title: 2010 m. birželio 3 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv prieš Petar Dimitrov Kalinchev. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Varhoven administrativen sad - Bulgarija. # Akcizai - Naudotų automobilių apmokestinimas - Importuotų naudotų automobilių apmokestinimas didesniu mokesčiu nei nacionalinėje teritorijoje jau esančių automobilų - Apmokestinimas pagal gamybos metus ir automobilio odometro rodomą ridą - "Panašių vietos gaminių" sąvoka. # Byla C-2/09.

text:
      Byla C‑2/09
      Direktor na Agentsia „Mitnitsi“, buvusi Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv
      prieš
      Petar Dimitrov Kalinchev
      (Varhoven administrativen sad prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Akcizai – Naudotų automobilių apmokestinimas – Importuotų naudotų automobilių apmokestinimas didesniu mokesčiu nei nacionalinėje teritorijoje jau esančių automobilių – Apmokestinimas pagal gamybos metus ir automobilio odometro rodomą ridą – „Panašių vietos gaminių“ sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Vidaus mokesčiai – Naudotų automobilių apmokestinimas akcizu įvežant juos į nacionalinę teritoriją
      (Tarybos direktyvos 92/12 3 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa)
      2.        Mokesčių nuostatos – Vidaus mokesčiai – Draudimas diskriminuoti panašius importuotus ir vietos gaminius – Panašūs gaminiai
      (SESV 110 straipsnio pirma pastraipa)
      3.        Mokesčių nuostatos – Vidaus mokesčiai – Naudotiems automobiliams taikoma apmokestinimo akcizu tvarka
      (SESV 110 straipsnio pirma pastraipa)
      1.        Direktyvos 92/12 dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole,
         3 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa netaikoma nacionalinės teisės aktams dėl akcizų automobiliams ir todėl ja valstybei
         narei nedraudžiama nustatyti į jos teritoriją importuojamų naudotų automobilių apmokestinimo akcizu tvarkos, jeigu šio mokesčio
         tiesiogiai nereikia mokėti antrą kartą perparduodant valstybės narės teritorijoje jau esančius automobilius, už kuriuos jau
         buvo sumokėtas akcizas pirmą kartą importuojant juos į šios valstybės narės teritoriją, jeigu pagal tokią tvarką prekybos
         tarp valstybių narių atveju nereikia atlikti formalumų kertant sieną.

      Šiuo klausimu nacionalinis teismas turi patikrinti, ar nagrinėjami teisės aktai gali būti aiškinami taip, kad pareiga deklaruoti
         transporto priemonės įvežimą į nacionalinę teritoriją susijusi ne su sienos kirtimu, bet su vėlesniu akcizo dydžio nustatymu,
         kai kyla pareiga jį sumokėti. Iš tikrųjų, jei deklaracija turėtų būti pateikta dėl automobilio įsigijimo Bendrijos viduje,
         taigi – dėl sienos kirtimo, šis formalumas vis dėlto būtų susijęs ne su sienos „kirtimu“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12
         3 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, bet su pareiga mokėti akcizą. Kadangi tokiu atveju deklaracijos tikslas yra užtikrinti
         akcizo skolos sumokėjimą, toks formalumas yra susijęs su šio mokesčio taikymą sukeliančiu įvykiu.

      (žr. 27–28 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        SESV 110 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip: į valstybę narę importuojami naudoti automobiliai turi būti
         laikomi gaminiais, kurie yra panašūs į šios valstybės teritorijoje jau įregistruotus naudotus automobilius, kurie buvo importuoti
         į minėtą valstybę kaip nauji automobiliai, nesvarbu, kokios kilmės.

      (žr. 33 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        SESV 110 straipsnio pirma pastraipa valstybei narei draudžiama taikyti skirtingą automobilių apmokestinimo akcizu tvarką,
         jeigu pagal šią tvarką skirtingai apmokestinami iš kitų valstybių narių importuoti naudoti automobiliai ir šios valstybės
         teritorijoje jau registruoti naudoti automobiliai, kurie į jos teritoriją buvo importuoti kaip nauji.

      Konkrečiai kalbant, apmokestinimo akcizu tvarka, pagal kurią, apskaičiuojant akcizą už iš kitų valstybių narių importuojamus
         naudotus automobilius, neatsižvelgiama nei į gamybos metus, nei į šių automobilių ridą jų importo į nacionalinę teritoriją
         momentu, o apmokestinimo bazė ir akcizo tarifas, apskaičiuojami tik pagal variklio galią, kuri yra viena iš nekintančių automobilio
         charakteristikų, nepriklausančių nuo jo nusidėvėjimo laipsnio, nors naudoti automobiliai apmokestinami pagal skirtingas taisykles
         nei nauji, neleidžia neutraliai apskaičiuoti akcizo už importuotus naudotus automobilius. Atsižvelgiant į tai, kad importuota
         prekė akcizu apmokestinama tik vieną kartą, pagal šią tvarką akcizas už naujus automobilius visada apskaičiuojamas palankiau
         nei už naudotus automobilius. Kadangi valstybės narės teritorijoje jau esantys naudoti automobiliai, t. y. automobiliai, kurie
         buvo importuoti kaip nauji, jų įvežimo į teritoriją momentu apmokestinami kaip nauji automobiliai, yra santykiniai brangiau
         iš kitos valstybės narės importuoti naudotą automobilį, nei valstybės narės teritorijoje įsigyti automobilį, kuris yra tokio
         pat tipo, vienodos variklio galios ir tokios pačios ridos, t. y. tokio paties nusidėvėjimo, o tai gali padaryti įtaką vartotojų
         pasirinkimui.

      (žr. 43–47 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. birželio 3 d.(*)

      „Akcizai – Naudotų automobilių apmokestinimas – Importuotų naudotų automobilių apmokestinimas didesniu mokesčiu nei nacionalinėje teritorijoje jau esančių automobilių – Apmokestinimas pagal gamybos metus ir automobilio odometro rodomą ridą – „Panašių vietos gaminių“ sąvoka“
      Byloje C‑2/09
      dėl Varhoven administrativen sad (Bulgarija) 2008 m. lapkričio 13 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2009 m. sausio 6 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv
      prieš
      Petar Dimitrov Kalinchev,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič (pranešėjas), M. Safjan, ir M. Berger,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius N. Nanchev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. vasario 10 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        P. D. Kalinchev, atstovaujamo аdvokato M. Ekimdžiev,
      –        Bulgarijos vyriausybės, atstovaujamos A. Ananiev ir T. Ivanov,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou ir S. Petrova,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 25 straipsnio ir EB 90 straipsnio pirmos pastraipos bei 1992 m. vasario
         25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu
         ir kontrole (OL L 76, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 179), 3 straipsnio 3 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp P. D. Kalinchev ir Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv (Plovdivo regioninė muitinės direkcija) dėl šios atsisakymo sumažinti akcizo, kuriuo apmokestintas jo importuotas automobilis,
         dydį.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 92/12 3 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:

      „1.      Ši direktyva Bendrijos lygiu taikoma toliau išvardytiems atitinkamose direktyvose apibrėžtiems produktams:
      –        mineraliniam kurui,
      –        alkoholiui ir alkoholiniams gėrimams,
      –        apdorotam tabakui.
      –        <...>
      3.      Valstybės narės turi teisę įvesti arba toliau taikyti mokesčius kitiems nei nurodytieji 1 dalyje produktams, jeigu tokių mokesčių
         taikymas nereikalauja prekybos tarp valstybių narių atveju atlikti formalumus kertant sieną.

      Tomis pačiomis sąlygomis valstybės narės taip pat turi teisę taikyti mokesčius paslaugų, įskaitant susijusias su akcizais
         apmokestinamais produktais, teikimui, jei jie nelaikytini apyvartos mokesčiais.“

       Nacionalinės teisės aktai
      4        Pagal Zakon za aktsizite i danachnite skladove (Akcizų ir akcizais apmokestinamų prekių sandėlių įstatymas, DV Nr. 91, 2005 m. lapkričio 15 d.), iš dalies pakeisto įstatymu
         (DV Nr. 6, 2009 m. sausio 23 d.; toliau – ZADS), 2 straipsnį akcizu apmokestinami alkoholis ir alkoholiniai gėrimai, apdorotas
         tabakas, energetikos produktai ir elektros energija bei automobiliai.

