdiegimas suteikia pastariesiems galimybę išvengti būtinybės patiems kurti reikalingą programinį kodą.

      1158 Dėl ginčijamo sprendimo 962−967 konstatuojamosiose dalyse nurodytų priežasčių šį argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
         Šiuo atžvilgiu primintina, kad nors duomenų srautams pritaikytos medijos leistuvės − ir Windows Media Player leistuvė, ir konkuruojančios leistuvės − yra taikomoji programinė įranga, jose vis dėlto yra API ir todėl jos gali būti trečiųjų šalių taikomųjų programų platforma. Tačiau visai nebūtina, kad duomenų srautams pritaikyta
         medijos leistuvė būtų integruota į AK klientų operacinę sistemą tam, kad būtų įmanoma teikti tokias platformos paslaugas.
         Priešingai nei tikina Microsoft, be tokio integravimo tretieji programinės įrangos gamintojai neprivalėtų rašyti reikalingo programinio kodo. Kaip nustatyta
         ginčijamo sprendimo 966 konstatuojamojoje dalyje, daugelis programinės įrangos gamintojų ir interneto informacijos teikėjų
         kuria savo produktus remdamiesi RealPlayer leistuvės atskleistais API, nors ji nėra integruota į kurią nors AK klientų operacinę sistemą. Tuo pačiu klausimu reikia pažymėti, kad programinės įrangos
         gamintojai gali kurti (ir kuria) taikomąsias programas, skirtas veikti su WMP 9, nors ši leistuvė nebuvo iš anksto diegiama į Windows (ginčijamo sprendimo 965 konstatuojamoji dalis).

      1159 Galiausiai Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, jog Microsoft, kaip pažymi Komisija ginčijamame sprendime bei rašytiniuose pareiškimuose, neįrodo, kad dėl Windows Media Player įdiegimo į Windows padidėja techninis efektyvumas, arba kitaip tariant, kad dėl jo „atsiskleidžia geriausios techninės produkto savybes“ (ginčijamo
         sprendimo 962 konstatuojamoji dalis).

      1160 Dublike Microsoft pirmą kartą nurodo, kad „Windows veikia greičiau, kai į ją įdiegta medijos funkcija“. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad šis teiginys nepagrįstas.

      1161 Dublike Microsoft taip pat teigia, jog tai, kad daugelis programinės įrangos gamintojų laisvai pasirenka Windows medijos funkciją, jau savaime įrodo, kad dėl tokios funkcijos „visuotinio įdiegimo“ didėja techninis efektyvumas. Šis teiginys
         atmestinas. Viena vertus, primintina, kad ginčijamame sprendime kalbama apie Windows Media Player leistuvę, o ne apskritai apie medijos funkciją. Kita vertus, tai, kad programinės įrangos gamintojai remiasi Windows Media Player, neįrodo, kad dėl produkto susieto pardavimo didėja techninis efektyvumas.

      1162 Antrą Microsoft argumentų grupę taip pat reikia atmesti.

      1163 Šiuo atžvilgiu, kalbant apie Microsoft tvirtinimą, kad „plačiai naudojamos“ taikomosios programos nebeveiktų tinkamai su Windows versija be Windows Media Player, pakanka konstatuoti, kad jis teisiniu požiūriu nebuvo pakankamai įrodytas.

      1164 Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Microsoft teiginys, jog medijos funkcijos pašalinimas iš Windows ir Windows Media Player junginio turės įtakos kai kurių pačios operacinės sistemos Windows dalių veikimui, yra nepagrįstas. Šiam argumentui pagrįsti nepakanka Microsoft pateiktų dviejų pavyzdžių, t. y. dėl pagalbos ir įgarsinimo sistemų. Šios sistemos remiasi bazine operacinės sistemos Windows medijos infrastruktūra, o ne Windows Media Player. Tačiau, kaip jau buvo nurodyta 916 punkte, kalbant apie susieto pardavimo problemą, Microsoft inkriminuojami veiksmai susiję tik su taikomąja programine įranga, t. y. su Windows Media Player leistuve, neįskaitant visų kitų AK klientų operacinėje sistemoje Windows esančių medijos technologijų, o šios bazinės operacinės sistemos medijos infrastruktūra išlieka ginčijamo sprendimo 6 straipsnio
         a punkte apibrėžtoje Windows versijoje. Šio sprendimo 916 punkte taip pat buvo konstatuota, kad pati Microsoft savo techniniuose dokumentuose atskiria Windows Media Player sudarančias rinkmenas nuo kitų medijos rinkmenų, ypač tų, kurios priklauso bazinei operacinės sistemos medijos infrastruktūrai.

      1165 Pirmosios instancijos teismas taip pat mano, kad Microsoft juo labiau negali teigti, kad Windows Media Player pašalinimas iš šios leistuvės ir Windows junginio pakenktų operacinei sistemai. Windows XP Embedded galima konfigūruoti neįdiegiant Windows Media Player ir nepažeidžiant kitų operacinės sistemos funkcijų vientisumo. Reikia pridurti, kad nuo 1998 m. birželio mėn. iki 1999 gegužės
         mėn., t. y. iki datos, kai Microsoft pirmą kartą integravo WMP 6 leistuvę į savo AK klientų operacinę sistemą Windows, nepalikdama kompiuterinės įrangos gamintojams arba naudotojams galimybės pašalinti ją iš šios sistemos, Microsoft siūlydavo duomenų srautams pritaikytą medijos leistuvę kaip atskirą taikomąją programą ir tai neturėjo įtakos operacinės
         sistemos Windows veikimui. Be to, reikia pažymėti, kad įgyvendindama ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytą korekcinę priemonę
         Microsoft patiekė į rinką Windows versiją be Windows Media Player, ir ši versija puikiai veikia.

      1166 Galiausiai taip pat reikia atmesti Microsoft argumentą dėl operacinės sistemos Windows „suskaidymo“ pavojaus (žr. šio sprendimo 1122 punktą). Pirma, kaip atsiliepime į ieškinį pabrėžia Komisija, šis argumentas
         spekuliatyvus ir hipotetinis. Antra, jis prieštarauja pačios Microsoft komercinei praktikai. Per pastaruosius metus Microsoft sėkmingai patiekė į rinką kelias skirtingas operacinės sistemos Windows versijas, kurios negali pakeisti viena kitos, pvz., Windows 98, Windows 2000, Windows Me, Windows NT ir Windows XP. Be to, yra septynios skirtingos Windows XP versijos.

      1167 Iš visų išdėstytų argumentų išplaukia, jog Microsoft neįrodė, kad egzistuoja koks nors objektyvus piktnaudžiavimo AK klientų operacinės sistemos Windows ir Windows Media Player susietu pardavimu pateisinimas.

      f)     Dėl Bendrijų įsipareigojimų pagal TRIPS sutartį pažeidimo
       Ginčijamas sprendimas
      1168 Ginčijamo sprendimo 1049−1053 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja Microsoft argumentą, kad piktnaudžiavimui atsisakymu pateikti informaciją nustatyta korekcinė priemonė pažeidžia Bendrijos įsipareigojimus
         pagal TRIPS sutartį bei argumentą, pagal kurį, piktnaudžiavimui susietu pardavimu nustatyta korekcinė priemonė pažeidžia Bendrijos
         įsipareigojimus pagal 1994 m. balandžio 15 d. Susitarimą dėl techninių kliūčių prekyboje (TKP) (toliau – TKP susitarimas)
         (PPO steigimo sutarties priedas 1 A).

      1169 Komisija iš esmės nurodo, kad ginčijamas sprendimas visiškai atitinka įsipareigojimus, tenkančius jai pagal TRIPS sutartį
         ir TKP susitarimą (ginčijamo sprendimo 1052 konstatuojamoji dalis).

      1170 Ji priduria, kad dėl šio sprendimo 801 ir 802 punktuose nurodytų priežasčių Microsoft negali remtis šiais susitarimais, keldama klausimą dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo (ginčijamo sprendimo 1053 konstatuojamoji
         dalis).

       Šalių argumentai
      1171 Microsoft tvirtina, kad ginčijamas sprendimas įpareigoja ją sukurti operacinės sistemos Windows versiją pašalinus „beveik visas“ medijos funkcijas bei siūlyti šį „prastesnį produktą“ su Microsoft ir Windows prekių ženklais vartotojams Europoje. Taip šiuo sprendimu pažeidžiamos jos prekių ženklo suteikiamos teisės ir autorių teisės,
         t. y. dvi teisių kategorijos, kurias Bendrija teisiškai įsipareigojo saugoti pagal TRIPS sutartį.

      1172 Pirmiausia, kalbėdama apie prekių ženklo suteikiamas teises, Microsoft nurodo, kad ginčijamu sprendimu jos apribojamos, pažeidžiant TRIPS sutarties 17 ir 20 straipsnius. Ji patikslina, kad pagal
         TRIPS sutarties 17 straipsnį išimtys teisėms, kurias suteikia prekių ženklas, gali būti ribojamos tik su sąlyga, kad tokiomis
         išimtimis atsižvelgiama į teisėtus prekių ženklo savininko ir trečiųjų šalių interesus. Anot jos, TRIPS sutarties 20 straipsnyje
         numatyta, kad prekių ženklo naudojimas neturi būti nepateisinamai apsunkintas tokiais specialiais reikalavimais, koks yra
         „naudojimas tam tikra forma ar būdu, dėl kurio pagal jį nebūtų galima atskirti vienos įmonės prekių ar paslaugų nuo kitos
         įmonės prekių ar paslaugų“.

      1173 Microsoft nuomone, reikalaudama pagal licenciją siūlyti Windows versiją be medijos funkcijos, Komisija įpareigoja ją pažymėti savo „vertingiausiu“ prekių ženklu produktą, kurio ji nekūrė
         ir apie kurį žino, kad jis veiks ne taip, kaip ji norėtų. Be to, ši Windows versija galėtų būti painiojama su Windows versija su medijos leistuve. Microsoft taip pat mano, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiama jos teisė kontroliuoti prekių ženklu pažymėtų produktų kokybę, ir šiuo
         klausimu primena, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte apibrėžta Windows versija turi įtakos, pirma, dalies pačios operacinės sistemos Windows elementų veikimui ir, antra, šią medijos funkciją naudojančių taikomųjų programų ir interneto svetainių darbui. Microsoft mano, kad ginčijamu sprendimu sudaromos „kliūtys“ nepatenka į TRIPS sutarties 17 straipsnyje numatytas „ribotas“ išimtis.
         Ji taip pat nurodo, kad jai nustatyta pareiga pažymėti savo prekių ženklais Windows ir Microsoft prastesnės kokybės produktus, kurių ji negali kontroliuoti, tiesiogiai prieštarauja jos bei vartotojų ir trečiųjų programinės
         įrangos gamintojų interesams.

      1174 TRIPS sutarties 20 straipsnis irgi pažeidžiamas, nes neatsižvelgdama į tai, kad yra taip pat veiksmingų alternatyvų, Komisija
         įpareigoja ją pažeisti Windows prekių ženklą, sumažinant jo, kaip kilmės ir kokybės rodiklio, reikšmę, o tai klaidina vartotojus ir kenkia šio prekių ženklo
         „geram vardui“.

      1175 Antra, dėl autorių teisių Microsoft tvirtina, kad ginčijamu sprendimu pažeidžiamos jos išimtinės, pagal TRIPS sutartį saugomos teisės leisti pritaikyti, tvarkyti
         ir keisti savo kūrinius, leisti bet kokiu būdu ar forma juos atgaminti ir viešai platinti Windows kopijas. Šis sprendimas įpareigoja kurti Windows produktą, kuris neatitinka Microsoft koncepcijos ir kuris iš esmės yra pakeistas jos saugomo kūrinio variantas bei įpareigoja suteikti licencijas naudoti šią
         „priverstinę saugomo kūrinio adaptaciją“. Microsoft nurodo, kad privalomas licencijų autorių teisių saugomiems kūriniams suteikimas pagal TRIPS sutartį leidžiamas tik esant
         šios sutarties 13 straipsnyje numatytoms aplinkybėms, kurios nėra įvykdytos šiuo atveju.

      1176 Komisija visų pirma tvirtina, kad ginčijamo sprendimo teisėtumo negalima nagrinėti TRIPS sutarties atžvilgiu (žr. šio sprendimo
         789 punktą).

      1177 Be to, Komisija teigia, kad Microsoft pateikti argumentai bet kuriuo atveju visiškai nepagrįsti.

      1178 Šiuo klausimu, pirma, Komisija atmeta Microsoft argumentus dėl prekių ženklo suteikiamų teisių.

      1179 Ji nurodo, kad šie argumentai sunkiai suvokiami ir kad Microsoft nepaaiškina, ar tariamas TRIPS sutarties pažeidimas susijęs su ginčijamame sprendime konstatuotu piktnaudžiavimu susietu
         pardavimu, ar su šiam piktnaudžiavimui nustatyta priemone.

      1180 Komisija taip pat pažymi, kad pagal TRIPS sutarties 16 straipsnio 1 dalį įregistruoto prekių ženklo savininkas turi išimtines
         teises neleisti jokiai trečiajai šaliai, neturinčiai savininko sutikimo, naudoti prekyboje tapačių arba panašių žymenų. Tačiau
         Microsoft nepaaiškino, kokį poveikį šiai teisei daro ginčijamas sprendimas ir kiek dėl šio sprendimo Microsoft prekių ženklų naudojimas gali būti nepateisinamai apsunkintas specialiais reikalavimais TRIPS sutarties 20 straipsnio prasme.
         Taigi, Komisijos nuomone, minėta išimtinė teisė ir prekių ženklo funkcija, t. y. užtikrinti produkto kilmę, šiuo atveju nepažeidžiamos.

      1181 Komisija priduria, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė visiškai nepažeidžia Microsoft teisės kontroliuoti prekių ženklu pažymėtų produktų kokybės, nes ši išsaugo „visišką savo produktų kontrolę“. Be to, ji mano
         jau paneigusi argumentą, jog nesusieta su Windows Media PlayerWindows versija yra prastesnis produktas. Dėl Microsoft nurodyto supainiojimo pavojaus Komisija nurodė, kad jo galima išvengti tinkama informacija ir etiketėmis.

      1182 Galiausiai Komisija teigia, kad net jei ginčijamu sprendimu iš tikrųjų pažeidžiamos prekių ženklo suteikiamos Microsoft teisės, TRIPS sutarties 17 straipsnyje esanti leidžianti nukrypti nuostata kartu su šios sutarties 8 straipsnio 2 dalimi
         ir 40 straipsnio 2 dalimi suteikia galimybę nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą konkurencijos teisės pažeidimą.

      1183 Antra, Komisija atmeta Microsoft argumentus, grindžiamus autorių teisėmis.

      1184 Šiuo klausimu ji visų pirma pabrėžia, kad ginčijamu sprendimu jokiai trečiajai šaliai neleidžiama naudoti arba atgaminti pagal
         autorių teisę saugomų Microsoft kūrinių, ir mano, kad pastaroji negali remtis asmeninei neturtinei teisei priskiriama ir dėl to į TRIPS sutarties taikymo
         sritį nepatenkančia „teise į kūrinio neliečiamybę“.

