title: 2015 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) prieš Société Sodiaal International SA.#Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Sąjungos finansinių interesų apsauga – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 – 3 straipsnis – Bendrijos pagalbos susigrąžinimas – Administracinė nuobauda – Administracinė priemonė – Senaties terminas.#Byla C-383/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑383/14
            dėl Conseil d'État  (Prancūzija) 2014 m. gegužės 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. rugpjūčio 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
            prieš
            Sodiaal International SA
            TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas S. Rodin, teisėjai E. Levits (pranešėjas) ir M. Berger,
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Sodiaal International SA , atstovaujamos advokatų F. Plottin ir J.‑C. Cavaillé,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir S. Ghiandoni,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos I. Chalkias ir A. Vasilopoulou,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos A. Sauka ir D. Triantafyllou,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 3 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) ir Sodiaal International SA  (toliau – Sodiaal International ) ginčą dėl Bendrijos pagalbos, kurią pastaroji bendrovė nepagrįstai gavo kazeinatų gamybai.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Reglamento Nr. 2988/95 trečioje konstatuojamojoje dalyje numatyta:
            „kadangi išsamias šio decentralizuoto administravimo taisykles ir jų taikymo kontrolę reglamentuoja skirtingos konkrečios nuostatos pagal atitinkamą Bendrijos politiką; kadangi Bendrijų finansiniams interesams kenkiantys teisės aktai turi būti panaikinti visose srityse“.
            4. Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnyje nustatyta:
            „1. Siekiant apsaugoti Europos Bendrijų finansinius interesus, šiuo reglamentu nustatomos bendrosios taisyklės, reglamentuojančios vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus.
            2. „Pažeidimas“ – tai bet kuris Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės veiklos vykdytojo veiksmų ar neveikimo, dėl kurio Bendrijų bendrajam biudžetui ar jų valdomiems biudžetams padaroma žala sumažinant ar iš viso prarandant pajamas, gaunamas iš tiesiogiai Bendrijų vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas išlaidas.“
            5. Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje nustatyta:
            „1. Patraukimo atsakomybėn senaties terminas – ketveri metai nuo tada, kai buvo padarytas 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas pažeidimas. Atskirų sektorių taisyklėse gali būti nustatytas trumpesnis senaties terminas, tačiau ne trumpesnis kaip treji metai.
            Jeigu pažeidimai daromi nuolat ir pakartotinai, senaties terminas skaičiuojamas nuo tos dienos, kai pažeidimas buvo baigtas. Vykdant daugiametes programas, senaties terminas nesibaigia tol, kol visiškai nebaigiama programa.
            Senaties eiga nutrūksta, jeigu kompetentinga institucija imasi bet kokio su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu susijusio veiksmo, apie kurį pranešama atitinkamam asmeniui. Senaties eiga atsinaujina po kiekvieno ją nutraukusio veiksmo.
            Tačiau senaties terminas įsigalioja ne vėliau kaip tą dieną, kai pasibaigia laikotarpis, lygus dvigubam senaties terminui, per kurį kompetentinga institucija nepaskyrė nuobaudos, išskyrus tuos atvejus, kai administracinė procedūra laikinai sustabdoma pagal 6 straipsnio 1 dalį.
            < … >
            3. Valstybės narės išlaiko teisę taikyti ilgesnį laikotarpį, nei atitinkamai numatyta šio straipsnio 1 ir 2 dalyse.“
            6. Šio reglamento 4 straipsnyje numatyta:
            „1. Įvykdžius bet kokį pažeidimą, neteisingai įgyta nauda paprastai panaikinama:
            – įpareigojant sumokėti nustatytas sumas arba grąžinti neteisėtai įgytas sumas,
            – < … >
            2. Taikant 1 dalyje nurodytas priemones apsiribojama įgytos naudos panaikinimu ir, jei taip yra numatyta, palūkanomis, kurias galima nustatyti pagal vienodą palūkanų normą.
            < … >
            4. Šiame straipsnyje numatytos priemonės nelaikomos nuobaudomis.“
            7. Reglamento Nr. 2988/95 5 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
            „1. Padarius tyčinius pažeidimus arba pažeidimus dėl aplaidumo gali būti skiriamos šios administracinės nuobaudos:
            a) administracinė bauda;
            b) reikalavimas sumokėti didesnę sumą negu neteisėtai gautos arba vengiamos mokėti sumos, tam tikrais atvejais pridėjus palūkanas; < … > ;
            c) visiškai ar dalinai panaikinant Bendrijos taisyklėmis suteiktą naudą, < … > ;
            d) nesuteikiant arba panaikinant naudą tam tikram laikotarpiui po pažeidimo;
            e) laikinai panaikinant patvirtintą ar pripažintą teisę dalyvauti Bendrijos pagalbos sistemoje;
            f) nusavinant užstatą ar depozitą, pateiktą, kad būtų laikomasi taisyklėse numatytų sąlygų, arba atstatant neteisėtai grąžinto užstato sumą;
            g) kitos grynai ekonominės, savo pobūdžiu ir taikymo sritimi lygiavertės nuobaudos, numatytos atskirų sektorių taisyklėse, kurias priėmė Taryba < … > “
            Prancūzijos teisė
            8. Civilinio kodekso 2262 straipsnyje nustatyta:
            „Visiems ieškiniams dėl daiktinių ir asmeninių teisių taikomas 30 metų senaties terminas.“
            Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas
            9. Sodiaal Industrie SA 1998 m. gavo 1990 m. spalio 10 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2921/90 dėl pagalbos už kazeino ir kazeinatų gamybai naudojamą nugriebtą pieną (OL L 279, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 10 t., p. 387) nuostatose numatytą Bendrijos pagalbą.
            10. 2001 m. Agence centrale des organismes d’intervention dans le secteur agricole  (ACOFA) darbuotojai atliko patikrinimą. Po šio patikrinimo paaiškėjo, kad 1998 m. vasarą Sodiaal Industrie SA  pagamino mažesnį kiekį kazeinatų nei kiekis, už kurį ji gavo pagalbą.
            11. 2007 m. liepos 11 d. sprendimu Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions  paprašė Sodiaal Industrie SA grąžinti 288 051,14 euro sumą, atitinkančią nepagrįstai gautos pagalbos sumą.
            12. 2008 m. birželio 30 d. Sodiaal Industrie SA teises perėmė Sodiaal International .
            13. 2010 m. vasario 11 d. sprendimu tribunal administratif de Paris  (Paryžiaus administracinis teismas) patenkino Sodiaal International , Sodiaal Industrie SA teisių perėmėjos, skundą dėl minėto sprendimo panaikinimo.
            14. FranceAgriMer , perėmusios Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions  teises, pateiktą apeliacinį skundą dėl minėto sprendimo cour administrative d’appel de Paris  (Paryžiaus administracinis apeliacinis teismas) atmetė 2012 m. gegužės 29 d. sprendimu.
            15. FranceAgriMer dėl pastarojo sprendimo pateikė kasacinį skundą Conseil d’État  (Valstybės Taryba).
            16. Grįsdama apeliacinį skundą, FranceAgriMer tvirtino, kad Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje nustatytas senaties terminas netaikomas ginčijamam sprendimui, nes šis sprendimas priimtas dėl administracinės priemonės taikymo, o ne dėl administracinės nuobaudos skyrimo.
            17. Jos teigimu, Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies ketvirtos pastraipos nuostatos taikytinos tik tuo atveju, jeigu kompetentinga institucija pasibaigus terminui, kuris yra lygus dvigubam senaties terminui, nepaskyrė jokios administracinės nuobaudos, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnį. Tuo atveju, jeigu per šį terminą nėra imamasi administracinių priemonių, kaip jos suprantamos pagal šio reglamento 4 straipsnį, minėtos nuostatos netaikomos. Taigi, anot FranceAgriMer , turėjo būti taikomas Civilinio kodekso 2262 straipsnyje numatytas 30 metų terminas, tačiau jis turėjo būti sutrumpintas teisminiu keliu.
            18. Tokiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies ketvirtos pastraipos nuostatos, pagal kurias senaties terminas įsigalioja ne vėliau kaip tą dieną, kai pasibaigia laikotarpis, lygus dvigubam senaties terminui, per kurį kompetentinga institucija nepaskyrė nuobaudos, išskyrus tuos atvejus, kai administracinė procedūra laikinai sustabdoma pagal šio reglamento 6 straipsnio 1 dalį, taikomos tik tuo atveju, jeigu kompetentinga institucija pasibaigus terminui, lygiam dvigubam senaties terminui, neskyrė jokios nuobaudos, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnį, o gal jos taikomos ir tuo atveju, jeigu per šį terminą nesiimta administracinės priemonės, kaip ji supratinama pagal to paties reglamento 4 straipsnį?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            19. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies ketvirtą pastraipą reikia aiškinti taip, kad joje numatytas senaties terminas taikomas ne tik patraukiant atsakomybėn už pažeidimus, už kuriuos skiriamos administracinės nuobaudos, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnį, bet ir patraukiant atsakomybėn ir nustatant administracines priemones, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 4 straipsnį.
            20. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr., Sprendimo Yaesu Europe , C‑433/08, EU:C:2009:750, 13 punktą; Sprendimo ebookers.com Deutschland , C‑112/11, EU:C:2012:487, 12 punktą; Sprendimo Brain Products , C‑219/11, EU:C:2012:742, 13 punktą ir Sprendimo Utopia , C‑40/14, EU:C:2014:2389, 27 punktą).
            21. Taigi pirmiausia reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 1 dalį nustatomos „bendrosios taisyklės, reglamentuojančios vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už [Sąjungos] teisės aktų pažeidimus“, o kaip matyti iš šio reglamento trečios konstatuojamosios dalies, tai daroma dėl to, kad „[Sąjungos] finansiniams interesams kenkiantys teisės aktai turi būti panaikinti visose srityse“.
            22. Be to, Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, kiek tai susiję su patraukimu atsakomybėn, įtvirtintas senaties terminas skaičiuojamas nuo tada, kai padaromas pažeidimas, kuris šio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje apibūdinamas kaip „bet kuris [Sąjungos] teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės veiklos vykdytojo veiksmais ar neveikimu, dėl kurio [Sąjungos] bendrajam biudžetui < ... > padaroma žala < ... > “.
            23. Šiuo klausimu konstatuotina, kad, remiantis minėto 3 straipsnio 1 dalies ketvirtos pastraipos formuluote, kalbama apie „nuobaudos“ skyrimą, o tai gali reikšti, kad ši pastraipa taikoma tik patraukiant atsakomybėn už pažeidimus, už kuriuos skiriama administracinė nuobauda, kaip ji suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnį.
            24. Tačiau ši teksto analizė nėra galutinė. Antra, reikia atlikti minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalies, kaip sistemos dalies, analiz ę.