      5        Remiantis ZADS 4 straipsnio 16 punktu:

      „naujas automobilis“ – tai automobilis, kuris jo importo momentu, sutampančiu su 76 d straipsnyje numatytos deklaracijos pateikimo
         muitinei momentu, atitinka vieną iš šių sąlygų:

      a)      nuo pirmos jo registracijos (taip pat užsienyje) praėjo ne daugiau kaip 6 mėnesiai; arba
      b)      jo nuvažiuotų kilometrų skaičius neviršija 6000 km.“
      6        Pagal ZADS 18 straipsnį „automobiliai“ yra nauji ir naudoti „keleiviniai automobiliai“, „krovininiai-keleiviniai automobiliai“
         ir „lenktyniniai automobiliai“, skirti vežti iki 9 asmenų, įskaitant vairuotoją, kurių variklio galia didesnė nei 120 kW pagal
         DIN sistemą arba didesnė nei 126 kW pagal SAE sistemą, priskirti Kombinuotosios nomenklatūros 8703 pozicijai.

      7        ZADS 19 straipsnyje numatyta:

      „1.      2 straipsnyje nurodytos prekės apmokestinamos akcizu, išskyrus jeigu joms taikomas akcizų mokėjimo laikino atidėjimo režimas:
      1.1.      gaminant jas šalies viduje;
      1.2.      įvežant jas į nacionalinę teritoriją iš kitos valstybės narės teritorijos;
      1.3.      importuojant jas į nacionalinę teritoriją.
      2.      Akcizu apmokestinamų prekių importas yra akcizu apmokestinamų ne Bendrijos prekių įvežimas į nacionalinę teritoriją, taip
         pat akcizu apmokestinamų Bendrijos prekių įvežimas iš Bendrijos muitų teritorijos dalimi esančios trečiosios šalies teritorijos.

      3.      Neatsižvelgiant į 2 dalį, jei į nacionalinę teritoriją įvežamoms prekėms taikoma muitinės procedūra, jų importas laikomas
         atliktu išleidus jas į laisvą apyvartą.“

      8        Vadovaujantis ZADS 30 straipsniu, automobiliams taikoma apmokestinimo bazė yra tokia:

      „1)      naudotų automobilių atvejų – kilovatų skaičius pagal variklio galią;
      2)      naujų automobilių atveju – kilovatų skaičius pagal variklio galią, viršijantis 120 kW pagal DIN sistemą arba 126 kW pagal
         SAE sistemą.“

      9        ZADS 40 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Naudotiems automobiliams taikomi akcizo tarifai:
      1)      automobiliams, kurių variklio galia nuo 120 kW iki 150 kW pagal DIN sistemą – 35 levai už kilovatą;
      2)      automobiliams, kurių variklio galia viršija 150 kW pagal DIN sistemą – 60 levų už kilovatą;
      3)      automobiliams, kurių variklio galia nuo 126 kW iki 157,5 kW pagal SAE sistemą – 33,33 levo už kilovatą;
      4)      automobiliams, kurių variklio galia viršija 157,5 kW pagal SAE sistemą – 57,14 levo už kilovatą.
      2.      Naujiems automobiliams taikomi akcizo tarifai:
      1)      700 levų bei 90 levų už kiekvieną 120 kW pagal DIN sistemą viršijantį kilovatą;
      2)      700 levų bei 85,71 levo už kiekvieną 126 kW pagal SAE sistemą viršijantį kilovatą.“
      10      Pagal ZADS 76d straipsnį:

      „1.      Kiekvienas asmuo, į nacionalinę teritoriją iš kitos valstybės narės teritorijos įvežantis pagal 2 straipsnio 5 punktą akcizu
         apmokestinamas prekes, privalo pateikti šio įstatymo įgyvendinimo taisyklėse nustatyto pavyzdžio deklaraciją.

      2.      1 dalyje nurodyta deklaracija pateikiama asmens gyvenamosios ar buveinės vietos muitinės įstaigai per 14 dienų nuo prekių
         įvežimo. Deklaraciją privaloma pateikti iki pirmosios automobilio registracijos Bulgarijos Respublikoje.

      3.      Muitinės įstaiga turi teisę reikalauti kartu su 2 dalyje numatyta deklaracija pateikti prekes.
      4.      Remdamasi pateikta deklaracija, kompetentinga muitinės įstaiga nustato mokėtino akcizo dydį ir praneša apie jį suinteresuotajam
         asmeniui.“

      11      Finansų ministro priimto Nutarimo dėl ZADS taikymo (DV Nr. 42, 2006 m. gegužės 23 d.) 72 a straipsnyje numatyta:

      „1.      Įstatymo 76 d straipsnyje numatytu atveju per 14 dienų nuo prekių įvežimo į nacionalinę teritoriją reikia pateikti priede
         Nr. 13 nurodyto pavyzdžio akcizo deklaraciją iki pirmos automobilio registracijos Bulgarijos Respublikoje.

      2.      Remdamasi akcizo deklaracijoje nurodytais duomenimis ir pateiktais dokumentais, muitinės administracija apskaičiuoja ir nurodo
         akcizą muitinės deklaracijoje. 1 dalyje nurodytos deklaracijos egzempliorius Nr. 2 yra informacija Įstatymo 44 straipsnio
         1 dalies 5 punkto prasme.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12      2007 m. vasario 13 d. pareiškėjas Prancūzijoje įsigijo 1999 m. sausio 6 d. pirmą kartą įregistruotą automobilį BMW 530D su
         140 kW galios varikliu ir 160 000 km rida.

      13      2007 m. vasario mėn. jis įvežė šį automobilį į Bulgarijos teritoriją ir 2007 m. vasario 21 d. kreipėsi į Bulgarijos automobilių
         transporto kontrolės įstaigą dėl jo registravimo.

      14      2007 m. birželio 19 d. pareiškėjas, remdamasis ZADS 76 d. straipsniu, pateikė deklaraciją, kuri yra privaloma iš kitos valstybės
         narės teritorijos į nacionalinę teritoriją įvežant pagal ZADS 2 straipsnio 5 punktą akcizu apmokestinamas prekes. Šios deklaracijos
         pateikimo momentu jis buvo apmokestintas 4 900 levų akcizu, apskaičiuotu remiantis ZADS 40 straipsnio 1 dalies 1 punktu.

      15      2007 m. birželio 29 d. raštu pareiškėjas ginčijo taip apskaičiuoto akcizo dydį, nurodydamas, kad ši suma turi būti sumažinta
         2 400 levų, nes, jo nuomone, minėtas dydis yra diskriminacinis ir pažeidžia EB 90 straipsnį.

      16      Plovdivo muitinės viršininko sprendimu, kurį patvirtino Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv direktorius, buvo atsisakyta pareiškėjui sumažinti akcizo už jo automobilį dydį. Jam buvo pranešta, kad akcizas yra 4 900 levų
         dydžio, kuris apskaičiuotas remiantis ZADS 40 straipsnio 1 dalies 1 punkto nuostatomis.

      17      Muitinės įstaigos administracinis aktas buvo apskųstas Administrativen sad – Plovdiv (Plovdivo administracinis teismas), kuris nusprendė jį panaikinti tiek, kiek jis susijęs su skirtumu tarp 2 500 levų ir bendros
         4 900 levų sumos, patenkindamas savo sprendime pareiškėjo prieštaravimą, kad 2 400 levų suma yra diskriminacinė.

      18      Administrativen sad – Plovdiv manymu, už naudoto keleivinio automobilio importą į Bulgarijos teritoriją pagal ZADS 40 straipsnio 1 dalies 1 punktą nustatytas
         akcizas yra diskriminacinis ir pažeidžia EB 90 straipsnio pirmą pastraipą. Šio teismo teigimu, diskriminacinė akcizo dalis
         atitinką sumą, viršijančią akcizo sumą, kuri apskaičiuojama į Bulgarijos teritoriją importuojant naują 140 kW galios automobilį
         ir kuri tokiu atveju yra ne didesnė kaip 2 500 levų.

      19      Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv pateikė kasacinį skundą dėl šio sprendimo Varhoven administrativen sad, kuris yra paskutinė instancija.

      20      Tokiomis aplinkybėmis Varhoven administrativen sad nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1. Ar <...> direktyvos 92/12 <...> 3 straipsnio 3 dalis leidžia valstybėms narėms nustatyti į valstybės narės teritoriją
         importuojamų naudotų automobilių apmokestinimo akcizu tvarką, jei šio mokesčio tiesiogiai nereikia mokėti antrą kartą perparduodant
         valstybės narės teritorijoje jau esančius automobilius, už kuriuos jau buvo sumokėtas akcizas pirmą kartą importuojant juos
         į šios valstybės narės teritoriją?

