title: 2007 m. birželio 19 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # John Davis ir kt. prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-54/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. birželio 19 d.
      Byla F‑54/06
      John Davis ir kt.
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pensijos – Korekciniai koeficientai – Išėjimas į pensiją įsigaliojus Pareigūnų tarnybos nuostatų redakcijai, taikomai nuo 2004 m. gegužės 1 d. – Korekcinių koeficientų, apskaičiuotų pagal vidutinį pragyvenimo lygį išėjusių į pensiją pareigūnų gyvenamosios vietos valstybėje,
         taikymas – Pereinamojo laikotarpio sistema – Korekcinių koeficientų panaikinimas teisėms į pensiją, įgytoms įsigaliojus Pareigūnų tarnybos nuostatų redakcijai, taikomai
         nuo 2004 m. gegužės 1 d.“

      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo J. Davis ir trys kiti Tarybos pareigūnai prašo panaikinti Tarybos
         sprendimus, kuriais nustatomos jų teisės į ištarnauto laiko pensiją, nes, pirma, jų teisių į pensiją, įgytų po 2004 m. balandžio
         30 d., daliai nebuvo taikomas korekcinis koeficientas ir, antra, korekcinis koeficientas, kuris buvo taikomas jų teisių į
         pensiją, įgytų iki 2004 m. gegužės 1 d., daliai, skiriasi nuo to, kuris taikomas Europos Bendrijų pareigūnų, dirbančių Jungtinėje
         Karalystėje arba Danijoje, darbo užmokesčiui.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Pensijos – Korekcinis koeficientas – Panaikinimas, taikomas teisėms į pensiją, įgytoms įsigaliojus Reglamentui
            Nr. 723/2004
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 82 straipsnio 1 dalis ir XIII priedo 20 straipsnis, Tarybos reglamentas Nr. 723/2004)
      2.      Pareigūnai – Pensijos – Korekcinis koeficientas – Panaikinimas, taikomas teisėms į pensiją, įgytoms įsigaliojus Reglamentui
            Nr. 723/2004
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 82 straipsnio 1 dalis ir XIII priedo 20 straipsnis, Tarybos reglamentas Nr. 723/2004)
      3.      Pareigūnai – Pensijos – Korekcinis koeficientas – Panaikinimas, taikomas teisėms į pensiją, įgytoms įsigaliojus Reglamentui
            Nr. 723/2004
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 82 straipsnio 1 dalis)
      4.      Laisvas asmenų judėjimas – Darbuotojas – Sąvoka – Bendrijų pareigūnas – Įtraukimas – Išėjęs į pensiją Bendrijos pareigūnas
            – Netaikymas
      (EB 18 ir 39 straipsniai)
      5.      Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Išėję į pensiją Bendrijos
            pareigūnai
      (EB 18 straipsnis, Pareigūnų tarnybos nuostatų 82 straipsnio 1 dalis)
      1.      Vienodo požiūrio principas nepažeidžiamas, jei skirtingą požiūrį į skirtingas pareigūnų kategorijas galima pateisinti objektyviu
         ir pagrįstu kriterijumi ir jei šie skirtumai yra proporcingi tikslui, kurio siekiama tokiu nevienodu traktavimu.

      Kalbant apie Reglamentu Nr. 723/2004, iš dalies keičiančiu Pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygas,
         įvykdytą korekcinių koeficientų panaikinimą teisėms į pensiją, įgytoms nuo 2004 m. gegužės 1 d., reikia pažymėti, kad skirtingas
         požiūris į pareigūnus, išėjusius į pensiją įsigaliojus Pareigūnų tarnybos nuostatų reformai, ir į tuos, kurie išėjo į pensiją
         likus keliems mėnesiams iki jos įsigaliojimo, nes tik pastarųjų atveju korekcinis koeficientas taikomas visai pensijai, atitinka
         vienodo požiūrio principą. Šis skirtumas pateisinamas objektyviu ir pagrįstu kriterijumi, t. y. tuo, ar pareigūnai išėjo į
         pensiją prieš Pareigūnų tarnybos nuostatų reformos įsigaliojimą, ar jai įsigaliojus. Be to, atsižvelgiant į minėtos Pareigūnų
         tarnybos nuostatų reformos tikslus, laikantis tokio skirtingo požiūrio paisoma proporcingumo reikalavimo, nes, nepaisant to,
         kad pirmajai kategorijai priklausantys pareigūnai į pensiją išėjo įsigaliojus Pareigūnų tarnybos nuostatų reformai, visoms
         iki šios datos įgytoms jų teisėms toliau taikomi korekciniai koeficientai, kurie, beje, yra tokie patys kaip tie, kurie taikomi
         pareigūnams, išėjusiems į pensiją iki šios datos. Šias išvadas patvirtina ir tai, kad teisės aktų leidėjas priėmė ne tik taisykles,
         turinčias neigiamos įtakos teisėms į pensiją, įgytoms nuo 2004 m. gegužės 1 d., bet ir taisykles, turinčias neigiamos įtakos
         teisėms į pensiją, įgytoms iki šios datos, pereinamuoju laikotarpiu iki 2008 m. balandžio 30 d. su kapitalu susijusius korekcinius
         koeficientus laipsniškai pakeičiant šalies korekciniais koeficientais, kurie pensininkams mažiau palankūs.

      Atsižvelgiant į Pareigūnų tarnybos nuostatų reformos tikslus, skirtingo požiūrio juo labiau negalima laikyti savavališka ar
         akivaizdžiai netinkama diskriminacija. Tik esant tokiai diskriminacijai gali būti pagrįstas pagrindas, susijęs su vienodo
         požiūrio ir nediskriminavimo principo pažeidimu, kai jis pateikiamas dėl priemonių, priimtų srityje, kurioje teisės aktų leidėjas
         turi diskreciją, o taip yra pensijų sistemos keitimo atveju.

      (žr. 64, 74 ir 75 punktus)
      Nuoroda:
      2004 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Afari prieš BCE, T‑11/03, Rink. VT p. I‑A‑65 ir II‑267, 65 punktas.

      2007 m. sausio 23 d. Tarnautojų teismo sprendimo Chassagne prieš Komisiją, F‑43/05, Rink. VT p. I‑A‑0000 ir II‑0000, 91 punktas.

      2.      Srityje, kurioje teisės aktų leidėjas turi diskreciją, o taip yra pensijų sistemos keitimo atveju, vykdydamas vienodo požiūrio
         ir nediskriminavimo principo laikymosi kontrolę teismas turi tik patikrinti, ar susijusi institucija nesilaikė savavališko
         ir akivaizdžiai netinkamo skirtingo požiūrio.

      Reglamentu Nr. 723/2004, iš dalies keičiančiu Pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygas, panaikindamas
         visus korekcinius koeficientus teisėms į pensiją, įgytoms nuo 2004 m. gegužės 1 d., teisės aktų leidėjas šių ribų neperžengė.
         Nėra viršesnio Bendrijos teisės principo, užtikrinančio Bendrijos pensininkų „vienodą traktavimą, kiek tai susiję su perkamąja
         galia“, už bendrąjį vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principą, kurį teisės aktų leidėjas turėjo įgyvendinti, jo nuomone,
         tinkamiausiais būdais ir priemonėmis. Atsižvelgiant į teisės aktų leidėjo diskreciją pensijų sistemos keitimo srityje, Taryba
         turėjo teisę nustatyti sistemą, kuria įgyvendinamas vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principas, panaikindama korekcinius
         koeficientus ir užtikrindama, kad mokėdami tokias pačias įmokas pareigūnai gautų tokias pačias nominalias pensijas, o taip,
         beje, paprastai yra kitose tarptautinėse organizacijose nustatytų pensijų sistemų atveju. Ji pagrįstai manė, kad dėl Europos
         integracijos korekciniai koeficientai tampa vis mažiau reikalingi ir kad pensininkai vis dažniau pasirenka gyventi buvusio
         darbo valstybėje arba ne kilmės valstybėje; Taryba taip pat galėjo atsižvelgti į siekį vengti tiek sukčiavimo atvejų, tiek
         brangių ir sudėtingų pensininkų faktinės gyvenamosios vietos tikrinimo procedūrų.

      Be to, teisės aktų leidėjas turi teisę keisti Pareigūnų tarnybos nuostatus, priimdamas susijusiems pareigūnams mažiau palankias
         nuostatas nei tos, kurios buvo taikomos anksčiau, ir ši laisvė negali būti apribota remiantis vienodos „perkamosios galios“
         principu. Tačiau kai pareigūnai yra įgiję teises į pensiją, teisės aktų leidėjas privalo nustatyti pakankamai ilgą pereinamąjį
         laikotarpį, kad pensijų sistemoje būtų išvengta nenumatyto pensijų mokėjimo taisyklių pakeitimo. Net jeigu ši apsauga būtų
         taikoma ir pareigūnams, išėjusiems į pensiją įsigaliojus Pareigūnų tarnybos nuostatų reformai, ji apimtų tik teises, kurias
         jie įgijo prieš šios reformos įsigaliojimą.

      (žr. 65, 78 ir 80–82 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1998 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Losch prieš Teisingumo Teismą, T‑13/97, Rink. VT p. I‑A‑543 ir II‑1633, 113, 121 ir 122 punktai; 1998 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Busacca ir kt. prieš Audito Rūmus, T‑164/97, Rink. VT p. I‑A‑565 ir II‑1699, 49, 58 ir 59 punktai; 1999 m. liepos 6 d. Sprendimo Séché prieš Komisiją, T‑112/96 ir T‑115/96, Rink. VT p. I‑A‑115 ir II‑623, 127 ir 132 punktai; 2003 m. sausio 8 d. Sprendimo Hirsch ir kt.prieš ECB, T‑94/01, T‑152/01 ir T‑286/01, Rink. VT p. I‑A‑1 ir II‑27, 51 punktas; 2003 m. vasario 26 d. Sprendimo Drouvis prieš Komisiją, T‑184/00, Rink. VT p. I‑A‑51 ir II‑297, 57 punktas, Teisingumo Teismo patvirtintas 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimu Drouvis prieš Komisiją, C‑187/03 P; 2006m. lapkričio 29 d. Sprendimo Campoli prieš Komisiją, T‑135/05, Rink. VT p. I‑A‑2‑297 ir II‑A‑2‑1527, 71, 72, 78, 79, 85, 87, 97, 100 ir 105 punktai.

      2007 m. sausio 23 d. Tarnautojų teismo sprendimo Chassagne prieš Komisiją, F‑43/05, Rink. VT p. I‑A‑0000 ir II‑0000, 62 punktas.

      3.      Reglamentu Nr. 723/2004, iš dalies keičiančiu Pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygas, įvykdytas
         korekcinių koeficientų panaikinimas teisėms į pensiją, įgytoms nuo 2004 m. gegužės 1 d., nepažeidžia vienodo požiūrio ir nediskriminavimo
         principo, kiek tai susiję su aukšto pragyvenimo lygio valstybėje narėje gyvenančiais pensininkais, palyginti su pensininkais,
         gyvenančiais žemesnio pragyvenimo lygio valstybėje narėje. Tai taip pat taikoma Belgijoje negyvenančius pensininkus lyginant
         su ten gyvenančiais pensininkais.

