title: 2013 m. kovo 14 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Prancūzijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 92/12/EEB – Akcizai – Vienoje valstybėje narėje įsigyti ir į kitą valstybę narę gabenami tabako gaminiai – Vien kiekybiniai vertinimo kriterijai – SESV 34 straipsnis – Kiekybiniai importo apribojimai.#Byla C-216/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. kovo 14 d. (
            *1
         )
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Direktyva 92/12/EEB — Akcizai — Vienoje valstybėje narėje įsigyti ir į kitą valstybę narę gabenami tabako gaminiai — Vien kiekybiniai vertinimo kriterijai — SESV 34 straipsnis — Kiekybiniai importo apribojimai“
      Byloje C-216/11
      dėl 2011 m. gegužės 10 d. pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo

         Europos Komisija, atstovaujama W. Mölls ir O. Beynet, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ieškovė,
      prieš

         Prancūzijos Respubliką, atstovaujamą G. de Bergues ir N. Rouam,
      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan ir A. Prechal (pranešėja),
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2012 m. gruodžio 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Savo ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad naudodama vien kiekybinį vertinimo kriterijų, kai siekiama nustatyti, ar fiziniai asmenys kitos valstybės narės kilmės apdorotą tabaką laiko komerciniais tikslais, šį kriterijų taikydama individualiai transporto priemonei (o ne asmeniui) ir bendrai visiems tabako gaminiams ir taip tik sudarydama kliūčių fiziniams asmenims importuoti tabako gaminius iš kitos valstybės narės, jei kiekis viršija 2 kilogramus individualios transporto priemonės atveju, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvą 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 179, toliau – direktyva), ypač jos 8 ir 9 straipsnius, bei SESV 34 straipsnį.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               2

               Direktyvos 8 straipsnyje buvo nustatyta:
               „Laikantis vidaus rinkos reguliavimo principų, akcizai privačių asmenų individualiam naudojimui įsigyjamiems bei jų gabenamiems produktams turi būti pritaikyti toje valstybėje narėje, kurioje šie produktai įsigyjami.“

               3

               Remiantis direktyvos 9 straipsniu:
               „1.   Nepažeidžiant 6, 7 ir 8 straipsnių, akcizas tampa mokėtinas, kai vartojimui vienoje valstybėje narėje skirti produktai komerciniais tikslais yra laikomi kitoje valstybėje narėje.
               Tokiu atveju mokestį toje valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra produktai, moka juos laikantis asmuo.
               2.   Norėdamos nustatyti, ar 8 straipsnyje nurodytų produktų paskirtis yra komercinė, valstybės narės privalo, inter alia, atsižvelgti į:

                        —

                        produktus laikančio asmens komercinį statusą bei jų laikymo priežastis,

                        —

                        produktų laikymo vietą arba, jeigu reikia, gabenimo būdą,

                        —

                        visus su produktais susijusius dokumentus,

                        —

                        produktų pobūdį,

                        —

                        produktų kiekį.

                  Vykdydamos pirmosios pastraipos penktosios įtraukos reikalavimus, valstybės narės aiškumo sumetimais gali nustatyti orientacines ribas. Šios orientacinės ribos negali būti žemesnės nei:

                        a)

                        tabako produktams
                        cigaretėms 800 vienetų,
                        cigarilėms (cigarų, kurių vieneto svoris neviršija 3 g) 400 vienetų,
                        cigarams 200 vienetų,
                        rūkomajam tabakui 1,0 kilogramas

                  <...>“

         Prancūzijos teisės normos

               4

               Bendrojo mokesčių kodekso (toliau – BMK) (redakcija, kuri galiojo 2009 m. lapkričio 23 d. Prancūzijos Respublikai išsiųstoje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje) 302 D straipsnyje buvo numatyta:
               „I.-1. Akcizas tampa mokėtinas: < … >

                        4)

                        nepažeidžiant <...> 575 G ir 575 H straipsnių, kai nustatoma, kad Prancūzijoje komerciniais tikslais laikomas alkoholis, alkoholiniai gėrimai ir apdorotas tabakas, kuriuos laikantis asmuo negali administraciniu lydraščiu, sąskaita faktūra ar kasos čekiu atitinkamai įrodyti jų judėjimo taikant sąlyginio neapmokestinimo procedūrą ar kad mokestis buvo sumokėtas Prancūzijoje <...>.

                  Siekdama nustatyti, ar šie produktai Prancūzijoje laikomi komerciniais tikslais, administracija atsižvelgia į šiuos veiksnius:

                        a)

                        produktus laikančio asmens profesinę veiklą;

                        b)

                        produktų laikymo vietą, naudotą gabenimo būdą ar su produktais susijusius dokumentus;

                        c)

                        produktų pobūdį;

                        d)

                        produktų kiekį, ypač kai jis viršija direktyvos <...> 9 straipsnio [2 dalyje] nustatytas orientacines ribas <...>“

               5

               Pagal BMK 575 G straipsnį:
               „Mažmeninės prekybos vietose parduotas apdorotas tabakas, kai jo kiekis viršija 1 kilogramą, negali būti gabenamas be dokumento, numatyto 302 M straipsnio II dalyje.“

               6

               BMK 575 H straipsnyje buvo numatyta:
               „Išskyrus tiekėjus sandėliuose, mažmeninius prekybininkus prekybos vietose, asmenis, išvardytus 565 straipsnio 3 dalyje, perpardavėjus, minimus 568 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, arba, atsižvelgiant į už biudžetą atsakingo ministro įsakymu nustatytus kiekius, perpardavėjus, išvardytus pastarojo straipsnio pirmoje pastraipoje, joks kitas asmuo negali laikyti daugiau negu 2 kilogramus apdoroto tabako sandėliuose, komercinėse patalpose, ar transporto priemonėse.“

         Prancūzijos administracinė praktika

               7

               2009 m. lapkričio 23 d. pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje Prancūzijos Biudžeto ministerijos interneto svetainėje buvo pateikta tokia informacija:
               „Bendrieji klausimai
               Jei keliaudami po Europos Sąjungos valstybes nares įsigijote asmeniniam naudojimui skirtų prekių, neprivalote pildyti deklaracijos ar mokėti muitų ar mokesčių išvykdami arba atvykdami į Prancūziją.
               <...> Jei įsigyjate <...> tabako, taikomos Bendrijos teisėje privačių asmenų pirkiniams numatytos orientacinės ribos.
               Jeigu viršijamos toliau nurodytos tabakui <...> taikomos ribos ir, atsižvelgiant į kitus kriterijus, Jūsų įsigytas prekes Prancūzijos muitinės tarnybos gali pripažinti kaip įsigytas komerciniais tikslais. Tokiu atveju turite sumokėti atitinkamus muitus ir mokesčius, taikomus Prancūzijoje kiekvienam iš šių produktų. Šios ribos taikomos, ir kai išvykstate iš Prancūzijos į bet kurią kitą Europos Sąjungos valstybę.
               Tabakas
               Remiantis [BMK] 575 G ir 575 H straipsniais <...>, fiziniams asmenims įsigyjant tabako kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, išskyrus dešimt naujųjų valstybių narių, nuo 2006 m. sausio 1 d. taikomos šios nuostatos:

                        —

                        Galima vežtis 5 cigarečių blokus (t. y. 1 kilogramą tabako) be prekių judėjimo dokumentų.
                        Dėmesio: ši riba taikoma individualiai transporto priemonei arba asmeniui nuo septyniolikos metų, važiuojančiam kolektyvinio transporto priemone (t. y. kuria vyksta daugiau kaip devyni asmenys, įskaitant vairuotoją).

                        —

                        Vežant nuo 6 iki 10 blokų, būtina pateikti supaprastintą administracinį lydraštį (SAL). Jei tikrinamas keleivis nepateikia SAL, tabakas gali būti konfiskuotas, o keleiviui skirta bauda. Keleivis gali atsisakyti šių prekių. Tokiu atveju bauda neskiriama.
                        Norint gauti šį dokumentą, pakanka atvykti į pirmąjį Prancūzijos muitinės postą, esantį pasienyje.

                        —

                        Įvežti daugiau negu 10 blokų (ar 2 kilogramus tabako) draudžiama visais atvejais. Tikrinamam keleiviui gresia pirma nurodytos sankcijos (tabako konfiskavimas ir bauda).
                        Kolektyvinio transporto priemonių (lėktuvas, laivas, autobusas, traukinys) atveju šios nuostatos taikomos kiekvienam keleiviui atskirai.“

         Ikiteisminė procedūra

               8

               Nusprendusi, kad Prancūzijos teisės aktai ir administracinė praktika fizinių asmenų vykdomo tabako importo srityje prieštaravo direktyvai, proporcingumo principui ir EB 28 straipsniui, 2007 m. spalio 23 d. Komisija Prancūzijos Respublikai išsiuntė oficialių pranešimą, į kurį ši valstybė narė atsakė 2008 m. sausio 18 d. laišku.

               9

               2009 m. lapkričio 23 d. Komisija pateikė pagrįstą nuomonę, ragindama Prancūzijos Respubliką per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų atsižvelgta. Ši valstybė narė į ją atsakė 2010 m. sausio 22 d. laišku.

               10

               Kadangi Prancūzijos Respublikos pateikti paaiškinimai Komisijos netenkino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

         Dėl ieškinio

         Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su direktyvos 8 ir 9 straipsnių pažeidimu

               11

               Komisija teigia, kad Prancūzijos teisės normos ir administracinė praktika prieštarauja direktyvai, ypač jos 8 ir 9 straipsniams, nes kriterijai, taikomi siekiant nustatyti, ar tabako gaminiai laikomi komerciniais tikslais, yra vien kiekybiniai, BMK 575 G ir 575 H straipsniuose numatytos ribos galioja bendrai visiems laikomiems tabako gaminiams, šios ribos, kai gabenama individualia transporto priemone, taikomos transporto priemonei, o ne kiekvienam asmeniui atskirai, o už pastarųjų straipsnių pažeidimą numatytos sankcijos yra labai griežtos.

               12

               Prancūzijos Respublika visų pirma teigia, kad BMK 575 G ir 575 H straipsniais reglamentuojamas tik tabako laikymas, o ne akcizų rinkimo tvarka ir sąlygos. Todėl šios nuostatos nepatenka į Direktyvos 92/12 8 ir 9 straipsnių taikymo sritį. Bent kuriuo atveju Prancūzijos teisės normos ir administracinė praktika neprieštarauja direktyvai, o numatytos sankcijos yra proporcingos.

               13

               Reikia priminti, kad direktyva siekiama nustatyti tam tikras akcizais apmokestinamų produktų laikymo, gabenimo ir kontrolės taisykles tam, kad būtų užtikrintas vienodas akcizų taikymas visose valstybėse narėse (2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Joustra, C-5/05, Rink. p. I-11075, 27 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               14

               Šiuo klausimu direktyvoje įtvirtinamas skirtumas tarp produktų, kurie laikomi komerciniais tikslais, ir tų, kurie laikomi savo reikmėms (minėto Sprendimo Joustra 28 punktas).

               15

               Kalbant apie savo reikmėms laikomus produktus, reikia pažymėti, kad akcizai mokėtini toje valstybėje narėje, kurioje produktai buvo įsigyti (minėto Sprendimo Joustra 31 punktas). Tačiau komerciniais tikslais laikomų produktų atveju direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje iš esmės nustatyta, kad akcizas tampa mokėtinas valstybėje narėje, kurioje šie produktai laikomi.

               16

               Siekiant nustatyti, ar produktai laikomi komerciniais tikslais, direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje numatyti tam tikri kriterijai. Konkrečiai tariant, iš pačios šios 2 dalies pirmos pastraipos formuluotės matyti, kad norėdamos nustatyti, ar produktai laikomi komerciniais tikslais, valstybės narės privalo, inter alia, atsižvelgti į kelis kriterijus, o laikomų produktų kiekis tėra vienas iš nurodytųjų. Be to, dėl šio kriterijaus reikia pažymėti, kad tos pačios 2 dalies antroje pastraipoje numatyta, jog valstybės narės aiškumo sumetimais gali nustatyti orientacines ribas.

