title: 2015 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Société Neptune Distribution prieš Ministre de l'Économie et des Finances.#Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB) Nr. 1924/2006 – Direktyva 2009/54/EB – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 11 straipsnio 1 dalis ir 16 straipsnis – Vartotojų apsauga – Teiginiai apie maistingumą ir sveikumą – Natūralus mineralinis vanduo – Natrio arba druskos kiekis – Skaičiavimas – Natrio chloridas (valgomoji druska) arba bendras natrio kiekis – Saviraiškos ir informacijos laisvė – Laisvė užsiimti verslu.#Byla C-157/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. gruodžio 17 d. (
            *
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Reglamentas (EB) Nr. 1924/2006 — Direktyva 2009/54/EB — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 11 straipsnio 1 dalis ir 16 straipsnis — Vartotojų apsauga — Teiginiai apie maistingumą ir sveikatingumą — Natūralus mineralinis vanduo — Natrio arba druskos kiekis — Skaičiavimas — Natrio chloridas (valgomoji druska) ar bendras natrio kiekis — Saviraiškos ir informacijos laisvė — Laisvė užsiimti verslu“
      Byloje C‑157/14
      dėl Conseil d’État (Prancūzija) 2014 m. kovo 26 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. balandžio 4 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Neptune Distribution SNC

      prieš

         Ministre de l’Économie et des Finances

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis trečiosios kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, M. Safjan (pranešėjas), A. Prechal ir K. Jürimäe,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. vasario 26 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Neptune Distribution SNC, atstovaujamos advokatų D. Bouthors, M. Fayat ir A. Vermersch,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos S. Menez ir D. Colas bei S. Ghiandoni,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos I. Chalkias ir E. Leftheriotou bei A. Vasilopoulou,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato M. Santoro,

               —

               Europos Parlamento, atstovaujamo A. Tamás ir J. Rodrigues,

               —

               Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos J. Herrmann ir O. Segnana,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos K. Herbout‑Borczak ir S. Grünheid,

         susipažinęs su 2015 m. liepos 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs, pirma, su 2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą (OL L 404, p. 9 ir klaidų ištaisymas, OL L 12, 2007, p. 3), iš dalies pakeisto 2008 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 107/2008 (OL L 39, p. 8, toliau – Reglamentas Nr. 1924/2006), aiškinimu ir, antra, su 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75) 2 straipsnio 1 dalies, 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/54/EB dėl natūralaus mineralinio vandens eksploatavimo ir pateikimo į rinką (OL L 164, p. 45) 9 straipsnio 1 ir 2 dalių, taip pat jos III priedo, siejamo su Reglamento Nr. 1924/2006 priedu, galiojimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Neptune Distribution SNC (toliau – Neptune Distribution) ir ekonomikos ir finansų ministro ginčą dėl 2009 m. vasario 5 d. Overnės regiono konkurencijos, vartotojų ir kovos su sukčiavimu valdybos Aljė departamento skyriaus vadovo sprendimo dėl oficialaus pranešimo ir 2009 m. rugpjūčio 25 d. ūkio, pramonės ir užimtumo ministro sprendimo, kuriuo atmestas Neptune Distribution pagal hierarchiją viršesnei institucijai pateiktas skundas, teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

         EŽTK

               3

               1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 10 straipsnyje „Saviraiškos laisvė“ įtvirtinta:
               „1.   Kiekvienas turi teisę į saviraiškos laisvę. Ši teisė apima laisvę turėti savo nuomonę, gauti bei skleisti informaciją ir idėjas valdžios institucijų netrukdomam ir nepaisant valstybės sienų. <…>
               2.   Naudojimasis šiomis laisvėmis, kadangi tai yra susiję ir su pareigomis bei atsakomybe, gali būti priklausomas nuo tam tikrų formalumų, sąlygų, apribojimų ar sankcijų, kurias nustato įstatymas ir kurie demokratinėje visuomenėje yra būtini <...> apsaugoti žmonių sveikatą <...>, taip pat kitų asmenų <...> teises <…>“

         Sąjungos teisė

      Chartija

               4

               Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 11 straipsnio „Saviraiškos ir informacijos laisvė“ 1 dalyje nustatyta:
               „Kiekvienas turi teisę į saviraiškos laisvę. Ši teisė apima laisvę turėti savo įsitikinimus, gauti bei skleisti informaciją ir idėjas valdžios institucijoms nekliudant ir nepaisant valstybių sienų.“

               5

               Chartijos 16 straipsnyje „Laisvė užsiimti verslu“ nustatyta:
               „Laisvė užsiimti verslu pripažįstama pagal Sąjungos teisę ir nacionalin[ė]s teisės aktus bei praktiką.“

               6

               Chartijos 52 straipsnyje „Teisių ir principų taikymo sritis ir aiškinimas“ numatyta:
               „1.   Bet koks šios Chartijos pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės. Remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.
               <…>
               3.   Šioje Chartijoje nurodytų teisių, atitinkančių [EŽTK] garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis yra tokia, kaip nustatyta toje Konvencijoje. Ši nuostata nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesnę apsaugą.
               <…>
               7.   Sąjungos ir valstybių narių teismai skiria deramą dėmesį išaiškinimams, kurie yra parengti siekiant nubrėžti šios Chartijos aiškinimo gaires.“

               7

               Su Pagrindinių teisių chartija susijusiuose išaiškinimuose (OL C 303, 2007, p. 17, toliau – su Chartija susiję išaiškinimai) dėl Chartijos 11 straipsnio nurodyta, kad, remiantis Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi, šios teisės esmė ir taikymo apimtis yra tokia pati kaip EŽTK garantuotos teisės.

         Reglamentas Nr. 1924/2006

               8

               Reglamento Nr. 1924/2006 1 ir 9 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

                        „(1)

                        Vis daugiau maisto produktų Bendrijoje ženklinama ir reklamuojama pateikiant teiginius apie maistingumą ir sveikatingumą. Siekiant užtikrinti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir palengvinti jiems pasirinkimą, į rinką pateikiami produktai, įskaitant ir importuotus, turėtų būti saugūs bei atitinkamai paženklinti. Įvairi ir subalansuota mityba yra būtina geros sveikatos sąlyga ir pavieniai produktai yra santykinai svarbūs bendrai mitybai.

                  <…>

                        (9)

                        Maisto produkto sudėtyje gali būti daug maistiniu ar fiziologiniu poveikiu pasižyminčių maistinių ir kitų medžiagų, kurios gali būti minimos teiginyje, įskaitant, tačiau neapsiribojant <...> mineralais su mikroelementais <...>. Todėl turėtų būti nustatyti bendrieji principai, taikytini visiems teiginiams apie maisto produktus siekiant užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą, suteikti vartotojams reikalingą informaciją, kad jie galėtų rinktis gerai žinodami faktus, taip pat sukurti vienodas konkurencijos sąlygas maisto pramonėje.“

               9

               Šio reglamento 1 straipsnyje numatyta:
               „1.   Šis reglamentas suderina valstybių narių teisės aktų, reglamentų arba administracinės veiklos nuostatas, susijusias su teiginiais apie maistingumą ir sveikatingumą, siekiant užtikrinti efektyvų vidaus rinkos veikimą ir aukštą vartotojų apsaugos lygį.
               2.   Šis reglamentas taikomas teiginiams apie maistingumą ir sveikatingumą, skelbiamiems maisto produktų, skirtų galutiniam vartotojui, komerciniuose pranešimuose ? ženklinime, pateikime ar reklamoje.
               <…>
               5.   Šis reglamentas taikomas nepažeidžiant šių Bendrijos nuostatų:
               <…>

                        b)

                        direktyvos [2009/54]

                  <…>“

               10

               Šio reglamento 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „Taip pat taikomi šie sąvokų apibrėžimai:
               <…>

                        4)

                        „teiginys apie maistingumą“ – teiginys, kuriuo tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama ar užsimenama, kad produktas turi tam tikrų naudingų maistinių savybių dėl:
                        <…>

                                 b)

                                 maistinių arba kitų medžiagų, kurių:

                                          i)

                                          jis turi,

                                          ii)

                                          turi mažesnį ar didesnį kiekį arba

                                          iii)

                                          neturi;

                        5)

                        „teiginys apie sveikatingumą“ – teiginys, kuriuo tiesiogiai ar netiesiogiai teigiama ar užsimenama, kad esama ryšio tarp maisto produkto kategorijos, maisto produkto ar vienos jo sudedamųjų dalių ir sveikatos;

                  <…>“

               11

               To paties reglamento 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Teiginiai apie maistingumą leidžiami tik tuo atveju, jei jie išvardyti priede ir atitinka šiame reglamente išdėstytas sąlygas.“

               12

               Reglamento Nr. 1924/2006 13 straipsnyje numatyta:
               „1.   Teiginiai apie sveikatingumą, apibūdinantys ar darantys nuorodą į:

                        a)

                        maistinės ar kitos medžiagos poveikį organizmo augimui, vystymuisi ir funkcijoms <…>
                        <…>
                        kurie yra įtraukti į 3 dalyje nurodytą sąrašą, gali būti vartojami netaikant 15–19 straipsniuose numatytų procedūrų, jei jie yra:

                                 i)

                                 pagrįsti visuotinai pripažintais moksl[o] įrodymais ir

                                 ii)

                                 gerai suprantami vidutiniam vartotojui.

