title: 2013 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Åklagaren prieš Hans Åkerberg Fransson.#Haparanda tingsrätt prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – Taikymo sritis – 51 straipsnis – Sąjungos teisės įgyvendinimas – Baudimas už veiksmus, kuriais kėsinamasi į nuosavus Sąjungos išteklius – 50 straipsnis – Ne bis in idem principas – Nacionalinė sistema, pagal kurią, siekiant nubausti už tą patį neteisėtą elgesį, taikomi du atskiri, t. y. administracinis ir baudžiamasis, procesai – Atitiktis.#Byla C-617/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. vasario 26 d. (
            *1
         )
      „Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — Taikymo sritis — 51 straipsnis — Sąjungos teisės įgyvendinimas — Baudimas už veiksmus, kuriais kėsinamasi į nuosavus Sąjungos išteklius — 50 straipsnis — Ne bis in idem principas — Nacionalinė sistema, pagal kurią, siekiant nubausti už tą patį neteisėtą elgesį, taikomi du atskiri, t. y. administracinis ir baudžiamasis, procesai — Suderinamumas“
      Byloje C-617/10
      dėl Haparanda tingsrätt (Švedija) 2010 m. gruodžio 23 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gruodžio 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Åklagaren

      prieš

         Hans Åkerberg Fransson

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, M. Ilešič, G. Arestis, J. Malenovský, teisėjai A. Borg Barthet, J.-C. Bonichot, C. Toader, J.-J. Kasel ir M. Safjan (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. sausio 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               H. Åkerberg Fransson, atstovaujamo advokat J. Sterner ir professor U. Bernitz,

               —

               Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk ir S. Johannesson,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos C. Vang,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze,

               —

               Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo SC M. McDowell,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Paraskevopoulou ir Z. Chatzipavlou,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos N. Rouam,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir J. Langer,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir J. Enegren,

         susipažinęs su 2012 m. birželio 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su ne bis in idem principo aiškinimu pagal Sąjungos teisę.

               2

               Šis prašymas pateiktas kilus ginčui tarp Åklagaren (prokuratūra) ir H. Åkerberg Fransson dėl prokuratūros vykdomo baudžiamojo persekiojimo dėl mokesčių vengimo dideliu mastu.

         Teisinis pagrindas

         Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija

               3

               1984 m. lapkričio 22 d. Strasbūre pasirašyto Protokolo Nr. 7, pridėto prie Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau ‐ EŽTK protokolas Nr. 7), 4 straipsnyje „Teisė nebūti dukart teisiamam ar nubaustam už tą patį nusikaltimą“ numatyta:
               „1.   Niekas negali būti antrą kartą persekiojamas ar baudžiamas tos pačios valstybės institucijų už nusikaltimą, dėl kurio jis jau buvo išteisintas arba nuteistas galutiniu nuosprendžiu pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą.
               2.   Ankstesnės dalies nuostatos nedraudžia atnaujinti bylos proceso pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą tuo atveju, kai iškyla nauji ar naujai paaiškėję faktai, ar nustatomos esminės ankstesnio proceso klaidos, galėjusios turėti reikšmės bylos baigčiai.
               3.   Neleidžiama nukrypti nuo šio straipsnio įsipareigojimų remiantis [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau ‐ EŽTK)] 15 straipsniu.“

         Sąjungos teisė

      Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija

               4

               Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 50 straipsnis „Teisė nebūti du kartus teisiamam ar baudžiamam už tą pačią nusikalstamą veiką“ suformuluotas taip:
               „Niekas negali būti antrą kartą teisiamas ar baudžiamas už nusikalstamą veiką, dėl kurios Sąjungoje jis jau buvo galutinai išteisintas ar pripažintas kaltu pagal įstatymą.“

               5

               Chartijos 51 straipsnis taip apibrėžia jos taikymo sritį:
               „1.   Šios Chartijos nuostatos skirtos Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, tinkamai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, bei valstybėms narėms tais atvejais, kai šios įgyvendina Sąjungos teisę. Todėl jie turi gerbti teises, laikytis principų ir juos taikyti pagal turimus atitinkamus įgaliojimus, nepažeisdami Sąjungos įgaliojimų, suteiktų jai Sutartimis, ribų.
               2.   Ši Chartija neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungos įgaliojimų ribų, nenustato Sąjungai naujų įgaliojimų ar užduočių ir nepakeičia Sutartyse nustatytųjų.“

         Šeštoji direktyva 77/388/EEB

               6

               1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau ‐ Šeštoji direktyva) 22 straipsnio redakcijoje pagal jos 28h straipsnį numatyta:
               „<...>

                        a)

                        Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi pateikti mokesčio deklaraciją per tokį laikotarpį, kokį nustato kiekviena valstybė narė. <...>

                  <...>
               8.   Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis, kad mokestis būtų teisingai taikomas ir renkamas ir kad būtų užkirstas kelias klastotėms <...>.
               <...>“

         Švedijos teisė

               7

               Mokesčių teisės pažeidimų įstatymo 1971:69 (Skattebrottslagen (1971:69); toliau ‐ Skattebrottslagen) 2 straipsnis suformuluotas taip:
               „Tas, kas tyčia teikia institucijoms klaidingą informaciją (ne žodžiu) arba nepateikia deklaracijų, pateisinančio dokumento ar kitos reikalaujamos informacijos ir dėl to kyla pavojus, kad mokesčio bus išvengta, atsiras mokesčio kreditas arba nepagrįstai grąžintos sumos, baudžiamas už mokesčių vengimą iki dvejų metų laisvės atėmimo.“

               8

               Pagal Skattebrottslagen 4 straipsnį:
               „Jei 2 dalyje nurodytas pažeidimas yra sunkus, už sunkų mokesčių teisės pažeidimą baudžiama laisvės atėmimu nuo šešių mėnesių iki šešerių metų.
               Nustatant, ar pažeidimas sunkus, visų pirma atsižvelgiama į atitinkamų sumų dydį, ar pažeidėjas naudojo suklastotus dokumentus arba klaidingas ataskaitas, ar nusikalstamais veiksmais buvo prisidėta prie sisteminio ar didelio masto nusikaltimo arba jie buvo kitaip ypač pavojingi.“

               9

               Pajamų mokesčio įstatymo 1990:324 (Taxeringslagen (1990:324); toliau ‐ Taxeringslagen) 5 skyriaus 1 straipsnyje numatyta:
               „Jei vykstant procedūrai apmokestinamasis asmuo pateikia klaidingą informaciją (ne žodžiu) mokesčiams apskaičiuoti, skiriama mokestinė sankcija (mokesčio padidinimas). Tai taikytina ir tuo atveju, jei apmokestinamasis asmuo pateikė tokią informaciją teismo procese dėl apmokestinimo ir, išnagrinėjus iš esmės, tokia informacija nebuvo priimta.
               Pateikta informacija laikoma klaidinga, jei akivaizdu, kad ji yra netiksli arba kad apmokestinamasis asmuo nepateikė informacijos, kurią privalėjo pateikti mokesčių apskaičiavimo tikslais. Tačiau informacija negali būti laikoma klaidinga, jeigu ji kartu su kita pateikta informacija sudaro pakankamą pagrindą teisingam sprendimui priimti. Informacija taip pat negali būti laikoma klaidinga, jeigu ji tokia nepagrįsta, kad akivaizdžiai negali būti sprendimo pagrindas.“

               10

                  Taxeringslagen 5 skyriaus 4 straipsnyje numatyta:
               „Pateikus klaidingą informaciją nustatoma 40 % 1 skyriaus 1 straipsnio pirmos pastraipos 1‐5 punktuose nurodyto mokesčio mokestinė sankcija, kuri, jei klaidinga informacija būtų priimta, apmokestinamajam asmeniui ar jo sutuoktiniui nebūtų nustatyta. Pridėtinės vertės mokesčio atžvilgiu mokestinė sankcija yra 20 % mokesčio, kurį apmokestinamasis asmuo privalėjo sumokėti.
               Mokestinė sankcija yra 10 %, o pridėtinės vertės mokesčio atžvilgiu – 5 %, jei klaidinga informacija buvo pataisyta arba galėjo būti pataisyta remiantis patvirtinančiais dokumentais, su kuriais Skatteverket [mokesčių administratorius] paprastai gali susipažinti ir kuriuos galėjo gauti iki mokestinių metų lapkričio mėnesio pabaigos.“

               11

               Pagal Taxeringslagen 5 skyriaus 14 straipsnį:
               „Apmokestinamasis asmuo visiškai ar iš dalies atleidžiamas nuo mokestinės sankcijos, jei paaiškėjusios klaidos ar informacijos trūkumas yra pateisinami arba jei dėl kitų priežasčių būtų neprotinga įpareigoti sumokėti viso dydžio sankciją. Jei apmokestinamasis asmuo iš dalies atleidžiamas nuo sankcijos, ji sumažinama per pusę arba ketvirtadaliu.
               <...>
               Vertinant, ar dėl kitų priežasčių būtų neprotinga skirti viso dydžio mokestinę sankciją, ypač atsižvelgiama į tai, ar:
               <...>

                        3)

                        dėl klaidų ar informacijos nepateikimo apmokestinamasis asmuo taip pat buvo patrauktas atsakomybėn už pažeidimus pagal Skattebrottslagen arba dėl to buvo konfiskuotos iš nusikalstamos veiklos gautos pajamos vadovaujantis Baudžiamojo kodekso [Brottsbalken] 36 skyriaus 1b straipsniu.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               H. Åkerberg Fransson gavo šaukimą atvykti 2009 m. birželio 9 d. į Haparanda tingsrätt (Haparandos apylinkės teismas), konkrečiai kalbant, atsakyti į kaltinimus dėl mokesčių vengimo dideliu mastu. Jis buvo kaltinamas tuo, kad savo mokesčių deklaracijose už 2004 ir 2005 mokestinius metus pateikė netikslią informaciją, dėl kurios valstybės biudžetas prarado pajamų, susijusių su pajamų mokesčiu ir pridėtinės vertės mokesčiu (toliau ‐ PVM): 319143 SEK už 2004 mokestinius metus, iš kurių 60000 SEK ‐ PVM, ir 307633 SEK už 2005 mokestinius metus, iš kurių 87550 SEK ‐ PVM. H. Åkerberg Fransson taip pat buvo persekiojamas dėl darbdavio įmokų nedeklaravimo už referencinius laikotarpius nuo 2004 m. spalio ir nuo 2005 m. spalio, dėl ko socialinės institucijos prarado atitinkamai 35690 SEK ir 35862 SEK pajamų. Pagal kaltinamąjį aktą pažeidimai buvo laikomi sunkiais, pirma, dėl sumų dydžio ir, antra, dėl to, kad šie pažeidimai priskiriami prie didelės apimties sistemiškai vykdomos baudžiamosios veiklos.