               17

               Iš to matyti, ir kaip generalinis advokatas pastebėjo savo išvados 20 ir 21 punktuose, kad, remiantis direktyvos 9 straipsnio 2 dalimi, valstybėms narėms neleidžiama, kad siekdamos nustatyti, ar produktai laikomi komerciniais tikslais, jos remtųsi vien kiekybine laikomų produktų riba.

               18

               Kiek tai susiję su ginčijamomis teisės normomis, Prancūzijos Respublika teigia, kad pačiame BMK 302 D straipsnyje nenumatyta tokia vien kiekybinė riba, taikoma siekiant nustatyti, ar produktai laikomi komerciniais tikslais.

               19

               Tačiau, kadangi šiame straipsnyje nurodoma, jog jis taikomas „nepažeidžiant <...> [BMK] 575 G ir 575 H straipsnių nuostatų“, šiuose dviejuose straipsniuose numatytos ribos iš esmės yra vieninteliai svarbūs kriterijai nustatant, ar produktai laikomi komerciniais tikslais, o tai patvirtina ir Prancūzijos administracinė praktika. Prancūzijos Respublika neginčija, kad šios ribos yra vien kiekybinės.

               20

               Ši valstybė narė taip pat teigia, kad jos teisės normos ir administracinė praktika neprieštarauja direktyvos 9 straipsnio 2 daliai dėl to, kad minėtos ribos bendrai taikomos visiems laikomiems tabako gaminiams ir kad gabenimo individualiu transportu atveju tabako kiekiai vertinami pagal tai, kiek jo tenka transporto priemonei, o ne asmeniui.

               21

               Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš direktyvos 9 straipsnio 2 dalies antros pastraipos, jei valstybės narės nusprendžia nustatyti laikomų tabako gaminių kiekio ribas, taikomas nustatant, ar jie laikomi komerciniais tikslais, ir kurios pagal šią nuostatą gali būti tik orientacinės, jos turi paisyti tam tikrų minimalių ribų.

               22

               Pirma, kadangi direktyvoje aiškiai nustatytos minimalios ribos kelioms atskiroms tabako gaminių kategorijoms, valstybės narės gali nustatyti turimų visų tabako gaminių svoriui taikomas ribas tik su sąlyga, kad paisoma kiekvienos iš šių minimalių ribų. Prancūzijos Respublika neteigia, kad šis reikalavimas tenkinamas BMK 575 G ir 575 straipsniuose numatytų ribų atveju.

               23

               Antra, kadangi direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje siekiama išvardyti sąlygas, kurioms esant tabaką laikantis asmuo turi sumokėti akcizą, kaip tai numatyta šio straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, minimalios orientacinės ribos, nurodytos direktyvos 9 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, turi būti suprantamos kaip skirtos šiam laikytojui, vadinasi, taikomos asmeniui.

               24

               Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Prancūzijos teisės normos ir administracinė praktika prieštarauja direktyvos 9 straipsniui, taip pat jos 8 straipsniui, tiek, kiek nustatant, ar tabako gaminiai laikomi komerciniais tikslais, naudojamos vien kiekybinės ribos, kurios taikomos bendrai visiems šiems gaminiams ir, kai gabenama individualia transporto priemone, vertinamos transporto priemonės atžvilgiu, o jei šios ribos viršijamos, taikomos sankcijos.

               25

               Todėl pirmasis Komisijos pateiktas kaltinimas yra pagrįstas.

         Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su SESV 34 straipsnio pažeidimu

               26

               Komisija teigia, kad BMK 575 H straipsnis prieštarauja ir SESV 34 straipsniui. Iš tikrųjų ši nacionalinė nuostata tik sudaro fiziniams asmenims kliūtis importuoti į Prancūziją tabako gaminius iš kitos valstybės narės, kai kiekis individualios transporto priemonės atveju viršija 2 kilogramus, net jei šiuos kiekius fizinis asmuo laiko savo reikmėms.

               27

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad kai klausimo reglamentavimas išsamiai suderintas Bendrijos lygiu, visos su juo susijusios nacionalinės priemonės turi būti vertinamos atsižvelgiant į tokios suderinimo priemonės, o ne į pirminės teisės nuostatas (2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-463/01, Rink. p. I-11705, 36 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               28

               Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 24 punkto, akivaizdu, kad 575 H straipsniu pažeidžiama priemonė, kuria išsamiai suderinamas būdas, kaip valstybės narės gali atsižvelgti į tabako gaminių kiekį, kai siekia konstatuoti, kad jie laikomi komerciniais tikslais.

               29

               Kadangi antruoju kaltinimu Komisija tik prašo įvertinti, atsižvelgiant į pirminės teisės nuostatas, nacionalinę priemonę, kuri turi būti vertinama atsižvelgiant į minėtą suderinimo priemonę, šį kaltinimą reikia atmesti.

               30

               Todėl reikia konstatuoti, kad naudodama tik kiekybinį vertinimo, ar fiziniai asmenys kitos valstybės narės kilmės apdorotą tabaką laiko komerciniais tikslais, kriterijų ir jį taikydama individualiai transporto priemonei (o ne asmeniui) bei bendrai visiems tabako gaminiams Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvą, ypač jos 8 ir 9 straipsnius.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               31

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Kadangi ir Komisija, ir Prancūzijos Respublika bylą pralaimėjo iš dalies, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Naudodama tik kiekybinį vertinimo, ar fiziniai asmenys kitos valstybės narės kilmės apdorotą tabaką laiko komerciniais tikslais, kriterijų ir jį taikydama individualiai transporto priemonei (o ne asmeniui) bei bendrai visiems tabako gaminiams Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvą 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, ypač jos 8 ir 9 straipsnius.

                           2.

                           Atmesti kitą ieškinio dalį.

                           3.