      Pirma, nors dėl minėto korekcinių koeficientų panaikinimo atsiranda pensininkų perkamosios galios skirtumų, nelygu, ar jie
         apsigyvena aukšto, ar žemo pragyvenimo lygio valstybėje, tokie skirtumai yra pateisinami objektyviu ir pagrįstu kriterijumi,
         t. y. vienodomis įmokomis, pareigūnų sumokėtomis jiems dirbant, ir, antra, bent jau per pirmuosius naujos pensijų sistemos
         taikymo metus šie skirtumai yra proporcingi Pareigūnų tarnybos nuostatų reformos tikslams. Per šiuos metus pareigūnai, išėję
         į pensiją po Pareigūnų tarnybos nuostatų reformos įsigaliojimo, bus įgiję didžiąją dalį teisių į pensiją ir todėl jiems bus
         taikomi bendri koeficientai, kurie yra gana panašūs į tuos, kurie jiems būtų taikomi, jei Pareigūnų tarnybos nuostatų reformoje
         būtų išsaugota korekcinių koeficientų sistema. Tik tuo atveju jeigu, priešingai nei tikisi Taryba, pragyvenimo lygio skirtumai
         tarp valstybių narių ateityje išliktų, skirtingas požiūris į pensininkus, apsigyvenusius vietovėse, kuriose pragyvenimo lygis
         aukštas, ir tuos, kurie apsigyveno vietovėse, kur pragyvenimo lygis žemas, atsižvelgiant į korekcinių koeficientų didelei
         teisių į pensiją daliai nebuvimą ir su sąlyga, kad Taryba nesiims korekcinių priemonių, gali būti neproporcingas Pareigūnų
         tarnybos nuostatų reforma siekiamiems tikslams.

      Taip pat, remiantis tokiais pačiais argumentais ir atsižvelgiant į teisės aktų leidėjo diskreciją pensijų sistemos keitimo
         srityje, korekcinių koeficientų panaikinimo pasekmės negali reikšti savavališkos ar akivaizdžiai netinkamos diskriminacijos,
         turint omenyje Pareigūnų tarnybos nuostatų reformos tikslus.

      (žr. 84–87 punktus)
      4.      Bendrijų pareigūnas turi darbuotojo migranto statusą ir, kaip Bendrijos pilietis, dirbantis ne savo kilmės valstybėje narėje,
         nepraranda darbuotojo statuso EB 39 straipsnio 1 dalies prasme dėl to, kad dirba tarptautinėje organizacijoje, net jeigu jo
         atvykimo ir apsigyvenimo sąlygas įdarbinimo valstybėje konkrečiai reglamentuoja tarptautinis susitarimas. Tačiau Bendrijos
         pensininkai gali remtis ne laisvo judėjimo ir įsisteigimo laisvės principais, kurie iš principo taikomi vykdant ekonominę
         veiklą, bet tik EB 18 straipsniu, kuriuo Bendrijos piliečiams garantuojama teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių
         teritorijoje.

      (žr. 96–98 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1989 m. kovo 15 d. Sprendimo Echternach ir Moritz, 389/87 ir 390/87, Rink. p. 723, 11 punktas; 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo My, C‑293/03, Rink. p. I‑12013, 37 punktas; 2006 m. vasario 16 d. Sprendimo Öberg, C‑185/04, Rink. p. I‑1453, 12 punktas.

      5.      EB 18 straipsniu Bendrijos piliečiams garantuojama teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, kuri
         tiesiogiai kyla iš Europos Sąjungos piliečio statuso, suteikiamo EB 17 straipsniu, kuris yra esminis valstybių narių piliečių
         statusas. Taikant Sutartyje ir antrinėje teisėje nustatytus apribojimus ir sąlygas, pačiu EB 18 straipsniu Europos Sąjungos
         piliečiams gali būti suteiktos teisės, kuriomis jie gali remtis teisme. Taigi, nesant jokios konkrečios taisyklės šiuo klausimu,
         šia nuostata galėtų būti grindžiama išėjusių į pensiją Bendrijos pareigūnų teisė apsigyventi jų pasirinktoje valstybėje narėje.

      Laisvo judėjimo teisę pažeistų ne tik priemonės, kuriomis nustatyti tiesioginiai draudimai ir apribojimai, bet ir tos, kuriomis
         suinteresuotieji asmenys būtų atgrasyti nuo apsigyvenimo kitoje valstybėje narėje. Vis dėlto iš EB 18 straipsnio negalima
         kildinti pozityvios Bendrijos teisės aktų leidėjo pareigos Bendrijos pensijų gavėjams suteikti papildomą finansinę išmoką
         taikant korekcinius koeficientus, kuriais siekiama kompensuoti išlaidas, susijusias su aukštesniu pragyvenimo lygiu valstybėje
         narėje, kurioje pensininkas norėtų apsigyventi; kadangi negalima kalbėti apie skirtingą požiūrį, palyginti su kitais Bendrijos
         pensininkais, pasirinkusiais gyvenimą toje pačioje valstybėje narėje, nepalanki padėtis, susijusi su apsigyvenimu šioje valstybėje,
         kurią lemia bendros ir objektyvios situacijos, galinčios daryti įtakos bet kuriam pensininkui, ar netgi bet kuriam kitam asmeniui,
         apsigyvenusiam toje pačioje valstybėje, yra suinteresuotojo asmens laisvo gyvenamosios vietos pasirinkimo, padaryto įvertinus
         visus tokio pasirinkimo privalomumus ir trūkumus, pasekmė ir jos jokiomis aplinkybėmis negalima laikyti netiesiogine laisvo
         judėjimo kliūtimi.

      (žr. 98–100 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1996 m. vasario 1 d. Sprendimo Perfili, C‑177/94, Rink. p. I‑161, 17–19 punktai; 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Baumbast ir R, C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 82, 84 ir 86 punktai; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Garcia Avello, C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 21–24 punktai; 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Schempp, C‑403/03, Rink. p. I‑6421, 45–47 punktai; 2006 m. vasario 16 d. Sprendimo Rockler, C‑137/04, Rink. p. I‑1441, 17–19 punktai; 2006 m. spalio 26 d. Sprendimas Tas-Hagen ir Tas, C‑192/05, Rink. p. I‑10451; 2006 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Turpeinen, C‑520/04, Rink. p. I‑10685, 13 punktas; 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo ITC, C‑208/05, Rink. p. I‑181, 31–33 punktai; 2007 m. sausio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑150/04, Rink. p. I‑1163, 41–45 punktai.


title: 2009 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Pavėluotas nuosavų išteklių mokėjimas - Mokėtinos palūkanos - Sąskaitybos taisyklės - ATA procedūra. # Byla C-150/07.

text:
      2009 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Portugaliją
      (Byla C‑150/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Pavėluotas nuosavų išteklių mokėjimas – Mokėtinos palūkanos – Sąskaitybos taisyklės – TIR procedūra“
      1.                     Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir pervedimas (Tarybos reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnis,
            6 straipsnio 2 dalis ir 10 straipsnis) (žr. 61–64 punktus)
      2.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Įsipareigojimų neįvykdymo įrodymas – Komisijai tenkanti pareiga (EB 226 straipsnis)
            (žr. 65–66 ir 68 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio
                  Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), 2 straipsnio, 6 straipsnio 2 dalies,
                  9, 10 ir 11 straipsnių pažeidimas – Atsisakymas sumokėti palūkanas tuo atveju, kai per vėlai pervedami nuosavi ištekliai pagal
                  TIR procedūrą – Sąskaitybos taisyklės.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Portugalijos Respublika, atsisakiusi Europos Bendrijų Komisijai sumokėti palūkanas dėl to, kad per vėlai pervedė nuosavus
                     išteklius pagal TIR procedūrą, pažeidė įsipareigojimus pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89,
                     įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 2 straipsnį, 6 straipsnio 2 dalį, 9,
                     10 ir 11 straipsnius.

                  2.

                  	Atmesti kitą ieškinio dalį.

                  3.

                  	Portugalijos Respublika padengia savo ir tris ketvirtadalius Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidų.

                  4.

                  	Europos Bendrijų Komisija padengia likusią savo bylinėjimosi išlaidų dalį.


2014 m. kovo 12 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Tubes Radiatori Srl prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos dizainas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Įregistruotas Bendrijos dizainas, vaizduojantis šildymo radiatorių – Ankstesnis dizainas – Negaliojimo pagrindas – Individualių savybių nebuvimas – Skirtingo bendro įspūdžio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 6/2002 6 straipsnis ir 25 straipsnio 1 dalies b punktas – Technologinių sprendimų saturacija – Pareiga motyvuoti.#Byla T-315/12.


title: 2010 m. rugsėjo 8 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Winner Wetten GmbH prieš Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Köln - Vokietija.#EB 43 ir 49 straipsniai - Įsisteigimo laisvė - Laisvė teikti paslaugas - Lažybų dėl sporto varžybų organizavimas, kuriam federalinėje žemėje nustatytas valstybės monopolis - Bundesverfassungsgericht sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad teisės aktas dėl tokio monopolio nesuderinamas su Vokietijos Konstitucija, bet jis paliekamas galioti pereinamuoju laikotarpiu, skirtu šiam teisės aktui suderinti su Konstitucija - Sąjungos teisės viršenybės principas - Tokio pereinamojo laikotarpio priimtinumas ir galimos sąlygos, kai susijęs nacionalinės teisės aktas taip pat pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius.#Byla C-409/06.

text:
      Byla C‑409/06
      Winner Wetten GmbH
      prieš
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      (Verwaltungsgericht Köln prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „EB 43 ir 49 straipsniai – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Lažybų dėl sporto varžybų organizavimas, kuriam federalinėje žemėje nustatytas valstybės monopolis – Bundesverfassungsgericht sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad teisės aktas dėl tokio monopolio nesuderinamas su Vokietijos
         Konstitucija, bet jis paliekamas galioti pereinamuoju laikotarpiu, skirtu šiam teisės aktui suderinti su Konstitucija – Sąjungos teisės viršenybės principas – Tokio pereinamojo laikotarpio leistinumas ir galimos sąlygos, kai atitinkamas nacionalinės teisės aktas taip pat pažeidžia
         EB 43 ir 49 straipsnius“

      Sprendimo santrauka
      Sąjungos teisė – Tiesioginis veikimas – Viršenybė – Nacionalinės teisės aktas dėl lažybų dėl sporto varžybų valstybės monopolio
      (EB 43  ir 49 straipsniai)
      Dėl tiesiogiai taikytinos Sąjungos teisės viršenybės nacionalinės teisės aktas, reglamentuojantis lažybų dėl sporto varžybų
         valstybės monopolį, kuriame, nacionalinio teismo konstatavimu, yra su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas nesuderinamų
         apribojimų, dėl kurių juo neprisidedama nuosekliai ir sistemiškai ribojant lažybų veiklą, kaip to reikalauja Teisingumo Teismas,
         negali būti toliau taikomas pereinamuoju laikotarpiu.

      Iš tikrųjų negalima, kad nacionalinės teisės normos, net konstitucinio pobūdžio, pažeistų Sąjungos teisės vienodą taikymą
         ir veiksmingumą.

      Net darant prielaidą, kad dėl argumentų, panašių į pateiktus dėl panaikinto arba pripažinto negaliojančiu Sąjungos akto padarinių
         palikimo galioti, kurio tikslas – neleisti atsirasti teisės spragai tol, kol panaikintas arba pripažintas negaliojančiu teisės
         aktas bus pakeistas nauju, pagal analogiją išimtinėmis aplinkybėmis galima laikinai suspenduoti tiesiogiai taikytinos Sąjungos
         teisės normos naikinamąjį poveikį, kuris daromas jai prieštaraujančiai nacionalinės teisės normai, toks suspendavimas, kurio
         sąlygas gali nustatyti tik Teisingumo Teismas, negali būti taikomas, nesant šį suspendavimą pateisinančių privalomų teisinio
         saugumo pagrindų.