               13

               2007 m. gegužės 24 d. sprendimu Skatteverket už 2004 mokestinius metus paskyrė H. Åkerberg Fransson mokestinę sankciją: 35542 SEK už jo pajamas iš ūkinės veiklos, 4872 SEK ‐ už PVM ir 7138 SEK ‐ už darbdavio įmokas. Tuo pačiu sprendimu Skatteverket jam už 2005 mokestinius metus paskyrė mokestinę sankciją, kurią sudaro 54240 SEK už jo pajamas iš ūkinės veiklos, 3255 SEK ‐ už PVM ir 7172 SEK ‐ už darbdavio įmokas. Šios sankcijos apskaičiuotos kartu su palūkanomis. Jos nebuvo skųstos administraciniam teismui, apskundimo terminas dėl 2004 mokestinių metų pasibaigė 2010 m. gruodžio 31 d., o dėl 2005 mokestinių metų ‐ 2011 m. gruodžio 31 d. sprendimas, kuriuo paskirtos mokestinės sankcijos, buvo motyvuotas tomis pačiomis aplinkybėmis, t. y. klaidinga informacija, kaip ir prokuratūros nurodytos pagrindinės bylos baudžiamajame procese.

               14

               Teisme a quo kyla klausimas ar prieš H. Åkerberg Fransson pradėtą procesą reikia nutraukti motyvuojant tuo, kad pagal kitą procedūrą jam už tas pačias faktines aplinkybes jau buvo skirtos sankcijos, antraip bus pažeistas EŽTK protokolo Nr. 7 4 straipsnyje ir Chartijos 50 straipsnyje skelbiamas dvigubo nubaudimo draudimas.

               15

               Esant šioms aplinkybėms Haparanda tingsrätt nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Pagal Švedijos teisę nacionalinis teismas gali netaikyti nacionalinės teisės nuostatų, kuriomis gali būti pažeistas [EŽTK] protokolo Nr. 7 4 straipsnyje įtvirtintas ne bis in idem principas ir [Chartijos] 50 straipsnis, tik jei toks sprendimas yra aiškiai pagrįstas EŽTK arba Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika. Ar tokia sąlyga pagal nacionalinę teisę dėl nacionalinės teisės nuostatų netaikymo yra suderinama su Sąjungos teise ypač su jos bendraisiais principais ‐ Sąjungos teisės viršenybe ir tiesioginiu veikimu?

                        2.

                        Ar pagal EŽTK protokolo Nr. 7 4 straipsnį ir Chartijos 50 straipsnį baudžiamajam persekiojimui už mokesčių teisės pažeidimus taikomas ne bis in idem principas, jeigu piniginė bauda (mokestinė sankcija) buvo prieš tai paskirta atsakovui administraciniame procese dėl tos pačios veikos ‐ klaidingos informacijos pateikimo?

                        3.

                        Ar atsakymui į antrąjį klausimą turi įtakos tai, kad šios sankcijos privalo būti suderintos taip, kad bendrosios kompetencijos teismai galėtų sumažinti baudžiamąją sankciją, nes atsakovui dėl tos pačios veikos ‐ klaidingos informacijos pateikimo ‐ jau buvo paskirta mokestinė sankcija?

                        4.

                        Ar esant tam tikroms aplinkybėms ir laikantis <...> ne bis in idem principo gali būti leidžiama kituose procesuose skirti ir kitas sankcijas dėl tos pačios veikos, kuri jau buvo išnagrinėta ir dėl kurios jau buvo priimtas sprendimas skirti asmeniui sankciją? Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pagal ne bis in idem principą kelių sankcijų atskiruose procesuose skyrimo sąlygos yra tenkinamos tuomet, kai vėlesniuose procesuose nagrinėjamos naujos ir nepriklausomos nuo ankstesnių procesų bylos aplinkybės?

                        5.

                        Švedijos mokestinių sankcijų skyrimo ir atsakomybės už nusikaltimus mokesčių srityje nagrinėjimo atskiruose procesuose sistema grindžiama keliais bendrojo intereso pagrindais <...>. Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tokia sistema, kaip antai Švedijos, suderinama su ne bis in idem principu, jei būtų galima sukurti ne bis in idem principą atitinkančią sistemą nenumatant būtinybės netaikyti mokestinių sankcijų arba priimti sprendimą dėl atsakomybės už mokesčių teisės pažeidimus perduodant Skatteverket ir tam tikrais atvejais administracinių teismų kompetenciją mokesčių teisės pažeidimų bylose bendrosios kompetencijos teismams, nagrinėjantiems atsakomybės už mokesčių teisės pažeidimus klausimą?“

         Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos

               16

               Švedijos, Čekijos ir Danijos vyriausybės, Airija ir Nyderlandų vyriausybė bei Europos Komisija ginčija prejudicinių klausimų priimtinumą. Teisingumo Teismas gali į juos atsakyti tik jei H. Åkerberg Fransson paskirtos mokestinės sankcijos ir prieš jį pradėtas baudžiamasis procesas, kuris yra pagrindinės bylos dalykas, taikomi įgyvendinant Sąjungos teisę. Tačiau taip nėra nei nacionalinės teisės akto, pagal kurį mokestinės sankcijos buvo skirtos, nei teisės akto, kuris yra baudžiamojo proceso pagrindas, atveju. Todėl, remiantis Chartijos 51 straipsnio 1 dalimi, minėtoms sankcijoms ir procesui netaikomas Chartijos 50 straipsniu užtikrinamas ne bis in idem principas.

               17

               Šiuo aspektu reikia priminti, kad Chartijos taikymo sritis tiek, kiek tai susiję su valstybių narių veiksmais, apibrėžiama jos 51 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią Chartijos nuostatos skirtos valstybėms narėms, tik jei jos įgyvendina Sąjungos teisę.

               18

               Todėl šis straipsnis patvirtina Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su apimtimi, kiek valstybių narių veiksmai turi atitikti reikalavimus, kylančius iš Sąjungos teisės sistemoje užtikrinamų pagrindinių teisių.

               19

               Iš tiesų iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos iš esmės matyti, kad Sąjungos teisės sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės gali būti taikomos visose situacijose, kurias reglamentuoja Sąjungos teisė, tačiau negali išeiti už šių situacijų ribų. Būtent todėl Teisingumo Teismas jau yra priminęs, kad, remiantis Chartija, jis negali vertinti nacionalinės teisės aktų, kurie nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį. Tačiau, jei tokie teisės aktai patenka į šios teisės taikymo sritį, Teisingumo Teismas, gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą, turi pateikti visas aiškinimo gaires tam, kad nacionalinis teismas galėtų įvertinti šių teisės aktų atitiktį pagrindinėms teisėms (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1991 m. birželio 18 d. Sprendimo ERT,
                  C-260/89, Rink. p. I-2925, 42 punktą; 1997 m. gegužės 29 d. Sprendimo Kremzow, C-299/95, Rink. p. I-2629, 15 punktą; 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Annibaldi, C-309/96, Rink. p. I-7493, 13 punktą; 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo Roquette Frères, C-94/00, Rink. p. I-9011, 25 punktą; 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Sopropé, C-349/07, Rink. p. I-10369, 34 punktą; 2011 m. lapkričio 11d. Sprendimo Dereci ir kt., C-256/11, Rink. p. I-11315, 72 punktą ir 2012 m. birželio 7 d. Sprendimo Vinkov, C-27/11, 58 punktą).

               20

               Šį Sąjungos pagrindinių teisių taikymo srities apibrėžimą patvirtina aiškinimai, susiję su Chartijos 51 straipsniu, į kuriuos, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir Chartijos 52 straipsnio 7 dalimi, turi būti atsižvelgta ją aiškinant (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo DEB, C-279/09, Rink. p. I-13849, 32 punktą). Pagal minėtus aiškinimus „Sąjungos atžvilgiu apibrėžtas reikalavimas gerbti pagrindines teises yra privalomas valstybėms narėms tik tuo atveju, kai jų veiksmai įeina į Sąjungos teisės taikymo sritį“.

               21

               Kadangi Chartija garantuojamų pagrindinių teisių turi būti laikomasi, kai nacionalinės teisės aktai patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, negali būti atvejų, kurie priskirtini Sąjungos teisei, tačiau netaikomos minėtos pagrindinės teisės. Sąjungos teisės taikymas lemia Chartija garantuojamų pagrindinių teisių taikymą.

               22

               Kita vertus, kai teisinė situacija nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos priimti dėl jos sprendimo, ir nurodytos Chartijos nuostatos per se negali pagrįsti šios kompetencijos (šiuo klausimu žr. 2012 m. liepos 12 d. Nutarties Currà ir kt., C-466/11, 26 punktą).

               23

               Šie teiginiai atitinka teiginius, grindžiančius ESS 6 straipsnio 1 dalį, pagal kurią Chartijos nuostatos niekaip neišplečia Sutartyse apibrėžtos Sąjungos kompetencijos. Be to, pagal Chartijos 51 straipsnio 2 dalį Chartija neišplečia Sąjungos teisės taikymo srities už Sąjungai suteiktų įgaliojimų ribų, nesukuria Sąjungai naujų įgaliojimų ar užduočių ir nepakeičia Sutartyse nustatytųjų (žr. minėto Sprendimo Dereci ir kt. 71 punktą).

               24

               Šiuo atveju visų pirma reikia pažymėti, kad mokestinės sankcijos ir baudžiamasis procesas, kurių objektas buvo arba yra H. Åkerberg Fransson, iš dalies susiję su jo deklaravimo pareigų PVM srityje nevykdymu.

               25

               PVM srityje iš, viena vertus, 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 2 straipsnio, 250 straipsnio 1 dalies ir 273 straipsnio, kuriais, be kita ko, pakartojamos Šeštosios direktyvos 2 straipsnio nuostatos ir tos pačios direktyvos 22 straipsnio 4 ir 8 dalių redakcijos, galiojančios pagal jos 28h straipsnį, nuostatos, ir, antra vertus, iš ESS 4 straipsnio 3 dalies išplaukia, kad kiekviena valstybė narė turi pareigą imtis visų įstatyminių ir administracinių priemonių, būtinų užtikrinti viso mokėtino PVM surinkimą jos teritorijoje ir kovoti su sukčiavimu (žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-132/06, Rink. p. I-5457, 37 ir 46 punktus).

               26

               Be to, SESV 325 straipsnis įpareigoja valstybes nares kovoti su neteisėta veikla, kuri kelia grėsmę Sąjungos finansiniams interesams, atgrasančiomis bei veiksmingomis priemonėmis ir, konkrečiai kalbant, jas įpareigoja imtis tų pačių priemonių kovojant su sukčiavimu, kuris kelia grėsmę Sąjungos finansiniams interesams, kaip ir priemonės, kurių jos imasi kovojant su sukčiavimu, keliančiu grėsmę jų pačių interesams (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo SGS Belgium ir kt., C-367/09, Rink. p. I-10761, 40–42 punktus). Kadangi remiantis 2007 m. birželio 7 d. Tarybos sprendimo 2007/436/EB, Euratomas, dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 163, p. 17) 2 straipsnio 1 dalimi Sąjungos nuosavus išteklius sudaro pajamos iš suderintoms PVM apmokestinimo bazėms, nustatytoms pagal Sąjungos taisykles, taikomo galiojančio vienodo tarifo, vadinasi, egzistuoja tiesioginis ryšys tarp pajamų iš PVM gavimo laikantis taikytinos Sąjungos teisės ir atitinkamų lėšų iš PVM įtraukimo į Sąjungos biudžetą, nes bet koks trūkumas gaunant pirmąsias potencialiai sumažins antrąsias (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-539/09, Rink. p. I-11235, 72 punktą).

