title: 2006 m. gegužės 11  d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 69/335/EEB - 10 ir 12 straipsniai -Netiesioginiai mokesčiai, taikomi kapitalui pritraukti - Bendrijos teisės principai grąžinant neteisėtai įgytą sumą. # Byla C-197/03.

text:
      2006 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas Komisija prieš Italiją
      (Byla C‑197/03)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 69/335/EEB – 10 ir 12 straipsniai – Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai – Bendrijos teisės principai, taikomi grąžinant neteisėtai gautą sumą“
      1.                     Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų derinimas – Netiesioginiai kapitalo pritraukimo mokesčiai (Tarybos direktyvos 69/335
            10 straipsnis ir 12 straipsnio 1 dalies e punktas) (žr. 35–39 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.                     Bendrijos teisė – Tiesioginis veikimas – Su Bendrijos teise nesuderinami nacionaliniai mokesčiai –– Grąžinimas (žr. 43–46 punktus
            ir rezoliucinę dalį)
      Dalykas

         Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių kapitalo pritraukimo
                  mokesčių

               1 Pavadinimas pakeistas.
                (OL L 249, p. 25) 10 straipsnio c punkto pažeidimas – Nacionalinė teisė, nustatanti atgaline data taikomo nustatyto dydžio
                  metinį mokestį dėl kitų nei bendrovių steigimo dokumentų registracijos ir diskriminuojančią bei ribojančią bendrovių steigimo
                  dokumentų registracijos metinio mokesčio grąžinimo tvarką.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  Nustačiusi atgaline data taikomus mokesčius dėl įrašymo į bendrovių registrą, kurie nėra leistini atlygintinio pobūdžio mokesčiai
                     dėl to, kad už tą pačią registraciją jau buvo sumokėti kiti mokesčiai, kuriuos atgaline data taikomi mokesčiai turėtų pakeisti,
                     tačiau kurie nėra grąžinami juos sumokėjusiems asmenims, arba dėl to, kad atgaline data taikomi mokesčiai imami už metus,
                     kai nebuvo atlikta jokia juos pateisinanti registracija, ir priėmusi nuostatas dėl šio mokesčio, kuris Teisingumo Teismo sprendimu
                     pripažintas pažeidžiančiu Bendrijos teisę arba kurio nesuderinamumas su Bendrijos teise išplaukia iš šio sprendimo, grąžinimo
                     sąlygų, kurios yra mažiau palankios nei tos, kurios būtų taikomos minėto mokesčio grąžinimui nesant pirmųjų, Italijos Respublika
                     neįvykdė įsipareigojimų pagal 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių kapitalo pritraukimo mokesčių
                     10 straipsnį ir 12 straipsnio 1 dalies e punktą ir pažeidė Teisingumo Teismo nustatytus neteisėtai gautos sumos grąžinimo
                     principus.

                  2.

                  Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  Priteisti iš Italijos Respublikos tris ketvirtadalius bylinėjimosi išlaidų, o iš Europos Bendrijų Komisijos – likusį ketvirtadalį.

            1 Pavadinimas pakeistas.


title: 2007 m. sausio 23 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Vassilios Tsarnavas prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Motyvavimas. # Byla T-472/04.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. sausio 23 d.
      Byla T‑472/04
      Vassilios Tsarnavas
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnis – Pareigų paaukštinimas – Teismo sprendimas, kuriuo panaikinamas sprendimas nepaaukštinti ieškovo pareigų – Pakartotinis nuopelnų įvertinimas – Motyvacija“
      Dalykas: Ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti 2003 m. gruodžio 23 d. Komisijos sprendimą tiek, kiek jame ieškovo pavardė nebuvo įtraukta
         į pareigūnų, kurių pareigas siūloma paaukštinti per 1999 m. paaukštinimo procedūrą, sąrašą, nei į pareigūnų, laikomų labiausiai
         nusipelniusių paaukštinimo juos paskiriant į A4 lygį per 1998 m. ir 1999 m. paaukštinimo procedūras, sąrašą, nei į pareigūnų,
         kurių pareigos paaukštinamos juos paskiriant į A4 lygį per minėtas paaukštinimo procedūras, sąrašą.

      Sprendimas: Panaikinti 2003 m. gruodžio 23 d. Komisijos sprendimą, kuriuo ieškovo pavardė nebuvo įtraukta į pareigūnų, laikomų labiausiai
         nusipelniusių paaukštinimo paskiriant juos į A4 lygį per 1998 m. ir 1999 m. paaukštinimo procedūras, sąrašą ir kuriuo ieškovas
         nebuvo paaukštintas paskiriant jį į A4 lygį per šias paaukštinimo procedūras. Atmesti likusią ieškinio dalį. Priteisti iš
         Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio 1 dalis)

      Kai administracija vykdydama sprendimą, kuriuo buvo panaikintas atsisakymas paaukštinti ieškovą dėl to, jog nebuvo atliktas
         išsamus jo nuopelnų palyginimas su kitose tarnybose dirbančių pareigūnų, kurių pareigas buvo siūloma paaukštinti, nuopelnais,
         pakartotinai vertina pareigūno nuopelnus, ji privalo lyginti kiekvieno pareigūno, kurio pareigos buvo paaukštintos paskiriant
         į atitinkamą lygį, arba pareigūno, įrašyto į labiausiai nusipelniusių paaukštinimo paskiriant į tą lygį pareigūnų sąrašą bei
         vertinimo metu gavusio panašų arba mažesnį nei ieškovo įvertinimą, padėtį. Tik toks vertinimas atitinka rūpestingumo ir nešališkumo
         kriterijus, įtvirtintus Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio 1 dalyje, bei reikalavimus, kylančius iš vienodo požiūrio
         principo.

      Administracija iš tiesų negali lyginti tik tų pareigūnų, kurių pareigos buvo paaukštintos atitinkamoje paaukštinimo procedūroje,
         ir nelyginti pareigūnų, kurių pareigas buvo siūloma paaukštinti ir kurie, nors ir nebuvo paaukštinti, tačiau buvo įrašyti
         į labiausiai paaukštinimo nusipelniusių pareigūnų sąrašą. Galimas sprendimas įtraukti ieškovo pavardę į šį sąrašą galėtų lemti
         jo pareigų paaukštinimą per kitą paaukštinimo procedūrą, nes Paskyrimų tarnyba, lygindama nuopelnus, iš esmės gali atsižvelgti
         į tą aplinkybę, kad ankstesnėje pareigų paaukštinimo procedūroje buvo siūloma paaukštinti pareigūno pareigas.

      Administracija taip pat negali lyginti nuopelnų tik pareigūnų, kurių pareigos buvo paaukštintos ir kurių įvertinimo, palyginti
         su vidutiniu įvertinimu jų generaliniame direktorate, skirtumas yra gerokai mažesnis nei skirtumas tarp ieškovo įvertinimo
         ir vidutinio nuopelnų įvertinimo generaliniame direktorate, kuriame jis dirbo, ir nelyginti nuopelnų tų pareigūnų, kurių įvertinimas
         buvo panašus į ieškovo arba nežymiai mažesnis. Administracija turi įvertinti, ar skirtingas požiūris į ieškovą, palyginti
         su visais pareigūnais, kurių įvertinimas buvo panašus arba mažesnis, buvo objektyviai pagrįstas kitais jų nuopelnų aspektais,
         kaip antai informacija apie jų administracinį ir asmeninį statusą, kad patikslintų vien vertinimo ataskaitos pagrindu atliktą
         įvertinimą. Administracija turi būtent įvertinti, ar remiantis šiais kitais nuopelnų aspektais būtų galima padaryti išvadą,
         jog pareigūnų, kurių pareigos buvo paaukštintos, nuopelnai iš tikrųjų buvo didesni nei ieškovo.

       (žr. 71, 73–75, 77 ir 82–85 punktus)
      Nuoroda: 1986 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Clemen ir kt. prieš Komisiją, 91/85, Rink. p. 2853, 10 punktas; 2000 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Hamptaux, C‑207/99 P, Rink. p. I‑9485, 19 punktas; 1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Patronis prieš Tarybą, T‑168/96, Rink. VT p. I‑A‑299 ir II‑833, 35 punktas; 1998 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Manzo-Tafaro prieš Komisiją, T‑221/96, Rink. VT p. I‑A‑115 ir II‑307, 18 punktas; 2000 m. spalio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cubero Vermurie prieš Komisiją, T‑187/98, Rink. VT p. I‑A‑195 ir II‑885, 85 punktas; 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Perez Escanilla prieš Komisiją, T‑163/01, Rink. VT p. I‑A‑131 ir II‑717, 28 ir 36 punktai; 2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tsarnavas prieš Komisiją, T‑188/01–T‑190/01, Rink. VT p. I‑A‑95 ir II‑495, 107, 114, 121 ir 122 punktai; 2003 m. gruodžio 11 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Breton prieš Teisingumo Teismą, T‑323/02, Rink. VT p. I‑A‑325 ir II‑1587, 99 punktas; 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Casini prieš Komisiją, T‑132/03, Rink. VT p. I‑A‑253 ir II‑1169, 55, 69 ir 70 punktai; 2006 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Standertskjöld-Nordenstam ir Heyraud prieš Komisiją, T‑437/04 ir T‑441/04, Rink. p. II‑0000, 60 punktas.


1958 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 2-57.


title: 2008 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Ministerul Administraţiei şi Internelor - Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti prieš Gheorghe Jipa.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunalul Dâmboviţa - Rumunija.#Sąjungos pilietybė - EB 18 straipsnis - Direktyva 2004/38/EB - Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisė laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje.#Byla C-33/07.

text:
      Byla C‑33/07
      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      prieš
      Gheorghe Jipa
      (Tribunalul Dâmboviţa prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Sąjungos pilietybė – EB 18 straipsnis – Direktyva 2004/38/EB – Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisė laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje“
      Sprendimo santrauka
      1.        Europos Sąjungos pilietybė – Sutarties nuostatos – Taikymo asmenų atžvilgiu sritis
      (EB 17 straipsnio 1 dalis ir EB 18 straipsnis)
      2.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Direktyva 2004/38
      (EB 18 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38 27 straipsnis)
      1.        Vienos valstybės narės pilietis, kuris buvo repatrijuotas iš kitos valstybės narės, pagal EB 17 straipsnio 1 dalį yra Sąjungos
         pilietis ir todėl gali remtis tokį statusą turintiems asmenims suteiktomis teisėmis, taip pat prieš savo kilmės valstybę narę,
         visų pirma EB 18 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje. Šiuo atžvilgiu teisė
         laisvai judėti apima tiek Europos Sąjungos piliečių teisę atvykti į valstybę narę, kuri nėra jų kilmės valstybė narė, tiek
         teisę išvykti iš pastarosios. EB sutarties garantuojamos pagrindinės laisvės netektų prasmės, jei kilmės valstybė narė galėtų
         be pateisinamos priežasties uždrausti savo piliečiams išvykti iš jos teritorijos į kitos valstybės narės teritoriją.

      (žr. 17–18 punktus)
      2.        EB 18 straipsnis ir Direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių
         narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB,
         73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB, 27 straipsnis nedraudžia nacionalinės teisės aktų,
         leidžiančių riboti valstybės narės piliečio teisę vykti į kitos valstybės narės teritoriją, visų pirma remiantis tuo, kad
         jis anksčiau buvo iš jos repatrijuotas dėl „nelegalaus buvimo“ toje valstybėje, tačiau su sąlyga, kad, pirma, šio piliečio
         asmeninis elgesys kelia realią, dabartinę ir pakankamai didelę grėsmę pagrindiniam visuomenės interesui ir, antra, numatyta
         ribojanti priemonė yra tinkama užtikrinti ja siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti. Prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, kuriomis pagrįstas prašymas
         apriboti išvykimo teisę, turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.