                           Europos Komisija ir Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


title: 2013 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo (dešimtoji kolegija) sprendimas.#Agenția Națională de Administrare Fiscală prieš SC Rafinăria Steaua Română SA.#Înalta Curte de Casație și Justiție prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Apmokestinimas – Pridėtinės vertės mokestis – PVM skirtumo grąžinimas įskaitant – Akto dėl įskaitymo panaikinimas – Pareiga mokėti palūkanas už vėlavimą apmokestinamajam asmeniui.#Byla C-431/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑431/12
            dėl Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie  (Rumunija) 2012 m. birželio 21 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. rugsėjo 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Agenţia Naţională de Administrare Fiscală
            prieš
            SC Rafinăria Steaua Română SA
            TEISINGUMO TEISMAS (dešimtoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininko pareigas einantis antrosios kolegijos pirmininkas E. Juhász, teisėjai A. Rosas ir C. Vajda (pranešėjas),
            generalinė advokatė J. Kokott,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – SC Rafinăria Steaua Română Română SA , atstovaujamos advokato D. Dascălu,
            – Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos R. H. Radu, E. Gane ir A.‑L. Crişan,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos L. Keppenne ir L. Lozano Palacios,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1, toliau – PVM direktyva) 183 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Agenţia Naţională de Administrare Fiscală  (Nacionalinė mokesčių administravimo tarnyba, toliau – Agenţia ) ir SC Rafinăria Steaua Română SA  (toliau – Steaua Română ) ginčą dėl prašymo sumokėti palūkanas už pavėluotą pirkimo pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), kurį privalėjo sumokėti Steaua Română , skirtumo grąžinimą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. PVM direktyvos 183 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
            „Kai tam tikru mokestiniu laikotarpiu atskaityta suma viršija apskaičiuotą mokesčio sumą, valstybės narės gali arba grąžinti, arba perkelti skirtumą į kitą laikotarpį pagal savo pačių nustatytas sąlygas.“
            4. Pagal PVM direktyvos 252 straipsnio 2 dalį:
            „Valstybės narės nustato vieno, dviejų ar trijų mėnesių mokestinius laikotarpius.
            Tačiau valstybės narės gali nustatyti ir kitokius mokestinius laikotarpius, jei jie nėra ilgesni nei vieneri metai.“
            Rumunijos teisė
            5. Mokestinė procedūra buvo nustatyta klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms galiojusios redakcijos 2003 m. gruodžio 24 d. Vyriausybės nutarimu Nr. 92 dėl mokestinės procedūros kodekso ( Ordonanţa Guvernului nr. 92 privind Codul de procedură fiscală; Monitorul Oficial al României, I dalis, Nr. 941, 2003 m. gruodžio 29 d.; iš naujo paskelbtas Monitorul Oficial al României , I dalis, Nr. 513, 2007 m. liepos 31 d., toliau – Mokestinės procedūros kodeksas).
            6. Mokestinės procedūros 124 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Apmokestinamieji asmenys turi teisę į palūkanas nuo iš valstybės biudžeto išieškotinų ar grąžintinų sumų, pradedant skaičiuoti nuo kitos dienos po < ... > numatyto termino pabaigos < ... > Palūkanos turi būti mokamos apmokestinamajam asmeniui pareikalavus“.
            7. 2007 m. lapkričio 1 d. Ekonomikos ir finansų ministro įsakymo Nr. 1857/2007 ( Monitorul Oficial al României , I dalis, Nr. 785, 2007 m. lapkričio 20 d.), kuriuo patvirtinama deklaracijų, kuriose nurodytas neigiamas PVM skirtumas ir pasirinktas grąžinimas, apdorojimo metodologija, 1 skyriaus B dalies 6 punkte nustatyta:
            „Prašymai grąžinti mokestį turi būti išnagrinėti chronologine įregistravimo pas mokesčių administratorių tvarka per 45 kalendorines dienas nuo deklaracijos, kurioje nurodytas neigiamas [PVM] skirtumas ir pasirinktas grąžinimas.“
            Faktinės pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas
            8. 2007 m. gruodžio mėn. ir 2008 m. sausio mėn. Steaua Română  PVM deklaracijose buvo nurodytas 3 697 738 Rumunijos lėjų (RON) neigiamas skirtumas, jį Agenţia  sutiko grąžinti po patikrinimo.
            9. Tačiau po to paties patikrinimo Agenţia  pateikė pranešimą apie mokėtiną mokestį, kuriame ji neteisėtai nustatė Steaua Română  dvi papildomas mokestines prievoles: sumokėti 19 002 767 RON PVM ir 5 374 404 RON delspinigių. Vėliau ji išleido du aktus, kuriais remdamasi grąžino PVM skirtumą įskaitymo būdu, ir taip buvo įvykdytos šios dvi mokestinės prievolės.
            10. Kadangi Steaua Română  skundai dėl pranešimo apie mokėtiną mokestį ir aktų dėl įskaitymo buvo atmesti, ji pateikė skundą Curtea de Apel Ploiești  ir jis panaikino minėtus pranešimus 2008 m. gruodžio 4 d. ir 2009 m. spalio 14 d. sprendimais. 2009 m. birželio 9 d. ir 2010 m. gegužės 13 d. Agenţia  pateikti apeliaciniai skundai dėl šių sprendimų buvo atmesti Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie  sprendimais. Todėl Agenţia  turėjo grąžinti Steaua Română  3 697 738 RON sumą, kurią nuo pat pradžių buvo reikalaujama grąžinti.
            11. Remdamasi aktų dėl įskaitymo ir pavėluoto neteisėtai įskaityto PVM grąžinimo neteisėtumu Steaua Română  taip pat pareikalavo iš Agenţia  sumokėti palūkanas nuo šios sumos, skaičiuojamas nuo įstatymo nustatyto 45 dienų termino, skirto apdoroti PVM deklaracijoms, pabaigos iki minėtos sumos grąžinimo. Ji apskaičiavo 1 793 972 RON šių palūkanų.
            12. Kadangi Agenţia  neatsakė į šį prašymą per taikytinuose teisės aktuose nustatytą terminą, Steaua Română  du kartus pateikė skundus, kuriuose prašė sumokėti bendrą 1 793 972 RON įstatymuose nustatytų palūkanų sumą.
            13. Agenţia  2010 m. rugsėjo 30 d. sprendimu atmetus šį prašymą, Curtea de Apel Bucureşti  2011 m. vasario 14 d. sprendimu panaikino šį sprendimą ir priteisė iš Agenţia  sumokėti Steaua Română  1 793 972 RON įstatymuose nustatytų palūkanų, skaičiuotinų iki 2009 m. liepos 27 d.
            14. Agenţia  pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie .
            15. Apeliaciniame skunde Agenţia , be kita ko, tvirtina, kad Curtea de Apel Bucureşti  padarė teisės klaidą, kai priteisė sumokėti 1 739 972 RON įstatymuose nustatytų palūkanų, nes pagal taikytinus teisės aktus baudžiama ne už pasirinktą apmokestinamųjų asmenų prašymų nagrinėjimo būdą, bet tik šių prašymų nagrinėjimo termino praleidimą. Taigi Steaua Română  PVM deklaracijos ir kiti prašymai buvo išnagrinėti per nustatytus terminus. Todėl palūkanos už vėlavimą nėra mokėtinos už laikotarpį, per kurį galiojo aktai dėl įskaitymo.
            16. Steaua Română  rėmėsi 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimu Enel Maritsa Iztok 3  (C‑107/10, Rink. p. I‑3873) ir pažymėjo, kad šiame sprendime Teisingumo Teismas aiškiai pasisakė dėl PVM neutralumo principo aiškinimo ir taikymo, atsižvelgdamas į asmenų teisę gauti palūkanas už vėlavimą grąžinti PVM skirtumą. Todėl Steaua Română  prašė atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą ir iš esmės teigė, kad Agenţia  nesilaikė termino grąžinti PVM.
            17. Šiomis aplinkybėmis manydamas, kad kaip apeliacinės instancijos teismas jis yra paskutinės instancijos teismas, kuris privalo kreiptis į Teisingumo Teismą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą, Înalta Curte de Casaţie și Justiţie  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar Mokestinės procedūros kodekso 124 straipsnio nuostatų aiškinimas, kad valstybė neprivalo mokėti palūkanų nuo PVM deklaracijose reikalaujamų sumų nuo šių sumų įskaitymo dienos iki įskaitymo aktų panaikinimo teismo sprendimu dienos, prieštarauja Direktyvos 2006/112 < ... > 183 straipsniui?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės siekia sužinoti, ar PVM direktyvos 183 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama tai, jog apmokestinamasis asmuo, prašantis grąžinti sumokėto pirkimo PVM nuo jo mokėtino PVM skirtumą, negali gauti iš valstybės narės mokesčių administratoriaus nuo šio mokesčių administratoriaus per vėlai grąžintos sumos skaičiuojamų palūkanų už vėlavimą už laikotarpį, per kurį galiojo administraciniai aktai, kuriuose buvo atmesta grąžinimo galimybė ir kurie vėliau buvo panaikinti teismo sprendimu.
            19. Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors PVM direktyvos 183 straipsnyje nenumatoma nei pareiga mokėti palūkanas už grąžintiną PVM skirtumą, nei data, nuo kurios šios palūkanos turi būti mokamos, tačiau vien ši aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad šią nuostatą reikia aiškinti taip, jog valstybių narių nustatytos PVM skirtumo grąžinimo tvarkos nekontroliuojamos pagal Sąjungos teisę (minėto Sprendimo Enel Maritsa Iztok 3  27 ir 28 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
            20. Iš tiesų, nors PVM direktyvos 183 straipsnyje numatyta teisė į PVM skirtumo grąžinimą iš esmės kyla iš valstybių narių procesinio savarankiškumo, šis savarankiškumas ribojamas proporcingumo ir veiksmingumo principais (minėto Sprendimo Enel Maritsa Iztok 3  29 punktas).
            21. Be to, iš teismo praktikos matyti, kad PVM direktyvos 183 straipsnis, aiškinamas atsižvelgiant į PVM kontekstą ir bendrus šią sritį reglamentuojančius principus, apima specialias taisykles, kurių turi laikytis valstybės narės, įgyvendindamos PVM skirtumo grąžinimo teisę. Iš tiesų apmokestinamųjų asmenų teisė atskaityti iš jų mokėtino PVM sumokėtą prekių ir paslaugų pirkimo PVM yra pagrindinis Sąjungos teisės nustatytos bendros PVM sistemos principas. Ši teisė yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji įgyvendinama nedelsiant visų mokesčių, taikomų pirkimo ūkinėms operacijoms, atžvilgiu (minėto Sprendimo Enel Maritsa Iztok 3  30–32 punktai ir juose nurodyta teismo praktika).
            22. Atsižvelgdamas į šiuos svarstymus Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad PVM skirtumo grąžinimo tvarka negali pažeisti PVM sistemos neutralumo principo taip, jog apmokestinamajam asmeniui tektų visa šio mokesčio našta ar jos dalis, o tai visų pirma reiškia, kad skirtumas turi būti sugrąžintas per protingą laikotarpį (minėto Sprendimo Enel Maritsa Iztok 3  33 punktas).
            23. Dėl tų pačių priežasčių, kai apmokestinamajam asmeniui PVM skirtumas grąžinamas ne per protingą terminą, pagal PVM sistemos neutralumo principą reikalaujama, kad taip apmokestinamojo asmens patirti finansiniai nuostoliai dėl negalėjimo disponuoti aptariama pinigų suma būtų atlyginti sumokant palūkanas už vėlavimą.
            24. Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad iš valstybės biudžeto mokėtinų palūkanų apskaičiavimas, kai atskaitos taškas nėra ta diena, kurią pagal PVM direktyvą paprastai turėjo būti grąžintas PVM skirtumas, iš esmės pažeidžia šios direktyvos 183 straipsnio reikalavimus (minėto Sprendimo Enel Maritsa Iztok 3  51 punktas). Taigi iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje taikytinuose nacionalinės teisės aktuose iš esmės numatyta, kad palūkanos už vėlavimą skaičiuojamos pasibaigus 45 dienų terminui, skirtam PVM deklaracijoms išnagrinėti.
            25. Be to, reikia konstatuoti, kad apmokestinamojo asmens požiūriu priežastis, dėl kurios PVM skirtumas buvo grąžintas pavėluotai, nesvarbi. Šiomis aplinkybėmis iš esmės nesiskiria pavėluotas grąžinimas dėl prašymo administracinio nagrinėjimo praleidus terminą ir pavėluotas grąžinimas dėl administracinių aktų, kuriuose buvo atmesta grąžinimo galimybė ir kurie vėliau buvo panaikinti teismo sprendimu.
            26. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: PVM direktyvos 183 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama tai, jog apmokestinamasis asmuo, kuris prašo grąžinti sumokėto pirkimo PVM nuo jo mokėtino PVM skirtumą, negali gauti iš valstybės narės mokesčių administratoriaus nuo šio mokesčių administratoriaus per vėlai grąžintos sumos skaičiuojamų palūkanų už vėlavimą už laikotarpį, per kurį galiojo administraciniai aktai, kuriuose buvo atmesta grąžinimo galimybė ir kurie vėliau buvo panaikinti teismo sprendimu.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            27. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:
            2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 183 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama tai, jog apmokestinamasis asmuo, kuris prašo grąžinti sumokėto pirkimo pridėtinės vertės mokesčio nuo jo mokėtino pridėtinės vertės mokesčio skirtumą, negali gauti iš valstybės narės mokesčių administratoriaus nuo šio mokesčių administratoriaus per vėlai grąžintos sumos skaičiuojamų palūkanų už vėlavimą už laikotarpį, per kurį galiojo administraciniai aktai, kuriuose buvo atmesta grąžinimo galimybė ir kurie vėliau buvo panaikinti teismo sprendimu.


title: 2006 m. lapkričio 30  d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Camper, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo BROTHERS by CAMPER paraiška - Ankstesni vaizdiniai nacionaliniai prekių ženklai BROTHERS - Nepriimtinumas - Santykinis atmetimo pagrindas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-43/05.

text:
      2006 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas Camper prieš VRDT–JC (BROTHERS by CAMPER)
      (Byla T‑43/05)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo BROTHERS by CAMPER paraiška – Ankstesni vaizdiniai nacionaliniai prekių ženklai BROTHERS – Nepriimtinumas – Santykinis atmetimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 86–88, 91 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys, pareikštas dėl 2004 m. lapkričio 29 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 170/2004‑1), susijusio
                  su protesto procedūra tarp

               JC AB
               ir
               Camper SL.
            Su byla susijusi informacija

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Camper, SL

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas BROTHERS BY CAMPER 18, 25 ir 39 klasių prekėms ir paslaugoms – paraiška Nr. 1954601

               Ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               JC AB

               Ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               vaizdinis švedų, suomių ir danų prekių ženklas BROTHERS 25 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               atmesti protestą tiek, kiek jis grindžiamas ankstesniu švedų prekių ženklu;                                              patenkinti protestą dėl dalies ginčijamų prekių  tiek, kiek jis grindžiamas ankstesniais danų ir suomių prekių ženklais

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliacinį skundą

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  Atmesti ieškinį.

                  2.

                  Ieškovė padengia savo ir Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  Įstojusi į bylą šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2010 m. liepos 7 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Hellenic Ventures - Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE ir kt.. # Arbitražinė išlyga - Projektas dėl pradinio kapitalo fondų sukūrimo ir vystymo - Sutarties nutraukimas - Ieškinys bendrovės partneriams - Nepriimtinumas - Išmokėtų sumų grąžinimas - Palūkanos. # Byla T-44/06.

text:
      2010 m. liepos 7 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Hellenic Ventures ir kt.
      (Byla T‑44/06)
      „Arbitražinė išlyga – Pradinio kapitalo fondų sukūrimo ir vystymo projektas – Sutarties nutraukimas – Ieškinys bendrovės partneriams – Nepriimtinumas – Išmokėtų sumų grąžinimas – Palūkanos“
      1.                     Procesas – Kreipimasis į Bendrąjį Teismą remiantis arbitražine išlyga (EB 238 straipsnis) (žr. 47–49, 54–55 punktus)
      2.                     Europos Bendrijų biudžetas – Bendrijos finansinė parama – Gavėjo pareiga laikytis paramos suteikimo sąlygų (EB 238 ir 274 straipsniai)
            (žr. 85–89, 91, 94–96, 107–108, 113, 116 punktus)
      Dalykas

               Pagal EB 238 straipsnį pareikštas ieškinys, kuriuo Komisija prašo iš atsakovių priteisti avansą, sumokėtą pagal Komisijos
                  ir bendrovės atsakovės sudarytą sutartį „Seed Fund 601“.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Priteisti iš Hellenic Ventures – Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE Europos Komisijai 70 000 EUR Belgijos
                     teisės aktais nustatyto dydžio palūkanas už laikotarpį nuo 1999 m. balandžio 25 d. iki visiško skolos sumokėjimo.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Priteisti iš Hellenic Ventures bylinėjimosi išlaidas, išskyrus tas, kurias patyrė Konstantinos Katsigiannis, Panagiotis Chronopoulos
                     ir Nikolaos Poulakos.

                  4.

                  	Priteisti iš Komisijos Konstantinos Katsigiannis, Panagiotis Chronopoulos ir Nikolaos Poulakos patirtas bylinėjimosi išlaidas.


1982 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # K.J. Munk prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Atleidimas iš darbo. # Byla 98/81.


2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvė teikti paslaugas. # Byla C-160/99.


1996 m. vasario 29 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Orlando Lopes prieš Europos Bendrijų Teisingumo Teismą. # Pareigūnai. # Byla T-280/94.


2003 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Suomijos Respubliką. # Direktyva 79/409/EEB. # Byla C-240/00.