      (žr. 61, 66–67, 69 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. rugsėjo 8 d.(*)

      „EB 43 ir 49 straipsniai – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Lažybų dėl sporto varžybų organizavimas, kuriam federalinėje žemėje nustatytas valstybės monopolis – Bundesverfassungsgericht sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad teisės aktas dėl tokio monopolio nesuderinamas su Vokietijos
         Konstitucija, bet jis paliekamas galioti pereinamuoju laikotarpiu, skirtu šiam teisės aktui suderinti su Konstitucija – Sąjungos teisės viršenybės principas – Tokio pereinamojo laikotarpio leistinumas ir galimos sąlygos, kai atitinkamas nacionalinės teisės aktas taip pat pažeidžia
         EB 43 ir 49 straipsnius“

      Byloje C‑409/06
      dėl Verwaltungsgericht Köln (Vokietija) 2006 m. rugsėjo 21 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. spalio 9 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Winner Wetten GmbH
      prieš
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot ir
         P. Lindh, teisėjai K. Schiemann (pranešėjas), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh ir L. Bay Larsen,

      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius N. Nanchev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gruodžio 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Winner Wetten GmbH, atstovaujamos advokatų O. Bludovsky ir D. Pawlick,

      –        Bürgermeisterin der Stadt Bergheim, atstovaujamos advokatų M. Hecker, M. Ruttig ir H. Sicking,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma, C. Schulze‑Bahr, B. Klein ir J. Möller,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Hubert, vėliau – L. Van den Broeck, padedamų advokatų P. Vlaemminck ir S. Verhulst,

      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos A. Samoni‑Rantou, G. Skiani, M. Tassopoulou ir K. Boskovits,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos F. Díez Moreno,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos E. Belliard, G. de Bergues, C. Jurgensen ir C. Bergeot‑Nunes ir A. Adam,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir P. Mateus Calado ir A. P. Barros,
      –        Slovėnijos vyriausybės, atstovaujamos M. Remic,
      –        Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos F. Sejersted, G. Hansson Bull, K. B. Moen ir Ø. Andersen,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos E. Traversa ir K. Gross,
      susipažinęs su 2010 m. sausio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 43 ir 49 straipsnių išaiškinimu ir su pasekmėmis, susijusiomis su Bendrijos
         teisės viršenybės principu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Winner Wetten GmbH (toliau – WW) ir Bürgermeisterin der Stadt Bergheim (Bergheimo miesto merė) dėl pastarosios sprendimo uždrausti WW tęsti veiklą siūlant lažybas dėl sporto varžybų.

       Nacionalinė teisė
       Nacionalinės teisės aktai
      3        Konstitucijos (Grundgesetz) 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Visi vokiečiai gali laisvai pasirinkti profesiją, darbo ir mokymosi vietą. Teisė užsiimti profesine veikla gali būti reglamentuojama
         įstatymu arba jo pagrindu.“

      4        Federalinio Konstitucinio Teismo įstatymo (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) 31 straipsnyje numatyta:

      „1.      Bundesverfassungsgericht sprendimai privalomi federacijos ir žemių konstitucinės valdžios institucijoms, taip pat visiems teismams ir valdžios institucijoms.

      2.      Bundesverfassungsgericht sprendimai turi įstatymo galią, <...> kai Bundesverfassungsgericht pripažįsta, kad įstatymas atitinka Konstituciją arba jos neatitinka, arba jis negalioja. Kai įstatymas pripažįstamas atitinkančiu
         Konstituciją arba kitas federalinės teisės nuostatas arba jų neatitinkančiu, arba negaliojančiu, sprendimo rezoliucinė dalis
         turi būti paskelbta Bundesgesetzblatt <…>“.

      5        Federalinio Konstitucinio Teismo įstatymo 35 straipsnyje nustatyta:

      „Bundesverfassungsgericht savo spendime gali nustatyti, kas jį vykdys; šis teismas taip pat gali nurodyti sprendimo vykdymo būdą konkrečiu atveju.“

      6        Vokietijos baudžiamojo kodekso (Strafgesetzbuch) 284 straipsnyje nustatyta:

      „1.   Asmuo, kuris viešai organizuoja arba vykdo azartinius lošimus be administracinių institucijų leidimo arba suteikia tam reikalingus
         įrenginius, baudžiamas laisvės atėmimu iki dvejų metų arba bauda.

      <...>
      3.      Asmuo, kuris veikia 1 dalyje numatytais atvejais
      1)      vykdydamas profesinę veiklą <...>
      <...>
      baudžiamas laisvės atėmimu nuo trijų mėnesių iki penkerių metų.
      <...>“
      7        Valstybine sutartimi dėl loterijų Vokietijoje (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland; toliau – LottStV), įsigaliojusia 2004 m. liepos 1 d., federalinės žemės sukūrė vienodą pagrindą organizuojant, vykdant komercinius azartinius
         lošimus, išskyrus kazino, ir nustatant jų vietą.

      8        LottStV 1 straipsnyje nustatyta:

      „Valstybine sutartimi siekiama:
      1)      nukreipti natūralų gyventojų potraukį lošti nustatant taisykles ir kontrolę ir ypač užkirsti kelią lošimams, kuriems neišduotas
         leidimas;

      2)      neleisti pernelyg skatinti lošimų;
      3)      užkirsti kelią tam, kad polinkiu lošti būtų pasinaudota asmeninio arba komercinio pasipelnymo tikslais;
      4)      užtikrinti, kad azartiniai lošimai būtų vykdomi tinkamai ir suprantamai;
      5)      užtikrinti, kad didelė pajamų iš azartinių lošimų dalis būtų naudojama visuomeniniais tikslais arba tikslais, kuriems taikomos
         mokesčių lengvatos, pagal Mokesčių kodeksą.“

      9        LottStV 5 straipsnio 1 ir 2 dalyje numatyta:

      „1.      Federalinės žemės, siekdamos 1 straipsnyje nurodytų tikslų, privalo užtikrinti pakankamą azartinių lošimų pasiūlą.
      2.      Remdamosi įstatymu federalinės žemės privalo vykdyti šį uždavinį pačios arba per viešuosius juridinius asmenis ar privačias
         bendroves, kurių didžioji dalis akcijų tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso viešiesiems juridiniams asmenims.“

      10      Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemėje LottStV įgyvendinta 1955 m. gegužės 3 d. Sporto lažybų įstatymu (Sportwettengesetz Nordrhein-Westfalen; toliau – SWG NRW), kurio 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Žemės vyriausybė gali leisti bendrovėms vykdyti lažybų dėl sporto varžybų veiklą. Šios lažybų bendrovės privalo būti viešosios
         arba privatinės teisės reglamentuojami juridiniai asmenys, kurių didžioji kapitalo dalis priklauso viešosios teisės reglamentuojamiems
         juridiniams asmenims <...>“

      11      Vienintelis tokios rūšies leidimas Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemėje buvo suteiktas Westdeutsche Lotterie GmbH & Co. OHG.

       2006 m. kovo 28 d. Bundesverfassungsgericht sprendimas
      12      2006 m. kovo 28 d. sprendimu Bundesverfassungsgericht dėl teisės akto, kuriuo LottStV perkeliamas į Bavarijos federalinės žemės teisę, nusprendė, kad lažybų dėl sporto varžybų valstybės monopolis šioje federalinėje
         žemėje nesuderinamas su Konstitucijos 12 straipsnio 1 dalimi, kuria garantuojama laisvė pasirinkti profesiją. Šis teismas,
         be kita ko, nusprendė: kadangi šiuo monopoliu draudžiama organizuoti privačias lažybas, o atitinkami teisės aktai, kuriais
         būtų struktūriškai ir iš esmės, faktiškai ir teisiškai siekiama iš tikrųjų prisidėti prie tikslo sumažinti lošimų azartą ir
         kovoti su priklausomybe nuo lošimų, nėra priimti, juo neproporcingai pažeidžiama garantuojama laisvė pasirinkti profesiją.

      13      Pabrėžęs, kad įstatymų leidėjas turi daug priemonių konstatuotam Konstitucijos pažeidimui pašalinti, pavyzdžiui, sistemiškai
         organizuoti monopolį siekiant minėto tikslo arba įstatymu nustatyti leidimo privačioms bendrovėms organizuoti komercines lažybas
         būdus, Bundesverfassungsgericht nusprendė nepanaikinti nagrinėjamo teisės akto ir palikti jį galioti iki 2007 m. gruodžio 31 d., nurodydamas, kad šią dieną
         įstatymų leidėjas privalo pasinaudoti savo diskrecija vertinti ir pakeisti taisykles, kurios nesuderinamos su Konstitucija,
         kad būtų užtikrintas šių taisyklių ir Konstitucijos suderinamumas.

      14      Be to, Bundesverfassungsgericht nusprendė, kad egzistuojanti teisinė situacija gali būti palikta laikinai galioti, tačiau tik su sąlyga, kad lažybų azarto
         apribojimo ir kovos su priklausomybe nuo lažybų tikslas iš karto bent minimaliai atitiks tikslą veiksmingai taikyti monopolį.
         Per nustatytą pereinamąjį laikotarpį visų pirma buvo uždrausta didinti lažybų pasiūlą ir skelbti reklamą, kuri nebūtų paprasta
         informacija apie siūlomų lažybų pobūdį ir sąlygas. Be to, reikėjo nedelsiant aktyviai informuoti apie pavojų, susijusį su
         lažybomis.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      WW turi verslo patalpas Bergheime, Vokietijoje, kuriose ji vykdo lažybų dėl sporto varžybų veiklą Maltoje įsteigtos bendrovės
         Tipico Co. Ldt vardu.

      16      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim 2005 m. birželio 28 d. potvarkiu uždraudė WW toliau verstis šia veikla ir įspėjo, kad jei ji nesilaikys šio draudimo, gali
         būti uždarytos ir užplombuotos jos verslo patalpos.

      17      Dėl šio potvarkio pateiktas WW skundas atmestas 2005 m. rugsėjo 22 d. Landrat des Rhein-Erft-Kreises (Reino‑Erfto‑Kreiso administracinių tarnybų vadovas) sprendimu, motyvuojant, kad minėta WW vykdyta veikla yra, jei ne bendrininkavimas
         organizuojant azartinius lošimus, baudžiamas pagal Baudžiamojo kodekso 284 straipsnį, tai bent SWG NRW 1 straipsnio, pagal
         kurį norint organizuoti bet kokias lažybas dėl sporto varžybų reikia turėti iš anksto suteiktą Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemės
         leidimą, pažeidimas.

      18      WW pateikė Verwaltungsgericht Köln (Kelno administracinis teismas) ieškinį dėl 2005 m. birželio 28 d. potvarkio, tvirtindama, kad Šiaurės Reino‑Vestfalijos
         žemėje egzistuojantis viešasis lažybų dėl sporto varžybų monopolis, kuriuo remiamasi šiuose aktuose, prieštarauja EB 49 straipsniu
         garantuojamai laisvei teikti paslaugas.