               27

               Iš to išplaukia, kad mokestinėmis sankcijomis ir baudžiamuoju persekiojimu už mokesčių vengimą, kuriuo buvo ar yra kaltinamas asmuo pagrindinėje byloje dėl pateiktos informacijos PVM srityje netikslumo, įgyvendinami Direktyvos 2006/112 2 straipsnis, 250 straipsnio 1 dalis ir 273 straipsnis (anksčiau ‐ Šeštosios direktyvos 2 ir 22 straipsniai) ir SESV 325 straipsnis, t. y. Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį.

               28

               Tai, kad nacionalinės teisės aktai, kurie sudaro pagrindą minėtoms mokestinėms sankcijoms ir baudžiamajam procesui, buvo priimti ne siekiant perkelti Direktyvą 2006/112, neturėtų kvestionuoti šios išvados, nes juos taikant siekiama nubausti už minėtos direktyvos nuostatų pažeidimą, todėl siekiama įgyvendinti Sutartimi valstybėms narėms nustatytą pareigą veiksmingai bausti už veiksmus, kuriais keliama grėsmė Sąjungos finansiniams interesams.

               29

               Todėl kai valstybės narės teismo prašoma patikrinti, ar pagrindines teises atitinka nacionalinės nuostatos ar priemonės, kurios, esant situacijai, kai valstybės narės veiksmus nevisiškai apibrėžia Sąjungos teisė, įgyvendina šią teisę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį, nacionalinės valdžios institucijos ir teismai gali taikyti nacionalinius pagrindinių teisių apsaugos standartus, jei toks taikymas nepažeidžia Chartijoje numatyto apsaugos lygio, kaip tai aiškina Teisingumo Teismas, Sąjungos teisės viršenybės, vieningumo ir veiksmingumo (dėl šio aspekto žr. 2013 m. vasario 26 d. Sprendimo Melloni, C-399/11, 60 punktą).

               30

               Todėl kai nacionalinis teismas privalo aiškinti Chartijos nuostatas, jis turi galimybę ir prireikus pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, kad šis priimtų prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnį.

               31

               Iš prieš tai nurodytų aplinkybių darytina išvada, kad Teisingumo Teismas kompetentingas atsakyti į pateiktus klausimus ir pateikti visas aiškinimo gaires, būtinas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui įvertinti nacionalinės teisės aktų atitiktį Chartijos 50 straipsnyje skelbiamam ne bis in idem principui.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl antrojo, trečiojo ir ketvirtojo klausimų

               32

               Šiais klausimais, į kuriuos reikia atsakyti kartu, Haparanda tingsrätt iš esmės klausia Teisingumo Teismo, ar Chartijos 50 straipsnyje skelbiamą ne bis in idem principą reikia aiškinti taip, kad jis draudžia tai, kad baudžiamasis persekiojimas už mokesčių vengimą būtų pradėtas prieš kaltinamąjį, jeigu jis jau buvo nubaustas mokestine sankcija už tą patį klaidingos informacijos deklaracijoje pateikimą.

               33

               Dėl Chartijos 50 straipsnyje skelbiamo ne bis in idem principo taikymo baudžiamiesiems persekiojimams už mokesčių vengimą, kaip antai už tą, kuris yra pagrindinės bylos dalykas, reikia pažymėti, kad jis suponuoja, jog priemonės, kurių jau buvo imtasi prieš kaltinamąjį priėmus sprendimą, tapusį galutinį, yra baudžiamojo pobūdžio.

               34

               Šiuo aspektu visų pirma reikia pažymėti, kad Chartijos 50 straipsnis nedraudžia valstybei narei už tą pačią deklaravimo PVM srityje pareigų nesilaikymo veiką skirti ir mokestines, ir baudžiamąsias sankcijas. Iš tiesų, siekiant užtikrinti visų pajamų iš PVM surinkimą ir kartu Sąjungos finansinių interesų apsaugą, valstybės narės turi taikytinų sankcijų pasirinkimo laisvę (šiuo klausimu žr. 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 68/88, Rink. p. 2965, 24 punktą; 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimo de Andrade, C-213/99, Rink. p. I-11083, 19 punktą ir 2003 m. spalio 16 d. Sprendimo Hannl-Hofstetter, C-91/02, Rink. p. I-12077, 17 punktą). Todėl sankcijos gali būti administracinės, baudžiamosios arba šių sankcijų rūšių kombinacija. Tik jei mokestinė sankcija yra baudžiamojo pobūdžio, kaip tai suprantama pagal Chartijos 50 straipsnį ir tapo galutinė, minėta nuostata draudžia pradėti baudžiamąjį persekiojimą prieš tą patį asmenį.

               35

               Be to, reikia priminti, kad vertinant mokestinių sankcijų baudžiamąjį pobūdį reikšmingi trys kriterijai. Pirmasis – tai teisinis pažeidimo kvalifikavimas vidaus teisėje, antrasis – pats pažeidimo pobūdis ir trečiasis – suinteresuotajam asmeniui gresiančios sankcijos pobūdis ir griežtumo laipsnis (2012 m. birželio 5 d. Sprendimo Bonda, C-489/10, 37 punktas).

               36

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į šiuos kriterijus, privalo įvertinti, ar nacionalinės teisės aktuose numatytų mokestinių ir baudžiamųjų sankcijų sudėjimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į nacionalinius standartus, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 29 punktą, ir jis tam tikrais atvejais gali nuspręsti, kad toks sudėjimas prieštarauja minėtiems standartams, su sąlyga, kad taikomos sankcijos yra veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėto Sprendimo Komisija prieš Graikiją 24 punktą; 1990 m. liepos 10 d. Sprendimo Hansen,
                  C-326/88, Rink. p. I-2911, 17 punktą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Inspire Art,
                  C-167/01, Rink. p. I-10155, 62 punktą; 2004 m. sausio 15 d. Sprendimo Penycoed, C-230/01, Rink. p. I-937, 36 punktą ir 2005 m. gegužės 3 d. Sprendimo Berlusconi ir kt., C-387/02, C-391/02 ir C-403/02, Rink. p. I-3565, 65 punktą).

               37

               Iš prieš tai nurodytų argumentų išplaukia, kad į antrąjį, trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad Chartijos 50 straipsnyje skelbiamas ne bis in idem principas nedraudžia valstybei narei už tą pačią deklaravimo PVM srityje pareigos nesilaikymo veiką skirti mokestinę, o vėliau ‐ baudžiamąją sankciją, jei pirmoji sankcija nėra baudžiamojo pobūdžio, o tai patikrinti privalo nacionalinis teismas.

         Dėl penktojo klausimo

               38

               Pateikdamas penktąjį klausimą Haparanda tingsrätt Teisingumo Teismo iš esmės siekia sužinoti dėl nacionalinės teisės akto, kuriuo mokesčių vengimo bylose tam pačiam teismui leidžiama skirti ir mokestines, ir baudžiamąsias sankcijas, suderinamumo su Chartijos 50 straipsniu užtikrinamu ne bis in idem principu.

               39

               Šiuo aspektu pirmiausia reikia priminti, kad, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai yra susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (žr., be kita ko, 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Paint Graphos ir kt., C-78/08-C-80/08, Rink. p. I-7611, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               40

               Reikšmingumo prezumpcija, taikoma nacionalinių teismų pateiktiems prejudiciniams klausimams, gali būti atmesta tik išimtiniais atvejais, jei yra akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ir teisinės aplinkybės, kurių reikia norint naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėto Sprendimo Paint Graphos ir kt. 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               41

               Šiuo atveju iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais teismas remiasi a quo, nėra taikytini pagrindinėje byloje ir šiuo metu Švedijos teisės sistemoje neegzistuoja.

               42

               Todėl penktąjį klausimą reikia pripažinti nepriimtinu, nes pagal SESV 267 straipsnį Teisingumo Teismui suteikta funkcija prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne pateikti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Paint Graphos ir kt. 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

         Dėl pirmojo klausimo

               43

               Pateikdamas pirmąjį klausimą Haparanda tingsrätt Teisingumo Teismo iš esmės siekia sužinoti dėl nacionalinio teismo praktikos, pagal kurią nacionalinio teismo pareiga netaikyti visų nuostatų, kurios prieštarauja EŽTK ir Chartijoje užtikrinamoms pagrindinėms teisėms, siejama su sąlyga, kad šis prieštaravimas aiškiai išplauktų iš nagrinėjamų teisės aktų arba su jais susijusios teismų praktikos.

               44

               Visų pirma dėl pasekmių, kurias nacionalinis teismas turi konstatuoti dėl nacionalinės teisės ir EŽTK kolizijos, reikia priminti, kad nors, kaip tai patvirtina ESS 6 straipsnio 3 dalis, EŽTK pripažįstamos pagrindinės teisės, kaip bendrieji principai, sudaro Sąjungos teisės dalį ir nors Chartijos 52 straipsnio 3 dalimi reikalaujama joje įtvirtintoms teisėms, atitinkančioms EŽTK užtikrinamas teises, suteikti tą pačią prasmę ir apimtį kaip ir tą, kurią suteikia minėta konvencija, pastaroji tol, kol prie jos Sąjunga neprisijungė, nėra į Sąjungos teisės sistemą formaliai integruotas teisės instrumentas. Todėl Sąjungos teisė nereglamentuoja EŽTK ir valstybių narių teisės sistemų santykio ir neapibrėžia pasekmių, kurias turėtų nustatyti nacionalinis teismas, kolizijos tarp šia konvencija užtikrinamų teisių ir nacionalinės teisės normos atveju (šiuo klausimu žr. 2012 m. balandžio 24 d. Sprendimo Kamberaj, C-571/10, 62 punktą).

               45

               Be to, dėl vidaus teisės nuostatų ir Chartijoje užtikrinamų teisių kolizijos pasekmių, kurias turi nustatyti nacionalinis teismas, reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinis teismas, neperžengdamas savo kompetencijos ribų, ir įpareigotas taikyti Sąjungos teisės nuostatas, privalo užtikrinti visišką šių nuostatų veikimą, jei būtina, savo iniciatyva atsisakydamas taikyti bet kokią, net vėlesnę, joms prieštaraujančią nacionalinės teisės nuostatą, ir šis teismas neprivalo prašyti arba laukti, kol ši nuostata bus panaikinta teisėkūros arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis (1978 m. kovo 9 d. Sprendimo Simmenthal, 106/77, Rink. p. 629, 21 ir 24 punktai; 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Filipiak, C-314/08, Rink. p. I-11049, 81 punktas ir 2010 m. birželio 22 d. Sprendimo Melki ir Abdeli, C-188/10 ir C-189/10, Rink. p. I-5667, 43 punktas).

               46

               Iš tikrųjų pačiai Sąjungos teisės prigimčiai būdingiems reikalavimams prieštarautų bet kuri nacionalinės teisės nuostata arba teisėkūros, administracinė ar teisminė praktika, dėl kurios Sąjungos teisės veiksmingumas sumažėtų atsisakius suteikti įgaliojimus šią teisę kompetentingam taikyti teismui tokio taikymo metu imtis visų būtinų priemonių netaikyti nacionalinių įstatymų nuostatų, galinčių kliudyti visiškam Sąjungos teisės normų veiksmingumui (minėto Sprendimo Melki ir Abdeli 44 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               47

               Be to, remiantis SESV 267 straipsniu, nacionalinis teismas, nagrinėjantis ginčą, susijusį su Sąjungos teise, kurios prasmė ar apimtis jam nėra aiški, gali arba prireikus privalo pateikti Teisingumo Teismui klausimus dėl atitinkamos Sąjungos teisės nuostatos aiškinimo (šiuo klausimu žr. 1982 m. spalio 6 d. Sprendimą Cilfit ir kt., 283/81, Rink. p. 3415).