1990 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Nederlandse Associatie van de Farmaceutische Industrie "Nefarma" ir Bond van Groothandelaren in het Farmaceutische Bedrijf prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Priimtinumas. # Byla T-113/89.


title: 2006 m. spalio 26 d. Tarnautojų teismo (plenarinė sesija) sprendimas. # Pia Landgren prieš Europos mokymo fondą (ETF). # Atleidimas iš darbo. # Byla F-1/05.

text:
      EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (plenarinė sesija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. spalio 26 d.(*)

      „Laikinasis darbuotojas – Neterminuota darbo sutartis – Atleidimas iš darbo – Nekompetentingumas – Pareiga motyvuoti — Akivaizdi vertinimo klaida“
      Byloje F‑1/05
      Pia Landgren, buvusi Europos mokymo fondo laikinoji darbuotoja, gyvenanti Turine (Italija), atstovaujama advokato M.‑A. Lucas,

      ieškovė,
      prieš
      Fondation européenne pour la formation (ETF), atstovaujamą jo direktorės M. Dunbar, padedamos advokato G. Vandersanden,

      atsakovą,
      dėl ieškinio, pateikto pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius,
      TEISMAS (plenarinė sesija),
      kurį sudaro pirmininkas P. Mahoney, teisėjai H. Kreppel ir S. Van Raepenbusch (pranešėjas), kolegijos pirmininkai I. Boruta,
         H. Kanninen, H. Tagaras ir S. Gervasoni,

      posėdžio sekretorius S. Boni, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. liepos 12 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu, kurį Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo faksu 2005 m. balandžio 28 d. (originalas pateiktas
         gegužės 2 d.), P. Landgren prašo panaikinti 2004 m. birželio 25 d. Europos mokymo fondo (ETF) (Fondation européenne pour la
         formalion) sprendimą, kuriuo nutraukiama jos, kaip laikinosios darbuotojos, neterminuota darbo sutartis (toliau – sprendimas
         atleisti iš darbo).

       Teisinis pagrindas
      2        Pagal Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – Įdarbinimo sąlygos) 11 straipsnio pirmąją pastraipą Europos
         Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai) 11–26 straipsnių nuostatos dėl pareigūnų teisių ir pareigų
         taikomos pagal analogiją.

      3        Pagal Tarnybos nuostatų 25 straipsnio antrąją pastraipą:

      „Apie bet kokį sprendimą, susijusį su konkrečiu asmeniu, kuriam taikomi šie Tarnybos nuostatai, tuojau pat raštu pranešama
         atitinkamam pareigūnui. Bet kokiame sprendime, kuris daro neigiamą poveikį pareigūnui, nurodomos tokį sprendimą pagrindžiančios
         priežastys.“

      4        Be to, Įdarbinimo sąlygų 47 straipsnis numato:

      „Be tarnybos nutrūkimo dėl mirties, laikinųjų darbuotojų tarnyba baigiasi:
      <…>
      c)       jeigu darbo sutartis sudaryta neapibrėžtos trukmės laikotarpiui:
      i)       pasibaigus sutartyje apibrėžtam įspėjimo laikotarpiui; įspėjimo laikotarpis negali būti trumpesnis kaip vienas mėnuo už kiekvienus
         visus tarnybos metus, bet ne trumpesnis kaip trys mėnesiai ir ne ilgesnis kaip 10 mėnesių. Tačiau įspėjimo laikotarpis negali
         prasidėti motinystės ar laikinojo nedarbingumo atostogų metu, jeigu tokios laikinojo nedarbingumo atostogos trunka ne ilgiau
         kaip tris mėnesius. Be to, jo skaičiavimas laikinai sustabdomas šių atostogų metu, taikant pirmiau nustatytus terminus;

      <…>“
      5        Pagal 1995 m. sausio 3 d. tarp ieškovės ir atsakovo sudarytos laikinosios tarnybos sutarties, iš dalies pakeistos 2000 m.
         liepos 18 d. papildomu susitarimu, pratęsiančiu šią sutartį neapibrėžtam laikotarpiui, 5 straipsnio b punktą:

      „Šią sutartį institucija ar darbuotojas gali nutraukti dėl bet kurios Įdarbinimo sąlygų 47–50 straipsniuose išvardytos priežasties,
         laikantis šiuose straipsniuose nustatytų sąlygų.

      Pagal Įdarbinimo sąlygų 47 straipsnio 2 dalies a punktą, darbuotojui nusprendus nutraukti darbo sutartį, darbuotojas apie
         tai turi įspėti bent prieš tris mėnesius. Nukrypstant nuo Įdarbinimo sąlygų 47 straipsnio 2 dalies a punkto, fondui nusprendus
         nutraukti darbo sutartį, fondas darbuotoją turi įspėti bent prieš šešis mėnesius.“

      (This contract may be terminated by the institution or by the staff member for any of the reasons specified in articles 47
         to 50 of the CEOS, subject to the conditions laid down in those articles.

      For the purposes of Article 47 § 2.a of the CEOS, should the employee decide to resign, the employee shall give a minimum
         of three months notice. In derogation from the Article 47 § 2.a of the CEOS, should the Foundation decide to terminate the
         contract, the Foundation shall give the employee a minimum of six months notice.)

       Faktinės bylos aplinkybės
      6        P. Landgren, gimusi 1947 m. birželio 21 d., 1995 m. sausio 3 d. buvo įdarbinta ETF kaip laikinoji C kategorijos darbuotoja
         trejų metų laikotarpiui skaičiuojant nuo 1995 m. sausio 1 dienos. Iš pradžių ji buvo paskirta į C 3 lygio 1 pakopą, vėliau,
         1996 m. liepos 1 d., papildomu susitarimu prie jos įdarbinimo sutarties – į C 1 lygio 2 pakopą.

      7        1997 m. spalio 24 d. jos sutartis dar kartą buvo pratęsta naujam trejų metų laikotarpiui, vėliau, 2000 m. liepos 18 d. – neterminuotam
         laikotarpiui.

      8        Nuo 1995 m. sausio mėn. iki 2001 m. gruodžio mėn. P. Landgren tuo pačiu metu vykdė administratorės padėjėjos, atsakingos už
         personalo bylas, o būtent už įdarbinimo procedūras, komandiruotes ir atostogas, pareigas bei vieno ar kelių asmenų sekretorės
         pareigas.

      9        1995 m. gegužės 10 d. jos bandomojo laikotarpio ataskaitoje nurodyta:

      –        „Gebėjimas atlikti pareigas“ – „gerai“, „Supratingumas, gebėjimas prisitaikyti, vertinti“ įvertinti – „nepakankamai“, nurodant,
         kad trūksta tikslumo, kruopštumo ir dėmesingumo;

      –        „Darbo našumas“ įvertintas – „gerai“, „Gebėjimas greitai atlikti darbą“ taip pat įvertintas – „nepakankamai“, nurodant, kad
         kelis kartus darbas buvo atliktas pavėluotai, būtent parengiant personalo sutartis;

      –        „Elgesys tarnyboje“ įvertintas „labai gerai“.
      10      Pirmoji 1997 m. gegužės 13 d. 1995–1997 m. P. Landgren vertinimo ataskaita iš esmės yra teigiama. Vertinimo skalėje nuo 1
         iki 6, nuo „puikiai“ iki „visiškai netinkamai“, ieškovės bendras įvertinimas yra „3“, kuris atitinka „patenkinamai“. Konkrečiau
         kalbant, „gerai“ ji buvo įvertinta „Sugebėjimų“ ir „Elgesio tarnyboje“ srityse ir „nepakankamai“ „Produktyvumo“ srityje. Šiuo
         atžvilgiu vėlgi nurodytas atidumo ir sugebėjimo greitai atlikti užduotis trūkumas. Pažymint, kad iš esmės įvertinimas yra
         teigiamas, jai nurodyta elgtis kruopščiau ir būti lojalesnei.

      11      Antrojoje, 1998 m. birželio 17 d. parengtoje 1997–1998 m. vertinimo ataskaitoje ji buvo įvertinta aukštesniu bendro įvertinimo
         balu, tai yra „2“, kuris atitinka „gerai“. Bendrame komentare vertintojas pažymi, kad ieškovės darbas žymiai pagerėjo, tačiau
         prie „Produktyvumo“ nurodo, kad dar reikia tobulėti.

      12      Trečiojoje, 1999–2000 m., vertinimo ataskaitoje, parengtoje 2000 m. sausio 17 d., dar kartą priskiriamas bendras įvertinimo
         balas „2“ ir nenurodoma jokių trūkumų, visose srityse taip pat gavus įvertinimą „gerai“. Vis dėlto ieškovei buvo nurodyta
         geriau planuoti savo darbo laiką („time management“). Tačiau buvo pabrėžta, kad ji išmano kaip ETF reglamentuojamas ir kaip
         jis funkcionuoja.

      13      Ketvirtojoje, 2000‑2001 m. vertinimo ataskaitoje, parengtoje 2001 m. kovo 29 d., ieškovei priskiriamas bendras žemesnis įvertinimo
         balas „3“. Nurodant ieškovės gebėjimą bendrauti, jos taktą, mandagumą, jos išsamias žinias apie ETF, jos lankstumą ir lojalumą
         vadovams, ataskaitoje nurodytas trūkumas informacinių technologijų srityje, „Analizės ir vertinimo“ srityje, jai nurodyta
         nedaryti pernelyg skubotų išvadų, būtent, kai ji nežino visos bylos medžiagos, nors pripažįstama, kad ji pateikia gerų pasiūlymų.
         Galiausiai jai pasiūlyta lankyti susirinkimų protokolavimo kursus.

      14      Nuo 2002 m. sausio mėn. iki 2003 m. sausio mėn. ieškovė buvo įdarbinta ETF administracijoje, kurioje ji atliko sekretorės
         ir administratorės padėjėjos pareigas, konkrečiai atsakingos už administracijos narių komandiruotes ir atostogas.

      15      2002 m. liepos 9 d. ETF direktorės pavaduotojas M. Hillenkamp parengė tarpinę ataskaitą, kurioje jis padarė išvadą, kad P. Landgren
         nepakankamai atitinka jos pareigoms keliamus reikalavimus. Ši išvada pagrįsta trūkumais, nustatytais rengiant komandiruotes
         ir darbotvarkes, dėl organizuotumo ir nuoseklumo stokos, ribotų sugebėjimų naudoti informacines sistemas ir nepakankamų žinių
         apie ETF užduotis ir struktūrą. Vis dėlto šioje ataskaitoje pabrėžiamas P. Landgren tinkamas elgesys ir pastangos įgyvendinant
         šias įvairias užduotis.

      16      2002 m. pabaigoje du direktorės pavaduotojai Hillenkamp ir Pescia kaip „Reporting officers“ (vertintojai) parengė P. Landgren
         2002 m. vertinimo ataskaitos projektą pagal naują darbo našumo vertinimo sistemą, kuri įsigaliojo tų pačių metų sausio mėnesį.

      17      Hillenkamp patvirtino savo 2002 m. liepos 9 d. vertinimą, nurodydamas patikimumo trūkumą ir didelius trūkumus beveik visais
         vykdomų funkcijų aspektais, nors jis pabrėžė ieškovės pastangas vykdant užduotis. Jis patvirtino, kad prarado pasitikėjimą
         jos darbų kokybe, ir padarė išvadą, kad ieškovė negali daugiau vykdyti savo pareigų.

      18      Pescia vertinimas nebuvo toks griežtas, nes, jo manymu, daugeliu atvejų P. Landgren savo konkrečias užduotis atliko patenkinamai,
         o kai kurias iš jų gerai. Vis dėlto bendrame vertinime jis nurodė, kad darbai atliekami pavėluotai, kad daromos klaidos dėl
         atidumo stokos, o tai iš dalies, jo manymu, paaiškina per didelis darbų krūvis.

      19      P. Landgren savo šios vertinimo ataskaitos komentaruose, ginčydama tam tikrą Hillenkamp kritiką arba pasiteisindama, pripažino,
         kad jos užimamos pareigos buvo jai per sunkios. Ji taip pat atkreipė administracijos dėmesį į tai, kad šie trūkumai gali būti
         paaiškinami dėl jos sveikatos būklės atsiradusiu laikinu atminties pablogėjimu bei neigiamomis galimo darbo praradimo pasekmėmis,
         atsižvelgiant į jos finansinę bei šeiminę padėtį ir amžių. Ji pageidavo, kad būtų apsvarstyta galimybė priskirti jai kitas,
         paprastesnes, funkcijas toje pačioje administracijoje arba kituose padaliniuose.

      20      Ši vertinimo ataskaita nebuvo galutinai priimta nei įtraukta į ieškovės asmens bylą.