            25. Iš pradžių konstatuotina, jog toks sisteminis požiūris į Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalį skatina manyti, kad šią nuostatą sudarančios pastraipos yra visuma ir jose įtvirtintų nuostatų negalima vertinti atskirai. Šios nuostatos ketvirtoje pastraipoje įtvirtintas „apsauginis“ senaties terminas, pridedamas prie šios nuostatos pirmoje pastraipoje numatyto ketverių metų senaties termino, skaičiuojamo nuo tada, kai buvo padarytas pažeidimas. Jei šių pastraipų taikymo sritys būtų skirtingos, tai prieštarautų šiame straipsnyje įtvirtintai senaties sistemos bendrai struktūrai. Toks požiūris taip pat prieštarautų Reglamento Nr. 2988/95 tikslui sukurti nuoseklią šios sistemos struktūrą.
            26. Taigi minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalies sisteminis ir teleologinis aiškinimas reikalauja, kad šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje numatytas „apsauginis“ terminas būtų taikomas administracinėms priemonėms.
            27. Taip pat pažymėtina, kad šis požiūris atitinka Teisingumo Teismo praktiką, patvirtintą Sprendime Pfeifer & Langen (C‑52/14, EU:C:2015:381) . Pagal šią teismo praktiką, taikant Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalį, nereikia atskirti administracinės nuobaudos ir administracinės priemonės. Teisingumo Teismas šiuo klausimu aiškiai nusprendė, kad ši nuostata taikoma tiek pažeidimams, už kuriuos skiriama administracinė nuobauda, kaip ji suprantama pagal to reglamento 5 straipsnį, tiek pažeidimams, už kuriuos taikoma administracinė priemonė, kaip ji suprantama pagal šio reglamento 4 straipsnį, t. y. priemonė, kuria siekiama susigrąžinti nepagrįstai įgytą naudą ir kuri nelaikoma nuobauda (šiuo klausimu žr. Sprendimo Handlbauer , C‑278/02, EU:C:2004:388, 33 ir 34 punktus; Sprendimo Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb ir kt. , C‑278/07–C‑280/07, EU:C:2009:38, 22 punktą; Sprendimo Cruz & Companhia , C‑341/13, EU:C:2014:2230, 45 punktą ir Sprendimo Pfeifer & Langen , C‑52/14, EU:C:2015:381, 23 punktą).
            28. Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kad tokių pažeidimų, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, už kuriuos nustatomos administracinės priemonės, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 2988/95 4 straipsnį, senaties terminas yra ketveri metai; toks terminas pradedamas skaičiuoti nuo tokių pažeidimų padarymo dienos, atsižvelgiant į minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje numatytus senaties termino eigą nutraukiančius veiksmus ir laikantis minėto 3 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje įtvirtinto maksimalaus laikotarpio (Sprendimo Cruz & Companhia , C‑341/13, EU:C:2014:2230, 64 punktas).
            29. Iš naujausios Teisingumo Teismo praktikos aiškiai matyti, kad Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos išaiškinimas susijęs su galimybe skirti tiek nuobaudą, tiek administracinę priemonę (Sprendimo Pfeifer & Langen , C‑52/14, EU:C:2015:381, 40, 43 ir 47 punktai).
            30. Galiausiai reikia priminti Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies tikslus. Šiuo klausimu konstatuotina, kad šioje nuostatoje nurodytu terminu siekiama užtikrinti ūkio subjektų teisinį saugumą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Handlbauer , C‑278/02, EU:C:2004:388, 40 punktą ir Sprendimo SGS Belgium ir kt. , C‑367/09, EU:C:2010:648, 68 punktą). Šie subjektai turi galėti nustatyti, kurių operacijų senaties terminas yra galutinai pasibaigęs ir dėl kurių vis dar gali būti patraukiama atsakomybėn (Sprendimo Pfeifer & Langen , C‑52/14, EU:C:2015:381, 24 ir 64 punktai).
            31. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šio sprendimo ankstesniame punkte nurodytos teismo praktikos negalima suprasti nei taip, kad joje aiškinama tik Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, nei taip, kad šio 3 straipsnio 1 dalies ketvirtoje pastraipoje pateikiama nuoroda tik į šio reglamento 5 straipsnyje numatytas administracines nuobaudas.
            32. Siekiant išsamumo pažymėtina, kad šis išaiškinimas nepažeidžia Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalies, pagal kurią valstybės narės išlaiko teisę taikyti ilgesnį terminą, nei atitinkamai numatytas šio 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse (šiuo klausimu žr. Sprendimo Cruz & Companhia , C‑341/13, EU:C:2014:2230, 54 punktą ir Sprendimo Ze Fu Fleischhandel ir Vion Trading , C‑201/10 ir C‑202/10, EU:C:2011:282, 25 punktą).
            33. Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies ketvirta pastraipa aiškintina taip, kad joje numatytas senaties terminas taikomas ne tik patraukiant atsakomybėn už pažeidimus, už kuriuos skiriamos administracinės nuobaudos, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnį, bet ir patraukiant atsakomybėn ir nustatant administracines priemones, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 4 straipsnį.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            34. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
            1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos 3 straipsnio 1 dalies ketvirtą pastraipą reikia aiškinti taip, kad joje numatytas senaties terminas taikomas ne tik patraukiant atsakomybėn už pažeidimus, už kuriuos skiriamos administracinės nuobaudos, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 5 straipsnį, bet ir patraukiant atsakomybėn ir nustatant administracines priemones, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 4 straipsnį.