               48

               Remiantis tuo darytina išvada, kad Sąjungos teisė draudžia teismų praktiką, pagal kurią nacionalinio teismo pareiga netaikyti bet kokios nuostatos, prieštaraujančios Chartijoje užtikrinamoms pagrindinėms teisėms, siejama su sąlyga, kad šis prieštaravimas aiškiai išplauktų iš šios Chartijos teksto arba su ja susijusios teismų praktikos, nes jomis iš nacionalinio teismo atimama teisė visapusiškai įvertinti, prireikus ‐ bendradarbiaujant su Teisingumo Teismu, minėtos nuostatos suderinamumą su ta pačia Chartija.

               49

               Atsižvelgiant į prieš tai išdėstytus argumentus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad:

                        —

                        Sąjungos teisė nereglamentuoja EŽTK ir valstybių narių teisės sistemų santykio ir neapibrėžia pasekmių, kurias turi nustatyti nacionalinis teismas, kolizijos tarp šia konvencija užtikrinamų teisių ir nacionalinės teisės normos atveju;

                        —

                        Sąjungos teisė draudžia teismų praktiką, pagal kurią nacionalinio teismo pareiga netaikyti bet kokios nuostatos, prieštaraujančios Chartijoje užtikrinamoms pagrindinėms teisėms, siejama su sąlyga, kad šis prieštaravimas aiškiai išplauktų iš šios Chartijos teksto arba su ja susijusios teismų praktikos, nes ja iš nacionalinio teismo atimama teisė visapusiškai įvertinti, prireikus ‐ bendradarbiaujant su Teisingumo Teismu, minėtos nuostatos suderinamumą su ta pačia Chartija.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               50

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 50 straipsnyje skelbiamas ne bis in idem principas nedraudžia valstybei narei už tą pačią deklaravimo pridėtinės vertės mokesčio srityje pareigos nesilaikymo veiką skirti mokestinę, o vėliau ‐ baudžiamąją sankciją, jei pirmoji sankcija nėra baudžiamojo pobūdžio, o tai patikrinti privalo nacionalinis teismas.

                           2.

                           Sąjungos teisė nereglamentuoja 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos ir valstybių narių teisės sistemų santykio ir neapibrėžia pasekmių, kurias turi nustatyti nacionalinis teismas, kolizijos tarp šia konvencija užtikrinamų teisių ir nacionalinės teisės normos atveju.

                           Sąjungos teisė draudžia teismų praktiką, pagal kurią nacionalinio teismo pareiga netaikyti bet kokios nuostatos, prieštaraujančios Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje užtikrinamoms pagrindinėms teisėms, siejama su sąlyga, kad šis prieštaravimas aiškiai išplauktų iš šios Chartijos teksto arba su juo susijusios teismų praktikos, nes ja iš nacionalinio teismo atimama teisė visapusiškai įvertinti, prireikus ‐ bendradarbiaujant su Europos Sąjungos Teisingumo Teismu, minėtos nuostatos suderinamumą su ta pačia Chartija.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: švedų.


2003 m. balanžio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Linde AG (C-53/01), Winward Industries Inc. (C-54/01) ir Rado Uhren AG (C-55/01). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Teisės aktų derinimas - Direktyva 89/104/EEB. # Sujungtos bylos C-53/01 iki C-55/01.


1985 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Ford - Werke AG ir Ford of Europe Inc. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Sujungtos bylos 25 ir 26/84.


title: 2006 m. vasario 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Plumex prieš Young Sports NV.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van Cassatie - Belgija.#Teisminis bendradarbiavimas - Reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 - 4-11 ir 14 straipsniai - Teisminių dokumentų įteikimas - Įteikimas per agentūras - Pristatymas paštu - Ryšiai tarp perdavimo ir įteikimo priemonių - Pirmumas - Apeliacijos terminas.#Byla C-473/04.

text:
      Byla C‑473/04
      Plumex
      prieš
      Young Sports NV
      (Hof van Cassatie prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisminis bendradarbiavimas – Reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 – 4–11 ir 14 straipsniai – Teisminių dokumentų įteikimas – Įteikimas per agentūras – Pristatymas paštu – Ryšiai tarp perdavimo ir įteikimo priemonių – Pirmenybė – Apeliacijos terminas“
      Sprendimo santrauka
      Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Teisminių ir neteisminių dokumentų įteikimas – Reglamentas Nr. 1348/2000
      (Tarybos reglamento Nr. 1348/2000 4–11 ir 14 straipsniai)
      Tarybos reglamentas Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse
         narėse turi būti aiškinamas kaip nenustatantis jokios hierarchijos tarp 4–11 straipsniuose numatyto perdavimo per agentūras
         ir jo 14 straipsnyje numatyto perdavimo paštu, todėl teisminį dokumentą galima įteikti viena ar kita iš šių dviejų priemonių,
         ar jomis abiem kartu. Viena vertus, nei reglamento konstatuojamosios dalys, nei jo nuostatos nenumato, kad kuriai nors pagal
         reglamente nustatytą tvarką naudojamai perdavimo ir įteikimo priemonei turėtų būti suteiktas aukštesnis rangas, palyginti
         su įteikimo priemone per agentūras. Kita vertus, atsižvelgiant į reglamento, kuriuo siekiama užtikrinti veiksmingą teisminių
         dokumentų įteikimą, kartu užtikrinant jų adresatų teisėtų interesų apsaugą, tikslą ir turint omenyje, kad visos reglamente
         numatytos įteikimo priemonės gali iš esmės užtikrinti šių interesų apsaugą, turi būti įmanoma pasinaudoti viena ar kita, net
         ir kartu dviem ar keliomis šiomis įteikimo priemonėmis, kurios, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, atrodo tinkamiausios.

      Todėl tuo atveju, kai buvo įteikta ir per agentūrą, ir paštu, nustatant gavėjo atžvilgiu procedūros, susijusios su įteikimu,
         termino pradžią, reikia atsižvelgti į pirmojo teisėto įteikimo datą. Iš esmės siekiant nepanaikinti šias įteikimo priemones
         reglamentuojančio reglamento nuostatų esmės, į visas su vienos iš jų teisėtu įgyvendinimu susijusiais teisines pasekmes turi
         būti atsižvelgta nepaisant to, ar vėliau buvo įvykdyta kita įteikimo priemonė. Be to, reglamentu siekiama paspartinti norimų
         įteikti teisminių dokumentų perdavimą ir pačių teisminių procedūrų eigą. Vadinasi, jei siekiant apskaičiuoti procedūros terminą
         atsižvelgiama į pirmąjį atitinkamo akto įteikimą, jo adresatas privalo pareikšti ieškinį anksčiau, o tai leidžia kompetentingam
         teismui greičiau priimti sprendimą.

      (žr. 20–21, 28–32 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 9 d.(*)

      „Teisminis bendradarbiavimas – Reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 – 4–11 ir 14 straipsniai – Teisminių dokumentų įteikimas – Įteikimas per agentūras – Pristatymas paštu – Ryšiai tarp perdavimo ir įteikimo priemonių – Pirmenybė – Apeliacijos terminas“
      Byloje C‑473/04
      dėl Hof van Cassatie (Belgija) 2004 m. spalio 22 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. lapkričio 9 d., pagal EB 68 ir EB 234 straipsnius
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje,

      Plumex
      prieš
      Young Sports NV,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), A. La Pergola, S. von Bahr ir A. Borg Barthet,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos E. O’Neill,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir R. Troosters,
      susipažinęs su 2005 m. lapkričio 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių
         ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (OL L 160, p. 37, toliau – reglamentas)
         4–11 ir 14 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje, susijusioje su bendrovės Plumex skundu dėl hof van beroep te Gent sprendimo dėl praleisto termino atmesti apeliacinį skundą dėl pirmosios instancijos teismo sprendimo byloje tarp Plumex ir bendrovės Young Sports NV.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal reglamento antrą konstatuojamąją dalį, kad tinkamai veiktų vidaus rinka, būtina pagerinti ir paspartinti teisminių ir
         neteisminių dokumentų civilinėse ar komercinėse bylose įteikimą tarp valstybių narių.

      4        Be to, reglamento tikslas – pagerinti ir paspartinti teismines procedūras, įtvirtinant tiesioginio teisminių ir neteisminių
         dokumentų įteikimo principą.

      5        Pagal šio reglamento 1 straipsnio 1 dalį jis taikomas civilinėms ir komercinėms byloms, kuriose teisminiai ar neteisminiai
         dokumentai turi būti perduodami iš vienos valstybės narės į kitą, kad būtų joje įteikti.

      6        Reglamento II skyriuje išdėstomos nuostatos, numatančios įvairias teisminių dokumentų perdavimo ir įteikimo priemones. Jis
         padalytas į du skirsnius.

      7        Šio skyriaus I skirsnis sudarytas iš 4–11 straipsnių ir reglamentuoja pirmąją įteikimo priemonę (toliau – įteikimas per agentūras),
         pagal kurį teisminiai dokumentai tiesiogiai ir kuo greičiau perduodami tarp valstybių narių paskirtų agentūrų, vadinamų „perduodančiomis
         agentūromis“ ir „gaunančiomis agentūromis“. Paskui gaunančioji agentūra pati įteikia dokumentą arba paveda kitiems jį įteikti
         pagal valstybės narės, į kurią kreipiamasi, teisę arba perduodančiosios agentūros reikalaujama konkrečia forma, jeigu toks
         būdas neprieštarauja minėtos valstybės narės teisei.

      8        Pagal reglamento 7 straipsnį visi reikalaujami dokumento įteikimo etapai turi būti atlikti kuo greičiau.

      9        II skyriaus 2 skirsnis numato kitas teisminių dokumentų perdavimo ir įteikimo priemones, t. y. perdavimą konsuliniais arba
         diplomatiniais kanalais (12 straipsnis), diplomatinių arba konsulinių atstovų įteikiamus dokumentus (13 straipsnis), pristatymą
         paštu (14 straipsnis), tiesioginį įteikimą (15 straipsnis).

      10      Konkrečiau dėl pristatymo paštu reglamento 14 straipsnis nustato:

      „1. Kiekviena valstybė narė teisminius dokumentus gali pristatyti tiesiogiai paštu kitoje valstybėje narėje gyvenantiems asmenims.
      2. Bet kuri valstybė narė pagal 23 straipsnio 1 dalį gali nustatyti sąlygas, pagal kurias ji priims paštu pristatomus teisminius
         dokumentus.“

      11      Iš valstybių narių pranešimų pagal reglamento (OL C 151, 2001, p. 4) 23 straipsnį, iš dalies pakeistų ir pirmą kartą atnaujintų
         (OL C 202, 2001, p. 10), Portugalijos Respublika pripažino pristatymus paštu, jei tai bus atliekama registruotu laišku su
         patvirtinimu apie gavimą ir prie jo bus pridėtas vertimas.

       Nacionalinės teisės aktai
      12      Iš Belgijos teismų kodekso 1051 straipsnio matyti, kad apeliacinio skundo pateikimo terminas yra mėnuo nuo sprendimo įteikimo
         dienos.