      2. Kaip, atsižvelgiant į EB 90 straipsnio pirmos pastraipos nuostatas, reikia aiškinti sąvoką „panašūs vidaus gaminiai“:
      a)      ar tai yra iš konkrečius vidaus mokesčius nustačiusios valstybės narės kilę gaminiai; ar
      b)      šios valstybės narės teritorijoje jau esantys gaminiai, nepaisant jų kilmės?
      3.      Atsižvelgiant į atsakymus į pirmuosius du klausimus, ar EB 25 straipsnis ir EB 90 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinami
         kaip draudžiantys nustatyti skirtingą automobilių apmokestinimo akcizu tvarką, kurią pagal automobilio gamybos metus ir nuvažiuotų
         kilometrų skaičių Bulgarijos Respublika įtvirtino ZADS 30 ir 40 straipsniuose?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      21      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 92/12 3 straipsnio
         3 dalis draudžia tokias nacionalines nuostatas, kokios įtvirtintos ZADS 30 ir 40 straipsniuose, kuriose numatyta į valstybės
         narės teritoriją importuojamų naudotų automobilų apmokestinimo bazė ir akcizo tarifas, nors akcizo nereikia mokėti perparduodant
         šios valstybės teritorijoje jau esančius automobilius, už kuriuos toks akcizas buvo sumokėtas pirmą kartą juos įvežant į šią
         teritoriją.

      22      Pirmiausia reikia nurodyti, kad Direktyvos 92/12 taikymo sritis apibrėžta 3 straipsnio 1 dalyje, darant nuorodą į tris išsamiai
         išvardytas produktų grupes, kurios, kaip matyti iš šios direktyvos trečios konstatuojamosios dalies, apima tik tokias prekes,
         kurios „visose valstybėse narėse“ traktuojamoms kaip akcizu apmokestinami produktai. Šiame sąraše nėra automobilių, taigi
         ši direktyva jiems netaikoma (2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo Alevizos, C‑392/05, Rink. p. I‑3505, 36 punktas).

      23      Dėl kitų nei nurodyti Direktyvos 92/12 3 straipsnio 1 dalyje produktų reikia pažymėti, kad pagal šio straipsnio 3 dalies pirmą
         pastraipą valstybės narės turi teisę įvesti arba toliau taikyti mokesčius šiems produktams, jeigu tokių mokesčių taikymas
         nereikalauja prekybos tarp valstybių narių atveju atlikti formalumų kertant sieną (2007 m. liepos 5 d. Sprendimo Fendt Italiana, C‑145/06 ir C‑146/06, Rink. p. I‑5869, 44 punktas).

      24      Kaip rašytinėse pastabose nurodė Bulgarijos vyriausybė, vienintelis su apmokestinimu susijęs formalumas, kurį reikia atlikti
         iš kitos valstybės narės į Bulgarijos teritoriją įvežant automobilius, yra numatytas ZADS 76 d straipsnyje, t. y. kiekvieno
         asmens, į nacionalinę teritoriją iš kitos valstybės narės įvežančio akcizu apmokestinamas prekes, pareiga pateikti aptariamame
         įstatyme nustatyto pavyzdžio deklaraciją.

      25      Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad Direktyvos 92/12 3 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa šiuo atveju galėtų būti taikoma,
         tik jeigu pareiga pateikti deklaraciją būtų laikoma akcizo taikymą lemiančiu „formalumu kertant sieną“ (2007 m. sausio 18 d.
         Sprendimo Brzeziński, C‑313/05, Rink. p. I‑513, 45 punktas).

      26      Bulgarijos vyriausybė mano, kad šis formalumas susijęs ne su sienos kirtimu, bet su vėlesniu akcizo dydžio nustatymu, kai
         kyla pareiga jį sumokėti.

      27      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamų
         teisės aktų visuma gali būti aiškinama Bulgarijos vyriausybės nurodytu būdu. Iš tikrųjų, jei deklaracija turėtų būti pateikta
         dėl automobilio įsigijimo Bendrijos viduje, taigi – dėl sienos kirtimo, šis formalumas vis dėlto būtų susijęs ne su sienos
         „kirtimu“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/12 3 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą, bet su pareiga mokėti akcizą.
         Kadangi tokiu atveju deklaracijos tikslas yra užtikrinti akcizo skolos sumokėjimą, toks formalumas yra susijęs su šio mokesčio
         taikymą sukeliančiu įvykiu (minėto Sprendimo Brzeziński 47 ir 48 punktai).

      28      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 92/12 3 straipsnio 3 dalies pirma
         pastraipa netaikoma tokioje byloje, kokia yra pagrindinė byla, taip pat ji nedraudžia valstybei narei nustatyti į jos teritoriją
         importuojamų naudotų automobilių apmokestinimo akcizu tvarkos, jeigu šio mokesčio tiesiogiai nereikia mokėti antrą kartą perparduodant
         valstybės narės teritorijoje jau esančius automobilius, už kuriuos jau buvo sumokėtas akcizas pirmą kartą importuojant juos
         į šios valstybės narės teritoriją, jeigu pagal tokią tvarką prekybos tarp valstybių narių atveju nereikia atlikti formalumų
         kertant sieną.

       Dėl antrojo klausimo
      29      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 110 straipsnio
         pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad į Bulgariją importuojami naudoti automobiliai turi būti laikomi gaminiais, panašiais
         į naudotus automobilius, kurie buvo importuoti į šią valstybę kaip nauji automobiliai, nesvarbu, kokios kilmės, nes minėtoje
         valstybėje automobiliai negaminami.

      30      Šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad, pirma, atsižvelgiant į SESV 110 straipsnio formuluotę,
         jis draudžia apmokestinti kitų valstybių narių gaminius vidaus mokesčiais, didesniais už tuos, kuriais apmokestinami panašūs
         vietos gaminiai, arba apmokestinti taip, kad tokie vidaus mokesčiai suteiktų netiesioginę apsaugą kitiems gaminiams (1990 m.
         gruodžio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑47/88, Rink. p. I‑4509, 8 punktas).

      31      Antra, importuotų naudotų automobilių apmokestinimo srityje SESV 110 straipsniu siekiama užtikrinti visišką vidaus mokesčių
         neutralumą konkurencijos tarp jau esančių nacionalinėje rinkoje gaminių ir importuotų gaminių atžvilgiu (žr. 2008 m. liepos
         17 d. Sprendimo Krawczyński, C‑426/07, Rink. p. I‑6021, 31 punktą).

      32      Trečia, reikia priminti, jog nacionalinė automobilių gamyba Bulgarijoje nėra sąlyga tam, kad būtų galima pripažinti, jog šioje
         valstybėje narėje egzistuoja naudotų automobilių rinka. Iš tiesų gaminys tampa vietos gaminiu, kai jis importuojamas ir pateikiamas
         į rinką. Importuoti naudoti automobiliai ir tie, kurie įsigijami vietoje, yra panašūs arba konkuruojantys gaminiai. Taigi
         SESV 110 straipsnio nuostatos taikomos importuojant naudotus automobilius mokėtinam registravimo mokesčiui (žr. minėto Sprendimo
         Komisija prieš Daniją 17 punktą).

      33      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 110 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip: į Bulgariją importuojami
         naudoti automobiliai turi būti laikomi gaminiais, kurie yra panašūs į šios valstybės teritorijoje jau įregistruotus naudotus
         automobilius, kurie buvo importuoti į minėtą valstybę kaip nauji automobiliai, nesvarbu, kokios kilmės.

       Dėl trečiojo klausimo
      34      Reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje ZADS 30 ir 40 straipsniuose numatyta tokia pati akcizo apskaičiavimo bazė naujiems
         ir naudotiems automobiliams bei toks pats minėto akcizo tarifas pagal tokių automobilių variklio galią. Remiantis ZADS 4 straipsnio
         16 punktu, kriterijus, pagal kurį atskiriami nauji ir naudoti automobiliai, yra nuo jų pirmos registracijos (įskaitant užsienyje)
         praėjęs laikas ir nuvažiuotų kilometrų skaičius. Naujais laikomi automobiliai, kurių importo į Bulgarijos teritoriją momentu
         nuo pirmos jų registracijos, nesvarbu, kur ji atlikta, dienos praėjo ne daugiau kaip 6 mėnesiai, arba jų nuvažiuotų kilometrų
         skaičius neviršija 6 000 km.

      35      Todėl iš esmės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia suprasti taip, kad juo siekiama sužinoti,
         ar SESV 30 straipsnis ir 110 straipsnio pirma pastraipa draudžia, kad valstybė narė taikytų skirtingą automobilių apmokestinimo
         akcizu tvarką, jeigu pagal tokią tvarką skirtingai apmokestinami iš kitų valstybių narių importuoti naudoti automobiliai ir
         šios valstybės teritorijoje jau registruoti naudoti automobiliai, kurie į jos teritoriją buvo importuoti kaip nauji automobiliai.