      21      2003 m. vasario 1 d. neterminuotam laikotarpiui ieškovė buvo perkelta į ETF „Rytų Europos ir centrinės Azijos“ departamentą
         (toliau – RECA) ne visos darbo dienos darbui į departamento direktorės Stefani, departamento direktorės pavaduotojos Taurelli
         sekretorės ir ETF koordinatorės pareigas. Prašymas dėl ne visos dienos darbo, kuriam pritarė direktorė, turėjo apimti laikotarpį
         nuo 2003 m. vasario 1 d. iki 2004 m. gruodžio 31 d. ir buvo pagrįstas „darbuotojo, sulaukusio 55 metų, pasirengimu išeiti
         į pensiją“.

      22      2004 m. kovo 18  d. ieškovės 2003 m. vertinimo ataskaita yra palanki. Šioje ataskaitoje yra tokia pastraipa:

      „Pia įgyvendino pagrindinius jai 2003 m. nustatytus tikslus. Atitinkamų pagrindinių kriterijų vertinimams parodo, kad ji per
         nustatytus terminus realiai ir veiksmingai įvykdė savo užduotis.

      Pia parodė gebėjimą susikoncentruoti atliekant savo darbą, netgi jei tuo pačiu metu reikėjo spręsti kelis klausimus. Ji įdėjo
         daug pastangų, kad pagerintų savo atmintį.

      Pia pagerino savo žinias informacinių technologijų srityje.
      Pia su savo vadovais ir kolegomis darbe palaiko draugiškus ir pagarbius santykius.“
      (Pia has achieved her key objectives set for 2003. An assessment of the related key indicators shows that she has been able
         to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines.

      Pia has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time. She has
         made a substantial effort to improve her memory.

      Pia has improved her IT skills.
      Pia maintains good, friendly but respectful relations with peers and fellow colleagues.)
      23      Pastarąją ataskaitą parengė Taurelli, laikinai ėjusi departamento direktorės pareigas, dėl ligos nuo 2003 m. lapkričio mėn.
         iki 2004 m. kovo mėn. nesant Stefani, ir ją pasirašė direktorius de Rooij. Nors Stefani nepasirašė ataskaitos, vis dėlto ataskaitoje
         šalia Taurelli ji nurodyta kaip „ataskaitą parengusi pareigūnė“ (Reporting Office). Akivaizdu, kad departamento direktorė
         nepritarė Taurelli vertinimui ir apie ieškovės darbą turėjo blogesnę nuomonę.

      24      Vėliau ieškovė manė, kad būtina per susitikimą su Stefani prašyti suteikti galimybę dirbti ne visą darbo dieną. Iš tiesų,
         ieškovės manymu, net jei leidimas dirbti ne visą darbo dieną jai buvo suteiktas laikotarpiui nuo 2003 m. vasario 1 d. iki
         2004 m. gruodžio 31 d., toks leidimas galiojo tik iki 2004 m. vasario 1 d., nes pagal iki 2004 m. gegužės 1 d. galiojusios
         Tarnybos nuostatų redakcijos IV a priedo 1 straipsnį toks leidimas išduodamas tik vieneriems metams. Po minėto susitikimo,
         įvykusio 2004 m. gegužės 10 d., departamento direktorė informavo P. Landgren, kad ji aptars šį prašymą su direktoriumi de Rooij.

      25      2004 m. gegužės 17 d. ieškovė susitiko su de Rooij, kuris jai pasiūlė pasirinkti arba „išėjimą į pensiją anksčiau“, arba atleidimą
         iš darbo. De Rooij taip pat nurodė, kad atleidimo iš darbo atveju ieškovė gautų bedarbio pašalpą pagal Įdarbinimo sąlygų 28 a straipsnį,
         kol ji sulauks minimalaus pensinio amžiaus, tai yra 60 metų.

      26      2004 m. birželio 15 d. ieškovė dar kartą susitiko su de Rooij, šį kartą dalyvaujant ETF paskirtam tarpininkui. Per šį susitikimą
         de Rooij ieškovei paaiškino, kad ji yra „malonus žmogus, tačiau neproduktyvi sekretorė“ ir kad dėl šios priežasties jis prašo
         jos atsistatydinti.

      27      Per trečią susitikimą 2004 m. birželio 25 d., dalyvaujant kitiems ETF atsakingiems asmenims, de Rooij ieškovei perdavė raštą
         dėl laikinosios tarnybos sutarties nutraukimo nuo 2005 m. sausio 1 d. Iš bylos medžiagos matyti, kad, nustatydamas atleidimo
         iš darbo dieną, ETF direktorius atsižvelgė į tai, kad šią dieną suinteresuotoji bus laikoma išdirbusia dešimt metų, o tai
         suteikia jai teisę į pensiją.

      28      Sprendime atleisti numatyta:

      „Gerbiamoji Pia,
      Pagal Įdarbinimo sąlygų 47 straipsnį ir jūsų darbo sutarties bei jos papildomo susitarimo sąlygas, turiu jums pranešti, kad
         jūsų laikinosios tarnybos ETF sutartis nutraukiama. Kadangi jūsų sutarties pakeitime numatytas šešių mėnesių įspėjimo laikotarpis,
         paskutinė jūsų darbo diena bus 2004 m. gruodžio 31 -oji.

      Labai dėkoju už jūsų indėlį ETF ir linkiu jums sėkmės tolesnėje karjeroje.“
      (Dear Pia,
      In accordance with article 47 of the Conditions of Employment of Other Servants and in accordance with the terms and conditions
         of your contract and its amending clauses, I am very sorry to inform you that your employment as temporary agent within the
         ETF will be terminated. The amending clause of your contract foresees a period of notice of six months, therefore your last
         working day will be 31 December 2004.

      Thank you very much for your contribution to the ETF and let me wish you a lot of success in your future career).
      29      Po šio sprendimo ieškovė nuo 2004 m. liepos 1 d. buvo paskirta į „Administracijos ir aptarnavimo“ padalinį. Jos prašymu jai
         buvo leista nuo šios dienos vėl dirbti visą darbo dieną.

      30      Ieškovė, kuri 2004 m. spalio mėn. buvo operuota, tris mėnesius buvo laikino nedarbingumo atostogose. Todėl jai skirtas įspėjimas
         buvo sustabdytas trims mėnesiams.

      31      2004 m. rugsėjo 27 d. ieškovė pagal Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį pateikė skundą dėl sprendimo atleisti ją iš darbo.

      32      2005 m. sausio 19  d. Sprendimu, kuris buvo gautas sausio 21 d., Tarnyba, įgaliota sudaryti tarnybos sutartis (toliau – TĮSTS),
         atmetė šį skundą tvirtindama, kad atleidimas iš darbo buvo pagrįstas nepatenkinamais ir nepakankamais ieškovės sugebėjimais
         atlikti darbą ir kad TĮSTS aiškiai klaidingai nesinaudojo plačia diskrecija, kurią ji turi vertindama tarnybos interesą. Priešingai,
         atlikdama rūpinimosi pareigą ji atsižvelgė į ieškovės interesą nustatant atleidimo iš darbo dieną.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      33      Šis ieškinys iš pradžių Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje buvo įregistruotas numeriu T‑180/05.

      34      2005 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi pagal 2004 m. lapkričio 2 d. Tarybos sprendimo 2004/752/EB,
         Euratom, įsteigiančio Europos Sąjungos tarnautojų teismą (OL L 333, p. 7), 3 straipsnio 3 dalį nagrinėjama byla buvo perduota
         pastarajam teismui. Ieškinys Tarnautojų teismo kanceliarijoje buvo įregistruotas F‑1/05 numeriu.

      35      Ieškovė Tarnautojų teismo prašo:

      –        panaikinti sprendimą atleisti iš darbo,
      –        panaikinti, jei reikia, 2005 m. sausio 19 d. Sprendimą dėl jos 2004 m. rugsėjo 27 d. skundo atmetimo,
      –        priteisti iš ETF dėl sprendimo atleisti iš darbo padarytą materialinę žalą, atitinkančią darbo užmokestį ir pensiją, kurią
         ji būtų gavusi, jeigu ji būtų toliau, kol sulauks 65 m., dirbusi ETF, atskaičius atleidimo iš darbo išmoką ir bedarbio pašalpą
         bei išmokas, kurias ji gavo ar gaus dėl atleidimo iš darbo,

      –        priteisti iš ETF dėl sprendimo atleisti iš darbo patirtą nematerialinę žalą, kurios dydį nustatys Tarnautojų teismas,
      –        priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.
      36      ETF Tarnautojų teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį dėl panaikinimo kaip nepagrįstą,
      –        atmesti prašymą atlyginti tariamai patirtą materialinę ir nematerialinę žalą kaip nepriimtiną ar, nepatenkinus šio reikalavimo,
         kaip nepagrįstą,

      –        priimti tinkamą sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų.
       Dėl teisės
      37      Ieškovė, grįsdama savo ieškinį, nurodo keturis pagrindus, atitinkamai susijusius su tuo, kad:

      –        ETF neįrodė, jog sprendimas atleisti iš darbo yra teisiškai pagrįstas,
      –        sprendimo atleisti iš darbo motyvas yra neteisėtas ir prieštarauja tarnybos interesui, nes šis motyvas, tai yra Stefani atsisakymas
         palikti ieškovę savo tarnyboje po 2004 m. gruodžio 31 d., yra pagrįstas šiuo klausimu priimtu sprendimu iki jos paskyrimo
         į RECA departamentą, nežinant ieškovei,

      –        sprendimo atleisti iš darbo motyvas yra neteisėtas ir šališkas tiek, kiek Stefani atsisakymas palikti ieškovę savo tarnyboje
         po 2004 m. gruodžio 31 d. yra pagrįstas ankstesniais neigiamais jos darbo vertinimais,

      –        buvo pažeista pareiga motyvuoti, teisė į gynybą ir padaryta akivaizdi vertinimo klaida tiek, kiek Stefani atsisakymas palikti
         ieškovę savo tarnyboje po 2004 m. gruodžio 31 d. ar po sprendimo atleisti iš darbo yra pagrįstas pastarosios nekompetentingumu.

       Dėl pirmojo ir ketvirtojo ieškinio  pagrindų
      38      Reikia kartu išnagrinėti pirmąjį ir ketvirtąjį ieškinio pagrindus.

       Šalių argumentai
      39      Grįsdama savo pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovė tvirtina, kad sprendimas atleisti iš darbo turi būti teisiškai pagrįstas,
         priimtas atsižvelgiant į tarnybos interesą ir nešališkas (šiuo klausimu žr. 1962 m. kovo 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         De Bruyn prieš Parlamentą, 25/60, Rink. p. 39, p. 58–60). Administracija turi tai įrodyti, ypač kai sprendimas atleisti iš darbo tariamai prieštarauja
         tam tikriems bylos medžiagos dokumentams, pavyzdžiui, šioje byloje paskutinė palanki 2004 m. ieškovės vertinimo ataskaita.

      40      Ieškovė mano, kad tikrosios atleidimo iš darbo priežasties šiuo atveju turi būti ieškoma de Rooij įsipareigojime Stefani atžvilgiu
         nepalikti ieškovės savo tarnyboje ilgiau nei iki 2004 m. gruodžio 31 d., t. y. datos, nuo kurios pastaroji gali pasinaudoti
         teise į pensiją. Toks įsipareigojimas buvo akivaizdžiai šališkas, nes nebuvo susijęs su ateityje ieškovės atliksimų pareigų
         kokybe.

      41      Atsakyme dėl skundo atmetimo atsakovo argumentas, kuriuo siekiama įrodyti, kad Stefani nepatvirtino teigiamo paskutinės ieškovės
         vertinimo ataskaitos pobūdžio ir norėjo ją pakeisti, yra visiškai nepagrįstas, nes, pirma, pati Stefani 2003 m. liepos 24 d.
         susitikime dėl tarpinio vertinimo ieškovei nurodė, kad tiek jos elgesys tarnyboje, tiek jos užduočių atlikimas ją visiškai
         patenkina, ir antra, kad Stefani dėl vasaros atostogų ir nebuvimo dėl ligos nuo 2003 m. lapkričio mėn. iki 2004 m. kovo mėn.
         negalėjo objektyviai įvertinti ieškovės darbo. Bet kuriuo atveju, jeigu sprendimas atleisti iš darbo remiasi nepalankia Stefani
         nuomone ieškovės atžvilgiu, ji apie tai nebuvo informuota iki šio sprendimo priėmimo, pažeidžiant jos teisę į gynybą.