      19      Verwaltungsgericht Köln teigia, kad nei WW, nei Tipico Co. Ltd neturi pagal SWG NRW 1 straipsnį reikalaujamo leidimo, suteikiančio teisę vykdyti pagrindinėje byloje nagrinėjamą veiklą,
         ir kad toks leidimas joms negalėjo būti išduotas, nes egzistuoja Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemės teisės aktu nustatytas monopolis.

      20      Tačiau šiuo klausimu Verwaltungsgericht Köln tvirtina, kad iš 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Gambelli ir kt. (C‑243/01, Rink. p. I‑13031) matyti, jog tokia ribojamoji priemonė kaip minėtas monopolis šiuo atveju negali būti pateisinama
         nurodytu tikslu užkirsti kelią skatinimui pernelyg išlaidauti lošiant ir kovoti su priklausomybe nuo lošimų, nes aišku, kad
         dalyvauti lažybose dėl sporto varžybų skatina nacionaliniai subjektai, kurie turi leidimus organizuoti tokias lažybas, ir
         kad dėl to šia priemone negali būti nuosekliai ir sistemiškai ribojama lažybų veikla.

      21      Iš minėto 2006 m. kovo 28 d. Bundesverfassungsgericht sprendimo, priimto dėl Bavarijos žemės teisės akto, ir analogiškos šio teismo 2006 m. rugpjūčio 2 d nutarties, priimtos dėl
         panašaus Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemės teisės akto, matyti, kad šioje žemėje egzistuojantis lažybų dėl sporto varžybų valstybės
         monopolis pažeidžia Konstitucijos 12 straipsnio 1 dalį, nes galiojančiais teisės aktais nei teisiškai, nei faktiškai negalima
         užtikrinti, kad būtų veiksmingai siekiama tikslo sumažinti azartą lošti ir kovoti su priklausomybe nuo lošimų.

      22      Be to, minėtame sprendime Bundesverfassungsgericht aiškiai pabrėžė, kad nurodytoje Konstitucijos nuostatoje ir Teisingumo Teismo praktikoje, ypač minėtame Sprendime Gambelli ir kt., nustatyti reikalavimai šiuo klausimu sutampa.

      23      Verwaltungsgericht Köln nuomone, iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad, kaip jau konstatavo Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen (Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemės vyriausiasis administracinis teismas), Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemėje egzistuojantį monopolį
         reikia laikyti prieštaraujančiu ir Bendrijos teisei, ir Konstitucijai.

      24      Pastarojo teismo manymu, to, kad paskelbus minėtą 2006 m. kovo 28 d. Bundesverfassungsgericht sprendimą Westdeutsche Lotterie & Co. OHG stengėsi įgyvendinti praktiką, kurį atitiktų šio teismo nustatytus pereinamojo laikotarpio reikalavimus, aprašytus šio sprendimo
         14 punkte, nepakanka, kad būtų pašalintas šis Bendrijos teisės pažeidimas, nes reikia pakeisti šiuo klausimu galiojančią teisę.

      25      Tačiau Verwaltungsgericht Köln pažymi, kad, nepaisant Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen konstatuoto Šiaurės Reino‑Vestfalijos žemės teisės akto ir Bendrijos teisės neatitikimo, pastarasis teismas nusprendė, kad
         minėtam teisės aktui turi būti taikomos tokios pačios pereinamojo laikotarpio priemonės, kaip nustatytosios Bundesverfassungsgericht minėtame 2006 m. kovo 28 d. sprendime, t. y. – kaip matyti iš šio sprendimo 13 ir 14 punktų – palikti jį galioti iki 2007 m.
         gruodžio 31 dienos.

      26      Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen nuomone, bendrasis teisinio saugumo principas ir būtinybė išvengti teisės spragos, kuria keliamas pavojus pagrindiniams visuomenės
         interesams, iš tikrųjų reikalauja laikinai teikti pirmenybę šiems interesams privačių lažybų paslaugų teikėjų interesų laisvai
         patekti į rinką atžvilgiu ir nukrypstant nuo Bendrijos teisės viršenybės principo numatyti pereinamąjį laikotarpį, per kurį
         nagrinėjamas teisės aktas būtų toliau taikomas.

      27      Verwaltungsgericht Köln abejoja dėl tokio pereinamojo laikotarpio nustatymo suderinamumo su reikalavimais, susijusiais su Bendrijos teisės viršenybės
         principu, pagal kurį, kaip matyti iš 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo Simmenthal (106/77, Rink. p. 629), besąlygiškai reikalaujama, kad nebūtų savaime taikomas EB 43 ir 49 straipsniams prieštaraujantis
         nacionalinės teisės aktas.

      28      Šiomis sąlygomis Verwaltungsgericht Köln nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar EB 43 ir 49 straipsnius reikia aiškinti taip, kad valstybinį sporto lažybų monopolį reglamentuojančios nacionalinės teisės
         nuostatos, kuriose nustatyti neteisėti šiuose straipsniuose garantuojamų įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimai,
         nes pagal Teisingumo Teismo praktiką [minėtas Sprendimas Gambelli ir kt.] jomis neprisidedama nuosekliai ir sistemiškai ribojant lažybų veiklą, nepaisant tiesiogiai taikomos Bendrijos teisės viršenybės
         principo gali būti toliau taikomos tik pereinamuoju laikotarpiu,?

      2.      Jeigu į pirmąjį klausimą bus atsakyta teigiamai: kokios sąlygos taikomos nustatant viršenybės principo išimtį ir kaip turi
         būti nustatomas pereinamasis laikotarpis?“

       Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
      29      Norvegijos vyriausybė mano, kad prejudiciniai klausimai yra hipotetinio pobūdžio. Iš tikrųjų iš sprendimo dėl prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pats neišnagrinėjęs Šiaurės Reino‑Vestfalijos
         žemėje nustatyto monopolio Bendrijos teisės požiūriu, preziumavo jo nesuderinamumą su EB sutarties taisyklėmis remdamasis
         vien minėtu 2006 m. kovo 28 d. Bundesverfassungsgericht sprendimu. Tačiau, viena vertus, Bundesverfassungsgericht aiškiai konstatavo, kad jis nėra kompetentingas priimti sprendimą dėl nagrinėto monopolio suderinamumo su Bendrijos teise.
         Kita vertus, tai, kad, Bundesverfassungsgericht nuomone, šis monopolis prieštarauja Konstitucijai, jokiu būdu nereiškia, kad jis gali būti nesuderinamas su Bendrijos teise.

      30      Vokietijos bei Belgijos vyriausybės ir Europos Komisija tvirtina, kad, užuot padaręs išvadą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo
         monopolio nesuderinamumo su Bendrijos teise, remdamasis tik Bundesverfassungericht argumentais, išdėstytais minėtame 2006 m. kovo 28 d. sprendime, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėjo
         išnagrinėti, ar atsižvelgiant į sąlygas, kuriomis Bundesverfassungsgericht šiuo sprendimu laikinai paliko galioti susijusį teisės aktą, kaip nurodyta šio sprendimo 14 punkte, toks nesuderinamumas
         toliau išliktų.

      31      Belgijos vyriausybė ir Komisija mano, kad neatlikus tokio nagrinėjimo prejudiciniai klausimai neatrodo reikšmingi priimant
         sprendimą pagrindinėje byloje. Vokietijos vyriausybė savo ruožtu siūlo Teisingumo Teismui performuluoti prejudicinius klausimus
         ir atsakyti į juos, kad taip pereinamuoju laikotarpiu pertvarkytas monopolis atitinka minėtame Sprendime Gambelli ir kt. išdėstytus reikalavimus.

      32      Siekdamas atsakyti į taip suformuluotus prieštaravimus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusiuntė Teisingumo
         Teismui 2007 m. gegužės 11 d. laišką, kuriame patikslino, kad nagrinėdamas pagrindinę bylą jis rėmėsi teisine ir faktine situacija,
         egzistavusia priimant pagrindinėje byloje ginčijamą sprendimą, t. y. 2005 m. rugsėjo 22 d., todėl nagrinėjant pagrindinę bylą
         nereikia atsižvelgti į galimus pasikeitimus priėmus minėtą 2006 m. kovo 28 d. Bundesverfassungsgericht sprendimą.

      33      Atsižvelgdamas į šio laiško turinį Teisingumo Teismas pagal Procedūros reglamento 104 straipsnio 5 dalį 2008 m. liepos 16 d.
         išsiuntė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui laišką, kuriuo prašė nurodyti, ar, atsižvelgiant į neseniai,
         2007 m. lapkričio 22 d. nutartimi, padarytus Bundesverfassungsgericht patikslinimus, siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje vis dar reikia atsakyti į prejudicinius klausimus. Šioje nutartyje
         Bundesverfassungsgericht dėl byloje, kurioje priimtas minėtas jo 2006 m. kovo 28 d. sprendimas, nagrinėjamo teisės akto nusprendė, kad jo sprendimas
         palikti galioti šį teisės aktą nereiškė, jog išnyks anksčiau už minėtą sprendimą priimtų administracinių spendimų nesuderinamumas
         su Konstitucija.

      34      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2008 m. rugpjūčio 8 d. atsakyme nurodė, kad atsakymas į prejudicinius
         klausimus vis dar reikalingas, nes, priešingai nei jis tvirtino anksčiau, spręsdamas klausimą dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo
         sprendimo teisėtumo jis turėjo atsižvelgti į 2007 m. gruodžio 31 d. egzistavusią teisinę ir faktinę situaciją. Šiuo klausimu
         susiformavo tokia teismų praktika, kad dabar toks sprendimas, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, turi būti vertinamas
         teismo sprendimo priėmimo dieną. Tačiau pagrindinėje byloje reikia atsižvelgti į 2007 m. gruodžio 31 d. datą, nes naujas teisės
         aktas, kuris iš esmės skiriasi nuo ankstesniojo ir netaikomas atgaline data, įsigaliojo 2008 m. sausio 1 dieną.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      35      Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas neturi aiškinti nacionalinės teisės nuostatų, nes toks aiškinimas iš tikrųjų
         priklauso išimtinei nacionalinių teismų kompetencijai. Todėl Teisingumo Teismas, kai nacionalinis teismas jam pateikia prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą, turi laikytis šio teismo pateikto nacionalinės teisės aiškinimo (2009 m. spalio 27 d. Sprendimo
         ČEZ, C‑115/08, Rink. p. I‑0000, 57 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      36      Antra, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pagal SESV 267 straipsnyje nustatytą procedūrą tik nagrinėjantis bylą nacionalinis
         teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes turi įvertinti reikalingumą pateikti
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir nustatyti Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų
         svarbą. Todėl kadangi pateikti klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti
         sprendimą (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer, C‑169/07, Rink. p. I‑1721, 24 punktą).

      37      Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima tik tuomet, kai yra aišku, kad
         prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema hipotetinė
         arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam
         pateiktus klausimus (žr. minėtų sprendimų PreussenElektra 39 punktą ir Hartlauer 25 punktą).

      38      Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateisina ne galimybė pateikti konsultacines nuomones apie bendruosius ar
         hipotetinius klausimus, bet poreikis veiksmingai išspręsti ginčą (žr., be kita ko, 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Elshani, C‑459/07, Rink. p. I‑2759, 42 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      39      Tačiau dėl šių skirtingų aspektų pirmiausia reikia priminti, kad iš teismo praktikos matyti, jog atsižvelgiant į nacionalinių
         teismų ir Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimą negalima reikalauti, kad prieš kreipdamasis į Teisingumo Teismą prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įgyvendindamas savo teisminius įgaliojimus, nustatytų visas faktines aplinkybes
         ir atliktų teisinį vertinimą. Iš tikrųjų, kad valstybės narės galėtų pateikti savo pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto
         23 straipsnį ir veiksmingai dalyvauti šio teismo procedūroje, pakanka, kad iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą būtų aiškus
         pagrindinės bylos dalykas ir pagrindinis poveikis Bendrijos teisės sistemai (žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International, C‑42/07, Rink. p. I‑0000, 41 punktą).