      Dėl pirmosios sąlygos pasakytina, kad naudojimąsi teise laisvai judėti ribojančios priemonės turi būti imtasi dėl priežasčių,
         susijusių su valstybės narės, kuri imasi tos priemonės, viešosios tvarkos apsauga arba visuomenės saugumu. Taigi tokios priemonės
         negalima grįsti vien kitos valstybės narės nurodytomis priežastimis, kuriomis norėta pateisinti sprendimą išsiųsti Bendrijos
         pilietį iš tos kitos valstybės teritorijos; vis dėlto tai nepanaikina kompetentingos nacionalinės institucijos galimybės atsižvelgti
         į tokias priežastis, kai ši atlieka vertinimą siekdama priimti judėjimo laisvę ribojančią priemonę.

      (žr. 25, 28, 30 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. liepos 10 d.(*)

      „Sąjungos pilietybė – EB 18 straipsnis – Direktyva 2004/38/EB – Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisė laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje“
      Byloje C‑33/07
      dėl Tribunalul Dâmboviţa (Rumunija) 2007 m. sausio 17 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. sausio 24 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      prieš
      Gheorghe Jipa
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano (pranešėjas), A. Borg Barthet, M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos E. Ganea,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E. Skandalou ir G. Papagianni,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Maidani ir I. Trifa,
      susipažinęs su 2008 m. vasario 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 18 straipsnio ir 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos
         direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje,
         iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB,
         75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77, klaidų ištaisymas OL L 229, p. 35), 27 straipsnio
         išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą, susijusią su Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti (Administracijos ir vidaus reikalų ministerijos Bukarešto pasų generalinis direktoratas, toliau – Ministerul) pateiktu prašymu, kad Tribunalul Dâmboviţa priimtų sprendimą uždrausti Rumunijos piliečiui G. Jipa vykti į Belgiją daugiausia trejų metų laikotarpiu.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 2004/38 4 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „1.      Nepažeidžiant nuostatų dėl kelionės dokumentų, taikomų nacionaliniam pasienio patikrinimui, visi Sąjungos piliečiai, turintys
         galiojančią tapatybės kortelę ar pasą, ir jų šeimos nariai, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi galiojantį pasą,
         turi teisę išvažiuoti iš valstybės narės teritorijos į kitą valstybę narę.“

      4        Direktyvos 2004/38 27 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:

      „1.      Laikydamosi šio skyriaus nuostatų valstybės narės gali apriboti Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių, neatsižvelgiant į pilietybę,
         judėjimo ir gyvenimo šalyje laisvę dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ar visuomenės sveikatos apsaugos priežasčių.
         Šiomis priežastimis negalima remtis siekiant ekonominių tikslų.

      2.      Priemonės, kurių imtasi dėl viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo priežasčių, turi atitikti proporcingumo principą ir būti
         grindžiamos vien atitinkamo asmens elgesiu. Ankstesni kriminaliniai nusikaltimai patys savaime negali būti tokių priemonių
         ėmimosi pagrindas.

      Atitinkamo asmens elgesys turi kelti tikrą, dabartinį ir pakankamai rimtą pavojų, pažeidžiantį vieną iš pagrindinių visuomenės
         interesų. Pateisinimai, kurie nėra susiję su atvejo aplinkybėmis arba grindžiami bendrosios prevencijos sumetimais, nėra priimtini.“
         (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      5        1995 m. Belgijos Karalystės, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bei Nyderlandų Karalystės vyriausybių ir Rumunijos vyriausybės
         susitarimo dėl nelegaliai esančių asmenų priėmimo atgal (readmisijos), patvirtinto Rumunijos vyriausybės dekretu Nr. 825/1995
         (Monitorul Oficial al României, Nr. 241, 1995 spalio 20 d.), (toliau – Readmisijos susitarimas) 1 straipsnyje numatyta:

      „Rumunijos vyriausybė Belgijos, Liuksemburgo ar Nyderlandų vyriausybių prašymu ir be jokių formalumų priima atgal į savo valstybės
         teritoriją bet kurį asmenį, kuris neatitinka arba nebeatitinka Belgijos, Liuksemburgo ar Nyderlandų teritorijoje galiojančių
         atvykimo ar buvimo joje sąlygų, jei įrodoma arba numanoma, kad toks asmuo yra Rumunijos pilietis.“

      6        Pagrindinės bylos aplinkybių atsiradimo momentu galiojusios redakcijos 2005 m. liepos 20 d. Įstatymo Nr. 248 dėl Rumunijos
         piliečių laisvo judėjimo užsienyje tvarkos (Monitorul Oficial al României, Nr. 682, 2005 m. liepos 29 d., toliau – Įstatymas Nr. 248/2005) 3 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:

      „1.      Riboti Rumunijos piliečių teisės laisvai judėti užsienyje įgyvendinimą galima tik laikinai šio įstatymo numatytais atvejais
         ir sąlygomis; toks ribojimas apima šios teisės įgyvendinimo suspendavimą arba prireikus apribojimą.

      <...>
      3.      Rumunijos piliečių teisės laisvai judėti užsienyje įgyvendinimo apribojimą sudaro laikinas draudimas vykti į tam tikras valstybes,
         kurį nustato kompetentingos Rumunijos valdžios institucijos šio įstatymo numatytomis sąlygomis.“

      7        Įstatymo Nr. 248/2005 38 straipsnyje sakoma:

      „Rumunijos piliečių teisės laisvai judėti užsienyje įgyvendinimo apribojimas gali būti numatytas ne ilgiau kaip trejiems metams
         ir tik šiais atvejais:

      a)      asmens, kuris buvo repatrijuotas iš tam tikros valstybės pagal Readmisijos susitarimą, sudarytą tarp Rumunijos ir tos valstybės;
      b)      asmens, kurio buvimas tam tikros valstybės teritorijoje dėl veiklos, kurią jis atlieka ar gali atlikti, gali daryti didelės
         žalos Rumunijos interesams arba, nelygu atvejis, dvišaliams Rumunijos ir tos valstybės santykiams.“

      8        Įstatymo Nr. 248/2005 39 straipsnyje numatyta:

      „38 straipsnio a punkte numatytu atveju atitinkamą priemonę, susijusią su valstybe, iš kurios teritorijos asmuo buvo repatrijuotas,
         Pasų generalinio direktorato prašymu priima to asmens gyvenamosios vietos teismas arba tuo atveju, kai asmens gyvenamoji vieta
         yra užsienyje, – Tribunalul Bucureşti.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      9        G. Jipa 2006 m. rugsėjo 10 d. išvyko iš Rumunijos į Belgijos Karalystės teritoriją. 2006 m. lapkričio 26 d. dėl „nelegalaus
         buvimo“ šioje valstybėje narėje jis buvo repatrijuotas į Rumuniją pagal Readmisijos susitarimo nuostatas.

      10      2007 m. sausio 11 d.Ministerul pateikė prašymą Tribunalul Dâmboviţa, kad šis pagal Įstatymo Nr. 248/2005 38 ir 39 straipsnius priimtų priemonę, draudžiančią G. Jipa vykti į Belgiją laikotarpiu,
         kuris gali trukti iki trejų metų.

      11      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Ministerul prašyme nenurodytas „nelegalus buvimas“, lėmęs G. Jipa readmisiją.

      12      Šiomis aplinkybėmis Tribunalul Dâmboviţa nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar EB 18 straipsnis <...> turi būti aiškinamas kaip draudžiantis Rumunijoje taikomomis teisės nuostatomis (Įstatymo Nr. 248/2005
         <...> 38 ir 39 straipsniais) sudaryti kliūtis laisvam asmenų judėjimui?

      2.      a)     Ar <...> Įstatymo Nr. 248/2005 38 ir 39 straipsniai, varžantys asmens (Rumunijos, o dabar jau ir Europos Sąjungos piliečio)
         laisvę judėti kitoje valstybėje narėje (šioje byloje – Europos Sąjungos narėje), yra EB 18 straipsnyje numatyta kliūtis laisvam
         asmenų judėjimui?

      b)      Ar Europos Sąjungos valstybė narė (šiuo atveju Rumunija) gali apriboti laisvą savo piliečių judėjimą kitos valstybės narės
         teritorijoje?

      3.      a)     Ar „nelegalus buvimas“ pagal nacionalinę nuostatą – (Rumunijos) vyriausybės dekretą Nr. 825/1995 dėl (Readmisijos susitarimo)
         patvirtinimo (kurios pagrindu buvo nuspręsta repatrijuoti į Rumuniją „nelegaliai gyvenusį“ atsakovą) patenka į Direktyvos
         2004/38 27 straipsnyje numatytas „viešosios tvarkos“ ar „visuomenės saugumo“ priežastis ir ar dėl to galima apriboti tokio
         asmens judėjimo laisvę?

      b)      Jeigu į pirmesnį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar Direktyvos 2004/38 <...> 27 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad
         valstybės narės gali automatiškai nustatyti Europos Sąjungos piliečio teisės laisvai judėti ir gyventi apribojimus dėl „viešosios
         tvarkos“ ir „visuomenės saugumo“ priežasčių, nepatikrinusios atitinkamo asmens elgesio?“

      13      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, manydamas, kad šie klausimai reikalauja skubaus Teisingumo Teismo
         atsakymo atsižvelgiant į tai, kad G. Jipa turi galėti įgyvendinti savo teisę laisvai judėti arba kuo greičiau sužinoti, ar
         jis šia teise gali naudotis tik ribotai, paprašė Teisingumo Teismo prašymui priimti prejudicinį sprendimą taikyti pagreitintą
         procedūrą, numatytą Procedūros reglamento 104a straipsnio pirmojoje pastraipoje.

      14      Teisingumo Teismo pirmininkas 2007 m. balandžio 3 d. Nutartimi atmetė šį prašymą, remdamasis tuo, kad 104a straipsnio pirmojoje
         pastraipoje numatytos sąlygos nėra įvykdytos.

       Dėl prejudicinių klausimų
      15      Klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar
         EB 18 straipsnis ir Direktyvos 2004/38 27 straipsnis draudžia nacionalinės teisės aktus, leidžiančius varžyti valstybės narės
         piliečio teisę vykti į kitos valstybės narės teritoriją, visų pirma remiantis tuo, kad jis anksčiau buvo iš jos repatrijuotas
         dėl „nelegalaus buvimo“ toje valstybėje narėje.

      16      Rašytinėse pastabose Teisingumo Teismui Rumunijos ir Graikijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija sutaria, kad į šiuos
         klausimus reikia atsakyti teigiamai.

      17      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, jog G. Jipa, kaip Rumunijos pilietis, pagal EB 17 straipsnio 1 dalį yra Sąjungos
         pilietis, todėl gali remtis tokį statusą turintiems asmenims suteiktomis teisėmis, taip pat prieš savo kilmės valstybę narę,
         ir visų pirma EB 18 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (šiuo klausimu žr.,
         be kita ko, 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31–33 punktus; 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Tas‑Hagen ir Tas, C‑192/05, Rink. p. I‑10451, 19 punktą bei 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Morgan ir Bucher, C‑11/06 ir C‑12/06, Rink. p. I‑9161, 22 ir 23 punktus).

      18      Taip pat reikia pažymėti, kad teisė laisvai judėti, kaip savo išvados 35 punkte nurodė generalinis advokatas, apima tiek Europos
         Sąjungos piliečių teisę atvykti į valstybę narę, kuri nėra jų kilmės valstybė narė, tiek teisę išvykti iš pastarosios. Kaip
         Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, EB sutarties garantuojamos pagrindinės laisvės netektų prasmės, jei kilmės valstybė
         narė galėtų be pateisinamos priežasties uždrausti savo piliečiams išvykti iš jos teritorijos į kitos valstybės narės teritoriją
         (pagal analogiją įsisteigimo laisvės ir laisvo darbuotojų judėjimo klausimais žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Daily Mail ir General Trust, 81/87, Rink. p. 5483, 16 punktą; 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Peralta, C‑379/92, Rink. p. I‑3453, 31 punktą ir 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 97 punktą).

      19      Beje, Direktyvos 2004/38 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, kad visi Sąjungos piliečiai, turintys galiojančią tapatybės
         kortelę ar pasą, turi teisę išvažiuoti iš valstybės narės teritorijos į kitą valstybę narę.

      20      Iš to išplaukia, kad tokiai situacijai, kokioje atsidūrė atsakovas pagrindinėje byloje ir kokia apibūdinta šio sprendimo 9
         ir 10 punktuose, taikytina Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybėse narėse.