      1185 Be to, Komisija mano, kad negalima pritarti Microsoft argumentams, grindžiamiems TRIPS sutarties 13 straipsniu. Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, kad ginčijamame sprendime
         nagrinėjamas „specialus“ šio straipsnio prasme „atvejis“, nes jis taikomas „susietam pardavimui, kuris sudaro piktnaudžiavimą
         dominuojančia padėtimi“.

      1186 Galiausiai Komisija mano, kad net jei ginčijamu sprendimu iš tikrųjų pažeidžiamos Microsoft autorių teisės, TRIPS sutarties 17 straipsnyje esanti leidžianti nukrypti nuostata kartu su šios sutarties 8 straipsnio 2 dalimi
         ir 40 straipsnio 2 dalimi sudaro galimybę nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą konkurencijos teisės pažeidimą.

      1187 SIIA iš esmės pritaria Komisijos argumentams.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      1188 Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Microsoft ginčija ginčijamo sprendimo teisėtumą dėl to, kad jis prieštarauja įvairioms TRIPS sutarties nuostatoms, visų pirma šios
         sutarties 13, 17 ir 20 straipsniams.

      1189 Kaip jau buvo pažymėta šio sprendimo 801 punkte, pagal nusistovėjusią teismų praktiką, dėl savo pobūdžio ir struktūros PPO
         sutartys iš principo nėra normos, į kurias Bendrijos teismas atsižvelgia, tikrindamas Bendrijos institucijų aktų teisėtumą.

      1190 Be to, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 802 punkte, tik tuo atveju, kai Bendrija ketina įgyvendinti prisiimtą konkretų
         įsipareigojimą PPO, arba tuo atveju, kai Bendrijos akte daroma aiški nuoroda į konkrečias PPO sutarčių nuostatas, Bendrijos
         teismas gali kontroliuoti nagrinėjamo Bendrijos teisės akto teisėtumą PPO taisyklių atžvilgiu. Kadangi šios bylos aplinkybės
         akivaizdžiai neatitinka nė vieno iš šių dviejų atvejų, Microsoft negali remtis TRIPS sutartimi, ir visų pirma jos 13, 17 ir 20 straipsniais, grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą
         tiek, kiek jis susijęs su probleminiu Windows ir Windows Media Player susieto pardavimo klausimu.

      1191 Iš to išplaukia, kad reikia atmesti pirmojo pagrindo pirmą dalį, nenagrinėjant argumentų, kuriuos Microsoft pateikė ją pagrįsti.

      1192 Reikia pridurti, kad TRIPS sutartyje bet kuriuo atveju nėra nuostatų, draudžiančių PPO narių konkurencijos tarnyboms imtis
         korekcinių priemonių, ribojančių arba reglamentuojančių dominuojančią padėtį užimančios įmonės turimų intelektinės nuosavybės
         teisių įgyvendinimą tuo atveju, kai ji įgyvendina šias teises pažeisdama konkurenciją. Kaip teisingai pažymi Komisija, iš
         TRIPS sutarties 40 straipsnio 2 dalies aiškiai išplaukia, kad PPO narės turi teisę reglamentuoti piktnaudžiavimą šiomis teisėmis,
         siekdamos išvengti neigiamo poveikio konkurencijai. Šioje nuostatoje numatyta:

      „Jokios šios Sutarties nuostatos neturi trukdyti valstybėms narėms savo teisės aktuose tiksliai nurodyti licencijavimo praktikos
         ar sąlygų, kurios ypatingais atvejais reiškia piktnaudžiavimą intelektinės nuosavybės teisėmis, darantį neigiamą poveikį konkurencijai
         atitinkamoje rinkoje. Kaip numatyta aukščiau, valstybė narė gali, sutinkamai su kitomis šios Sutarties nuostatomis ir atsižvelgdama
         į savo atitinkamus įstatymus bei kitus teisės aktus, imtis atitinkamų priemonių, kad neleistų vykdyti ar kontroliuotų tokią
         praktiką, apimančią, pavyzdžiui, išimtines licencijų atėmimo sąlygas, sąlygas, neleidžiančias ginčyti licencijų teisėtumo,
         ir priverstinį paketo licencijavimą.“

      1193 Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad visą pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      3.     Dėl antrojo pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
      a)     Ginčijamas sprendimas
      1194 Nustatant korekcinę priemonę dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte konstatuoto piktnaudžiavimo susietu pardavimu,
         šio sprendimo 6 straipsnyje Microsoft įpareigojama per 90 dienų nuo pranešimo apie minėtą sprendimą dienos pateikti savo AK klientų operacinės sistemos Windows visiškai veikiančią versiją be Windows Media Player, jai išsaugant teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą Windows su Windows Media Player. Šiame straipsnyje taip pat numatyta, kad per tą patį laikotarpį Microsoft turi pranešti Komisijai apie visas priemones, kurių ji ėmėsi šiam įpareigojimui įvykdyti.

      1195 Ginčijamo sprendimo 1011−1042 konstatuojamosiose dalyse Komisija detalizuoja šią korekcinę priemonę.

      1196 Pirmiausia Komisija nurodo šios korekcinės priemonės apimtį (ginčijamo sprendimo 1011−1014 konstatuojamosios dalys).

      1197 Ji, be kita ko, patikslina, kad Microsoft nustatyta pareiga tiekti Windows versiją be Windows Media Player taikoma ir tais atvejais, kai Microsoft tiesiogiai pagal licenciją tiekia ją galutiniams naudotojams, ir tais atvejais, kai ji tiekia ją pagal licenciją kompiuterinės
         įrangos gamintojams. Be to, Microsoft išsaugo galimybę tiekti su Windows Media Player susietą Windows versiją tiek galutiniams naudotojams, tiek kompiuterinės įrangos gamintojams.

      1198 Taip pat Komisija draudžia Microsoft imtis techninių, komercinių, sutartinių ar kitokių priemonių, kurių poveikis toks pats kaip susieto Windows ir Windows Media Player pardavimo, ypač pabrėždama, kad Windows versija be Windows Media Player turi būti tokia pat veiksminga kaip ir Windows versija su šia leistuve. Ginčijamo sprendimo 1013 konstatuojamojoje dalyje pateikiamas nebaigtinis tokių draudžiamų veiksmų
         sąrašas.

      1199 Antra, Komisija nustato 90 dienų laikotarpį, per kurį Microsoft turi įgyvendinti aptariamą korekcinę priemonę (ginčijamo sprendimo 1015−1017 konstatuojamosios dalys).

      1200 Trečia, Komisija atmeta Microsoft teiginį, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė nepakankamai aiški ta prasme, jog Microsoft nežino, kokį konkrečiai programinį kodą turi pašalinti iš savo produkto (ginčijamo sprendimo 1018−1021 konstatuojamosios
         dalys). Komisija, be kita ko, nurodo Windows XP Embedded pavyzdį ir tvirtina, kad ginčijamu sprendimu Microsoft įpareigojama pašalinti ne visas Windows medijos rinkmenas, o tik rinkmenas, sudarančias Windows Media Player.

      1201 Ketvirta, Komisija pateikia kelis argumentus, siekdama įrodyti nagrinėjamos korekcinės priemonės proporcingumą (ginčijamo
         sprendimo 1022−1042 konstatuojamosios dalys).

      1202 Šiuo klausimu, pirma, ji teigia, kad ši priemonė būtina siekiant nutraukti konkurencijos ribojimą, kurį sukelia inkriminuojami
         veiksmai (ginčijamo sprendimo 1022 konstatuojamosios dalys).

      1203 Antra, Komisija pažymi, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė netrukdo Microsoft prekiauti savo leistuve, ir nustato jai vienintelį apribojimą, t. y. draudžia toliau vykdyti nagrinėjamą susietą pardavimą
         arba taikyti lygiaverčio poveikio priemones (ginčijamo sprendimo 1023 konstatuojamoji dalis). Ji primena, kad Microsoft leidžiama ir toliau prekiauti su Windows Media Player susieta Windows versija (ta pati konstatuojamoji dalis).

      1204 Trečia, Komisija atmeta argumentą, kurį Microsoft grindžia tuo, kad nėra didelės vartotojų AK klientų operacinių sistemų be medijos funkcijos paklausos (ginčijamo sprendimo
         1024 ir 1025 konstatuojamosios dalys). Ji iš esmės nurodo, kad kompiuterinės įrangos gamintojai galės patenkinti vartotojų
         poreikius, iš anksto įdiegdami jų pasirinktą medijos leistuvę parduodamam AK klientui.

      1205 Ketvirta, ginčijamo sprendimo 1026−1034 konstatuojamosiose dalyse Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos Microsoft grindžia tariama Windows ir Windows Media Player tarpusavio priklausomybe. Dar kartą paminėdama Windows XP Embedded pavyzdį, ji atmeta teiginį, kad pašalinus Windows Media Player kodą būtų padaryta žala visai operacinei sistemai. Be to, ji nurodo, jog Microsoft neįrodė, kad Windows Media Player įdiegimas į Windows yra efektyvumo didėjimo sąlyga. Šiuo klausimu ji, be kita ko, pažymi, kad „kurdami savo medijos sprendimus arba įdiegdami
         į savo produktus perskirstomą trečiųjų šalių kodą, programinės įrangos gamintojai nepriklauso nuo to, ar naudotojo AK klientas
         turi medijos leistuvę“ (ginčijamo sprendimo 1032 konstatuojamoji dalis).

      1206 Galiausiai, penkta, ginčijamo sprendimo 1035−1042 konstatuojamojoje dalyje Komisija nagrinėja argumentus, kuriuos Microsoft grindžia tariama Windows ir trečiųjų asmenų sukurtų taikomųjų programų tarpusavio priklausomybe. Konkrečiai tariant, ji atmeta teiginį, kad Windows Media Player kodo pašalinimas turėtų neigiamų pasekmių informacijos teikėjams ir programinės įrangos gamintojams. Ji nurodo, kad informacijos
         teikėjai dažnai įgyvendina sprendimus, siekdami nustatyti, kokia medijos leistuvė yra įdiegta konkrečiam AK klientui, ir kad
         jie numato priemones, kurių reiktų imtis tuo atveju, jei jų informacijai atkurti būtina ypatinga leistuvė arba speciali konkrečios
         leistuvės versija (ginčijamo sprendimo 1037 konstatuojamoji dalis). Komisija atmeta argumentą, kurį Microsoft grindžia tuo, kad programinės įrangos gamintojams naudinga išsaugoti Windows kaip „vientisą platformą“ (ginčijamo sprendimo 1041 konstatuojamoji dalis). Iš esmės ji mano, jog Microsoft negali remtis tuo faktu, kad jos veiksmai leidžia programinės įrangos gamintojams, kurių produktai pagrįsti medijos leistuvėmis,
         turėti „tvirtą pagrindą“, nes šie veiksmai iškreipia konkurenciją pagal privalumus (ginčijamo sprendimo 1042 konstatuojamoji
         dalis).

      b)     Šalių argumentai
      1207 Microsoft tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė pažeidžia proporcingumo principą trimis
         aspektais.

      1208 Pirma, ši korekcinė priemonė pažeidžia teisėtą programinės įrangos gamintojų ir interneto svetainių kūrėjų interesą išsaugoti
         Windows kaip „stabilią ir vientisą platformą“.

      1209 Antra, minėta korekcinė priemonė pažeidžia Microsoft asmenines neturtines teises, reikalaudama „pabloginti“ operacinę sistemą Windows ir suteikti trečiosioms šalims prastesnės jos produkto versijos licencijas. Be to, ji pažeidžia Microsoft teisę neleisti savo kūrinio pakeitimų, pertvarkymo ir kitokio pabloginimo.

      1210 Trečia, Microsoft teigia, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė „iš esmės prieštaringa“, ir ji negalinti
         jos įgyvendinti, nes joje reikalaujama pašalinti svarbias Windows funkcijas ir kartu užtikrinti, kad prastesnė Windows versija būtų nemažiau veiksminga negu su Windows Media Player susieta šios sistemos versija.

      1211 Komisija mano, kad nagrinėjama korekcinė priemonė yra proporcinga, be kita ko, dėl to, kad Microsoft išsaugo teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą Windows su Windows Media Player. Ji taip pat pažymi, kad šia korekcine priemone Microsoft nedraudžiama prekiauti savo medijos leistuvėmis ir siūlyti jas parsisiųsti atskirai.

      1212 Komisija ginčija negalėjimą nustatyti Windows Media Player programinį kodą arba įgyvendinti ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatytą korekcinę priemonę, pabrėždama, kad pati
         Microsoft patvirtino jau sukūrusi nesusietą Windows versiją, kurią galima tiekti į rinką. Be to, ji daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 1018−1021 konstatuojamąsias dalis.

      1213 Komisija taip pat teigia, jog Microsoft nepateikė jokių įrodymų, kad ši korekcinė priemonė daro žalą tretiesiems asmenims ir pablogina operacinę sistemą.

      1214 Dėl tariamo Microsoft asmeninių neturtinių teisių pažeidimo Komisija tvirtina, kad „Europoje (Microsoft) iš esmės nelaikoma asmeninių neturtinių teisių turėtoja“. Be to, nagrinėjama korekcinė priemonė nedraudžia kūrinio autoriams
         reikalauti „pripažinti teises į jį“ ir nereikalauja atskleisti kodą.

      1215 Galiausiai, palaikoma šiuo klausimu SIIA, Komisija teigia, kad 2002 m. lapkričio 1 d. Sprendime District Court numatytų priemonių nepakanka norint nutraukti ginčijamame sprendime nustatytą piktnaudžiavimą susietu pardavimu. Ji pažymi,
         kad šiuo sprendimu Microsoft buvo įpareigota ne pašalinti Windows Media Player kodą iš AK klientų operacinės sistemos, o tik pasiūlyti priemonę, kurį leistų nerodyti ekrane Windows Media Player piktogramos ir prieigos taškų kompiuterinės įrangos gamintojams bei galutiniams naudotojams. Be to, Microsoft sukūrė tokį maskavimo mechanizmą, kad Windows Media Player galėtų nepaisyti naudotojų pasirinkimo „pagal nutylėjimą“ ir vėl aktyvuotis. Taigi minėtame sprendime numatytos priemonės
         neturi įtakos Windows Media Player kodo paplitimui AK ir atitinkamai programinės įrangos gamintojų ir informacijos teikėjų paskatoms „orientuoti savo papildomus
         pasiūlymus į Windows Media Player kaip į pagrindinę technologiją“.

      c)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      1216 Visų pirma Pirmosios instancijos teismas mano, kad pagrįsdama šį ieškinio pagrindą Microsoft iš esmės pakartoja argumentus, kuriuos ji pateikė dėl pirmojo pagrindo, t. y. dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo sąlygos
         (žr. šio sprendimo 1102−1122 punktus).

      1217 Motyvai, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šiems argumentams negalima pritarti, taikytini nagrinėjant
         ir šį pagrindą.