                  <…>
               3.   Komisija, pasikonsultavusi su [Europos maisto saugos tarnyba (toliau – EFSA)], <...> ne vėliau kaip iki 2010 m. sausio 31 d. patvirtina 1 dalyje pateiktų leistinų teiginių Bendrijos sąrašą, skirtą iš dalies pakeisti neesmin[ėm]s šio reglamento nuostat[om]s jį papildant, bei visas būtinas šių teiginių vartojimo sąlygas.
               <…>“

               13

               Šio reglamento priede „Teiginiai apie maistingumą ir jiems taikomos sąlygos“, be kita ko, išdėstytos tokios nuostatos:

         Direktyva 2000/13

               14

               Pagal Direktyvos 2000/13 2 straipsnį:
               „1.   Ženklinimas ir ženklinimo būdai:

                        a)

                        neturi iš esmės klaidinti pirkėjo, visų pirma dėl:

                                 i)

                                 maisto produkto charakteristikų, ypač jo pobūdžio, tapatybės, savybių, sudėties, kiekio, tinkamumo vartoti trukmės, kilmės, pagaminimo būdo;

                                 ii)

                                 maisto produktui priskirto poveikio arba savybių, kurių jis iš tikrųjų neturi;

                                 iii)

                                 padarytos užuominos apie ypatingas maisto produkto charakteristikas, nors tokias charakteristikas turi visi panašūs maisto produktai;

                        b)

                        ženklinimui neturi būti taikomos Bendrijos nuostatos, taikytinos natūraliam mineraliniam vandeniui ir specialios paskirties maisto produktams, ženklinant nė vienam maisto produktui neturi būti priskiriamos gydomosios ar profilaktinės savybės arba daroma nuoroda į jas.

                  <…>
               3.   Šio straipsnio 1 ir 2 dalyje nurodyti draudimai bei apribojimai taikomi dar ir:

                        a)

                        maisto produktų pateikimui, ypač jų formai, išvaizdai, pakuotei, naudojamoms pakavimo medžiagoms, jų išdėstymo tvarkai ir aplinkai.

                        b)

                        reklamavimui.“

         Direktyva 2009/54

               15

               Direktyvos 2009/54 5, 8 ir 9 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

                        „(5)

                        Natūraliam mineraliniam vandeniui taikomų bet kokių taisyklių svarbiausias tikslas turėtų būti apsaugoti vartotojų sveikatą, neleisti, kad vartotojai būtų klaidinami, taip pat užtikrinti sąžiningą prekybą.

                  <…>

                        (8)

                        Ženklinant natūralų mineralinį vandenį laikomasi bendrų taisyklių, išdėstytų <...> [D]irektyvoje 2000/13/EB <...>. Atitinkamai ir šioje direktyvoje galima apsiriboti tų bendrųjų taisyklių papildymų ir nuostatų, kurios leistų nuo jų nukrypti, išdėstymu.

                        (9)

                        Ženklinant turėtų būti privalomai nurodoma natūralaus mineralinio vandens analizinė kompozicija užtikrinant, kad vartotojai bus apie tai informuoti.“

               16

               Pagal Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies a punktą:
               Natūralaus mineralinio vandens etiketėse taip pat turi būti pateikiama tokia privaloma informacija:

                        a)

                        nurodoma analitinė kompozicija, išvardijant būdingąsias sudedamąsias dalis.“

               17

               Šios direktyvos 9 straipsnyje numatyta:
               „1.   Ant pakuočių, etiketėse arba bet kokio pobūdžio reklamoje draudžiama vartoti įrašus, nuorodas, prekės ženklus, registruotus prekės pavadinimus, paveiksliukus ar kitokius žymenis nepriklausomai nuo to, ar jie yra vaizduojamojo pobūdžio, ar ne, jei:

                        a)

                        kalbant apie natūralų mineralinį vandenį yra nurodomos savybės, kurių tas vanduo neturi, ypač apie jo kilmę, leidimo jį eksploatuoti išdavimo datą, tyrimų rezultatus ar panašaus pobūdžio nuorodas apie jo autentiškumo garantijas;
                        <…>

                  2.   Visi įrašai, kuriais natūraliam mineraliniam vandeniui priskiriamos savybės, susijusios su žmogaus ligų profilaktika, gydymu ar išgydymu, yra draudžiami.
               Tačiau nedraudžiama pateikti III priede išvardytų įrašų, jei jie atitinka tame priede paminėtus kriterijus, o kai jų nėra – kriterijus, nustatytus nacionalinėse nuostatose, jei jie yra pateikti atlikus fizikinę bei cheminę vandens analizę, o prireikus – farmakologinius, fiziologinius ir klinikinius tyrimus pagal pripažintą mokslinę metodologiją, atitinkančią I priedo I skirsnio 2 punkto reikalavimus.
               Valstybės narės gali leisti pateikti tokius įrašus: „gerina virškinimą“, „gali sureguliuoti kepenų ir tulžies funkcijas“ ar kitus panašius įrašus. Jos taip pat gali leisti pateikti ir kitus įrašus, jei jie neprieštarauja pirmoje pastraipoje išdėstytiems principams ir atitinka antroje pastraipoje pateiktus reikalavimus.
               <…>“

               18

               Direktyvos 2009/54 III priede „9 straipsnio 2 dalyje nurodyti įrašai ir kriterijai“ yra įrašas „Tinka sumažinto natrio kiekio dietai“ ir kriterijus, kad „natrio kiekis mažesnis nei 20 mg/l“.

         Prancūzijos teisė

               19

               Vartotojų kodekso (code de la consommation) R. 112-7 straipsnio pirmoje ir paskutinėje pastraipose, kuriomis į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 2000/13 2 straipsnis, numatyta:
               „Ženklinimas ir ženklinimo būdai neturi klaidinti pirkėjo ar vartotojo, visų pirma dėl maisto produkto charakteristikų, ypač jo pobūdžio, tapatybės, savybių, sudėties, kiekio, tinkamumo vartoti trukmės, kilmės, pagaminimo būdo.
               <…>
               Pirmiau nurodyti draudimai ir apribojimai taikomi ir maisto produktų reklamai bei pateikimui <…>“

               20

               Visuomenės sveikatos kodekso (code de la santé publique) R. 1322-44-13 ir R. 1322-44-14 straipsniais į nacionalinę teisę perkeltas Direktyvos 2009/54 9 straipsnis.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               21

                  Neptune Distribution užsiima natūralaus gazuoto mineralinio vandens „Saint-Yorre“ ir „Vichy Célestins“ prekyba ir platinimu.

               22

               2009 m. vasario 5 d. sprendimu dėl oficialaus pranešimo Overnės regiono konkurencijos, vartotojų ir kovos su sukčiavimu valdybos Aljė departamento skyriaus vadovas nurodė Neptune Distribution iš šio vandens etikečių ir reklamos pašalinti tokius teiginius:

                        —

                        „St‑Yorre“ natris yra daugiausia iš natrio bikarbonato. „St‑Yorre“ turi tik 0,53 g druskos (arba natrio chlorido) litre, t. y. mažiau nei litre pieno!!!“;

                        —

                        „Nereikia painioti druskos ir natrio – „Vichy Célestins“ natris yra daugiausia iš natrio bikarbonato. Ypač nereikia painioti su valgomąja druska (natrio chloridu). „Vichy Célestins“ turi tik 0,39 g druskos litre, t. y. nuo 2 iki 3 kartų mažiau nei litre pieno!“;

                        —

                        ir apskritai bet kokį teiginį, kuriuo siekiama, kad būtų manoma, jog aptariamame vandenyje yra mažai arba labai mažai druskos ar natrio.

               23

               2009 m. rugpjūčio 25 d. sprendimu ekonomikos, pramonės ir darbo ministras atmetė Neptune Distribution pagal hierarchiją viršesnei institucijai pateiktą skundą dėl šio sprendimo dėl oficialaus pranešimo.

               24

               2010 m. gegužės 27 d. sprendimu Tribunal administratif de Clermont‑Ferrand (Klermono-Ferano administracinis teismas) atmetė Neptune Distribution ieškinį, kuriuo ši siekė dėl įgaliojimų viršijimo panaikinti sprendimą dėl oficialaus pranešimo ir minėtą ministro sprendimą.

               25

                  Neptune Distribution dėl šio sprendimo pateiktas apeliacinis skundas atmestas 2011 m. birželio 9 d.Cour administrative d’appel de Lyon (Liono apeliacinis administracinis teismas) sprendimu.

               26

               Šį sprendimą Neptune Distribution apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Neptune Distribution, be kita ko, rėmėsi tuo, kad Cour administrative d’appel de Lyon padarė teisės klaidą dėl Vartotojų kodekso R. 112-7 straipsnio ir Visuomenės sveikatos kodekso R. 1322-44-13 ir R. 1322-44-14 straipsnių.

