title: 2006 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Šeštoji PVM direktyva - 2 straipsnio 1 punktas, 5 straipsnio 4 dalies c punktas, 12 straipsnio 3 dalis ir 16 straipsnio 1 dalis - Sandorio sudarymas šalies teritorijoje - Meno kūrinių, kuriems taikoma laikinojo įvežimo procedūra, pardavimas viešo aukciono būdu - Aukciono organizatoriaus komisiniai. # Byla C-305/03.

text:
      Byla C‑305/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas, 5 straipsnio 4 dalies c punktas, 12 straipsnio 3 dalis ir 16 straipsnio 1 dalis – Sandorio sudarymas šalies teritorijoje – Meno kūrinių, kuriems taikoma laikinojo įvežimo procedūra, pardavimas viešo aukciono būdu – Aukciono organizatorių komisiniai“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Valstybių
            narių teisė atleisti nuo mokesčio prekių, importuotų taikant laikinojo įvežimo procedūrą, tiekimą ir su tuo susijusių paslaugų
            teikimą
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1 punktas, 5 straipsnio 4 dalies c punktas, 12 straipsnio 3 dalis ir 16 straipsnio
            1 dalis)
      Valstybė narė, kuri taiko sumažintą pridėtinės vertės mokesčio tarifą aukciono organizatorių gautiems komisiniams aukcione
         pardavus meno kūrinius, kolekcionavimo objektus ir antikvarinius daiktus, importuotus pagal laikinojo įvežimo procedūrą, neįvykdo
         įsipareigojimų pagal Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos
         Direktyva 99/49, 2 straipsnio 1 punktą, 5 straipsnio 4 dalies c punktą, 12 straipsnio 3 dalį ir 16 straipsnio 1 dalį.

      Taigi norint apmokestinti tiek importą, tiek pardavimą aukcione pagal sąlygas, įtvirtintas Šeštosios direktyvos 16 straipsnio
         1 dalyje, reikia atskirti varžytinių kainos dalį, kuri yra aukciono organizatoriaus komisiniai, nuo tos dalies, kuri yra importuotos
         prekės muitinė vertė. Pirmoji dalis bus pardavimo aukcione apmokestinamoji vertė, apskaičiuojama pagal Šeštosios direktyvos
         26a straipsnį ir apmokestinama taikant standartinį tarifą, numatytą šios direktyvos 12 straipsnio 3 dalies a punkte, o antroji
         dalis atitinka prekės, kuri apmokestinama importo pridėtinės vertės mokesčiu, muitinę vertę ir apmokestinama taikant sumažintą
         faktinį tarifą, taikomą atitinkamoje valstybėje narėje pagal minėtos direktyvos 11 straipsnio B skirsnio 6 punktą.

      (žr. 43, 51 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 9 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas, 5 straipsnio 4 dalies c punktas, 12 straipsnio 3 dalis ir 16 straipsnio 1 dalis – Sandorio sudarymas šalies teritorijoje – Meno kūrinių, kuriems taikoma laikinojo įvežimo procedūra, pardavimas viešo aukciono būdu – Aukciono organizatorių komisiniai“
      Byloje C‑305/03,
      dėl 2003 m. liepos 16 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama R. Lyal, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę, atstovaujamą C. Jackson ir R. Caudwell, padedamų QC N. Paines, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet, S. von Bahr, U. Lõhmus (pranešėjas) ir A. Ó Caoimh,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 16 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. vasario 24 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad taikydama sumažintą pridėtinės vertės mokesčio
         (toliau − PVM) tarifą komisiniams, kurie mokami aukcionų organizatoriams meno kūrinių, antikvarinių daiktų ir kolekcionavimo
         objektų, importuotų pagal laikinojo įvežimo procedūrą, pardavimo aukcione atveju, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės
         Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo − Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1), iš dalies pakeistos 1999 m. gegužės 25 d. Tarybos direktyva 1999/49 (EB) (OL L 139, p. 27), 2 straipsnio 1 punktą,
         5 straipsnio 4 dalies c punktą, 12 straipsnio 3 dalį ir 16 straipsnio 1 dalį (toliau − Šeštoji direktyva).

      2        Tiksliau tariant, šis ieškinys pateiktas dėl PVM, taikomo aukcionuose parduodamiems meno kūriniams, antikvariniams daiktams
         ir kolekcionavimo objektams, kurių atžvilgiu Jungtinėje Karalystėje taikoma laikinojo įvežimo procedūra ir kurie, juos pardavus,
         importuojami į Bendrijos teritoriją.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
       Šeštoji direktyva
      3        Šios direktyvos 2 straipsnyje įtvirtinta:

      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1.      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      2.      prekių importas.
      4        Pagal paminėtos direktyvos 5 straipsnio 4 dalies c punktą, tiekimu pagal 1 dalies apibrėžimą taip pat laikoma:

      „prekių perdavimas remiantis sutartimi, pagal kurią nupirkus ar pardavus mokamas komisinis mokestis.“
      5        Šeštosios direktyvos 11 straipsnio B skirsnio 1, 3 ir 6 dalyse numatyta:

      „1. Apmokestinamoji vertė yra prekių muitinė vertė, nustatyta pagal galiojančias Bendrijos nuostatas; ši nuostata taip pat
         taikoma 7 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytoms prekėms.

      <…>
      3.      Į apmokestinamąją vertę įtraukiama, jei dar nėra įtraukta:
      a)      mokesčiai, muitai ir rinkliavos, kuriuos reikia mokėti už importo šalies ribų, ir ryšium su importu nustatyti mokesčiai, išskyrus
         prekėms taikytiną pridėtinės vertės mokestį;

      b)      atsitiktinės išlaidos, tokios kaip komisiniai mokesčiai, pakavimo, transportavimo ir draudimo išlaidos, atsiradusios iki jų
         atgabenimo į pirmąją paskirties vietą importo šalies teritorijoje.

               „Pirmoji paskirties vieta“ – tai vieta, nurodyta važtaraštyje ar kitame transportavimo dokumente, su kuriuo prekės įvežamos
         į importo šalį. Jei vieta nenurodyta, pirmąja paskirties vieta laikoma pirmoji krovinio perdavimo vieta toje šalyje.

               Lygiai taip pat valstybės narės gali į apmokestinamąją vertę įtraukti ir aukščiau nurodytas atsitiktines išlaidas, susijusias
         su gabenimu į kitą paskirties vietą Bendrijos teritorijoje, jei pastaroji yra žinoma apmokestinimo momentu.

      <…>
      6. Nukrypstant nuo 1–4 dalies, valstybės narės, kurios 1993 m. sausio 1 d. nesinaudoja 12 straipsnio 3 dalies a punkto trečiojoje
         pastraipoje numatyta galimybe, gali numatyti, kad 26a straipsnio A dalies a, b ir c punktuose nurodytų meno kūrinių, kolekcionavimo
         objektų ir antikvarinių daiktų importo atveju apmokestinamoji vertė bus lygi pagal 1–4 dalis nustatytos vertės daliai.

      Ši dalis nustatoma taip, kad apskaičiuotas pridėtinės vertės mokestis bet kuriuo atveju būtų ne mažesnis kaip 5 % vertės,
         nustatytos pagal 1–4 dalis.“

      6        Paminėtos direktyvos 12 straipsnio 3 dalyje reglamentuojama:

      ,,a)  Standartinį pridėtinės vertės mokesčio tarifą kiekviena valstybė narė nustato kaip tam tikrą apmokestinamosios vertės procentą;
         jis turi būti toks pats ir tiekiamoms prekėms, ir teikiamoms paslaugoms. Šis procentas nuo 1999 m. sausio 1 d. iki 2000 m.
         gruodžio 31 d. negali būti mažesnis už 15 %.

      <…>
      Valstybės narės taip pat gali taikyti vieną ar du sumažintus tarifus. Šie tarifai išreiškiami apmokestinamosios vertės procentu,
         kuris negali būti mažesnis kaip 5 %, ir taikomi tik H priede nurodytoms tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų kategorijoms.

      <…>
      c)      Valstybės narės gali numatyti, kad sumažintas mokesčio tarifas arba vienas iš sumažintų tarifų, kuriuos jos taiko pagal a
         punkto trečią dalį, taip pat taikomas 26a straipsnio A dalies a, b ir c punktuose nurodytiems importuojamiems meno kūriniams,
         kolekcionavimo objektams ir antikvariniams daiktams.

      <…>“
      7        Šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad valstybės narės atleidžia nuo mokesčio importo atveju:

      „i)      paslaugas, susijusias su importuojamomis prekėmis, kai tokių paslaugų vertė įtraukta į apmokestinamąją vertę pagal 11 straipsnio
         B skirsnio 3 dalies b punktą.“

      8        Šeštosios direktyvos 16 straipsnis, kaip numatyta tos pačios direktyvos 28c straipsnyje, numato specialius atleidimo nuo mokesčio
         atvejus, susijusius su tarptautiniu prekių gabenimu. Jo 1 dalyje įtvirtinta:

      „1. Nepažeisdamos kitų Bendrijos mokesčių nuostatų, valstybės narės gali, pasikonsultavusios, kaip numatyta 29 straipsnyje,
         imtis specialių priemonių, skirtų atleisti nuo pridėtinės vertės mokesčio visus ar kai kuriuos iš toliau nurodytų sandorių,
         su sąlyga, kad jie nėra skirti galutiniam naudojimui ir (arba) suvartojimui ir kad pridėtinės vertės mokesčio suma, kurią
         reikia sumokėti pasibaigus susitarimams dėl situacijų, minimų A–E punktuose, atitinka mokesčio sumą, kurią būtų tekę sumokėti,
         jeigu kiekvienas iš šių sandorių būtų apmokestintas šalies teritorijoje.

      <…>
      E. Tiekimą:
      −      7 straipsnio 1 dalies a punkte minimų prekių, kurioms vis dar galioja laikino įvežimo visiškai atleidžiant nuo importo mokesčio
         arba išorinio tranzito procedūros,

      <…>
      taip pat paslaugų, susijusių su tokiu tiekimu.
      Nukrypstant nuo 21 straipsnio 1 dalies a punkto pirmosios pastraipos, asmuo, kuris turi sumokėti mokestį pagal pirmąją pastraipą,
         yra asmuo, kurio pastangomis prekėms nustoja galioti procedūros ar situacijos, išvardytos šioje pastraipoje.

      Kai nustojus galioti šioje pastraipoje minimoms procedūroms ar situacijoms susidaro prekių importo situacija, kaip apibrėžta
         7 straipsnio 3 dalyje, importo valstybė narė imasi priemonių, kad būtų išvengta dvigubo apmokestinimo šalyje

      <…>“
      9        1994 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva 94/5/EB, papildančia bendrą pridėtinės vertės mokesčio sistemą ir iš dalies keičiančia
         Direktyvą 77/388/EB (OL L 60, p. 16), kurią valstybės narės turėjo perkelti į nacionalinę teisę iki 1995 m. sausio 1 d., į
         Šeštąją direktyvą buvo įtrauktas 26a straipsnis. Šiame straipsnyje, pavadintame „Specialios nuostatos, taikytinos naudotoms
         prekėms, meno kūriniams, kolekcionavimo objektams ir antikvariniams daiktams“, įtvirtinta:

       „A. Apibrėžimai
      Šiame straipsnyje, ir nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų:
      <…>
      e)      „apmokestinamasis prekybininkas“ – tai apmokestinamasis asmuo, kuris, vykdydamas savo ekonominę veiklą, savo verslo tikslams
         perka, įsigyja ar importuoja perpardavimui skirtas naudotas prekes ir (arba) meno kūrinius, kolekcionavimo objektus ar antikvarinius
         daiktus, neatsižvelgiant į tai, ar minėtas apmokestinamas asmuo veikia savo vardu ar kito asmens vardu remiantis sutartimi,
         pagal kurią, nupirkus ar pardavus, mokami komisiniai;

      f)      „pardavimo viešo aukciono būdu organizatorius“ – tai bet koks apmokestinamasis asmuo, kuris, vykdydamas savo ekonominę veiklą,
         siūlo prekes viešame aukcione, norėdamas jas perduoti aukščiausią kainą pasiūliusiam pirkėjui;

      g)      „pardavimo viešo aukciono būdu organizatoriaus atstovaujamas asmuo“ – tai bet koks asmuo, perduodantis prekes pardavimo viešo
         aukciono būdu organizatoriui sutartimi, pagal kurią, nupirkus, mokami komisiniai, laikantis šių nuostatų:

      –        pardavimo viešo aukciono būdu organizatorius siūlo prekes savo vardu, bet atstovaujamo asmens sąskaita,
      –        pardavimo viešo aukciono būdu organizatorius perduoda prekes savo vardu, bet atstovaujamo asmens sąskaita, aukščiausią kainą
         viešame aukcione pasiūliusiam pirkėjui.