1996 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Royale belge SA. # Pareigūnai. # Byla C-76/95.


1999 m. vasario 25 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-59/98.


title: 2006 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Išorinis Bendrijos tranzitas - Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir 2454/93 - Nuosavi Bendrijų ištekliai - Pervedimas - Terminai - Delspinigiai - Su nuosavų išteklių nustatymu ir pervedimu susijusių pagrindžiančių dokumentų nesaugojimas ir nepateikimas. # Byla C-275/04.

text:
      Byla C‑275/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Belgijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Išorinis Bendrijos tranzitas – Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir Nr. 2454/93 – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Pervedimas – Terminai – Delspinigiai – Su nuosavų išteklių nustatymu ir pervedimu susijusių pagrindžiančių dokumentų nesaugojimas ir nepateikimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas – Nustatymas per ikiteisminę procedūrą
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Nuosavi Europos Bendrijų ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir pervedimas
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 243 straipsnio 1 ir 2 dalys bei Tarybos reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a ir
            b punktai, 9, 10 ir 11 straipsniai)
      3.        Valstybės narės – Įsipareigojimai – Komisijai patikėta priežiūros funkcija – Valstybių narių pareiga – Bendradarbiavimas tiriant
            valstybės įsipareigojimų neįvykdymą
      (EB 10 ir 226 straipsniai; Tarybos reglamento Nr. 1552/89 18 straipsnis)
      1.        Ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo atveju, nors ieškinio reikalavimai iš principo negali viršyti oficialiame pranešime
         ir pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodytų neįvykdytų įsipareigojimų, Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta,
         jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, numatytų vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Bendrijos teisės akto redakcijoje,
         kurie naujomis nuostatomis buvo palikti galioti. Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimais pagal naujas
         nuostatas, kurios neatitinka pirminės atitinkamo akto formuluotės, priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros dėl
         įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai.

      (žr. 35 punktą)
      2.        Valstybės narės privalo nustatyti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą iš karto, kai muitinė gali apskaičiuoti skolą
         muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką, ir todėl įskaityti šią sumą į sąskaitas pagal Reglamento Nr. 1150/2000,
         įgyvendinančio Sprendimą 94/728 dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 6 straipsnį.

      Kalbant apie valstybių narių galimybę nustatytas sumas įrašyti į minėto reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punkte numatytą
         atskirą sąskaitą (B sąskaita), vien tai, jog nebuvo sumokėtos sumos, negali būti prilyginta mokėtinų sumų užginčijimui pagal
         šią nuostatą. Iš tikrųjų, vadovaujantis Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 243 straipsnio 1 dalies
         trečiąja pastraipa, užginčyti reikia skundu, kuris turi būti „pateiktas“ muitinės įstaigai, po to – nepriklausomai institucijai
         toje valstybėje narėje, kurioje buvo priimtas atitinkamas sprendimas arba pateiktas prašymas jį priimti. Taip išdėstytas formalaus
         skundo reikalavimas nustatytas dėl teisinio saugumo priežasčių ir leidžia užtikrinti rūpestingą bei vienodą nuostatų muitinės
         srityje taikymą, siekiant greitai ir veiksmingai pervesti nuosavus Bendrijų išteklius.

      Dėl to, kad mokėtinos sumos buvo klaidingai įskaitytos į B sąskaitą, gali būti vėluojama atitinkamus nuosavus išteklius įskaityti
         į Komisijos sąskaitą, o tai, remiantis Reglamento Nr. 1150/2000 9 ir 10 straipsniais, turi būti padaryta per tą patį laiką,
         kaip ir minėtas sumas įskaitant į A sąskaitą pagal to paties reglamento 6 straipsnio 3 dalies a punktą. Pagal to paties reglamento
         11 straipsnį už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į to paties reglamento 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą atitinkama
         valstybė narė moka delspinigius, taikomus už visą vėlavimo laikotarpį. Šiuos delspinigius reikia mokėti, kad ir kokios būtų
         šių išteklių pervedimo į Komisijos sąskaitą vėlavimo priežastys.