               27

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad atsakymas į šį pagrindą priklauso nuo atsakymo į klausimą, ar pagal Reglamento Nr. 1924/2006 priedą, siekiant apskaičiuoti maisto produkte esančio natrio kiekio „druskos ekvivalentą“, pagrindu laikomas tik natrio, kuris kartu su chlorido jonais sudaro natrio chloridą arba valgomąją druską, kiekis, ar bendras natrio kiekis produkte bet kokia forma.

               28

               Pastaruoju atveju vanduo, turintis daug natrio bikarbonato, galėtų nebūti laikomas turinčiu „mažai natrio ar druskos“, nors jame būtų mažai arba labai mažai natrio chlorido.

               29

               Todėl daug natrio bikarbonato turinčio natūralaus mineralinio vandens platintojas negalėtų jo etiketėse ir reklaminiuose pranešimuose pateikti bet kokios nuorodos, net ir tikslios, dėl mažo druskos ar natrio chlorido kiekio, nes ši nuoroda galėtų klaidinti pirkėją dėl bendro natrio kiekio tame mineraliniame vandenyje.

               30

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad iš 2005 m. balandžio 21 d. EFSA pranešimo matyti, jog padidėjęs kraujospūdis yra pagrindinis nepageidaujamas poveikis, nustatytas dėl padidinto natrio suvartojimo. Nors dėl to daugiausia atsakingas pats natris, chlorido jonai taip pat turi įtakos kraujospūdžio padidėjimui. Atlikti keli tyrimai, kuriais siekiama įrodyti, kad didelį natrio bikarbonato kiekį turinti dieta neturi tokio paties nepageidaujamo poveikio padidintą kraujospūdį turintiems asmenims kaip didelį natrio chlorido kiekį turinti dieta. Tiesa, EFSA 2011 m. birželio mėn. paskelbtame pranešime atsisakė į leidžiamų teiginių apie sveikatingumą sąrašą, numatytą Reglamento Nr. 1924/2006 13 straipsnio 3 dalyje, įtraukti teiginį, jog natrio bikarbonatas neturi nepageidaujamo poveikio kraujospūdžiui, dėl to, kad šiam teiginiui pagrįsti pateiktas tyrimas neturi pakankamų metodinių garantijų, kad būtų galima daryti galutines išvadas. Tačiau vien ši aplinkybė juo labiau neleidžia tvirtinti, kad natrio bikarbonatas turi būti laikomas galinčiu sukelti ar pasunkinti arterinę hipertenziją taip pat ir tokia pačia dalimi kaip natrio chloridas.

               31

               Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, yra abejonių dėl vandens, turinčio didelį kiekį natrio bikarbonato, ir vandens, turinčio didelį kiekį natrio chlorido, vartojimo lygiavertiškumo atsižvelgiant į riziką vartotojų sveikatai. Todėl reikia įvertinti, ar Neptune Distribution saviraiškos ir informacijos laisvės ir laisvės užsiimti verslu apribojimai yra būtini ir proporcingi, atsižvelgiant visų pirma į reikalavimą užtikrinti aukštą vartotojų sveikatos apsaugos lygį.

               32

               Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar pagrindą maisto produkte esančio natrio kiekio druskos ekvivalentui apskaičiuoti, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1924/2006 priedą, sudaro vien natrio, kuris kartu su chlorido jonais tampa natrio chloridu arba valgomąja druska, kiekis, ar jis apima bendrą natrio kiekį produkte bet kokia jo forma?

                        2.

                        Antruoju atveju, ar Direktyvos 2000/13 2 straipsnio 1 dalies ir Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 1 ir 2 dalių nuostatomis, siejamomis su šios direktyvos III priedu, aiškinamomis atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1924/2006 priede nustatytą natrio ir druskos lygiavertiškumo santykį, uždraudžiant mineralinio vandens platintojui etiketėse ir reklaminiuose pranešimuose nurodyti bet kokį teiginį dėl mažo druskos kiekio, kurį gali turėti jo produktas, be to, turintis didelį kiekį natrio bikarbonato, nes jis gali klaidinti pirkėją dėl bendro natrio kiekio vandenyje, pažeidžiama ES sutarties 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, siejama su Chartijos 11 straipsnio 1 dalimi (saviraiškos ir informacijos laisvė) ir 16 straipsniu (laisvė užsiimti verslu), ir EŽTK 10 straipsnis?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               33

               Pirmiausia reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam išspręsti nagrinėjamą bylą. Tokiu atveju prireikus Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Teisingumo Teismas turi išaiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (Sprendimo Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, 33 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               34

               Vadinasi, net jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmajame klausime formaliai prašo išaiškinti tik Reglamento Nr. 1924/2006 priede pateiktą druskos ekvivalento sąvoką, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam visapusišką Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris galėtų būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar šis teismas apie tai užsiminė savo pateiktame klausime. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus minėtos teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (šiuo klausimu žr. Sprendimo Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               35

               Šiuo atveju reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šio prašymo motyvuojamojoje dalyje taip pat remiasi Direktyvos 2009/54 nuostatomis.

               36

               Be to, iš šių motyvų matyti, kad tam, jog išspręstų jam pateiktą skundą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ar jo reklamoje gali būti užsimenama, kad šis vanduo turi mažai natrio arba druskos, visų pirma nurodant, kiek šiame vandenyje yra vieno cheminio junginio, kuriame yra natrio, šiuo atveju natrio chlorido arba valgomosios druskos, bet nenurodant bendro natrio kiekio visomis esamomis cheminėmis formomis, jeigu toks bendras kiekis gali viršyti natrio ar druskos ekvivalento leistinus kiekius, nustatytus Sąjungos teisės aktuose, kurie taikytini natūraliam mineraliniam vandeniui vartojamiems teiginiams ar įrašams.

               37

               Todėl pirmąjį klausimą reikia suprasti taip, kad juo iš esmės siekiama sužinoti, ar Sąjungos teisę reikia aiškinti taip, jog pagal ją draudžiama ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ar reklamoje vartoti teiginius ar įrašus, kuriais vartotojui siekiama sudaryti įspūdį, kad aptariamame vandenyje yra mažai ar labai mažai natrio ar druskos arba kad jis tinka sumažinto natrio kiekio dietai, jeigu bendras natrio visomis esamomis cheminėmis formomis kiekis viršija natrio ar druskos ekvivalento leistinus kiekius, nustatytus šioje srityje taikytinuose Sąjungos teisės aktuose.

               38

               Siekiant pateikti naudingą atsakymą į šį klausimą reikia atsižvelgti ir į Reglamento Nr. 1924/2006, ir į Direktyvos 2009/54 nuostatas.

               39

               Pagal Reglamento Nr. 1924/2006 1 straipsnio 5 dalį šis reglamentas taikomas nepažeidžiant Direktyvos 2009/54 nuostatų.

               40

               Minėtame reglamente reglamentuojami teiginiai apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą apskritai, o minėtoje direktyvoje numatytos specialios taisyklės dėl įrašų, kurie gali būti ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ir reklamoje.

               41

               Pagal Reglamento Nr. 1924/2006 8 straipsnio 1 dalį maistingumo teiginiai leidžiami tik tuo atveju, jeigu jie išvardyti šio reglamento priede ir atitinka šiame reglamente išdėstytas sąlygas.

               42

               Kalbant apie maistingumo teiginius, kuriuose nurodomas natrio ar druskos kiekis, šiame priede leidžiama maisto produktą apibūdinti kaip turintį „mažai natrio ar druskos“ arba „labai mažai natrio ar druskos“ arba vartoti kitą teiginį, kuris vartotojui gali reikšti tą patį, jeigu pirmojo teiginio atveju 100 g arba 100 ml šio produkto yra ne daugiau kaip 0,12 g natrio arba atitinkamai druskos, o antrojo minėto teiginio atveju – ne daugiau kaip 0,04 g tų pačių elementų.

               43

               Tačiau vandeniui šiuo atžvilgiu taikomos specialios taisyklės.

               44

               Konkrečiau kalbant, pirma, Reglamento Nr. 1924/2006 priede nurodyta, kad teiginys „labai mažai natrio ar druskos“ arba kitas teiginys, kuris vartotojui gali reikšti tą patį, negali būti taikomas natūraliam mineraliniam vandeniui ir kitam vandeniui.

               45

               Antra, remiantis tuo pačiu priedu, teiginys „mažai natrio ar druskos“ kaip ir bet kuris kitas teiginys, kuris vartotojui gali reikšti tą patį, leidžiami vandeniui, išskyrus natūralų mineralinį vandenį, kuris patenka į Direktyvos 2009/54 taikymo sritį, jeigu minėta vertė neviršija 2 mg natrio 100 ml, tai yra 20 mg 1 litre.