      <…>
       C. Speciali tvarka pardavimams viešo aukciono būdu
      1.      Nukrypstant nuo B dalies nuostatų, valstybės narės, vadovaudamosi toliau pateiktomis nuostatomis, gali nustatyti apmokestinamąją
         vertę, kai naudotas prekes, meno kūrinius, kolekcionavimo objektus ar antikvarinius daiktus patiekia pardavimo viešo aukciono
         būdu organizatorius, remdamasis sutartimi, pagal kurią, pardavus prekes viešame aukcione, mokami komisiniai, veikiantis savo
         vardu, bet sąskaita:

      <…>
      2.      Visų 1 dalyje nurodytų prekių tiekimų atveju apmokestinamoji vertė yra lygi bendrai sumai, kurią pardavimo viešo aukciono
         būdu organizatorius nurodo pirkėjui sąskaitoje faktūroje pagal 4 dalį, atėmus:

      −      gryną sumą, pardavimo viešo aukciono būdu organizatoriaus sumokėtą arba mokėtiną jo atstovaujamam asmeniui, nustatytą pagal
         3 dalį

      ir
      –        mokesčio sumą, kurią turi sumokėti pardavimo viešo aukciono būdu organizatorius už jo patiektas prekes.
      3.      Pardavimo viešo aukciono būdu organizatoriaus jo atstovaujamam asmeniui sumokėta arba mokėtina gryna suma yra lygi skirtumui
         tarp:

      −      prekių kainos viešame aukcione
      ir
      –        komisinių sumos, kurią pardavimo viešo aukciono būdu organizatorius iš jo atstovaujamo asmens gavo arba turi gauti pagal sutartį,
         numatančią komisinių mokėjimą pardavus.

      <…>
      7.      Prekės laikomos patiektomis apmokestinamam asmeniui, kuris yra pardavimo viešo aukciono būdu organizatorius, nuo to momento,
         kai jos parduodamos viešame aukcione.

      <…>“
      10      Šeštosios direktyvos 28 straipsnio 1a dalyje, kuri buvo įtvirtinta Šeštąją direktyvą keičiančioje Direktyvoje 94/5, patikslinta,
         kad ne ilgiau kaip iki 1999 m. birželio 30 d. Jungtinė Karalystė importuojamiems meno kūriniams, kolekcionavimo objektams
         ar antikvariniams daiktams gali taikyti sumažintą tarifą, kuris negali viršyti 2,5 %. Nuo šios datos ši valstybė narė buvo
         įpareigota šiam importui taikyti standartinį mokesčio tarifą arba, taikant išimtį pagal 11 straipsnio B dalies 6 punktą, sumažintą
         tarifą, bet ne mažesnį nei 5 %.

       Muitinės kodeksas
      11      1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau
         − Muitinės kodeksas), 29 straipsnyje įtvirtinta:

      „1.      Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas
         eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais <...>.

      <...>
      3.      a) Faktiškai sumokėta arba mokėtina kaina − tai visi pirkėjo įvykdyti ar priklausantys įvykdyti mokėjimai pardavėjui arba
         pardavėjo naudai už importuotas prekes, įskaitant visus įvykdytus arba priklausančius įvykdyti pirkėjo mokėjimus pardavėjui
         arba, vykdant pardavėjo įsipareigojimus, trečiajam asmeniui, esančius importuotų prekių pardavimo pirkėjui sąlyga <…>“

      12      Detalios Muitinės kodekso įgyvendinimo nuostatos įtvirtintos 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamente (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančiame
         <...> Reglamento Nr. 2913/92 <...> įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1), iš dalies pakeistame 2001 m. gegužės 4 d. Komisijos
         reglamentu (EB) Nr. 993/2001 (OL L 141, p. 1). Įtvirtintos tokios svarbios šiai bylai nuostatos:

      „576 straipsnis
      <…>
      3.       Nuo importo muitų visiškai atleidžiamos šios prekės:
      a)       meno kūriniai, kolekcionavimo objektai ir antikvariniai daiktai, kaip apibrėžta Direktyvos 77/388/EEB I priede, importuoti
         eksponavimo tikslais, siekiant galimo jų pardavimo;

      b)       prekės, išskyrus naujas prekes, įvežtos parduoti aukcione.“
      „582 straipsnis
      1.       Tais atvejais, kai prekėms, pateiktoms procedūrai įforminti pagal 576 straipsnį, formalumai užbaigiami jas pateikiant į laisvą
         apyvartą, muitų skolos suma nustatoma remiantis apskaičiavimo elementais, taikomais šioms prekėms išleidimo į laisvą apyvartą
         deklaracijos priėmimo metu.“

      <…>“
       Nacionalinė teisė
      13      Iš bylos išplaukia, kad 1995 m. gegužės 10 d. Nutarimo dėl pridėtinės vertės mokesčio (specialiosios nuostatos) (Value Added
         Tax (Special Provisions) Order 1995 − S.I 1995/1268), kuris įsigaliojo 1995 m. birželio 1 d. ir kuriuo Direktyvos 94/5 nuostatos
         buvo perkeltos į Jungtinės Karalystės teisę, 12 straipsnyje įtvirtintas maržos sistemos taikymas pardavimo viešo aukciono
         būdu organizatoriui tiekiant meno kūrinius, kolekcionavimo objektus ir antikvarinius daiktus.

      14       Pagal 1995 m. kovo 30 d. nutarimą dėl pridėtinės vertės mokesčio (operacijų vykdymas) (Value Added Tax (Treatment of Transaction)
         Order 1995 − (S.I. 1995/958) 3 straipsnį nuosavybės teisių į pardavimo tikslu importuotus meno kūrinius perdavimas, kai meno
         kūriniams dar taikoma laikinojo įvežimo procedūra visiškai atleidžiant nuo importo mokesčių pagal atitinkamas Muitinės kodekso
         nuostatas, nėra laikomas nei prekių tiekimu, nei paslaugų teikimu.

       Bylos aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
      15      Jungtinėje Karalystėje meno kūrinių, kolekcionavimo objektų ir antikvarinių daiktų (toliau − meno kūriniai), importuotų galimam
         jų pardavimui viešame aukcione, atžvilgiu taikoma laikinojo įvežimo procedūra visiškai atleidžiant nuo importo mokesčio. Jei
         parduotas viešame aukcione objektas yra galutinai importuojamas į Europos bendriją, PVM apskaičiuojamas remiantis kaina, sumokėta
         pardavus viešame aukcione, įskaitant ir aukciono organizatoriaus maržą. Ši suma vėliau sumažinama taikant Šeštosios direktyvos
         11 straipsnio B dalies 6 punktą, nustatant 5 % apmokestinamosios vertės faktinį apmokestinamąjį tarifą.

      16      Komisija, konstatavusi, kad Jungtinė Karalystė, priešingai nei numato Šeštosios direktyvos 28 straipsnio 1a dalis ir 28c straipsnio
         E dalies 1 punktas, standartiniu tarifu neapmokestina aukciono organizatoriaus maržos viešame aukcione parduodamiems importuotiems
         meno kūriniams, 1997 m. kovo 17 d. išsiuntė oficialų pranešimą šiai valstybei narei ir pradėjo pažeidimo procedūrą pagal EB 226 straipsnį.

      17      Komisija, norėdama patikslinti savo poziciją, 1998 m. rugpjūčio 10 d. išsiuntė Jungtinei Karalystei papildomą oficialų pranešimą,
         patikslindama, kad ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, kurie numatyti ne tik Šeštosios direktyvos 28 straipsnio 1a dalyje
         ir 28c straipsnio E dalies 1 punkte, bet ir tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte, 5 straipsnio 4 dalies c punkte, 12 straipsnio
         3 dalyje ir 26a straipsnyje.

      18      Kadangi 1997 m. gegužės 15 d. ir 1998 m. spalio 12 d. Jungtinės Karalystės institucijų atsakymas Komisijos neįtikino, ji 2000 m.
         rugpjūčio 3 d. šiai valstybei narei pateikė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo jos gavimo
         imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      19      Jungtinės Karalystės institucijos 2000 m. lapkričio 16 d. laišku pateikė atsakymą, palaikantį anksčiau išdėstytą poziciją.
         Manydama, kad ši valstybė narė per nustatytą laikotarpį nesiėmė būtinų priemonių, kad būtų tinkamai atsižvelgta į pagrįstą
         nuomonę, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
      20      Jungtinės Karalystės vyriausybė triptike ir žodinės proceso dalies metu teigė, kad Komisija dublike pateikė naują kaltinimą,
         kuris nebuvo nurodytas ikiteisminėje procedūroje, o tai daro ieškinį nepriimtiną.

      21      Pagrįstoje nuomonėje ir ieškinyje Komisija kaltino Jungtinę Karalystę pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnį nepamokestinus
         tiekimui šalies teritorijoje taikomu PVM meno kūrinių, importuotų taikant laikinojo įvežimo procedūrą, viešo aukciono organizatoriaus
         maržos. Tačiau dublike ji nurodė, kad Jungtinė Karalystė teisingai įtraukė paminėtus komisinius į apmokestinamąją importo
         sumą, tačiau ji klaidingai apskaičiavo importo PVM.

      22      EB 226 straipsnio pagrindu pateikto ieškinio objektą apibrėžia šioje nuostatoje numatyta ikiteisminė procedūra (žr. 2001 m.
         gegužės 10 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑152/98, Rink. p. I‑3463, 23 punktą; 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 11 punktą ir 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑456/03, Rink. p. I‑0000, 35 punktą). Taigi ieškinys turi remtis tais pačiais motyvais ir pagrindais kaip ir pagrįsta nuomonė
         (žr., be kita ko, 1993 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑234/91, Rink. p. I‑6273, 16 punktą ir 1998 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑35/96, Rink. p. I‑3851, 28 punktą). Jeigu kaltinimas nebuvo suformuluotas pagrįstoje nuomonėje, jis yra nepriimtinas Teisingumo
         Teismo proceso metu (žr. minėto 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 11 punktą).

      23      Tačiau šis reikalavimas nereiškia, kad turi visiškai sutapti pagrįstos nuomonės rezoliucinė dalis ir ieškinio reikalavimai,
         jeigu bylos objektas nebuvo išplėstas ar pakeistas, bet, priešingai, tik apribotas (2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑139/00, Rink. p. I‑6407, 19 punktas ir 2005 m. vasario 1 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑203/03, Rink. p. I‑935, 29 punktas).