      13      Pagal šią nuostatą, skaitomą kartu su šio kodekso 55 straipsniu, jei viena iš šalių, kuriai sprendimas yra įteiktas, Belgijoje
         neturi gyvenamosios, buvimo vietos ar adreso dokumentams įteikti, apeliacinio skundo terminas pratęsiamas 30 dienų, jei jos
         buvimo vieta yra ne kaimyninėje valstybėje narėje arba Jungtinėje Karalystėje.

      14      Šio kodekso 40 straipsnio pirmoji pastraipa numato, kad neturintiems Belgijoje gyvenamosios, buvimo vietos ar adreso dokumentams
         įteikti, dokumento kopija teismo sekretoriaus siunčiama registruotu laišku į paštą, jų gyvenamąją ar buvimo vietą užsienyje
         ir laikoma, kad yra įteikta, atidavus pašto tarnautojui, kuris patvirtina siuntinio gavimą šiame straipsnyje numatytais būdais.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      Plumex, pagal Portugalijos teisę įsteigtos bendrovės, kurios būstinė Portugalijoje, adresu šioje valstybėje narėje buvo įteiktas
         Belgijos pirmosios instancijos teismo sprendimas byloje tarp šios įmonės ir Young Sports NV. Įteikta buvo tiek per agentūras, tiek per paštą.

      16      2001 m. gruodžio 17 d. Plumex pateikė hof van beroep apeliaciją dėl šio sprendimo. Hof van beroep atmetė apeliaciją dėl praleisto termino, nes manė, kad Belgijos teismų kodekso 1051 straipsnyje numatytas apeliacijos terminas
         baigėsi 2001 m. gruodžio 11 d., nes prasidėjo nuo pirmojo teisėto įteikimo, t. y. per paštą.

      17      Plumex pateikė Hof van Cassatie kasacinį skundą dėl sprendimo atmesti apeliaciją, nurodydama, kad reglamentas turi būti aiškinamas taip, kad įteikimas per
         agentūras buvo pagrindinė ir svarbesnė įteikimo priemonė nei per paštą. Todėl apeliacijos terminas turi būti skaičiuojamas
         nuo šio pagrindinio įteikimo datos, įvykusio vėliau nei įteikimas per paštą, nes pastarasis yra tik antrinio pobūdžio.

      18      Tokiomis sąlygomis Hof van Cassatie nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar 4–11 straipsniuose numatytas įteikimas yra pagrindinė įteikimo priemonė, o 14 straipsnyje numatytas įteikimas tiesiogiai
         per paštą yra papildoma įteikimo priemonė, manant, kad pirmoji priemonė yra svarbesnė nei antroji, jei abi buvo įvykdytos
         pagal teisės nuostatas?

      2.      Jei įteikiama ir pagal 4–11 straipsnius, ir tiesiogiai per paštą pagal 14 straipsnį, ar apeliacijos termino pradžia įteikimo
         gavėjo atžvilgiu pradedama skaičiuoti nuo įteikimo pagal 4–11 straipsnius datos, o ne nuo įteikimo pagal 14 straipsnį datos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      19      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tarp įteikimo priemonės per
         agentūras ir tarp įteikimo priemonės per paštą egzistuoja hierarchiniai santykiai, dėl ko pirmasis yra svarbesnis nei antrasis,
         jei abu buvo įvykdyti teisėtai.

      20      Visų pirma pažymėtina, kad niekas reglamento tekste nerodo, kad juo nustatoma įteikimo priemonių hierarchija. Nei jo konstatuojamosios
         dalys, nei nuostatos nenumato, kad kuriai nors pagal reglamente nustatytą tvarką naudojamai perdavimo ir įteikimo priemonei
         turėtų būti suteiktas aukštesnis rangas, palyginti su įteikimo priemone per agentūras.

      21      Be to, iš reglamento tikslo matyti, kad juo siekiama užtikrinti veiksmingą teisminių dokumentų įteikimą, kartu užtikrinant
         jų adresatų teisėtų interesų apsaugą. Vadinasi, jei visos reglamente numatytos įteikimo priemonės gali iš esmės užtikrinti
         jų interesų apsaugą, suprantama, kad atsižvelgiant į minėtą tikslą, galima pasinaudoti viena ar kita, net ir kartu dviem ar
         keliomis šiomis įteikimo priemonėmis, kurios, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, atrodo tinkamiausios.

      22      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą būtina atsakyti, kad reglamentas nenustato jokios hierarchijos tarp
         įteikimo per agentūras ir įteikimo paštu, ir todėl teisminį dokumentą galima įteikti viena ar kita iš šių dviejų priemonių,
         ar jomis abiem kartu.

       Dėl antrojo klausimo
      23      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, į kurio įteikimo datą reikėtų atsižvelgti,
         siekiant gavėjo atžvilgiu nustatyti su įteikimu susijusios procedūros termino pradžią tuo atveju, jei buvo įteikta ir per
         agentūrą, ir paštu.

      24      Teisingumo Teismui pateiktose pastabose Austrijos vyriausybė ir Komisija abejoja Teisingumo Teismo kompetencija atsakyti į
         šį klausimą, nes jis susijęs tik su nacionalinės teisės aiškinimu. Iš tiesų, jei valstybė narė leidžia teismo sprendimą įteikti
         keliomis priemonėmis, apeliacinio skundo terminas pagal Belgijos teisę prasidės nuo pirmojo teisėto įteikimo. Šis momentas
         turi būti nustatytas pagal dokumentą gaunančios valstybės narės teisę arba bet kuriuo atveju pagal nacionalinę teisę.

      25      Vis dėlto pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką tik nacionaliniai teismai, į kuriuos buvo kreiptasi dėl bylos
         nagrinėjimo ir kuriems tenka atsakomybė nuspręsti, koks turi būti priimamas sprendimas, atsižvelgdami į kiekvienos bylos aplinkybes,
         gali nuspręsti dėl prejudicinio sprendimo būtinumo, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir dėl Teisingumo Teismui pateikiamų
         prejudicinių klausimų tinkamumo. Todėl tais atvejais, kai yra pateikiami klausimai dėl Bendrijos teisės aiškinimo, Teisingumo
         Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (be kita ko, žiūrėti 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Korhonen ir kt., C‑18/01, Rink. p. I‑5321, 19 punktą).

      26      Antrasis klausimas yra susijęs su santykiais tarp įvairių reglamente numatytų įteikimo priemonių, todėl yra pateiktas dėl
         Bendrijos teisės aiškinimo.

      27      Vadinasi, Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą.

      28      Dėl klausimo esmės – visų pirma iš atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, kad tarp įteikimo per agentūras ir paštu nėra jokios
         hierarchijos.

      29      Be to, pažymėtina, kad, siekiant nepanaikinti šias įteikimo priemones reglamentuojančio reglamento nuostatų esmės, į visas
         su vienos iš jų teisėtu įgyvendinimu susijusiais teisines pasekmes turi būti atsižvelgta nepaisant to, ar buvo įvykdyta kita
         įteikimo priemonė.

      30      Galiausiai, pažymėtina, kad pagal jo antrą konstatuojamąją dalį reglamentu siekiama paspartinti norimų įteikti teisminių dokumentų
         perdavimą ir pačių teisminių procedūrų eigą. Vadinasi, jei siekiant apskaičiuoti procedūros terminą atsižvelgiama į pirmąjį
         atitinkamo akto įteikimą, jo adresatas, kuriam taikytinas šis terminas, privalo pareikšti ieškinį anksčiau, o tai leidžia
         kompetentingam teismui greičiau priimti sprendimą.

      31      Iš visko, kas pasakyta, matyti, kad jei pagal reglamentą yra įteikiama kelis kartus, turi būti atsižvelgiama į pirmąjį įteikimą.
         Niekas reglamente neprieštarauja, kad toks požiūris būtų taikomas santykiams tarp įteikimo per agentūras ir įteikimo paštu.
         Todėl jei yra įteikiama abiem priemonėmis, kad nustatytume gavėjo atžvilgiu procedūros, susijusios su įteikimo įvykdymu, termino
         pradžią, būtina atsižvelgti į įteikimo paštu datą, jei jis buvo įvykdytas anksčiau.

      32      Ši išvada nepažeidžia teisminio akto adresato interesų, nes pirmasis teisėtas įteikimas leidžia jam veiksmingai susipažinti
         su šiuo aktu ir turėti pakankamai laiko pareikšti ieškinį teisme. Vadinasi, aplinkybė, kad jam apie tą patį aktą vėliau pranešama
         kita priemone, nepakeičia to, kad šie reikalavimai jau buvo įvykdyti pirminiu įteikimu.

      33      Todėl į antrąjį klausimą būtina atsakyti taip, kad tuo atveju, kai buvo įteikta ir per agentūrą ir paštu, nustatant gavėjo
         atžvilgiu procedūros, susijusios su įteikimu, termino pradžią, būtina atsižvelgti į pirmojo teisėto įteikimo datą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      34      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse
            bylose įteikimo valstybėse narėse turi būti aiškinamas kaip nenustatantis jokios hierarchijos tarp 4–11 straipsniuose numatytos
            perdavimo ir įteikimo priemonės bei jo 14 straipsnyje numatytos perdavimo ir įteikimo priemonės, todėl teisminį dokumentą
            galima įteikti viena ar kita iš šių dviejų priemonių, ar jomis abiem kartu.
      2.      Reglamentas Nr. 1348/2000 turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai buvo perduota ir įteikta kaip numatyta ir jo 4–11 straipsniuose,
            ir jo 14 straipsnyje, nustatant gavėjo atžvilgiu procedūros, susijusios su įteikimu, termino pradžią, būtina atsižvelgti į
            pirmojo teisėto įteikimo datą.
      Parašai
      * Proceso kalba: olandų.


2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # DaimlerChrysler AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Raidžių junginys TRUCKCARD - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai. # Byla T-358/00.


1998 m. balanžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Cityflyer Express Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Valstybės pagalba - Motyvavimas. # Byla T-16/96.


1977 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Carlo Fossi prieš Bundesknappschaft. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundessozialgericht - Vokietija. # Byla 79-76.


title: 2016 m. liepos 28 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Milena Tomášová prieš Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR ir Pohotovosť s.r.o.#Okresný súd Prešov prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Kredito sutartis, kurioje yra nesąžininga sąlyga – Taikant šią sąlygą priimto arbitražo teismo sprendimo priverstinis vykdymas – Valstybės narės atsakomybė už privatiems asmenims padarytą žalą dėl nacionaliniam teismui priskiriamų Sąjungos teisės pažeidimų – Atsiradimo sąlygos – Pakankamai sunkaus Sąjungos teisės pažeidimo buvimas.#Byla C-168/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. liepos 28 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Vartotojų apsauga — Direktyva 93/13/EEB — Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais — Kredito sutartis, kurioje yra nesąžininga sąlyga — Taikant šią sąlygą priimto arbitražo teismo sprendimo priverstinis vykdymas — Valstybės narės atsakomybė už privatiems asmenims padarytą žalą dėl nacionaliniam teismui priskiriamų Sąjungos teisės pažeidimų — Atsiradimo sąlygos — Pakankamai sunkaus Sąjungos teisės pažeidimo buvimas“
      Byloje C‑168/15
      dėl Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas, Slovakija) 2015 m. kovo 12 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. balandžio 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Milena Tomášová

      prieš

         Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR,

         Pohotovosť s. r. o.,

      dalyvaujant

         Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin, ir E. Regan,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos B. Ricziová,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek, J. Vláčil ir S. Šindelková,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Tokár, D. Roussanov ir M. Konstantinidis,

         susipažinęs su 2016 m. balandžio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su valstybės narės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą dėl nacionaliniam teismui priskiriamų Sąjungos teisės pažeidimų atsiradimo sąlygomis.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant M. Tomášová ginčą su Slovenská republika – Ministertsvo spravodlivosti SR (Slovakijos Respublika – Slovakijos Respublikos teisingumo ministerija, toliau – Slovakijos Respublika) ir Pohotovosť s. r. o. dėl arbitražo teismo sprendimo, kuriuo iš M. Tomášová buvo priteistos su vartojimo kredito sutartimi susijusios pinigų sumos, vykdymo.