      40      Antra, svarbu pažymėti, kad iš sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktų pastabų matyti, kad Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen, teismas, kuris nagrinėja apeliacinius skundus dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo priimtų sprendimų,
         jau konstatavo, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas monopolis nesuderinamas su Sąjungos teise, o antra, kad minėtame
         2006 m. kovo 28 d. Bundesverfassungsgericht sprendime išdėstytų ir šio sprendimo 14 punkte nurodytų pereinamojo laikotarpio sąlygų laikymosi nepakanka, kad būtų pašalintas
         toks nesuderinamumas.

      41      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, nėra akivaizdu, kad prašomas aiškinimas neturi jokio ryšio su tikrove ar pagrindinės
         bylos dalyku arba kad pateikta problema yra hipotetinio pobūdžio. Iš to matyti, kad prejudiciniai klausimai turi būti laikomi
         priimtinais.

       Dėl reikšmingų Europos Sąjungos teisės nuostatų nustatymo
      42      Komisija abejoja dėl pirmajame klausime pateiktos nuorodos į EB 43 straipsnį reikšmingumo, teigdama, kad pagrindinėje byloje
         nagrinėjamai situacijai gali būti taikomas tik EB 49 straipsnis.

      43      Šiuo klausimu primintina, kad, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, veikla, kai vartotojams leidžiama už atlygį
         dalyvauti piniginiuose lošimuose, yra EB 49 straipsnyje numatytas paslaugų teikimas (žr., be kita ko, 1994 m. kovo 24 d. Sprendimo
         Schindler, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 25 punktą ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo Zenatti, C‑67/98, Rink. p. I‑7289, 24 punktą). Taip pat yra piniginių lošimų reklamavimo ir vertimosi jais atveju, nes tokia veikla
         yra konkreti lošimų, su kuriais ji susijusi, organizavimo ir veikimo sąlyga (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Schindler 22 ir 23 punktus).

      44      Tokios nuostatos, kaip nagrinėjamosios pagrindinėse bylose, gali patekti į EB 49 straipsnio taikymo sritį, jeigu bent vienas
         paslaugų teikėjas įsteigtas ne toje valstybėje narėje, kur teikiama paslauga (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Zenatti 24 punktą), ir jei netaikomas EB 43 straipsnis.

      45      Dėl EB 43 straipsnio primintina, kad pagal šią nuostatą draudžiami vienos valstybės narės nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems
         kitos valstybės narės teritorijoje, nustatyti apribojimai, įskaitant apribojimus steigti atstovybes, padalinius ar dukterines
         bendroves (žr. minėto Sprendimo Gambelli ir kt. 45 punktą).

      46      Šiuo atžvilgiu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad įsisteigimo sąvoka yra labai plati, ji leidžia Bendrijos piliečiui
         nuolat ir nepertraukiamai dalyvauti valstybės narės, kuri nėra jo kilmės šalis, ekonominiame gyvenime ir gauti pelną; taip
         prisidedama prie ekonominės ir socialinės skvarbos Europos bendrijoje savarankiškai dirbančių asmenų veiklos srityje (žr.,
         be kita ko, 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 25 punktą). Be to, kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė, kuri nuolat vykdo veiklą aptariamoje
         valstybėje narėje, patenka į Sutarties nuostatų, susijusių su įsisteigimo teise, reguliavimo sritį, net jei ši veikla neturi
         filialo ar atstovybės formos, o vykdoma per paprastą pačios įmonės personalo tvarkomą biurą arba savarankišką asmenį, įgaliotą
         nuolat veikti įmonės vardu, kaip darytų atstovybė (žr. 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 205/84, Rink. p. 3755, 21 punktą).

      47      Dėl lošimų ir lažybų sektoriaus Teisingumo Teismas minėtame Sprendime Gambelli ir kt. nusprendė, kad EB 43 straipsnis taikomas tuo atveju, kai vienoje valstybėje narėje įsteigta įmonė nuolat veikia kitoje valstybėje
         narėje sudarydama su operatoriais arba tarpininkais komercinius susitarimus dėl duomenų perdavimo centrų, kurie teikia vartotojams
         duomenų perdavimo priemones, surenka ir registruoja informaciją apie ketinimus lažintis ir perduoda ją minėtai įmonei, įkūrimo.
         Jeigu tokia vienoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė vykdo lažybų įmokų rinkimo veiklą tarpininkaujama tokių kitoje valstybėje
         narėje įsteigtų agentūrų organizacijos, šių agentūrų veiklai nustatyti apribojimai yra įsisteigimo laisvės kliūtis (žr. minėto
         Sprendimo Gambelli ir kt., 14 bei 46 punktus ir 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Placanica ir kt., C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, Rink. p. I‑1891, 43 punktą).

      48      Šiuo atveju, remiantis sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija dėl Tipico Co. Ltd ir WW santykių, negalima nei patvirtinti, nei paneigti, kad pastaroji turi būti laikoma dukterine bendrove, padaliniu arba
         atstovybe EB 43 straipsnio prasme.

      49      Šioms aplinkybėms primintina, kad pagal SESV 267 straipsnyje numatytą procedūrą, grindžiamą aiškiu nacionalinių teismų ir
         Teisingumo Teismo kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas priskiriamas nacionalinio teismo
         kompetencijai (žr., be kita ko, 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo IKA, C‑326/00, Rink. p. I‑1703, 27 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      50      Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 36 punkte, tik nacionalinis teismas turi įvertinti prejudicinio sprendimo būtinumą savo
         sprendimui ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą.

      51      Taip pat tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į kiekvienos bylos aplinkybes, turi nustatyti,
         ar pagrindinėse bylose nagrinėjamais atvejais taikomi EB 43 arba 49 straipsniai.

      52      Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia prejudicinius klausimus išnagrinėti atsižvelgiant kartu į EB 43 ir 49 straipsnius.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo klausimo
      53      Pirmiausia reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog remiantis Sąjungos teisės viršenybės principu,
         kalbant apie tiesiogiai taikomų Sutarties nuostatų ir institucijų aktų bei valstybių narių nacionalinės teisės santykį, tokios
         įsigaliojusios nuostatos bei aktai lemia savaiminį bet kokių joms prieštaraujančių nacionalinės teisės aktų netaikymą (žr.,
         be kita ko, minėto Sprendimo Simmenthal, 17 punktą ir 1990 m. birželio 19 d. Sprendimo Factortame ir kt., C‑213/89, Rink. p. I‑2433, 18 punktą).

      54      Iš tiesų, kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, tiesiogiai taikytinos Sąjungos teisės normos, kurios yra tiesioginis teisių ir
         pareigų šaltinis tiems, kam jos skirtos, nesvarbu, ar tai būtų valstybės narės, ar privatūs asmenys, kurie yra teisinių santykių,
         patenkančių į Sąjungos teisės taikymo sritį, subjektai, turi būti taikomos visapusiškai ir vienodai visose valstybėse narėse
         nuo pat jų įsigaliojimo dienos ir visą jų galiojimo laikotarpį (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Simmenthal 14 ir 15 punktus bei Factortame ir kt. 18 punktą).

      55      Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad kiekvienas nacionalinis teismas kaip valstybės narės institucija spręsdamas
         jo jurisdikcijai priklausančią bylą, vadovaudamasis EB 10 straipsnyje įtvirtintu bendradarbiavimo principu, privalo visapusiškai
         taikyti tiesiogiai taikytiną Sąjungos teisę ir apsaugoti teises, kurias ji suteikia privatiems asmenims, atitinkamai netaikydamas
         jokios nacionalinės teisės nuostatos, galinčios prieštarauti Sąjungos teisei, nesvarbu, ar ji priimta anksčiau, ar vėliau
         už Sąjungos teisės nuostatą (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėtų sprendimų Simmenthal 16 ir 21 punktus bei Factortame ir kt. 19 punktą).

      56      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad su Sąjungos teisės pagrindą sudarančiais reikalavimais nesuderinama bet kokia nacionalinės
         teisės sistemos nuostata ar bet kokia įstatymų leidybos administracinė ar teisminė praktika, galinti susilpninti Sąjungos
         teisės veiksmingumą ir atimanti iš turinčio jurisdikciją taikyti šią teisę nacionalinio teismo galią daryti viską, kas ją
         taikant reikalinga, kad nebūtų taikomos nacionalinės teisės aktų nuostatos, galinčios sudaryti net laikiną kliūtį visapusiškam
         Sąjungos teisės normų veiksmingumui (minėtų sprendimų Simmenthal 22 punktas ir Factortame ir kt. 20 punktas).

      57      Teisingumo Teismas pabrėžė, kad taip būtų, jei, kilus prieštaravimui tarp Sąjungos teisės nuostatos ir vėlesnio nacionalinio
         įstatymo, tokį neatitikimą būtų įgaliota savo nuožiūra išspręsti kita institucija, o ne teismas, kuriam patikėta užtikrinti
         Sąjungos teisės taikymą, net jeigu tai sudarytų tik laikiną kliūtį visapusiškam šios teisės veiksmingumui (minėto Sprendimo
         Simmenthal 23 punktas).

      58      Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką veiksmingos teisminės gynybos principas yra bendrasis
         Sąjungos teisės principas, kylantis iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d.
         Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsniuose ir Europos Sąjungos pagrindinių
         teisių chartijos 47 straipsnyje, ir kad šiuo atžvilgiu valstybių narių teismai, vadovaudamiesi EB 10 straipsnyje įtvirtintu
         bendradarbiavimo principu, turi užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių teisminę gynybą (2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
         Unibet, C‑432/05, Rink. p. I‑2271, 37 ir 38 punktai bei juose nurodyta teismo praktika).

      59      Šioje byloje galima nurodyti, kad Bundesverfassungsgericht atitinkamai savo minėtuose 2006 m. kovo 28 d. sprendime ir 2006 m. rugpjūčio 2 d. nutartyje konstatuodamas, kad toks monopolis,
         koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neatitinka Konstitucijos reikalavimų, nepateikė nuomonės dėl šio monopolio suderinamumo
         su Bendrijos teise, bet minėtame sprendime pabrėžė, jog šiuo atveju jis mano neturįs kompetencijos tai daryti.

      60      Dėl aplinkybės, kad konstatavęs tokį nesuderinamumą su Konstitucija Bundesverfassungsgericht nusprendė pereinamuoju laikotarpiu palikti galioti vidaus teisės aktą dėl minėto monopolio šio sprendimo 13 ir 14 punktuose
         nurodytomis sąlygomis, iš šio sprendimo 53–58 punktuose nurodytos teismų praktikos matyti, kad tokia aplinkybė netrukdo tam,
         kad nacionalinis teismas, konstatavęs, kad tas pats teisės aktas pažeidžia tiesiogiai taikytinas Sąjungos teisės nuostatas,
         pavyzdžiui, EB 43 ir 49 straipsnius, laikydamasis Sąjungos teisės viršenybės principo, netaikytų tokio teisės akto nagrinėjamoje
         byloje (žr. pagal analogiją 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Filipiak, C‑314/08, Rink. p. I‑0000, 84 punktą).