      (žr. 63, 68, 73–74 punktus)
      3.        Remiantis EB 10 straipsniu, valstybės narės turi gera valia bendradarbiauti pagal EB 226 straipsnį Komisijai vykdant bet kokius
         tyrimus ir perduoti jai šiam tikslui visą reikalaujamą informaciją.

      Dėl valstybių narių pareigos sąžiningai bendradarbiaujant su Komisija imtis priemonių, leidžiančių užtikrinti Bendrijos nuostatų
         dėl galimų nuosavų išteklių nustatymo taikymą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš šios pareigos, kurios taikymą patikrinimams
         detalizuoja Reglamento Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376 dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 18 straipsnis,
         išplaukia, kad jeigu Komisija stipriai priklauso nuo atitinkamos valstybės narės pateikiamos informacijos, įprastomis sąlygomis
         pastaroji privalo Komisijai pateikti pagrindžiančius ir kitus reikalingus dokumentus, kad ši galėtų patikrinti, ar, o prireikus,
         ir kiek nagrinėjamos sumos susijusios su Bendrijų nuosavais ištekliais.

      (žr. 82–83 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. spalio 5 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Išorinis Bendrijos tranzitas – Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir Nr. 2454/93 – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Pervedimas – Terminai – Delspinigiai – Su nuosavų išteklių nustatymu ir pervedimu susijusių pagrindžiančių dokumentų nesaugojimas ir nepateikimas“
      Byloje C‑275/04
      dėl 2004 m. birželio 29 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama C. Giolito ir G. Wilms, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą E. Dominkovits ir M. Wimmer,

      atsakovę,
      palaikomą
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos C. Jackson, padedamos barristers M. Angiolini ir R. Anderson,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), K. Lenaerts, E. Juhász ir M. Ilešič,
      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. balandžio 6 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Bendrijų Komisija ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:

      –        į 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas), Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl
         Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1) 6 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą sąskaitą per nustatytus terminus
         neįskaičiusi nustatytų mokėtinų sumų,

      –        nepatikrinusi, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte
         numatytą sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius; sunaikinusi su šiuo laikotarpiu susijusius
         archyvus bei apie šiuos vėlavimus nepranešusi Komisijai, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal minėto reglamento 11 straipsnį mokėtinus
         delspinigius dėl to, kad pavėluotai buvo pervesti nuosavi ištekliai,

      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
         1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentą (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinantį Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų
         nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), kurio tikslas yra tas pats, 3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius bei EB 10 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Nuosavų Bendrijų išteklių sistema
      2        Reglamento Nr. 1552/89 I antraštinėje dalyje „Bendrosios nuostatos“ esantis 2 straipsnis numato:

      „1. Pagal šį reglamentą Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai kompetentingos valstybės narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus
         mokesčius. Pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali
         apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosi visų šioje srityje taikomų Bendrijos teisės nuostatų.

      <...>“ (Neoficialus vertimas)
      3        1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3) buvo padarytas šios nuostatos pakeitimas,
         įsigaliojęs 1996 m. liepos 14 d. Šios nuostatos turinys atkartotas Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnyje, kuris numato:

      „1. Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 94/728/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas
         ir skolininko informavimo sąlygos.

      2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo į buhalterines knygas dieną. <...>“
      4        Reglamentų Nr.1552/89 ir Nr. 1150/2000 I antraštinėje dalyje esančio 3 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Valstybės narės imasi visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų nuosavų išteklių nustatymo ir pateikimo pateisinamųjų dokumentų
         saugojimą bent jau trejus kalendorinius metus, skaičiuojant nuo metų, už kuriuos tie dokumentai pateikiami, pabaigos.“

      5        Pagal Reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnio antrąją pastraipą:

      „Jeigu nacionalinei administracinei institucijai, vienai ar kartu su Komisija, patikrinus su nuosavų išteklių nustatymu susijusius
         pagrindžiančius dokumentus, paaiškėja, kad reikia daryti jo pataisą, minėtieji dokumentai saugomi ilgiau nei šio straipsnio
         pirmojoje pastraipoje nustatytas terminas, kurio reikia tokiai pataisai padaryti ir patikrinti.“ (Neoficialus vertimas)

      6        Pagal Reglamento Nr.°1150/2000 3 straipsnio trečiąją pastraipą:

      „Jeigu pagal šio reglamento 18 ir 19 straipsnius arba Reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1553/89 11 straipsnį patikrinus pagrindžiančius
         dokumentus, nurodytus šio straipsnio pirmojoje ir antrojoje dalyse, paaiškėja, kad reikia daryti pataisą, minėtieji dokumentai
         saugomi ilgiau nei šio straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatytas terminas, kurio reikia tokiai pataisai padaryti ir patikrinti.“
         (Pataisytas vertimas).