      36      Pirmiausia reikia pabrėžti, kad toks akcizas, kurį įtvirtina pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai, priklauso
         bendrajai prekėms taikomų vidaus mokesčių sistemai ir todėl turi būti nagrinėjamas tik atsižvelgiant į SESV 110 straipsnį
         (minėto Sprendimo Krawczyński 29 punktas).

      37      Tačiau primintina, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad SESV 110 straipsnis papildo nuostatas, susijusias su muitų
         ir jiems lygiaverčio poveikio mokėjimų panaikinimu. Šios nuostatos tikslas – užtikrinti laisvą prekių judėjimą tarp valstybių
         narių įprastomis konkurencijos sąlygomis, panaikinant bet kokią protekcijos formą, galinčią atsirasti kitų valstybių narių
         prekes apmokestinus diskriminaciniais vidaus mokesčiais (minėto Sprendimo Brzeziński 27 punktas ir minėto Sprendimo Krawczyński 30 punktas).

      38      Be to, mokesčių sistema gali būti laikoma suderinama su SESV 110 straipsniu, tik jeigu nustatyta, kad ji sutvarkyta taip,
         jog importuoti gaminiai bet kuriuo atveju nebus apmokestinami daugiau nei vietos gaminiai ir jos poveikis niekada nėra diskriminuojantis
         (minėto Sprendimo Brzeziński 40 punktas; 2007 m. gruodžio 10 d. Nutarties Kawala, C‑134/07, Rink. p. I‑10703, 29 punktas ir minėto Sprendimo Krawczyński 32 punktas).

      39      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką SESV 110 straipsnio pirma pastraipa pažeidžiama tada, kai importuotiems gaminiams
         ir panašiems vietos gaminiams taikomi mokesčiai apskaičiuojami skirtingu būdu pagal skirtingas taisykles ir tai, nors ir retais
         atvejais, lemia didesnio mokesčio taikymą importuotam gaminiui (2010 m. vasario 22 d. Sprendimo Gomes Valente, C‑393/98, Rink. p. I‑1327, 21 punktas; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Weigel, C‑387/01, Rink. p. I‑4981, 67 punktas; minėto Sprendimo Brzeziński 29 punktas ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑74/06, Rink. p. I‑7585, 25 punktas). Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad taikant SESV 110 straipsnį reikia atsižvelgti
         ne tik į tiesiogiai ar netiesiogiai apmokestinamų nacionalinių ir importuotų gaminių vidaus mokesčio tarifą, bet ir į šio
         mokesčio pagrindą (žr. 1977 m. kovo 22 d. Sprendimo Iannelli & Volpi, 74/76, Rink. p. 557, 21 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Daniją 18 punktą).

      40      Todėl reikia patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas akcizas vienodai taikomas tiek į Bulgariją importuotiems naudotiems
         automobiliems, tiek šioje valstybėje jau registruotiems tokio pačio tipo, turinčių vienodas savybes ir tiek pat naudotiems
         automobiliams, importuotiems kaip nauji, nes šioms dviem kategorijoms priklausantys automobiliai yra „panašūs gaminiai“ SESV
         110 straipsnio pirmos pastraipos prasme.

      41      Taip lyginant reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas akcizas už kiekvieną automobilį, kuris turi būti registruojamas
         Bulgarijoje, yra mokamas tik vieną kartą tiek už naujus, tiek už naudotus automobilius.

      42      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pripažino, kad, siekiant išvengti bet kokios diskriminacijos, būtina įstatymuose ar kituose
         teisės aktuose įtvirtinti fiksuotus tarifus, apskaičiuotus atsižvelgiant į tokius kriterijus, kaip antai automobilio amžius,
         rida, bendra būklė, variklio tipas, markė arba modelis, kurie leistų pasiekti numatytą tikslą, t. y. kad importuoti naudoti
         automobiliai niekada nebūtų apmokestinti didesniais mokesčiais nei įskaičiuoto į panašių nacionalinėje teritorijoje jau įregistruotų
         naudotų automobilių vertę likučio dydis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Weigel 75 punktą). Tokia apskaičiavimo tvarka būtina tam, kad būtų užtikrintas aptariamo mokesčio fiskalinis neutralumas importuotų
         naudotų automobilių atžvilgiu.

      43      Konstatuotina, kad toks pagal variklio galią fiksuotas tarifas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neleidžia neutraliai
         apskaičiuoti akcizo už importuotus naudotus automobilius.

      44      Konkrečiai kalbant, taikant tokią tvarką, apskaičiuojant akcizą už iš kitų valstybių narių importuojamus naudotus automobilius,
         neatsižvelgiama nei į gamybos metus, nei į šių automobilių ridą jų importo į Bulgarijos teritoriją momentu. Remiantis šia
         tvarka, nuo automobilio pirmos registracijos (įskaitant užsienyje) praėjęs laikas ir nuvažiuotų kilometrų skaičius yra tik
         kriterijai, pagal kuriuos nauji automobiliai atskiriami nuo naudotų.

      45      Tokioje byloje, kokia yra pagrindinė, apmokestinimo bazė ir akcizo tarifas apskaičiuojami tik pagal variklio galią, kuri yra
         viena iš nekintančių automobilio charakteristikų, nepriklausančių nuo jo nusidėvėjimo laipsnio, nors naudoti automobiliai
         apmokestinimi pagal skirtingas taisykles nei nauji.

      46      Atsižvelgiant į tai, kad importuota prekė akcizu apmokestinama tik vieną kartą, pagal šią tvarką akcizas už naujus automobilius
         visada apskaičiuojamas palankiau nei už naudotus automobilius. Kadangi naudoti automobiliai jau yra Bulgarijos teritorijoje,
         tai reiškia, kad automobiliai, kurie buvo importuoti kaip nauji, jų įvežimo į Bulgarijos teritoriją momentu apmokestinami
         kaip nauji automobiliai, todėl yra santykiniai brangiau iš kitos valstybės narės importuoti naudotą automobilį, nei Bulgarijoje
         įsigyti automobilį, kuris yra tokio pat tipo, vienodos variklio galios ir tokios pačios ridos, t. y. tokio paties nusidėvėjimo,
         o tai gali padaryti įtaką vartotojų pasirinkimui.

      47      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 110 straipsnio pirma pastraipa valstybei narei draudžiama taikyti skirtingą
         automobilių apmokestinimo akcizu tvarką tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos šioje byloje, jeigu pagal šią tvarką skirtingai
         apmokestinami iš kitų valstybių narių importuoti naudoti automobiliai ir šios valstybės teritorijoje jau registruoti naudoti
         automobiliai, kurie į jos teritoriją buvo importuoti kaip nauji.

       Dėl Teisingumo Teismo atsakymo pasekmių galiojimo apribojimo laiko atžvilgiu
      48      Pateiktose rašytinėse pastabose Bulgarijos vyriausybė Teisingumo Teismo prašė, kad tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nustatytų,
         jog pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai nėra suderinami su SESV 110 straipsnio pirma pastraipa, jis
         apribotų priimsimo sprendimo pasekmių galiojimą laiko atžvilgiu.

      49      Savo prašymui pagrįsti ji nurodė tai, kad neaišku, kokio dydžio sumas reikėtų grąžinti, bei sudėtingą Bulgarijos Respublikos
         finansinę padėtį. Atsižvelgdamas į šią padėtį Teisingumo Teismas galėtų apriboti šio sprendimo pasekmių galiojimą laiko atžvilgiu.

      50      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais gali, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo
         principą, kuris yra Bendrijos teisės sistemos dalis, apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę pasinaudoti jo išaiškinta
         norma ginčijant sąžiningai nustatytus teisinius santykius. Kad būtų galima nuspręsti taikyti tokį apribojimą, turi būti tenkinami
         du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir rizika, kad kils didelių sunkumų (be kita ko, žr. 2006 m.
         sausio 10 d. Sprendimo Skov ir Bilka, C‑402/03, Rink. p. I‑199, 51 punktą bei minėto Sprendimo Brzeziński 56 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      51      Tokį sprendimo būdą Teisingumo Teismas taikė tik esant ypatingoms aplinkybėms, be kita ko, kai egzistavo sunkių ekonominių
         pasekmių atsiradimo rizika, būtent dėl didelio sąžiningai sukurtų teisinių santykių, atsiradusių remiantis teisės aktu, laikytu
         teisėtai galiojančiu, skaičiaus, ir paaiškėjus, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo skatinamos elgtis Bendrijos
         teisės neatitinkančiu būdu dėl objektyvaus ir reikšmingo Bendrijos nuostatų reikšmės neapibrėžtumo, prie kurio galėjo prisidėti
         ir kitų valstybių narių ar Komisijos elgesys (be kita ko žr. 2006 m. balandžio 27 d. Sprendimo Richards, C‑423/04, Rink. p. I‑3585, 42 punktą ir minėto Sprendimo Brzeziński 57 punktą).