      21      Galiausiai reikia priminti, kad Sąjungos piliečių teisė laisvai judėti nėra besąlygiška ir jai gali būti taikomi Sutartyje
         ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatyti apribojimai bei sąlygos (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2000 m. balandžio
         11 d. Sprendimo Kaba, C‑356/98, Rink. p. I‑2623, 30 punktą; 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Kaba, C‑466/00, Rink. p. I‑2219, 46 punktą ir 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑398/06, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).

      22      Pagrindinėje byloje šie apribojimai ir sąlygos visų pirma kyla iš Direktyvos 2004/38 27 straipsnio 1 dalies, kuria valstybėms
         narėms leidžiama riboti Sąjungos piliečių ar jų šeimų narių judėjimo laisvę, be kita ko, dėl viešosios tvarkos ar visuomenės
         saugumo priežasčių.

      23      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas visuomet pažymėdavo, kad nors valstybės narės, atsižvelgdamos į savo nacionalinius poreikius,
         kurie gali skirtis, nelygu valstybė narė ir laikotarpis, iš esmės gali laisvai apibrėžti viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo
         reikalavimus, vis dėlto Bendrijos kontekste šie reikalavimai, visų pirma kaip leidžiančios nukrypti nuo pagrindinio laisvo
         asmenų judėjimo principo nuostatos pateisinimas, turi būti suprantami siaurai, taip, kad kiekviena valstybė narė be Europos
         bendrijos institucijų kontrolės negalėtų vienašališkai nustatyti jų aprėpties (šiuo klausimu žr. 1975 m. spalio 28 d. Sprendimo
         Rutili, 36/75, Rink. p. 1219, 26 ir 27 punktus; 1977 m. spalio 27 d. Sprendimo Bouchereau, 30/77, Rink. p. 1999, 33 ir 34 punktus; 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo Église de scientologie, C‑54/99, Rink. p. I‑1335, 17 punktą ir 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo Omega, C‑36/02, Rink. p. I‑9609, 30 ir 31 punktus). Šiuo atžvilgiu teismo praktikoje nustatyta, kad viešosios tvarkos sąvoka bet
         kuriuo atveju reiškia, kad, be socialinės tvarkos sutrikdymo, kurį sukelia bet koks įstatymo pažeidimas, kyla reali, dabartinė
         ir pakankamai didelė grėsmė pagrindiniam visuomenės interesui (žr., be kita ko, pirmiau minėtų sprendimų Rutili 28 punktą ir Bouchereau 35 punktą bei 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Orfanopoulos ir Oliveri, C‑482/01 ir C‑493/01, Rink. p. I‑5257, 66 punktą).

      24      Tokie reikalavimai, taikomi leidžiančioms nukrypti nuo šio pagrindinio principo nuostatoms, kuriomis gali remtis valstybė
         narė, visų pirma reiškia, kaip matyti iš Direktyvos 2004/38 27 straipsnio 2 dalies, jog tam, kad viešosios tvarkos ir visuomenės
         saugumo priemonės būtų pateisinamos, jos turi būti grindžiamos vien atitinkamo asmens elgesiu, o su konkrečiu nagrinėjamu
         atveju tiesiogiai nesusiję arba bendros prevencijos sumetimais grindžiami pateisinimai negali būti priimtini.

      25      Reikia pridurti, kad naudojimąsi teise laisvai judėti ribojančios priemonės, kaip teisingai pastebėjo Rumunijos vyriausybė,
         Komisija bei generalinis advokatas savo išvados 43 punkte, turi būti imtasi dėl priežasčių, susijusių su valstybės narės,
         kuri imasi tos priemonės, viešosios tvarkos apsauga arba visuomenės saugumu. Taigi tokios priemonės negalima grįsti vien kitos
         valstybės narės nurodytomis priežastimis, kuriomis norėta pateisinti, kaip pagrindinėje byloje, sprendimą išsiųsti Bendrijos
         pilietį iš tos kitos valstybės teritorijos; vis dėlto tai nepanaikina kompetentingos nacionalinės institucijos galimybės atsižvelgti
         į tokias priežastis, kai ši atlieka vertinimą siekdama priimti judėjimo laisvę ribojančią priemonę (pagal analogiją žr. 2006 m.
         sausio 31 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑503/03, Rink. p. I‑1097, 53 punktą).

      26      Kitaip tariant, tokioje situacijoje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, Sąjungos piliečio kilmės valstybė narė, norėdama
         apriboti šio piliečio teisę laisvai judėti, gali atsižvelgti į aplinkybę, jog jo atžvilgiu buvo pritaikyta priemonė repatrijuoti
         jį iš kitos valstybės narės teritorijos, kurioje jis buvo neteisėtai, tačiau tik tiek, kiek jo asmeninis elgesys kelia realią,
         dabartinę ir pakankamai rimtą grėsmę pagrindiniam visuomenės interesui.

      27      Tačiau nepanašu, kad situacija, dėl kurios kilo ginčas pagrindinėje byloje, atitinka šio sprendimo 22–26 punktuose minėtus
         reikalavimus. Ypač iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos
         ir iš Rumunijos vyriausybės rašytinių pastabų matyti, jog Ministerul prašymas apriboti G. Jipa teisę laisvai judėti grindžiamas vien repatriacijos iš Belgijos Karalystės priemone, kurios imtasi
         šio asmens atžvilgiu dėl jo „nelegalaus buvimo“ šioje valstybėje narėje, neatlikus jokio konkretaus suinteresuotojo asmens
         elgesio įvertinimo ir nenurodant jokios jo keliamos grėsmės viešajai tvarkai ar visuomenės saugumui. Be to, Rumunijos vyriausybė
         pažymi, jog Belgijos valdžios institucijų sprendimas, kuriuo įsakyta repatrijuoti G. Jipa, taip pat nebuvo pagrįstas viešosios
         tvarkos ar visuomenės saugumo priežastimis.

      28      Tačiau šiuo atžvilgiu būtinas išvadas turi padaryti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis faktinėmis
         ir teisinėmis aplinkybėmis, kuriomis pagrindinėje byloje buvo pagrįstas Ministerul prašymas apriboti G. Jipa išvykimo teisę.

      29      Atlikdamas tokį vertinimą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turės nustatyti, ar minėtas teisės
         išvykti apribojimas yra tinkamas užtikrinti juo siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti. Iš
         Direktyvos 2004/38 27 straipsnio 2 dalies bei iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad teisę laisvai judėti
         ribojanti priemonė gali būti pateisinama, tik jeigu ji atitinka proporcingumo principą (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1993 m.
         rugpjūčio 2 d. Sprendimo Alluè ir kt., C‑259/91, C‑331/91 ir C‑332/91, Rink. p. I‑4309, 15 punktą; 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Baumbast ir R, C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 91 punktą ir 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Oteiza Olazabal, C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 43 punktą).

      30      Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog EB 18 straipsnis ir Direktyvos 2004/38 27 straipsnis nedraudžia nacionalinės
         teisės aktų, leidžiančių riboti valstybės narės piliečio teisę vykti į kitos valstybės narės teritoriją, visų pirma remiantis
         tuo, kad jis anksčiau buvo iš jos repatrijuotas dėl „nelegalaus buvimo“ toje valstybėje, tačiau su sąlyga, kad, pirma, šio
         piliečio asmeninis elgesys kelia realią, dabartinę ir pakankamai didelę grėsmę pagrindiniam visuomenės interesui ir, antra,
         numatyta ribojanti priemonė yra tinkama užtikrinti ja siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti.
         Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      31      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      EB 18 straipsnis ir 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų
            šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68
            ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB
            ir 93/96/EEB, 27 straipsnis nedraudžia nacionalinės teisės aktų, leidžiančių riboti valstybės narės piliečio teisę vykti į
            kitos valstybės narės teritoriją, visų pirma remiantis tuo, kad jis anksčiau buvo iš jos repatrijuotas dėl „nelegalaus buvimo“
            toje valstybėje, tačiau su sąlyga, kad, pirma, šio piliečio asmeninis elgesys kelia realią, dabartinę ir pakankamai didelę
            grėsmę pagrindiniam visuomenės interesui ir, antra, numatyta ribojanti priemonė yra tinkama užtikrinti ja siekiamo tikslo
            įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti,
            ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: rumunų.


title: Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2005 m. spalio 6 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką.#PVM - Pirkimo mokesčio atskaita - Subsidijomis finansuojamos gamybos priemonės.#Byla C-243/03.

text:
      Byla C‑243/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Prancūzijos Respubliką
      „PVM – Perkant sumokėto mokesčio atskaita – Subsidijomis finansuojamos gamybos priemonės“
      Generalinio advokato M. Poiares Maduro išvada, pateikta 2005 m. kovo 10 d.  I‑0000
      2005 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant
            sumokėto mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą apribojimai – Nacionalinės teisės aktai, ribojantys subsidijomis finansuojamų
            gamybos priemonių pirkimo mokesčio atskaitą – Neleistinumas
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 ir 19 straipsniai)
      Nustatydama specialią taisyklę, apribojančią pridėtinės vertės mokesčio atskaitą už gamybos priemonių pirkimą dėl to, kad
         šios priemonės buvo finansuojamos subsidijomis, valstybė narė neįvykdo savo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent
         pagal Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 ir 19 straipsnius.

      (žr. 37 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. spalio 6 d.(*)

      „PVM – Perkant sumokėto mokesčio atskaita – Subsidijomis finansuojamos gamybos priemonės“
      Byloje C‑243/03
      dėl 2003 m. birželio 6 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama E. Traversa, padedamo advokato N. Coutrelis, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Prancūzijos Respubliką, atstovaujamą G. de Bergues ir C. Jurgensen‑Mercier,

      atsakovę,
      palaikomą
      Ispanijos Karalystės, atstovaujamos N. Díaz Abad,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J.-P. Puissochet, S. von Bahr (pranešėjas), J. Malenovský ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nustatydama specialią taisyklę, apribojančią
         pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) atskaitą už gamybos priemonių pirkimą dėl to, kad šios priemonės buvo finansuojamos
         subsidijomis, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios
         Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio
         sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB
         (OL L 102, p. 18, toliau – Šeštoji direktyva), 17 ir 19 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2       1967 m. balandžio 11 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 67/227/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, reglamentuojančių apyvartos
         mokesčius, suderinimo (OL 71, 1967, p. 1301), (toliau – Pirmoji direktyva), iš dalies pakeistos Šeštąja direktyva, 2 straipsnio
         antroji pastraipa numato, kad „kiekvienos operacijos metu iš apskaičiuojamo atsižvelgiant į prekių ar paslaugų kainą tokioms
         prekėms ar paslaugoms nustatytu tarifu pridėtinės vertės mokesčio gali būti atimama pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri
         tiesiogiai priskirtina įvairioms sąnaudų sudedamosioms dalims <...>.“

      3       Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas numato, kad apmokestinamąją vertę sudaro:
      „tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų <...> atveju – viskas, kas sudaro atlygį, kuris yra ar turi būti tiekėjo gautas iš pirkėjo,
         kliento ar trečiosios šalies už tokias prekes ar paslaugas, įskaitant subsidijas, tiesiogiai susijusias su šių prekių ar paslaugų
         kaina.“

      4       Po iš dalies pakeisto Šeštosios direktyvos 28f straipsnio tos pačios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkto redakcija
         numato, kad „tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis
         asmuo turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti <...> pridėtinės vertės mokestį, kurį reikia sumokėti
         ar kuris sumokėtas šalies teritorijoje dėl prekių ar paslaugų, kurias jam pateikė/suteikė ar dar pateiks/suteiks kitas apmokestinamasis
         asmuo“.

      5       To paties straipsnio 5 dalis patikslina:
      „Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ir paslaugas ketina naudoti sandoriams, kuriems taikomos 2 ir 3 dalys ir kuriems tenkantis
         pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti
         atskaitomas, gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams.

      Ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų.
      <…>“
      6       Šeštosios direktyvos 19 straipsnio, pavadinto „Atskaitos proporcijos apskaičiavimas“, 1 dalyje nustatoma:
      „Atskaitos proporcija, nurodyta 17 straipsnio 5 dalies 1 punkte, turi būti apskaičiuojama trupmena, kurios:
      –      skaitiklis yra visa metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės
         mokestis atskaitomas pagal 17 straipsnio 2 ir 3 dalis,

      –      vardiklis yra visa skaitiklyje nurodyta metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio ir metinės apyvartos iš sandorių,
         kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, suma. Valstybės narės gali į vardiklį taip pat įtraukti
         subsidijų sumas, išskyrus nurodytas 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punkte.

      <...>“. (Pataisytas vertimas)
       Nacionalinės teisės aktai
      7       Code général des impôts (Bendrasis mokesčių kodeksas, toliau – CGI) 271 straipsnis nustato:

      „I. 1. Pridėtinės vertės mokestis, tenkantis tam tikrai apmokestinamojo sandorio kainos daliai, atskaitomas iš šiam sandoriui taikomo
         pridėtinės vertės mokesčio.

      <…>
      II. 1. Jei prekės ar paslaugos naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams vykdyti ir jei šie sandoriai suteikia teisę į atskaitą,
         mokestis, kurį mokestį privalantys mokėti asmenys gali atskaityti, yra (inter alia):

      a) nurodytas pardavėjų išduotose pirkimo sąskaitose faktūrose, jei pardavėjams pagal įstatymus buvo leista jį nurodyti šiose
         sąskaitose faktūrose;

      <…>“
      8       1994 m. birželio 3 d. Dekreto Nr. 94‑452 (1994 m. birželio 5 d. JORF, p. 8143) 2 straipsniu pakeisto CGI II priedo 212 straipsnio
         redakcija numato:

      „1.      Mokestį privalantys mokėti asmenys, kurie vykdydami veiklą, patenkančią į pridėtinės vertės mokesčio taikymo sritį, sudaro
         ne tik sandorius, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, turi teisę atskaityti dalį pridėtinės
         vertės mokesčio, tenkančio prekėms, esančiomis šiai veiklai vykdyti naudojamomis investicijomis.

      Ši dalis lygi atskaitomo mokesčio daliai, gautai, jei reikia, pritaikius 207a straipsnio nuostatas, padauginus iš santykio,
         kurio:

      a)      skaitiklis yra visa metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės
         mokestis gali būti atskaitomas, įskaitant su šių sandorių kaina tiesiogiai susijusias subsidijas;

      b)      vardiklis yra visa skaitiklyje nurodyta metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio ir metinės apyvartos iš sandorių,
         kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, suma bei subsidijos, įskaitant ir tas, kurios tiesiogiai
         nesusijusios su šių sandorių kaina.

      <…>“
      9       1994 m. rugsėjo 8 d. Mokesčių teisės aktų leidybos tarnybos instrukcijos (1994 m. rugsėjo 22 d. Bulletin officiel des impôts (Oficialus mokesčių leidinys), specialus Nr. 3 CA‑94, toliau – 1994 m. rugsėjo 8 d. instrukcija) 2 knygoje dėl teisės į atskaitą
         taisyklių nurodoma:

      „150. Gamybos priemonių subsidijų samprata.
      Tai neapmokestinamosios subsidijos, kurios jų pervedimo metu skiriamos tam tikroms investicinėms prekėms finansuoti.
      <…>
      151.      Gamybos priemonių subsidijoms taikytinos taisyklės.
      Subsidijomis finansuojamoms investicijoms tenkantis mokestis gali būti atskaitomas įprastomis sąlygomis, jei privalantis mokėti
         mokestį asmuo į sandorių kainą įskaičiuoja šia subsidija visiškai ar iš dalies finansuotų prekių nusidėvėjimo sumas.

      Jei paaiškėja, kad nebuvo laikytasi šių prekių nusidėvėjimo sumos atsispindėjimo jų kainoje sąlygos, toms pačioms prekėms
         tenkantis PVM negalėtų būti atskaitytas gamybos priemonių subsidijos finansuotos sumos dalies atžvilgiu.

      Pavyzdys
      1 186 000 F (kartu su mokesčiais) kainuojanti investicinė prekė, kurios PVM lygus 186 000 F, iš dalies (20 %) finansuojama
         237 200 F dydžio gamybos priemonių subsidija.

      Mokestį privalantis mokėti asmuo į apmokestinamųjų sandorių kainą neįtraukė prekės nusidėvėjimo dalies, atitinkančios gamybos
         priemonių subsidija finansuotai daliai. Todėl bus galima atskaityti tik 186 000 F x 80 % = 148 800 F prekei tenkančio mokesčio
         (186 000 F).

      Jei reikia, įprastomis sąlygomis mokestį privalantis mokėti asmuo mokesčiui taiko taip apskaičiuotą įmonės atskaitos procentinę
         dalį.

       Ikiteisminė procedūra
      10     Gavusi skundą, 2001 m. balandžio 23 d. Komisija Prancūzijos vyriausybei nusiuntė oficialų pranešimą, kuriame ji kaltino Prancūziją
         tuo, kad taikydama PVM atskaitos proporciją visiems apmokestinamiesiems asmenims, įskaitant tuos, kurie vykdo tik suteikiančius
         teisę į atskaitą apmokestinamuosius sandorius (toliau – visiškai apmokestinamieji asmenys), bei gamybos priemonių subsidijų
         sistema ribodama teisę į atskaitą Šeštojoje direktyvoje nenumatytomis sąlygomis, ji pažeidžia Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         2 ir 5 dalis ir 19 straipsnį.

      11     Kadangi per nustatytą terminą Komisija negavo atsakymo į šį oficialų pranešimą, 2001 m. gruodžio 20 d. ji priėmė pagrįstą
         nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo pagrįstos nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų
         tinkamai atsižvelgta.

      12     Atsakydama į Komisijos oficialų pranešimą, 2002 m. sausio 7 d. laišku Prancūzijos vyriausybė, inter alia, patikslino, kad atskaitos proporcija taikoma tik apmokestinamiesiems asmenims, vykdantiems apmokestinamuosius ir atleistus
         nuo PVM sandorius (toliau – „mišrūs“ apmokestinamieji asmenys), o ne visiškai apmokestinamiesiems asmenims.

      13     2002 m. birželio 26 d. Komisija priėmė papildomą pagrįstą nuomonę, kurioje atsisakė pirmojo kaltinimo dėl atskaitos proporcijos
         taikymo visiškai apmokestinamiesiems asmenims, tačiau pakartojo antrąjį kaltinimą dėl teisės į subsidijomis finansuotoms prekėms
         tenkančio PVM atskaitą ribojimo.

      14     Kadangi Prancūzijos vyriausybės atsakymas į šią papildomą pagrįstą nuomonę Komisijos nepatenkino, ji nusprendė pareikšti šį
         ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      15     Komisija kaltina Prancūzijos vyriausybę, kad pastaroji 1994 m. rugsėjo 8 d. instrukcijos 150 ir 151 straipsniuose nustatė
         Šeštojoje direktyvoje nenumatytą teisės į PVM atskaitą apribojimą, kuris taip pat nepateisinamas remiantis Pirmosios direktyvos
         2 straipsniu.

      16     Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad dėl „mišrių“ apmokestinamųjų asmenų pagal Šeštąją direktyvą PVM atskaita apsiriboja tik
         sandoriais, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, t. y. arba įmonei taikant bendrą proporciją,
         kaip numatyta šios direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje, arba, jei reikia ir jei to pageidauja valstybė narė, inter alia, siekdama išvengti piktnaudžiavimo pagal vieną iš šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečiojoje pastraipoje nurodytų būdų
         (atskiros proporcingos dalys skirtingoms įmonės veiklos rūšims arba tiesioginis prekės priskyrimas tam tikrai veiklai). Kai
         valstybė narė taiko atskaitos proporciją, jokia Šeštosios direktyvos nuostata neleidžia prieš ją taikant sumažinti PVM bazės,
         kuriai ši proporcija taikoma, remiantis šiai prekei įgyti panaudotų pinigų šaltiniu arba apmokestinamojo asmens įvykdytų apmokestinamųjų
         sandorių kainos apskaičiavimo būdu.

      17     Dėl visiškai apmokestinamųjų asmenų jokia Šeštosios direktyvos nuostata neleidžia gamybos priemonėms tenkančio PVM atskaitai
         taikyti apribojimo, susijusio su šią prekę leidusių įgyti pinigų šaltiniu arba su įvykdytų sandorių kainos apskaičiavimo būdu.

      18     Dėl apmokestinamojo asmens gautų subsidijų, išskyrus Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktą ir 19 straipsnį,
         ši direktyva niekur kitur nenumato, kad subsidijos turi būti įtrauktos į apmokestinamojo asmens mokėtino PVM mokėjimą. Tačiau
         pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisės į atskaitą apribojimai leidžiami tik tais atvejais, kai tai aiškiai numatyta Šeštojoje
         direktyvoje (žr. 1988 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 50/87, Rink. p. 4797, 16 ir 17 punktus; 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz, C‑62/93, Rink. p. I‑1883).

      19     Dėl Pirmosios direktyvos 2 straipsnio antrosios pastraipos Komisija tvirtina, kad ši nuostata tik atkartoja Šeštosios direktyvos
         17 straipsnio 2 dalies turinį.

      20     Prancūzijos vyriausybė mano, kad nuostatos dėl gamybos priemonių subsidijų ir, inter alia,  sąlyga dėl prekės nusidėvėjimo yra tik Pirmosios direktyvos 2 straipsnio antrojoje pastraipoje numatytų bendrųjų teisės į
         atskaitą sąlygų, kurias Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies nuostatos susistemino, įgyvendinimas.

      21     Iš abiejų šių straipsnių nuostatų iš tikrųjų išplaukia, kad teisė į atskaitą priklauso, jei prekė naudojama veiklai, kuriai
         tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir jei į apmokestinamų PVM pirkimo sandorių kainą įtraukiamos
         šios prekės sąnaudos, neatsižvelgiant į tai, ar ji buvo finansuota iš gamybos priemonių subsidijos, ar iš bet kokio kito apmokestinamojo
         asmens šaltinio.

      22     Iš tikrųjų, Prancūzijos vyriausybės nuomone, iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad gali būti atskaitoma tik PVM suma,
         tiesiogiai tenkanti atskiroms sąnaudų sudedamosioms dalims, sudarančioms apmokestinamojo sandorio kainą, ir kad tam, jog šį
         mokestį būtų galima atskaityti, apmokestinamojo asmens patirtos išlaidos turi būti tiesiogiai ir neišvengiamai susijusios
         su PVM apmokestinamu ar panašiu sandoriu (žr., inter alia, 1982 m. gegužės 5 d. Sprendimo Schul, 15/81, Rink. p. 1409, 10 punktą ir 2001 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Cibo Participations,  C‑16/00, Rink. p. I‑6663, 31–33 punktus).

      23     Prancūzijos vyriausybė taip pat patikslina, kad Šeštosios direktyvos 19 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė gamybos priemonių
         subsidijas įrašyti atskaitos proporcijos vardiklyje apribotų naudojimąsi teise į atskaitą visų apmokestinamojo asmens patirtų
         išlaidų atžvilgiu, nors šios subsidijos visuomet yra pavienio pobūdžio.

      24     Be to, naudojimasis tokia galimybe, kuri suteikta tik „mišriems“ apmokestinamiesiems asmenims, galėtų sukelti didelius konkurencijos
         tarp pastarųjų ir visiškai apmokestinamųjų asmenų iškraipymus.

      25     Prancūzijos vyriausybė priduria, kad sąlyga dėl šių apmokestinamojo asmens patirtų išlaidų atsispindėjimo PVM apmokestintų
         sandorių kainoje leidžia subsidijas gaunatiems neapmokestinamiesiems asmenims savavališkai jiems palankiu būdu išvengti šio
         mokesčio atskaitymo tvarkos. Šiuo atžvilgiu Prancūzijos vyriausybė, inter alia, pažymi, kad tiek, kiek ši tvarka yra susijusi su gamybos priemonių subsidijomis finansuojamomis investicinėmis prekėmis,
         ji gali būti taikytina taip, kad atskaitomas pirkimo PVM būtų didesnis už gautą pardavimo PVM.