      24      Šiuo atveju Komisija tiek ikiteisminės procedūros, tiek ir teismo proceso metu teigė, kad Jungtinė Karalystė aukciono organizatoriaus
         maržai taikė sumažintą PVM tarifą, priešingai nei numato įsipareigojimai pagal Šeštąją direktyvą. Klausimas dėl to, ar aukciono
         organizatoriaus marža sudaro muitinę vertę, ar ne, nekeičia aplinkybės, kad Jungtinė Karalystė jai taiko sumažintą faktinį
         tarifą. Komisijos pozicija, kad ši marža turi būti apmokestinta standartiniu tarifu, proceso metu nepasikeitė.

      25      Todėl Jungtinės Karalystės motyvas, kad Komisija pateikė naują kaltinimą, yra atmestinas.

       Dėl esmės
      26      Pagrindinis šio ginčo klausimas yra tas, ar aukciono organizatoriaus marža, viešame aukcione pardavus importuotus meno kūrinius,
         kuriems taikoma laikinojo įvežimo procedūra, turi būti apmokestinta kaip sandoris šalies teritorijoje pagal Šeštosios direktyvos
         16 straipsnio 1 dalį. Tačiau Komisija taip pat nurodė ir 2 straipsnio 1 punkto, 5 straipsnio 4 dalies c punkto ir 12 straipsnio
         3 dalies pažeidimą. Todėl reikia įvertinti, ar nurodytas šių nuostatų pažeidimas yra pagrįstas.

      27      Komisija pastebi, kad nagrinėjama situacija apima dvi apmokestinimo priežastis: viena vertus, prekių importas, kita vertus,
         sandoris šalies teritorijoje. Visais atvejais, kai apmokestinamasis asmuo importuotas prekes parduoda, tiek importas, tiek
         ir pardavimas turi būti apmokestinti.

      28      Ji kaltina Jungtinę Karalystę neįvertinus antrosios apmokestinimo priežasties, tai yra pardavimo viešame aukcione, ir neapmokestinus
         jo, kaip sandorio šalies teritorijoje. Todėl ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio
         1 punktą ir 5 straipsnio 4 dalies c punktą bei 12 straipsnio 3 dalį.

      29      Jungtinės Karalystės vyriausybė pripažįsta, kad potencialiai egzistuoja dvi apmokestinimo aplinkybės: prekių importas ir jų
         pardavimas viešame aukcione. Tačiau, jos nuomone, kai objektams taikoma laikinojo įvežimo procedūra, pardavimas aptariamuose
         aukcionuose yra pardavimas eksportui į Bendrijos muitų teritoriją pagal Muitinės kodekso 29 straipsnį, ir todėl negali tuo
         pačiu metu reikšti sandorio Jungtinėje Karalystėje.

      30      Šeštosios direktyvos 2 straipsnis išskiria dvi PVM mokesčiu apmokestinamąsias operacijų kategorijas, tai šalies viduje sudaryti
         sandoriai ir prekių importas.

      31      Iš paminėtos direktyvos 5 straipsnio 4 dalies c punkto išplaukia, kad aukciono organizatorius prekes patiekia, kai jis perduoda
         prekę pagal komiso sutartį, sudarytą tarp jo ir pardavėjo arba pirkėjo.

      32      Šeštosios direktyvos 12 straipsnio 3 dalis nustato standartinį PVM tarifą, taikomą visoms operacijoms, kurioms nenustatytas
         sumažintas mokesčio tarifas.

      33      Kaip Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, bendros PVM sistemos požymių analizė leidžia nustatyti, kad visiems sandoriams
         valstybės narės teritorijoje apmokestinimo pagrindas yra apmokestinamojo asmens, veikiančio kaip toks, įvykdytas atlygintinis
         prekės tiekimas, o visoms importo operacijoms apmokestinimo pagrindas yra vien tik prekės patekimas į valstybės narės teritoriją,
         neatsižvelgiant į sandorio sudarymo šioje teritorijoje faktą bei į tai, ar sandoris įvykdytas apmokestinamojo asmens ar kito
         asmens, atlygintinai ar ne (žr., be kita ko, 1982 m. gegužės 5 d. Sprendimo Schul, 15/81, Rink. p. 1409, 14 punktą).

      34      Šiuo atveju meno kūrinių, importuotų siekiant juos parduoti viešame aukcione, atžvilgiu nuo jų patekimo į Bendriją taikoma
         laikinojo įvežimo procedūra, juos visiškai atleidžiant nuo importo mokesčių, su sąlyga, kad jų galutinė pristatymo vieta nėra
         žinoma prieš parduodant. Kai prekė yra parduodama Bendrijos pirkėjui, importuojama į valstybės narės teritoriją, kurioje prekei
         nustoja galioti ši procedūra.

      35      Šeštoji direktyva numato du skirtingus mokestinius režimus, taikomus atitinkamai meno kūrinių importui ir pardavimui viešame
         aukcione. Viena vertus, dėl importo, kuris apmokestinamas PVM pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 2 punktą, šios direktyvos
         12 straipsnio 3 dalies c punktas ir, kaip išimtis, jos 11 straipsnio B dalies 6 punktas numato sumažintą PVM tarifą, taikomą
         importuojamų prekių muitinei vertei. Kita vertus, dėl pardavimo viešuosiuose aukcionuose Šeštosios direktyvos 26a straipsnio
         C dalies nuostatos atskiria aukciono organizatoriaus komisinius nuo bendros prekės vertės, kai aukciono organizatorius patiekia
         prekę šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalies c punkto prasme. Todėl šie aukciono organizatoriaus komisiniai yra apmokestinimo
         pagrindas pardavimams aukcionuose, kuriems taikomas standartinis tarifas pagal tos pačios direktyvos 12 straipsnio 3 dalies
         a punktą.

      36      Komisija teigia, kad Šeštosios direktyvos 16 straipsnio 1 dalis imperatyviai nustato, kad visos operacijos, atliktos su prekėmis,
         kol joms buvo taikoma laikinojo įvežimo procedūra, jei prekės po to importuojamos, turi būti apmokestintos taip, tarsi paminėtos
         operacijos būtų atliktos po prekių galutinio importo. Taigi, sumažintas faktinis mokesčio tarifas turėtų būti taikomas prekių
         vertei prieš jas parduodant aukcione, tai yra kainai, kurią sumoka pirkėjas šio pirkimo metu, atskaičius komisinius konkurso
         organizatoriui. Tada standartinis PVM tarifas taikomas paminėtiems komisiniams pagal paminėtos direktyvos 26a straipsnio C dalį.

      37      Be to, ji patikslina, kad ši taisyklė yra nepriklausoma nuo bendrųjų taisyklių dėl muitinės vertės nustatymo, įtvirtintų Muitinės
         kodekso 29 ir 144 straipsniuose, ir Šeštosios direktyvos 11 straipsnio B dalies 1 punkte numatytų taisyklių.

      38      Jungtinės Karalystės vyriausybė ginčija šiuos argumentus. Jos nuomone, jos taikomas mokesčių režimas yra suderinamas su Šeštosios
         direktyvos 16 straipsniu, nes iš šios nuostatos bei iš tos pačios direktyvos 11 straipsnio B dalies aiškiai išplaukia, kad
         tokių operacijų kaina yra įtraukiama į apmokestinamąją vertę importuojant, o ne apmokestinama kaip operacija šalies teritorijoje,
         kaip būtų po galutinio importo įvykdytos operacijos atveju. Jei komisiniai būtų iš naujo apmokestinti, kaip atlyginimas už
         operaciją šalies teritorijoje, tai reikštų dvigubą apmokestinimą.

      39      Šeštosios direktyvos 16 straipsnio 1 dalis režimo, įtvirtinto E dalyje, atžvilgiu numato, kad valstybės narės gali atleisti
         nuo pridėtinės vertės mokesčio tam tikrus sandorius dėl prekių, kurioms galioja laikinojo įvežimo procedūros, su sąlyga, kad
         jos nėra skirtos galutiniam naudojimui ar suvartojimui ir kad pridėtinės vertės mokesčio suma, kurią reikia sumokėti pasibaigus
         taikytoms procedūroms, atitinka mokesčio sumą, kurią būtų tekę sumokėti, jeigu kiekvienas iš šių sandorių būtų apmokestintas
         šalies teritorijoje.

      40      Kadangi ši nuostata suteikia valstybėms narėms galimybę atleisti nuo mokesčių tam tikrus sandorius, sudarytus šalies teritorijoje
         dėl prekių, kurioms taikomos procedūros ar situacijos, įtvirtintos šioje nuostatoje, įskaitant ir laikinojo įvežimo procedūrą,
         ji joms taip pat nustato tam tikras sąlygas, kurios turi būti įgyvendintos norint taikyti šią išimtį.

      41      Nors galutinio prekės, kuriai nuo jos patekimo į Bendriją taikoma laikinojo įvežimo procedūra, importo momentas, taikant Šeštosios
         direktyvos 7 straipsnio 3 dalį, siejamas su momentu, kai prekės atžvilgiu pasibaigia ši procedūra, iš 16 straipsnio 1 dalyje
         numatytos išimties išplaukia, kad visi sandoriai, įvykdyti galiojant laikinojo įvežimo procedūrai, turi būti apmokestinti,
         tarsi tai būtų sandoriai šalies teritorijoje po galutinio prekių importo.

      42      Todėl tuo atveju kai meno kūrinys yra parduodamas viešame aukcione jam taikant laikinojo įvežimo procedūrą ir sudarius šį
         sandorį importuojamas į Bendrijos teritoriją, reiktų atskirti pardavimą aukcione nuo importo ir juos apmokestinti atskirai.

      43      Taigi, norint apmokestinti tiek importą, tiek pardavimą aukcione pagal sąlygas, įtvirtintas Šeštosios direktyvos 16 straipsnio
         1 dalyje, reiktų atskirti varžytinių kainos dalį, kuri yra aukciono organizatoriaus komisiniai, nuo tos dalies, kuri yra importuotos
         prekės muitinė vertė. Pirmoji dalis bus pardavimo aukcione apmokestinamoji vertė, apskaičiuojama pagal Šeštosios direktyvos
         26a straipsnį ir apmokestinama taikant standartinį tarifą, įtvirtintą šios direktyvos 12 straipsnio 3 dalies a punkte, o antroji
         dalis atitinka prekės, kuri apmokestinama importo PVM, muitinę vertę ir apmokestinama taikant sumažintą faktinį tarifą, taikomą
         Jungtinėje Karalystėje pagal paminėtos direktyvos 11 straipsnio B dalies 6 punktą.

      44      Toks aiškinimas atitinka Šeštosios direktyvos 16 straipsnio 1 dalies tikslą – užtikrinti neutralumą mokesčių atžvilgiu tarp,
         viena vertus, sandorių dėl prekių, kurioms taikoma laikinojo įvežimo procedūra ir kurios vėliau importuojamos, ir, antra vertus,
         sandorių dėl prekių, kurios jau yra Bendrijos teritorijoje.

      45      Atsižvelgiant į šio sprendimo 43 punkte pateiktą analizę, o tiksliau kalbant, į aplinkybę, kad aukciono organizatoriaus komisinių
         dydis turi būti atskirtas nuo prekės muitinės vertės, siekiant jų atskiro apmokestinimo, Jungtinės Karalystės motyvas, kad
         aukciono organizatoriaus marža sudaro dalį importo vertės pagal Šeštosios direktyvos 11 straipsnio B dalies 1 punktą ir 3 punkto
         b papunktį bei Muitinės kodekso 29 straipsnį, yra nepagrįstas.