               46

               Pagal Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą nedraudžiama pateikti šios direktyvos III priede išvardytų įrašų, jeigu jie atitinka tame priede paminėtus kriterijus, o kai jų nėra – kriterijus, nustatytus nacionalinėse nuostatose, jeigu tenkinamos tam tikros techninio pobūdžio sąlygos.

               47

               Tame priede nurodytas įrašas „tinka sumažinto natrio kiekio dietai“ kartu su kriterijumi, pagal kurį „natrio kiekis mažesnis nei 20 mg/l“.

               48

               Direktyvoje 2009/54 nustatydamas didžiausią leistiną natrio kiekį tais atvejais, kai ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ar jo reklamoje vartojamas įrašas su nuoroda į mažą natrio kiekį, Sąjungos teisės aktų leidėjas neskirstė natrio pagal cheminį junginį, kuriame jis yra ar iš kurio atsiranda.

               49

               Dėl Reglamento Nr. 1924/2006 ir Direktyvos 2009/54 tikslų reikia priminti, kad, kaip nurodyta šio reglamento 1 straipsnyje, šiuo reglamentu siekiama užtikrinti veiksmingą vidaus rinkos veikimą ir aukštą vartotojų apsaugos lygį. Šiuo atžvilgiu minėto reglamento 1 ir 9 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad, be kita ko, reikia suteikti vartotojui reikalingą informaciją, kad jis galėtų rinktis žinodamas faktus (Sprendimo Ehrmann, C‑609/12, EU:C:2014:252, 40 punktas).

               50

               Pagal Direktyvos 2009/54 5 konstatuojamąją dalį natūraliam mineraliniam vandeniui taikomų bet kokių taisyklių svarbiausias tikslas yra apsaugoti vartotojų sveikatą ir neleisti, kad jie būtų klaidinami, taip pat užtikrinti sąžiningą prekybą. Šios direktyvos 9 konstatuojamojoje dalyje paaiškinta, kad, siekiant užtikrinti vartotojų informavimą, turėtų būti privalomai nurodoma natūralaus mineralinio vandens analitinė kompozicija (žr. Sprendimo Hotel Sava Rogaška, C‑207/14, EU:C:2015:414, 40 punktą).

               51

               Todėl svarbu konstatuoti, jog, priimant Reglamento Nr. 1924/2006 ir Direktyvos 2009/54 nuostatas, Sąjungos teisės aktų leidėjo nuomone, buvo būtina užtikrinti, kad vartotojas gautų tinkamą ir skaidrią informaciją apie natrio kiekį vartoti skirtame vandenyje.

               52

               Toks užtikrinimas turi būti vertinamas, be kita ko, atsižvelgiant į suvartojamo natrio kiekio svarbą žmonių sveikatai.

               53

               Kadangi neginčijama, jog natris yra įvairių cheminių junginių, be kita ko, natrio chlorido arba valgomosios druskos ir natrio bikarbonato, komponentas, jo kiekį natūraliame mineraliniame vandenyje reikia vertinti pagal Direktyvos 2009/54 nuostatas, atsižvelgiant į visą natrio kiekį natūraliame mineraliniame vandenyje, neatsižvelgiant į natrio cheminę formą.

               54

               Iš tikrųjų Direktyvos 2009/54 7 straipsnio 2 dalies a punkte nustatyta, kad natūralaus mineralinio vandens etiketėse privaloma nurodyti analitinę kompoziciją, išvardijant būdingas sudedamąsias dalis.

               55

               Nepaisant to, reikia pažymėti, kad natūralaus mineralinio vandens pakuotės, etiketės ir reklama, kuriose, be etiketėje, laikantis šio sprendimo pirmesniame punkte minėtos nuostatos, pateiktos nuorodos į bendrą natrio kiekį šiame vandenyje, yra įrašas apie mažą natrio kiekį vandenyje, gali klaidinti vartotoją, nes gali reikšti, kad šis vanduo turi mažai natrio ar druskos arba tinka sumažinto natrio kiekio dietai, nors iš tikrųjų jame yra 20 mg/l ar daugiau natrio (pagal analogiją žr. Sprendimo Teekanne, C‑195/14, EU:C:2015:361, 38–41 punktus).

               56

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip:

                        —

                        Reglamento Nr. 1924/2006 8 straipsnio 1 dalį, siejamą su šio reglamento priedu, reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama natūraliam mineraliniam vandeniui ir kitam vandeniui vartoti teiginį „labai mažai natrio ar druskos“ ir bet kurį kitą teiginį, kuris vartotojui gali reikšti tą patį,

                        —

                        Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 2 dalį, siejamą su šios direktyvos III priedu, reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ar jo reklamoje pateikti teiginius arba įrašus, dėl kurių vartotojas gali manyti, kad aptariamame vandenyje yra mažai natrio ar druskos arba kad jis tinka sumažinto natrio kiekio dietai, jeigu bendras visų esamų cheminių formų natrio kiekis yra 20 mg/l arba daugiau.

         Dėl antrojo klausimo

               57

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Direktyvos 2000/13 2 straipsnio 1 dalis ir Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 1 ir 2 dalys, siejamos su pastarosios direktyvos III priedu ir Reglamento Nr. 1924/2006 priedu, galioja tiek, kiek jomis uždrausta ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ar jo reklamoje nurodyti bet kokį teiginį ar įrašą dėl mažo natrio chlorido arba valgomosios druskos kiekio, jei toks teiginys ar įrašas gali klaidinti vartotoją dėl bendro natrio kiekio aptariamame vandenyje.

               58

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo įvertinti šių nuostatų galiojimą atsižvelgiant į ES sutarties 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, siejamą su Chartijos 11 straipsnio 1 dalimi ir 16 straipsniu, ir į EŽTK 10 straipsnį.

               59

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo įvertinti Direktyvos 2000/13 nuostatos galiojimą, nors ji neginčijama pagrindinėje byloje.

               60

               Direktyvos 2000/13 2 straipsnio 1 dalies a punkte ir 3 dalyje tik numatyta, kad ženklinimas, pateikimas ir reklamavimas neturi klaidinti pirkėjo, visų pirma dėl maisto produktų charakteristikų.

               61

               Be to, kitaip nei Reglamento Nr. 1924/2006 ir Direktyvos 2009/54 nuostatose, Direktyvos 2000/13 nuostatose nėra natūralaus mineralinio vandens gamintojams ir platintojams taikomų konkrečių reikalavimų, susijusių su teiginių ar įrašų, kurie gali reikšti, kad atitinkamas vanduo turi mažai arba labai mažai natrio ar druskos arba tinka sumažinto natrio kiekio dietai, vartojimu.

               62

               Taigi šioje byloje reikia išnagrinėti tik Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 1 ir 2 dalių, siejamų su šios direktyvos III priedu ir Reglamento Nr. 1924/2006 priedu, galiojimą.

               63

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad saviraiškos ir informacijos laisvė įtvirtinta Chartijos, kuri pagal ES sutarties 6 straipsnio 1 dalį turi tokią pačią teisinę galią kaip Sutartys, 11 straipsnyje.

               64

               Ši laisvė taip pat ginama pagal EŽTK 10 straipsnį, kuris, kaip matyti iš Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos, be kita ko, taikomas verslininko komercinio pobūdžio informacijos skleidimui, visų pirma reklaminių pranešimų forma (žr. 1994 m. vasario 24 d. EŽTT sprendimo Casado Coca / Ispanija, serija A Nr. 285, 35 ir 36 punktus ir 2003 m. gruodžio 11 d. EŽTT sprendimo Krone Verlag GmbH & Co. KG / Austrija (Nr. 3), Recueil des arrêts et décisions 2003-XII, 19 ir 20 punktus)

               65

               Kadangi Chartijos 11 straipsnyje numatytos saviraiškos ir informacijos laisvės prasmė ir taikymo sritis, kaip matyti iš Chartijos 52 straipsnio 3 dalies ir su Chartija susijusių išaiškinimų, yra tokios pačios, kaip EŽTK įtvirtintos atitinkamos laisvės atveju, reikia konstatuoti, kad ši laisvė apima ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ir jo reklamoje verslininko vartojamus teiginius ir įrašus, kuriuose minimas natrio ar druskos kiekis tokiame vandenyje.

               66

               Be to, dėl laisvės užsiimti verslu, saugomos pagal Chartijos 16 straipsnį, reikia pažymėti, kad ją reikia vertinti atsižvelgiant į jos socialinę funkciją (šiuo klausimu žr. Sprendimo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 54 punktą).

               67

               Draudimas ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ir jo reklamoje vartoti bet kokį teiginį ar įrašą, kuriame minimas mažas natrio tokiame vandenyje kiekis ir kuris gali suklaidinti vartotoją dėl tokio kiekio, yra kišimasis į verslininko saviraiškos ir informacijos laisvę ir jo laisvę užsiimti verslu.

               68

               Tačiau, kadangi šios laisvės vis dėlto gali būti ribojamos, bet koks jų įgyvendinimo apribojimas pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių laisvių esmės. Be to, pagal tą pačią nuostatą, remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.