      1218 Taigi visų pirma dėl argumentų, kad Komisija neatsižvelgė į programinės įrangos gamintojų ir interneto svetainių kūrėjų suinteresuotumą
         turėti stabilią ir aiškiai apibrėžtą platformą, pakanka padaryti nuorodą į šio sprendimo 1148−1153 punktus.

      1219 Antra, Microsoft argumentas, kad ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė įpareigoja ją pabloginti operacinę
         sistemą Windows ir suteikti tretiesiems asmenims prastesnės savo produkto versijos licencijas, buvo paneigtas šio sprendimo 1165 punkte.

      1220 Šiuo klausimu primintina, kad ginčijamu sprendimu Microsoft nėra įpareigojama siūlyti tokią Windows versiją, iš kurios būtų pašalintos visos medijos rinkmenos, įskaitant rinkmenas, priklausančias operacinės sistemos bazinei
         medijos infrastruktūrai. Ji apima tik Windows Media Player rinkmenas, t. y. tokias, kurias pati Microsoft techniniuose dokumentuose atskiria nuo kitų rinkmenų (žr. šio sprendimo 916 ir 1164 punktus). Primintina, kad Windows XP Embedded pavyzdys įrodo, jog Windows Media Player pašalinimas iš operacinės sistemos nepadaro žalos kitoms šios sistemos funkcijoms (žr. šio sprendimo 1165 punktą).

      1221 Reikia pridurti, kad nuo 1998 m. birželio mėn. iki 1999 m. gegužės mėn. Microsoft siūlydavo duomenų srautams pritaikytą leistuvę kaip atskirą taikomąją programą ir tai neturėjo įtakos operacinės sistemos
         Windows veikimui. Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 936 punkte, Microsoft per posėdį pripažino, kad techniškai nuo 1999 m. gegužės mėn. ji galėjo ir toliau tiekti savo medijos leistuvę neįdiegdama
         jos į operacinę sistemą Windows 98 Second Edition.

      1222 Trečia, iš šio sprendimo 1219−1221 punktuose pateiktų samprotavimų matyti, kad Microsoft teiginys, jog ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte numatyta korekcinė priemonė iš esmės prieštaringa ir jos negalima
         įgyvendinti, yra nepagrįstas. Šis teiginys grindžiamas klaidinga prielaida, kad šioje korekcinėje priemonėje reikalaujama
         Windows versija yra prastesnė jos operacinės sistemos versija. Kaip Komisija teisingai pažymi rašytiniuose pareiškimuose, nors akivaizdu,
         kad pašalinus Windows Media Player iš Windows tokia operacinė sistema nebegalėtų teikti šios leistuvės funkcijų, iš to vis dėlto neišplaukia, kad minėta versija yra prastesnė
         arba kad visais kitais atžvilgiais ji yra ne tokia veiksminga kaip su šia leistuve susieta operacinės sistemos versija. Šiuo
         klausimu reikia pažymėti, kad Microsoft nustatytą reikalavimą tiekti „visiškai veikiančią“ AK klientų operacinės sistemos Windows versiją be Windows Media Player (ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punktas) reikia aiškinti atsižvelgiant į teiginį ginčijamo sprendimo 1012 konstatuojamojoje
         dalyje, kad „nesusieta su (Windows Media Player) Windows versija turi būti tokia pat veiksminga kaip ir susieta su (Windows Media Player) Windows versija, turint omenyje, kad (Windows Media Player) leistuvės funkcija pagal apibrėžimą nėra nesusietos Windows versijos dalis“.

      1223 Pirmosios instancijos teismas taip pat mano, kad toli gražu nebūdama neproporcinga ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte
         numatyta korekcinė priemonė yra tinkama, siekiant nutraukti nagrinėjamą piktnaudžiavimą ir išspręsti nustatytas konkurencijos
         problemas, sukeliant kuo mažiau nepatogumų Microsoft ir jos komerciniam modeliui.

      1224 Šios priemonės įgyvendinimas nereikalauja techniškai keisti dabartinės Microsoft praktikos; ja siekiama tik sukurti ginčijamo sprendimo 6 straipsnio a punkte apibrėžtą Windows versiją.

      1225 Konkrečiai tariant, Microsoft išsaugo teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą Windows su Windows Media Player. Šiuo klausimu primintina, kad Komisija siekia tik suteikti vartotojams galimybę įsigyti šią operacinę sistemą be tos medijos
         leistuvės.

      1226 Reikia pridurti, kad nagrinėjama korekcinė priemonė, kaip teisingai pažymi Komisija, nedaro neigiamos įtakos Microsoft galėjimui prekiauti savo medijos leistuve ir nedraudžia siūlyti ją parsisiųsti internetu.

      1227 Galiausiai Pirmosios instancijos teismas mano, kad dėl 974 punkte nurodytų priežasčių Komisija galėjo pagrįstai galvoti, jog
         pagal JAV susitarimą Microsoft pritaikytų priemonių nepakanka nagrinėjamam piktnaudžiavimui nutraukti ir nustatytoms konkurencijos problemoms išspręsti.

      1228 Atsižvelgiant į šiuos argumentus, antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      1229 Todėl reikia atmesti prašymus panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jie susiję su probleminiu Windows ir Windows Media Player susieto pardavimo klausimu.

      D –  Dėl problemos, susijusios su nepriklausomu už priežiūrą atsakingu asmeniu
      1.     Ginčijamas sprendimas
      1230 Pagal ginčijamo sprendimo 4 straipsnio pirmąją pastraipą Microsoft įpareigojama nutraukti 2 straipsnyje nustatytus piktnaudžiavimo veiksmus, laikydamasi to paties sprendimo 5 ir 6 straipsniuose
         nustatytų sąlygų. Microsoft taip pat turi susilaikyti nuo bet kokių veiksmų, turinčių identišką ar panašų tikslą arba poveikį kaip piktnaudžiavimo praktika
         (4 straipsnio antroji pastraipa).

      1231 Korekcinė priemonė ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatytam atsisakymui pateikti su suderinamumu susijusią informaciją
         yra šio sprendimo 5 straipsnyje Microsoft nustatyta pareiga per 120 dienų nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos atskleisti šią informaciją bet kuriai bendrovei, norinčiai
         kurti ir platinti darbo grupės serverių operacines sistemas, ir leisti šioms bendrovėms naudotis šia informacija protingomis
         bei nediskriminuojančiomis sąlygomis kuriant bei platinant darbo grupės serverių operacines sistemas. Microsoft taip pat įpareigojama užtikrinti, kad suteikta su suderinamumu susijusi informacija prireikus bus laiku atnaujinta. Galiausiai
         ginčijamo sprendimo 5 straipsniu Microsoft įpareigojama per 120 dienų nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos sukurti mechanizmą, leidžiantį suinteresuotosioms bendrovėms
         gauti naudingos informacijos apie su suderinamumu susijusios informacijos turinį ir naudojimo sąlygas.

      1232 Nustatant korekcinę priemonę dėl piktnaudžiavimo AK klientų operacinės sistemos Windows ir Windows Media Player susietu pardavimu, ginčijamo sprendimo 6 straipsniu Microsoft įpareigojama per 90 dienų nuo pranešimo apie šį sprendimą dienos pateikti savo AK klientų operacinės sistemos Windows visiškai veikiančią versiją be Windows Media Player, išsaugodama teisę ir toliau siūlyti savo AK klientų operacinę sistemą Windows su Windows Media Player.

      1233 Be to, ginčijamo sprendimo 7 straipsnis numato mechanizmą, kuris padėtų Komisijai stebėti, ar Microsoft laikosi ginčijamo sprendimo, ir apimtų nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimą. Remiantis šiuo straipsniu,
         šį mechanizmą per 30 dienų nuo pranešimo apie ginčijamą sprendimą dienos turi pasiūlyti Microsoft, turint omenyje, kad tuo atveju, jei Komisija manytų, kad Microsoft pasiūlytas mechanizmas yra netinkamas, ji „galėtų nustatyti tokį mechanizmą sprendimu“.

      1234 Ginčijamo sprendimo 1043−1048 konstatuojamosiose dalyse Komisija išsamiai aprašo ankstesniame punkte minėtą stebėjimo mechanizmą
         ir skelbia „principus, kuriais turi vadovautis Microsoft (teikdama savo siūlymą dėl nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimo)“ (ginčijamo sprendimo 1044 konstatuojamoji
         dalis).

      1235 Taigi ginčijamo sprendimo 1045 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad už priežiūrą atsakingam asmeniui „iš esmės pavedama“
         teikti nuomones trečiųjų asmenų ar Komisijos prašymu arba savo iniciatyva dėl „klausimo, ar Microsoft tam tikrais atžvilgiais pažeidė su <...> (ginčijamu) sprendimu ir visais svarbiais klausimais dėl jo veiksmingo įgyvendinimo
         susijusias pareigas“.

      1236 Ginčijamo sprendimo 1046−1047 konstatuojamosiose dalyse Komisija patikslina už priežiūrą atsakingo asmens užduotis kiekvieno
         iš dviejų nagrinėjamų piktnaudžiavimų atžvilgiu (žr. 1261 punktą).

      1237 Ginčijamo sprendimo 1048 konstatuojamojoje dalyje Komisija paskelbė principus, į kuriuos Microsoft turi atsižvelgti teikdama siūlymą dėl už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimo. Pirma, ji nurodo, kad pastarąjį iš Microsoft sudaryto asmenų sąrašo skiria Komisija. Microsoft turi numatyti procedūrą, leidžiančią Komisijai pačiai paskirti už priežiūrą atsakingą asmenį, jei ji mano, kad nė vienas
         iš pasiūlytų asmenų negali atlikti šių funkcijų. Antra, Komisija nurodo, kad už priežiūrą atsakingas asmuo turi būti nepriklausomas
         nuo Microsoft ir kad „visos nuostatos turi užtikrinti, kad (jam) nekyla ir nekils interesų konflikto“. Už priežiūrą atsakingas asmuo privalo
         turėti kvalifikaciją, reikalingą gerai vykdyti įgaliojimus, ir galimybę paskirti ekspertus tam tikroms konkrečioms užduotims
         atlikti. Trečia, Komisija nurodo, jog šios nuostatos turi užtikrinti, kad už priežiūrą atsakingam asmeniui „būtų teikiama
         pagalba, informacija, dokumentai, kad jis turėtų prieigą prie Microsoft patalpų ir personalo visur, kur tik to gali pagrįstai prireikti vykdant jo įgaliojimus“. Ketvirta, Komisija mano, kad už
         priežiūrą atsakingas asmuo privalo turėti prieigą prie atitinkamų Microsoft produktų šaltinio kodo. Galiausiai, penkta, ji nurodo, kad „visos su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusios sąnaudos,
         įskaitant atitinkamą atlyginimą už vykdomas užduotis, tenka Microsoft“.

      2.     Šalių argumentai
      1238 Microsoft mano, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje jai nustatyta pareiga paskirti nepriklausomą už priežiūrą atsakingą asmenį yra
         neteisėta, nes Komisija neturi teisės, pirma, perleisti privačiam asmeniui vykdymo įgaliojimų, kurie jai suteikti pagal Reglamentą
         Nr. 17, ir, antra, įpareigoti ją padengti visas su ginčijamo sprendimo laikymusi susijusias stebėjimo sąnaudas, įskaitant
         atlyginimą nepriklausomam už priežiūrą atsakingam asmeniui.

      1239 Pirmiausia Microsoft ginčija, kad jos prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnį yra nesavalaikis. Be kita ko, Komisija negali remtis
         tuo, kad ji galėtų nustatyti stebėjimo mechanizmą atskiru sprendimu tuo atveju, jei jos netenkintų Microsoft pasiūlymas, ir todėl pastaroji galėtų reikalauti panaikinti šį sprendimą.

      1240 Be to, Microsoft nurodo, kad iš ginčijamo sprendimo 1043−1048 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, jog šiuo atveju už priežiūrą atsakingam
         asmeniui suteikiami paprastai Komisijai tenkantys tyrimo ir vykdymo įgaliojimai. Ji pažymi, kad nors pagrindinis už priežiūrą
         atsakingo asmens uždavinys – teikti nuomones apie ginčijamo sprendimo laikymąsi, jis taip pat gali nagrinėti priemones, kurių
         ėmėsi Microsoft, siekdama laikytis šio sprendimo. Microsoft pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo 1317 išnašoje pažymėta, jog „už priežiūrą atsakingas asmuo turėtų ne tik reaguoti, bet
         ir vaidinti aktyvų vaidmenį, kontroliuojant, kaip Microsoft laikosi įpareigojimų“. Taigi ginčijamu sprendimu siekiama nustatyti nepriklausomą tyrimo ir vykdymo priemonių šaltinį.

      1241 Tačiau, remiantis Reglamento Nr. 17 11 ir 14 straipsniais ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl
         konkurencijos taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose, įgyvendinimo 18−21 straipsniais, tyrimo ir vykdymo įgaliojimai
         pagal šias taisykles tenka tik Komisijai ir nacionalinėms konkurencijos tarnyboms. Nė vienas iš šių reglamentų neleidžia Komisijai
         perduoti savo įgaliojimų trečiosioms šalims ir juo labiau privatiems asmenims.

      1242 Microsoft priduria, kad perduodama savo įgaliojimus Komisija pažeidė teismų praktikoje pripažįstamą įmonių teisę į gynybą.

      1243 Dublike Microsoft patikslina, jog ji visiškai neprieštarauja, kad nepriklausomas už priežiūrą atsakingas asmuo patarinėtų Komisijai techniniais
         klausimais. Tačiau ji mano, kad pastaroji turėtų tam skirti savo ekspertą.

      1244 Antra, Microsoft pažymi, kad pagal ginčijamo sprendimo 7 straipsnį kartu su šio sprendimo 1048 konstatuojamosios dalies v punktu ji įpareigojama
         padengti „visas su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusias sąnaudas, įskaitant atitinkamą atlyginimą už vykdomas
         užduotis“. Tačiau, remiantis konkurencijos taisyklėmis, Komisija gali skirti atitinkamai įmonei tik vienkartines ar reguliariai
         mokamas baudas ir negali nustatyti kitų piniginių prievolių.

      1245 Microsoft mano, kad Komisija negali remtis savo įgaliojimais nurodyti įmonei nutraukti pažeidimą, pateisindama faktą, kad ji nurodo
         jai padengti su už priežiūrą atsakingu asmeniu susijusias sąnaudas. Tokios piniginės prievolės nustatymas teisiškai nepagrįstas
         nei pagal Reglamentą Nr. 17, nei pagal Reglamentą Nr. 1/2003, nei pagal kokį nors kitą dokumentą.