      46      Taip pat atmestinas ir Jungtinės Karalystės motyvas, kad Šeštosios direktyvos 16 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa yra
         fakultatyvinė nuostata valstybėms narėms, o paskutinė tos pačios nuostatos pastraipa, tai yra pareiga vengti dvigubo apmokestinimo,
         yra imperatyvi nuostata. Pastaroji pareiga reikalauja, kad valstybės narės aukciono organizatoriaus įvykdytų sandorių nelaikytų
         sandoriais šalies teritorijoje.

      47      Kaip teisingai teigia Komisija, kai valstybė narė naudojasi galimybe, įtvirtinta Šeštosios direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje,
         taikydama ypatingas priemones, leidžiančias atleisti nuo mokesčių sandorius dėl prekių, kurioms taikoma laikino įvežimo procedūra,
         ji turi laikytis visų sąlygų, kurios yra įtvirtintos šioje nuostatoje.

      48      Dėl pareigos vengti dvigubo apmokestinimo, numatytos Šeštosios direktyvos 16 straipsnio 1 dalies paskutinėje pastraipoje,
         pažymėtina, kad ši nuostata taikytina mokestį turinčiam mokėti asmeniui. Kaip matyti iš pirmesnės pastraipos, nukrypstant
         nuo tos pačios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies a punkto pirmosios pastraipos, asmuo, turintis mokėti mokestį už sandorius,
         įtvirtintus 16 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje, yra asmuo, kurio pastangomis prekėms nustoja galioti procedūros
         ar situacijos, numatytos šioje nuostatoje. Todėl, siekiant išvengti bet kokio suklaidinimo dėl mokestį turinčio mokėti asmens,
         Šeštoji direktyva numato pareigą vengti dvigubo apmokestinimo, bet tai neturi jokios įtakos tarifui, taikomam aukciono organizatoriaus
         maržai.

      49      Esant šioms sąlygoms ir atsižvelgiant į aplinkybę, kad meno kūrinių, kuriems taikoma laikino įvežimo procedūra, vėliau jas
         importuojant į valstybę narę, pardavimas viešame aukcione turi būti laikomas sandoriu, įvykdytu šalies teritorijoje ir, būdamas
         toks, jis turi būti apmokestintas, konstatuotina, kad Komisijos nurodytas kaltinimas dėl Šeštosios direktyvos 16 straipsnio
         1 dalies pažeidimo yra pagrįstas.

      50      Kadangi pardavimas aukcione turi būti kvalifikuojamas kaip sandoris šalies teritorijoje, taip pat konstatuotina, kad buvo
         pažeistas Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktas, 5 straipsnio 4 dalies c punktas ir 12 straipsnio 3 dalis.

      51      Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad taikydama sumažintą pridėtinės vertės mokesčio tarifą aukciono organizatoriaus
         gautiems komisiniams pardavus aukcione meno kūrinius, antikvarinius daiktus ar kolekcionavimo objektus, importuotus pagal
         laikinojo įvežimo procedūrą, Jungtinė Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą,
         5 straipsnio 4 dalies c punktą, 12 straipsnio 3 dalį ir 16 straipsnio 1 dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      52      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
         jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Jungtinės Karalystės, ir pastaroji
         pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Taikydama sumažintą pridėtinės vertės mokesčio tarifą aukciono organizatorių gautiems komisiniams aukcione pardavus meno kūrinius,
            antikvarinius daiktus ar kolekcionavimo objektus, importuotus pagal laikinojo įvežimo procedūrą, Jungtinė Didžiosios Britanijos
            ir Šiaurės Airijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl
            valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo − Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas,
            iš dalies pakeistos 1999 m. gegužės 25 d. Tarybos direktyva 1999/49 (EB), 2 straipsnio 1 punktą, 5 straipsnio 4 dalies c punktą,
            12 straipsnio 3 dalį ir 16 straipsnio 1 dalį.
      2.      Priteisti iš Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 7 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Draudimas - Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva - Bonus-malus sistema. # Byla C-346/02.

text:
      Byla C‑346/02
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę
      „Draudimas – Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva – Bonus‑malus sistema“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Tiesioginis draudimas, išskyrus gyvybės draudimą
            – Direktyva 92/49 – Laisvė nustatyti draudimo įmokų tarifus – Bonus-malus sistema, nesąlygojanti tiesioginio valstybės draudimo
            įmokų tarifų nustatymo – Priimtinumas
      (Tarybos direktyva 92/49)
      Bonus‑malus sistema, skirta transporto priemonių draudimo sutartims, nors ir daranti poveikį draudimo įmokų pasikeitimui, negali prilygti
         draudimo įmokų tarifų patvirtinimo sistemai, prieštaraujančiai laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principui, kuris yra
         įtvirtintas Direktyvoje 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą,
         suderinimo, iš dalies keičiančioje Direktyvas 73/239 ir 88/357, nes ši sistema nesąlygoja tiesioginio valstybės draudimo įmokų
         tarifų nustatymo, ir draudimo įmonės ir toliau laisvai gali nustatyti bazinės draudimo įmokos dydį.

      Šiuo požiūriu visiškas harmonizavimas ne gyvybės draudimo įmokų tarifų srityje, neleidžiantis jokios nacionalinės priemonės,
         galinčios daryti poveikį draudimo įmokų tarifams, negali būti numanomas nesant aiškiai šiuo tikslu išreikštos Bendrijos teisės
         aktų leidėjo valios.

      (žr. 23–24 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 7 d.(*)

      „Draudimas – Trečioji ne gyvybės draudimo direktyva – Bonus‑malus sistema“
      Byloje C‑346/02
      dėl ieškinio pagal EB 226 straipsnį dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      pareikšto 2002 m. rugsėjo 30 d.,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama C. Tufvesson ir  J.-F. Pasquier, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę, atstovaujamą P. Gramegna, padedant advokatui A. Schmitt,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann,                       C. W. A. Timmermans (pranešėjas),
         C. Gulmann ir J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai R. Schintgen,  F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta ir
         K. Lenaerts,

      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      sekretorius H. von Holstein, sekretoriaus padėjėjas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. vasario 10 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2004 m. kovo 30 d.  posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Bendrijų Komisija pareiškė ieškinį prašydama pripažinti, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, įvesdama  ir taikydama
         bonus-malus sistemą, automatiškai ir privalomai darančią poveikį draudimo įmokų tarifams bei skirtą visoms transporto priemonių draudimo
         sutartims, kurias fiziniai asmenys sudarė Liuksemburge, neatsižvelgiant į tai, ar draudimo įmonės yra įsteigtos Liuksemburge,
         ar  jame vykdo savo veiklą per filialus arba teikdamos paslaugas, pažeisdama 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB
         dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios
         Direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (trečioji ne gyvybės draudimo direktyva, OL L 228, p. 1), 6 straipsnio 3 dalyje, 29 ir
         39 straipsniuose numatytą laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo ir išankstinės arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir
         draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo principą, neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      2        Direktyvos Nr. 92/49 6 straipsnis, esantis II antraštinėje dalyje „Draudimo veiklos pradėjimas“, nustato:

      „Direktyvos 73/239/EEB 8 straipsnis pakeičiamas taip:
      „8 straipsnis
      <...>
      3.       Tai, kas pasakyta šioje direktyvoje, nedraudžia valstybėms narėms toliau taikyti galiojančių arba priimtų įstatymų ir kitų
         teisės aktų, reikalaujančių, kad būtų tvirtinami draudimo įmonės memorandumas bei įstatai ir pateikiami visi kiti tinkamai
         priežiūrai reikalingi dokumentai.

      Tačiau valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso
         sąlygos, draudimo įmokų tarifai, dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti,
         sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus.

      Valstybės narės negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks
         numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų
         kontrolės sistemomis.

      <...>“
      3        Direktyvos Nr. 92/49 29 straipsnis, esantis III antraštinėje dalyje „Draudimo veiklos sąlygų suderinimas“, nurodo:

      „Valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos,
         draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama
         sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus. Jos tik gali reikalauti,
         kad būtų nesistemingai informuojama apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, norint patikrinti, ar šios sąlygos atitinka
         draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, bet šis reikalavimas negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė
         sąlyga.

      Valstybės narės negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks
         numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų
         kontrolės sistemomis.“

      4        Direktyvos IV antraštinės dalies „Nuostatos, susijusios su įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas“ 39 straipsnio 2 ir
         3 dalys numato:

      „2.      Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto
         patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti
         dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama
         apie pirmiau išvardytus dalykus. Ji tik gali reikalauti, kad įmonė, kuri remdamasi įsisteigimo teise arba laisve teikti paslaugas
         ketina užsiimti draudimo veikla jos teritorijoje, nesistemingai informuotų apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, kurie
         leistų patikrinti, ar šios sąlygos atitinka draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, tačiau šis reikalavimas
         negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė sąlyga.

      3.      Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie
         numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus
         tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis.“

       Nacionalinė teisė
      5        1994 m. gruodžio 20 d. Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės reglamentas, priimtas įgyvendinant pakeisto 1976 m. balandžio 7 d.
         įstatymo dėl savaeigių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutarčių 17 straipsnio 2 ir 3 dalis, ir  nustatantis
         sąlygas, kurias savaeigių transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutartys privalo atitikti (Mémorial A 1994, p. 2776, toliau – reglamentas), nacionalinėje teisėje įvedė draudimo įmokos dydžio nustatymo sistemą, pagal kurią
         draudėjų draudimo įmoka po kelerių vairavimo be nelaimingų atsitikimų metų buvo sumažinama, o įvykus nelaimingam atsitikimui
         padidinama.

      6        Pagal reglamento 3 straipsnį:

      „Draudimo sutartyse draudžiamos bet kokios sąlygos, kurių tikslas arba poveikis yra:
      <...>
      5.      neleisti taikyti draudimo sutarčiai Bonus/Malus lentelės, kaip tai yra toliau numatyta 7 ir 8 straipsniuose.“

      7        Reglamento 7 straipsnis nustato privalomus kriterijus, taikomus kiekvienai fizinių asmenų sudarytai savaeigių transporto priemonių,
         kurių įprastinė laikymo vieta yra Liuksemburgas, civilinės atsakomybės draudimo sutarčiai.

      8        Remiantis šia sistema, naujas draudėjas yra priskiriamas bonus‑malus lentelės 11 lygiui (0 % premija). Per nustatytą periodą neįvykus nelaimingam atsitikimui, jis lentelėje vienu lygiu nuleidžiamas
         žemyn. Bonus-malus lentelė baigiasi „–3“ lygyje, kuriame draudėjas moka tik 45 % bazinės įmokos sumos.

      9        Priešingai, kiekvienas per nustatytą laikotarpį įvykęs nelaimingas atsitikimas sąlygoja pakėlimą 3 lygiais. Maksimalus bonus‑malus lentelės lygis yra 22, kuriame draudėjas moka 250 % bazinės įmokos sumos.

      10      Bonus‑malus lentelė privalomai taikoma tik fizinių asmenų sudarytoms draudimo sutartims. Be to, bonus‑malus sistema daro poveikį tik civilinės atsakomybės draudimo įmokoms. Kitos sudedamosios savaeigių transporto priemonių draudimo
         įmokos dalys, pavyzdžiui, draudimas nuo langų sudaužymo, vagystės ar gaisro ir teisinė apsauga, nėra šios sistemos objektas.

       Ikiteisminė procedūra
      11      2001 m. liepos 25 d. Komisija išsiuntė Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei oficialų įspėjimą, kuriame išreiškė nuomonę, jog
         draudimo įmokų sumos nustatymo sistema pažeidžia kai kurias Direktyvos Nr. 92/49 nuostatas, konkrečiai jos 6 straipsnio 3 dalį
         ir 29 bei 39 straipsnius.