      61      Iš tikrųjų negali būti, kad nacionalinės teisės normos, net konstitucinio pobūdžio, pažeistų Sąjungos teisės vienodą taikymą
         ir veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Rink. p. 1125, 3 punktą).

      62      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir pirmojo prejudicinio klausimo formuluotės matyti, kad prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia sužinoti, ar apskritai ir neatsižvelgiant į 2006 m. kovo 28 d. Bundesverfassungsgericht sprendimą iš viršenybės principo kylantis nacionalinės teisės akto, pripažinto prieštaraujančiu EB 43 ir 49 straipsniams,
         naikinamasis poveikis gali būti suspenduotas laikotarpiui, kuris reikalingas šiam teisės aktui su minėtomis Sutarties nuostatomis
         suderinti. Kaip matyti iš šio sprendimo 26 straipsnio, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tiesų uždavė
         šį klausimą, kuris, be kita ko, susijęs su aplinkybe, jog nors iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagrindinėje byloje
         nagrinėjamas teisės aktas pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius, vis dėlto Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen konstatavo, kad toks suspendavimas minėto teisės akto atveju pateisinamas tuo, kad privalomieji pagrindai, susiję su socialine
         sistemos apsauga ir piliečių apsauga nuo piniginių lošimų rizikos, neleidžia atsirasti teisės spragai, kuri atsirastų nedelsiant
         panaikinus teisės aktą.

      63      Visos valstybės narės, pateikusios pastabų, iš esmės tvirtino, kad principo, pagal kurį išimtinėmis aplinkybėmis būtų leidžiama
         laikinai palikti galioti nacionalinės teisės normą, pripažintą prieštaraujančia tiesiogiai taikomai Sąjungos teisės normai,
         pripažinimas galėtų būti pateisinamas pagal analogiją atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, suformuotą remiantis EB 231 straipsnio
         antra pastraipa, dėl Bendrijos teisės aktų, kurie panaikinti pagal EB 230 straipsnį arba pripažinti negaliojančiais pagal
         EB 234 straipsnį, padarinių palikimo laikinai galioti.

      64      Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pagal EB 231 straipsnio antrą pastraipą (dabar – SESV 264 straipsnio
         antra pastraipa), taip pat taikomą pagal analogiją procedūroje pagal EB 234 straipsnį (dabar – SESV 267 straipsnis) dėl prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą vertinant teisės akto galiojimą, turi diskreciją kiekvienu konkrečiu atveju nurodyti panaikinamo
         arba pripažįstamo negaliojančiu Sąjungos teisės akto padarinius, kurie lieka galutiniai (žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio
         22 d. Sprendimo Régie Networks, C‑333/07, Rink. p. I‑10807, 121 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      65      Teisingumo Teismas, naudodamasis šia kompetencija, be kita ko, gali atidėti tokio akto panaikinimą arba pripažinimą negaliojančiu,
         kol bus priimtas naujas aktas, kuriuo bus ištaisytas nustatytas neteisėtumas (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2008 m. rugsėjo
         3 d. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351, 373–376 punktus (dėl panaikinimo) ir minėto Sprendimo Régie Networks 126 punktą (dėl pripažinimo negaliojančiu).

      66      Iš teismo praktikos matyti, kad panaikinto arba pripažinto negaliojančiu Sąjungos akto padarinių palikimas galioti, kurio
         tikslas – neleisti atsirasti teisės spragai tol, kol panaikintas arba pripažintas negaliojančiu teisės aktas bus pakeistas
         nauju (žr., be kita ko, 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Rink. p. I‑1477, 60 punktą), gali būti pateisinamas privalomais teisinio saugumo pagrindais, apimančiais visus
         – ir viešus, ir privačius – interesus (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Régie Networks 122 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), laikotarpiu, kuris reikalingas siekiant pašalinti tokį neteisėtumą (šiuo klausimu
         žr., be kita ko, minėtų sprendimų Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją 375 punktą ir Régie Networks 126 punktą).

      67      Vis dėlto šiuo klausimu užtenka nurodyti, kad net darant prielaidą, jog dėl argumentų, panašių į pateiktus minėtoje teismų
         praktikoje dėl Sąjungos aktų, pagal analogiją išimtinėmis aplinkybėmis galima laikinai suspenduoti tiesiogiai taikytinos Sąjungos
         teisės normos naikinamąjį poveikį, kuris daromas jai prieštaraujančiai nacionalinės teisės normai, toks suspendavimas, kurio
         sąlygas gali nustatyti tik Teisingumo Teismas, netaikomas šioje byloje, nes nėra šį suspendavimą pateisinančių privalomų teisinio
         saugumo pagrindų.

      68      Iš tikrųjų iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šioje stadijoje prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi kompetenciją vertinti faktines jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, manė,
         kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu ribojamuoju teisės aktu veiksmingai neprisidedama nuosekliai ir sistemiškai ribojant azartinių
         lošimų veiklą, nes iš ankstesnės Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad toks teisės aktas, kurio negalima pateisinti tikslu
         užkirsti kelią skatinimui pernelyg išlaidauti lošiant ir kovoti su priklausomybe nuo lošimų, pažeidžia EB 43 ir 49 straipsnius.

      69      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad dėl tiesiogiai taikytinos Sąjungos
         teisės viršenybės nacionalinės teisės aktas dėl lažybų dėl sporto varžybų valstybės monopolio, kuriame, nacionalinio teismo
         konstatavimu, yra su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas nesuderinamų apribojimų, dėl kurių juo neprisidedama nuosekliai
         ir sistemiškai ribojant lažybų veiklą, negali būti toliau taikomas pereinamuoju laikotarpiu.

       Dėl antrojo prejudicinio klausimo
      70      Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį prejudicinį klausimą, į antrąjį pateiktą klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      71      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      Dėl tiesiogiai taikytinos Sąjungos teisės viršenybės nacionalinės teisės aktas dėl lažybų dėl sporto varžybų valstybės monopolio,
            kuriame, nacionalinio teismo konstatavimu, yra su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas nesuderinamų apribojimų, dėl
            kurių juo neprisidedama nuosekliai ir sistemiškai ribojant lažybų veiklą, negali būti toliau taikomas pereinamuoju laikotarpiu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1997 m. lapkričio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Anna Barnett prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-12/97.


2000 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Evangelischer Krankenhausverein Wien prieš Abgabenberufungskommission Wien ir Wein & Co. HandelsgesmbH prieš Oberösterreichische Landesregierung. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Šeštoji PVM direktyva - Direktyva 92/12/EEB. # Byla C-437/97.


title: 2013 m. rugsėjo 12 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer prieš Anneliese Kuso.#Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Socialinė politika – Vienodas požiūris į moteris ir vyrus – Direktyva 76/207/EEB – Terminuota darbo sutartis, sudaryta prieš valstybei įstojant į Europos Sąjungą – Galiojimo pasibaigimas po įstojimo – Darbo tvarka, pagal kurią nustatyta, jog darbo sutarties galiojimo terminas pasibaigia paskutinę metų, kuriais sukako pensinis amžius, dieną – Skirtingas moterų ir vyrų amžius.#Byla C-614/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. rugsėjo 12 d. (
            *1
         )
      „Socialinė politika — Vienodas požiūris į moteris ir vyrus — Direktyva 76/207/EEB — Terminuota darbo sutartis, sudaryta prieš valstybei įstojant į Europos Sąjungą — Galiojimo pasibaigimas po įstojimo — Darbo tvarka, pagal kurią nustatyta, jog darbo sutarties galiojimo terminas pasibaigia paskutinę metų, kuriais sukako pensinis amžius, dieną — Skirtingas moterų ir vyrų amžius“
      Byloje C‑614/11
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) 2011 m. spalio 25 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. lapkričio 30 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer

      prieš

         Anneliese Kuso

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai A. Rosas (pranešėjas), E. Juhász, D. Šváby ir C. Vajda,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 31 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer, atstovaujamų advokato B. Hainz,

               —

               A. Kuso, atstovaujamos advokatų C. Henseler, H. Pflaum, P. Karlberger, W. Opetnik ir advokatės P. Rindler,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir C. Gheorghiu,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 187), iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/73/EB (OL L 269, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 255, toliau – Direktyva 76/207), 3 straipsnio 1 dalies a ir c punktų aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Žemutinės Austrijos federalinės žemės žemės ūkio rūmai, toliau ‐NÖ‑LLWK) ir A. Kuso ginčą dėl pastarosios darbo santykių nutraukimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 76/207/EB 2 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Remiantis toliau išdėstytomis nuostatomis, vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės arba netiesioginės diskriminacijos dėl lyties, ypač dėl santuokinės arba šeiminės padėties.
               2.   Šioje direktyvoje:

                        —

                        tiesioginė diskriminacija: kai vienam asmeniui dėl lyties yra sudaromos mažiau palankios sąlygos, palyginti su kitu asmeniu, kuriam panašioje situacijoje yra, buvo ar būtų sudarytos sąlygos,

                  <...>“

               4

               Šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
               „1.   Vienodo požiūrio principo taikymas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl lyties valstybiniame ar privačiame sektoriuose, įskaitant valstybės įstaigas, dėl:

                        a)

                        įsidarbinimo, savarankiško įsidarbinimo ir profesinės veiklos, įskaitant atrankos kriterijus ir priėmimo į darbą sąlygas, visoms veiklos rūšims ir visais profesinės hierarchijos lygiais, įskaitant paaukštinimą;

                  <...>

                        c)

                        įdarbinimo ir darbo sąlygų, įskaitant atleidimus iš darbo, taip pat darbo užmokesčio, kaip numatyta Direktyvoje 75/117/EEB;

                  <...>“

               5

               Direktyva 76/207 panaikinta 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (OL L 204, p. 23), kuri, kaip nurodyta jos 34 straipsnyje, įsigaliojo 2009 m. rugpjūčio 15 d. Direktyva 2006/54 netaikoma pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms.

         Austrijos teisė

               6

               Vienodo požiūrio įstatymo (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I, 66/2004), kuriuo būtent perkeliama Direktyva 76/207, 3 straipsnyje „Vienodo požiūrio taikymas darbo santykiams“ įtvirtinta:
               „Niekas negali būti tiesiogiai ar netiesiogiai diskriminuojamas dėl lyties, ypač dėl santuokinės arba šeiminės padėties, kiek tai susiję su darbo santykiais, ir konkrečiai

                        1.

                        nustatant darbo santykius,

                  <...>

                        3.

                        mokant kitas nei darbo užmokestis savanoriškas socialines išmokas,

                  <...>

                        7.

                        nutraukiant darbo santykius.“

               7

               A. Kuso darbo santykiai reglamentuojami 1921 m. Įstatymo dėl pagal darbo sutartį dirbančių asmenų (Angestelltengesetz 1921). Šio įstatymo 19 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad darbo sutarties galiojimas baigiasi suėjus laikui, kuriam ji buvo sudaryta.

               8

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad A. Kuso terminuotai darbo sutarčiai buvo taikoma Dienst- und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes-Landwirtschaftskammer (Žemutinės Austrijos federalinės žemės žemės ūkio rūmų darbo ir apmokėjimo tvarka, toliau ‐ DO). Nacionalinis teismas mano, kad šias teisės nuostatas reikia laikyti nacionalinės teisės akto, dėl kurio Teisingumo Teismo prašoma pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, dalimi.