               69

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, pirma, šio sprendimo 67 punkte minėtas kišimasis yra numatytas teisės akte, tai yra Reglamento Nr. 1924/2006 8 straipsnio 1 dalyje, kuri siejama su šio reglamento priedu, ir Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 2 dalyje, kuri siejama su šios direktyvos III priedu.

               70

               Antra, šiomis nuostatomis nekeičiama verslininko saviraiškos ir informacijos laisvės esmė, nes jomis tik nustatytos tam tikros sąlygos, kurias turi atitikti vartotojui teikiama informacija apie natrio ar druskos kiekį natūraliame mineraliniame vandenyje, kaip antai sąlygos, išdėstytos šio sprendimo 44–56 punktuose.

               71

               Be to, pagrindinėje byloje ginčijamomis teisės aktų nuostatomis tikrai nedraudžiama natūralaus mineralinio vandens gamyba ir prekyba juo, o tik aiškiai apibrėžtoje srityje nustatomi tam tikri jo ženklinimo ir reklamavimo ribojimai. Taigi, minėtos teisės aktų nuostatos nedaro įtakos laisvės užsiimti verslu esmei (šiuo klausimu žr. Sprendimo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 57 ir 58 punktus).

               72

               Taigi, kaip išdėstyta šio sprendimo 49–52 punktuose, Reglamento Nr. 1924/2006 ir Direktyvos 2009/54 nuostatomis, kuriose numatyti pagrindinėje byloje nagrinėjamų teiginių ir įrašų vartojimo ribojimai, siekiama užtikrinti aukštą vartotojo apsaugos lygį, tinkamą ir skaidrų vartotojo informavimą apie natrio kiekį vartoti skirtame vandenyje, užtikrinti sąžiningą prekybą, taip pat apsaugoti žmonių sveikatą.

               73

               Kaip savo išvados 46 punkte nurodė generalinis advokatas, aukšto lygio žmonių sveikatos apsauga ir vartotojų apsauga yra teisėti bendrojo intereso tikslai, kurie įgyvendinami Sąjungos teise pagal SESV 9, 12 straipsnius, 114 straipsnio 3 dalį, 168 straipsnio 1 dalį, 169 straipsnio 1 dalį, taip pat Chartijos 35 ir 38 straipsnius.

               74

               Būtinybė užtikrinti, kad vartotojas turėtų kuo tikslesnę ir skaidresnę informaciją apie produkto charakteristikas, išlieka glaudžiai susijusi su žmonių sveikatos apsauga ir yra bendrojo intereso klausimas (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugpjūčio 25 d. EŽTT sprendimo Hertel / Šveicarija, Recueil des arrêts et décisions 1998-VI, 47 punktą ir 2000 m. gegužės 2 d. EŽTT sprendimo Bergens Tidende ir kt. / Norvegija, Recueil des arrêts et décisions 2000-IV, 51 punktą), o tai gali pateisinti verslininko saviraiškos ir informacijos laisvės bei laisvės užsiimti verslu ribojimus.

               75

               Šiomis aplinkybėmis ginčijamų nuostatų galiojimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į būtinybę suderinti reikalavimus, susijusius su šių skirtingų Sąjungos teisės sistemoje saugomų pagrindinių teisių ir teisėtų tikslų apsauga ir teisinga jų pusiausvyra (šiuo klausimu žr. Sprendimo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 47 punktą).

               76

               Proporcingumo principo taikymo sąlygų teisminės kontrolės klausimu reikia pripažinti plačią Sąjungos teisės aktų leidėjo diskreciją šioje byloje nagrinėjamoje srityje, kuri apima politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio pasirinkimus ir kurioje jis turi atlikti sudėtingus vertinimus (šiuo klausimu žr. Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, 123 punktą ir Sprendimo Alliance for Natural Health ir kt., C‑154/04 ir C‑155/04, EU:C:2005:449, 52 punktą).

               77

               Šiuo klausimu svarbu pažymėti, kad, pirma, net jeigu teiginys ar įrašas, kuriame minimas su chlorido jonais susijungusio natrio kiekis natūraliame mineraliniame vandenyje, galėtų būti laikomas išsamiu, jis pasirodo esąs neišsamus, jeigu reiškia, kad vandenyje yra mažai natrio, nors iš tikrųjų bendras natrio kiekis viršija Sąjungos teisės aktuose nustatytas ribas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 51 punktą).

               78

               Esant tokiai situacijai, ant pakuočių, etikečių ar reklamoje pateikiama informacija, kuri apima tą teiginį ar įrašą, gali suklaidinti vartotoją dėl mineraliniame vandenyje esančio natrio kiekio, nagrinėjamo pagrindinėje byloje.

               79

               Antra, negalima pritarti Neptune Distribution argumentams, kad tikrinamos nuostatos viršija tai, kas būtina vartotojų sveikatai apsaugoti, nes jos taikomos vienodai visų cheminių formų natriui, įskaitant natrio bikarbonatą, nors ši molekulė neturi nepageidaujamo poveikio žmonių sveikatai – tik natrio chloridas sukelia arterinę hipertenziją.

               80

               Nors nereikia atsakyti į klausimą, ar natrio, susijungusio su chlorido jonais, perteklinio vartojimo kenksmingas pobūdis, susijęs su arterinės hipertenzijos rizika, yra panašus į riziką, susijusią su kitame cheminiame junginyje, natrio bikarbonate, esančiu natriu, reikia konstatuoti, kad šią riziką nustatė Sąjungos teisės aktų leidėjas, atsižvelgdamas, pirma, į būtinybę apsaugoti žmonių sveikatą ir, antra, į atsargumo principą šioje srityje.

               81

               Taigi, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 49 punkte, Sąjungos teisės aktų leidėjas privalo atsižvelgti į atsargumo principą, pagal kurį, jei kyla abejonių dėl pavojaus žmonių sveikatai buvimo ar jo masto, apsaugos priemonių galima imtis nelaukiant, kol bus visiškai įrodyta, jog šis pavojus realus ir rimtas (žr. Sprendimo Acino / Komisija, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, 57 punktą).

               82

               Jeigu paaiškėja, kad dėl atliktų tyrimų rezultatų neįtikinamumo neįmanoma neabejotinai nustatyti nurodomo pavojaus buvimo arba apimties, tačiau realaus pavojaus visuomenės sveikatai tikimybė išlieka tuo atveju, jeigu pavojus pasitvirtintų, atsargumo principas pateisina ribojamųjų priemonių ėmimąsi (šiuo klausimu žr. Sprendimo Acino / Komisija, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, 58 punktą).

               83

               Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą medžiagą ir, be kita ko, į šio sprendimo 30 punkte minėtą 2005 m. balandžio 21 d. EFSA pranešimą, kuriuo remtasi sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, neatrodo, kad būtų pašalinta įvairiuose cheminiuose junginiuose, visų pirma natrio bikarbonate, esančio natrio perteklinio vartojimo rizika žmonių sveikatai.

               84

               Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo pagrįstai nuspręsti, kad nuostatose, dėl kurių pateiktas pirmasis klausimas, esantys suvaržymai ir apribojimai, susiję su teiginių ir įrašų, kuriuose minimas mažas natūraliame mineraliniame vandenyje esančio natrio kiekis, vartojimu, yra tinkami ir būtini žmonių sveikatai Sąjungoje apsaugoti.

               85

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad kišimasis į verslininko saviraiškos ir informacijos laisvę ir jo laisvę užsiimti verslu šiuo atveju proporcingas siekiamiems tikslams.

               86

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad, išnagrinėjus antrąjį klausimą, nenustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 1 ir 2 dalių, siejamų su šios direktyvos III priedu ir Reglamento Nr. 1924/2006 priedu, galiojimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               87

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2006 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1924/2006 dėl teiginių apie maisto produktų maistingumą ir sveikatingumą, iš dalies pakeisto 2008 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 107/2008, 8 straipsnio 1 dalį, siejamą su šio reglamento priedu, reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama natūraliam mineraliniam vandeniui ir kitam vandeniui vartoti teiginį „labai mažai natrio ar druskos“ ir bet kurį kitą teiginį, kuris vartotojui gali reikšti tą patį.

                           2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/54/EB dėl natūralaus mineralinio vandens eksploatavimo ir pateikimo į rinką 9 straipsnio 2 dalį, siejamą su šios direktyvos III priedu, reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama ant natūralaus mineralinio vandens pakuočių, etikečių ar jo reklamoje pateikti teiginius arba įrašus, dėl kurių vartotojas gali manyti, kad aptariamame vandenyje yra mažai natrio ar druskos arba kad jis tinka sumažinto natrio kiekio dietai, jeigu bendras visų esamų cheminių formų natrio kiekis yra 20 mg/l arba daugiau.

                           2.

                           Išnagrinėjus antrąjį klausimą nenustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 2009/54 9 straipsnio 1 ir 2 dalių, siejamų su šios direktyvos III priedu ir Reglamento Nr. 1924/2006 priedu, galiojimą.

                     Parašai.

            (
            *
         )   Proceso kalba: prancūzų.


2013 m. spalio 25 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Chrysanthe Moschonaki. # Byla T-476/11 P.