      12      Negavusi atsakymo į minėtą oficialų įspėjimą, Komisija 2001 m. gruodžio 20 d. išsiuntė Liuksemburgo Didžiajai Hercogystei
         argumentuotą nuomonę ir nurodė šiai valstybei per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai
         atsižvelgta.

      13      Liuksemburgo vyriausybė į argumentuotą nuomonę atsakė 2002 m. kovo 6 d. laišku. Ji nurodė, kad net ir pripažįstant, jog laisvo
         draudimo įmokų tarifų nustatymo principas yra įtvirtintas Direktyvoje Nr. 92/49, draudimo įmonės bazinį draudimo įmokų tarifą
         gali nustatyti savo nuožiūra. Šiame atsakyme ji taip pat pabrėžė, kad bonus‑malus sistema padėjo apsaugoti vartotojus ir išvengti nelaimingų atsitikimų.

      14      Manydama, kad Liuksemburgo valdžios institucijos nesiėmė Direktyvą Nr. 92/49 įgyvendinti būtinų priemonių, Komisija nusprendė
         pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      15      Komisija teigia, kad Liuksemburgo bonus‑malus sistema prieštarauja, viena vertus, laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principui, kuris išplaukia iš Direktyvos Nr. 92/49
         nuostatų ir  draudžia valstybėms narėms reikalauti pranešti, iš anksto patvirtinti arba sistemingai informuoti apie draudimo
         įmokų tarifus arba apie jų padidinimą, kurį draudimo įmonė siekia įgyvendinti šių valstybių teritorijoje, bei, antra, pačiam
         šios Direktyvos tikslui – užtikrinti laisvą draudimo produktų pardavimo rinkos veikimą Bendrijoje. Ji mano, kad tokį jos aiškinimą
         patvirtina 2000 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismas sprendimu Komisija prieš Prancūziją (C‑296/98, Rink. p. I‑3025) ir 2003 m. vasario 25 d. Sprendimu Komisija prieš Italiją (C‑59/01, Rink. p. I‑1759).

      16      Komisija neginčija valstybių narių galimybės nustatyti įmokų tarifų lentelę, kurioje būtų atsižvelgiama į draudėjui įvykusių
         nelaimingų atsitikimų skaičių arba įvesti vieningą bonus‑malus  sistemą. Nepaisant to, jos teigimu, tokia tvarka, automatiškai daranti poveikį draudimo įmokų tarifams, prieštarautų Direktyvai
         Nr. 92/49, kaip šiuo atveju Liuksemburgo bonus‑malus sistema.

      17      Komisija pripažįsta, kad draudikai iš esmės gali laisvai nustatyti bazinės draudimo įmokos dydį. Tačiau, laikantis laisvo
         draudimo įmokų tarifų nustatymo principo, draudimo įmonėms turi būti leidžiama laisvai nustatyti ne tik bazinę įmoką, bet
         ir kitas sudedamąsias draudimo įmokos dalis.

      18      Ši laisvė būtų veikiau fiktyvi, jeigu draudimo įmonės negalėtų keisti draudimo įmokos, atsižvelgdamos į tokį fundamentalų
         kriterijų, kaip tikimybė, kad draudėjui įvyks nelaimingas atsitikimas, kitaip nei laikydamosi iš anksto nustatytų reikalavimų.
         Tai būtų teisinga ypač todėl, kad nustatytas pokytis nedaro ribinio poveikio draudimo įmokos dydžiui, tačiau gali ją keisti
         iki dvigubai didesnio dydžio.

      19      Remdamasi pirmiau minėto sprendimo Komisija prieš Italiją  29 punktu, Liuksemburgo vyriausybė tvirtina, jog reglamentas atitinka laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principą, kadangi
         jis nenumato, kad draudimo įmonės  privalo priežiūros ar kontrolės institucijai iš anksto pranešti apie numatomus taikyti
         draudimo įmokų tarifus, ar kad ši institucija, prieš pradėdama taikyti draudimo įmokų tarifus, privalo juos patvirtinti.

      20      Minėta vyriausybė tvirtina, kad bonus‑malus sistema leidžia keisti draudimo įmoką atsižvelgiant į ankstesnę draudėjo veiklą bei į nelaimingų atsitikimų, dėl kurių jis
         buvo atsakingas, skaičių. Tai yra draudimo įmokos individualizavimo a posteriori sistema, susijusi tik su draudimo įmokos pasikeitimu. Kita vertus, ši sistema leidžia draudikui visiškai laisvai nustatyti
         visas automobilių draudimo  įmokų tarifą sudarančias sudedamąsias dalis.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      21      Kaip Teisingumo Teismas nurodė pirmiau minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 29 punkte, Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė užtikrinti laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principo įgyvendinimą ne
         gyvybės draudimo srityje, įskaitant ir privalomąjį draudimą, pavyzdžiui, transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimą.
         Kaip Teisingumo Teismas nurodė šio sprendimo tame pačiame 29 punkte, šis principas reiškia bet kokio išankstinio ar sistemingo
         pranešimo apie draudimo įmokų tarifus, kuriuos draudimo įmonės ketina naudoti sudarydamos sutartis su draudėjais, arba jų
         patvirtinimo uždraudimą. Vienintelė Direktyvoje Nr. 92/49 numatyta nuo šio principo leidžianti nukrypti nuostata yra susijusi
         su išankstiniu pranešimu apie numatomą „įmokų tarifų padidinimą“ arba jo patvirtinimu taikant „bendrosios kainų priežiūros
         sistemą“.

      22      Teisingumo Teismas pirmiau minėtame sprendime Komisija prieš Italiją  pripažino, kad laisvo draudimo įmokų nustatymo principui prieštarauja kainų įšaldymo sistema, daranti poveikį nustatant ir
         keičiant Italijoje, kurioje yra draudimo rizika, naudojamų transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimo sutarčių draudimo
         įmokų tarifus (sprendimo Komisija prieš Italiją 32 ir 48 punktai).

      23      Šio ieškinio objektu esanti Liuksemburgo bonus‑malus sistema, atsižvelgiant į jos poveikį draudimo įmonių draudimo įmokų tarifams, yra kitokio pobūdžio nei Italijos teisės aktai,
         kurie buvo nagrinėjami byloje Komisija prieš Italiją. Ši sistema daro poveikį ir draudimo įmokų pasikeitimui. Tačiau ši sistema nesąlygoja valstybės tiesioginio draudimo įmokų
         tarifų nustatymo, kadangi draudimo įmonės ir toliau laisvai gali nustatyti bazinės draudimo įmokos dydį. Tokiomis aplinkybėmis,
         Liuksemburgo bonus‑malus  sistema negali prilygti draudimo įmokų tarifų patvirtinimo sistemai, prieštaraujančiai laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo
         principui, kuris apibrėžtas Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Italiją 29 punkte.

      24      Visiškas harmonizavimas ne gyvybės draudimo įmokų tarifų srityje, neleidžiantis jokios nacionalinės priemonės, galinčios daryti
         poveikį draudimo įmokų tarifams, negalėjo būti numanomas nesant aiškiai šiuo tikslu išreikštos Bendrijos teisės aktų leidėjo
         valios.

      25      Atsižvelgiant į tai, negalima pritarti išvadoms, kuriomis yra grindžiamas Komisijos ieškinys, t. y. nepaisant to, kad bazinė
         draudimo įmoka gali būti nustatoma visiškai laisvai, Liuksemburgo bonus‑malus sistema prieštarauja laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo principui vien dėl to,  kad ji daro poveikį draudimo įmokos pasikeitimui.

      26      Be to, Komisija netvirtino, kad ši sistema nustatė reikalavimą dėl išankstinio arba sistemingo pranešimo apie draudimo įmokų
         tarifus, kuriuos draudimo įmonės ketina taikyti sudarydamos sutartis su draudėjais, arba dėl šių tarifų patvirtinimo.

      27      Iš to darytina išvada, kad Komisija neįrodė, jog Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, įvesdama ir taikydama bonus‑malus sistemą, veikė pažeisdama Direktyvos Nr. 92/49 6, 29 ir 39 straipsniuose įtvirtintą laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo
         ir išankstinės arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo principą.

      28      Kadangi Komisija argumentuotoje nuomonėje ir šiame ieškinyje ginčo objektu nurodė tik laisvo draudimo įmokų tarifų nustatymo
         ir išankstinės arba sistemingos draudimo įmokų tarifų ir draudimo sutarčių kontrolės panaikinimo principo, ta dalimi, kuria
         šis principas yra išvedamas iš ankstesnio punkto nuostatų, pažeidimą, darytina išvada, kad šis ieškinys yra atmestinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      29      Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
         Kadangi Liuksemburgo Didžioji Hercogystė prašė priteisti išlaidas, o Europos Bendrijų Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi padengti išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1. Atmesti ieškinį.
      2. Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


2016 m. vasario 25 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#François Musso prieš Europos Parlamentą.#Parlamento narių tarnybinės pajamos – Ištarnauto laiko pensija – Narių iš Prancūzijos pareiga pareikšti savo teises į pensiją nacionalinės socialinės apsaugos sistemose – Nesumavimo taisyklė – Parlamento narių statuto įgyvendinimo taisyklės – Sprendimas, priimtas išnagrinėjus skundą – Debeto aviza – Sprendimas sustabdyti pensijos mokėjimą – Rungimosi principas – Protingas terminas – Pareiga motyvuoti.#Sujungtos bylos T-589/14 ir T-772/14.


1995 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Teresa Zabala Erasun, Elvira Encabo Terrazos ir Francisco Casquero Carrillo prieš Instituto Nacional de Empleo. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco - Ispanija. # Sujungtos bylos C-422/93, C-423/93 ir C-424/93.


1971 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Anne Duraffour prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Byla 18-70.


1998 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Byla C-323/97.


title: 2008 m. balanžio 8 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Giovanni Bordini prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Korekcinis koeficientas. # Byla F-134/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. balandžio 8 d.
      Byla F‑134/06
      Giovanni Bordini
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pensijos – Korekcinis koeficientas – Gyvenamosios vietos valstybė narė – Gyvenamosios vietos sąvoka – Pagrindinės gyvenamosios vietos sąvoka – Patvirtinamieji dokumentai“
      Dalykas: Pagal EB 236 straipsnį ir AE 152 straipsnį pareikštas ieškinys, kuriuo G. Bordini prašo, pirma, panaikinti 2006 m. sausio
         25 d. Komisijos paskyrimų tarnybos sprendimą atsisakyti jo pensijai taikyti Jungtinės Karalystės korekcinį koeficientą, taip
         pat, kiek tai būtina, panaikinti 2006 m. rugpjūčio 18 d. sprendimą atmesti 2006 m. balandžio 19 d. pateiktą skundą ir, antra,
         priteisti iš Komisijos palūkanas nuo sumų, mokėtinų atgaline data taikant Jungtinės Karalystės korekcinį koeficientą ieškovo
         pensijai nuo 2004 m. balandžio 1 d., kurios yra dviem punktais aukštesnės nei nustatytos Europos centriniame banke ir atitinkamu
         laikotarpiu taikomos pagrindinėms pakartotinio finansavimo operacijoms.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Nurodyti Komisijai, be savo išlaidų, padengti pusę ieškovo išlaidų, susijusių su 2007 m. birželio 5 d. neformaliu
         susirinkimu. Nurodyti ieškovui padengti savo išlaidas, išskyrus pusę išlaidų, patirtų dėl 2007 m. birželio 5 d. neformalaus
         susirinkimo.