      52      Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, kad vien finansinių pasekmių, valstybei narei galinčių kilti dėl prejudicine
         tvarka priimto sprendimo, savaime nepakanka pateisinti šio sprendimo pasekmių galiojimo laiko atžvilgiu apribojimo (2001 m.
         rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 52 punktas; 2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar, C‑209/03, Rink. p. I‑2119, 68 punktas ir minėto Sprendimo Brzeziński 58 punktas).

      53      Šiame prašyme priimti prejudicinį sprendimą keliamas klausimas, ar akcizas, kuriuo apmokestinami į Bulgariją importuojami
         naudoti automobiliai, suderinamas su SESV 110 straipsnio pirma pastraipa.

      54      Per posėdį Bulgarijos vyriausybė pateikė duomenis, kurie atspindi preziumuojamą sumą, mokėtiną tuo atveju, jeigu Teisingumo
         Teismas priimtų jos atžvilgiu neigiamą sprendimą. Tačiau Teisingumo Teismui nebuvo pateikta duomenų apie tai, kurią šios bendros
         sumos dalį gali tekti grąžinti. Reikia pridurti, kad grąžintos turi būti tik tos akcizo sumos, kurios viršija šio mokesčio,
         įeinančio į atitinkamos valstybės narės kilmės panašaus naudoto automobilio vertę, likutį (minėto Sprendimo Brzeziński 59 punktas).

      55      Todėl reikia konstatuoti, kad nebuvo nustatyta sunkių ekonominių pasekmių rizika šio sprendimo 50–52 punktuose nurodytos teismo
         praktikos prasme, kurios pateisintų šio sprendimo pasekmių galiojimo apribojimą laiko atžvilgiu.

      56      Tokiomis aplinkybėmis nebūtina tikrinti, ar tenkinamas suinteresuotųjų asmenų sąžiningumo kriterijus.

      57      Iš anksčiau išdėstytų argumentų darytina išvada, kad nereikia riboti šio sprendimo pasekmių galiojimo laiko atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      58      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais
            ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, 3 straipsnio 3 dalies pirma pastraipa netaikoma tokioje byloje, kokia yra pagrindinė
            byla, taip pat ji nedraudžia valstybei narei nustatyti į jos teritoriją importuojamų naudotų automobilių apmokestinimo akcizu
            tvarkos, jeigu šio mokesčio tiesiogiai nereikia mokėti antrą kartą perparduodant valstybės narės teritorijoje jau esančius
            automobilius, už kuriuos jau buvo sumokėtas akcizas pirmą kartą importuojant juos į šios valstybės narės teritoriją, jeigu
            pagal tokią tvarką prekybos tarp valstybių narių atveju nereikia atlikti formalumų kertant sieną.
      2.      SESV 110 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip: į Bulgariją importuojami naudoti automobiliai turi būti laikomi
            gaminiais, kurie yra panašūs į šios valstybės teritorijoje jau įregistruotus naudotus automobilius, kurie buvo importuoti
            į minėtą valstybę kaip nauji automobiliai, nesvarbu, kokios kilmės.
      3.      SESV 110 straipsnio pirma pastraipa valstybei narei draudžiama taikyti skirtingą automobilių apmokestinimo akcizu tvarką tokiomis
            aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos šioje byloje, jeigu pagal šią tvarką skirtingai apmokestinami iš kitų valstybių narių importuoti
            naudoti automobiliai ir šios valstybės teritorijoje jau registruoti naudoti automobiliai, kurie į jos teritoriją buvo importuoti
            kaip nauji.
      Parašai.
      * Proceso kalba: bulgarų.