2017 m. sausio 25 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Sun System Kereskedelmi és Szolgáltató Kft. prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo „Choco Love“ paraiška – Ankstesni vaizdinis ir žodiniai nacionaliniai ir Europos Sąjungos prekių ženklai CHOCOLATE, CSOKICSŐ ir „Chocolate Brown“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-325/15.


1996 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Akli Chehab prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-10/95.


2016 m. rugsėjo 22 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Grupo de originación y análisis, SL prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Europos Sąjungos vaizdinio prekių ženklo BK PARTNERS paraiška – Ankstesnis žodinis ir vaizdinis nacionalinis prekių ženklas „bk.“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-228/15.


title: 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Georgios Agorastoudis ir kt. (C-187/05), Ioannis Pannou ir kt. (C-188/05), Kostandinos Kotsabougioukis ir kt. (C-189/05) ir Georgios Akritopoulos ir kt. (C-190/05) prieš Goodyear Hellas ABEE.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Areios Pagos - Graikija.#Kolektyviniai atleidimai - Direktyva 75/129/EEB - 1 straipsnio 2 dalies d punktas - Įmonės veiklos nutraukimas teismo sprendimu - Įmonės veiklos nutraukimas vien tik darbdavio valia.#Sujungtos bylos C-187/05 iki C-190/05.

text:
      Sujungtos bylos C-187/05–C-190/05
      Georgios Agorastoudis ir kt.
      prieš
      Goodyear Hellas ABEE
      (Areios Pagos prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Kolektyviniai atleidimai iš darbo – Direktyva 75/129/EEB – 1 straipsnio 2 dalies d punktas – Įmonės veiklos nutraukimas teismo sprendimu – Įmonės veiklos nutraukimas vien darbdavio valia“
      Sprendimo santrauka
      Socialinė politika – Teisės aktų derinimas – Kolektyviniai atleidimai iš darbo – Direktyva 75/129
      (Tarybos direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punktas)
      Direktyva 75/129 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo turi būti aiškinama
         taip, kad ji yra taikytina kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai lėmė įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas
         visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, ir šios direktyvos
         netaikymo jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis pateisinti negali.

      (žr. 45 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 7 d.(*)

      „Kolektyviniai atleidimai iš darbo – Direktyva 75/129/EEB – 1 straipsnio 2 dalies d punktas – Įmonės veiklos nutraukimas teismo sprendimu – Įmonės veiklos nutraukimas vien darbdavio valia“
      Sujungtose bylose C‑187/05 – C‑190/05
      dėl 2005 m. kovo 17 d. Areios Pagos (Graikija) sprendimais pagal EB 234 straipsnį pateiktų prašymų, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2005 m. balandžio 27 d.,
         priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Georgios Agorastoudis ir kt. (C‑187/05),

      Ioannis Pannou ir kt. (C‑188/05),

      Kostandinos Kotsabougioukis ir kt. (C‑189/05),

      Georgios Akritopoulos ir kt. (C‑190/05),

      prieš
      Goodyear Hellas ABEE,
      dalyvaujant
      Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE),
      Ergatoypalliliko kentro Thessalonikis (C‑187/05 ir C‑189/05),

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric, E. Juhász (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. balandžio 27 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        G. Agorastoudis ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,

      –        I. Pannou ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,

      –        K. Kotsabougioukis ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,

      –        G. Akritopoulos ir kt., atstovaujamų dikigoros A. Kazakos,

      –        Goodyear Hellas ABEE, atstovaujamos dikigori K. Kremalis ir I.‑D. Filiotis,

      –        Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE), atstovaujamos dikigoros A. Kazakos,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande ir G. Rozet,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su 1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyvos 75/129/EEB dėl valstybių narių
         įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo, suderinimo (OL L 48, p. 29) 1 straipsnio 2 dalies d punkto aiškinimu.

      2        Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ginčus tarp atleistų darbuotojų ir jų ankstesnio darbdavio dėl jų kolektyvinio atleidimo
         iš darbo teisėtumo, vien šio darbdavio valia nutraukus įmonės veiklą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyva 75/129, pagrįsta EEB sutarties 100 straipsniu (po pakeitimo – EB sutarties 100 straipsnis, vėliau tapęs EB 94 straipsniu),
         siekiama, remiantis jos pirma konstatuojamąja dalimi, „kad darbuotojams būtų garantuota didesnė apsauga kolektyvinių atleidimų
         iš darbo atveju, atsižvelgiant į subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį Bendrijoje“. Šios direktyvos antroje
         konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „nepaisant didėjančio suartėjimo, vis dar išlieka skirtumai tarp valstybėse narėse
         galiojančių nuostatų dėl praktinių susitarimų ir procedūrų, susijusių su tokiais kolektyviniais atleidimais iš darbo, ir dėl
         priemonių, palengvinančių atleidimo iš darbo pasekmes darbuotojams“. Dėl šios priežasties šios direktyvos penktoje konstatuojamojoje
         dalyje yra įtvirtinta, kad šis valstybėse narėse galiojančių nuostatų derinimas turi būti skatinamas, kartu išlaikant padarytą
         pažangą, kaip apibrėžta EEB sutarties 117 straipsnyje (po pakeitimo – EB sutarties 117 straipsnis, (EB sutarties 117–120 straipsniai
         buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais).

      4        Direktyvos 75/129 1 straipsnis jos taikymo sritį apibrėžia taip:

      „1.      Šioje direktyvoje:
      a)      „kolektyvinis atleidimas iš darbo“ yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių
         su atitinkamais atskirais darbuotojais, jeigu pagal valstybių narių pasirinkimą atleidimų iš darbo skaičius yra:

      –        per 30 dienų laikotarpį:
      1.      ne mažiau kaip 10 įmonėse, kuriose paprastai dirba daugiau kaip 20 ir mažiau kaip 100 darbuotojų;
      2.      ne mažiau kaip 10 % visų darbuotojų įmonėse, kuriose paprastai dirba ne mažiau kaip 100, bet mažiau kaip 300 darbuotojų;
      3.      ne mažiau kaip 30 įmonėse, kuriose paprastai dirba 300 darbuotojų arba daugiau;
      –        arba per 90 dienų laikotarpį — ne mažiau kaip 20, nepriklausomai nuo atitinkamose įmonėse paprastai dirbančių darbuotojų skaičiaus;
      <…>
      2.      Ši direktyva netaikoma:
      a)      kolektyviniams atleidimams iš darbo, pasibaigus terminuotoms darbo sutartims arba darbo sutartims, sudarytoms tam tikriems
         darbams atlikti, išskyrus tuos atvejus, kai darbuotojai atleidžiami iš darbo prieš pasibaigiant tokioms sutartims;

      b)      asmenims, dirbantiems valstybės valdymo įstaigose arba įstaigose, kurių veiklą reglamentuoja viešoji teisė (o valstybėse narėse,
         kuriose taip apibrėžtų įstaigų nėra – dirbantiems lygiavertėse įstaigose);

      c)      jūrų laivų įguloms;
      d)      darbuotojams, atleistiems iš darbo įmonės veiklą nutraukus teismo sprendimu.“
      5        Direktyvos 75/129 2 straipsnis numato tam tikras pareigas, taikomas darbdaviui, kuris numato kolektyvinius atleidimus iš darbo.
         Visų pirma, jis turi pradėti konsultuotis su darbuotojų atstovais, kokiais būdais ir priemonėmis galima išvengti atleidimų
         arba sumažinti atleidžiamų darbuotojų skaičių, taip pat sušvelninti šių atleidimų padarinius. Antra, kad darbuotojų atstovai
         galėtų pateikti konstruktyvius pasiūlymus, jis turi pareigą jiems pateikti visą svarbią informaciją ir kiekvienu atveju juos
         raštu informuoti apie planuojamo atleidimo priežastis, darbuotojų, kurie turi būti atleisti, skaičių, paprastai dirbančių
         darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį jis numato atleisti numatytus darbuotojus.

      6        Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Darbdaviai raštu informuoja kompetentingą valstybinę instituciją apie visus planuojamus kolektyvinius atleidimus iš darbo.
      Tokį pranešimą sudaro visa svarbi informacija apie planuojamus kolektyvinius atleidimus bei 2 straipsnyje nurodytas konsultacijas
         su darbuotojų atstovais ir ypač apie atleidimų priežastis, darbuotojų, kuriuos reikia atleisti, skaičių, paprastai dirbančių
         darbuotojų skaičių ir laikotarpį, per kurį darbuotojai turi būti atleisti.“

      7        Minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalis numato:

      „Numatomi kolektyviniai atleidimai, apie kuriuos pranešama kompetentingai valstybės institucijai, gali būti vykdomi ne anksčiau
         kaip praėjus 30 dienų po 3 straipsnio 1 dalyje nurodyto pranešimo pateikimo <…>

      <...>“
      8        Galiausiai, šios direktyvos 5 straipsnis nustato, kad ji „nedraudžia valstybėms narėms taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius
         įstatymus ir kitus teisės aktus“.