      1246 Komisija visų pirma tvirtina, kad argumentai, kuriuos Microsoft pateikia dėl už priežiūrą atsakingo asmens, nepriimtini, nes yra nesavalaikiai, hipotetiniai ir jų nepakanka tam, kad būtų
         panaikintas ginčijamo sprendimo 7 straipsnis. Ji primena, jog pagal šį straipsnį Microsoft turi pasiūlyti stebėjimo mechanizmą, numatant, kad Komisija gali nustatyti tokį mechanizmą sprendimu tuo atveju, jei mano,
         kad Microsoft pasiūlytas mechanizmas netinkamas. Ji pažymi, kad ginčijamo sprendimo 1044−1048 konstatuojamosiose dalyse skelbiami principai,
         kuriais Microsoft turi vadovautis teikdama šį pasiūlymą, tačiau dauguma šių principų nėra numatyti ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje. Konkrečiai
         tariant, šiame straipsnyje nėra numatytos konkrečios už priežiūrą atsakingo asmens funkcijos ir jo atlyginimo „šaltinis“.
         Taigi Microsoft gali laisvai pasiūlyti asmenį, kuris turėtų siauresnius įgaliojimus negu numatyta ginčijamame sprendime, bei įvairias atlyginimo
         sąlygas. Komisija vėliau galėtų šiuos pasiūlymus atmesti ir sprendimu nustatyti kitaip surašytus įgaliojimus. Toks sprendimas
         būtų ne ginčijamą sprendimą patvirtinantis aktas, o aktas, kurį galima ginčyti.

      1247 Be to, Komisija nurodo, kad Microsoft argumentai nepagrįsti.

      1248 Pirma, Komisija teigia, kad iš ginčijamo sprendimo 1044−1048 konstatuojamųjų dalių nematyti, jog ji perdavė pagal EB 81 ir
         EB 82 straipsnius turimus įgaliojimus. Ji tvirtina, kad ginčijamame sprendime, kalbant apie „informacijos rinkimą“, numatytas
         tik „konsensuso mechanizmas“, leidžiantis greitai išspręsti daugumą techninių klausimų, kurių gali kilti įgyvendinant korekcines
         priemones. Ji pripažįsta, kad ginčijamo sprendimo 1048 konstatuojamojoje dalyje ir 1317 išnašoje numatyta nepriklausomo už
         priežiūrą atsakingo asmens galimybė teikti Microsoft klausimus ir gauti prieigą prie atitinkamų produktų dokumentų ir šaltinio kodo, tačiau tvirtina, kad niekas pastarajai nedraudžia
         įgaliojimo projekte nurodyti, kad ji gali neatsakyti į tokius klausimus arba nesuteikti prieigos prie prašomos informacijos.
         Atsižvelgdama į tokį atsisakymą Komisija nagrinėtų tikslingumą veikti remiantis Reglamento Nr. 1/2003 V skirsniu bei išsaugotų
         visišką diskreciją tyrimo įgaliojimų panaudojimo atžvilgiu.

      1249 Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo rašytinį klausimą Komisija nurodo, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnis grindžiamas
         Reglamento Nr. 17 3 straipsniu ir kad jame „nurodyti“ minėtu straipsniu suteikiami įgaliojimai priimti sprendimą, reikalaujantį,
         kad įmonės nutrauktų pažeidimą.

      1250 Antra, Komisija teigia, kad Microsoft įpareigojimas padengti už priežiūrą atsakingo asmens veiklos sąnaudas akivaizdžiai nėra susijęs su Reglamente Nr. 17 ir Reglamente
         Nr. 1/2003 nustatytomis sankcijomis. Ji tvirtina, kad jei ginčijamo sprendimo 7 straipsnį reikėtų suprasti kaip įpareigojantį
         atlyginti nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens veiklos sąnaudas, šios pareigos teisinis pagrindas būtų Reglamento Nr. 17
         3 straipsnis. Ji paaiškina, kad remiantis šiuo straipsniu priimtame sprendime gali būti arba nurodyta imtis tam tikrų nepagrįstai
         neatliktų veiksmų, arba uždrausta tęsti tam tikrą veiklą, veiksmus ar sudaryti situacijas, kurie prieštarauja Sutarčiai, ir
         kad tai gali būti susiję su tikromis asmens, kurio atžvilgiu priimtas sprendimas, sąnaudomis. Darydama nuorodą į ginčijamo
         sprendimo 1044 konstatuojamąją dalį, ji pažymi, kad patvirtinus korekcines priemones reikia veiksmingai kontroliuoti, kaip
         laikomasi pareigų, kurios Microsoft nustatytos ginčijamu sprendimu.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      1251 Microsoft siekia ginčijamo sprendimo 7 straipsnio panaikinimo nurodydama, kad neteisėtai perduodama trečiajai šaliai tyrimo ir vykdymo
         įgaliojimus Komisija viršijo savo kompetenciją pagal EB 82 straipsnį ir Reglamentą Nr. 17. Įmonei nustatytas įpareigojimas
         sukurti stebėjimo mechanizmą, pvz., koks numatytas ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje, ir mokėti atlyginimą Komisijos trečiajai
         šaliai, kuriai ši institucija pavedė padėti prižiūrėti, kaip laikomasi sprendime dėl pažeidimo nurodytų korekcinių priemonių,
         neturi jokio teisinio pagrindo Bendrijos teisėje.

      1252 Komisija mano, kad šis prašymas dėl panaikinimo yra nesavalaikis ir todėl nepriimtinas, nes ginčijamo sprendimo 7 straipsnis
         nenustato Microsoft jokios pareigos, o tik ragina ją pateikti pasiūlymą dėl galimo stebėjimo mechanizmo sukūrimo. Bet kuriuo atveju šiame straipsnyje
         nenumatytas joks įgaliojimų perdavimas. Komisija tvirtina, kad šis stebėjimo mechanizmas bei Microsoft įpareigojimas padengti nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens atlyginimo sąnaudas grindžiami Reglamento Nr. 17 3 straipsniu,
         leidžiančiu jai nurodyti atitinkamoms įmonėms nutraukti nustatytą pažeidimą.

      1253 Primintina, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnio teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į akto priėmimo metu egzistavusias
         faktines ir teisines aplinkybes. Pažymėtina, kad tuo metu galiojo Reglamentas Nr. 17, o jį pakeitęs Reglamentas Nr. 1/2003
         įsigaliojo tik nuo 2004 m. gegužės 1 dienos.

      1254 Taip pat reikia priminti, kad tuo metu, kai buvo priimamas ginčijamas sprendimas, tarp Komisijos tyrimo ir vykdymo įgaliojimų,
         kiek tai svarbu prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnį požiūriu, buvo įgaliojimai įpareigoti atitinkamas įmones
         nutraukti Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalyje numatytą pažeidimą, prašyti pateikti šio reglamento 11 straipsnyje numatytą
         informaciją, tyrimo įgaliojimai, numatyti to paties reglamento 14 straipsnyje, bei aptariamo reglamento 16 straipsnyje numatyti
         įgaliojimai nustatyti įmonėms reguliariai mokamas baudas, siekiant priversti jas nutraukti konstatuotą pažeidimą.

      1255 Pirmosios instancijos teismas visų pirma mano, kad reikia atmesti Komisijos argumentą, jog prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo
         7 straipsnį nesavalaikis, nes šiuo straipsniu Microsoft tik raginama pateikti pasiūlymą, kol Komisija priims galutinį sprendimą dėl stebėjimo mechanizmo patvirtinimo. Tai, kad ginčijamo
         sprendimo 7 straipsnyje raginama pateikti pasiūlymą, negali pakeisti šio straipsnio privalomumo ir Komisijos teisės reikalauti
         nutraukti pažeidimą.

      1256 Jeigu Komisija sprendimu nustato, kad įmonė pažeidė EB 82 straipsnį, pastaroji privalo kuo greičiau imtis visų priemonių,
         būtinų suderinti savo veiksmus su šia nuostata, net nesant šiame sprendime Komisijos nustatytų specialių priemonių. Jei tokiame
         sprendime numatytos korekcinės priemonės, atitinkama įmonė privalo jas įgyvendinti − padengdama visas su jų įgyvendinimu susijusias
         išlaidas − nes kitaip, remiantis Reglamento Nr. 17 16 straipsniu, ji būtų įpareigota reguliariai mokėti baudą (žr. šio sprendimo
         1259 punktą).

      1257 Iš ginčijamo sprendimo 7 straipsnio ir ypač iš Microsoft nustatyto 30 dienų termino išplaukia, kad šioje nuostatoje nustatyta būtent tokia privaloma priemonė. Nors, nesant atitinkamo
         Microsoft pasiūlymo, pirma galima reakcija būtų numatytoji 7 straipsnio antrojoje pastraipoje, t. y. stebėjimo mechanizmo nustatymas
         sprendimu, tai nereiškia, kad dėl pareigos pateikti pasiūlymą nesilaikymo Microsoft negali būti nustatyta reguliariai mokama bauda. Nustatytos priemonės privalomumo negali paneigti paprasta aplinkybė, kad
         Komisija pasilieka teisę pati nustatyti tokį mechanizmą tuo atveju, jei ji manytų, kad Microsoft pasiūlytas mechanizmas netinkamas. Tokios specialios sprendime dėl EB 82 straipsnio pažeidimo nutraukimo nustatytos priemonės
         neįgyvendinimas sudaro atskirą Bendrijos teisės, šiuo atveju Reglamento Nr. 17 3 straipsnio, pažeidimą.

      1258 Tokio vertinimo negali paneigti Komisijos argumentas, kad Microsoft būtų galėjusi pateikti kitokį pasiūlymą, labiau atitinkantį jos pačios nuomonę apie tai, dėl ko Komisija turėjo teisę ją
         įpareigoti. Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką akto rezoliucinė dalis neatskiriama nuo motyvuojamosios
         dalies ir prireikus turi būti aiškinama atsižvelgiant į motyvus, kuriais vadovaujantis jis buvo priimtas (1997 m. gegužės
         15 d. Teisingumo Teismo sprendimo TWD prieš Komisiją, C‑355/95 P, Rink. p. I–2549, 21 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑91/01, Rink. p. I 4355, 49 punktas; 2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pollmeier Malchow prieš Komisiją, T 137/02, Rink. p. II 3541, 60 punktas).

      1259 Pirmosios instancijos teismas mano, kad, atsižvelgiant į Komisijos numatytas už priežiūrą atsakingo asmens užduotis, trumpai
         aprašytas 1261 punkte, bei į jai pagal Reglamento Nr. 17 3 ir 16 straipsnius suteiktus įgaliojimus, ginčijamo sprendimo 7 straipsnis
         numato, kad jeigu per nustatytą 30 dienų laikotarpį Microsoft nepateiktų ginčijamo sprendimo 1045−1048 konstatuojamosiose dalyse nurodytus principus atitinkančio pasiūlymo, ji pažeistų
         šį sprendimą ir galėtų būti įpareigota reguliariai mokėti baudą pagal Reglamento Nr. 17 16 straipsnį. Iš to išplaukia, kad
         ginčijamo sprendimo 7 straipsnis daro tiesioginį poveikį Microsoft teisinei padėčiai, todėl prašymas panaikinti šią nuostatą negali būti laikomas nesavalaikiu arba spekuliatyviu, kaip teigia
         Komisija.

      1260 Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia išnagrinėti klausimą, ar ginčijamo sprendimo 7 straipsnio teisinis pagrindas
         gali būti Reglamentas Nr. 17, ar vis dėlto, kaip teigia Microsoft, nurodydama sutikti su nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens, turinčio nagrinėjamus įgaliojimus ir vykdančio nagrinėjamą
         užduotį, patvirtinimu, Komisija viršijo savo tyrimo ir vykdymo įgaliojimus.

      1261 Šiuo klausimu pažymėtina, jog iš ginčijamo sprendimo 1043−1048 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad nepriklausomo už priežiūrą
         atsakingo asmens užduotims visų pirma priklauso:

      –        jo „pagrindinė funkcija“ – teikti nuomones dėl klausimo, ar Microsoft tam tikrais konkrečiais atvejais pažeidė pareigas, tenkančias jai pagal ginčijamą sprendimą (įskaitant pareigą teisingai
         įgyvendinti korekcines priemones),

      –        šios nuomonės teikiamos arba trečiosios šalies, arba Komisijos prašymu, arba paties už priežiūrą atsakingo asmens iniciatyva,
      –        šiuo klausimu numatyta, kad už priežiūrą atsakingas asmuo turėtų ne tik reaguoti, bet ir vaidinti aktyvų vaidmenį kontroliuojant,
         kaip Microsoft laikosi įpareigojimų (ginčijamo sprendimo 1317 išnaša),

      –        nagrinėjamo neteisėto atsisakymo klausimu už priežiūrą atsakingas asmuo turi įvertinti, ar Microsoft atskleidė išsamią ir teisingą informaciją, ar ji suteikia prieigą prie specifikacijų ir leidžia jomis naudotis protingomis
         ir nediskriminacinėmis sąlygomis ir ar informacija atskleidžiama laiku,

      –        piktnaudžiavimo susietu pardavimu klausimu už priežiūrą atsakingas asmuo turi patarti Komisijai, ar trečiųjų asmenų skundai
         dėl Microsoft įpareigojimų nesilaikymo techniniu požiūriu pagrįsti, ypač ar Windows versija be Windows Media Player neveikia blogiau negu su šia leistuve susietos Windows versijos, kuriomis Microsoft ir toliau prekiauja. Už priežiūrą atsakingas asmuo taip pat turi išnagrinėti, ar Microsoft neapsunkina konkuruojančių medijos leistuvių veikimo, pasirinktinai, netinkamai arba pavėluotai atskleisdama WindowsAPI.

      1262 Ginčijamo sprendimo 1048 konstatuojamojoje dalyje Komisija skelbia šiuos principus, kuriais Microsoft turi vadovautis, teikdama savo pasiūlymą dėl nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimo pagal šio sprendimo 7 straipsnį:

      –        nepriklausomą už priežiūrą atsakingą asmenį iš Microsoft sudaryto asmenų sąrašo skiria Komisija (1048 konstatuojamosios dalies i punktas),

      –        už priežiūrą atsakingas asmuo turi būti nepriklausomas nuo Microsoft ir visos nuostatos turi užtikrinti, kad jam nekyla ir nekils interesų konfliktas; už priežiūrą atsakingas asmuo privalo turėti
         kvalifikaciją, reikalingą gerai vykdyti įgaliojimus, ir turėti galimybę paskirti ekspertus tam tikroms konkrečioms užduotims
         atlikti (1048 konstatuojamosios dalies ii punktas),

      –        šios nuostatos turi užtikrinti, kad už priežiūrą atsakingam asmeniui „būtų teikiama pagalba, informacija, dokumentai, kad
         jis turėtų prieigą prie Microsoft patalpų ir personalo visur, kur tik to gali pagrįstai prireikti vykdant jo įgaliojimus (1048 konstatuojamosios dalies iii punktas),

      –        už priežiūrą atsakingas asmuo privalo turėti prieigą prie pagrindinių Microsoft produktų šaltinio kodo (bet kokie ginčai dėl Microsoft atskleistų specifikacijų teisingumo ir išsamumo gali būti sprendžiami tik patikrinant techninius dokumentus, atsižvelgiant
         į Microsoft produktų šaltinio kodą) (1048 konstatuojamosios dalies iv punktas),

      –        visos su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusios sąnaudos, įskaitant atitinkamą atlyginimą už vykdomas užduotis,
         tenka Microsoft (1048 konstatuojamosios dalies v punktas).