title: 2015 m. balandžio 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Hermann Lutz prieš Elke Bäuerle.#Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000 – 4 ir 13 straipsniai – Bankroto byla – Iškėlus bankroto bylą išmokėta suma, areštuota iki bylos iškėlimo dienos – Ieškinys dėl kreditorių interesams žalingo akto nuginčijimo – Senaties, nuginčijimo ir naikinamieji terminai – Ieškinio dėl nuginčijimo formos reikalavimai – Taikytina teisė.#Byla C-557/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑557/13
            dėl Bundesgerichtshof  (Vokietija) 2013 m. spalio 10 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. spalio 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Hermann Lutz
            prieš
            Elke Bäuerle , veikiančią kaip ECZ Autohandel GmbH  bankroto administratorė,
            TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits ir M. Berger (pranešėja),
            generalinis advokatas M. Szpunar,
            posėdžio sekretorė L. Carrasco Marco, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. rugsėjo 18 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – H. Lutz, atstovaujamo advokato C. Brändle,
            – E. Bäuerle, veikiančios kaip ECZ Autohandel GmbH  bankroto administratorė, atstovaujamos advokato W. Nassall,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze, J. Kemper ir D. Kuon,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos G. Skiani ir M. Germani,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. García‑Valdecasas Dorrego,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir F. De Figueiroa Quelhas,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin,
            susipažinęs su 2014 m. lapkričio 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191) 4 straipsnio 2 dalies ir 13 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Austrijos gyventojo H. Lutz ir E. Bäuerle, veikiančios kaip administratorė bankroto byloje, iškeltoje Vokietijoje, ginčą, susijusį su ieškiniu dėl nuginčijimo, dėl ECZ Autohandel GmbH  (toliau – bendrovė skolininkė) turto.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Reglamento Nr. 1346/2000 23 ir 25 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
            „(23)	Šiame reglamente numatytiems klausimams turėtų būti nustatytos vieningos kolizinės taisyklės, savo taikymo srityje pakeisiančios nacionalines tarptautinės privatinės teisės taisykles. Jeigu nenustatyta kitaip, turėtų būti taikoma valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisė ( lex concursus ). Ši kolizinė taisyklė turėtų galioti pagrindinėms ir vietinėms byloms; lex concursus  sąlygoja bankroto bylų procesines ir materialines pasekmes asmenims ir susijusiems teisiniams santykiams. Ji reglamentuoja visas bankroto bylų iškėlimo, eigos ir užbaigimo sąlygas.
             (24)	Automatiškas bankroto bylų, kurioms paprastai taikoma valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisė, pripažinimas gali susidurti su taisyklėmis, pagal kurias kitose valstybėse narėse turi būti vykdomi sandoriai. Siekiant apsaugoti teisėtus lūkesčius ir tikrumą dėl kitose valstybėse narėse sudarytų sandorių, nei ta valstybė narė, kurioje iškelta byla, reikėtų priimti tam tikras bendrosios taisyklės išimtis.
             (25)	Visų pirma reikalinga speciali nuoroda dėl daiktinių teisių, nukreipianti [nukrypstanti] nuo valstybės, kurioje iškelta byla, teisės, kadangi daiktinės teisės ypač svarbios teikiant kreditą. Dėl to tokios daiktinės teisės pagrindas, galiojimas ir apimtis paprastai turėtų būti nustatomi pagal lex situs  ir nepriklausyti nuo bankroto bylos iškėlimo. Todėl daiktinę teisę turinčiam asmeniui reikėtų palikti galimybę toliau ginti savo teisę į atskirą bylos nagrinėjimą arba atskirą įkaito garantijų išsprendimą [į garantijos apriboto turto atskyrimą nuo kito bankrutuojančio skolininko turto]. < … > “
            4. Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnyje nustatyta:
            „1. Išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, toliau vadinama „valstybė, kurioje iškelta byla“, teisė.
            2. Valstybės, kurioje iškelta byla, teisė nustato tokios bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą. Ji konkrečiai nustato:
            < … >
            f) bankroto bylų pasekmes individualių kreditorių iškeltoms byloms, išskyrus neišspręstas bylas;
            < … >
            m) taisykles, susijusias su atvejais, kai visiems kreditoriams nepalankūs teisės aktai [žalingi aktai] yra niekiniai, ginčytini arba negalima užtikrinti jų vykdymo [netaikytini].“
            5. Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnyje numatyta:
            „1. Bankroto bylos iškėlimas nedaro poveikio kreditorių ar trečiųjų šalių daiktinėms teisėms į skolininkui priklausantį ir bylos iškėlimo metu kitos valstybės narės teritorijoje esantį materialųjį ar nematerialųjį, kilnojamąjį ar nekilnojamąjį turtą, įskaitant konkretų turtą ir visą neapibrėžtą turtą, kuris kartais keičiasi.
            2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos teisės konkrečiai reiškia:
            a) teisę perduoti turtą arba sudaryti sąlygas ir užtikrinti, kad jis būtų perduotas, bei teisę naudoti iš šio perduoto turto gautas pajamas arba iš šio turto, ypač iš jo arešto arba įkeitimo, gaunamas pajamas;
            b) išimtinę reikalavimo patenkinimo teisę, ypač kai su reikalavimu susijusi teisė yra užtikrinta areštu, arba reikalavimo teisė užtikrinama pateikiant garantiją;
            < … >
            4. Šio straipsnio 1 dalies nuostata nekliudo kelti 4 straipsnio 2 dalies m punkte nurodytų bylų dėl teisės aktų [dėl aktų] paskelbimo niekiniais, ginčytinais ar dėl negalimumo užtikrinti jų vykdymą [nuginčijimo arba netaikymo].“
            6. Pagal Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį:
            „4 straipsnio 2 dalies m punktas netaikomas, jei asmuo, gavęs naudos iš visiems kreditoriams nepalankių teisės aktų [žalingo akto], pateikia įrodymus, kad:
            – minėtas teisės aktas [minėtas aktas] priklauso ne tos valstybės narės, kurioje iškelta byla, teisei, ir
            – teisė nenumato jokių priemonių atitinkamu atveju užginčyti minėtą teisės aktą [minėtą aktą].“
            7. Reglamento (EB) Nr. 1346/2000 20 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
            „Kreditorius, kuris, iškėlus 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą bylą, bet kokiomis priemonėmis, ypač priverstinio vykdymo būdu, pasiekia, kad būtų visiškai ar iš dalies patenkintas jo reikalavimas, nukreiptas į kitos valstybės narės teritorijoje esantį skolininko turtą, grąžina likvidatoriui tai, ką yra gavęs, kaip numatyta 5 ir 7 straipsniuose [nepažeidžiant 5 ir 7 straipsnių nuostatų].“
            8. 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) (OL L 177, p. 6; toliau – Reglamentas „Roma I“) 12 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Pagal šį reglamentą sutarčiai taikytina teisė visų pirma taikoma:
            < … >
            d) įvairiems prievolių pasibaigimo būdams, ieškinių senačiai ir apribojimui [senačiai ir teisės praradimui praleidus terminą];
            < … > “
            Vokietijos teisė
            9. Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 1994 m. spalio 5 d. Insolvenzordnung  (Bankroto įstatymas, BGBl.  1994 I, p. 2866, toliau – InsO ) 88 straipsnyje numatyta:
            „Jei per mėnesį iki prašymo iškelti bankroto bylą pateikimo arba pateikus šį prašymą nemokaus asmens kreditoriaus reikalavimo patenkinimas taikant priverstinio vykdymo priemones buvo užtikrintas iš nemokaus skolininko turto, iškėlus bylą šis užtikrinimas tampa negaliojantis.“
            Austrijos teisė
            10. Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos Insolvenzordnung  (Bankroto įstatymas, RGBl.  337/1914, toliau – IO) 43 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
            „(1) Sandoris gali būti tik pareiškus ieškinį teisme < … >
            (2) Ieškinys dėl sandorio nuginčijimo turi būti pareikštas per vienus metus nuo bankroto bylos iškėlimo; šis terminas yra naikinamasis. < … > “
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            11. ECZ GmbH buvo Vokietijos bendrovė, kurios buveinė klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms buvo Tetnange (Vokietija). Jos pagrindinė veikla – prekyba automobiliais. Veiklai Austrijos rinkoje vykdyti ši bendrovė naudojosi Brėgence (Austrija) įsteigta patronuojamąja bendrove, šiuo atveju bendrove skolininke. H. Lutz įsigijo iš pastarosios bendrovės automobilį, tačiau pirkinys nebuvo pristatytas, tad jis pareiškė Bezirksgericht Bregenz  (Brėgenco apylinkės teismas) ieškinį dėl šiai bendrovei sumokėtos kainos grąžinimo. 2008 m. kovo 17 d. nurodytas teismas išdavė tai pačiai bendrovei skirtą vykdomąjį įsakymą sumokėti 9 566 eurų su palūkanomis.
            12. 2008 m. balandžio 13 d. bendrovė skolininkė pateikė Amtsgericht Ravensburg  (Ravensburgo apylinkės teismas, Vokietija) prašymą iškelti jai bankroto bylą.
            13. 2008 m. gegužės 20 d. Bezirksgericht Bregenz  leido priverstinai vykdyti jo 2008 m. kovo 17 d. mokėjimo įsakymą; jį vykdant buvo areštuotos trys bendrovės skolininkės sąskaitos Austrijos įsteigtoje kredito įstaigoje. 2008 m. gegužės 23 d. šiai banko įstaigai buvo įteiktas arešto aktas.
            14. 2008 m. rugpjūčio 4 d. Amtsgericht Ravensburg iškėlė bendrovei skolininkei bankroto bylą.
            15. 2009 m. kovo 17 d. banko įstaiga, kurioje buvo areštuotos bendrovės skolininkės sąskaitos, išmokėjo H. Lutz 11 778,48 euro sumą. Prieš tai 2009 m. kovo 10 d. raštu tuometinis bankroto administratorius šiai banko įstaigai buvo nurodęs, kad pasilieka teisę nuginčyti bet kurį bendrovės skolininkės kreditoriams atliktą mokėjimą remdamasis bankroto byla.