      9        1989 m. gruodžio 9 d. Europos Sąjungos Vadovų Tarybos susitikime Strasbūre priėmus Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių
         teisių chartiją, Direktyva 75/129 buvo pakeista 1992 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 92/56/EEB (OL L 245, p. 3). Šis pakeitimas
         iš esmės susijęs su Direktyvos 75/129 2 straipsnyje numatytos darbdavio pareigos informacijos ir konsultacijų su darbuotojų
         atstovais srityje sustiprinimu bei, šią direktyvą papildęs 5a straipsniu, su valstybių narių pareiga numatyti, kad darbuotojų
         atstovai ir (arba) darbuotojai galėtų naudotis administracinėmis ir (arba) teisminėmis procedūromis norint užtikrinti įsipareigojimų
         pagal Direktyvą 75/129 įgyvendinimą.

      10      Šiais pakeitimais buvo panaikintas Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punktas.

      11      Tomis pačiomis aplinkybėmis Direktyvos 75/129 3 straipsnio 1 dalis buvo papildyta šia antrąja pastraipa:

      „Tačiau valstybės narės gali numatyti, kad planuojamų kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai įmonės veikla nutraukiama
         teismo sprendimu, darbdavys privalo raštu informuoti kompetentingą valstybinę instituciją tik tuo atveju, jeigu ji to prašo.“

      12      Direktyva 92/56 taip pat numatė, kad Direktyvos 75/129 4 straipsnis papildomas ketvirta dalimi, kuri suformuluota taip:

      „Valstybės narės nebūtinai turi taikyti šį straipsnį kolektyviniam atleidimui iš darbo dėl įmonės veiklos nutraukimo pagal
         teismo sprendimą.“

       Nacionalinės teisės aktai
      13      Direktyva 75/129 į Graikijos teisę buvo perkelta Įstatymu Nr. 1387/1983.

      14      Šio įstatymo 3 straipsnis numato, kad darbuotojai darbdavio išsamiai raštu informuojami apie numatomus kolektyvinius atleidimus
         iš darbo ir jų priežastis bei darbdavio pareigą iš anksto konsultuotis su darbuotojų atstovais ir pastariesiems pranešti visą
         informaciją, kuri jiems leistų pateikti konstruktyvius pasiūlymus. Jis taip pat numato darbdavio pareigą šią informaciją pranešti
         kompetentingai valstybės institucijai. Be to, šio įstatymo 5 straipsnio 3 dalyje yra įtvirtinta darbuotojams palanki nuostata,
         kuria remiantis, jei šalys nepasiekia susitarimo, atsižvelgdamas į situaciją nagrinėjamoje rinkoje ir įmonėje darbo ministras
         ar prefektas gali konsultacijoms skirtą terminą pratęsti dvidešimčia dienų arba nepatvirtinti visų numatomų atleidimų iš darbo
         ar jų dalies.

      15      Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punktas į vidaus teisę buvo perkeltas Įstatymo Nr. 1387/1983 2 straipsnio 2 dalies
         c punktu, kuris nustato:

      „Šio įstatymo nuostatos netaikomos darbuotojams, atleistiems dėl įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo pirmosios instancijos
         teismo sprendimu.“

      16      Direktyva 92/56 padaryti pakeitimai į nacionalinę teisę buvo perkelti Įstatymais Nr. 2736/1999 ir Nr. 2874/2000, priimtais
         vėliau, negu atsirado pagrindinėse bylose nagrinėjamos faktinės aplinkybės – 1996 m. liepos mėnesį. Direktyvos 92/56 2 straipsnyje
         nustatytas terminas šiems pakeitimams perkelti į vidaus teisę pasibaigė 1994 m. birželio 24 d., tai yra iki šių faktinių aplinkybių
         atsiradimo.

       Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas
      17      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimų matyti, kad ieškovai pagrindinėse bylose pagal neterminuotas
         darbo sutartis dirbo bendrovės Goodyear Hellas SA gamybos padalinyje, esančiame Salonikų pramoninėje zonoje. Šios gamyklos veikla iš esmės buvo automobilių padangų ir padangų
         kamerų bei padangų taisymo ir atnaujinimo medžiagų gamyba. Ši gamykla, kuri buvo organizuota žmogiškųjų ir technologinių išteklių
         struktūra, buvo nagrinėjamos įmonės gamybos padalinys, atskirtas nuo Atėnuose įsteigto jos prekybos padalinio ir jo atžvilgiu
         buvo ekonomiškai savarankiška.

      18      1996 m. liepos 19 d. Jungtinėse Amerikos Valstijose įsteigtos pagrindinės bendrovės Goodyear visuotinis akcininkų susirinkimas nusprendė nutraukti gamybos veiklą ir nuo 1996 m. liepos 22 d. galutinai nutraukti Salonikuose
         esančios gamyklos veiklą. Nuo tos pačios datos, nesilaikant dar galiojusiame Įstatyme Nr. 1387/1983 numatytų kolektyvinio
         atleidimo iš darbo tvarkos ir procedūrų, buvo nutrauktos įmonės gamybos padalinio darbuotojų, tai yra apytiksliai 340 asmenų,
         darbo sutartys. Šis gamybos padalinys pradėtas išmontuoti 1996 m. spalio mėnesį.

      19      Atleistų darbuotojų ieškinius, pareikštus dėl po šio veiklos nutraukimo priimtų sprendimų, atmetė pirmosios instancijos teismas
         bei bylą nagrinėjęs apeliacine tvarka Efeteio (Atėnų apeliacinis teismas). Pastarasis teismas laikėsi nuomonės, kad, remiantis nusistovėjusia Graikijos teismų praktika,
         kadangi Graikijos teisė nenumato, jog visam laikui nutraukiant įmonės veiklą darbdavio valia turėtų būti priimtas teismo sprendimas,
         darbdaviui nėra taikomos Direktyvoje 75/129 ir ją perkeliančiame nacionaliniame įstatyme numatytos pareigos.

      20      Šiomis aplinkybėmis Areios Pagos, į kurį buvo kreiptasi kasacine tvarka, nusprendė keturiose pagrindinėse bylose sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo
         Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:

      „Kadangi Graikijos teisė nenumato, kad prieš visam laikui nutraukiant įmonės ar ūkio subjekto veiklą darbdavio valia turėtų
         būti priimtas teismo sprendimas, ar Direktyvos 75/129 nuostatos šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies d punkto prasme yra
         taikomos kolektyviniams atleidimams iš darbo dėl įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo visam laikui, dėl kurio sprendimas
         priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo?“

      21      2005 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi šios bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė
         ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.

       Dėl prejudicinio klausimo
      22      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės norėtų sužinoti, ar kolektyvinių atleidimų iš
         darbo atveju, kai tai sąlygojo įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien
         darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, Direktyva 75/129 yra taikoma ar netaikoma ir, konkrečiai tariant,
         ar šios direktyvos netaikymą gali (ar negali) pateisinti jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis.

      23      Teisingumo Teismui pateikto klausimo esmė glūdi nusistovėjusioje Graikijos teismų praktikoje taikant Direktyvą 75/129 ir ją
         perkeliantį nacionalinį įstatymą.

      24      Pagal šią teismų praktiką, jei sprendimas dėl įmonės veiklos nutraukimo visam laikui priimamas vien darbdavio valia, remiantis
         Konstitucijos garantuota ekonomine ir finansine laisve, kuria jis naudojasi, nepriklausomai nuo teismo sprendimo buvimo, Direktyva 75/129
         netaikoma. Iš tiesų jos taikymas yra susijęs su sąlyga, kad atitinkama įmonė tebevykdo veiklą.

      25      Šis aiškinimas nėra paremtas nei Direktyvos 75/129 turiniu nei ja siekiamu tikslu ar jos paskirtimi, nei su šia direktyva
         susijusia Teisingumo Teismo praktika.

      26      Pirma, Direktyvos 75/129 turinys, būtent jos 1 straipsnio 1 dalies a punktas ir 2 dalies d punktas, yra aiškūs ir todėl nelieka
         jokių pagristų abejonių dėl šios direktyvos taikymo srities ir sąlygų.

      27      Remiantis direktyvos 1 straipsnio 1 dalies a punktu, „kolektyvinis atleidimas iš darbo yra atleidimas iš darbo, kai darbdavys
         taip elgiasi dėl vienos arba kelių priežasčių, nesusijusių su atitinkamais atskirais darbuotojais“. Šis apibrėžimas pats savaime
         yra pakankamai tikslus ir jame nėra jokio neapibrėžtumo.

      28      Teisingumo Teismas šią „atleidimo iš darbo“ sąvoką išaiškino pažymėdamas, kad ši sąvoka turi atskirą reikšmę Bendrijos teisės
         prasme ir turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma visiems atvejams, kuriais darbo sutartis nutraukiama ne darbuotojo valia
         ir be jo sutikimo (2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑55/02, Rink. p. I‑9387, 49 ir 50 punktai).