      26     Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad tiesioginis teisės į subsidijomis finansuojamų investicinių prekių įsigijimo PVM atskaitą
         apribojimas yra konkretus taikymas principų, kurie pabrėžia subsidijų, neįskaitomų į apmokestinamąją vertę pagal Šeštosios
         direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktą, įtraukimą į atskaitos proporcijos vardiklį pagal šios direktyvos 19 straipsnio
         1 dalį. Todėl toks apribojimas atitinka Bendrijos teisę ir gali būti pateisinamas pagal Šeštosios direktyvos taisykles.

      27     Ispanijos vyriausybė taip pat teigia, kad valstybės narės gali taikyti Šeštosios direktyvos 19 staipsnio 1 dalį neatsižvelgdamos
         į šios direktyvos 17 straipsnio 5 dalį, ir todėl gali šią nuostatą taikyti ne tik „mišriems“, bet ir visiems apmokestinamiesiems
         asmenims.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      28     Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką 17 ir tolesniuose straipsniuose įtvirtinta teisė į PVM atskaitą yra sudedamoji
         PVM mechanizmo dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ja naudojamasi iškart visų pirkimo sandoriams tenkančių mokesčių atžvilgiu.
         Bet koks teisės į atskaitą apribojimas paveikia mokesčių naštą ir turi būti vienodai taikomas visose valstybėse narėse. Todėl
         nukrypti leidžiančios nuostatos leidžiamos tik tais atvejais, kai tai aiškiai numatyta Šeštojoje direktyvoje (žr., inter alia, minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 15 ir 17 punktus; minėto sprendimo BP Soupergaz, 18 punktą ir 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 42 punktą).

      29     Šiuo atžvilgiu Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalis numato, kad teisė į atskaitą atsiranda tuomet, kai atskaitytinas
         mokestis tampa atskaičiuotinas, o šio straipsnio 2 dalis suteikia apmokestinamajam asmeniui teisę tiek, kiek prekes ir paslaugas
         jis naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti mokėtiną ar sumokėtą PVM
         už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas.

      30     Dėl „mišrių“ apmokestinamųjų asmenų iš Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmosios ir antrosios pastraipų matyti,
         kad teisė į atskaitą apskaičiuojama pagal proporciją, nustatomą pagal tos pačios direktyvos 19 straipsnį. Vis dėlto 17 straipsnio
         5 dalies trečioji pastraipa valstybėms narėms leidžia numatyti vieną iš kitų teisės į atskaitą apskaičiavimo būdų, kurie išvardyti
         šioje pastraipoje, t. y., inter alia, atskiros proporcingos dalies nustatymas kiekvienai verslo rūšiai arba atskaita prekę ar veikslą panaudojus tam tikrai veiklai.

      31     Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas numato, kad subsidijos, tiesiogiai susijusios su prekių ar
         paslaugų kaina, taip pat yra apmokestinamos. Dėl tiesiogiai su kaina nesusijusių subsidijų, įskaitant ir nagrinėjamas šioje
         byloje, tos pačios direktyvos 19 straipsnio 1 dalis numato, kad valstybės narės gali jas įtraukti į proporcijos, taikytinos,
         jei apmokestinamasis asmuo vienu metu vykdo sandorius, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas,
         ir neapmokestinamuosius sandorius, trupmenos vardiklį.

      32     Kaip Komisija visiškai teisingai priminė, išskyrus šias dvi nuostatas, Šeštojoje direktyvoje nėra niekur numatyta, kad apskaičiuojant
         PVM įtraukiamos subsidijos.

      33     Vadinasi, reikia konstatuoti, kad nagrinėjamos nacionalinės nuostatos, numatančios, jog tuo atveju, kai tam tikras prekės
         įsigijimas buvo finansuotas subsidijos, pasinaudoti teise į PVM atskaitą galima tik su sąlyga, jog šios prekės nusidėvėjimas
         atsispindi apmokestinamojo asmens įvykdytų sandorių kainoje, yra sąlyga, kuri nėra numatyta Šeštojoje direktyvoje, ir todėl
         yra pagal šią direktyvą neleistinas teisės į atskaitą apribojimas.

      34     Šiuo atžvilgiu, viena vertus, atmestini Prancūzijos vyriausybės argumentai dėl Pirmosios direktyvos 2 straipsnio antrosios
         pastraipos. Iš tikrųjų pastaroji nuostata, kuri tik nustato teisės į atskaitą, kurios tvarka reglamentuojama jai skirtose
         Šeštosios direktyvos nuostatose, principą, negali pagrįsti šiomis nuostatomis nenumatyto teisės į atskaitą apribojimo (žr.
         minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 23 punktą).

      35     Antra vertus, pažymėtina, kad, kaip teisingai pastebėjo generalinis advokatas išvados 23 punkte, valstybės narės privalo taikyti
         Šeštąją direktyvą, net jei ir laiko ją tobulintina. Iš tikrųjų iš 2001 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus,  C‑338/98, Rink. p. I‑8265, 55 ir 56 punktų išplaukia, jog net jei tam tikrų valstybių narių siūlomas aiškinimas leistų geriau
         užtikrinti tam tikrų Šeštosios direktyvos siekiamų tikslų, koks, pavyzdžiui, yra mokesčio neutralumas, laikymąsi, valstybės
         narės negali nukrypti nuo aiškiai Šeštosios direktyvos numatytų nuostatų.

      36     Dėl Ispanijos Karalystės argumento, susijusio su Šeštosios direktyvos 19 straipsniu, pakanka konstatuoti, kad ši nuostata
         taikoma tik „mišriems“ apmokestinamiesiems asmenims ir tik joje numatytais atvejais (žr. tos pačios dienos sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑204/03, Rink. p. I‑0000, 24 ir 25 punktus).

      37     Todėl konstatuotina, kad nustatydama specialią taisyklę, apribojančią PVM atskaitą už gamybos priemonių pirkimą dėl to, kad
         šios priemonės buvo finansuojamos subsidijomis, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent
         pagal Šeštosios direktyvos 17 ir 19 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      38     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Prancūzijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nustatydama specialią taisyklę, apribojančią pridėtinės vertės mokesčio atskaitą už gamybos priemonių pirkimą dėl to, kad
            šios priemonės buvo finansuojamos subsidijomis, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent
            pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo
            – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos
            direktyva 95/7/EB, 17 ir 19 straipsnius.
      2.      Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Ispanijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * 	 Proceso kalba: prancūzų.


2015 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Žmonėms skirti vaistai – Direktyva 2001/83/EB – 31 ir 116 straipsniai – Komisijos sprendimas, įpareigojantis valstybes nares panaikinti ir pakeisti nacionalinius leidimus prekiauti žmonėms skirtais vaistais, kurių sudėtyje yra veiklioji medžiaga tolperizonas.#Byla C-82/15 P.


title: 2007 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Walter Parlante prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Pareigų paaukštinimas. # Byla T-432/04.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. birželio 6 d.
      Byla T‑432/04
      Walter Parlante
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – 2003 m. pareigų paaukštinimo procedūra – Atsisakymas paaukštinti pareigas – Paaukštinimo balų skyrimas – Nuopelnų palyginimas – Vienodas požiūris – Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio bendrosios įgyvendinimo nuostatos – Prieštaravimas dėl teisėtumo – Teisėti lūkesčiai“
      Dalykas: Ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti 2004 m. liepos 5 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą atmesti ieškovo skundą, kuriuo jis ginčijo
         šios tarnybos sprendimą atsisakyti paaukštinti jo pareigas suteikiant C lygį per 2003 m. pareigų paaukštinimo procedūrą, ir
         tiek, kiek tai yra būtina, sprendimą, kuris buvo skundžiamas šiame ieškinyje.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis ir 45 straipsnio 1 dalis)
      2.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Nuopelnų palyginimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio 1 dalis)
      3.      Pareigūnai – Pareigų paaukštinimas – Pažadai
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio 1 dalis)
      1.      Net pagal Komisijos priimtomis Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 ir 45 straipsnių bendrosiomis įgyvendinimo nuostatomis įtvirtintą
         pareigų paaukštinimo tvarką, pagal kurią pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, surinktų balų skaičius yra lemiamas
         paaukštinant jų pareigas, aplinkybė, kad kai kurių paaukštinimo balų skyrimas priskiriamas generalinio direktoriaus arba direktorių
         kompetencijai, remiantis vienodo pareigūnų vertinimo ir karjeros principais, pats savaime nėra nesuderinamas su reikalavimu
         atlikti išplėstinį pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, nuopelnų vertinimą institucijoje. Iš tikrųjų jų dalyvavimas
         pareigų paaukštinimo procedūroje leidžia atsižvelgti į konkrečias aplinkybes jų generaliniame direktorate arba direktorate,
         apie kurias jie sužino iš konsultacijų su skirtingais vadovais, ir iš vienodos perspektyvos pažvelgti į skirtingų vertintojų
         parengtas skirtingų pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, ataskaitas apie karjeros raidą. Kita vertus, dėl didelio
         pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos priskiriant juos aukštesniam lygiui, skaičiaus tokia tvarka, pagal kurią
         pareigūnų nuopelnų vertinimas skirtinguose hierarchijos lygiuose išreiškiamas paaukštinimo balais, siekiama suteikti Paskyrimų
         tarnybai galimybę naudotis palyginamaisiais informacijos šaltiniais ir žiniomis apie pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos,
         nuopelnus. Taigi ši tvarka patenkina būtinybę atlikti kruopštų ir nešališką kandidatūrų palyginimą tarnybos interesais ir
         nepažeidžiant vienodo vertinimo principo.

      Konkrečiai kalbant apie pirmenybės balų skyrimo, patikėto generaliniams direktoratams, siekiant paaukštinant pareigas atlyginti
         pareigūnams, kurie savo nuopelnais išsiskiria kiekviename generaliniame direktorate, būdą, pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų
         45 straipsnį ir vienodo vertinimo principą jis negali būti laikomas nesuderinamu su išplėstiniu nuopelnų vertinimu. Iš tikrųjų
         pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, tokių nuopelnų aspektų vertinimas būtinai turi būti atliekamas to paties
         generalinio direktorato pareigūnų atžvilgiu, nes reikalavimas atlikti išplėstinį vertinimą buvo patenkintas tame etape, kai
         Paskyrimų tarnyba palygino bendrą paaukštinimo balų, kuriuos surinko pareigūnai, kurių pareigos gali būti paaukštintos, skaičių,
         neatsižvelgiant į tai, kuriam generaliniam direktoratui jie priklauso. Tokiomis aplinkybėmis faktas, kad šių pirmenybės balų
         skaičius, kuriuo disponuoja generaliniai direktoratai, nustatomas pagal jiems priklausančių pareigūnų, kurių pareigos gali
         būti paaukštintos, skaičių, turėtų padėti išvengti kiekvieno generalinio direktorato suteikiamų pirmenybės balų skaičiaus
         spartaus augimo ir taip užtikrinti galimybę palyginti paaukštinimo balus ir skirtingiems generaliniams direktoratams priklausančių
         pareigūnų vienodą vertinimą.

      Tuo atveju, kai dėl generalinio direktorato ypatybių šių pirmenybės balų kvotų nustatymas trukdo tinkamai atlyginti už paaukštintinų
         pareigūnų nuopelnus, Paskyrimų tarnyba, įgyvendindama įgaliojimą priimti sprendimus dėl paaukštinimo, turi užtikrinti Pareigūnų
         tarnybos nuostatų 45 straipsnio ir vienodo vertinimo principo taikymą, kai kvotą viršijančio nenustatyto pirmenybės balų skaičiaus
         suteikimas po to, kai suinteresuotieji pareigūnai pateikia apeliaciją, šia prasme galėtų būti tinkama priemonė.