      7        Reglamento Nr. 1552/89 II antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių sąskaitos“ esančio 6 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies a ir b punktai
         (tapę Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 1 dalimi ir 3 dalies a ir b punktais) nustato:

      „1.      Nuosavų išteklių sąskaitos atidaromos kiekvienos valstybės narės Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje
         ir suskirstomos pagal išteklių rūšį.

      2.      a)     Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas (paprastai vadinama
         „A sąskaita“) ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta
         nuosavų išteklių suma, dienos.

               b)     Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad
         nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas (paprastai vadinama „B sąskaita“).
         Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos
         ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos.“ (Neoficialus vertimas).

      8        Reglamentų Nr. 1552/89 ir Nr. 1150/2000 III antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių pervedimas“ esantis 9 straipsnis nustato:

      „1.      10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
         arba savo paskirtoje įstaigoje.

      Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.
      2.      Komisija perskaičiuoja į sąskaitą sumokėtas sumas ir įrašo į savo sąskaitas <...>.“
      9        Pagal atitinkamai Reglamentų Nr. 1552/89 ir Nr. 1150/2000 III antraštinėje dalyje esančio 10 straipsnio 1 dalį:

      „Pagal (atitinkamai Sprendimų 88/376/EEB ir 94/728/EB) 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų, nuosavi ištekliai,
         nurodyti (minėtų sprendimų) 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją
         darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta
         priklausanti mokėti suma, dienos.

      Tačiau mokėtinos sumos, pagal (atitinkamai 6 straipsnio 2 dalies b punktą ir 6 straipsnio 3 dalies b punktą) nurodomos (B
         sąskaitoje), turi būti įskaitytos ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio,
         per kurį buvo išieškotos priklausančios mokėti sumos, dienos.“

      10      Pagal Reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 taip pat III antraštinėje dalyje esantį 11 straipsnį:

      „Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka delspinigius, kurie yra dviem
         procentais didesni už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
         operacijų atlikimo dieną. Ši delspinigių norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidinti delspinigiai
         taikomi visą vėlavimo laikotarpį.“ (Pataisytas vertimas)

      11      Reglamento Nr. 1552/89 18 straipsnis (tapęs Reglamento Nr. 1150/2000 18 straipsniu), esantis VII antraštinėje dalyje „Nuostatos,
         susijusios su tikrinimo priemonėmis“ nustato:

      „1.      Valstybės narės atlieka patikras ir apklausas dėl (atitinkamai Sprendimų 88/376/EEB ir 94/728/EB) 2 straipsnio 1 dalies a
         ir b punktuose nurodytų nuosavų išteklių nustatymo ir perdavimo. Komisija vykdo savo įgaliojimus šiame straipsnyje nustatyta
         tvarka.

      2.      Pagal šio straipsnio 1 dalį valstybės narės:
      a)      Komisijos prašymu vykdo papildomas tikrinimo priemones. Savo prašyme Komisija nurodo papildomo tikrinimo priežastis;
      b)      Komisijos prašymu leidžia jai dalyvauti vykdomose tikrinimo priemonėse.
      Valstybės narės imasi visų veiksmų, kurių reikia šioms tikrinimo priemonėms įgyvendinti. Jeigu Komisija yra dalyvauja minėtose
         priemonėse, valstybės narės pateikia jai 3 straipsnyje nurodytus pateisinamuosius dokumentus.

      <...>.“ (Neoficialus vertimas).
       Bendrijos muitų teisės aktai
      12      1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1 toliau –
         Muitinės kodeksas) 217 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
         tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).

      <...>“
      13      Pagal to paties kodekso 218 straipsnio 3 dalį:

      „Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą
         ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali:

      a)      apskaičiuoti atitinkamą muito sumą
      ir
      b)      nustatyti skolininką.“
      14      Pagal šio kodekso 219 straipsnį:

      „1.      Įtraukimo į apskaitą terminai, nustatyti 218 straipsnyje, gali būti pratęsti:
      a)      dėl priežasčių, susijusių su valstybių narių administraciniu organizavimu, ypač, kai apskaita tvarkoma centralizuotai, arba
      b)      susidarius ypatingoms aplinkybėms, dėl kurių muitinė negali laikytis minėtų terminų.
      Toks pratęstas terminas negali būti ilgesnis kaip 14 dienų.
      2.      1 dalyje nustatyti terminai netaikomi susidarius nenumatytoms aplinkybėms arba force majeure atvejais.“

      15      Pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalį:

      „Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji
         buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
         išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią
         padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą).
         Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.“

      16      Pagal minėto kodekso 221 straipsnio 1 dalį:

      „Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.“
      17      Pagal to paties kodekso 243 straipsnį:

      1.      Bet kuris asmuo turi teisę apskųsti muitinės priimtus sprendimus, susijusius su muitų teisės aktų taikymu, kurie su juo susiję
         tiesiogiai ir individualiai.

      Bet kuris asmuo, kuris kreipėsi į muitinę su prašymu priimti sprendimą, susijusį su muitų teisės aktų taikymu, ir negavo atitinkamo
         sprendimo per 6 straipsnio 2 dalyje nustatytą laikotarpį, taip pat gali pasinaudoti teise pateikti skundą.