            16. 2009 m. birželio 3 d. raštu tuometinis bankroto administratorius pranešė H. Lutz, kad ginčija 2008 m. gegužės 20 d. Bezirksgericht Bregenz  leidimą vykdyti priverstinį išieškojimą ir 2009 m. kovo 17 d. atliktą mokėjimą. 2009 m. spalio 23 d. E. Bäuerle, veikianti kaip bendrovės skolininkės bankroto administratorė, pareiškė H. Lutz ieškinį dėl nuginčijimo ir prašė teismo grąžinti į bankrutuojančios bendrovės turtą 2009 m. kovo 17 d. jam išmokėtą sumą.
            17. Landgericht Ravensburg  (Ravensburgo apygardos teismas) patenkino E. Bäuerle ieškinį. H. Lutz apskundė Landgericht Ravensburg  sprendimą, tačiau pralaimėjo apeliacinį procesą. Tuomet jis padavė kasacinį skundą (vok. Revision ) Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis federalinis teismas) ir toliau reikalavo atmesti ieškinį.
            18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad kasacinio skundo sėkmė priklauso nuo Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio aiškinimo, darydamas prielaidą, kad jis taikytinas šioje byloje. Iš tikrųjų šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punkte numatyta, kad taisykles dėl visiems kreditoriams žalingų aktų paskelbimo niekiniais, nuginčijimo ar netaikymo reglamentuoja valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta bankroto byla, teisė (toliau – lex fori concursus ). Tačiau pagal to paties reglamento 13 straipsnį ši nuostata netaikoma, jei asmuo, gavęs naudos iš visiems kreditoriams žalingo akto, pateikia įrodymų, kad šiam aktui taikoma kitos, nei bankroto bylos iškėlimo valstybė, valstybės narės teisė ir kad pagal šią teisę nenumatyta jokių priemonių atitinkamu atveju šiam aktui užginčyti.
            19. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal pagrindinėje byloje taikytiną lex fori concursus , t. y. InsO  88 straipsnį, bankr oto bylos iškėlimo bendrovei skolininkei dieną teisė areštuoti šios bendrovės banko sąskaitas tapo nebegaliojanti, nes leidimas areštuoti duotas ir areštas įvykdytas po to, kai pateiktas prašymas iškelti bankroto bylą. Taigi vėliau atliktas sąskaitoje areštuotos sumos išmokėjimas taip pat buvo neteisėtas.
            20. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad, anot H. Lutz, kuris remiasi Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsniu, pagrindinės bylos dalyku esančio mokėjimo nebegalima ginčyti remiantis šiam mokėjimui taikoma teise, t. y. Austrijos teise. Iš tiesų IO 43 straipsnio 2 dalyje tokiam ieškiniui dėl nuginčijimo numatytas vienų metų naikinamasis terminas, skaičiuojamas nuo bankroto bylos iškėlimo. Pagrindinėje byloje šis terminas buvo praleistas.
            21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Vokietijos teisę terminas ieškiniui dėl nuginčijimo pareikšti yra treji metai, ir pagrindinėje byloje šio termino buvo laikomasi.
            22. Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis taikytinas, kai bankroto administratoriaus ginčijamas prieš bankroto bylos iškėlimą areštuotos sumos mokėjimas atliktas iškėlus šią bylą?
            2. Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje numatyta išimtis taip pat apima senaties, nuginčijimo ir naikinamuosius terminus, nustatytus pagal ginčijamam aktui taikomą teisę?
            3. Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar formos reikalavimai, taikomi siekiant pasinaudoti Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje numatytą teise, nustatomi pagal lex causae , ar pagal lex fori concursus ?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Pirminės pastabos
            23. Prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai iš esmės susiję su galimybe taikyti Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį mokėjimui, atliktam kreditoriui po bankroto bylos iškėlimo skolininkui, tačiau remiantis teise areštuoti turtą, suteikta iki šios bylos iškėlimo. Tačiau prieš atsakant į šiuos klausimus reikia pažymėti, kad jie remiasi dviem prielaidomis, kurias reikia išnagrinėti.
            24. Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad nors Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad bankroto bylos iškėlimas nedaro poveikio kreditoriaus daiktinei teisei į skolininkui priklausantį turtą, šio reglamento 5 straipsnio 4 dalyje patikslinta, kad „1 dalies nuostata nekliudo kelti bylų dėl aktų paskelbimo niekiniais, nuginčijimo arba netaikymo“.
            25. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro implicitinę išvadą, kad, pirma, teisė areštuoti banko sąskaitą priverstinio vykdymo tvarka yra „daiktinė teisė“, kuri gali būti ginama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalį.
            26. Antra, šis teismas mano, kad taip suteikta apsauga vis dėlto gali būti pašalinta taikant Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 4 dalį lex fori concursus  numatytais atvejais ir tvarka. Tuo remdamasis šis teismas pažymi: kadangi teisė areštuoti pagrindinėje byloje nagrinėjamas banke laikomas lėšas atsirado tik po to, kai 2008 m. balandžio 13 d. buvo pateiktas prašymas iškelti bendrovei skolininkei bankroto bylą, pagal InsO  88 straipsnį nuo bankroto bylos iškėlimo 2008 m. rugpjūčio 4 d. ši teisė tapo nebegaliojanti, todėl ir 2009 m. kovo 17 d. banko sąskaitose areštuotos sumos išmokėjimas H. Lutz taip pat buvo neteisėtas.
            27. Šiuo klausimu, kalbant apie teisės areštuoti banke laikomas lėšas pripažinimą „daiktine teise“, pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 2 dalyje prie šio reglamento 5 straipsnio 1 dalyje numatytų „daiktinių teisių“ priskirta „išimtinė reikalavimo patenkinimo teisė“. Be to, kaip matyti iš šio reglamento 25 konstatuojamosios dalies, daiktinės teisės pagrindas, galiojimas ir apimtis paprastai turėtų būti nustatomi pagal lex situs .
            28. Iš to matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama iš banko sąskaitų arešto kilusi teisė iš tiesų galėjo būti „daiktinė teisė“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalį, su sąlyga, kad pagal atitinkamą nacionalinę – šiuo atveju Austrijos – teisę ji buvo išimtinė kitų bendrovės skolininkės kreditorių atžvilgiu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            29. Be to, kiek tai susiję su klausimu, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama iš banko sąskaitų arešto kilusi teisė, darant prielaidą, kad tai „daiktinė teisė“, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalį, tapo teisiškai nebegaliojanti dėl bankroto bylos iškėlimo bendrovei skolininkei, pažymėtina, kad pagal šio reglamento 5 straipsnio 4 dalį leidžiama netaikyti jo 5 straipsnio 1 dalies tik tuo atveju, jei iškelta „byla“ dėl akto paskelbimo niekiniu, nuginčijimo arba netaikymo, kaip numatyta Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies m punkte.
            30. Vis dėlto, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 49 punkte, daugumoje Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 4 dalies kalbinių versijų esanti nuoroda į „bylas“ dėl aktų paskelbimo niekiniais, nuginčijimo arba netaikymo neleidžia daryti išvados, jog šios nuostatos taikymo sritis apima tik teisme iškeltas bylas. Iš tiesų ši nuostata turi būti aiškinama kartu su minėto reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punktu, kuriame bendrai nurodytos „taisyklės, susijusios su atvejais, kai aktai yra niekiniai, ginčytini arba netaikytini“, o ne tik „bylos“ dėl paskelbimo niekiniais, nuginčijimo arba netaikymo. Taigi siekiant nustatyti, ar akto negaliojimas, ginčytinumas ar netaikytinumas gali kilti iš teisme iškeltos bylos, kito teisės akto arba įstatymo poveikio, reikia remtis lex fori concursus , pagal kurią, taikant Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies m punktą, nustatomos taisyklės, susijusios su atvejais, kai aktai yra niekiniai, ginčytini arba netaikytini.
            31. Pastaruoju klausimu pridurtina, kad nors Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies m punkte numatyta, jog lex fori concursus  nustato taisykles, susijusias su atvejais, kai visiems kreditoriams žalingi aktai yra niekiniai, ginčytini arba netaikytini, šio reglamento 13 straipsnyje, kuriuo remiasi H. Lutz, leidžiama šios taisyklės išimtis, nes pagal jį šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punktas netaikomas ir pripažįstamas bankroto administratoriaus ginčijamą aktą reglamentuojančios teisės taikymas (toliau – lex causae ), jeigu tenkinamos tam tikros sąlygos. Taigi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikės atsakyti taip, kad jis taip galėtų patikrinti, ar InsO 88 straipsnis ir juo grindžiamas pagrindinėje byloje nagrinėjamo banko sąskaitų arešto negaliojimas netaikomi, nes pagal to paties Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį taikoma Austrijos teisė.
            Dėl pirmojo klausimo
            32. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jis taikytinas tuo atveju, kai bankroto administratoriaus ginčijamas prieš bankroto bylos iškėlimą areštuotos pinigų sumos mokėjimas atliktas tik iškėlus šią bylą.
            33. Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio tekste nėra jokio jos taikymo srities apribojimo atsižvelgiant į konkretaus žalingo akto įvykdymo datą.
            34. Vis dėlto Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje numatyta išimtis iš Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos bendros taisyklės, pagal kurią bankroto byloms ir jų pasekmėms taikoma lex fori concursus . Ši išimtis, kurios tikslas, kaip priminta šio reglamento 24 konstatuojamojoje dalyje, yra apsaugoti teisėtus lūkesčius ir tikrumą dėl kitose valstybėse narėse nei ta, kur iškelta byla, sudarytų sandorių, turi būti aiškinama griežtai ir jos taikymo sritis negali būti išplėsta labiau, nei tai būtina šiam tikslui pasiekti.