      Nors remiantis planiniu vidurkiu, kuris vertintojams nurodomas suteikiant nuopelnų balus pagal įvertinimus ir ataskaitas apie
         karjeros raidą, pagrįsta sistema šios ataskaitos pirmiausia lyginamos generaliniame direktorate, ir tik vėliau bendras surinktų
         paaukštinimo balų skaičius lyginamas bendrai Komisijos lygiu, tokia sistema neturėtų būti kritikuojama, nes ja siekiama teisėto
         tikslo, t. y išvengti subjektyvumo, kuris atsiranda dėl skirtingų vertintojų atliktų vertinimų, ir todėl jos paskirtis yra
         užtikrinti geriausią pareigūnų, priklausančių skirtingiems direktoratams, vertinimo ataskaitų palyginamumą. Tokia sistema
         neturėtų būti laikoma nesuderinama su reikalavimu atlikti išplėstinį nuopelnų vertinimą.

      Šiuo atžvilgiu, jeigu dėl griežto planinio vidurkio taikymo generaliniams direktoratams, kuriuose yra nedidelis pareigūnų,
         kurių pareigos gali būti paaukštintos priskiriant konkrečiam lygiui, skaičius, ir kurių situacija dėl to nėra tipiška ir atspindinti
         bendrai pastebimas tendencijas, būtų iškraipytas ataskaitų apie karjeros raidą palyginimas Komisijos lygiu ir pažeistas Pareigūnų
         tarnybos nuostatų 45 straipsnis bei vienodo vertinimo principas, bendrosios šio straipsnio įgyvendinimo nuostatos, kurias
         priėmė ši institucija, leidžia Paskyrimų tarnybai, priimančiai sprendimus dėl pareigūnų pateiktų apeliacijų, ir paaukštinimo
         komitetams, galintiems išimtine tvarka panaikinti generalinio direktorato, viršijusio vidurkį, paaukštinimo balų kvotos sumažinimą,
         atsižvelgti į konkrečias situacijas, kai tokios yra, ir užtikrinti, kad konkretaus lygio pareigūnų generaliniame direktorate
         nuopelnų vertinimas, suteikiant nuopelnų balus, atsižvelgiant į kiekvienam generaliniam direktoratui skirtų pirmenybės balų
         skaičių, neteisėtai nepaveiktų individualios pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, situacijos.

      (žr. 56, 59–61, 63–68, 71, 72 ir 74–77 punktus)
      Nuoroda: 1992 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mergen prieš Komisiją, T‑53/91, Rink. p. II‑2041, 36 punktas; 1995 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Rasmussen prieš Komisiją, T‑557/93, Rink. VT p. I‑A‑195 ir II‑603, 22 punktas; 1998 m. rugsėjo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Rasmussen prieš Komisiją, T‑234/97, Rink. VT p. I‑A‑507 ir II‑1533, 24 punktas; 2000 m. spalio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cubero Vermurie prieš Komisiją, T‑187/98, Rink. VT p. I‑A‑195 ir II‑885, 61 punktas; 2000 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Rose prieš Komisiją, T‑22/99, Rink. VT p. I‑A‑27 ir II‑115, 57 punktas; 2002 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Callebaut prieš Komisiją, T‑233/01, Rink. VT p. I‑A‑115 ir II‑625, 46 punktas; 2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tsarnavas prieš Komisiją, T‑188/01–T‑190/01, Rink. VT p. I‑A‑95 ir II‑495, 121 punktas; 2005 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Casini prieš Komisiją, T‑132/03, Rink. VT p. I‑A‑253 ir II‑1169, 53 punktas ir nurodyta teismo praktika.

      2.      Pereinamosios nuostatos, kurios įtvirtintos Komisijos priimtose Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnio bendrosiose įgyvendinimo
         nuostatose, leidžiančios generaliniams direktoratams per 2003 m. paaukštinimo procedūrą, neviršijant 150 % galimų paaukštinimų
         per ankstesnę procedūrą, suteikti iki keturių specialių papildomų paaukštinimo balų pareigūnams, kurių pareigas buvo siūloma
         paaukštinti ankstesniais metais, tačiau kurių pareigos nebuvo paaukštintos, neprieštarauja Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsniui.
         Iš tikrųjų šiuo balų skyrimu, kuris nėra privalomas ir kuris automatiškai nelemia paaukštinimo, siekiama laikinai užtikrinti
         perėjimą nuo vienos paaukštinimo sistemos prie kitos ir tai yra tinkamas būdas atsižvelgti į aplinkybę, kad šių pareigūnų
         pareigas jau buvo siūloma paaukštinti ankstesniais metais, tačiau kurių pareigos nebuvo paaukštintos, kartu įvertinant ir
         biudžeto apribojimus, susijusius su pareigomis, galinčiomis būti paaukštintomis per 2003 m. paaukštinimo procedūrą.

      Šiomis nuostatomis nepažeidžiamas ir vienodo vertinimo principas. Iš tikrųjų, kadangi specialiais papildomais pirmenybės punktais
         siekiama atlyginti pareigūnams, ypač nusipelniusiems generaliniame direktorate dėl nuopelnų, kuriuos jie įrodė praeityje,
         tačiau kurių pareigos nebuvo paaukštintos, šių pareigūnų situacija negali būti prilyginama kitų pareigūnų, kurių pareigų,
         atsižvelgiant į šį jų nuopelnų aspektą, nebuvo siūloma paaukštinti ankstesniais metais, situacijai. Jų situacija negali būti
         prilyginama ir situacijai pareigūnų, kurių pareigas buvo siūloma paaukštinti ankstesniais metais, tačiau kurių pareigos nebuvo
         paaukštintos, ir kuriems dėl 150 % paaukštinimo galimybių per minėtą paaukštinimo procedūrą limito šie balai negali būti suteikti,
         nes pastarųjų pareigūnų nuopelnai, kuriuos generaliniai direktoratai vertino ankstesniais metais, yra mažesni už pirmųjų pareigūnų
         nuopelnus, kadangi eilės tvarka, pagal kurią pareigūnai buvo išdėstyti pasiūlymų sąrašuose, atitiko generalinio direktorato,
         kuriam jie priklauso, atliktą jų nuopelnų vertinimą. Šiuo atžvilgiu tai, kad pareigūnų, kuriems šie balai gali būti suteikti,
         skaičius priklauso nuo generalinių direktoratų dydžio, nepažeidžia nediskriminavimo principo. Atvirkščiai, skirtingiems direktoratams
         priklausančių pareigūnų vienodą vertinimą konkrečiai užtikrina aplinkybė, kad aptariamas limitas išreikštas galimybių paaukštinti
         per ankstesnių metų paaukštinimo procedūrą procentiniu dydžiu ir todėl leidžia atsižvelgti į generalinių direktoratų skirtumus,
         susijusius su pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, skaičiumi kiekviename iš jų.

      (žr. 91, 92, 94–97 ir 106–110 punktus)
      3.      Pažadas paaukštinti pareigūno pareigas dėl to, kad jo pareigas jau buvo siūlyta paaukštinti per ankstesnių metų paaukštinimo
         procedūrą – jeigu tai įrodyta – negalėjo sukelti šio pareigūno teisėtų lūkesčių, kadangi šis pažadas buvo duotas pažeidžiant
         Pareigūnų tarnybos nuostatų 45 straipsnyje numatytą pareigą palyginti pareigūnų, kurių pareigos gali būti paaukštintos, nuopelnus
         ir neatsižvelgiant į taikytinas Pareigūnų tarnybos nuostatų normas.

      (žr. 122 punktą)
      Nuoroda:
      2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Verheyden prieš Komisiją, T‑138/99, Rink. VT p. I‑A‑219 ir II‑1001, 71 punktas ir nurodyta teismo praktika.


title: 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Socialinė politika - Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga - Direktyva 93/104/EB - Darbo laiko organizavimas - 17 straipsnio 1 dalis - Išimtis - 3 ir 5 straipsniai - Teisė į minimalų dienos ir savaitės poilsio laiką. # Byla C-484/04.

text:
      Byla C‑484/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 93/104/EB – Darbo laiko organizavimas – 17 straipsnio 1 dalis – Išimtis – 3 ir 5 straipsniai – Teisė į minimalų dienos ir savaitės poilsio laiką“
      Sprendimo santrauka
      Socialinė politika – Darbuotojų saugos ir sveikatos apsauga – Direktyva 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų

      (Tarybos direktyvos 93/104 3, 5 straipsniai ir 17 straipsnio 1 dalis)
      Neįvykdo įsipareigojimų pagal Direktyvos 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/34,
         17 straipsnio 1 dalį ir 3 bei 5 straipsnius valstybė narė, kuri darbuotojams, kurių darbo laiko dalis neskaičiuojama ar iš
         anksto nenustatoma, arba ją gali nusistatyti pats darbuotojas, taiko šio 17 straipsnio 1 dalyje numatytą išimtį ir nepriima
         priemonių, reikalingų darbuotojų teisėms į dienos ir savaitės poilsio laiką įgyvendinti.

      Pastaruoju atžvilgiu Direktyva 93/104 darbuotojams suteiktų teisių veiksmingumas būtinai apima valstybių narių pareigą užtikrinti
         teisės į veiksmingą poilsį laikymąsi. Valstybė narė, kuri šią direktyvą perkeliančioje nacionalinėje priemonėje numato, jog
         darbuotojai gali pasinaudoti šiomis teisėmis į poilsį, ir kuri darbdaviams ir darbuotojams skirtose su šių teisių įgyvendinimu
         susijusiose gairėse nurodo, kad vis dėlto darbdavys neprivalo užtikrinti, kad darbuotojai šiomis teisėmis faktiškai pasinaudotų,
         negarantuoja, jog bus laikomasi šios direktyvos 3 ir 5 straipsniuose nustatytų būtiniausių reikalavimų ir siekiama jos pagrindinio
         tikslo. Leidžiant suprasti, kad nors darbdaviai negali darbuotojams kliudyti pasinaudoti šiuo minimaliu poilsio laiku, jie
         neturi jokios pareigos užtikrinti, kad darbuotojai šia teise faktiškai pasinaudotų, gairės aiškiai gali lemti, jog minėtos
         direktyvos 3 ir 5 straipsniuose įtvirtintos teisės praras savo prasmę, ir jos neatitiks direktyva, pagal kurią minimalūs poilsio
         laikotarpiai yra būtini darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai, siekiamo tikslo.

      (žr. 40, 42, 44, 47 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 7 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 93/104/EB – Darbo laiko organizavimas – 17 straipsnio 1 dalis – Išimtis – 3 ir 5 straipsniai – Teisė į minimalų dienos ir savaitės poilsio laiką“
      Byloje C‑484/04,
      dėl 2004 m. lapkričio 23 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama G. Rozet ir N. Yerrell, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę, atstovaujamą iš pradžių M. Bethell, vėliau E. O’Neill, padedamų barrister K. Smith,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai S. von Bahr, A. Borg Barthet, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. sausio 26 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2006 m. kovo. 9 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad darbuotojams, kurių darbo laiko dalis neskaičiuojama
         ar iš anksto nenustatoma, arba ją gali nusistatyti pats darbuotojas, taikydama 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos
         93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18), iš dalies pakeistos 2000 m. birželio 22 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB (OL L 195, p. 41, toliau – Direktyva 93/104), 17 straipsnio 1 dalyje numatytą išimtį
         ir nepriimdama priemonių, reikalingų darbuotojų teisėms į dienos ir savaitės poilsio laiką įgyvendinti, Jungtinė Didžiosios
         Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal minėtą 17 straipsnio 1 dalį ir EB 249 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        Pagal Direktyvos 93/104 1 straipsnio 1 dalį ji nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.

      3        Direktyvos II skirsnio 3 ir 5 straipsniai reglamentuoja minimalų darbuotojų dienos ir savaitės poilsio laiką. Remiantis jais,
         valstybės narės yra įpareigotos imtis būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 11 valandų
         nepertraukiamo kasdienio poilsio laiką per parą (3 straipsnis) ir per kiekvieną septynių dienų laikotarpį kiekvienas darbuotojas
         turėtų teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo poilsio laiką, prie kurio pridedama 3 straipsnyje nurodytų 11 kasdienio
         poilsio valandų (5 straipsnio pirmoji pastraipa).