      Skundas privalo būti pateiktas toje valstybėje narėje, kurioje buvo priimtas atitinkamas sprendimas arba pateiktas prašymas
         jį priimti.

      2.      Teise pateikti skundą galima pasinaudoti:
      a)      pradžioje pateikiant skundą muitinės įstaigai, valstybės narės paskirtai vykdyti atitinkamas funkcijas;
      b)      po to vadovaujantis valstybėse narėse galiojančiais teisės aktais pateikiant skundą nepriklausomai institucijai, kuri gali
         būti teisminė institucija arba jai lygiavertė specializuota institucija.

      18      Pagal Muitinės kodekso 245 straipsnį:

      „Apskundimo procedūros taikymo tvarką nustato valstybių narių nuostatos.“
      19      Pagal minėto kodekso 246 straipsnį:

      „Ši antraštinė dalis netaikoma skundams, pateikiamiems prašant pripažinti negaliojančiais arba peržiūrėti sprendimus, kuriuos
         muitinė priėmė vadovaudamasi baudžiamosios teisės aktais.“

      20      1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
         Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau – įgyvendinimo reglamentas), 378 straipsnio 1 ir
         2 dalys nustato:

      „1.       Nepažeidžiant (Muitinės) kodekso 215 straipsnio, tais atvejais, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma
         nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietos, laikoma, kad toks pažeidimas arba nusižengimas padarytas:

      –        valstybėje narėje, kuriai priklauso išvykimo įstaiga,
      arba
      –        valstybėje narėje, kuriai priklauso tranzito įstaiga, veikianti įvažiavimo į Bendriją vietoje, kuriai buvo pateiktas tranzito
         kontrolės lakštas,

      išskyrus atvejus, kai per nustatytą laiką, nurodytą 379 straipsnio 2 dalyje, pateikiami muitinei priimtini įrodymai, pagal
         kuriuos įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo
         vietą.

      2.      Jeigu tokie įrodymai nepateikiami ir todėl laikoma, kad minėtas pažeidimas arba nusižengimas padarytas išvykimo valstybėje
         narėje arba įvažiavimo valstybėje narėje, minėtose 1 dalies antrojoje įtraukoje, muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus,
         susijusius su atitinkamomis prekėmis, išieško ta valstybė narė, vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinių teisės aktų nuostatomis.“

      21      Pagal įgyvendinimo reglamento 379 straipsnį:

      „1.      Jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba
         nusižengimas, išvykimo įstaiga kiek įmanydama greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito
         deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai vykdytojui.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime be kitų duomenų turi būti nurodytas laikas, iki kurio išvykimo įstaigai turi būti
         pateikti muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų
         arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą. Tas laikas – trys mėnesiai nuo 1 dalyje nurodyto pranešimo datos.
         Jeigu minėti įrodymai per tą laikotarpį nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, imasi priemonių išieškoti
         dėl pažeidimo arba nusižengimo mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus. Tais atvejais, kai ta valstybė narė nėra
         ta pati, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, pastaroji valstybė narė nedelsdama informuoja pirmiau minėtą valstybę narę.“

       Ikiteisminė procedūra
      22      1997 m. gruodžio 5 d. atlikdami įprastų nuosavų išteklių patikrinimą Komisijos pareigūnai, be kita ko, Antverpeno muitinės
         įstaigoje nustatė, kad trijose bylose dėl Bendrijos išorės tranzito deklaracijų neįforminimo (atitinkamai 1996 m. birželio
         10 d., 1995 m. gruodžio 20 d. ir 1996 m. sausio 17 d. T1 deklaracijų) priverstinai išieškoti atitinkami nuosavų ištekliai
         apima sumas, kurios, Komisijos nuomone, garantuotos ir neginčijamos, nors, jas nustačius, jos buvo įskaitytos į B sąskaitą,
         o į A sąskaitą – tik jas faktiškai išieškant. Aptariamos muitų sumos sudarė atitinkamai 1800 BEF (44,62 euro), 8292 BEF (205,55 euro)
         ir 4509 BEF (111,78 euro).

      23      1998 m. balandžio 28 d. Komisija Belgijos valdžios institucijoms nusiuntė 1997 m. gruodžio mėn. patikrinimo ataskaitą Nr. 97-0-1
         ir joms nurodė imtis reikalingų priemonių Bendrijos nuostatų dėl įskaitymo į sąskaitą laikymuisi užtikrinti bei savo iniciatyva
         į A sąskaitą įskaityti garantuojamas ir neginčijamas nustatytas mokėtinas sumas, nes per nustatytus terminus buvo konstatuota,
         kad jos neįformintos. Komisija minėtų valdžios institucijų taip pat paprašė patikrinti, ar nuo 1995 m. sausio 1 d. ir kitais
         atvejais dėl pavėluoto įskaitymo į A sąskaitą buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius. Galiausiai Komisija atkreipė šių
         valdžios institucijų dėmesį į Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnio nuostatas, susijusias su delspinigių mokėjimu.