            35. Toks Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio aiškinimas, kuris leistų jį taikyti taip pat po bankroto bylos iškėlimo įvykdytiems aktams, viršytų tai, kas būtina siekiant apsaugoti teisėtus lūkesčius ir tikrumą dėl kitose valstybėse narėse nei ta, kur iškelta byla, sudarytų sandorių. Iš tiesų nuo bankroto bylos iškėlimo atitinkamo skolininko kreditoriai gali numatyti lex fori concursus taikymo pasekmes jų teisiniams santykiams su skolininku. Taigi jie iš esmės negalės pretenduoti į sustiprintą apsaugą, kaip generalinis advokatas pagrįstai pažymėjo savo išvados 60 punkte.
            36. Taigi darytina išvada, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis iš esmės netaikomas po bankroto bylos iškėlimo įvykdytiems aktams.
            37. Nepaisant pirmesniame punkte padarytos išvados, pažymėtina, kad aktas, dėl kurio pagrindinėje byloje pareikštas ieškinys dėl nuginčijimo, t. y. 2009 m. kovo 17 d. H. Lutz naudai atliktas mokėjimas, galėjo būti įvykdytas remiantis daiktine teise, t. y. teise areštuoti bendrovės skolininkės banko sąskaitas. Tačiau kadangi ši daiktinė teisė atsirado iki bankroto bylos iškėlimo bendrovei skolininkei, remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 nuostatomis šiam aktui galėtų būti taikoma ypatinga apsauga.
            38. Iš tiesų, kaip priminta Reglamento Nr. 1346/2000 25 konstatuojamojoje dalyje, teisės aktų leidėjas ketino numatyti specialią nuorodą dėl daiktinių teisių, nukrypstančią nuo lex fori concursus , nes šios teisės ypač svarbios teikiant kreditą. Pagal tą pačią konstatuojamąją dalį iki bankroto bylos iškėlimo atsiradusią daiktinę teisę turintis asmuo turėtų turėti galimybę ir iškėlus tokią bylą ginti savo teisę į garantijos apriboto turto atskyrimą nuo kito bankrutuojančio skolininko turto.
            39. Siekiant šio tikslo Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad iškelta bankroto byla „nedaro poveikio“ į šios nuostatos taikymo sritį patenkančioms daiktinėms teisėms. Šia taisykle akivaizdžiai siekiama, be kita ko, leisti kreditoriui net po bankroto bylos iškėlimo veiksmingai pasiremti iki tol įgyta daiktine teise.
            40. Tam, kad kreditorius galėtų veiksmingai pasiremti savo daiktine teise, būtina, kad po bankroto bylos iškėlimo jis galėtų įgyvendinti šią teisę iš esmės remdamasis lex causae. Taigi Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio ypatumas tas, kad juo siekiama apsaugoti ne tik aktus, įvykdytus iki bankroto bylos iškėlimo, bet taip pat ir pirmiausia po tokios bylos iškėlimo vykdomus aktus. Šiuo klausimu pridurtina, kad nors šio reglamento 20 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog kreditorius, kuris iškėlus bankroto bylą pasiekia, kad būtų visiškai ar iš dalies patenkintas jo reikalavimas, nukreiptas į kitos valstybės narės nei bylos iškėlimo valstybė teritorijoje esantį skolininko turtą, turi grąžinti bankroto administratoriui tai, ką yra gavęs, toje pačioje nuostatoje patikslinta, kad suinteresuotajam kreditoriui pareiga grąžinti kyla tik „nepažeidžiant“ šio reglamento 5 straipsnio. Taigi šio reglamento 20 straipsnio 1 dalis nėra taikoma pagrindinei bylai.
            41. Vadinasi, kadangi Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnyje numatyti, be kita ko, po bankroto bylos iškėlimo įvykdyti aktai, šio sprendimo 33–36 punktuose išdėstyti argumentai, kad šio reglamento 13 straipsnis iš esmės netaikomas po bankroto bylos iškėlimo įvykdytiems aktams, netaikytini atvejui, kai kreditorius įgyvendina daiktinę teisę, kuriai galioja šio reglamento 5 straipsnio 1 dalis.
            42. Vadinasi, jeigu Reglamento Nr. 1346/2000 5 straipsnio 4 dalis, aiškinama kartu su šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies m punktu, leidžia pareikšti ieškinį dėl akto, kuriuo siekiama įgyvendinti daiktinę teisę po bankroto bylos iškėlimo, pripažinimo niekiniu, nuginčijimo arba netaikymo, siekiant užtikrinti šio reglamento 5 straipsnio 1 dalies veiksmingumą šias nuostatas reikia aiškinti kaip neatimančias iš kreditoriaus galimybės remtis to paties reglamento 13 straipsniu, įrodinėjant, kad atitinkamam aktui taikoma kitos valstybės narės nei bankroto bylos iškėlimo valstybė teisė ir kad pagal šią teisę nenumatyta jokių priemonių atitinkamu atveju šiam aktui užginčyti.
            43. Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jis taikytinas tuo atveju, kai bankroto administratoriaus ginčijamas prieš bankroto bylos iškėlimą areštuotos pinigų sumos mokėjimas atliktas tik iškėlus šią bylą.
            Dėl antrojo klausimo
            44. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jame numatyta išimtis taip pat apima senaties, ieškinio dėl nuginčijimo pareiškimo ir naikinamuosius terminus, nustatytus lex causae .
            45. Šiuo klausimu primintina, pirma, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje pateikiant nuorodą į lex causae  nedaromas joks skirtumas tarp senaties, ieškinio dėl nuginčijimo pareiškimo ir naikinamųjų terminų.
            46. Antra, nors Reglamento „Roma I“ 12 straipsnio 1 dalies d punkte iš tiesų numatyta, kad senatį ir teisės praradimą praleidus terminą reglamentuoja „sutarčiai taikytina teisė“, pažymėtina, kad šios nuostatos netaikomos Reglamento Nr. 1346/2000 4 ir 13 straipsniuose numatytiems ieškiniams dėl nuginčijimo. Pastarieji straipsniai yra lex specialis Reglamento „Roma I“ atžvilgiu ir aiškintini atsižvelgiant į Reglamentu Nr. 1346/2000 siekiamus tikslus.
            47. Taigi, kadangi Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje nedaromas skirtumas tarp materialinės ir procesinės teisės nuostatų ir jame neįtvirtintas joks kriterijus, leidžiantis iš terminų išskirti procesinio pobūdžio terminus, termino pripažinimą procesiniu ar materialiniu neišvengiamai reglamentuoja lex causae .
            48. Tačiau, kaip iš esmės pažymėjo Komisija, jei Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis būtų aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį nepatektų terminai, pagal lex causae pripažinti procesiniais, toks aiškinimas sukeltų savavališką diskriminaciją, nulemtą valstybių narių pasirinkto teorinio modelio. Be to, neatsižvelgiant į tai, ar termino pripažinimą procesiniu arba materialiniu reglamentuoja lex fori concursus , ar lex causae , minėtas aiškinimas aiškiai kliudytų vienodai taikyti Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį.
            49. Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jame numatyta išimtis taip pat apima senaties, ieškinio dėl nuginčijimo pareiškimo ir naikinamuosius terminus, nustatytus lex causae .
            Dėl trečiojo klausimo
            50. Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar formos reikalavimai, taikomi siekiant pareikšti ieškinį dėl nuginčijimo, nustatomi pagal lex causae , ar pagal lex fori concursus .
            51. Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnio tekste nėra jokios nuorodos, kuri leistų pašalinti formos reikalavimus iš šios nuostatos taikymo srities.
            52. Be to, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 85 punkte, formos reikalavimai gali būti ne tik materialinio, bet ir procesinio pobūdžio. Konkrečiai kalbant apie Austrijos teisę, IO 43 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta pareiga pareikšti ieškinį dėl sandorio nuginčijimo per vienus metus nuo bankroto bylos iškėlimo gali būti vertinama ne tik kaip skirta šio termino laikymosi įrodinėjimui palengvinti, bet ir kaip materialinė sąlyga, nustatyta tokiam ieškiniui pareikšti.
            53. Iš šio sprendimo 45–48 punktuose esančių argumentų, taikytinų taip pat nagrinėjant trečiąjį klausimą, matyti, kad Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnyje nedaromas skirtumas tarp materialinės ir procesinės teisės nuostatų.
            54. Be to, formos reikalavimais, taikomais ieškiniams dėl akto pripažinimo niekiniu, nuginčijimo ar netaikymo, taip pat gali būti siekiama apsaugoti viešąjį interesą, kaip antai interesą užtikrinti pakankamą šių ieškinių viešumą, siekiant apsaugoti ne tik atsakovų pagal šiuos ieškinius, bet ir trečiųjų asmenų, įsigijusių turtą, kuris yra šių ieškinių dalykas, teisėtus lūkesčius. Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1346/2000 24 konstatuojamosios dalies, lex fori concursus  taikymo išimtimis, įskaitant numatytąją šio reglamento 13 straipsnyje, kaip tik siekiama apsaugoti teisėtus lūkesčius ir tikrumą dėl kitose valstybėse narėse nei ta, kur iškelta bankroto byla, sudarytų sandorių.
            55. Kadangi, kaip nurodyta šio sprendimo 46 punkte, Reglamento „Roma I“ nuostatos netaikomos pagrindinei bylai, konkrečios taisyklės pripažinimą formos reikalavimu ir šia taisykle siekiamų tikslų nustatymą turėtų reglamentuoti lex causae . Tačiau jei Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis būtų aiškinamas taip, kad į jo taikymo sritį nepatektų taisyklės, pagal lex causae  pripažintos formos reikalavimais, vėl kiltų savavališka diskriminacija, nulemta valstybių narių pasirinkto teorinio modelio, ir būtų kliudoma vienodai taikyti šį straipsnį.
            56. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: formos reikalavimai, taikomi siekiant pareikšti ieškinį dėl nuginčijimo, siekiant taikyti Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį nustatomi pagal lex causae .
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            57. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
            1. 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto bylų 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jis taikytinas tuo atveju, kai bankroto administratoriaus ginčijamas prieš bankroto bylos iškėlimą areštuotos pinigų sumos mokėjimas atliktas tik iškėlus šią bylą.
            2. Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnis aiškintinas taip, kad jame numatyta išimtis taip pat apima senaties, ieškinio dėl nuginčijimo pareiškimo ir naikinamuosius terminus, nustatytus pagal bankroto administratoriaus ginčijamam aktui taikomą teisę.
            3. Formos reikalavimai, taikomi siekiant pareikšti ieškinį dėl nuginčijimo, siekiant taikyti Reglamento Nr. 1346/2000 13 straipsnį nustatomi pagal bankroto administratoriaus ginčijamam aktui taikomą teisę.