      Santrauka
      Pareigūnai – Pensijos – Korekcinis koeficientas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 82 straipsnis)
      Nuolatinės gyvenamosios vietos sąvoka, kaip ji suprantama pagal anksčiau galiojusių Pareigūnų tarnybos nuostatų 82 straipsnį,
         kuris numatė korekcinio koeficiento, nustatyto valstybei, kurioje pensijos gavėjas įrodo turįs nuolatinę gyvenamąją vietą,
         taikymą pensijoms, reiškia vietą, kurioje buvęs tarnautojas iš tikrųjų įsteigė savo pagrindinių interesų centrą, t. y. vietą,
         kurioje suinteresuotasis asmuo įkūrė nuolatinį arba įprastą savo interesų centrą, siekdamas stabilumo, ir kur jis tariamai
         patiria išlaidas. Be to, nuolatinės gyvenamosios vietos sąvoka, nepaisant kiekybinių duomenų apie tai, kiek laiko asmuo praleidžia
         vienos ar kitos valstybės teritorijoje, be realaus buvimo konkrečioje vietoje fakto, suponuoja ketinimą suteikti šiam faktui
         tęstinumą, kylantį iš įprasto gyvenimo ir normalių socialinių santykių. Ši nuolatinės gyvenamosios vietos sąvoka priskirtina
         tik Bendrijos viešajai tarnybai ir nebūtinai sutampa su nacionaliniu šios sąvokos supratimu.

      (žr. 69 ir 86 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2003 m. birželio 4 d. Sprendimo Del Vaglio prieš Komisiją, T‑124/01 ir T‑320/01, Rink. VT p. I‑A‑157 ir II‑767, 70, 71 punktai ir juose nurodyta teismų praktika bei 72 punktas; 2005 m.
         rugsėjo 12 d. Sprendimo Dionyssopoulou prieš Tarybą, T‑320/04, neskelbiamo Rinkinyje, 39 punktas; 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Kontouli prieš Tarybą, T‑416/04, Rink. VT p. I‑A‑2‑181 ir II‑A‑2‑897, 71 punktas.


1992 m. liepos 16 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Hilaire Della Pietra prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Vertinimo ataskaita - Priimtinumas. # Byla T-1/91.