      1263 Iš to išplaukia, kad, Komisijos nuomone, nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens užduotys – vertinti ir tikrinti korekcinių
         priemonių įgyvendinimą, prireikus prieinant prie pirmesnio punkto trečioje ir ketvirtoje įtraukose nurodytų išteklių, jam
         veikiant visiškai nepriklausomai ir net savo iniciatyva.

      1264 Komisija savo rašytiniuose pareiškimuose aiškiai pripažino, kad neturi teisės perduoti trečiajai šaliai jai suteiktų pagal
         Reglamentą Nr. 17 tyrimo ir vykdymo įgaliojimų. Ji ginčija, kad ginčijamame sprendime numatytas stebėjimo mechanizmas numato
         tokį įgaliojimų perdavimą.

      1265 Tačiau, kaip pripažino ir Microsoft, Komisija turi teisę kontroliuoti, kaip atitinkama įmonė įgyvendina sprendime dėl pažeidimo nustatytas korekcines priemones,
         ir įsitikinti, kad kitos priemonės, skirtos nutraukti antikonkurencinį poveikį, buvo įvykdytos visiškai ir laiku. Šiais tikslais
         ji gali naudotis savo tyrimo įgaliojimais, numatytais Reglamento Nr. 17 14 straipsnyje, ir prireikus kreiptis į nepriklausomą
         ekspertą tam, kad jis paaiškintų techninius klausimus.

      1266 Be to, neginčytina, kad jei Komisija nuspręstų pasikviesti nepriklausomą ekspertą, ji galėtų jam pateikti informaciją ir dokumentus,
         gautus vykdant tyrimo įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį.

      1267 Remiantis šio reglamento 11 straipsnio 4 dalimi ir 14 straipsnio 3 dalimi, įmonės privalo pateikti Komisijos prašomą informaciją
         ir leisti atlikti jos nurodytus patikrinimus. Tačiau prireikus Bendrijos teismas vykdytų tokių prašymų ir patikrinimų teisminę
         kontrolę.

      1268 Pirmosios instancijos teismas mano, kad nustatydama stebėjimo mechanizmą, apimantį nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens,
         pvz., numatyto ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje ir įgalioto vykdyti šio sprendimo 1048 straipsnio iii ir v punktuose nurodytas
         funkcijas, paskyrimą, Komisija stipriai peržengė situacijos ribas, kai ji skiria savo nepriklausomą ekspertą, turintį ją konsultuoti
         atliekant tyrimą dėl ginčijamo sprendimo 4, 5 ir 6 straipsniuose numatytų korekcinių priemonių įgyvendinimo.

      1269 Ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje Komisija reikalauja paskirti trečiąjį asmenį, kuris, vykdydamas savo funkcijas, būtų nepriklausomas
         ne tik nuo Microsoft, bet ir nuo jos pačios, nes įgyvendindamas savo įgaliojimus šis trečiasis asmuo turi veikti savo iniciatyva ir trečiųjų šalių
         prašymu. Kaip pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 1043 konstatuojamojoje dalyje, šis reikalavimas viršija paprastą įpareigojimą
         pranešti apie Microsoft veiksmus.

      1270 Be to, numatytas nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens vaidmuo neapsiriboja vien klausimų uždavimu Microsoft ir atsakymų su patarimais dėl korekcinių priemonių vykdymo pateikimu Komisijai. Dėl Microsoft pareigos leisti už priežiūrą atsakingam asmeniui nepriklausomai nuo Komisijos naudotis informacija ir dokumentais, patekti
         į jos patalpas, bendrauti su įmonės darbuotojais bei susipažinti su atitinkamų Microsoft produktų šaltinio kodais Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad kontroliuojant su korekcinėmis priemonėmis susijusią Microsoft veiklą nenustatytas joks už priežiūrą atsakingo asmens veiklos laiko apribojimas. Šiuo klausimu konstatuotina, jog iš ginčijamo
         sprendimo 1002 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad, Komisijos nuomone, pareiga atskleisti su suderinamumu susijusią informaciją
         „ateityje“ turi būti taikoma būsimoms Microsoft produktų kartoms.

      1271 Iš to išplaukia, kad, vykdydama savo įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, Komisija negali priversti Microsoft perduoti nepriklausomam už priežiūrą atsakingam asmeniui įgaliojimų, kurių ji pati neturi teisės suteikti trečiajai šaliai.
         Tai reiškia, kad ginčijamo sprendimo 7 straipsnio antroji pastraipa neturi teisinio pagrindo, ypač kiek joje numatytas tyrimo
         įgaliojimų, kuriuos pagal Reglamentą Nr. 17 gali vykdyti tik ji, perdavimas nepriklausomam už priežiūrą atsakingam asmeniui.

      1272 Be to, jeigu, kaip teigia Komisija, ji siekė sukurti tik „konsensuso mechanizmą“, visiškai nereikėjo nustatyti tokio mechanizmo
         ginčijamo sprendimo 7 dalyje.

      1273 Galiausiai Komisija veikia viršydama savo įgaliojimus, ginčijamo sprendimo 7 straipsnyje kartu su šio sprendimo 1048 konstatuojamosios
         dalies v punktu įpareigodama Microsoft padengti visas su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu susijusias sąnaudas, įskaitant jo atlyginimą bei užduočių vykdymo
         sąnaudas.

      1274 Nė viena Reglamento Nr. 17 nuostata nesuteikia Komisijai teisės nustatyti įmonėms pareigą padengti sąnaudas, kurių ji pati
         patiria stebėdama, kaip vykdomos korekcinės priemonės.

      1275 Kaip institucija, atsakinga už Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymą, Komisija privalo savarankiškai, objektyviai ir nešališkai
         užtikrinti sprendimų dėl pažeidimo vykdymą. Šiuo atžvilgiu tai, kad veiksmingas Bendrijos teisės įgyvendinimas priklausytų
         arba jam turėtų įtakos įmonės, kurios atžvilgiu priimamas sprendimas, noras ar galėjimas padengti tokias sąnaudas, nebūtų
         suderinama su jos atsakomybe.

      1276 Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad Komisija neturi neribotos diskrecijos, nustatydama korekcines priemones, skirtinas
         įmonės pažeidimui nutraukti. Taikant Reglamento Nr. 17 3 straipsnį, proporcingumo principas reikalauja, jog našta, nustatoma
         įmonėms, kad jos nutrauktų pažeidimą, neviršytų to, kas tinkama ir būtina numatytam tikslui pasiekti, t. y. atkurti teisėtumą
         pažeistų teisės normų atžvilgiu (107 punkte minėto sprendimo Magill 93 punktas).

      1277 Jei Komisija nėra kompetentinga, remdamasi Reglamento Nr. 17 3 straipsniu, savo sprendimu nustatyti EB 82 straipsnį pažeidusiai
         įmonei korekcinių priemonių, įskaitant su jomis susijusias sąnaudas, viršijančių būtinas ir tinkamas ribas, ji juo labiau
         negali įpareigoti šios įmonės padengti sąnaudų, kurių patiria ji pati, įgyvendindama savo funkcijas tyrimo ir vykdymo srityse.

      1278 Išdėstyti argumentai parodo, kad Reglamentas Nr. 17 negali būti ginčijamo sprendimo 7 straipsnio teisinis pagrindas ir todėl
         šis straipsnis viršija Komisijos kompetenciją tyrimo ir vykdymo srityse pagal Reglamentą Nr. 17, kiek juo, viena vertus, Microsoft įpareigojama pateikti pasiūlymą dėl mechanizmo, apimančio nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens, turinčio įgaliojimus
         nepriklausomai nuo Komisijos naudotis teikiama pagalba, informacija, dokumentais, patekti į jos patalpas, bendrauti su įmonės
         darbuotojais bei susipažinti su atitinkamų Microsoft produktų šaltinio kodu, paskyrimą, ir, antra vertus, numatoma Microsoft pareiga padengti visas sąnaudas, susijusias su už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu, įskaitant jo atlyginimą. Todėl Komisija
         negali pasilikti teisės nustatyti tokį mechanizmą sprendimu tuo atveju, jei manytų, kad Microsoft pasiūlytas mechanizmas netinkamas.

      1279 Iš to išplaukia, kad reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 7 straipsnį, kaip nurodyta ankstesniame punkte.

      II –  Dėl prašymų panaikinti skirtą baudą arba sumažinti jos dydį
      A –  Ginčijamas sprendimas
      1280 Už abu ginčijamame sprendime nustatytus piktnaudžiavimo atvejus buvo skirta 497 196 304 eurų bauda (ginčijamo sprendimo 3 straipsnis).

      1281 Baudos klausimą Komisija išnagrinėjo ginčijamo sprendimo 1054−1080 konstatuojamosiose dalyse.

      1282 Pirmiausia Komisija nurodo, kad atsižvelgė į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies nuostatas (ginčijamo straipsnio 1054 konstatuojamoji
         dalis), ir primena, kad nustatydama baudos dydį ji privalo atsižvelgti į pažeidimo sunkumą, trukmę ir įvairias sunkinančias
         ar lengvinančias aplinkybes (ginčijamo sprendimo 1055 konstatuojamoji dalis).

      1283 Antra, Komisija atmeta argumentus, kuriuos Microsoft pateikė per administracinę procedūrą, pagrįsdama savo nuomonę, kad šioje byloje bauda iš viso neturėjo būti skirta (ginčijamo
         sprendimo 1056−1058 konstatuojamosios dalys).

      1284 Šiuo klausimu ji pirmiausia nurodo, jog iš ginčijamo sprendimo teisiniu požiūriu pakankamai aiškiai išplaukia, kad Microsoft tyčia arba dėl neatsargumo pažeidė EB 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį (ginčijamo sprendimo 1057 konstatuojamoji
         dalis). Antra, ji neigia sukūrusi „naują teisės normą“ ir mano, kad Microsoft turėjo suprasti, jog pažeidžia minėtas nuostatas (ta pati konstatuojamoji dalis). Trečia, ji atmeta Microsoft argumentą, kad piktnaudžiavimas susietu pardavimu negalėjo prasidėti 1999 m., nes kai kurios medijos skaitymo funkcijos į
         operacinę sistemą Windows buvo diegiamos nuo 1992 m. (ta pati konstatuojamoji dalis).

      1285 Trečia, Komisija paaiškina, kaip ji apskaičiavo baudą (ginčijamo sprendimo 1059−1079 konstatuojamosios dalys).

      1286 Pirmiausia, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, Komisija nustatė pagrindinį baudos dydį (ginčijamo sprendimo 1059−1078 konstatuojamosios
         dalys).

      1287 Dėl pažeidimo sunkumo ji primena, kad vertindama šį veiksnį ji turi atsižvelgti į šio pažeidimo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai
         ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo sprendimo 1060 konstatuojamoji dalis).

      1288 Dėl pažeidimo pobūdžio ginčijamo sprendimo 1061−1068 konstatuojamosiose dalyse Komisija pažymi, kad:

      –        Teisingumo Teismas ne kartą yra pripažinęs neteisėtais dominuojančių įmonių atsisakymus tiekti ir vykdomą susietą pardavimą;
      –        Microsoft užima dominuojančia padėtį AK klientų operacinių sistemų rinkoje ir turi daugiau kaip 90 % rinkos,

      –        šiai ir kitoms dviem ginčijamame sprendime nustatytoms rinkoms būdingas stiprus tiesioginis ir netiesioginis tinklo poveikis,
      –        šiomis aplinkybėmis Microsoft pritaikė sverto efekto strategiją, o tai sudaro du atskirus pažeidimus,

      –        piktnaudžiavimo atsisakymu pateikti informaciją atveju Microsoft elgėsi pagal bendrą elgesio modelį, kuriuo buvo siekiama sukurti ir gauti naudos iš išimtinių AK klientų operacinės sistemos
         ir darbo grupės serverių operacinės sistemos ryšių ir kuris reiškia ankstesnės praktikos, teikiant daugiau informacijos, nutraukimą,

      –        toks piktnaudžiavimas leidžia Microsoft užimti dominuojančią padėtį „labai svarbioje“ darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje,

      –        šios rinkos užkariavimas gali daryti neigiamą poveikį konkurencijai,
      –        dėl piktnaudžiavimo susietu pardavimu kartu su Microsoft AK klientų operacine sistema paplinta jos leistuvė Windows Media Player, o tai sulaiko kompiuterinės įrangos gamintojus nuo išankstinio trečiųjų medijos leistuvių įdiegimo AK klientams ir turi
         neigiamos įtakos konkurencijai duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje,

      –        be to, toks piktnaudžiavimas daro didelį poveikį konkurencijai informacijos teikimo internetu ir medijos programinės įrangos
         sektoriuose,

      –        galiausiai dominavimas duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje gali atverti kelią į kitas susijusias rinkas,
         iš kurių kai kurios yra labai pelningos.

      1289 Atsižvelgdama į ankstesniame punkte nurodytus samprotavimus, Komisija mano, kad pagal savo pobūdį šis pažeidimas laikytinas
         „labai sunkiu“ (ginčijamo sprendimo 1068 konstatuojamoji dalis).

      1290 Dėl pažeidimo poveikio rinkai Komisija konstatuoja, kad „Microsoft bendro elgesio modelis, pasireiškiantis dominuojančios padėties AK klientų operacinių sistemų rinkoje suteikiamo sverto panaudojimu
         konkurencijai panaikinti, labai veikia darbo grupės serverių operacinių sistemų ir duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių
         rinkas“ (ginčijamo sprendimo 1069 konstatuojamoji dalis).

      1291 Šią išvadą ji pagrindžia tuo, kad:

      –        piktnaudžiavimas atsisakymu pateikti informaciją jau leido Microsoft užimti dominuojančią padėtį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje ir gali joje panaikinti konkurenciją (ginčijamo
         sprendimo 1070 konstatuojamoji dalis),

      –        piktnaudžiavimas susietu pardavimu jau leido Microsoft užimti pirmaujančią poziciją duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje, ir iš ginčijamame sprendime esančių įrodymų
         išplaukia, jog „rinka galbūt jau pasviro (WindowsMedia Player) naudai“ (ginčijamo sprendimo 1071 konstatuojamoji dalis).

      1292 Dėl nagrinėjamos geografinės prekės rinkos dydžio Komisija nurodo, kad trys ginčijamame sprendime nustatytos rinkos apima
         visą EEE (ginčijamo sprendimo 1073 konstatuojamoji dalis).

      1293 Ginčijamo sprendimo 1074 konstatuojamojoje dalyje iš šios analizės Komisija daro išvadą, kad Microsoft padarė labai sunkų pažeidimą pagal EB 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį, už kurį numatyta didesnė kaip 20 milijonų
         eurų baudą. Atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, kitoje konstatuojamojoje dalyje ji nustato pradinį 165 732 101 euro baudos
         dydį, nuo kurio bus skaičiuojama bauda (toliau – pradinis baudos dydis arba pradinė bauda).