         Teisinis pagrindas

               3

               1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 3 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
               2.   Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.
               Faktas, kad buvo atskirai derėtasi dėl tam tikrų sąlygos aspektų arba vienos konkrečios sąlygos, neužkerta kelio šį straipsnį taikyti likusiai sutarties daliai, jeigu bendrai įvertinus sutartį paaiškėja, jog tai vis dėlto yra iš anksto suformuluota tipinė sutartis.
               Tuo atveju, kai bet kuris pardavėjas ar tiekėjas tvirtina, kad dėl tipinės sąlygos buvo atskirai derėtasi, jam tenka to įrodinėjimo pareiga.
               3.   Priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.“

               4

               Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų [Valstybės narės nustato, kad sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju, naudojamos nesąžiningos sąlygos nacionalinės teisės aktuose nustatytomis sąlygomis nebūtų privalomos vartotojui ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.]“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               5

               M. Tomášová yra pensininkė, jos vienintelės pajamos yra 347 EUR pensija. 2007 m. ji sudarė vartojimo kredito sutartį su Pohotovosť, pagal ją susitarė dėl 232 EUR paskolos.

               6

               Ši sutartis buvo prisijungimo sutartis su arbitražine išlyga, pagal kurią išimtinė kompetencija spręsti su šia sutartimi susijusius ginčus suteikiama arbitražo teismui, kurio buveinė nutolusi nuo M. Tomášová gyvenamosios vietos daugiau kaip 400 kilometrų. Be to, pagal minėtą sutartį buvo nustatyti metiniai 91,25 % delspinigiai. Toje sutartyje taip pat nebuvo nurodyta bendra faktinė metinė kredito kainos norma.

               7

               Kadangi M. Tomášová vėlavo grąžinti kreditą ir negalėjo sumokėti susidariusių delspinigių, ji susitarė su Pohotovosť dėl dar vienos 232,36 EUR paskolos.

               8

               2008 m. balandžio 9 d. ir gegužės 15 d. sprendimais Stálý rozhodcovský súd (Nuolatinis arbitražo teismas, Slovakija) priteisė iš M. Tomášová įvairias sumas už atitinkamų kreditų negrąžinimą, taip pat delspinigius ir bylinėjimosi išlaidas.

               9

               Kai minėti sprendimai įsiteisėjo ir tapo vykdytini, 2008 m. spalio 13 ir 27 d.Pohotovosť pateikė Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas, Slovakija) prašymus dėl vykdymo; 2008 m. gruodžio 15 ir 16 d. sprendimais šis patenkino šiuos prašymus.

               10

               Kaip nurodyta nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pateikiant šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą atitinkami vykdymo procesai dar tebevyko.

               11

               2010 m. liepos 9 d. M. Tomášová pareiškė ieškinį Slovakijos Respublikai, kad būtų priteista 2000 EUR suma atlyginti žalą, kurią ji teigia patyrusi dėl to, jog Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas) pažeidė Sąjungos teisę, nes vykstant minėtiems procesams tas teismas patenkino prašymus dėl sprendimų, kurie priimti remiantis nesąžininga arbitražine išlyga ir kuriais siekta išieškoti atitinkamas sumas pagal nesąžiningą sutarties sąlygą.

               12

               2010 m. spalio 22 d. sprendimu Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas) atmetė M. Tomášová ieškinį kaip nepagrįstą, remdamasis tuo, kad ji neišnaudojo visų turimų teisių gynimo priemonių, kad atitinkami vykdymo procesai dar galutinai nebaigti, todėl dar neatsirado nurodyta žala; tad šis ieškinys pateiktas per anksti.

               13

               Šį sprendimą M. Tomášová apskundė apeliacine tvarka.

               14

               2012 m. sausio 31 d. sprendimu Krajský súd v Prešov (Prešovo apygardos teismas, Slovakija) panaikino minėtą teismo sprendimą ir grąžino bylą nagrinėti Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas).

               15

               Tokiomis aplinkybėmis Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar sumos, susidariusios pagal nesąžiningą sąlygą, išieškojimas per vykdymo procesą pagal arbitražo sprendimą, nesilaikant Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikos, yra sunkus Europos Sąjungos teisės pažeidimas?

                        2.

                        Ar valstybei narei gali kilti atsakomybė už [Sąjungos] teisės pažeidimą iki tol, kol proceso šalis išnaudos visas teisių gynimo priemones, kurias turi sprendimo vykdymo procese pagal valstybės narės teisės sistemą? Atsižvelgiant į faktines bylos aplinkybes, ar ši valstybės narės atsakomybė tokiu atveju gali kilti dar iki vykdymo proceso pabaigos ir iki tol, kol ieškovė pasinaudos galimybe prašyti grąžinti nepagrįstai sumokėtas sumas?

                        3.

                        Jeigu atsakymas būtų teigiamas, ar ieškovės apibūdintas įstaigos elgesys sudaro pakankamai akivaizdų ir sunkų [Sąjungos] teisės pažeidimą atsižvelgiant į faktines aplinkybes, visų pirma į absoliutų ieškovės pasyvumą ir į tai, kad ji neišnaudojo visų teisių gynimo priemonių, kurias turi pagal valstybės narės teisę?

                        4.

                        Jeigu šioje byloje buvo padarytas pakankamai sunkus [Sąjungos] teisės pažeidimas, ar ieškovės reikalaujama suma atitinka žalą, už kurią atsakinga valstybė narė? Ar šitaip aiškinamą žalą galima prilyginti išieškotai skolai, kuri atitinka nepagrįstą praturtėjimą?

                        5.

                        Ar ieškinys dėl nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo, kaip teisių gynimo priemonė, yra viršesnis už ieškinį dėl žalos atlyginimo?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmųjų trijų klausimų

               16

               Pirmuoju, antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisės pažeidimas dėl teismo sprendimo, priimto vykstant arbitražo teismo sprendimo, kuriuo patenkintas reikalavimas priteisti skolas pagal sutarties sąlygą, kuri turi būti laikoma nesąžininga, priverstinio vykdymo procesui, yra „pakankamai sunkus“ Sąjungos teisės normos pažeidimas, dėl kurio kyla deliktinė atitinkamos valstybės narės atsakomybė, ir, jeigu taip, kokiomis sąlygomis.

               17

               Šiomis aplinkybėmis minėtam teismui kyla klausimas, ar šiuo atveju turi įtakos aplinkybė, kad šis vykdymo procesas dar nebaigtas, kad asmuo, dėl kurio šis procesas pradėtas, buvo visiškai pasyvus ir neišnaudojo visų teisių gynimo priemonių, kurios jam yra prieinamos atitinkamoje teisinėje sistemoje, pavyzdžiui, nepateikė reikalavimo dėl nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo.

               18

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą jai pažeidus Sąjungos teisę principas yra būdingas Sutarčių, kuriomis ji grindžiama, sistemai (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt., C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 35 punktą; 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 31 punktą ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, 40 punktą).

               19

               Šis principas tinka kiekvienam atvejui, kai valstybė narė pažeidžia Sąjungos teisę, nesvarbu, kokia valstybės institucija padarė šį pažeidimą (šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 32 punktą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 31 punktą; 2006 m. birželio 13 d. Sprendimo Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 30 punktą ir 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, 46 punktą).

               20

               Minėtas principas taip pat tam tikromis sąlygomis taikomas, kai atitinkamas pažeidimas padaromas galutinės instancijos nacionalinio teismo sprendimu. Iš tiesų, atsižvelgdamas į pagrindinį teisminės valdžios vaidmenį saugant privačių asmenų teises, kylančias iš Sąjungos teisės normų, ir į aplinkybę, kad teismas, priimantis sprendimą kaip galutinė instancija, savaime yra galutinė instancija, kurioje šie asmenys gali ginti šiomis normomis jiems suteiktas teises, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad būtų suabejota visišku šių normų veiksmingumu ir susilpnėtų šių teisių apsauga, jei privatūs asmenys negalėtų tam tikromis sąlygomis gauti žalos, padarytos galutinės instancijos nacionalinio teismo sprendimu pažeidus Sąjungos teisę, atlyginimo (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 32–36 ir 59 punktus; 2006 m. birželio 13 d. Sprendimo Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 31 punktą ir 2015 m. rugsėjo 9 d.Sprendimo Ferreira da Silva e Brito ir kt., C‑160/14, EU:C:2015:565, 47 punktą).

               21

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra pagrindinėje byloje nagrinėjamų 2008 m. gruodžio 15 ir 16 d. sprendimų atveju.

               22

               Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, jog dėl valstybės atsakomybės už jai priskiriamais Sąjungos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą atsiradimo sąlygų Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jeigu įvykdytos trys sąlygos: pažeista Sąjungos teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, jos pažeidimas yra pakankamai sunkus ir yra tiesioginis to pažeidimo ir šių asmenų patirtos žalos priežastinis ryšys (žr., be kita ko, 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 51 punktą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 51 punktą ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, 41 punktą).

               23

               Valstybės narės atsakomybei už Sąjungos teisę pažeidžiančiu galutinės instancijos nacionalinio teismo sprendimu padarytą žalą taikytinos tos pačios sąlygos (žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 52 punktą).

               24

               Konkrečiai kalbant apie antrąją iš šio sprendimo 22 punkte nurodytų sąlygų, pažymėtina, jog ši atsakomybė gali kilti tik išimtiniu atveju, kai galutinės instancijos nacionalinis teismas akivaizdžiai pažeidė taikytiną teisę (žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 53 punktą ir 2006 m. birželio 13 d. Sprendimo Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, 32 ir 42 punktus).

               25

               Siekiant nustatyti, ar padarytas pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas, reikia atsižvelgti į visus nacionaliniam teismui pateiktą nagrinėti situaciją apibūdinančius veiksnius. Pagal Teisingumo Teismo praktiką vieni iš veiksnių, į kuriuos gali būti atsižvelgta šiuo tikslu, be kita ko, yra pažeistos normos aiškumas ir tikslumas; diskrecija, kurią nacionalinės valdžios institucijoms suteikia pažeista norma, apimtis; tai, ar pažeidimas arba žala yra padaryti tyčia, ar netyčia; tai, ar galima teisės klaida yra pateisinama, ar nepateisinama; aplinkybė, kad Sąjungos institucijos pasirinkta pozicija galėjo prisidėti prie Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinių priemonių ar veiklos ėmimosi arba nenutraukimo, ir atitinkamo teismo pareigos pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą nevykdymas (šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 56 punktą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 54 ir 55 punktus ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 213 punktą).