title: 2013 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Ispanijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Aplinka – Direktyva 2000/60/EB – Teisinis Bendrijos politikos pagrindas vandens srityje – Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalies, 7 straipsnio 2 dalies, 10 straipsnio 1 ir 2 dalių bei V priedo 1.3 ir 1.4 skirsnių perkėlimas į nacionalinę teisę – Regioniniai ir tarpregioniniai upių baseinai – Ispanijos Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalis in fine – Papildomumo sąlyga.#Byla C-151/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑151/12
            dėl 2012 m. kovo 26 d. pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
            Europos Komisija , atstovaujama G. Valero Jordana, E. Manhaeve ir B. Simon, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
            ieškovė,
            prieš
            Ispanijos Karalystę , atstovaujamą A. Rubio González,
            atsakovę,
            TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby ir C. Vajda (pranešėjas),
            generalinė advokatė J. Kokott,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. balandžio 25 d. posėdžiui,
            susipažinęs su 2013 m. gegužės 30 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Savo ieškiniu Europos Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, nepriėmusi visų teisės aktų, reikalingų perkelti į nacionalinę teisę 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus (OL L 327, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 275), 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 ir 2 dalis bei V priedo 1.3 ir 1.4 skirsnius, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            2. Pagal Direktyvos 2000/60 1 straipsnį jos „tikslas – nustatyti vidaus paviršinių vandenų, tarpinių vandenų, pakrančių vandenų ir požeminio vandens apsaugos sistemą“.
            3. Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 13 punktą „upės baseinas – tai sausumos plotas, iš kurio visi paviršiniai vandenys per upelius, upes ir galbūt ežerus nuteka į jūrą per vienos upės žiotis, estuariją ar deltą“.
            4. Šios direktyvos 4 straipsnio „Aplinkos apsaugos tikslai“ 8 dalyje numatyta:
            „Taikydamos šio straipsnio 3, 4, 5, 6 ir 7 dalis valstybės narės užtikrina, kad toks taikymas visam laikui nesutrukdytų pasiekti ar nepakenktų jau pasiektiems šios direktyvos tikslams kituose vandens telkiniuose tame pačiame upės baseino rajone ir neprieštarautų kitų Bendrijos aplinkos apsaugos teisės aktų įgyvendinimui.“
            5. Tos pačios direktyvos 7 straipsnio, pavadinto „Vandenys, iš kurių imamas geriamasis vanduo“, 2 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės užtikrina, kad kiekviename pagal šio straipsnio 1 dalį nurodytame vandens telkinyje be tikslų, nustatytų pagal šios direktyvos 4 straipsnio reikalavimus, skirtus paviršinio vandens telkiniams, ir pagal 16 straipsnį Bendrijos lygiu nustatytų kokybės standartų, atsižvelgiant į taikomą vandens valymo režimą ir vadovaujantis Bendrijos teisės aktais, išvalytas vanduo atitiktų Direktyvos 80/778/EEB, su paskutiniais pataisymais, padarytais Direktyva 98/83/EB, reikalavimus.“
            6. Direktyvos 2000/60 8 straipsnio, pavadinto „Paviršinio ir požeminio vandens būklės bei saugomų teritorijų monitoringas“, 2 dalyje nustatyta:
            „[Vandens būklės priežiūros monitoringo] programos pradeda veikti ne vėliau kaip po šešerių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo dienos, jei atitinkamuose teisės aktuose nėra numatyta kitaip. Toks stebėjimas atliekamas pagal V priedo reikalavimus.“
            7. Šios direktyvos 10 straipsnio, pavadinto „Bendrieji principai, taikomi sutelktiesiems ir pasklidiesiems taršos šaltiniams“ 1 ir 2 punktuose nustatyta:
            „1. Valstybės narės užtikrina, kad 2 dalyje minimas teršalų išleidimas į paviršinius vandenis būtų kontroliuojamas taikant šiame straipsnyje nurodytus bendruosius principus.
            2. Valstybės narės užtikrina, kad būtų nustatytos ir (arba) įgyvendintos:
            a) išmetamų teršalų kontrolės priemonės, remiantis geriausiais prieinamais metodais; arba
            b) atitinkamos išmetamų teršalų ribinės vertės; arba
            c) pasklidojo poveikio atveju – kontrolės priemonės pagal geriausią aplinkos apsaugos praktiką,
            kurios yra nustatytos:
            – 1996 m. rugsėjo 24 d. Tarybos direktyva 96/61/EB dėl taršos integruotos prevencijos ir kontrolės (OL L 257, p. 26; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 80),
            – 1991 m. gegužės 21 d. Tarybos Direktyva 91/271/EEB dėl miesto nuotėkų valymo (OL L 135, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 26),
            – 1991 m. gruodžio 12 d. Tarybos direktyva 91/676/EEB dėl vandenų apsaugos nuo taršos nitratais iš žemės ūkio šaltinių (OL L 375, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 68),
            – direktyvose, priimtose pagal šios direktyvos 16 straipsnį,
            – direktyvose, išvardytose IX priede,
            – visuose kituose atitinkamuose Bendrijos teisės aktuose,
            ne vėliau kaip po dvylikos metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo dienos, jei kitaip nėra numatyta atitinkamuose teisės aktuose.“
            8. Direktyvos 2000/60 V priede įtvirtintas 1.3 skirsnis, pavadintas „Paviršinių vandenų ekologinės ir cheminės būklės monitoringas“. Jame nustatyta:
            „Paviršinių vandenų monitoringo tinklas sudaromas laikantis 8 straipsnio reikalavimų. Monitoringo tinklas turi būti suprojektuotas taip, kad būtų galima nuosekliai ir išsamiai apžvelgti kiekvieno upės baseino ekologinę ir cheminę būklę bei suskirstyti vandens telkinius į penkias klases pagal 1.2 skirsnyje pateiktus norminius apibrėžimus. Upės baseino valdymo plane valstybės narės turi pateikti žemėlapį arba žemėlapius, kuriuose būtų pažymėtas paviršinių vandenų monitoringo tinklas.
            Remdamosi pagal 5 straipsnį ir II priedą atliktu apibūdinimu bei poveikio vertinimu valstybės narės kiekvienam laikotarpiui, kuriam yra taikomas upės baseino valdymo planas, sudaro priežiūros monitoringo programą ir veiklos monitoringo programą. Kai kuriais atvejais valstybėms narėms gali reikėti sudaryti tiriamojo monitoringo programą.
            Valstybės narės stebi tokius parametrus, kurie yra būdingi kiekvienam atitinkamam kokybės elementui. Pasirinkdamos biologinių kokybės elementų parametrus valstybės narės nustato atitinkamą taksonominį lygį, kuris užtikrintų kokybės elementų klasifikavimo pakankamą patikimumą ir tikslumą. Plane turi būti nurodytas apytikris monitoringo programų rezultatų patikimumo ir tikslumo laipsnis.“
            9. Šios direktyvos V priedo 1.3.1‐1.3.6 poskirsniuose numatytos taisyklės, susijusios su priežiūros monitoringo planavimu, veiklos monitoringo planavimu, tyrimo monitoringo planavimu, stebėjimų dažnumu, papildomais saugomų teritorijų monitoringo reikalavimais ir kokybės elementų monitoringo standartais.
            10. Direktyvos 2000/60 V priedo 1.4 skirsnyje, pavadintame „Ekologinės būklės klasifikacija ir pateikimas“, įtvirtintas 1.4.1 poskirsnis, pavadintas „Biologinio monitoringo rezultatų palyginamumas“, kuriame nustatyta:
            „i) Siekdamos įvertinti biologinės kokybės elementų vertes kiekvienai paviršinio vandens kategorijai ar labai pakeistiems ir dirbtiniams paviršinio vandens telkiniams, valstybės narės sukuria monitoringo sistemas. Taikant toliau išdėstytą tvarką labai pakeistiems ar dirbtiniams vandens telkiniams, nuorodos į ekologinę būklę laikomos nuorodomis į ekologinį potencialą. Tokiose sistemose galima panaudoti tam tikrą rūšį ar rūšių grupes, kurios yra būdingos visam kokybės elementui.
            ii) Siekdama užtikrinti tokių monitoringo sistemų palyginamumą kiekviena valstybė narė savo taikomų sistemų rezultatus ekologinės būklės klasifikavimo tikslais išreiškia ekologinės kokybės santykiais. Tai yra konkrečiame vandens telkinyje stebimų biologinių parametrų verčių ir etaloninėmis tam telkiniui taikomomis sąlygomis esančių parametrų verčių santykiai. Santykis išreiškiamas skaičiais nuo nulio iki vieneto: gerą ekologinę būklę atspindinčios vertės artėja prie vieneto, blogą – prie nulio.
            iii) Kiekviena valstybė narė savo monitoringo sistemoje kiekvienos paviršinio vandens kategorijos ekologinės kokybės santykio skalę padalija į penkias klases, pradedant labai gera ir baigiant bloga ekologine būkle, kaip apibrėžta 1.2 skirsnyje, ir klasių riboms priskiria tam tikrą skaitmeninę vertę. Vertė, priskiriama labai geros ir geros būklės klasių ribai, ir vertė, priskiriama geros ir vidutiniškos būklės ribai, nustatoma toliau aprašytu kalibravimo būdu.
            < ... > “
            Ispanijos teisė
            11. Vandens valdymo tikslais Ispanijos teisės aktuose išskiriamos dvi upių baseinų kategorijos, t. y. „tarpregioniniai“ upių baseinai, į kuriuos patenka keliose autonominių bendrijų teritorijose cirkuliuojantys vandenys ir dėl kurių viena valstybė turi išimtinę kompetenciją priimti teisės aktus, ir „regioniniai“ upių baseinai, kurių vandenys cirkuliuoja vienos autonominės srities teritorijoje, ir dėl kurių atitinkamos autonominės srities gali įgyvendinti teisėkūros galias.
            12. Pagal Ispanijos Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalį:
            „Jei šioje Konstitucijoje nėra nustatyta, jog tam tikri klausimai yra valstybės atsakomybės sritis, atitinkamuose statutuose gali būti numatyta, kad jie patenka į autonominių regionų atsakomybės sritį. Kompetencija autonomijos statutuose nenumatytose srityse priklauso valstybei, kurios normos kolizijos atveju turi viršenybę visais klausimais, neįeinančiais į išimtinę autonominių regionų kompetenciją. Bet kuriuo atveju visoje valstybėje galiojanti teisė yra papildoma autonominių regionų teisės atžvilgiu.“
            13. Dėl tarpregioninių upių baseinų atitinkamos Direktyvos 2000/60 nuostatos buvo įgyvendintos 2008 m. rugsėjo 10 d. Įsakymu ARM/2656/2008 dėl hidrologinio planavimo instrukcijų patvirtinimo (BOE, Nr. 229, 2008 m. rugsėjo 22 d., p. 38472, toliau – 2008 m. įsakymas).
            14. 2008 m. įsakymo vienintelio straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „patvirtinti nurodymai taikomi Bendrijos tarpregioniniams upių baseinams“.
            15. 2011 m. gegužės 11 d. Įsakymas ARM/1195/2011 iš dalies pakeitė tam tikrus 2008 m. įsakymo (BOE, Nr. 114, 2011 m. gegužės 13 d., p. 48584, toliau – 2011 m. įsakymas) aspektus.
            16. Regioninių upių baseinų srityje tik Autonominė Katalonijos sritis pasinaudojo savo teisėkūros galia, kad įgyvendintų nagrinėjamas Direktyvos 2000/60 nuostatas. Šiuo tikslu ji patvirtino dvi priemones, konkrečiai kalbant, atitinkamai 2006 m. spalio 10 d. Dekretą 380/2006, patvirtinantį Hidrologinio planavimo Katalonijoje taisykles (2006 m. spalio 16 d. Diario Oficial de la Generalidad de Cataluña , Nr. 4740, p. 42776, toliau – Dekretas 380/2006), ir 2008 m. birželio 3 d. Generalidad de Cataluña vyriausybinį susitarimą (GOV/128/2008) dėl Katalonijos vandens būklės priežiūros monitoringo programos (toliau – 2008 m. vyriausybinis susitarimas).
            Ikiteisminė procedūra
            17. 2009 m. vasario 24 d. oficialiu įspėjimu Komisija informavo Ispanijos Karalystę, kad, jos manymu, ji netinkamai į Ispanijos teisės sistemą perkėlė tam tikras Direktyvos 2000/60 nuostatas, konkrečiai kalbant, šios direktyvos 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 ir 2 dalis, taip pat V priedo 1.3 ir 1.4 skirsnius, bei netinkamai juos taikė, todėl neįvykdė įpareigojimų pagal šią direktyvą.
            18. Jungtinė Karalystė atsakė 2009 m. birželio 23 d. laišku.
            19. Manydama, kad šio atsakymo nepakanka padaryti išvadą, jog Direktyva 2000/60 buvo visiškai perkelta į nacionalinę teisę, Komisija 2010 m. kovo 22 d. Ispanijos Karalystei išsiuntė pagrįstą nuomonę ir paragino imtis reikalingų priemonių, kad būtų atsižvelgta į šią nuomonę per du mėnesius nuo gavimo. Šis terminas baigėsi 2010 m. gegužės 22 d.
            20. Pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui Ispanijos Karalystė atsakė keturiais laiškais ir nurodė priemones, kurias artimiausiu metu priims, kad atsižvelgtų į šią nuomonę. Be to, valstybė narė nusiuntė Komisijai pažangos ataskaitas dėl minėtų priemonių rengimo, taip pat tam tikrus tuo tikslu priimtus teisės aktus. Komisijai, be kita ko, buvo nusiųstas 2011 m. įsakymas.
            21. Įvertinusi šiuos atsakymus, Komisija nutarė, kad padėtis, susiklosčiusi į nacionalinę teisę perkeliant Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 ir 2 dalis bei V priedo 1.3 ir 1.4 skirsnius, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, ir toliau buvo nepatenkinama. Todėl ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
            Dėl ieškinio
            Dėl kaltinimų, pagrįstų Direktyvos 2000/60 nuostatų neperkėlimu į nacionalinę teisę, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus
            Šalių argumentai
            22. Komisija sutinka, kad iš dalies Direktyvos 2000/60 V priedo 1.4 skirsnis ir Direktyvos 2000/60 4 stra ipsnio 8 dalis, 7 straipsnio 2 dalis, 10 straipsnio 1 ir 2 dalys bei V priedo 1.3 skirsnis buvo perkelti į Ispanijos teisės sistemą 2008 m. įsakymo 5.1 punktu ir 2011 m. įsakymo vienintelio straipsnio 2–6 punktais. Tačiau, kadangi šie įsakymai taikomi tik tarpregioniniams upių baseinams, Komisija remdamasi tuo daro išvadą, kad minėtos Direktyvos 2000/60 nuostatos nebuvo perkeltos į nacionalinę teisę, kiek tai susiję su regioniniais Bendrijos upių baseinais.
            23. Ispanijos Karalystė teigia, kad įpareigojimų, kylančių iš nagrinėjamų Direktyvos 2000/60 nuostatų, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus, perkėlimą į vidaus teisę užtikrina Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalyje in fine  nustatyta papildomumo sąlyga. Jos manymu, pagal minėtą papildomumo sąlygą, kai autonominė sritis, kuriai atitinkamoje srityje suteikta teisėkūros galia, neįgyvendina savo galios arba ją įgyvendina tik iš dalies, autonominės srities nereglamentuotose srityse toliau galioja visos arba dalinės valstybės normos. Remdamasi 2008 m. įsakymu Ispanijos Karalystė taip pat teigia, kad šiuo atveju regioninių upių baseinų srityje yra užtikrinamas visiškas valstybės normų taikymas. Be to, Ispanijos Karalystė kaltina Komisiją, kad norėjo nurodyti, kaip direktyva turėjo būti perkelta į šios valstybės narės nacionalinę teisę, ir taip buvo pažeista ESS 4 straipsnio 2 dalis ir SESV 288 straipsnio trečia pastraipa.
            24. Komisija savo ruožtu atmeta paskutinį kaltinimą. Dėl valstybės normų papildomo) taikymo regioniniams upių baseinams ji teigia, kad Ispanijos Karalystės siūlomas papildomumo sąlygos aiškinimas neatitinka Ispanijos konstitucinės teisės patvirtinto aiškinimo. Bet kuriuo atveju, Komisijos manymu, šioje byloje įsakymai, susijęs su regioniniais upių baseinais, nebuvo taikomi veiksmingai.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            – Dėl kaltinimo, kad Direktyvos 2000/60 V priedo, į kurį daroma nuoroda Direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.4 skirsnis nebuvo perkeltas į nacionalinę teisę
            25. Kalbant apie Komisijos kaltinimą, kad Direktyvos 2000/60 V priedo 1.4 skirsnis nebuvo perkeltas į nacionalinę teisę, pirmiausia reikia pažymėti, kad posėdyje Komisija kaltino tik dėl šios direktyvos V priedo 1.4.1 punkto i–iii papunkčių neperkėlimo.