      1294 Ginčijamo sprendimo 1076 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad atsižvelgiant į didelį Microsoft ekonominį pajėgumą ir siekiant pakankamo atgrasančio poveikio reikia padvigubinti pradinę baudą iki 331 464 203 eurų.

      1295 Kita vertus, dėl pažeidimo trukmės Komisija konstatavo, kad piktnaudžiavimas atsisakymu pateikti informaciją prasidėjo 1998 m.
         spalio mėn. ir dar nesibaigė, o piktnaudžiavimas susietu pardavimu prasidėjo 1999 m. gegužės mėn. ir taip pat dar nesibaigė
         (ginčijamo sprendimo 1077 konstatuojamoji dalis). Todėl ji mano, kad bendra Microsoft vykdomo pažeidimo trukmė yra penkeri metai ir penki mėnesiai, o tai atitinka ilgalaikį pažeidimą (ta pati konstatuojamoji
         dalis). Taigi ji 50 % padidino ankstesniame punkte nurodytą sumą ir nustatė 497 196 304 eurų pagrindinę baudą (ginčijamo sprendimo
         1078 konstatuojamoji dalis).

      1296 Antra, Komisija mano, kad nėra jokių sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių, į kurias reikėtų atsižvelgti šioje byloje (ginčijamo
         sprendimo 1079 konstatuojamoji dalis). Todėl ji nustatė 497 196 304 eurų galutinę baudą (ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamoji
         dalis).

      B –  Šalių argumentai
      1297 Visų pirma Microsoft mano, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nustatyta bauda yra visiškai nepagrįsta nesant EB 82 straipsnio pažeidimo.

      1298 Be to, Microsoft tvirtina, kad ši bauda yra per didelė ir neproporcinga ir todėl ji turi būti panaikinta arba iš esmės sumažinta.

      1299 Šiuo klausimu ji pirmiausia teigia, kad neteisinga skirti jai baudą, kai pažeidimas, kuriuo ji kaltinama, išplaukia iš „naujo
         teisės aiškinimo“. Pagrįsdama šį teiginį, ji pateikia kai kurias ištraukas iš konkurencijos bylose padarytų Komisijos spaudos
         pranešimų (2001 m. balandžio 20 d. spaudos pranešimas IP/01/584 ir 2004 m. birželio 2 d. spaudos pranešimas IP/04/705) bei
         primena jos praktiką neskirti baudų bylose naujais arba sudėtingais klausimais. Ji taip pat pažymi, kad kai kuriose bylose
         Komisija yra nubaudusi suinteresuotas įmones tik simbolinėmis baudomis, atsižvelgdama į tai, kad iš ankstesnės sprendimų praktikos
         jos negalėjo aiškiai suprasti, jog savo veiksmais pažeidžia konkurencijos taisykles.

      1300 Microsoft teigia, kad šioje byloje Komisijos taikomi principai labai skiriasi nuo teismų praktikoje nustatytų principų ir kad jie išplaukia
         iš to, jog „per penkerius bylos nagrinėjimo metus Komisijos keliamos teorijos iš esmės keitėsi“.

      1301 Dėl piktnaudžiavimo atsisakymu pateikti konkurentams su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis Microsoft nurodo, kad Komisija nė karto šios informacijos konkrečiai neapibrėžė. Be to, ji primena, kad Sun neprašė suteikti su jos intelektinės nuosavybės teisėmis susijusios licencijos siekiant kurti EEE darbo grupės serverių operacines
         sistemas. Galiausiai ji teigia, kad Komisija užima visiškai naują poziciją, reikalaudama suteikti vertingų intelektinės nuosavybės
         teisių licenciją ir siekdama palengvinti tiesiogiai su serverių operacine sistema Windows konkuruojančių produktų kūrimą. Microsoft tvirtina, jog atsižvelgdama į šiuos veiksnius ji galėjo pagrįstai manyti, kad šiuo atveju nėra Teisingumo Teismo reikalaujamų
         ypatingų aplinkybių.

      1302 Dėl piktnaudžiavimo, kurį sudaro tai, kad AK klientų operacinės sistemos Windows pardavimas priklauso nuo to, ar kartu įgyjama Windows Media Player, Microsoft visų pirma pažymi, kad Komisijos požiūris dėl susijusio pardavimo pirmajame panešime apie kaltinimus net nebuvo paminėtas.
         Be to, ji nurodo, kad šioje byloje Komisija pirmą kartą išreiškė nuomonę, jog tobulinant produktą, t. y. įdiegiant į jį „patobulintą“
         funkciją − šiuo atveju duomenų srautams pritaikytą medijos funkciją − ir nesiūlant kartu už tą pačią kainą produkto be šios
         funkcijos, pažeidžiamas EB 82 straipsnis.

      1303 Antra, Microsoft tvirtina, kad jai skirta per didelė bauda. Pagrįsdama ši teiginį, ji pateikia tris argumentų grupes.

      1304 Pirma, ji teigia, kad pradinė baudos suma yra nepagrįsta. Ji mano, kad 165 732 101 euro baudos nustatymas yra subjektyvus
         ir netinkamai motyvuotas. Be to, ji ginčija Komisijos teiginio, kad padarė „labai sunkų“ pažeidimą, pagrįstumą. Šiuo klausimu
         ji pažymi, kad Komisijai reikėjo daugiau kaip penkerių metų tam, kad padarytų išvadą apie jos veiksmų neteisėtumą, ir dar
         daugiau laiko nuspręsti, kokios korekcinės priemonės tinka šiuo atveju. Galiausiai ji tvirtina, jog negalėjo numatyti, kad
         ji savo veiksmais pažeidžia konkurencijos taisykles, ir juo labiau, kad juos galima laikyti „labai sunkiu“ pažeidimu.

      1305 Dublike Microsoft ginčija Komisijos teiginį, pagal kurį atitinkami piktnaudžiavimai daro didelį poveikį nagrinėjamoms rinkoms.

      1306 Microsoft dublike taip pat tvirtina, kad, nustatydama pradinę baudą, Komisija atsižvelgė ne tik į „piktnaudžiavimų paveiktus produktus“.
         Iš tikrųjų ji rėmėsi Microsoft bendra apyvarta serverių operacinių sistemų rinkoje. Tačiau tik mažiau kaip ketvirtadalį Microsoft iš šių sistemų gautų pajamų galima laikyti gautomis Komisijos apibrėžtoje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.

      1307 Antra, Microsoft mano, kad Komisija neturėjo teisės dvigubinti pradinės baudos, remdamasi jos „dideliu ekonominiu pajėgumu“ ir būtinybe užtikrinti
         pakankamą atgrasantį poveikį. Ji pažymi, kad Komisija nekaltina jos teisės pažeidimu, o M. Monti, tuometinis už konkurenciją
         atsakingas Komisijos narys, net gyrė jos pastangas sudaryti šioje byloje taikos sutartį ir kolektyvo profesionalumą. Ji priduria,
         kad Komisija negali remtis būtinybe atgrasinti kitas įmones daryti panašius pažeidimus. Galiausiai ji tvirtina, kad pagrindinės
         baudos dydis grindžiamas apyvarta ir pelnu, kuriuos ji pasiekė visame pasaulyje, ir kad tie patys rodikliai buvo naudojami
         grindžiant padarytą padidinimą atsižvelgiant į atgrasantį poveikį (ginčijamo sprendimo 1342 išnaša), o tai reiškia, kad „į
         tą patį kriterijų buvo atsižvelgta du kartus“. Kiti ginčijamo sprendimo 1342 išnašoje minėti kriterijai visiškai nepateisina
         pradinės baudos padvigubinimo.

      1308 Trečia, Microsoft mano, kad padvigubintos pradinės baudos padidinimas dar 50 %, atsižvelgus į pažeidimo trukmę, yra per didelis. Ji visų pirma
         kritikuoja tą faktą, kad Komisija neatsižvelgė į priemones, kurių buvo imtasi sprendžiant jos per diskusijas ir pranešimuose
         apie kaltinimus iškeltas problemas, ir į prisiimtus įsipareigojimus pagal JAV susitarimą. Be to, Microsoft kaltina Komisiją neatsižvelgus į administracinės procedūros trukmę ir mano, kad jos negalima kaltinti nenoru susitarti su
         Komisija. Ji priduria, kad negalėjo anksčiau nutraukti tariamo piktnaudžiavimo, nes „Komisijos teorijos per pastaruosius metus
         labai pasikeitė“.

      1309 Komisija mano, kad pagrindinis Microsoft teiginys atmestinas, nes ji neįrodė, kad Komisija neteisingai nusprendė buvus EB 82 straipsnio pažeidimą.

      1310 Komisija taip pat ginčija papildomą Microsoft argumentą.

      1311 Šiuo klausimu Komisija visų pirma teigia, kad bauda pagrįsta.

      1312 Pirma, ji nurodo, kad netaiko šioje byloje jokių naujų teisės taisyklių.

      1313 Dėl nagrinėjamo piktnaudžiavimo atsisakymu ji tvirtina atsižvelgusi į tą faktą, kad įmanoma, jog kalbama ir apie „intelektinės
         nuosavybės teises“. Todėl, remdamasi teismo sprendimais, koks, pvz., yra 107 punkte minėtas sprendimas Magill, didžiąją ginčijamo sprendimo dalį ji skyrė įrodinėjimui, kad tam tikromis ypatingomis aplinkybėmis atsisakymas suteikti
         licenciją intelektinės nuosavybės teisėms gali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi. Ji priduria: kadangi
         Direktyvos 91/250 konstatuojamosiose dalyse aiškiai pažymima, jog su suderinamumu susijusios informacijos nepateikimas gali
         būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, Microsoft negali pagrįstai teigti, kad nesuvokė pažeidžianti EB 82 straipsnį.

      1314 Be to, Komisija primena, kad, jos nuomone, ji jau atmetė Microsoft argumentus dėl Sun prašymo apimties ir jau pažymėjo, jog teismų praktikoje nepaneigiama galimybė, kad autoriaus produktai ir būsimieji licencijos
         turėtojo produktai gali konkuruoti tarpusavyje. Triplike ji priduria jau pirmajame pranešime apie kaltinimus nurodžiusi „tam
         tikrą Microsoft slepiamą informaciją“ ir primena, kad pastaroji puikiai suvokė atsisakanti suteikti konkurentams prieigą prie ginčijamame
         sprendime nurodytos su suderinamumu susijusios informacijos.

      1315 Kalbėdama apie piktnaudžiavimą susietu pardavimu Komisija pripažįsta, kad ši byla gali skirtis nuo ankstesnių bylų dėl susieto
         pardavimo tuo, kad ginčijamame sprendime ji įvertino realų šių veiksmų poveikį. Ji mano, kad iš to vis dėlto nematyti, jog
         ji sukūrė naują teoriją, ir tvirtina, kad tokie konstatavimai remiasi gerai žinomais teisiniais ir ekonominiais principais.

      1316 Antra, Komisija nurodo, jog, atsižvelgiant į turimus svarbius finansinius ir teisinius išteklius, Microsoft galėjo numatyti, kad jos veiksmai, t. y. naudojimasis dominuojančia padėtimi vienoje rinkoje tam, kad užkariautų kitą, gali
         būti laikomas piktnaudžiavimu. Ji pabrėžia, kad Bendrijos teismas visuomet atmesdavo argumentą, jog bauda neskirtina, jeigu
         atitinkama įmonė negalėjo žinoti, kad pažeidžia konkurencijos taisykles. Galiausiai ji mano, kad Microsoft negali remtis aplinkybe, jog kitoje byloje įmonei nebuvo skirta baudą.

      1317 Komisija taip teigia, kad bauda nėra per didelė, be kita ko, pažymėdama, kad ji sudaro vos 1,62 % Microsoft pasaulinės apyvartos per 2003 m. birželio 30 d. pasibaigusius ūkinius metus.

      1318 Pirma, Komisija nurodo, kad ji turi diskreciją nustatydama baudos dydį ir kad neprivalo taikyti tikslių matematinių formulių.
         Ji priduria, kad pareiga motyvuoti nereikalauja, kad savo sprendime ji nurodytų su baudų apskaičiavimo metodu susijusius skaičius.
         Be to, ji pažymi, kad remdamasi Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio
         5 dalį, nustatymo metodo gairėmis (OL C 9, 1998 m., p. 3, toliau – baudų nustatymo metodo gairės) ji įvertino pažeidimo sunkumą,
         atsižvelgdama į jo pobūdį, konkrečią įtaką rinkai ir į geografinį rinkos dydį.

      1319 Komisija tvirtina, kad nustatė pagrindinę baudą remdamasi ne Microsoft pasauline apyvarta, o apyvarta, kurią pastaroji pasiekė EEE AK klientų ir darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkose.
         Atsiliepimo į ieškinį 217 išnašoje ji patikslina, kad pagrindinė bauda sudaro 7,5 % šios apyvartos. Iš to ji daro išvadą,
         jog Microsoft teiginys, kad ji du kartus atsižvelgė į vieną veiksnį, yra nepagrįstas. Atsakydama į Microsoft teiginį, pagal kurį ji atsižvelgė į bendrą apyvartą serverių operacinių sistemų rinkoje, Komisija pažymi, kad rėmėsi skaičiais,
         kuriuos Microsoft pateikė jai atsakyme į prašymą pateikti informacijos, dėl darbo grupės serverių operacinių sistemų. Šiuo klausimu ji daro
         nuorodą į 2004 m. kovo 9 d. Microsoft laišką (tripliko D.16 priedas).

      1320 Antra, Komisija tvirtina, kad ji turėjo teisę padvigubinti pagrindinę baudą. Šiuo klausimu ji pažymi, kad ši suma sudarytų
         mažiau kaip 1 % paskutinių ūkinių metų Microsoft apyvartos ir todėl bauda nebūtų pakankamai atgrasanti. Ji nurodo, jog nustatė šį padidinimo koeficientą atsižvelgdama į tai,
         kad didelės įmonės paprastai turi žinių, kurios padeda joms geriau išmanyti konkurencijos teisės reikalavimus ir pasekmes
         negu mažesnės įmonės.

      1321 Komisija taip pat pažymi, jog iš teismų praktikos išplaukia, kad atgrasymo tikslas, kurio Komisija turi teisę siekti nustatydama
         baudos dydį, yra užtikrinti, kad įmonės laikytųsi Sutartyje įtvirtintų jų veiklai Bendrijoje ir EEE taikomų konkurencijos
         taisyklių (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 110 ir 111 punktai). Iš to išplaukia, kad už Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą skirtos
         baudos atgrasantis poveikis negali būti nustatomas remiantis vien išskirtine nubaustos įmonės padėtimi. Reikėtų ne tik atgrasinti
         šią įmonę kartoti tą patį pažeidimą arba daryti kitus konkurencijos taisyklių pažeidimus, bet ir atgrasinti kitas „panašaus
         dydžio ir išteklių“ įmones vykdyti panašius pažeidimus.