      4        Pagal Direktyvos 93/104 17 straipsnio 1 dalį:

      „Deramai laikydamosi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, valstybės narės gali taikyti 3, 4, 5, 6, 8
         arba 16 straipsnių išlygas, kai, atsižvelgiant į atitinkamos veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir
         (arba) iš anksto nenustatomas, arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai <...>“.

      5        Pagal minėtos direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punktą valstybės narės iki 1996 m. lapkričio 23 d. turi priimti įstatymus
         ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos.

      6        2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299,
         p. 9) nuo 2004 m. rugpjūčio 2 d. pakeitė Direktyvą 93/104. Vis dėlto Komisijos nurodomo įsipareigojimų neįvykdymo dalykas
         yra būtent pastaroji direktyva, kuri buvo taikyta pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje.

       Nacionalinės teisės aktai
      7        1999 m. galiojusios 1998 m. Taisyklių dėl darbo laiko (Working Time Regulations 1998, toliau – TDDL) redakcijos 10 straipsnis, kuriuo buvo perkeltas Direktyvos 93/104 3 straipsnis, numato, kad suaugęs
         darbuotojas per kiekvieną 24 valandų laikotarpį turi teisę į minimalų 11 valandų nepertraukiamo poilsio laiką.

      8        TDDL 11 straipsnis, kuriuo buvo perkeltas minėtos direktyvos 5 straipsnis, numato, kad jei šio 11 straipsnio 2 dalies nuostatos
         nenustato kitaip, suaugęs darbuotojas per kiekvieną septynių dienų laikotarpį turi teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo
         poilsio laiką.

      9        TDDL 20 straipsnio 2 dalis yra suformuluota taip:

      „Kai darbuotojo darbo laiko dalis yra skaičiuojama ar iš anksto nustatoma, arba darbuotojas negali jos pats nusistatyti, tačiau
         dėl atitinkamos veiklos konkrečių ypatybių, nors darbdavys to ir nereikalauja, darbuotojas taip pat gali dirbti darbą, kurio
         laikas neskaičiuojamas ar iš anksto nėra nustatomas, arba jį gali nusistatyti pats darbuotojas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys
         bei 6 straipsnio 1, 2 ir 7 dalys taikomos tik tai jo darbo laiko daliai, kuri yra skaičiuojama ar iš anksto nustatoma arba
         kurios darbuotojas negali pats nusistatyti.“

      10      Siekdama darbdaviams ir darbuotojams palengvinti TDDL taikymą, Prekybos ir pramonės ministerija (Department of Trade and Industry) paskelbė atmintinę, kurioje įtvirtintos įvairių šių taisyklių nuostatų taikymo gairės (toliau – gairės).

      11      Remiantis tam tikromis gairių 5 ir 6 straipsnių dalimis „darbdaviai turi užtikrinti, kad darbuotojai galėtų pasinaudoti savo
         teise į poilsio laiką, tačiau neprivalo užtikrinti, kad jie šia teise realiai pasinaudotų“.

       Ikiteisminė procedūra
      12      2002 m. kovo 21 d. Komisija pagal EB 226 straipsnį Jungtinei Karalystei nusiuntė oficialų pranešimą, kuriame pastarąją kaltino
         neteisingai perkėlus Direktyvos 93/104 3, 5, 8 straipsnius ir 17 straipsnio 1 dalį. Jungtinės Karalystės valdžios institucijos
         į tai atsakė 2002 m. gegužės 31 d. laišku.

      13      Kadangi šis atsakymas Komisijos nepatenkino, 2003 m. gegužės 2 d. ji Jungtinei Karalystei nusiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama
         šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo dienos imtis būtinų priemonių, kad būtų įvykdyti iš Direktyvos 93/104
         kylantys jos įsipareigojimai.

      14      Šios valstybės narės valdžios institucijos į pagrįstą nuomonę atsakė 2003 m. birželio 30 d. laišku, pažymėdamos, kad buvo
         paskelbtas pakeitimas, susijęs su darbuotojų naktinio darbo valandų apskaičiavimu pagal Direktyvos 93/104 8 straipsnį, kartu
         pabrėždamos faktą, kad direktyvą perkeliantys nacionalinės teisės aktai, įskaitant ir gaires, susiję su šios direktyvos 17 straipsnio
         1 dalimi ir 3 bei 5 straipsniais, buvo suderinami su direktyva.

      15      Šiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl pirmo kaltinimo, susijusio su Direktyvos 93/104 17 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtimi
      16      Pirmu kaltinimu Komisija tvirtina, kad TDDL 20 straipsnio 2 dalis viršija Direktyvos 93/104 17 straipsnio 1 dalyje numatytas
         ribas. Iš tiesų tokia išimtis taikoma tik darbuotojams, kurių visas darbo laikas neskaičiuojamas ar iš anksto nustatomas,
         arba kurį darbuotojai gali nusistatyti patys. Vis dėlto Komisija pažymi, kad darbuotojams, kurių tik dalis darbo laiko yra
         skaičiuojama, nustatyta ar kurią jie gali nustatyti patys, TDDL numato, jog su savaitės ir naktinio darbo laiku susijusios
         nuostatos taikomos tik tai darbo laiko daliai, kuri yra skaičiuojama, iš anksto nustatoma ar kurios darbuotojas pats nusistatyti
         negali.

      17      Savo atsiliepime į ieškinį Jungtinė Karalystė pažymi, kad ji šio kaltinimo nebeginčija ir įsipareigoja panaikinti ginčijamą
         TDDL nuostatą. Per posėdį ji nurodė, kad TDDL 20 straipsnio 2 dalį pakeičiančios taisyklės įsigalios 2006 m. balandžio 6 dieną.

      18      Dublike Komisija tvirtina, kad Jungtinė Karalystė vis dar nesiėmė būtinų priemonių nacionalinės teisės aktams suderinti su
         Direktyvos 93/104 17 straipsnio 1 dalimi ir kad dėl to jos ieškinio dalykas išlieka nepasikeitęs.

      19      Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant
         į padėtį valstybėje narėje pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui ir į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas
         atsižvelgti negali (žr., be kita ko, 2004 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑420/02, Rink. p. I‑11175, 23 punktą ir 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑433/03, Rink. p. I‑6985, 32 punktą).

      20      Kalbant apie Direktyvos 93/104 17 straipsnio 1 dalyje numatytos išimties apimtį, iš pačios šios nuostatos formuluotės išplaukia,
         kad, kaip tai teisingai pažymėjo Komisija, ji taikoma tik darbuotojams, kai dėl atitinkamos veiklos konkrečių ypatybių visas
         jų darbo laikas yra neskaičiuojamas ar iš anksto nenustatomas, arba darbuotojai jį gali nusistatyti patys.

      21      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje Jungtinė Karalystė nebuvo priėmusi šią
         nuostatą įgyvendinančių priemonių, todėl pirmą Komisijos kaltinimą reikia laikyti pagrįstu.

       Dėl antro kaltinimo, susijusio su gairėmis ir su Direktyvos 93/104 3 ir 5 straipsniuose numatytu poilsio laiku
       Dėl priimtinumo
      22      Jungtinė Karalystė laikosi nuomonės, kad antrą Komisijos kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną. Ji tvirtina, kad, pirma,
         pagrįstoje nuomonėje Komisija savo kritiką grindė vien tik gairėmis, o ieškinyje vien tuo neapsiribojo, nes jis susijęs su
         tinkamų visiškam ir veiksmingam Direktyvos 93/104 perkėlimui priemonių nebuvimu, taigi jis viršija pagrįstos nuomonės apimtį.

      23      Antra, ji mano, jog remtis EB 249 straipsnio trečiojoje pastraipoje valstybėms narėms numatytos bendros pareigos pažeidimu
         nepakanka ginčo dėl nagrinėjamos direktyvos neteisingo perkėlimo atveju. Komisija turi aiškiai ir konkrečiai nurodyti kiekvieną
         atvejį, kai priemonės, kurių ėmėsi valstybės narės, yra nepakankamos teisingam nagrinėjamos direktyvos perkėlimui užtikrinti.

      24      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką ikiteismine procedūra siekiama suteikti
         atitinkamai valstybei narei galimybę, pirma, įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš Bendrijos teisės, ir, antra, tinkamai
         pateikti savo gynybos argumentus atsakant į Komisijos pateiktus kaltinimus (žr., be kita ko, 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo
         Komisija prieš Nyderlandus, C‑152/98, Rink. p. I‑3463, 23 punktą ir 2005 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑29/04, Rink. p. I‑9705, 25 punktą).

      25      Iš to išplaukia, pirma, kad pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas apibrėžiamas šioje nuostatoje numatytos ikiteisminės
         procedūros metu ir kad pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti grindžiami tais pačiais kaltinimais (žr., be kita ko, minėto
         sprendimo Komisija prieš Austriją 26 punktą). Tačiau šis reikalavimas neturėtų reikšti, kad kiekvienu atveju pagrįstoje nuomonėje nurodyti kaltinimai ir ieškinio
         reikalavimai privalo visiškai sutapti, jeigu pagrįstoje nuomonėje apibrėžtas ginčo dalykas nėra išplėstas arba pakeistas (žr.
         2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑147/03, Rink. p. I‑5969, 24 punktą).

      26      Antra, pagrįstoje nuomonėje turi būti nuosekliai ir detaliai išdėstytos priežastys, kodėl Komisija įsitikinusi, kad atitinkama
         valstybė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę (žr., be kita ko, 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 12 punktą ir minėto 2005 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją 27 punktą).

      27      Nagrinėjamu atveju ir iš pagrįstos nuomonės, ir iš Komisijos ieškinio, kuriuo pradėta ši byla, aiškiai matyti, kad jos antras
         kaltinimas yra susijęs su tuo, kad gairėse tebėra įtvirtinta aiški darbdaviams skirta instrukcija, nurodanti, jog jie neprivalo
         užtikrinti, kad darbuotojai realiai pasinaudotų teise į savo poilsio laiką. Šiomis aplinkybėmis Komisija laikosi nuomonės,
         kad Jungtinė Karalystė nesiėmė visų priemonių, būtinų Direktyvos 93/104 tikslui pasiekti.

      28      Aiškiai apibrėžtas ieškinio dalykas proceso metu nepasikeitė, todėl pirmąjį Jungtinės Karalystės prieštaravimą dėl priimtinumo
         reikia atmesti.

      29      Dėl Jungtinės Karalystės argumento, susijusio su nuorodos į EB 249 straipsnio trečiąją pastraipą nepakankamumu, jog būtų pripažinta,
         kad Direktyva 93/104 buvo perkelta neteisingai, reikia priminti, kad antras Komisijos kaltinimas yra susijęs ne su šios direktyvos
         3 ir 5 straipsnių neteisingu perkėlimu per se, bet labiau su tuo, kad gairių forma egzistuoja nacionalinės nuostatos, galinčios paskatinti direktyvos nuostatų, susijusių
         su darbuotojų teisėmis į dienos ir savaitės poilsio laiką, neatitinkančią praktiką, šis kaltinimas aiškiai išplaukia iš pagrįstos
         nuomonės ir ieškinio formuluočių.

      30      Nagrinėjamu atveju ir iš ikiteisminės procedūros, ir iš proceso Teisingumo Teisme matyti, kad Jungtinė Karalystė galėjo nekliudoma
         pateikti savo gynybos argumentus dėl šiuo atžvilgiu Komisijos suformuluotų kaltinimų, nes pastarieji buvo pateikti pakankamai
         išsamiai, kad ši valstybė narė galėtų į juos tinkamai atsakyti. Tai, kad Komisija pasirinko savo antrą kaltinimą pagrįsti
         vien tik EB 249 straipsnio trečiąja pastraipa, o ne Direktyvos 93/104 3 ir 5 straipsniais, kurie yra direktyvos nuostatos,
         nagrinėjamos netiesiogiai, bet kurių formalus perkėlimas TDDL nėra Komisijos ieškinio dalykas, šiomis aplinkybėmis negali
         lemti to, kad antras Komisijos kaltinimas būtų pripažintas nepriimtinas.