      42      Netgi jei sprendime atmesti skundą nurodyta, kad bendrai P. Landgren darbas buvo nepatenkinamas ir tai yra vienintelis jos
         atleidimo iš darbo motyvas, šiuo klausimu jis buvo pagrįstas tik praeityje ieškovės atlikto darbo neigiamu kai kurių jos vadovų
         vertinimu ir tuo, kad jos vadovų nustatytas darbo krūvis ir keliami reikalavimai buvo įprasti atsižvelgiant į jos C 1 lygį
         ir į tai, kad ETF dirba nedaug darbuotojų. Tačiau atsakovas neįrodė, jog ieškovės darbas Stefani tarnyboje nebuvo patenkinamas
         arba nepanaikino abejonių dėl ankstesnių jos kompetentingumo vertinimų.

      43      Dar daugiau, vertinimo ataskaitų, apimančių laikotarpį nuo 1995 m. iki 2002 m. pabaigos, nepakanka pateisinti atleidimą iš
         darbo, nes iš esmės šios ataskaitos buvo patenkinamos, tai yra teigiamos ar labai teigiamos, net jei kai kuriose iš jų nurodyti
         tam tikri trūkumai, ir kad 2002 m. ataskaita galutinai nebuvo priimta.

      44      Kalbant apie sprendimo atleisti iš darbo ir 2004 m. kovo 18 d. vertinimo ataskaitos prieštaravimą, ETF neįrodė, bent jau sprendime
         atmesti skundą, kad šis sprendimas teisiškai pagrįstas.

      45      Tuo atveju, jei sprendimas atleisti iš darbo buvo pagrįstas ne Stefani atsisakymu leisti toliau dirbti savo tarnyboje po 2004 m.
         gruodžio 31 d., o tariamu bendru ieškovės nekompetentingumu, įskaitant ir RECA departamente, ketvirtajam savo ieškinio pagrindui
         pagrįsti ji nurodo, jog šis sprendimas buvo priimtas pažeidžiant teisę į gynybą ir remiantis akivaizdžiai klaidingais vertinimais.

      46      Iš tikrųjų ši neigiama nuomonė buvo pagrįsta vertinimais, su kuriais ieškovė nebuvo supažindinta (pavyzdžiui, Tempus departamento direktoriaus atsisakymas pakviesti ją į pokalbį, jai pateikus savo kandidatūrą į laisvas darbo vietą šiame departamente)
         arba kurie nebuvo galutinai priimti (pavyzdžiui, 2002 m. vertinimo ataskaita).

      47      Be to, ankstesnėse ataskaitose pateikti neigiami vertinimai turėjo didesnę reikšmę nei Taurelli labai teigiamas vertinimas
         paskutinėje ataskaitoje, sprendime atleisti arba prieš tai įvykusiuose susitikimuose direktoriui neišdėsčius priežasčių, kodėl
         neigiami aspektai nusvėrė teigiamus. Be to, ankstesni neigiami ieškovės vertinimai buvo grindžiami dideliu jai tenkančiu darbo
         krūviu ir vadovų reikalavimais.

      48      Priežastys, dėl kurių Stefani nepritarė vertinimams, pateiktiems 2004 m. ataskaitoje, ieškovei nebuvo nurodytos nei 2004 m.
         gegužės 17 d. ir birželio 15 d. ar 25 d. susitikimuose, nei išdėstytos sprendime atleisti ar atsakyme, kuriuo atmetamas skundas.
         Jeigu nepalanki Stefani nuomonė paskatino priimti sprendimą atleisti iš darbo, buvo pažeista ieškovės teisė į gynybą, o šis
         sprendimas buvo nepakankamai motyvuotas šiuo klausimu, net visiškai nemotyvuotas.

      49      Galiausiai ieškovė nurodo rūpinimosi pareigos pažeidimą, nes sprendime atleisti iš darbo į jos nuopelnus ir į jos teisėtus
         lūkesčius akivaizdžiai atsižvelgta nepakankamai. Iš tiesų atleidimas iš darbo dvejais metais anksčiau nei sulaukus minimalaus
         pensinio amžiaus, be materialinės žalos, jai padarė didelę nematerialinę žalą, sunkias užduotis. Netgi jei jos darbas kartais
         susilaukdavo kritikos, tai pateisinama dvigubu jos darbo, kurį ji atliko vadovaujant dviem direktorės pavaduotojoms, krūviu
         bei sveikatos problemomis.

      50      Atsakovas nurodo, kad bendrąja prasme tiek Įdarbinimo sąlygose, tiek ieškovės darbo sutartyje nėra jokio teisinio pagrindo,
         nustatančio pareigą motyvuoti sprendimą atleisti (šiuo klausimu žr. 1977 m. spalio 18 d. Teisingumo Tesimo sprendimą Schertzer prieš Parlamentą, 25/68, Rink. p. 1729, ir 1992 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Speybrouck prieš Parlamentą, T‑45/90, Rink. p. II‑33). Įdarbinimo sąlygų 47–50 straipsniuose nėra jokios nuorodos į Įdarbinimo sąlygų 11 straipsnį nei
         juo labiau pagal analogiją į Tarnybos nuostatų 25 straipsnį, kuris nustato pareigą motyvuoti sprendimus, darančius neigiamą
         poveikį.

      51      Tokiomis aplinkybėmis ieškovė šioje byloje buvo atleista iš darbo, kaip matyti iš 2004 m. birželio 15 d. ir 25 d. susitikimų
         su de Rooij, motyvuojant tuo, kad dėl jos darbo vertinimo kaip nepakankamo ir nepatenkinamo nebebuvo galima ja pasitikėti.
         Taigi atsakovas ginčija bet kokio sprendimo, priimto 2002 m. pabaigoje, prieš paskiriant ieškovę į RECA departamentą, egzistavimą,
         kuriuo remiantis būtų galima suprasti, kad pastarosios darbas pasibaigs 2004 m. gruodžio 31 dieną.

      52      Atsakovo manymu, darbuotojo atleidimas iš darbo dėl nekompetentingumo ir nepatenkinamo jo darbo atitinka bendrąjį interesą.

      53      Ieškovės nekompetentingumo pripažinimas objektyviai matyti iš įvairių stažo ir vertinimo ataskaitų, apimančių laikotarpį nuo
         1995 m. iki 2002 m., dėl kurių suinteresuotasis asmuo galėjo jų rengimo stadijoje pateikti savo pastabas. Prie savo tripliko
         atsakovas pateikė 2006 m. vasario mėn. ir kovo mėn. parengtus de Rooij, Hillenkamp, buvusio personalo ir administracijos direktoriaus
         Panzica, Stefani ir ETF sekretorės Perrine liudijimus.

      54      Vertintojų pateikti aiškūs ir pasikartojantys kaltinimai susiję su ieškovei priskirtų užduočių pobūdžiu ir lygiu. Šios užduotys
         (būtent administracijos darbotvarkės ir kelionių organizavimas, prašymai dėl komandiruočių, viešbučio kambarių rezervavimas
         ir dokumentų parengimas susirinkimams) ne tik nereikalavo daug pastangų, bet, atsižvelgiant į paprastai C 1 lygio sekretorės
         pareigoms keliamus reikalavimus, jų nebuvo daug. Taigi tiek užduočių kokybė, tiek kiekis buvo mažesni, nei vidutiniškai reikalaujama
         šio lygio sekretorės darbe. Todėl šioje byloje nėra jokios akivaizdžios vertinimo klaidos.

      55      2003 m. vertinimo ataskaita, tai yra vienintelė ieškovei palanki ataskaita, negali pakeisti bendro neigiamo vertinimo, nes
         ji atspindi tik  ribotu nagrinėjamų metų laikotarpiu „laikinai einančio“ departamento direktorės pareigas asmens nuomonę,
         o ne departamento direktorės, kuri ją rengiant buvo laikino nedarbingumo atostogose.

      56      Atsakovas priduria, kad Taurelli, nukrypdama nuo neigiamos Stefani nuomonės, siekė paskatinti ieškovę, nepaisant jos darbo
         trūkumų, kad neatimtų iš jos motyvacijos dirbti.

      57      Kai Stefani vėl grįžo į darbą po laikino nedarbingumo ir po kasmetinių atostogų, nagrinėjama vertinimo ataskaita buvo galutinė
         ir nebegalėjo būti pakeista.

      58      Be to, de Rooij labai aiškiai per 2004 m. birželio 15 d. ir 25 d. susitikimus informavo ieškovę apie tai, kuo ji buvo kaltinama.
         Atsakovo manymu, ieškovė negalėjo ignoruoti nuo 1995 m. jos atžvilgiu reiškiamos kritikos. Šiomis aplinkybėmis ieškovei turėjus
         galimybę pateikti savo pastabas, ETF neturėtų būti kaltinama jokiu teisės į gynybą pažeidimu.

      59      Galiausiai, jeigu ieškovė iš tiesų turėjo sveikatos problemų, tai niekuomet nebuvo panaudota prieš ją nei naudojama pateisinant
         atleidimą iš darbo. Bet kuriuo atveju nurodyti profesionalumo trūkumai egzistavo anksčiau, nei pablogėjo jos sveikatos būklė.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      60      Pirmiausia reikia atsakyti į atsakovo pateiktą argumentą, kad nei Įdarbinimo sąlygose, nei ieškovės darbo sutartyje nėra jokio
         teisinio pagrindo, nustatančio pareigą motyvuoti sprendimą atleisti.

      61      Šiuo klausimu reikia priminti, kad, pagal nusistovėjusią teismų praktiką (1981 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Michel prieš Parlamentą, 195/80, Rink. p. 2861, 22 punktas; 1991 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pérez-Mínguez Casariego prieš Komisiją, T‑1/90, Rink. p. II‑143, 73 punktas; 1997 m. kovo 18 d. Sprendimo Picciolo ir Caló prieš Regionų komitetą, T‑178/95 ir T‑179/95, Rink.VT p. I‑A‑51 ir II‑155, 33 punktas; 2001 m. liepos 20 d. Sprendimo Brumter prieš Komisiją, T‑351/99, Rink.VT p. I‑A‑165 ir II‑757, 28 punktas; 2004 m. kovo 16 d. Sprendimo Afari prieš ECB, T‑11/03, Rink.VT p. I‑A‑65 ir 267, 37 punktas; 2004 m. liepos 6 d. Sprendimo Huygens prieš Komisiją, T‑281/01, Rink.VT p. I‑A‑203 ir II‑903, 105 punktas ir 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo Nijs prieš Audito Rūmus, T‑171/05, dar nepaskelbto Rinkinyje, 36 punktas), pareiga motyvuoti yra esminis Bendrijos teisės principas, nuo kurio gali
         būti nukrypstama tik dėl imperatyvių reikalavimų. Juo siekiama, pirma, suteikti galimybę suinteresuotajam asmeniui patikrinti
         jam neigiamą poveikį darančio akto pagrįstumą ir įvertinti galimybę pareikšti ieškinį ir, antra, kad būtų galima atlikti teisminę
         kontrolę.

      62      Šis EB 253 straipsnyje įtvirtintas principas, kuris perimtas Tarnybos nuostatų 25 straipsnio antrojoje pastraipoje, yra pareigūnų
         teisių ir pareigų, į kurias daro nuorodą Įdarbinimo sąlygų 11 straipsnis, dalis. Teisingumo Teismas šiuo klausimu savo 1960 m.
         liepos 15 d. Sprendime Von Lachmüller ir kt. prieš Komisiją (43/59, 45/59 ir 48/59, Rink. p. 933, 956) ir 1960 m. gruodžio 16 d. Sprendime Fiddelaar prieš Komisiją (44/59, Rink. p. 1077, 1099) nusprendė, kad kompetentinga institucija turi tiksliai nurodyti motyvus, dėl kurių vienašališkai
         nutraukiama institucijos ir darbuotojo sudaryta darbo sutartis, kuriuos būtų galima užginčyti.