               9

               Pagal šią tvarką nustatant specialų režimą, kuriuo vadovaujantis pagal darbo sutartį dirbančius darbuotojus atleisti iš darbo galima tik jei yra tam tikrų konkrečiai apibrėžtų pagrindų, išskyrus šiurkščių pažeidimų atvejus, ribojama darbdavio teisė atleisti darbuotojus.

               10

               DO įtvirtintos šios nuostatos:
               „25 straipsnis. Darbo santykių nutraukimas
               1)   Darbuotojų, turinčių teisę gauti pensiją, darbo santykiai nutrūksta:

                        a)

                        juos laikinai ar visam laikui išleidus į pensiją

                  <…>
               2)   Darbuotojų, turinčių darbuotojo, su kuriuo negalima nutraukti sutarties, statusą, darbo santykiai nutrūksta:

                        a)

                        kai jiems sukanka tam tikras amžius

                  <…>
               3)   Vis dėlto darbdavys gali nutraukti darbuotojo, turinčio darbuotojo, su kuriuo negalima nutraukti sutarties, statusą, darbo santykius prieš jo valią
               <…>

                        c)

                        jeigu darbo santykių pasibaigimo dieną darbuotojas įgijo savarankišką teisę gauti pensiją pagal socialinio draudimo teisę.

                  26 straipsnis. Išleidimas į pensiją
               1.   Pagal Pensijų mokėjimo tvarkos (Pensionsbesoldungsordnung) nuostatas laikinai ar visam laikui į pensiją darbuotoją prieš jo valią išleidžia [NÖ‑LLWK] Pagrindinis komitetas.
               <…>
               65 straipsnis. Išėjimas į pensiją visam laikui
               „Vyrai galutinai į pensiją išeina pasibaigus tiems kalendoriniams metams, kuriais jiems sukanka 65 metai, o moterys – pasibaigus tiems kalendoriniams metams, kuriais joms sukanka 60 metų.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               11

               A. Kuso nuo 1967 m. kovo 1 d. dirbo NÖ‑LLWK pagal neterminuotą darbo sutartį. 1980 m. sausio 1 d. remiantis tipine sutartimi, į kurią įtrauktos DO nuostatos, ji įgijo darbuotojos, su kuria negali būti nutraukta sutartis, statusą, dėl ko jos darbo sutarties galiojimo terminas turėjo pasibaigti suėjus DO 25 straipsnio 2 dalyje numatytam terminui.

               12

               A. Kuso 60 metų sukako 2008 m. 2008 m. liepos 18 d. Personalo skyriaus vadovas jai telefonu pranešė, kad jos prašymas toliau dirbti sulaukus pensinio amžiaus 2008 m. liepos 14 d. NÖ‑LLWK prezidiumo posėdyje buvo atmestas ir NÖ‑LLWK daro prielaidą, jog darbo santykiai baigsis 2008 m. pabaigoje. 2008 m. liepos 25 d. rašte A. Kuso pranešta, kad nepritarta jos darbo sutarties pratęsimui po 2008 m. gruodžio 31 d., todėl pasibaigus 2008 metams darbo santykiai bus laikomi nutrūkusiais.

               13

               A. Kuso užginčijo darbo santykių nutraukimo teisėtumą Landesgericht Korneuburg (Korneuburgo apylinkės teismas). Šio teismo 2009 m. sausio 21 d. priimtas ieškovei nepalankus sprendimas panaikintas 2010 m. kovo 18 d.Oberlandesgericht Wien (Aukštesnysis Vienos apygardos teismas), kuris yra apeliacinė instancija darbo ir socialinių reikalų bylose, sprendimu; dėl pastarojo sprendimo NÖ‑LLWK pateikė kasacinį skundą Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis teismas).

               14

               Viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog DO, kuri yra sudedamoji A. Kuso darbo sutarties dalis, be kita ko, numatyta, kad darbo santykiai nutrūksta paskutinę metų, kai pagal darbo sutartį dirbančiam darbuotojui sukanka pensinis amžius, dieną. Šis amžius skiriasi atsižvelgiant į pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų lytį: 60 metų moterims ir 65 metai vyrams. Be to, nagrinėjama darbo sutartis sudaryta prieš Austrijos Respublikai įstojant į Europos Sąjungą, o darbo sutarties terminas pasibaigė po įstojimo. Atsižvelgdamas į teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus, taip pat į vienodo požiūrio į moteris ir vyrus vietą teisės sistemoje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl Direktyvos 76/207 taikymo laiko atžvilgiu ir jos materialinės taikymo srities.

               15

               Kita vertus, Oberster Gerichtshof pažymi, jog, nors pagrindinė byla turi tam tikrų panašumų su byla, kurioje 2010 m. lapkričio 18 d. priimtas Sprendimas Kleist (C-356/09, Rink. p. I-11939), nuo pastarosios ji skiriasi bent dviem aspektais.

               16

               Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas Kleist, Ch. Kleist darbo santykiai buvo nutraukti remiantis kolektyvine sutartimi, turinčią visuotinai taikomo akto galią, o A. Kuso darbo santykius reglamentavo individuali terminuota darbo sutartis.

               17

               Antra, minėtoje byloje darbo santykiai pasibaigė atleidus iš darbo, o A. Kuso nebuvo atleista iš darbo. Pagrindinėje byloje darbo santykiai buvo grindžiami terminuota darbo sutartimi ir pasibaigė pasibaigus šios sutarties galiojimo terminui. Kadangi tokie darbo santykiai paprastai pasibaigia suėjus terminui ir nereikalingas pranešimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar pagrindines bylos aplinkybes reikia skirti nuo aplinkybių, kuriomis remdamasis Teisingumo Teismas priėmė minėtą Sprendimą Kleist, ar, atvirkščiai, įmanoma toje byloje Teisingumo Teismo pateiktą sprendimą taikyti pagrindinėje byloje.

               18

               Manydamas, kad sprendimas byloje priklauso nuo Sąjungos teisės išaiškinimo, Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar Direktyvos 76/207 [...] 3 straipsnio 1 dalies a ir c punktams prieštarauja nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią diskriminacija dėl lyties baigiantis darbo santykiams, atsiradusi tik suėjus terminui, remiantis prieš įsigaliojant minėtai direktyvai (šiuo atveju – prieš Austrijos Respublikai įstojant į Europos Sąjungą) sudaryta terminuota individualia darbo sutartimi, turi būti vertinama ne pagal prieš įstojant įtvirtintą sutarties nuostatą dėl sutarties galiojimo termino kaip „atleidimo iš darbo sąlygos“, o tik atsižvelgiant į prašymo pratęsti sutartį kaip „priėmimo į darbą sąlygos“ atmetimą?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               19

               Pateikdamas šį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies a ir c punktai aiškintini taip, kad nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuris įtvirtina darbo tvarką, kuri yra iki atitinkamos valstybės įstojimo į Sąjungą sudarytos sutarties sudedamoji dalis, ir pagal kurią darbo santykiai nutrūksta suėjus pensiniam amžiui, kuris skiriasi atsižvelgiant į darbuotojo lytį, sukelia šia direktyva draudžiamą tiesioginę diskriminaciją, kai atitinkamam darbuotojui šis amžius sueina po nurodyto įstojimo.

         Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

               20

               NÖ‑LLWK mano, kad pagrindinėje byloje vien darbo sutarties galiojimo termino pasibaigimo pakanka, kad darbo santykiai nutrūktų. A. Kuso darbo santykiai pasibaigė ne ją atleidus iš darbo, o suėjus terminuotos darbo sutarties galiojimo terminui. Kadangi Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies c punktas taikomas tik atleidimo iš darbo atvejams, juo negalima remtis. Be to, kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjamai sutarčiai taikoma darbo tvarka galiojo iki Austrijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą, teisės akto, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, negalima laikyti sukeliančiu diskriminaciją, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą. Taigi NÖ‑LLWK mano, kad pateiktas klausimas turi būti nagrinėjamas tik dėl „įsidarbinimo sąlygos“, t. y. kad jį nagrinėti reikia atsižvelgiant į Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies a punktą.

               21

               Tačiau A. Kuso ir Europos Komisija teigia, kad pateiktas klausimas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į darbo santykių pabaigos aspektą. Kadangi darbo sutartis yra sutartis, reguliuojanti tęstinį prievolių vykdymą, reikia manyti, jog Austrijos Respublikai įstojus į Sąjungą tokios sutarties pasekmėms taikoma Direktyva 76/207. Todėl reikėtų atmesti argumentą, grindžiamą pagrindinėje byloje nagrinėjamos darbo sutarties sudarymu iki minėto įstojimo, ir išnagrinėti šį klausimą atsižvelgiant į šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punktą.

         Teisingumo Teismo atsakymas

               22

               Reikia nustatyti, ar, kaip teigia A. Kuso ir Komisija, darbo santykių nutraukimo atveju pagal DO 25 straipsnio 2 dalies a punktą taikomas Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies c punktas.

               23

               Pirma, kyla klausimas dėl šios nuostatos taikymo laiko atžvilgiu pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai.

               24

               Siekiant užtikrinti teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų paisymą, materialinės Sąjungos teisės normos turi būti aiškinamos taip, kad jos taikomos iki jų įsigaliojimo susiklosčiusioms situacijoms, tik jeigu iš jų teksto, tikslų ar bendros struktūros akivaizdžiai matyti, kad joms turi būti pripažintas toks poveikis (žr., be kita ko, 2002 m. sausio 29 d. Sprendimo Pokrzeptowicz‑Meyer, C-162/00, Rink. p. I-1049, 49 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               25

               Vis dėlto reikia priminti, kad nauja norma nedelsiant taikoma būsimoms galiojant ankstesnei normai susiklosčiusios situacijos pasekmėms (1986 m. liepos 10 d. Sprendimo Licata prieš EESRK, 270/84, Rink. p. 2305, 31 punktas ir minėto Sprendimo Pokrzeptowicz‑Meyer 50 punktas). Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad valstybei įstojus į Sąjungą Steigimo sutarčių nuostatos saisto valstybes nares ir taikomos joms laikantis šiose sutartyse ir atitinkamame stojimo akte nustatytų sąlygų (žr. 1997 m. spalio 2 d. Sprendimo Saldanha ir MTS, C-122/96, Rink. p. I-5325, 13 punktą).

               26

               Kiek tai susiję su Direktyva 76/207 ir pagrindine byla, Aktas dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, 1994, p. 21 ir OL L 207, 1995, p. 1) įsigaliojo 1995 m. sausio 1 d. Šio akto 2 straipsnyje įtvirtinta, kad „[n]uo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų priimtų aktų nuostatos naujosioms valstybėms narėms yra privalomos ir tose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis.“ Šio akto XV priede, į kurį daroma nuoroda jo 151 straipsnyje, aiškiai paminėta Direktyva 76/207.

               27

               Kadangi šio akto nuostatose nenumatytos specialiosios Direktyvos 76/207 taikymo sąlygos, išskyrus pirmesniame punkte minėto Stojimo akto XV priedo V punkte esančią laikinąją nukrypti leidžiančią nuostatą dėl moterų naktinio darbo, t. y. situaciją, kuri nėra pagrindinės bylos dalykas, ši direktyva privaloma Austrijos Respublikai nuo jos įstojimo į Sąjungą datos ir taikoma būsimoms iki šios valstybės įstojimo į Sąjungą susiklosčiusios situacijos pasekmėms (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Saldanha ir MTS 14 punktą).