      1322 Be to, Komisija pabrėžia netvirtinusi, kad Microsoft trukdė jos tyrimui ir kad ji neatsižvelgė į jokią sunkinančią aplinkybę Microsoft atžvilgiu.

      1323 Trečia, Komisija neigia, kad baudos už sunkų pažeidimą padidinimas dar 50 %, kurį ji atliko atsižvelgdama į pažeidimo trukmę,
         yra per didelis. Komisija tvirtina, jog vadovavosi naujausia teismų praktika, pagal kurią bauda už ilgalaikius pažeidimus
         didinama 10 % už kiekvienus pažeidimo metus.

      1324 Ji mano, kad Microsoft negali remtis priemonėmis, kurių ji ėmėsi spręsdama Komisijos arba JAV susitarime iškeltas problemas, nes šios priemonės
         neturi reikšmės apskaičiuojant pažeidimo trukmę. Darydama nuorodą į ginčijamo sprendimo 241, 242 ir 270−279 konstatuojamąsias
         dalis, ji teigia, kad šiomis priemonėmis pažeidimas nebuvo nutrauktas.

      1325 Galiausiai ji ginčija Microsoft argumentą dėl administracinės procedūros trukmės, be kita ko, pažymėdama, kad ši trukmė objektyviai pagrįsta bylos sudėtingumu
         ir būtinybe užtikrinti Microsoft teises į gynybą.

      C –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      1326 Nagrinėdamas šį prašymą Pirmosios instancijos teismas turi įvertinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnio teisėtumą ir prireikus,
         naudodamasis savo neribota jurisdikcija, panaikinti arba sumažinti pagal šį straipsnį Microsoft skirtą baudą.

      1327 Komisija skyrė Microsoft vieną baudą už du ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytus piktnaudžiavimo atvejus. Iš ginčijamo sprendimo 1061−1069 konstatuojamųjų
         dalių išplaukia, kad, pripažinusi du atskirus piktnaudžiavimo atvejus, Komisija vis dėlto mano, kad Microsoft padarė vieną pažeidimą t. y. pritaikė strategiją, pagal kurią AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima dominuojanti padėtis
         naudojama kaip svertas (ypač žr. ginčijamo sprendimo 1063 konstatuojamąją dalį).

      1328 Iš ginčijamo sprendimo 1054−1080 konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad nors tai aiškiai nenurodoma ginčijamame sprendime, Komisija
         ketino apskaičiuoti baudos dydį, remdamasi gairėse nurodytu metodu.

      1329 Microsoft visų pirma tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnį reikia panaikinti, nes, nesant EB 82 straipsnio pažeidimo, bauda
         neturi jokio pagrindo.

      1330 Šis argumentas atmestinas. Išnagrinėjus su suderinamumu susijusios informacijos pateikimo ir leidimo ja naudotis problemą
         bei AK klientų operacinės sistemos Windows ir Windows Media Player susieto pardavimo problemą matyti, jog Komisija teisingai konstatavo, kad taip elgdamasi Microsoft pažeidė EB 82 straipsnį.

      1331 Microsoft papildomai teigia, kad bauda yra per didelė ir neproporcinga ir todėl turi būti panaikinta arba iš esmės sumažinta. Be kita
         ko, ji nurodo, kad du ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje minėti piktnaudžiavimo atvejai yra visiškai naujos piktnaudžiavimo
         dominuojančia padėtimi formos ir kad negalėjo numatyti, jog jos veiksmus, t. y., pirma, intelektinės nuosavybės teisių į sukurtą
         labai vertingą technologiją įgyvendinimą ir, antra, esamo produkto techninį tobulinimą, Komisija laikys EB 82 straipsnio pažeidimu.

      1332 Pirmosios instancijos teismas mano, kad papildomi Microsoft argumentai nepagrįsti ir kad ji neįrodė, jog Komisija klaidingai įvertino pažeidimo sunkumą ir trukmę arba suklydo nustatydama
         baudos dydį.

      1333 Šiuo klausimu primintina, kad nagrinėdamas pirmąjį probleminį klausimą Pirmosios instancijos teismas patvirtino Komisijos
         vertinimo pagrįstumą, pagal kurį Microsoft atsisakymas − remiantis prielaida, kad taip atsisakoma suteikti trečiajai šaliai licenciją intelektinės nuosavybės teisėms
         − laikytinas piktnaudžiavimu, nes, pirma, jis padarytas ypatingomis aplinkybėmis, pvz., numatytomis teismų praktikoje ir leidžiančiomis,
         remiantis viešuoju interesu išsaugoti veiksmingą konkurenciją rinkoje, apriboti išimtinės intelektinės teisės turėtojo teises,
         ir, antra, jis nėra objektyviai pateisinamas.

      1334 Taip pat reikia priminti, jog nagrinėdamas antrąjį probleminį klausimą Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija
         teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad tai, jog dėl Microsoft veiksmų AK klientų operacinė sistema Windows tiekiama, tik kai kartu įsigyjama programinė įranga Windows Media Player, įvykdo sąlygas, būtinas piktnaudžiavimui EB82 straipsnio prasme konstatuoti, ir tai nėra objektyviai pateisinama.

      1335 Pirma, kalbant apie Microsoft argumentą, jog du ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatyti piktnaudžiavimo atvejai išplaukia iš „naujo teisės aiškinimo“
         (žr. šio sprendimo 1299−1302 punktus), pakanka konstatuoti, kad, nagrinėdamas pirmuosius du probleminius klausimus, Pirmosios
         instancijos teismas jau yra nustatęs, jog jis nepagrįstas. Iš šio nagrinėjimo išplaukia, kad Komisija šioje byloje netaikė
         jokių naujų teisės taisyklių.

      1336 Be to, dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatyto piktnaudžiavimo atvejo jau buvo nurodyta, jog susiklostant
         faktinėms aplinkybėms 107 punkte minėtame sprendime Magill Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, kad intelektinės nuosavybės teisės turėtojo atsisakymas suteikti licenciją, net jeigu
         tai daro dominuojanti įmonė, savaime negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, tačiau ypatingomis aplinkybėmis
         turėtojo veiksmai įgyvendinant savo išimtinę teisę gali sudaryti piktnaudžiavimą.

      1337 Be to, Microsoft teiginys, kad negalėjo žinoti, jog jai inkriminuojamais veiksmais pažeidžiamos konkurencijos taisyklės, sunkiai dera su jos
         pozicija per administracinę procedūrą. Microsoft tvirtino, kad jeigu Komisija konstatuotų, jog nagrinėjamas atsisakymas laikytinas piktnaudžiavimu, tai pažeistų „autorių
         teisių ir konkurencijos politikos pusiausvyrą“, pasiektą Direktyvoje 91/250 (ginčijamo sprendimo 743 konstatuojamoji dalis).
         Reikia pridurti, jog šios direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „šios direktyvos nuostatos nepažeidžia konkurencijos
         taisyklių taikymo pagal (EB 81 ir EB 82 straipsnius), jei dominuojantis tiekėjas atsisako pateikti informaciją, būtina suderinamumui,
         kaip apibrėžta šioje direktyvoje“.

      1338 Iš to išplaukia, jog Komisija teisingai mano, kad Microsoft turėjo žinoti, kad nagrinėjamu atsisakymu gali būti pažeistos konkurencijos taisyklės.

      1339 Tas pats pasakytina apie ginčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatytą piktnaudžiavimo atvejį, nes argumentai dėl tariamo
         naujos teorijos taikymo jau buvo atmesti nagrinėjant antrąjį probleminį klausimą (žr., be kita ko, 859 ir 863−868 konstatuojamąsias
         dalis). Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad ginčijamo sprendimo 1057 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai
         nurodė, jog nagrinėjo šį susijusį pardavimą ir padarė išvadą apie piktnaudžiavimą juo, remdamasi nusistovėjusia praktika ir
         visų pirma bylomis Hilti ir Tetra Pak II.

      1340 Argumentas, kad piktnaudžiavimas susietu pardavimu nebuvo paminėtas pirmajame pranešime apie kaltinimus, nagrinėjant klausimą,
         ar Komisija taiko naują teisinę teoriją, nėra svarbus.

      1341 Teiginiui, kad, ginčijamas sprendimas yra pirmas sprendimas, kai produkto pagerinimą, įdiegiant į jį „patobulintą“ funkciją,
         Komisija laiko piktnaudžiavimu, negali būti pritarta. Kaip konstatuota 936, 937 ir 1221 punktuose, nagrinėta integracija nebuvo
         nulemta techninio pobūdžio priežasčių. Be to, dėl 935 punkte nurodytų motyvų šis teiginys nepaneigia Komisijos vertinimo apie
         dviejų atskirų produktų buvimą, o tai, remiantis 859 punkte minėta teismų praktika, yra vienas iš piktnaudžiavimo susietu
         pardavimu nustatymo kriterijų.

      1342 Iš to išplaukia, jog Microsoft negalėjo pagrįstai teigti, kad Komisija neturėjo jai skirti baudos arba skirti tik simbolinę baudą.

      1343 Antra, Microsoft argumentas, kad bauda yra per didelė, taip pat atmestinas. Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija teisingai įvertino
         pažeidimo sunkumą ir trukmę.

      1344 Pirma, dėl pažeidimo sunkumo reikia priminti, kad abu nagrinėjami piktnaudžiavimo atvejai sudaro pažeidimą, kurį Microsoft padarė taikydama sverto efekto strategiją, t. y. pasinaudodama AK klientų operacinių sistemų rinkoje turima dominuojančia
         padėtimi ir siekdama užimti ją kitose gretimose rinkose, šiuo atveju – darbo grupės serverių operacinių sistemų ir duomenų
         srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkose.

      1345 inčijamo sprendimo 2 straipsnio a punkte nustatyto pažeidimo sunkumą Komisija visų pirma vertina atsižvelgdama į jo pobūdį
         (ginčijamo sprendimo 1064 ir 1065 konstatuojamosios dalys), konkrečią įtaką rinkai (ginčijamo sprendimo 1069 ir 1070 konstatuojamosios
         dalys), atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo sprendimo 1073 konstatuojamoji dalis). Ji kvalifikuoja šį piktnaudžiavimą
         kaip „labai sunkų“ pažeidimą ir todėl kaip pažeidimą, už kurį galimą nubausti didesne kaip 20 milijonų eurų bauda.

      1346 Pirmosios instancijos teismas mano, kad ankstesniame punkte nurodyti Komisijos argumentai pateisina pažeidimo kvalifikavimą
         kaip „labai sunkaus“. Microsoft argumentai negali paneigti šio vertinimo.

      1347 Pirmosios instancijos teismas šiuo klausimu pabrėžia, jog kai kurie bylos medžiagoje esantys Microsoft vidaus dokumentai patvirtina, kad ji naudojo AK klientų operacinių sistemų rinkoje turimą dominuojančią padėtį kaip svertą,
         siekdama sustiprinti savo padėtį darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje. Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 774 konstatuojamojoje
         dalyje Komisija cituoja ištrauką iš Microsoft aukštas pareigas užimančio darbuotojo D. Bayer elektroninio laiško, nusiųsto kitam Microsoft aukštas pareigas užimančiam darbuotojui T. Madigan, kuriame pirmasis teigia, kad „(Microsoft) turi labai didelį pranašumą įmonių informatikos rinkoje <...> dėl sverto, kurį jai suteikia Windows dominavimas darbo kompiuteriuose“.

      1348 Kitoje ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje Komisija pateikia kitą ištrauką iš šių aukštas pareigas užimančių Microsoft darbuotojų elektroninių laiškų, kuri įrodo, kad darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkos užkariavimas buvo laikomas
         tokios pačios sverto efekto strategijos įgyvendinimo internete priemone. Šioje ištraukoje teigiama:

      „Dominavimo užtikrinimas interneto serverio infrastruktūroje nėra paprastas dalykas, (tačiau) mes galėtume tai padaryti per
         įmonių tinklus, jei mums pavyktų dominuoti juose (o tai, manau, įmanoma).“

      1349 Be to, kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 778 konstatuojamojoje dalyje, iš Microsoft prezidento B. Gates 1997 m. vasario mėn. kalbos ištraukos išplaukia, kad, Microsoft vadovų nuomone, suderinamumas yra tik šios sverto efekto strategijos priemonė. Šioje ištraukoje sakoma:

      „Mes stengiamės naudoti mūsų serverių kontrolę, siekdami kurti naujus protokolus ir visų pirma pašalinti Sun ir Oracle <...>. Nežinau, ar mums tai pavyks, bet mes tai bandome daryti.“

      1350 Pažymėtina, kad B. Gates kalba buvo pasakyta 1997 m. vasario mėn., t. y. iki to laiko, kai Microsoft atmetė 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške pateiktą prašymą. Taigi Komisija teisingai nusprendė, kad ginčijamas atsisakymas yra
         bendros Microsoft strategijos, pagal kurią, pasinaudojusi AK klientų operacinių sistemų rinkoje turimą dominuojančia padėtimi, ji siekė sustiprinti
         savo konkurencinę padėtį gretimoje darbo grupės serverių operacinių sistemų rinkoje.

      1351 Be to, dėl ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punkte minėto susieto Windows Media Player ir Windows pardavimo Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija taip pat teisingai įvertino pažeidimo sunkumo kriterijų, kvalifikavusi
         jį kaip „labai sunkų“.

      1352 Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, jog iš B. Gates skirto 1999 m. sausio mėn. A. J. Bay laiško (žr. 911 punktą) matyti,
         kad šis antras piktnaudžiavimo atvejis taip pat yra sverto efekto strategijos dalis.

      1353 Antra, ginčijamo sprendimo 1068 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai manė, kad pagal savo pobūdį šis piktnaudžiavimas
         yra labai sunkus EB 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio pažeidimas.

      1354 Pirmiausia Bendrijos teismas bylose Hilti ir Tetra Pak II susieto pardavimo praktiką yra aiškiai paskelbęs neteisėta, o inkriminuojami veiksmai atitinka šioje teismų praktikoje nustatytas
         sąlygas. Primintina, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 859 ir 863−868 punktuose, Komisija šioje byloje netaikė naujos teisės
         teorijos, visų pirma nagrinėdama, ar yra įvykdyta konkurentų pašalinimo iš rinkos sąlyga.

      1355 Be to, ginčijamo sprendimo 1066 konstatuojamojoje dalyje Komisija labai teisingai pažymėjo, kad dėl nagrinėjamo susieto pardavimo
         Windows Media Player paplito AK visame pasaulyje, o tai sulaiko kompiuterinės įrangos gamintojus nuo išankstinio konkuruojančių medijos leistuvių
         įdiegimo AK klientams ir turi neigiamos įtakos konkurencijai duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkoje (žr. šio
         sprendimo 1031−1058 punktus).