      63      Tiesa, kad minėtame sprendime Schertzer prieš Parlamentą (38–40 punktai) Teisingumo Teismas dėl laikinojo darbuotojo sutarties nutraukimo, atsižvelgdamas į bylos aplinkybėms taikomos
         Įdarbinimo sąlygų redakcijos 47 straipsnį, padarė kitokią išvadą. Teisingumo Teismo manymu, laikinojo darbuotojo neterminuotas
         darbas pasibaigia pasibaigus pagal Įdarbinimo sąlygų 47 straipsnio 2 dalį sutartyje numatytam įspėjimo laikotarpiui. Taigi
         šios sutarties vienašalis nutraukimas, aiškiai numatytas šioje pastarojoje nuostatoje, kuris yra kompetentingos institucijos
         vertinimo diskrecija ir apie kurį darbuotojas žino nuo paties jo įdarbinimo momento, yra pateisinamas darbo sutartimi ir todėl
         neturi būti motyvuotas. Būtent šiuo klausimu laikinojo darbuotojo situacija iš esmės skiriasi nuo pareigūno, pagal analogiją
         netaikant Tarnybos nuostatų 25 straipsnio, nepaisant bendros Įdarbinimo sąlygų 11 straipsnio nuorodos į Tarnybos nuostatų
         11–26 straipsnius.

      64      Šį aiškinimą patvirtino nusistovėjusi teismų praktika (1992 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo V prieš Parlamentą, C‑18/91 P, Rink. p. I‑3997, 39 punktas; minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo Speybrouck prieš Parlamentą 90 punktas; 1994 m. kovo 17 d. Sprendimo Hoyer prieš Komisiją, T‑51/91, Rink.VT p. I‑A‑103 ir II‑341, 27 punktas; 1994 m. kovo 17 d. Sprendimo Smets prieš Komisiją, T‑52/91, Rink.VT p. I‑A‑107 ir II‑353, 24 punktas; 2002 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Hoyer prieš Komisiją, T‑70/00, Rink.VT p. I‑A‑247 ir II‑1231, 55 punktas; 2004 m. liepos 7  d. Sprendimo Schmitt prieš AER, T‑175/03, Rink.VT p. I‑A‑211 ir II‑939, 57 ir 58 punktai; 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Kazantzoglou prieš AER, T‑471/04, dar nepaskelbto Rinkinyje, 43 ir 44 punktai ir 2006 m. birželio 6 d. Sprendimo Girardot prieš Komisiją, T‑10/02, dar nepaskelbto Rinkinyje, 72 punktas).

      65      Vis dėlto, atsižvelgiant į teisės pokyčius darbuotojo apsaugos nuo atleidimo iš darbo srityje ir piktnaudžiavimą paeiliui
         sudarant terminuotas darbo sutartis, taip pat į Bendrijos teismų praktiką dėl reikalavimo formaliai motyvuoti neigiamą poveikį
         galinčius turėti aktus, kuris, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 61 punkte, laikomas esminiu Bendrijos teisės principu, reikia
         išnagrinėti, ar vienašalis laikinojo darbuotojo neterminuotos sutarties nutraukimas gali būti nemotyvuotas.

      66      Visų pirma, kaip matyti iš Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos
         (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis
         (OL L 175, p. 43), įgyvendinamo 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 1999/70/EB, antros konstatuojamosios dalies ir bendrosios
         dalies 6 punkto, neterminuotos sutartys yra „bendriausia darbdavių ir darbuotojų darbo santykių forma“, užtikrinanti darbo
         stabilumą, o terminuotos darbo sutartys darbdavių ir darbuotojų interesus gali atitikti tik tam tikromis aplinkybėmis. Šiuo
         klausimu Teisingumo Teismas nurodė, kad darbo stabilumas yra svarbiausias darbuotojų apsaugos elementas (2005 m. lapkričio
         22 d. Sprendimo Mangold, C‑144/04, Rink. p. I‑9981, 64 punktas; taip pat žr. 2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C‑212/04, dar nepaskelbto Rinkinyje, 62 punktą).

      67      Tai, kad ginčijama sutartis buvo sudaryta su tarptautinės viešosios teisės subjektu, nepaneigia šio teiginio tinkamumo nagrinėjamoje
         byloje. Minėto sprendimo Adeneler ir kt. 54 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyva 1999/70 ir bendrasis susitarimas yra taikomi ir terminuotoms darbo
         sutartims, sudarytoms su administracija ir kitais viešojo sektoriaus subjektais (taip pat žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Marrosu ir Sardino, C‑53/04, dar nepaskelbto Rinkinyje, 39 punktą ir sprendimo Vassallo, C‑180/04, dar nepaskelbto Rinkinyje, 32 punktą).

      68      Be to, jeigu darbdaviui būtų leidžiama nutraukti neterminuotus darbo santykius, nenurodant motyvų, laikantis vienintelio įspėjimo
         laikotarpio reikalavimo, būtų pažeidžiamas pats neterminuotų darbo sutarčių, garantuojančių tam tikrą darbo saugumą, pobūdis
         ir būtų panaikintas skirtumas tarp šios kategorijos sutarčių ir terminuotų darbo sutarčių. Jei tiesa tai, kad neterminuotoms
         darbo sutartims būdingas stabilumas nėra panašus į pareigūnams suteikiamą tokią garantiją Tarnybos nuostatuose (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Speybrouck prieš Parlamentą 90 punktą), nes laikinieji darbuotojai neturi galimybės sudaryti neterminuotos darbo sutarties, vis dėlto neterminuotų darbo
         sutarčių kategorijos specifiškumas darbo saugumo atžvilgiu ją iš esmės atskiria nuo terminuotų darbo sutarčių kategorijos.

      69      Antra, reikia atsižvelgti į egzistuojančius tarptautinius standartus, nustatančius minimalias sąlygas, būtinas teisinėje valstybėje,
         siekiant išvengti piktnaudžiavimo atleidžiant darbuotojus iš darbo. Pagal 1982 m. birželio 22 d. priimtos Tarptautinės darbo
         organizacijos (toliau – TDO) konvencijos Nr. 158 dėl darbo santykių nutraukimo darbdavio iniciatyva 4 straipsnį, „darbuotojas
         neturi būti atleistas iš darbo, jeigu nėra teisėto atleidimo pagrindo, susijusio su darbuotojo gebėjimais ar elgesiu, pagrįsto
         įmonės, įstaigos ar tarnybos funkcionavimo būtinybe“. Taip pat ir Europos Tarybos 1996 m. gegužės 3 d. pasirašytos pataisytos
         Europos socialinės chartijos (Nr. 163) 24 straipsnio a punktas, kuris, pagal jos aiškinamąjį raštą, „įkvėptas TDO konvencijos
         Nr. 158“, užtikrina, kad „visi darbuotojai turi teisę į tai, kad jų darbo sutartis nebūtų nutraukta be svarbių priežasčių,
         nesusijusių su jų sugebėjimais ar elgesiu arba pagrįstų įmonės, įstaigos ar tarnybos veiklos reikalavimais“.

      70      Pats 24 straipsnio a punktas buvo įkvėpimo šaltinis rengiant 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių
         teisių chartijos (OL C 364, 2000, p. 1) 30 straipsnį. Pagal šį straipsnį, „kiekvienas darbuotojas turi teisę į apsaugą pagal
         Bendrijos teisę ir nacionalinės teisės aktus bei praktiką nepagrįsto atleidimo iš darbo atveju“. Šios chartijos 41 straipsnio
         2 dalies trečia įtrauka taip pat bendrai prie teisės į gerą administravimą numato „administracijos pareigą motyvuoti savo
         sprendimus“.

      71      Be to, kaip matyti iš Chartijos preambulės, pagrindinis jos tikslas, kad būtų dar kartą įtvirtinamos „pagrindinės teisės,
         kylančios iš visoms valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir tarptautinių įsipareigojimų, Europos Sąjungos sutarties
         ir Bendrijos sutarčių, <...> (EŽTK), Bendrijos ir Europos Tarybos priimtų socialinių chartijų ir <...> Teisingumo Teismo ir
         Europos žmogaus teisių teismo praktikos“ (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑540/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 38 punktą).

      72      Dar daugiau, Parlamentas, Taryba ir Komisija, iškilmingai paskelbdami Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartiją, būtinai
         siekė jai pripažinti ypatingą svarbą, į kurią šioje byloje reikia atsižvelgti aiškinant Tarnybos nuostatų ir Įdarbinimo sąlygų
         nuostatas.

      73      Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad joks privalomas reikalavimas neleidžia laikiniesiems darbuotojams nesuteikti pagal Įdarbinimo
         sąlygas apsaugos nuo nepagrįsto atleidimo iš darbo, ypač jei jie įdarbinti pagal neterminuotą darbo sutartį arba, jei yra
         sudarę terminuotą sutartį, atleidžiami iš darbo dar jai nepasibaigus.

      74      Siekiant užtikrinti pakankamą apsaugą šia prasme, reikia leisti, pirma, suinteresuotiesiems asmenims įsitikinti, ar buvo atsižvelgta
         į jų teisėtus interesus, ar jie nebuvo pažeisti, bei įvertinti galimybę kreiptis į teismą ir, antra, pastarajam vykdyti savo
         kontrolę, kuo remiantis galima pripažinti, kad kompetentinga institucija turi pareigą motyvuoti.

      75      Taip pat reikia pridurti, kad tokios kompetentingai institucijai tenkančios pareigos motyvuoti pažeidimas nereiškia, kad pastaroji
         neturi plačios diskrecijos atleidimo iš darbo srityje ir todėl Bendrijos teismo kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar nėra
         akivaizdžios vertinimo klaidos ar piktnaudžiavimo įgaliojimais (1999 m. vasario 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Carrasco Benítez prieš EMEA, T‑79/98, Rink.VT p. I‑A‑29 ir II‑127, 55 punktas; 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Dejaiffe prieš VRDT, T‑223/99, Rink.VT p. I‑A‑277 ir II‑1267, 53 punktas; 2003 m. vasario 6 d. Sprendimo Pyres prieš Komisiją, T‑7/01, Rink.VT p. I‑A‑37 ir II‑239, 50 ir 51 punktai).

      76      Be to, reikia konstatuoti, kad Įdarbinimo sąlygų 47 straipsnio formuluotė neprieštarauja ankstesniems teiginiams, nes šio
         straipsnio c punkto i papunktyje numatomas įspėjimas ir jo trukmė, nenagrinėjant klausimo dėl atleidimo iš darbo pagrindimo.

      77      Šiomis aplinkybėmis šioje byloje reikia patikrinti, pirma, ar sprendimas atleisti iš darbo atitinka pareigą motyvuoti kaip
         pagrindinį procedūrinį reikalavimą ir, antra, sprendžiant dėl akto motyvų pagrįstumo, įvertinti, ar ETF veikė tinkamai ir
         savo diskrecijos nenaudojo aiškiai klaidingai.

      78      Kalbant, pirma, apie formalią pareigą motyvuoti, iš teismų praktikos matyti, kad jos apimtis turi būti vertinama atsižvelgiant
         į konkrečias aplinkybes, būtent į akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir asmens, kuriam aktas skirtas, interesą gauti paaiškinimus
         (2000 m. kovo 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vincente Nuñez prieš Komisiją, T‑10/99, Rink.VT p. I‑A‑47 ir II‑203, 41 punktas ir 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Morello prieš Komisiją, T‑338/00 ir 376/00, Rink.VT p. I‑A‑301 ir II‑1457, 46 punktas). Siekiant įvertinti, ar motyvai pakankami, taip pat svarbu
         atsižvelgti į ginčijamojo akto priėmimo kontekstą (1999 m. balandžio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Thinus prieš Komisiją, T‑283/97, Rink.VT p. I‑A‑69 ir II‑353, 77 punktas ir minėto sprendimo Morello prieš Komisiją 47 punktas).