      29      Dėl Direktyvos 75/129 1 straipsnio 1 dalies a punkte įtvirtintos taisyklės reikia pažymėti, kad šios direktyvos 1 straipsnio
         2 dalyje nurodyti keturi jos netaikymo atvejai turi būti laikomi ribotu ir baigtiniu sąrašu. Be to, kaip šios taisyklės išimtys,
         jie turi būti aiškinami siaurai (šiuo klausimu žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Lauge ir kt., C‑250/97, Rink. p. I‑8737, 19 punktą).

      30      Ketvirtoji iš šių išimčių, būtent numatyta Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punkte, kurią savo klausime nurodo prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra susijusi su šios direktyvos netaikymu atleidimams iš darbo, kuriuos lėmė
         įmonės veiklos nutraukimas „teismo sprendimu“.

      31      Šią nuostatą galima aiškinti tik taip, kad šios direktyvos netaikyti yra leidžiama tik tada, kai įmonės veikla yra nutraukiama
         teismo sprendimu, pavyzdžiui, sprendimu, kuriuo skelbiamas įmonės bankrotas ar likvidavimas.

      32      Visais kitais atvejais, pavyzdžiui, tada, kai sprendimas dėl atitinkamos įmonės veiklos nutraukimo visam laikui yra priimamas
         vien darbdavio valia ir kai jis pagrįstas ekonominio pobūdžio ar kitokiais sumetimais, iš Direktyvos 75/129 kylančios darbdavio
         pareigos tebegalioja. Tai, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas, nenumato, jog iki įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimo visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio
         valia, turi būti priimtas teismo sprendimas, šiuo atžvilgiu yra nesvarbu.

      33      Reikia priminti, kad Direktyvos 75/129 1 straipsnio 2 dalies d punkte įtvirtinta išimtis nuo 1994 m. birželio 24 d. buvo panaikinta
         Direktyva 92/56, kuri taip sustiprino siekiamą tikslą. Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių metu visais
         kolektyvinio atleidimo iš darbo nutraukus įmonės veiklą atvejais, netgi tada, kai tai buvo teismo sprendimo pasekmė, darbdavys
         turėjo pareigą informuoti darbuotojus ir su jais konsultuotis.

      34      Antra, kalbant apie Direktyva 75/129 siekiamą tikslą, reikia priminti, jog, kaip tai nurodyta jos pirmoje konstatuojamojoje
         dalyje, šia direktyva siekiama darbuotojams garantuoti didesnę apsaugą kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju. Teisingumo
         Teismas ne kartą priminė šį darbuotojų apsaugos tikslą (žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Rockfon, C‑449/93, Rink. p. I‑4291, 29 punktą ir minėto sprendimo Lauge ir kt. 19 punktą).

      35      Teisingumo Teismas pabrėžė, jog Direktyva 75/129 nekelia pavojaus darbdavio laisvei vykdyti kolektyvinius atleidimus iš darbo
         ar jų nevykdyti ir kad vienintelis jos tikslas yra tas, kad prieš šiuos atleidimus iš darbo būtų konsultuojamasi su profesinėmis
         sąjungomis bei informuojama kompetentinga valstybės institucija (1985 m. vasario 12 d. Sprendimo Nielsen & Søn, 284/83, Rink. p. 553, 10 punktas).

      36      Be jokių abejonių, taip yra ir tada, kai dėl darbdaviui svarbių priežasčių pastarasis numato nutraukti savo įmonės veiklą.
         Kaip tai teisingai pažymi Europos Bendrijų Komisija, Direktyva 75/129 suderinami ne įmonės veiklos nutraukimo visam laikui
         būdai, tai yra ne situacijos, kai teismo sprendimas yra reikalingas ar nereikalingas, o vykdant kolektyvinius atleidimus iš
         darbo taikytina procedūra.

      37      Atsižvelgdamas į Direktyva 75/129 siekiamą tikslą, Teisingumo Teismas pateikė labai platų šioje direktyvoje įtvirtintos sąvokos
         „įmonė“ apibrėžimą, siekdamas kuo labiau apriboti kolektyvinių atleidimų iš darbo, kuriems dėl šios sąvokos teisinio kvalifikavimo
         nacionaliniu lygmeniu negali būti taikoma ši direktyva, atvejus (žr. minėto sprendimo Rockfon 31 ir 32 punktus).

      38      Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad Direktyva 75/129 buvo priimta EEB sutarties 100 ir 117 straipsnių pagrindu, pastarajai
         nuostatai esant susijus su būtinumu, kad valstybės narės skatintų darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygų gerinimą, kad palaikant
         jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo (žr. minėto sprendimo Rockfon 29 punktą).

      39      Trečia, reikia pabrėžti, kad prieš tai pateiktas aiškinimas ir su juo susijusios išvados išplaukia iš jau esamos Teisingumo
         Teismo praktikos.

      40      1985 m. kovo 28 d. Sprendime Komisija prieš Belgiją (215/83, Rink. p. 1039, 13–19 punktai) Teisingumo Teismas aiškiai konstatavo, kad atitinkama valstybė narė pažeidė įsipareigojimus
         tuo pagrindu, kad ji neužtikrino Direktyva 75/129 numatytos apsaugos visais atvejais, kai kolektyviniai atleidimai iš darbo
         buvo vykdomi įmonių veiklą nutraukus ne teismo sprendimu. Bent jau nuo šio sprendimo priėmimo dienos Direktyvos 75/129 1 straipsnio
         2 dalies d punkte numatytos išimties prasmė neturėjo kelti jokių abejonių.

      41      Direktyvos 75/129 3 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje ir 4 straipsnio 4 dalyje įtvirtintos išimtys, nustatytos Direktyva 92/56,
         Teisingumo Teismo buvo išaiškintos minėtame sprendime Lauge ir kt. (18 punktas), kuriuo remiantis, tam, kad nagrinėjamos išimtys būtų taikytinos, įmonės veikla neturi būti nutraukta ir kolektyviniai
         atleidimai iš darbo neturi būti vykdomi iki bankrotą skelbiančio teismo sprendimo paskelbimo.

      42      Be to, minėtame sprendime Komisija prieš Portugaliją (66 punktas ir rezoliucinė dalis) Teisingumo Teismas nusprendė, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal
         Direktyvą 75/129, nes ji susiaurino kolektyvinių atleidimų iš darbo sąvoką, taikydama ją tik atleidimams iš darbo dėl struktūrinių,
         technologinių arba konjunktūrinių priežasčių ir netaikydama šios sąvokos atleidimams iš darbo dėl kitų nesusijusių su darbuotojais
         priežasčių.

      43      Galiausiai reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybių narių pareiga pasiekti direktyvoje
         numatytą tikslą, kad būtų laikomasi EB 249 straipsnio trečiosios dalies, taikoma visoms nacionalinės valdžios institucijoms,
         įskaitant ir teismus. Pastarieji, kai jie turi aiškinti ir taikyti nacionalinės teisės aktus, turi juos aiškinti, kiek įmanoma,
         atsižvelgdami į šios direktyvos formuluotę ir į jos tikslą, kad būtų pasiektas direktyvoje numatytas rezultatas (šiuo klausimu
         kaip vieną paskutinių sprendimų žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 113 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      44      Tačiau tokio Graikijos teismų požiūrio atveju Direktyva 75/129 siekiama apsauga buvo netaikoma daugeliu įmonių veiklos nutraukimo
         atvejų, dėl kurių buvo vykdomi masiniai darbuotojų atleidimai iš darbo ir kuomet šių darbuotojų apsaugos užtikrinimas yra
         tikrai labai svarbus, taip pažeidžiant šia direktyva siekiamą tikslą. Toks požiūris, kuris taip pat kelia pavojų vienodo Direktyvos 75/129
         taikymo reikalavimui, gali žymiai paneigti šios direktyvos prasmę.

      45      Iš to, kas buvo išdėstyta, išplaukia, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyva 75/129 turi būti aiškinama taip,
         kad ji yra taikytina kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai lėmė įmonės ar ūkio subjekto veiklos nutraukimas visam
         laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo sprendimo, ir šios direktyvos netaikymo
         jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis pateisinti negali.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1975 m. vasario 17 d. Tarybos direktyva 75/129/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su kolektyviniu atleidimu iš darbo,
            suderinimo turi būti aiškinama taip, kad ji yra taikytina kolektyvinių atleidimų iš darbo atveju, kai tai lėmė įmonės ar ūkio
            subjekto veiklos nutraukimas visam laikui, dėl kurio sprendimas priimtas vien darbdavio iniciatyva, nesant išankstinio teismo
            sprendimo, ir šios direktyvos netaikymo jos 1 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta išimtis pateisinti negali.
      Parašai.
      * Proceso kalba: graikų.


2001 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Adria-Wien Pipeline GmbH ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke GmbH prieš Finanzlandesdirektion für Kärnten. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verfassungsgerichtshof - Austrija. # Valstybės pagalba. # Byla C-143/99.


2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Weber's Wine World Handels-GmbH ir kiti prieš Abgabenberufungskommission Wien. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Byla C-147/01.