      31      Vadinasi, šiomis aplinkybėmis reikia atmesti antrą Jungtinės Karalystės prieštaravimą dėl priimtinumo, o antrą Komisijos kaltinimą
         reikia pripažinti priimtiną.

       Dėl esmės
      32      Komisija laikosi nuomonės, kad gairės patvirtina ir skatina Direktyva 93/104 nustatytų įsipareigojimų pažeidimo praktiką.
         Darbdaviai yra informuojami, kad jie neprivalo užtikrinti, jog darbuotojai prašytų pasinaudoti ir realiai pasinaudotų poilsio
         laiku, į kurį jie turi teisę; darbdaviai turi tik užtikrinti, kad tiems darbuotojams, kurie nori pasinaudoti šiuo poilsio
         laiku, nebūtų kliudoma to daryti. Komisija teigia, kad šis aiškus gairėmis darbdaviams nustatytas nurodymas atgraso pastaruosius
         užtikrinti, jog darbuotojai pasinaudotų minėta direktyva nustatytais minimaliais reikalavimais į dienos ir savaitės poilsio
         laiką.

      33      Jungtinės Karalystės vertinimu, gairėmis toli gražu neskatinama nesilaikyti nacionalinių taisyklių, kuriomis perkeliama direktyva,
         o pabrėžiama darbdavių pareiga užtikrinti, kad darbuotojai galėtų pasinaudoti poilsio laiku, į kurį jie turi teisę, kartu
         pripažįstant aiškias šių darbdavių su tuo susijusios atsakomybės ribas. Darbdaviai neturi elgtis taip, kad darbuotojams būtų
         kliudoma pasinaudoti poilsio laiku, į kurį darbuotojai turi teisę, pavyzdžiui, nustatydami su šiuo poilsiu nesuderinamas darbo
         užduotis.

      34      Jungtinė Karalystė tvirtina, kad toks Direktyvos 93/104 aiškinimas, pagal kurį ja ne tik reikalaujama, kad darbdaviai leistų
         darbuotojams pasinaudoti numatytu poilsio laiku, bet taip pat pastarieji įpareigojami šiuo laiku pasinaudoti, nėra pagrįstas
         nė viena šios direktyvos kalbine versija, yra neįgyvendinamas ir neapibrėžtas, atsižvelgiant į minėtus neaiškumus, susijusius
         su priemonių, kurių darbdaviai privalo imtis, apimtimi, ir aplinkybes, į kurias atsižvelgiant būtų galima manyti, kad teise
         į poilsį buvo tinkamai pasinaudota.

      35      Dėl Direktyva 93/104 siekiamo tikslo reikia priminti, kad iš EB sutarties 118a straipsnio (EB sutarties 117–120 straipsniai
         buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais), kuris yra minėtos direktyvos teisinis pagrindas, iš šios direktyvos pirmos, ketvirtos,
         septintos ir aštuntos konstatuojamųjų dalių, iš 1989 m. gruodžio 9 d. Strasbūre vykusiame Europos Sąjungos Vadovų Tarybos
         susitikime priimtos Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos, paminėtos EB 136 straipsnyje ir kurios 8 punktas
         ir 19 punkto pirmoji pastraipa pakartojami minėtos direktyvos ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje, bei iš tos pačios direktyvos
         1 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad šia direktyva siekiama nustatyti būtiniausius reikalavimus, skirtus gerinti
         darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygas derinant nacionalinės teisės aktus dėl darbo laiko (žr., be kita ko, 2001 m. birželio
         26 d. Sprendimo BECTU, C‑173/99, Rink. p. I‑4881, 37 punktą ir 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, Rink. p. I‑10253, 40 punktą).

      36      Pagal šias nuostatas šiuo darbo laiko organizavimo taisyklių suderinimu Bendrijos lygiu yra siekiama užtikrinti geresnę darbuotojų
         saugą ir sveikatos apsaugą suteikiant jiems minimalius poilsio laikotarpius, ypač dienos ir savaitės poilsį, bei atitinkamas
         poilsio pertraukas ir numatant 48 valandų vidutinio savaitės darbo laiko maksimalią ribą, t. y. maksimalų darbo laiką, kuris
         apima ir viršvalandžius (žr. minėtų sprendimo BECTU 38 punktą ir sprendimo Dellas ir kt. 41 punktą).

      37      Remiantis Direktyvos 93/104 3 ir 5 straipsnių nuostatomis, valstybės narės privalo imtis būtinų priemonių, kad užtikrintų,
         jog kiekvienas darbuotojas turėtų teisę atitinkamai į minimalų 11 valandų nepertraukiamo kasdienio poilsio laiką per parą
         ir per kiekvieną septynių dienų laikotarpį teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo poilsio laiką, prie kurio pridedama
         3 straipsnyje nurodytų 11 kasdienio poilsio valandų. Šios nuostatos valstybėms narėms nustato aiškias ir tikslias pareigas
         dėl rezultato, susijusias su pasinaudojimu šiomis teisėmis į poilsį.

      38      Be to, atsižvelgiant ir į minėtos direktyvos formuluotę ir šios direktyvos tikslą bei bendrą struktūrą, įvairūs reikalavimai,
         kuriuos ji nustato minimalaus poilsio laiko srityje, yra ypač svarbios Bendrijos socialinės teisės normos, kuriomis gali pasinaudoti
         kiekvienas darbuotojas kaip būtiniausiu reikalavimu, būtinu užtikrinti jo saugą ir sveikatos apsaugą (žr. minėto sprendimo
         BECTU 43 ir 47 punktus; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., nuo C‑397/01 iki C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 100 punktą bei minėto sprendimo Dellas ir kt. 49 punktą).

      39      Todėl ir iš Direktyvos 93/104 3 ir 5 straipsnių formuluočių, ir iš direktyvos aštuntosios konstatuojamosios dalies, pagal
         kurią darbuotojams turi būti suteikiami minimalūs poilsio laikotarpiai, ir iš šia direktyva siekiamų tikslų, kurie buvo priminti
         šio sprendimo 35–38 punktuose, ir iš direktyva nustatytos sistemos išplaukia, kad darbuotojai turi faktiškai naudotis šia
         direktyva numatytu dienos ir savaitės poilsio laiku.

      40      Iš tiesų, svarbu, kad būtų visapusiškai užtikrintas Direktyva 93/104 darbuotojams suteiktų teisių veiksmingumas, o tai būtinai
         apima valstybių narių pareigą užtikrinti visų šioje direktyvoje nustatytų būtiniausių reikalavimų, kurie apima ir teisę į
         veiksmingą poilsį, laikymąsi (minėto sprendimo Dellas ir kt. 53 punktas). Šis aiškinimas yra vienintelis, kuris atitinka minėtos direktyvos tikslą užtikrinti veiksmingą darbuotojų saugą
         ir sveikatos apsaugą jiems faktiškai leidžiant pasinaudoti minimaliais poilsio laikotarpiais, į kuriuos jie turi teisę (žr.
         2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Jaeger, C‑151/02, Rink. p. I‑8389, 70 punktą).

      41      Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, atsižvelgdamas į pagrindinį Direktyvos 93/104 tikslą – veiksmingai užtikrinti
         darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, – kiekvienas darbuotojas, be kita ko, turi naudotis atitinkamais poilsio laikotarpiais,
         kurie turi būti ne tik veiksmingi, siekiant, kad atitinkami asmenys galėtų atstatyti dėl nuovargio darbe prarastas jėgas,
         bet kurie yra ir prevencinio pobūdžio – kad kuo labiau sumažintų poveikio darbuotojų saugai ir sveikatai riziką, kurią gali
         sukelti nepertraukiamo darbo laikotarpiai be būtino poilsio (minėto sprendimo Jaeger 92 punktas).

      42      Valstybė narė, kuri Direktyvą 93/104 perkeliančioje nacionalinėje priemonėje numato, jog darbuotojai gali pasinaudoti šiomis
         teisėmis į poilsį, ir kuri darbdaviams ir darbuotojams skirtose su šių teisių įgyvendinimu susijusiose gairėse nurodo, kad
         vis dėlto darbdavys neprivalo užtikrinti, kad darbuotojai šiomis teisėmis faktiškai pasinaudotų, negarantuoja, jog bus laikomasi
         minėtos direktyvos 3 ir 5 straipsniuose nustatytų būtiniausių reikalavimų ir siekiama jos pagrindinio tikslo.

      43      Kaip savo išvados 67 punkte teisingai pažymėjo generalinė advokatė ir kaip per posėdį tai taip pat pripažino Komisija, Direktyvoje 93/104
         įtvirtintų įsipareigojimų laikymasis negali siekti taip toli, kad darbdavys, kaip įprasta, privalėtų savo darbuotojus versti
         faktiškai pasinaudoti teise į poilsio laiką. Darbdavio atsakomybė, susijusi su minėtoje direktyvoje numatytų poilsio laikotarpių
         laikymusi, negali būti neribota.

      44      Vis dėlto nors šioje byloje gairėse apribojama darbdaviams tenkanti pareiga, susijusi su darbuotojų teise veiksmingai pasinaudoti
         Direktyvos 93/104 3 ir 5 straipsniuose numatytu minimaliu poilsio laiku, ir, be kita ko, leidžiant suprasti, kad nors jie
         negali darbuotojams kliudyti pasinaudoti šiuo poilsio laiku, jie neturi jokios pareigos užtikrinti, kad darbuotojai šia teise
         faktiškai pasinaudotų, gairės aiškiai gali lemti, kad minėtos direktyvos 3 ir 5 straipsniuose įtvirtintos teisės praras savo
         prasmę, ir jos neatitiks direktyva, pagal kurią minimalūs poilsio laikotarpiai yra būtini darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai,
         siekiamo tikslo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo BECTU 49 punktą).

      45      Dėl Jungtinės Karalystės argumento, kad iš pačios Direktyvos 93/104 formuluotės išplaukia, jog egzistuoja aiškus skirtumas
         tarp jos 3, 4, 5 ir 7 straipsnių, kurie yra susiję su individualaus darbuotojo teisėmis bei įtvirtina paprasčiausią galimybę,
         ir minėtos direktyvos 6 ir 8 straipsnių, kurie aiškiai įtvirtina tikslią pareigą dėl rezultato, susijusią su darbo laiko ribojimu,
         pakanka pažymėti, kad šio aiškinimo nepagrindžia nei minėtos direktyvos skirtingos kalbinės versijos, nei su šia direktyva,
         jos tikslu ir ja įtvirtintų teisių į poilsį pobūdžiu susijusi Teisingumo Teismo praktika.

      46      Iš tiesų, kiek tai susiję su Direktyvos 93/104 7 straipsnio 1 dalimi, kuri tokiomis pačiomis sąvokomis, kurios vartojamos
         jos 3 ir 5 straipsniuose, numato, kad valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, jog kiekvienas darbuotojas „turėtų
         teisę į“ bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas, minėto sprendimo BECTU 44 punkte Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad, remiantis šia nuostata, rūpinantis veiksminga darbuotojo sauga ir sveikatos
         apsauga, darbuotojas paprastai turi turėti galimybę gerai pailsėti.

      47      Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta prieš tai, darytina išvada, kad darbuotojams, kurių darbo laiko dalis neskaičiuojama
         ar iš anksto nenustatoma, arba ją gali nusistatyti pats darbuotojas, taikydama Direktyvos 93/104 17 straipsnio 1 dalyje numatytą
         išimtį ir nepriimdama priemonių, reikalingų darbuotojų teisėms į dienos ir savaitės poilsio laiką įgyvendinti, Jungtinė Didžiosios
         Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalį ir 3 bei 5 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė pralaimėjo
         bylą, pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Darbuotojams, kurių darbo laiko dalis neskaičiuojama ar iš anksto nenustatoma, arba ją gali nusistatyti pats darbuotojas,
            taikydama 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, iš dalies pakeistos
            2000 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/34/EB, 17 straipsnio 1 dalyje numatytą išimtį ir nepriimdama
            priemonių, reikalingų darbuotojų teisėms į dienos ir savaitės poilsio laiką įgyvendinti, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir
            Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalį ir 3 bei 5 straipsnius.
      2.      Priteisti iš Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.