               28

               Toliau reikia atmesti NÖ‑LLKW argumentą, kad, remdamasi Direktyvos 76/207 nuostatų taikymu nuo Austrijos Respublikos įstojimo į Sąjungą tam, kad užginčytų darbo santykių nutraukimą, A. Kuso siekė sukelti abejonių dėl iki šio įstojimo įgytų teisių ir dėl to, ar darbdavys paisė teisėtų lūkesčių principo.

               29

               Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iki 1993 m. gruodžio 13 d. Tarybos ir Komisijos sprendimu 93/743/Euratomas, EAPB, EB patvirtintos Europos sutarties, steigiančios Europos Bendrijų bei jų valstybių narių ir Lenkijos Respublikos asociaciją (OL L 348, p. 1), įsigaliojimo sudarytos terminuotos darbo sutarties teisinės pasekmės nebuvo nustojusios kilti ją pasirašant, ji ir toliau reguliariai kėlė šias pasekmes viso jos galiojimo laikotarpiu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Pokrzeptowicz‑Meyer 52 punktą).

               30

               Be to, teisėtų lūkesčių apsaugos principo taikymo sritis negali būti tiek išplėsta, kad iš esmės negalima būtų taikyti naujos normos būsimoms situacijų, susiklosčiusių galiojant ankstesnei normai, pasekmėms (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Pokrzeptowicz‑Meyer 55 punktą).

               31

               Tokiomis aplinkybėmis, remdamasi teisės nuostatomis, NÖ‑LLKW negalėjo tikėtis, kad Direktyva 76/207 neturi jokio poveikio 1980 m. sudarytą darbo sutartį reguliuojančioms normoms, kurios tapo svarbios tik tai sutarčiai pasibaigus. Todėl šios direktyvos taikymas nuo Austrijos Respublikos įstojimo į Sąjungą ginčijant pagrindinėje byloje nagrinėjamą darbo santykių nutraukimą nelaikytinas turinčiu poveikį ankstesnei situacijai.

               32

               Antra, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas ne kartą buvo nusprendęs, jog, pirma, Direktyvos 76/207 3 straipsnis (5 straipsnis pagal pirminę šios direktyvos redakciją) yra besąlyginis ir pakankamai tikslus, kad fizinis asmuo juo galėtų remtis prieš valstybę (žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshall, 152/84, Rink. p. 723, 52 punktą ir 1990 m. liepos 12 d. Sprendimo Foster ir kt., C-188/89, Rink. p. I-3313, 21 punktą), ir, antra, kad tarp subjektų, kurių atžvilgiu galima remtis tiesioginį poveikį galinčiomis turėti direktyvos nuostatomis, yra ir įstaigos, kurioms, kad ir koks būtų jų teisinis statusas, valdžios institucijos kontroliuojamoms, valdžios institucijos aktu buvo pavesta teikti viešąsias paslaugas ir kurios dėl to turi nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Foster ir kt. 22 punktą). Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir ko neginčijo nei šalys pagrindinėje byloje, nei Komisija, NÖ‑LLWK yra viena iš įstaigų, kuriai suteikti nepaprastai dideli įgaliojimai, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis.

               33

               Trečia, reikia nustatyti, ar Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinės teisės aktas, kuriame nustatyta, kad darbo santykiai nutrūksta, kai suėjus skirtingam moterims ir vyrams nustatytam amžiui pasibaigia darbo sutarties galiojimo terminas, sukelia diskriminaciją, kaip ji suprantama pagal šią direktyvą.

               34

               Primintina, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos terminuotos darbo sutarties galiojimo termino pabaiga nustatoma remiantis DO darbo tvarka, kuri yra sudedamoji šios darbo sutarties dalis, ir, antra, kad joje įtvirtintas skirtingas amžius, kuris yra teisės į senatvės pensiją įgijimo pagrindas, moteriškosios ir vyriškosios lyčių darbuotojams.

               35

               Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad terminuotos darbo sutarties nepratęsimas pasibaigus joje nustatytam įprastam terminui iš esmės negali būti prilyginamas darbo sutarties nutraukimui (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 4 d. Sprendimo Jiménez Melgar, C-438/99, Rink. p. I-6915, 45 punktą).

               36

               Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio principo taikymo srityje atleidimo iš darbo sąvoka suprantama plačiai (žr. 1982 m. vasario 16 d. Sprendimo Burton, 19/81, Rink. p. 555, 9 punktą; minėto Sprendimo Marshall 34 punktą; 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Beets‑Proper, 262/84, Rink. p. 773, 36 punktą; 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Vergani, C-207/04, Rink. p. I-7453, 27 punktą ir minėto Sprendimo Kleist 26 punktą).

               37

               Teisingumo Teismas būtent nusprendė, kad, pirma, kalbant apie Direktyvą 76/207, sąvoka „atleidimas iš darbo“ turi būti suprantama taip, kad ji apima darbuotojo ir darbdavio darbo santykių nutraukimą ir savanoriško išėjimo iš darbo atvejį (minėto Sprendimo Burton 9 punktas), antra, bendroji atleidimo iš darbo politika, pagal kurią darbuotoja atleidžiama iš darbo vien dėl to, kad ji sulaukė amžiaus, nuo kurio ji turi teisę į valstybės mokamą senatvės pensiją ir kuris pagal nacionalinės teisės aktus yra skirtingas vyrams ir moterims, ar jį viršijo, yra šia direktyva draudžiama diskriminacija dėl lyties (žr. minėtų Sprendimo Marshall 38 punktą ir Sprendimo Kleist 28 punktą).

               38

               Kaip rašytinėse pastabose pažymėjo Komisija, dėl privalomojo pobūdžio ir dėl skirtingo išėjimo į senatvės pensiją amžiaus nustatymo moteriškosios ir vyriškosios lyčių darbuotojams pagrindinėje byloje nagrinėjama darbo tvarka panaši į Teisingumo Teismo minėtame Sprendime Kleist nagrinėtą darbo tvarką.

               39

               Taigi pagrindinėje byloje nagrinėjamas A. Kuso darbo santykių nutraukimas pagal DO 25 straipsnio 2 dalies a punktą prilyginamas atleidimui iš darbo pagal Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies c punktą.

               40

               Toliau reikia nustatyti, ar šis darbo santykių nutraukimas yra pagal Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies c punktą draudžiamas atleidimas iš darbo. Tam reikia išnagrinėti, ar šio atleidimo iš darbo pagrindas sukelia tiesioginę ar netiesioginę diskriminaciją dėl lyties, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnį.

               41

               Remiantis Direktyvos 76/207 2 straipsnio 2 dalies pirma įtrauka „tiesioginė diskriminacija“ yra situacija, kai vienam asmeniui dėl lyties yra sudaromos mažiau palankios sąlygos, palyginti su kitu asmeniu, kuriam panašioje situacijoje yra, buvo ar būtų sudarytos sąlygos.

               42

               Nagrinėjamu atveju iš DO 25 straipsnio matyti, kad darbuotojų darbo santykiai baigiasi, kai jiems sueina pensinis amžius. Pagal DO 26 ir 65 straipsnius pensinis darbuotojų vyrų amžius yra 65 metai, o darbuotojų moterų – 60 metų.

               43

               Kadangi šiose nuostatose nurodomas kriterijus aiškiai susijęs su darbuotojų lytimi, darytina išvada, kad nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, įtvirtina tiesiogiai lytimi grindžiamą nevienodą požiūrį.

               44

               Tam, kad būtų nustatyta, ar šis nevienodas požiūris sukelia pagal Direktyvą 76/207 draudžiamą diskriminaciją, būtina išnagrinėti, ar tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis moteriškosios ir vyriškosios lyčių darbuotojai yra panašioje situacijoje.

               45

               Pagal nustovėjusią teismo praktiką situacijų panašumas visų pirma gali būti nagrinėjamas atsižvelgiant į nevienodą požiūrį įtvirtinančio nacionalinės teisė akto dalyką (šiuo klausimu žr. 2004 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Hlozek, C-19/02, Rink. p. I-11491, 46 punktą ir minėto Sprendimo Kleist 34 punktą).

               46

               Pagrindinėje byloje DO 25, 26 ir 65 straipsnių, įtvirtinančių nevienodą požiūrį į moteris ir vyrus, dalykas yra sąlygos, kuriomis gali nutrūkti pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų darbo santykiai.

               47

               Darbuotojoms suteiktas pranašumas pretenduoti į senatvės pensiją penkeriais metais anksčiau, palyginti su darbuotojais vyrais, tiesiogiai nesusijęs su nevienodą požiūrį įtvirtinančio teisės akto dalyku.

               48

               Dėl minėto pranašumo darbuotojų moterų padėtis negali tapti specifinė, palyginti su darbuotojų vyrų, nes vyrų ir moterų padėtis yra tokia pati, kiek tai susiję su darbo santykių nutraukimo sąlygomis (žr. minėto Sprendimo Kleist 37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               49

               Taigi reikia manyti, kad moteriškosios ir vyriškosios lyčių darbuotojų situacija yra panaši.

               50

               Pagal Direktyvos 76/207 2 straipsnio 2 dalį, kuriame įtvirtintas skirtumas tarp tiesioginės ir netiesioginės diskriminacijos, tik pastaroji gali būti nepripažinta diskriminacija, jeigu ją „objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis“. Tačiau ši galimybė nenumatyta tiesioginės diskriminacijos atvejais.

               51

               Kadangi, kaip matyti iš šio sprendimo 43 punkto, nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, sukelia tiesiogiai lytimi grindžiamą nevienodą požiūrį, jame įtvirtintos diskriminacijos negalima objektyviai pateisinti.

               52

               Tokiomis aplinkybėmis, kadangi Teisingumo Teismas nustatė, kad, pirma, nevienodas požiūris, įtvirtintas teisės aktu, kaip antai nagrinėjamuoju pagrindinėje byloje, tiesiogiai grindžiamas lytimi ir darbuotojų vyrų ir moterų situacija yra panaši ir, antra, Direktyvoje 76/207 nenumatyta tiesioginės diskriminacijos atvejams taikomų nukrypti leidžiančių nuostatų, darytina išvada, kad toks nevienodas požiūris sukelia šia direktyva draudžiamą tiesioginę diskriminaciją dėl lyties.

               53

               Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 76/207 3 straipsnio 1 dalies c punktas aiškintinas taip, kad nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuris įtvirtina darbo tvarką, kuri yra iki atitinkamos valstybės įstojimo į Sąjungą sudarytos sutarties sudedamoji dalis ir pagal kurią darbo santykiai nutrūksta suėjus pensiniam amžiui, kuris skiriasi atsižvelgiant į darbuotojo lytį, sukelia šia direktyva draudžiamą tiesioginę diskriminaciją, kai atitinkamas darbuotojas šio amžiaus sulaukia po nurodyto įstojimo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               54

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                     1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu, iš dalies pakeistos 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/73/EB, 3 straipsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kuris įtvirtina darbo tvarką, kuri yra iki atitinkamos valstybės įstojimo į Europos Sąjungą sudarytos sutarties sudedamoji dalis ir pagal kurią darbo santykiai nutrūksta suėjus pensiniam amžiui, kuris skiriasi atsižvelgiant į darbuotojo lytį, sukelia šia direktyva draudžiamą tiesioginę diskriminaciją, kai atitinkamas darbuotojas šio amžiaus sulaukia po nurodyto įstojimo.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.