            26. Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką direktyvos nuostatos turi būti įgyvendinamos neginčijamai privalomai, konkrečiai, tiksliai ir aiškiai, kad būtų patenkinamas teisinio saugumo reikalavimas (žr., be kita ko, 2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją , C‑296/01, Rink. p. I‑13909, 54 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją , C‑427/07, Rink. p. I‑6277, 55 punktą).
            27. Vis dėlto pagal patį SESV 288 straipsnio trečios pastraipos tekstą valstybės narės gali pasirinkti direktyvos, kurioms ji skirta, įgyvendinimo formą ir būdus, leidžiančius geriausiai užtikrinti jos siektiną tikslą. Iš šios nuostatos išplaukia, kad direktyvai perkelti į nacionalinę teisę nebūtina, kad kiekviena valstybė narė imtųsi įstatymų leidybos veiksmų.
            28. Be to, Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog ne visuomet yra būtina direktyvos nurodymus formaliai perkelti į aiškias ir specialias teisės normas, nes, atsižvelgiant į direktyvos turinį, jai įgyvendinti gali pakakti bendro teisinio konteksto. Konkrečiai tariant, bendrųjų konstitucinės arba administracinės teisės principų buvimas perkėlimą konkrečiais įstatymais ar kitais teisės aktais gali daryti perteklinį, tačiau su sąlyga, jog šie principai veiksmingai užtikrina, kad nacionalinės valdžios institucijos taikys visą direktyvą ir kad tuo atveju, kai nagrinėjama direktyvos nuostata yra skirta sukurti asmenims teises, šių principų nulemta teisinė situacija yra pakankamai apibrėžta ir aiški, ir jog nurodyti asmenys turi galimybę sužinoti apie tokias savo teises ir prireikus remtis jomis nacionaliniuose teismuose (žr. 2006 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą , C‑32/05, Rink. p. I‑11323, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            29. Komisijos kaltinimas nagrinėtinas atsižvelgiant į šią teismo praktiką.
            30. Neginčytina, kad Ispanijos Karalystė, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus, nepriėmė įstatyminių nuostatų, į nacionalinę teisę perkeliančiųjų Direktyvos 2000/60 V priedo 1.4 skirsnį, nes 2008 m. įsakymas taikomas tik tarpregioniniams upių baseinams.
            31. Ispanijos Karalystės teigimu, šį perkėlimą į nacionalinę teisę galiausiai užtikrina Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalyje nustatyta papildomumo sąlyga, pagal kurią, kai autonominės srities neįvykdo savo teisėkūros įgaliojimų į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2000/60, minėtiems regioniniams upių baseinams taip pat turi būti taikomas 2008 m. įsakymas.
            32. Pirmiausia, darant prielaidą, kad papildomumo sąlyga gali būti taikoma šioje byloje, Ispanijos Karalystė vis dėlto nepaaiškino, kaip šis principas leistų ištaisyti padėtį, kai nėra reglamentavimo, susijusio su regioninių upių baseinais, o 2008 m. įsakymo taikymo sritis yra aiškiai apribojama tarpregioniniais upių baseinais.
            33. Paskui pažymėtina, kad nors 2008 m. įsakymo papildomas taikymas turi būti suprantamas taip, kad, kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 23‐25 punktuose, jo 5.1 skirsnyje numatytos įgyvendinimo nuostatos regioninių upių baseinams taikomos viršijant šio įsakymo vienintelio straipsnio 2 dalies formuluotės ribas, teisinė padėtis netenkina aiškumo ir tikslumo reikalavimų, kurie taikomi perkeliantiesiems nacionalinės teisės aktams (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 24 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją , C‑372/99, Rink. p. I‑819, 18 punktą).
            34. Taip pat reikia pridurti, kad Komisija, kuriai šiuo klausimu Ispanijos Karalystė neprieštarauja, remdamasi 2010 m. gruodžio 15 d. Conseijo Estado  ataskaita, pažymėjo šiuo metu Ispanijos konstitucinėje teisėje esantį neužtikrintumą dėl papildomumo sąlygos, kaip Sąjungos teisės įgyvendinimą užtikrinančios priemonės, taikymo apimties.
            35. Galiausiai pažymėtina, kad pagal Konstitucinio Teismo ( Tribunal Constitucional ) praktiką, kurią Ispanijos Karalystė cituoja savo pastabose, panašu, jog Ispanijos Konstitucijos 149 straipsnio 3 dalis in fine neleidžia papildomai taikyti valstybės normų tuo atveju, kai nėra autonominės srities teisės aktų; pagal ją galima tik užpildyti identifikuotas spragas. Reikia pridurti, kad posėdyje Ispanijos Karalystė patvirtino, kad šiuo atveju autonominės srities, išskyrus Autonominę Katalonijos sritį, neįgyvendino savo teisėkūros galios. Šiomis aplinkybėmis papildomumo sąlygos taikymas regioniniams upių baseinams, išskyrus Katalonijos upių baseinus, šioje byloje nėra svarbus.
            36. Dėl 2008 m. įsakyme pateiktos nuorodos į regioninių upių baseinų valdymo planus, siekiant įrodyti, jog minėtas įsakymas visiškai taikomas šiems baseinams, pažymėtina, kad, atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Ispanijos Karalystė neįrodė, jog autonominės srities veikė remdamosi teisine pareiga, kai minėtų baseinų valdymo planuose nurodė 2008 m. įsakymą. Nors tokia nuoroda atspindi vien administracinę praktiką, kuri dėl savo pobūdžio gali būti bet kada pakeista ir kuri nėra tinkamai paviešinta, ji negali būti laikoma tinkamu iš Sutarties kylančių įsipareigojimų įvykdymu (šiuo klausimu žr. 2011 m. sausio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą , C‑490/09, Rink. p. I‑247, 47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            37. Dėl Ispanijos Karalystės argumento, kad Komisija, pažeisdama ESS 4 straipsnio 2 dalį ir SESV 288 straipsnį, bandė nurodyti, kaip nagrinėjamos nuostatos turi būti perkeltos į nacionalinę teisę, konstatuotina, kad šis argumentas grindžiamas klaidingu Komisijos ieškinio supratimu. Iš tikrųjų Komisija savo ieškinyje nei nurodė, nei siūlė Teisingumo Teismui, kaip nagrinėjamos Direktyvos 2000/60 nuostatos turi būti perkeltos į Ispanijos teisės sistemą.
            38. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, kaltinimą, susijusį su Direktyvos 2000/60 V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.4.1 poskirsnio i–iii papunkčių neperkėlimu į nacionalinę teisę, reikia laikyti pagrįstu.
            – Dėl kaltinimo, susijusio su Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalies, 7 straipsnio 2 dalies ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalių bei šios direktyvos V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnio neperkėlimo į nacionalinę teisę
            39. Neginčijama, kad baigiantis pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui galiojančioje 2008 m. įsakymo versijoje nebuvo numatyta jokia nuostata, įgyvendinanti Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalis bei šios direktyvos V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnį.
            40. Savo rašytiniuose dokumentuose Ispanijos Karalystė nurodo, kad ji šias nuostatas į nacionalinę teisę perkėlė 2011 m. įsakymu, susiejusi jį su papildomumo sąlyga. Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2011 m. įsakymas bet kuriuo atveju įsigaliojo tik pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, o į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali (2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Vengriją , C‑286/12, 41 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            41. Dėl Direktyvos 2000/60 10 straipsnio 2 dalyje nustatyto dvylikos metų termino tam tikriems šioje nuostatoje nurodytiems taršos apribojimams nustatyti ir (arba) įgyvendinti pažymėtina, kad šios direktyvos 24 straipsnio 1 dalyje nustatomas šios direktyvos, įskaitant jos 10 straipsnį, perkėlimo į nacionalinę teisę terminas. Konstatuotina, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 7 punkte, kad Direktyvos 2000/60 10 straipsnio 2 dalyje nustatytas ne šios nuostatos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas, bet kontrolės įvykdymo terminas.
            42. Todėl kaltinimas, susijęs su Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalies, 7 straipsnio 2 dalies ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalių bei šios direktyvos V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnio neperkėlimu į nacionalinę teisę, yra pagrįstas.
            Dėl kaltinimų, susijusių su Direktyvos 2000/60 nuostatų neperkėlimu į nacionalinę teisę, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus
            Šalių argumentai
            43. Ispanijos Karalystė remiasi dviem šios autonominės srities per pagrįstoje nuomonėje nustatytą terminą patvirtintomis priemonėmis – Dekretu 380/2006 ir 2008 m. vyriausybiniu susitarimu, ‐ kad įrodytų iš Direktyvos 2000/60 kylančių įsipareigojimų, susijusių su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus, įvykdymą. Be to, ji nurodo tris kitas priemones, kurias ši autonominė sritis patvirtino pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui: 2010 m. lapkričio 23 d. Katalonijos upių baseino valdymo planą (toliau ‐ 2010 m. lapkričio 23 d. Valdymo planas), 2010 m. lapkričio 23 d. Generalidad de Cataluña  vyriausybiniu susitarimu patvirtintą priemonių programą ir Karaliaus dekretą 1219/2011 dėl Katalonijos upių valdymo plano patvirtinimo (2011 m. rugsėjo 22 d. BOE, toliau ‐ Karaliaus dekretas 1219/2011); tačiau dėl šios paskutinės priemonės nenurodė Direktyvos 2000/60 nuostatų, kurias ja siekta perkelti.
            44. Komisija pažymi, kad Ispanijos Karalystė nesilaikė lojalaus bendradarbiavimo pareigos ir nepranešė Komisijai, kiek tai susiję su Katalonijos upių baseinais, Direktyvą 2000/60 perkeliančiųjų priemonių, taip pat jų nepridėjo prie savo atsiliepimo į ieškinį. Subsidiariai ji pirmiausia pažymi, kad į Karaliaus dekretą 1219/2011 negalima atsižvelgti, nes jis buvo priimtas pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            45. Preliminariai pažymėtina, kad negalima atsižvelgti į 2010 m. lapkričio 23 d. Priemonių programą ir į Karaliaus dekretą 1219/2011, kuriuos Ispanijos Karalystė nurodė kaip Direktyvos 2000/60 nuostatų perkeliančiąsias priemones, nes šios priemonės buvo priimtos pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.
            46. Dėl Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalies, 7 straipsnio 2 dalies ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalių Ispanijos Karalystė šiuo tikslu nurodo savo Dekretą 380/2006 ir 2008 m. vyriausybinį susitarimą dėl 2010 m. lapkričio 23 d. priemonių programos. Darytina išvada, kad šios Direktyvos 2000/60 nuostatos į nacionalinę teisę per pagrįstoje nuomonėje nustatytą terminą buvo perkeltos tik iš dalies.
            47. Todėl konstatuotina, kad Komisijos kaltinimai, jog Ispanijos Karalystė šių Direktyvos 2000/60 nuostatų neperkėlė į nacionalinę teisę, yra pagrįsti.
            48. Dėl šios direktyvos 4 straipsnio 8 dalies perkėlimo į nacionalinę teisę Ispanijos Karalystė teigia, kad šios nuostatos buvo perkeltos Dekretu 380/2006. Dėl šios direktyvos V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnio ir 1.4.1 poskirsnio i–iii papunkčių perkėlimo į nacionalinę teisę ši valstybė narė tuo tikslu nurodo 2008 m. vyriausybinį susitarimą.
            49. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Ispanijos Karalystė šias perkeliančiąsias priemones pirmą kartą nurodė atsiliepdama į ieškinį, o tai neatitinka valstybėms narėms tenkančios lojalaus bendradarbiavimo pareigos pagal ESS 4 straipsnio 3 dalį. Tačiau šis ieškinys pareikštas ne dėl neįvykdyto įsipareigojimo pranešti, bet dėl neįvykdyto įsipareigojimo priimti direktyvą įgyvendinančius įstatymus ir kitus teisės aktus. Vien aplinkybės, jog Ispanijos Karalystė ikiteisminės procedūros stadijoje nepranešė Komisijai apie tai, kad, jos manymu, direktyva jau buvo perkelta į nacionaline teisę, nepakanka, siekiant įrodyti nurodyto įsipareigojimo neįvykdymą.
            50. Iš tikrųjų, jeigu Ispanijos vyriausybės nurodytos nacionalinės nuostatos galiojo pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje, Teisingumo Teismas turi į jas atsižvelgti tam, kad įvertintų šio įsipareigojimo neįvykdymo realumą (žr. minėto 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją  48 punktą).
            51. Dėl Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalies, 7 straipsnio 2 dalies, 10 straipsnio 1 ir 2 dalių ir šios direktyvos V priedo 1.3 skirsnio ir 1.4.1 poskirsnio i–iii papunkčių konstatuotina, kad Komisija nenurodė jokio aiškaus prieštaravimo dėl Dekreto 380/2006 ir 2008 m. vyriausybinio susitarimo, kuriais, Ispanijos Karalystės teigimu, perkeliamos Direktyvos 2000/60 nuostatos.
            52. Todėl kaltinimas, susijęs su Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalies ir V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnio ir 1.4.1 poskirsnio i–iii papunkčių neperkėlimu, turi būti atmestas.
            53. Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti tą ieškinio dalį, kurioje prašoma pripažinti, kad Ispanijos Karalystė, kiek tai susiję su Katalonijos upių baseinais, neperkėlė į nacionalinę teisę Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalies ir V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnio ir 1.4.1 poskirsnio i–iii papunkčių.
            54. Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, konstatuotina, kad Ispanijos Karalystė, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus, nepriėmusi teisės aktų, reikalingų perkelti į nacionalinę teisę Direktyvos 2000/60 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 ir 2 dalis bei V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnio ir 1.4.1 poskirsnio i–iii papunkčius, taip pat, kiek tai susiję su Katalonijos upių baseinais, šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalį ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalis, neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
            55. Atmesti likusią ieškinio dalį.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            56. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal šio straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Tačiau Teismas gali nuspręsti, kad, be savo bylinėjimosi išlaidų, šalis padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų, jeigu tai pateisinama atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.
            57. Kadangi šioje byloje Komisija prašė iš Ispanijos Karalystės priteisti bylinėjimosi išlaidas, Ispanijos Karalystės dauguma argumentų buvo atmesta, o tiek, kiek jie nebuvo atmesti, ji per ikiteisminę procedūrą nepateikė visos naudingos informacijos, susijusios su vidaus teisės nuostatomis, kuriomis manė įgyvendinusi įvairias Direktyvos 2000/60 jai nustatytas pareigas, iš jos reikia priteisti visas bylinėjimosi išlaidas.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
            1. Pripažinti, kad Ispanijos Karalystė, kiek tai susiję su regioniniais upių baseinais, išskyrus Katalonijos upių baseinus, nepriėmusi teisės aktų, reikalingų perkelti į nacionalinę teisę 2000 m. spalio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/60/EB, nustatančios Bendrijos veiksmų vandens politikos srityje pagrindus, 4 straipsnio 8 dalį, 7 straipsnio 2 dalį, 10 straipsnio 1 ir 2 dalis bei V priedo, į kurį daroma nuoroda šios direktyvos 8 straipsnio 2 dalyje, 1.3 skirsnio ir 1.4.1 poskirsnio i-iii papunkčius, taip pat, kiek tai susiję su Katalonijos upių baseinais, šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalį ir 10 straipsnio 1 ir 2 dalis, neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
            2. Atmesti likusią ieškinio dalį.
            3. Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.