               26

               Bet kuriuo atveju Sąjungos tiesės pažeidimas yra pakankamai sunkus, jeigu jis padarytas akivaizdžiai nepaisant Teisingumo Teismo praktikos atitinkamoje srityje (žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 56 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 214 punktą ir 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, 52 punktą).

               27

               Kalbant apie ginčą pagrindinėje byloje, pažymėtina, kad jeigu Okresný súd Prešov (Prešovo apylinkės teismas) 2008 m. gruodžio 15 ir 16 d. sprendimus priėmė kaip galutinės instancijos teismas, taip pat reikia, kad tais sprendimais jis būtų padaręs pakankamai sunkų Sąjungos teisės pažeidimą akivaizdžiai nesilaikydamas Direktyvos 93/13 nuostatų ir su šia direktyva susijusios Teisingumo Teismo praktikos.

               28

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, vadovaujantis Direktyvoje 93/13 įtvirtinta vartotojų apsaugos sistema, pripažįstama nacionalinio teismo galimybė savo iniciatyva vertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 26, 28 ir 29 punktus; 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, 32 ir 33 punktus ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, 27 ir 28 punktus).

               29

               Žinoma, 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675) 38 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad iš esmės viešojo intereso, kuriuo grindžiama apsauga, pagal Direktyvą 93/13 užtikrinama vartotojams, pobūdžiu ir svarba gali būti pateisinama net tai, kad nacionalinis teismas turi savo iniciatyva vertinti sutarties sąlygos nesąžiningumą ir taip kompensuoti nelygybę tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo. Tačiau tame sprendime Teisingumo Teismas, remdamasis tuo argumentu, nepadarė jokios išvados, nes jam buvo pateiktas klausimas, ar vartotojas gali pirmą kartą remtis arbitražinio susitarimo negaliojimu nacionaliniame teisme, kuriam pateiktas skundas dėl arbitražo teismo sprendimo panaikinimo.

               30

               Tik 2009 m. birželio 4 d. Sprendime Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, 32 punktas) Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad nacionaliniam teismui pagal Sąjungos teisę suteikiamas vaidmuo neapribojamas tik teise priimti sprendimą dėl galimo sutarties sąlygos, patenkančios į minėtos direktyvos taikymo sritį, nesąžiningumo; jis taip pat apima pareigą nagrinėti šį klausimą savo iniciatyva, jei tik teismui žinomos šiuo klausimu reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės.

               31

               Po to sprendimo priėmimo Teisingumo Teismas yra ne kartą priminęs šią nacionalinio teismo pareigą (žr., be kita ko, 2012 m. birželio 14 d. Sprendimo Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, 42 ir 43 punktus; 2013 m. vasario 21 d. Sprendimo Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, 22 punktą ir 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, 41 punktą).

               32

               Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jei tik nacionaliniam teismui, kuriam pateiktas prašymas dėl galutinio arbitražo teismo sprendimo priverstinio vykdymo, žinomos reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės, jis privalo savo iniciatyva patikrinti sutarties sąlygų, kuriomis grindžiamas tuo arbitražo teismo sprendimu patvirtintas skolinis reikalavimas, nesąžiningumą, atsižvelgdamas į Direktyvos 93/13 nuostatas, jeigu pagal vidaus proceso normas per panašų vykdymo procesą jis turi savo iniciatyva įvertinti tokių sąlygų ir nacionalinių viešosios tvarkos normų prieštaravimą (šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, 53 punktą; 2010 m. lapkričio 16 d. Nutarties Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, 51, 53 ir 54 punktus ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, 42 punktą).

               33

               Todėl negalima pripažinti, kad nacionalinis teismas, kuris prieš priimant 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) savo iniciatyva nevertino sutarties sąlygos, patenkančios į Direktyvos 93/13 taikymo sritį, nesąžiningumo, nors žinojo tam reikalingas teisines ir faktines aplinkybes, akivaizdžiai nepaisė Teisingumo Teismo praktikos toje srityje, taigi padarė pakankamai sunkų Sąjungos teisės pažeidimą.

               34

               Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami 2008 m. gruodžio 15 ir 16 d. sprendimai priimti anksčiau už tą teismo sprendimą.

               35

               Todėl neatrodo būtina vertinti, ar aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas vykdymo procesas dar nebaigtas, kad asmuo, dėl kurio šis procesas pradėtas, buvo visiškai pasyvus ar neišnaudojo visų teisių gynimo priemonių, kurios jam yra prieinamos atitinkamoje teisinėje sistemoje, pavyzdžiui, nepateikė reikalavimo dėl nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo, turi įtakos atitinkamos valstybės narės atsakomybės už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimų teismo sprendimais, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamais 2008 m. gruodžio 15 ir 16 d. sprendimais, atsiradimui.

               36

               Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip:

                        —

                        Valstybės narės atsakomybė už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimo nacionalinio teismo sprendimu gali kilti, tik jeigu šį sprendimą priėmė šios valstybės narės galutinės instancijos teismas; prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra pagrindinėje byloje. Jeigu taip yra, šio nacionalinio galutinės instancijos teismo sprendimu gali būti padarytas pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas, dėl kurio gali kilti minėta atsakomybė, tik jeigu šiuo sprendimu tas teismas akivaizdžiai pažeidė taikytiną teisę arba tas pažeidimas padaromas nepaisant to, kad atitinkamoje srityje yra nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos.

                        —

                        Negalima pripažinti, kad nacionalinis teismas, kuris prieš priimant 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), vykstant arbitražo teismo sprendimo, kuriuo patenkintas reikalavimas priteisti skolas pagal sutarties sąlygą, kuri turi būti laikoma nesąžininga, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, priverstinio vykdymo procesui, savo iniciatyva nevertino šios sutarties sąlygos nesąžiningumo, nors žinojo tam reikalingas teisines ir faktines aplinkybes, akivaizdžiai nepaisė Teisingumo Teismo praktikos toje srityje, taigi padarė pakankamai sunkų Sąjungos teisės pažeidimą.

         Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų

               37

               Ketvirtuoju ir penktuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo galimo Sąjungos teisės pažeidimo padarytos žalos dydis atitinka M. Tomášová prašomo žalos atlyginimo sumą, ar jį galima prilyginti faktiškai išieškotos skolos sumai, t. y. sumai, kuria nepagrįstai praturtėjo subjektas, kurio naudai priimtas arbitražo teismo sprendimas, ir ar ieškinys dėl šios žalos atlyginimo yra papildomas ieškinio dėl nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo pareiškimo atžvilgiu.

               38

               Šiuo atveju reikia priminti, kad jeigu valstybės atsakomybės atsiradimo sąlygos tenkinamos (ar taip yra, turi nustatyti nacionaliniai teismai), valstybė privalo atlyginti padarytos žalos pasekmes, remdamasi atsakomybę reglamentuojančia nacionaline teise ir atsižvelgdama į tai, kad nacionalinės teisės aktuose nustatytos žalos atlyginimo sąlygos negali būti mažiau palankios už tas, kurios susijusios su panašiais nacionaline teise grindžiamais reikalavimais (lygiavertiškumo principas), ir tokios, kad dėl jų taptų beveik neįmanoma arba pernelyg sudėtinga gauti žalos atlyginimą (veiksmingumo principas) (žr. 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt., C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 42 punktą; 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 58 punktą; 2009 m. kovo 24 d. Sprendimo Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, 31 punktą; 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, 62 punktą ir 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Ferreira da Silva e Brito ir kt., C‑160/14, EU:C:2015:565, 50 punktą).

               39

               Remiantis tuo darytina išvada, kad taisyklės, susijusios su žalos, padarytos dėl Sąjungos teisės pažeidimo, įvertinimu, nustatomos kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje, turint omenyje tai, kad nacionalinės teisės aktuose, kuriuose nustatomos minėtos taisyklės, turi būti laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

               40

               Tas pats pasakytina dėl prašymo atlyginti žalą ir kitų teisių gynimo priemonių, kurios gali būti numatytos atitinkamos valstybės narės teisinėje sistemoje, kaip antai ieškinio dėl nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimo, sąsajos.

               41

               Tokiomis aplinkybėmis į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti taip: taisyklės, susijusios su žalos, padarytos dėl Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimu, kaip antai taisyklės dėl tokios žalos įvertinimo arba dėl reikalavimo ją atlyginti ir kitų galimų teisių gynimo priemonių sąsajos, nustatomos kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               42

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Valstybės narės atsakomybė už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimo nacionalinio teismo sprendimu gali kilti, tik jeigu šį sprendimą priėmė šios valstybės narės galutinės instancijos teismas; prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra pagrindinėje byloje. Jeigu taip yra, šio nacionalinio galutinės instancijos teismo sprendimu gali būti padarytas pakankamai sunkus Sąjungos teisės pažeidimas, dėl kurio gali kilti minėta atsakomybė, tik jeigu šiuo sprendimu tas teismas akivaizdžiai pažeidė taikytiną teisę arba tas pažeidimas padaromas nepaisant to, kad atitinkamoje srityje yra nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos.

                           Negalima pripažinti, kad nacionalinis teismas, kuris prieš priimant 2009 m. birželio 4 d. Sprendimą Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), vykstant arbitražo teismo sprendimo, kuriuo patenkintas reikalavimas priteisti skolas pagal sutarties sąlygą, kuri turi būti laikoma nesąžininga, kaip tai suprantama pagal 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais, priverstinio vykdymo procesui, savo iniciatyva nevertino šios sutarties sąlygos nesąžiningumo, nors žinojo tam reikalingas teisines ir faktines aplinkybes, akivaizdžiai nepaisė Teisingumo Teismo praktikos toje srityje, taigi padarė pakankamai sunkų Sąjungos teisės pažeidimą.

                           2.