      79      Darbuotojo, įdarbinto pagal neterminuotą darbo sutartį, atleidimo atveju ypatinga svarba teikiama tam, kad tokį atleidimą
         pagrindžiantys motyvai būtų aiškiai išdėstyti raštu, pageidautina, pačiame atitinkamo sprendimo tekste. Iš tiesų tik šis aktas,
         kurio teisėtumas vertinamas jo priėmimo dieną, materializuoja institucijos sprendimą. Vis dėlto gali būti laikoma, kad pareiga
         nurodyti atleidimo iš darbo motyvus yra įvykdyta, jeigu suinteresuotasis asmuo buvo tinkamai informuotas apie motyvus per
         susitikimus su jo vadovais ir jeigu TĮSTS sprendimas buvo priimtas netrukus po šių susitikimų. Prireikus TĮSTS gali papildyti
         šiuos motyvus atsakydama į suinteresuotojo asmens skundą.

      80      Iš šios bylos medžiagos matyti, kad ieškovė per 2004 m. birželio 15 d. ir 25 d. susitikimus su de Rooij buvo informuota apie
         priežastis, susijusias su jos nekompetentingumu, dėl kurių buvo numatyta nutraukti jos laikinosios tarnybos sutartį. TĮSTS,
         atsakydama į ieškovės skundą, pateikė papildomus paaiškinimus, kurie leido jai įvertinti sprendimo atleisti iš darbo pagrįstumą
         ir suteikė galimybę pateikti savo ieškinį Pirmosios instancijos teisme.

      81      Iš to matyti, kad kaltinimas, pagrįstas pareigos motyvuoti pažeidimu, turi būti atmestas.

      82      Antra, kalbant apie motyvų, kuriais pateisintas sprendimas atleisti iš darbo, pagrįstumą, reikia išnagrinėti ETF tarnybos
         intereso vertinimą, apsiribojant patikrinimu, ar nepadaryta akivaizdžios vertinimo klaidos, kaip tai nurodyta šio sprendimo
         75 punkte.

      83      Iš nusistovėjusios teismų praktikos taip pat matyti, kad kompetentinga institucija, spręsdama dėl tarnautojo situacijos, turi
         atsižvelgti į visus veiksnius, kurie galėtų turėti lemiamos įtakos jos sprendimui, ir ypač į atitinkamo tarnautojo interesą.
         Tai matyti iš administracijos rūpinimosi pareigos, atspindinčios abipusių teisių ir pareigų, kurias Tarnybos nuostatai ir
         pagal analogiją Įdarbinimo sąlygos nustatė viešosios valdžios institucijos ir jos darbuotojų santykiuose, balansą (minėto
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pyres prieš Komisiją, 51 punktas ir 2005 m. kovo 1 d. Sprendimo Mausolf prieš Europol, T‑258/03, Rink.VT p. II‑189, 49 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Klinke prieš Teisingumo Teismą, C‑298/93 P, Rink. p. I‑3009, 38 punktą; 1996 m. balandžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kyrpitsis prieš CESE, T‑13/95, Rink.VT p. I‑A‑167 ir II‑503, 52 punktą ir minėto sprendimo Dejaiffe prieš VRDT 53 punktą).

      84      Šiuo atveju, siekdamas pagrįsti atleidimą iš darbo, ETF tik nurodė „bendrą“ ieškovės nekompetentingumą, kuris buvo patvirtintas
         keliomis neigiamomis vertinimo ataskaitomis ar kritika pastarosios darbo atžvilgiu. 2003 m. vertinimo ataskaita buvo vienintelė
         ieškovei palanki ataskaita, kurios, atsakovo manymu, nepakanka bendram vertinimui pakeisti.

      85      Šiuo atžvilgiu, jeigu dėl tokių trūkumų, kaip antai dėmesio, tikslumo ir gebėjimo greitai atlikti savo darbus stokos, buvo
         dažnai priekaištaujama ieškovei per visą jos karjerą, iš įvairių stažo ar vertinimo ataskaitų matyti, kad ieškovės nuopelnų
         vertinimas, priešingai nei tvirtina atsakovas, iš esmės buvo patenkinamas arba geras (1997 m. – 2000 m. laikotarpiu ir 2003 m.).

      86      Iš tiesų neigiami vertinimai buvo pateikti dviejų asmenų, būtent:

      –        direktorės pavaduotojo Hillenkamp, kurio sekretore ieškovė buvo nuo 2002 m. sausio mėn. iki 2003 m. sausio mėn. ir kuris tarpinėje
         2002 m. liepos 9 d. vertinimo ataskaitoje nurodė, kad ji pakankamai gerai neįvykdo jos pareigoms keliamų reikalavimų, taip
         pat 2002 m. vertinimo ataskaitos projekte jis konstatavo pasitikėjimo trūkumą ir didelius trūkumus visais jos vykdomų funkcijų
         aspektais,

      –        departamento direktorės Stefani, kurios sekretore ieškovė buvo nuo 2003 m. vasario 1 d. iki 2004 m. birželio 30 dienos.
      87      Vis dėlto, viena vertus, kalbant apie 2002 m. vertinimo ataskaitos projektą, šis dokumentas ne tik nebuvo galutinai priimtas,
         bet ir kito direktorės pavaduotojo, Pescia, kurio sekretore ieškovė taip pat dirbo tuo pačiu laikotarpiu, vertinimas nebuvo
         toks griežtas, pastarasis suinteresuotosios darbą vertino patenkinamai arba gerai, nors jis ir pripažino kai kuriuos jos darbo
         trūkumus, iš dalies pateisinamus dideliu darbo krūviu.

      88      Kita vertus, 2003 m. vertinimo ataskaita, kurią 2004 m. kovo 18 d. parengė Taurelli, kuriai ieškovė taip pat dirbo, ir 2004 m.
         kovo 31 d. patvirtino de Rooij, apytiksliai prieš du mėnesius iki susitikimų, kuriuose pastarasis pranešė ieškovei apie savo
         ketinimą nutraukti jos darbo sutartį, buvo ypač jai palanki. Iš jos matyti, kad pastaroji „įgyvendino pagrindinius jai 2003 m.
         iškeltus tikslus <…>, per nustatytus terminus ji realiai ir veiksmingai įvykdė savo užduotis <…>, parodė gebėjimą susikoncentruoti
         atliekant savo darbą, tuo pačiu metu spręsdama kelis klausimus <…>, įdėjo daug pastangų, kad pagerintų savo atmintį <…>, pagerino
         savo žinias informacinių technologijų srityje <…> su vadovais ir kolegomis darbe palaiko draugiškus ir pagarbius santykius
         (has achieved her key objectives set for 2003 […] has been able to perform her tasks effectively and efficiently with respect
         of deadlines […] has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time
         […] has made a substantial effort to improve her memory […] has improved her IT skills […] maintains good, friendly but respectful
         relations with peers and fellow colleagues).

      89      Pirmosios instancijos teismas neturėtų vienašalėms deklaracijomis, pridėtomis prie atsakovo tripliko, kurios buvo parengtos
         po šio ieškinio pateikimo ir kuriomis siekiama papildyti ieškovės vertinimo ataskaitas, t. y. parodyti, kad jos buvo bendrai
         klaidingai vertinamos, suteikti tokios pat reikšmės kaip pačioms ataskaitoms, kurios buvo parengtos po rungtyniškumo principu
         pagrįstos procedūros konkrečiai siekiant objektyviai įvertinti atitinkamo darbuotojo nuopelnus.

      90      Dar daugiau, iš bylos medžiagos nematyti, kad ieškovės profesiniai sugebėjimai būtų labai pablogėję nuo jos paskutinės, 2004 m.
         kovo mėn. Taurelli parengtos, vertinimo ataskaitos, sveikinančios ją veiksmingai atlikus užduotis laikantis terminų, iki sprendimo
         atleisti iš darbo, priimto praėjus mažiau nei trims mėnesiams. Šis paskutinis sprendimas dar labiau ginčytinas, nes jis buvo
         priimtas praėjus nedaug laiko po minėtos vertinimo ataskaitos priėmimo.

      91      Iš to matyti, nesant reikalo nagrinėti kaltinimų, pagrįstų teisės į gynybą ir rūpinimosi pareigos pažeidimu, nei kitų ieškovės
         nurodytų ieškinio pagrindų, kad sprendime atleisti iš darbo padaryta akivaizdi vertinimo klaida ir todėl jis turi būti panaikintas.

      92      Panaikinus aktą teisme jis atgaline data pašalinamas iš teisinės sistemos (1988 m. balandžio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Asteris ir kt. prieš Komisiją, 97/86, 99/86, 193/86 ir 215/86, Rink. p. 2181, 30 punktas ir 2004 m. kovo 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Girardot prieš Komisiją, T‑10/02, Rink.VT p. I‑A‑109 ir II‑483, 84 punktas). Kadangi panaikintas aktas jau buvo įgyvendintas, jo pasekmių panaikinimas
         reikalauja atstatyti teisinę situaciją, kurioje ieškovė buvo iki jo priėmimo (1971 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Komisija prieš Tarybą, 22/70, Rink. p. 263, 60 punktas ir minėto 2004 m. kovo 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Girardot prieš Komisiją 84 punktas).

      93      Vis dėlto šioje byloje, nesant reikalo nagrinėti, ar darbuotojas turi teisę būti grąžintas į darbą neteisėto atleidimo iš
         darbo atveju, reikia konstatuoti, kad vykstant posėdžiui ieškovė pripažino, jog jos sveikatos būklė smarkiai pablogėjo ir
         kad ji fiziškai nepajėgi vėl dirbti ETF. Šiomis aplinkybėmis, siekdamas atsižvelgiant į ieškovės interesą užtikrinti sprendimo
         panaikinti veiksmingą poveikį, Pirmosios instancijos teismas naudojasi visapusiška jurisdikcija, jam priskirta piniginio pobūdžio
         ginčuose, atsakovui nurodydamas surasti tinkamą sprendimą reikiamai apsaugant P. Landgren teises (šiuo klausimu žr. 1993 m.
         liepos 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Albani ir kt., C‑242/90 P, Rink. p. I‑3839, 13 punktą ir minėto 2004 m. kovo 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Girardot prieš Komisiją 89 punktą).

      94      Taigi pirmiausia šalims siūloma bendru susitarimu nustatyti teisingą piniginės kompensacijos dėl neteisėto ieškovės atleidimo
         iš darbo dydį ir vėliau nurodyti Pirmosios instancijos teismui nustatytą sumą, arba, nepavykus susitarti, jam per tris mėnesius
         nuo šio sprendimo paskelbimo pateikti šiuo klausimu savo reikalavimus su apskaičiuotomis sumomis.

      95      Nustatant šią kompensaciją, reikia atsižvelgti į tai, kad P. Landgren po atleidimo iš darbo gavo bedarbio išmoką, ir į jos
         amžių, kurio sulaukus, atsižvelgus į jos sveikatos būklę, ji galėtų gauti senatvės pensiją.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TARNAUTOJŲ TEISMAS (plenarinė sesija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2004 m. birželio 25 d. Europos mokymo fondo sprendimą nutraukti neterminuotą darbo sutartį su laikinąja darbuotoja
            P. Landgren.
      2.      Įpareigoti šalis per tris mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo dienos nurodyti Pirmosios instancijos teismui bendru susitarimu
            nustatytos piniginės kompensacijos dėl 2004 m. birželio 25 d. priimto neteisėto sprendimo dydį arba, nepavykus susitarti,
            pateikti savo reikalavimus su apskaičiuotomis sumomis.
      3.      Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

               Mahoney

               Kreppel

               Van Raepenbusch

               Boruta

               Kanninen Tagaras

               Gervasoni

         Paskelbta 2006 m. spalio 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               W. Hakenberg

                     P. Mahoney

         Šio sprendimo ir jame cituotų bei Rinkinyje dar nepaskelbtų Bendrijos teismų sprendimų tekstai yra Teisingumo Teismo tinklalapyje:
            www.curia.europa.eu

      * Proceso kalba: prancūzų.


1997 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Codiesel - Sociedade de Apoio Técnico à Indústria Ldª prieš Conselho Técnico Aduaneiro. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalija. # Bendrasis muitų tarifas. # Byla C-105/96.


1976 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Milac GmbH Groß- und Außenhandel prieš Hauptzollamt Freiburg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vokietija. # Byla 28-76.