      1356 Galiausiai, kaip teisingai pabrėžia Komisija ginčijamo sprendimo 1067 konstatuojamojoje dalyje, nagrinėjamas susietas pardavimas
         daro didelį poveikį konkurencijai informacijos teikimo internetu ir medijos programinės įrangos sektoriuose, kurie yra labai
         svarbūs ir turi vystytis toliau. Kaip nurodyta šio sprendimo 1060−1075 punktuose, susieto pardavimo nulemtas Windows Media Player paplitimas skatina informacijos tiekėjus siųsti savo informaciją Windows Media formatais, o taikomųjų programų kūrėjus – kurti produktus taip, kad jie būtų grindžiami tam tikromis Windows Media Player funkcijomis, visiškai neatsižvelgiant į tai, kad konkuruojančių medijos leistuvių kokybė panaši arba net geresnė. Šio sprendimo
         1076 punkte taip pat jau įrodyta, kad ginčijamo sprendimo 897−899 konstatuojamosiose dalyse Komisija labai teisingai konstatavo,
         jog susietas pardavimas daro įtaką kai kurioms gretimoms rinkoms.

      1357 Trečia, ginčijamo sprendimo 1069 ir1071 konstatuojamosiose dalyse Komisija teisingai pažymėjo, kad nagrinėjamas susietas pardavimas
         turi didelės įtakos duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinkai. Iš tikrųjų šis susietas pardavimas leidžia Microsoft su jos leistuve Windows Media Player užimti rinkoje pirmaujančią poziciją.

      1358 Ketvirta, nustatyta, kad duomenų srautams pritaikytų medijos leistuvių rinka apima visą EEE (ginčijamo sprendimo 1073 konstatuojamoji
         dalis).

      1359 Iš šio sprendimo 1344−1358 punktų išplaukia, kad nustatydama baudą už pažeidimą Komisija minimaliu atskaitos tašku galėjo
         laikyti 20 milijonų eurų sumą.

      1360 Atsižvelgusi į pažeidimo pobūdį, jo įtaką nagrinėjamai prekių rinkai ir atitinkamą šių rinkų dydį, Komisija šioje byloje nustatė
         vieną 165 732 101 euro pradinę baudą už abu piktnaudžiavimo atvejus (ginčijamo sprendimo 1075 konstatuojamoji dalis). Pažymėtina,
         kad ginčijamame sprendime Komisija nepaaiškina, kaip apskaičiuota ši suma ir kokia jos dalis tenka konkrečiam piktnaudžiavimo
         atvejui. Tačiau skaitant kartu atsiliepimo į ieškinį išnašą 217 ir 2004 m. kovo 9 d. Microsoft laišką matyti, kad (žr. šio sprendimo 1319 punktą) pagrindinę baudą sudaro 7,5 % bendros AK klientų ir darbo grupės serverių
         operacinių sistemų rinkose apyvartos, pasiektos EEE 2003 m. birželio 30 d. pasibaigusiais ūkiniais metais. Taigi, priešingai
         negu tvirtina Microsoft, negalima manyti, kad ši pradinė bauda buvo nustatyta subjektyviai.

      1361 Dėl Microsoft teiginio, jog 165 732 101 euro pradinės baudos nustatymas nėra motyvuotas, pažymėtina, jog pagal nusistovėjusią teismų praktiką
         pareiga motyvuoti nereikalauja, kad Komisija sprendime skaitmenine išraiška pateiktų duomenis apie baudų apskaičiavimo būdą
         (2000 m. lapkričio 16d. Teisingumo Teismo sprendimo Sarrió prieš Komisiją, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 76 ir 80 punktai ir sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, minėto 95 punkte, 464 punktas).

      1362 Microsoft teiginiui, kad Komisija atsižvelgė į bendrai serverių operacinių sistemų rinkoje pasiektą apyvartą, t. y. didesnėje rinkoje
         nei ginčijamame sprendime nustatytoji antroji rinka, juo labiau negali būti pritarta. Komisija rėmėsi skaičiais, kuriuos jai
         2004 m. kovo 9 d. laiške pateikė Microsoft (žr. šio sprendimo 1319 punktą), atsakydama į 2004 m. kovo 2 d. prašymą pateikti informacijos (tripliko D.16 priedas), kuriame
         buvo aiškiai kalbama apie tuo metu Microsoft dar kurtas darbo grupės serverių operacines sistemas Windows.

      1363 Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad, siekdama užtikrinti pakankamą baudos atgrasantį poveikį ir atsižvelgdama į
         didelį Microsoft ekonominį pajėgumą, Komisija teisingai padvigubino šią pradinę baudą. Viena vertus, kadangi labai tikėtina, kad jos užimama
         dominuojanti padėtis AK klientų operacinių sistemų rinkoje bent jau artimiausiu laiku bus išlaikyta, negalima atmesti galimybės,
         kad ši bendrovė turės kitų progų panaudoti sverto efekto strategiją gretimų rinkų atžvilgiu. Kita vertus, reikia pažymėti,
         kad dėl analogiško piktnaudžiavimo susietu pardavimu, t. y. dėl naršyklės Internet Explorer ir AK klientų operacinės sistemos Windows susieto pardavimo, Microsoft jau buvo iškelta bylą Jungtinėse Valstijose ir kad ateityje ji gali pakartoti to paties pobūdžio pažeidimą su kita taikomąja
         programine įranga.

      1364 Antra, kalbant apie pažeidimo trukmę, reikia atmesti Microsoft argumentą, pagal kurį bazinės baudos padidinimas 50 % yra per didelis. Kaip konstatavo Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjęs
         antrą probleminio klausimo, susijusio su atsisakymu pateikti su suderinamumu susijusią informaciją, dalį, Komisija teisingai
         mano, kad 1998 m. spalio 6 d. laišku buvo atsisakyta pateikti Sun prašomos informacijos. Iš to išplaukia, jog Komisija galėjo pagrįstai manyti, kad nuo šios dienos Microsoft pažeidžia EB 82 straipsnį. Nustatyta, kad šis pažeidimas tęsėsi iki ginčijamo sprendimo priėmimo ir kad nuo 1999 m. gegužės
         mėn. šį pažeidimą papildė antras piktnaudžiavimas.

      1365 Trečia, Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje Komisija teisingai neatsižvelgė į sunkinančias ir lengvinančias
         aplinkybes.

      1366 Iš to išplaukia, jog reikia atmesti Microsoft argumentą, kad bauda yra per didelė ir neproporcinga.

      1367 Todėl reikia atmesti kaip nepagrįstą tą ieškinio dalį, kurioje prašoma panaikinti baudą arba sumažinti jos dydį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      1368 Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Tačiau pagal 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
         o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi
         išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.

      1369 Šiuo atveju buvo atmesti Microsoft reikalavimai panaikinti visą ginčijamą sprendimą bei panaikinti baudą arba sumažinti jos dydį. Savo ruožtu buvo atmesti Komisijos
         reikalavimai atmesti visą ieškinį.

      1370 Kalbant apie pagrindinį procesą, šiomis aplinkybėmis reikia paskirstyti bylinėjimosi išlaidas. Microsoft padengia 80 % savo ir 80 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl CompTIA, ACT, TeamSystem, Mamut, DMDsecure ir kt. bei Exor įstojimo į bylą. Komisija padengia 20 % savo ir 20 % Microsoft bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas išlaidas, kurias Microsoft patyrė dėl SIIA, FSFE, Audiobanner.com bei ECIS įstojimo į bylą.

      1371 Kalbant apie laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą, Microsoft padengia savo ir Komisijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl CompTIA, ACT, TeamSystem, Mamut, DMDsecureir kt. bei Exor įstojimo į bylą.

      1372 CompTIA, ACT, TeamSystem, Mamut, DMDsecureir kt. bei Exor padengia savo bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurias jos patyrė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą.
         Kadangi Komisija neprašė priteisti iš įstojusių į bylą šalių su jų įstojimu į bylą susijusių išlaidų, jos padengia tik savo
         patirtas išlaidas.

      1373 Microsoft padengia SIIA, FSFE, Audiobanner.com bei ECIS bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurias jos patyrė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (didžioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2004 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimo dėl (EB) 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio taikymo prieš
            Microsoft Corporation (Byla Nr. COMP/C‑3/37.792 – Microsoft)7 straipsnį tiek, kiek juo:
      –        Microsoft įpareigojama pateikti pasiūlymą dėl mechanizmo, apimančio nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens, turinčio įgaliojimus
            nepriklausomai nuo Komisijos naudotis teikiama pagalba, informacija, dokumentais, patekti į jospatalpas, bendrauti su įmonės darbuotojais bei susipažinti su atitinkamų Microsoft produktų šaltinio kodu, paskyrimą,
      –        reikalaujama, kad pasiūlyme dėl minėto mechanizmonustatymo būtų numatyta, jog Microsoft padengia visas sąnaudas, susijusias su nepriklausomo už priežiūrą atsakingo asmens paskyrimu, įskaitant jo atlyginimą,
      –        Komisijai suteikiama teisė sprendimu nustatyti pirmoje ir antroje įtraukose numatytą mechanizmą.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Microsoft padengia 80 % savo ir 80 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl The Computing
            Technology Industry Association, Inc.; Association for Competitive Technology, Inc.; TeamSystem SpA; Mamut ASA; DMDsecure.com
            BV; MPS Broadband AB; Pace Micro Technology plc; Quantel Ltd; Tandberg Television Ltd ir Exor AB įstojimo į bylą.
      4.      Microsoft padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą byloje T‑201/04 R,
            išskyrus tas išlaidas, kurias Komisija patyrė dėl The Computing Technology Industry Association, Association for Competitive Technology, TeamSystem, Mamut, DMDsecure.com, MPS
               Broadband, Pace Micro Technology, Quantel, Tandberg Television ir Exor įstojimo į bylą.
      5.      Microsoft padengia Software & Information Industry Association, Free Software Foundation Europe, Audiobanner.com ir European
            Committee for Interoperable Systems (ECIS) bylinėjimosi išlaidas, įskaitant tas, kurias jos patyrė per laikinųjų apsaugos
            priemonių taikymo procedūrą.
      6.      Komisija padengia 20 % savo ir 20 % Microsoft bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias Microsoft patyrė dėl Software & Information
            Industry Association, Free Software Foundation Europe, Audiobanner.com ir ECIS įstojimo į bylą.
      7.      The Computing Technology Industry Association, Association for Competitive Technology, TeamSystem, Mamut, DMDsecure.com, MPS
            Broadband, Pace Micro Technology, Quantel, Tandberg Television ir Exor padengia savo bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas,
            kurias patyrė per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą.

               Vesterdorf

                Jaeger

                Pirrung

               García-Valdecasas

                Tiili

                Azizi

               Cooke

                Meij

                Forwood

               Martins Ribeiro

                     Wiszniewska-Białecka

               Vadapalas

                     Labucka

         Paskelbta 2007 m. rugsėjo 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      B. Vesterdorf

         Turinys

      Bylos aplinkybės
      Ginčijamas sprendimas
      I –  Atitinkamos prekės ir geografinės rinkos
      II –  Dominuojanti padėtis
      III –  Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
      A –  Atsisakymas pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis
      B –  Susietas AK klientų operacinių sistemų Windows ir Windows Media Player pardavimas
      IV –  Bauda ir korekcinės priemonės
      Procesas dėl Jungtinių Valstijų konkurencijos teisės pažeidimo
      Procesas
      Šalių reikalavimai
      Dėl teisės
      I –  Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamą sprendimą
      A –  Preliminarios pastabos
      1.  Dėl Bendrijos teismo kontrolės apimties
      2.  Dėl kai kurių pridėtų dokumentų priimtinumo
      B –  Dėl atsisakymo pateikti su suderinamumu susijusią informaciją ir leisti ja naudotis problematikos
      1.  Dėl pirmos dalies, susijusios su tuo, kad šiuo atveju netenkinami Bendrijos teismo nustatyti kriterijai, kurie leistų
         priversti dominuojančią padėtį užimančią įmonę suteikti licenciją

      a)  Įvadas
      b)  Dėl įvairių suderinamumo lygių ir ginčijamo sprendimo 5 punkte numatytos korekcinės priemonės apimties
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –  Faktinė ir techninė informacija
      –  Dėl ginčijamame sprendime aptariamos informacijos pobūdžio
      –  Dėl ginčijamame sprendime Komisijos nurodomo suderinamumo lygio
      –  Dėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnio a punkto apimties
      c)  Dėl argumento, kad Microsoft komunikacijos protokolus saugo intelektinės nuosavybės teisė
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      d)  Dėl konkrečių argumentų, pateikiamų grindžiant pirmą pagrindo dalį
      i) Dėl aplinkybių, į kurias reikia atsižvelgti nagrinėjant inkriminuojamus veiksmus
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      ii)   Dėl būtinojo su suderinamumu susijusios informacijos pobūdžio
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –  Dėl tariamos teisinės klaidos
      –  Dėl tariamos faktinės klaidos
      iii) Dėl konkurencijos panaikinimo
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –  Dėl atitinkamos prekės rinkos apibrėžimo
      –  Dėl apskaičiuojant rinkos dalis taikytų metodų
      –  Dėl taikytino kriterijaus
      –  Dėl rinkos rodiklių ir konkurencinės situacijos vertinimo
      iv) Dėl naujo produkto
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      v) Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      2.  Dėl antros dalies, grind˛iamos tuo, kad Sun neprašė Microsoft perduoti technologijos, kurią Komisija įpareigojo atskleisti
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl Sun prašymo esmės
      Dėl 1998 m. spalio 6 d. lai�ko apimties
      Dėl 1998 m. rugsėjo 15 d. laiške išdėstyto prašymo geografinių ribų
      3.  Dėl trečios dalies, kurioje nurodoma, kad Komisija netinkamai atsižvelgė į pareigas, tenkančias Bendrijoms pagal TRIPS
         sutartį

      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      C –  Dėl susieto AK klientų operacinių sistemų Windows ir Windows Media Player pardavimo problemos
      1.  Faktinė ir techninė informacija
      2.  Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio pažeidimu
      a)  Dėl sąlygų, keliamų siekiant konstatuoti piktnaudžiavimą susietu pardavimu
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      b)  Dėl dviejų atskirų produktų buvimo
      Ginčijamas sprendimas
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      c)  Dėl aplinkybės, jog vartotojai negali įsigyti susiejančio produkto be susieto produkto
      Ginčijamas sprendimas
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      d)  Dėl konkurencijos apribojimo
      Ginčijamas sprendimas
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      e)  Dėl objektyvaus pateisinimo nebuvimo
      Ginčijamas sprendimas
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      f)  Dėl Bendrijų įsipareigojimų pagal TRIPS sutartį pažeidimo
      Ginčijamas sprendimas
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      3.  Dėl antrojo pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pa˛eidimu
      a)  Ginčijamas sprendimas
      b)  Šalių argumentai
      c)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      D –  Dėl problemos, susijusios su nepriklausomu už priežiūrą atsakingu asmeniu
      1.  Ginčijamas sprendimas
      2.  Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      II –  Dėl prašymų panaikinti skirtą baudą arba sumažinti jos dydį
      A –  Ginčijamas sprendimas
      B –  Šalių argumentai
      C –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      *Proceso kalba: anglų.