                           Taisyklės, susijusios su žalos, padarytos dėl Sąjungos teisės pažeidimo, atlyginimu, kaip antai taisyklės dėl tokios žalos įvertinimo arba dėl reikalavimo ją atlyginti ir kitų galimų teisių gynimo priemonių sąsajos, nustatomos kiekvienos valstybės narės nacionalinėje teisėje laikantis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

                     Parašai

            (
            *1
         )	Proceso kalba: slovakų.


title: 2015 m. liepos 15 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas (Ištraukos).#Akzo Nobel NV ir Akcros Chemicals Ltd prieš Europos Komisiją.#Konkurencija – Karteliai – Europos šilumos stabilizatorių rinkos – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas – Bendros dukterinės bendrovės padarytas pažeidimas – Baudos – Dukterinės bendrovės ir patronuojančiųjų bendrovių solidari atsakomybė – Dešimties metų senatis, taikoma vienai iš patronuojančiųjų bendrovių – Pakartotinis sprendimo priėmimas – Baudos sumažinimas vienai iš patronuojančiųjų bendrovių – Pareigos sumokėti sumažintą baudą priskyrimas dukterinei bendrovei ir kitai patronuojančiajai bendrovei – Teisė į gynybą.#Byla T-485/11.

text:
         BENDROJO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. liepos 15 d. (
            *1
         )
      „Konkurencija — Karteliai — Europos šilumos stabilizatorių rinkos — Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas — Bendros dukterinės bendrovės padarytas pažeidimas — Baudos — Dukterinės bendrovės ir patronuojančiųjų bendrovių solidari atsakomybė — Dešimties metų senatis, taikoma vienai iš patronuojančiųjų bendrovių — Pakartotinis sprendimo priėmimas — Baudos sumažinimas vienai iš patronuojančiųjų bendrovių — Pareigos sumokėti sumažintą baudą priskyrimas dukterinei bendrovei ir kitai patronuojančiajai bendrovei — Teisė į gynybą“
      Byloje T‑485/11

         Akzo Nobel NV, įsteigta Amsterdame (Nyderlandai),

         Akcros Chemicals Ltd, įsteigta Vorikšyre (Jungtinė Karalystė),
      atstovaujamos advokatų C. Swaak ir R. Wesseling,
      ieškovės,
      prieš

         Europos Komisiją, iš pradžių atstovaujamą F. Ronkes Agerbeek ir J. Bourke, vėliau – F. Ronkes Agerbeek ir P. Van Nuffel, padedamų baristerio J. Holmes,
      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2011 m. birželio 30 d. Komisijos sprendimą, kuriuo iš dalies keičiamas 2009 m. lapkričio 11 d. Komisijos sprendimas C(2009) 8682 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38.589 – Šilumos stabilizatoriai), kiek jis skirtas Akzo Nobel ir Akcros Chemicals, arba, nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti skirtų baudų dydį
      BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Prek, teisėjai I. Labucka (pranešėja) ir V. Kreuschitz,
      posėdžio sekretorė S. Spyropoulos, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. rugsėjo 23 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą (
            1
         )

         Ginčo aplinkybės

               1

               Šis ginčas kilo dėl 2011 m. birželio 30 d. Komisijos sprendimo (toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo iš dalies keičiamas 2009 m. lapkričio 11 d. Komisijos sprendimas C(2009) 8682 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38.589 – Šilumos stabilizatoriai) tiek, kiek jis skirtas ieškovėms Akzo Nobel ir Akcros Chemicals (toliau – pirmas sprendimas).
               (Praleista)

         Procesas ir šalių reikalavimai

               35

               2011 m. rugsėjo 12 d. ieškovės Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo.
               (Praleista)

               56

               Šioje byloje ieškovės Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        visų pirma panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, sumažinti joms skirtų baudų dydį,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               57

               Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               58

               Grįsdamos ieškinį, ieškovės pateikia tris pagrindus.

               59

               Kaip trečiąjį pagrindą ieškovės nurodo, kad Komisija pažeidė jų teisę į gynybą, nes prieš priimdama ginčijamą sprendimą neišsiuntė joms naujo pranešimo apie kaltinimus, nors privalėjo.
               (Praleista)

               66

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad teisė būti išklausytam, kuri yra viena iš pagrindinių teisės į gynybą sudedamųjų dalių, yra bendrasis Europos Sąjungos teisės principas, kurio turi būti laikomasi visose procedūrose, net administracinio pobūdžio, ypač tuo atveju, kai gali būti skirtos sankcijos, be kita ko, baudos, ir kad pagal šį principą reikalaujama, kad suinteresuotajai įmonei per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę (šiuo klausimu žr. 1979 m. vasario 13 d. Sprendimo Hoffmann-La Roche / Komisija, 85/76, Rink., EU:C:1979:36, 9 punktą; 1983 m. birželio 7 d. Sprendimą Musique Diffusion française ir kt. / Komisija, 100/80–103/80, EU:C:1983:158, ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 64–66 punktus)

               67

               Šis principas įgyvendinamas Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalimi; joje nustatyta, kad šalims siunčiamas pranešimas apie kaltinimus, kuriame turi būti aiškiai išdėstyti pagrindiniai argumentai, kuriais Komisija remiasi toje procedūros stadijoje, kad suinteresuotieji asmenys galėtų veiksmingai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos kaltina, ir jos turimais įrodymais (šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink., EU:C:2002:582, 315 ir 316 punktus ir 66 punkte minėto Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija, EU:C:2004:6, 66 ir 67 punktus)

               68

               Teisės į gynybą užtikrinimas reikalauja, kad atitinkamai įmonei per administracinę procedūrą būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl nurodytų faktų ir aplinkybių tikrumo ir reikšmingumo ir dėl dokumentų, kuriais Komisija grindžia teiginį, kad buvo padarytas pažeidimas (66 punkte minėto Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. / Komisija, EU:C:1983:158, 10 punktas; 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Dalmine / Komisija, C‑407/04 P, Rink., EU:C:2007:53, 44 punktas ir 2007 m. gegužės 10 d. Sprendimo SGL Carbon / Komisija, C‑328/05 P, Rink., EU:C:2007:277, 71 punktas)

               69

               Šios bylos aplinkybėmis ir neatsižvelgiant į tai, ar iki ginčijamo sprendimo priėmimo Komisija privalėjo išsiųsti ieškovėms naują pranešimą apie kaltinimus, reikia konstatuoti, kad šio sprendimo 20–22 ir 25 punktuose paminėtuose raštuose ir elektroniniame laiške Komisija paprašė ieškovių pateikti savo nuomones.

               70

               Vis dėlto joms pateikti ieškovės turėjo tik keturias darbo dienas, t. y. nuo trečiadienio, 2011 m. birželio 1 d., iki pirmadienio, 2011 m. birželio 6 d., skaičiuojant nuo Komisijos raštų gavimo, ir tris darbo dienas, t. y. nuo trečiadienio, 2011 m. birželio 15 d., iki penktadienio, 2011 m. birželio 17 d., skaičiuojant nuo Komisijos elektroninio laiško gavimo.

               71

               Tokie trumpi terminai nesuderinami su teisę į gynybą.

               72

               Todėl reikia panaikinti ginčijamą sprendimą, jei ieškovės pateiktų pakankamai įrodymų ne dėl to, kad, nesant šio procedūros pažeidimo, t. y. jei jos būtų turėjusios pakankamai laiko pateikti savo nuomonę, ginčijamo sprendimo turinys būtų buvęs kitoks, o dėl to, kad jos būtų galėjusios geriau apsiginti, jei nebūtų šio procedūros pažeidimo (šiuo klausimu žr. 2013 m. birželio 18 d. Sprendimo Fluorsid ir Minmet / Komisija, T‑404/08, Rink., EU:T:2013:321, 110 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką); tam reikia atsižvelgti į administracinės procedūros, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas, laikotarpį, t. y. į laikotarpį iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos, t. y. 2011 m. birželio 30 d. (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Archer Daniels Midland / Komisija, T‑329/01, Rink., EU:T:2006:268, 377 punktą).

               73

               Šiuo klausimu, pirma, reikia pažymėti, kad tuo metu, kai vyko administracinė procedūra, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas, galima buvo ginčytis dėl klausimo, kokių su solidariai skolingų bendrovių solidarumo ryšiais susijusių įgaliojimų turėjo Komisija, turint omenyje, kad jos buvo viena įmonė, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį.

               74

               Iš tiesų tik 2011 m. kovo 3 d. sprendimu, t. y. likus mažiau kaip keturiems mėnesiams iki ginčijamo sprendimo priėmimo, Bendrasis Teismas nusprendė, kad tik Komisija, įgyvendindama savo kompetenciją skirti baudas pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, turi nustatyti atskirų bendrovių atitinkamas dalis sumose, kurias jos turi sumokėti solidariai, jei minėtos bendrovės sudarė vieną įmonę, ir kad ši pareiga negali būti palikta nacionalinių teismų kompetencijai (2011 m. kovo 3 d. Sprendimo Siemens ir VA Tech Transmission & Distribution / Komisija, T‑122/07–T‑124/07, Rink., EU:T:2011:70, 157 punktas)

               75

               Per administracinę procedūrą, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas, dėl šio klausimo galima buvo ginčytis dar ir todėl, kad vėliau Teisingumo Teismas panaikino 74 punkte minėtą Sprendimą Siemens ir VA Tech Transmission & Distribution / Komisija (EU:T:2011:70) ir nusprendė, jog solidarių bendraskolių baudos dalių nustatymas priklauso tik nacionalinio teismo kompetencijai (42 punkte minėto Sprendimo Siemens, EU:C:2014:256, 62 punktas)

               76

               Taigi per administracinę procedūrą, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas, ir atitinkamai iki 42 punkte minėto Sprendimo Siemens (EU:C:2014:256) paskelbimo ieškovės galėjo teigti, kad turi teisę į Elementis, su kuria buvo solidariai nubaustos už partnerės Akcros padarytą pažeidimą, baudos dydžio sumažinimą, nes tuo metu, kai vykdytas pažeidimas, visos jos buvo viena įmonė, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį.

               77

               Todėl per administracinę procedūrą, kurioje buvo priimtas ginčijamas sprendimas, ieškovės būtų galėjusios geriau apsiginti, jei būtų turėjusios pakankamai laiko pateikti savo nuomonę.

               78

               Antra, nustatyta, kad ginčijamame sprendime Komisija siekė atsižvelgti į 21 punkte minėtą Sprendimą ArcelorMittal (EU:C:2011:190).

               79

               Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad senaties sustabdymas turėjo ieškovėms tik inter partes, bet ne erga omnes poveikį, t. y. nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis tas sustabdymas galiojo tik Elementis.

               80

               Tačiau, pirma, reikia priminti, kad byloje, kurioje priimtas 21 punkte minėtas Sprendimas ArcelorMittal (EU:C:2011:190), Teisingumo Teismas pateikė nuomonę dėl senaties sustabdymo įvairioms įmonėms, kaip jos suprantamos pagal SESV 101 straipsnį, dalyvavusioms darant tą patį pažeidimą, poveikio inter partes (21 punkte minėto Sprendimo ArcelorMittal, EU:C:2011:190, 148 punktas).

               81

               Antra, nagrinėjamu atveju per antrąjį pažeidimo laikotarpį Elementis ir ieškovės buvo viena ir ta pati įmonė, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį ir kaip tai nuspręsta šiandien byloje T‑47/10 skelbiamo sprendimo 405 punkte.

               82

               Neatsižvelgiant į klausimą, ar Komisija pagrįstai galėjo taikyti sprendinį, Teisingumo Teismo pasirinktą byloje, kurioje priimtas 21 punkte minėtas Sprendimas ArcelorMittal (EU:C:2011:190) (tame sprendime buvo kalbama apie įvairias įmones, dalyvavusias darant tą patį pažeidimą), tokiu kaip šios bylos atveju (kai kalbama apie įvairias bendroves, kurios antruoju pažeidimo laikotarpiu sudarė vieną ir tą pačią įmonę), darytina išvada, kad visų pirma šiuo klausimu ieškovės būtų galėjusios geriau apsiginti per administracinę procedūrą, kurioje priimtas ginčijamas sprendimas, jei būtų turėjusios pakankamai laiko pateikti savo nuomonę.
               (Praleista)

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2011 m. birželio 30 d. Komisijos sprendimą, kuriuo iš dalies keičiamas 2009 m. lapkričio 11 d. Komisijos sprendimas C(2009) 8682 galutinis dėl procedūros pagal EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/38.589 – Šilumos stabilizatoriai).

                           2.

                           Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Paskelbta 2015 m. liepos 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.
      (
            1
         )	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano esant tikslinga paskelbti.


1991 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-202/88.