      24      1998 m. spalio 8 d. atsakyme Belgijos valdžios institucijos tvirtino, kad jos laikosi Bendrijos normų ir kad dėl to prašymas
         ištirti visas Belgijos muitinės įstaigas nuo 1995 m. sausio 1 d. nebeturi tikslo.

      25      2000 m. vasario 2 d. laiške Komisija pažymėjo, kad valstybės narės turi veiksmingai išieškoti nuosavus išteklius ir būtent
         sumas, dėl kurių, vykstant išorinio Bendrijos tranzito procedūrai, buvo pateikta garantija (T1 deklaracija, TIR knygelė, ATA
         knygelė ir pan.). Dėl šios aplinkybės tokios sumos galėtų būti įskaitytos į sąskaitą B, tik jeigu jos tinkamai užginčijamos,
         o tam reikia, kad būtų laikomasi šiuo atžvilgiu numatytų terminų bei kad skundas būtų pateiktas raštu. Todėl Komisija pakartojo
         savo prašymą, kad Belgijos valdžios institucijos savo praktiką suderintų su šios srities Bendrijos teisės aktais.

      26      2000 m. gegužės 31 d. laišku minėtos valdžios institucijos dar kartą patvirtino, kad jų pozicija dėl T deklaracijų bei neįformintų
         TIR knygelių vertinimo atitinka Bendrijos teisės aktus.

      27      Komisija iš naujo užginčijo šiuos argumentus ir 2001 m. lapkričio 13 d. Belgijos Karalystei išsiuntė oficialų pranešimą, kuriame
         ji priminė savo kaltinimus bei atmetė šios valstybės narės valdžios institucijų išdėstytus argumentus, joms dar kartą nurodydama
         pateikti visų nuo 1995 m. sausio 1 d. per nustatytus terminus neįformintų išorinio Bendrijos tranzito deklaracijų sąrašą kartu
         su tikslia informacija apie jų apskaitos vedimą. Ji taip pat minėtoms valdžios institucijoms priminė pareigą sumokėti delspinigius
         pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį.

      28      Kadangi atsakydama 2002 m. kovo 12 d. laiške Belgijos Karalystė patvirtino savo poziciją, 2002 m. spalio 28 d. Komisija šiai
         valstybei narei išsiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje ji pastarajai nurodė per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių,
         kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      29      2002 m. gruodžio 19 d. Belgijos valdžios institucijos Komisijos paprašė iki 2003 m. sausio 28 d. pratęsti terminą atsakymui
         į pagrįstą nuomonę pateikti. 2003 m. sausio 30 d. laišku jos pranešė, kad dėl panašaus Teisingumo Teisme nagrinėjamo su Vokietijos
         Federacine Respublika susijusio atvejo (byla C‑105/02), prieš nusprendžiant dėl šios bylos, reikia palaukti Teisingumo Teismo
         sprendimo.

      30      Esant šioms aplinkybėms, Komisija, nusprendė pareikšti šį ieškinį.

      31      2004 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei
         buvo leista įstoti į šią bylą Belgijos Karalystės reikalavimams palaikyti.

       Dėl ieškinio
       Pirminės pastabos
      32      Belgijos vyriausybė pastebi, kad tuo metu, kai atsirado šioje byloje nagrinėjamos Bendrijos teisės į nuosavus išteklius, buvo
         taikomos Reglamento Nr. 1552/89 nuostatos.

      33      Šiuo klausimu Komisija tvirtina, kad Bendrijų teisės į skolą muitinei atsiradimo sąlygos po Reglamentu Nr. 1150/2000 atlikto
         kodifikavimo išliko tokios pačios kaip ir prieš tai.

      34      Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad pagal Bendrijos teismų praktiką įsipareigojimų neįvykdymas nagrinėjant EB 226 straipsniu
         grindžiamą ieškinį turi būti vertinamas vadovaujantis Bendrijos teisės aktais, galiojusiais atitinkamai valstybei narei Komisijos
         nustatyto termino imtis būtinų priemonių, kad būtų tinkamai atsižvelgta į jos pagrįstą nuomonę, pabaigoje (žr., be kita ko,
         1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑61/94, Rink. p. I‑3989, 42 punktą ir 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą).

      35      Nors ieškinio reikalavimai iš principo negali viršyti oficialiame pranešime ir pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodytų
         neįvykdytų įsipareigojimų, Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, numatytų
         vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Bendrijos teisės akto redakcijoje, kurie naujomis nuostatomis buvo palikti galioti.
         Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimais pagal naujas nuostatas, kurios neatitinka pirminės atitinkamo
         akto formuluotės, priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai
         (žr. minėto 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 22 punktą).

      36      Akivaizdu, kad Reglamento Nr. 1150/2000 3 straipsnyje, 6 straipsnio 1 dalyje, 6 straipsnio 3 dalies a ir b punktuose, 9 straipsnio
         1 dalyje, 10 straipsnio 1 dalyje ir 11 straipsnyje įtvirtintos pareigos jau buvo taikomos ir pagal Reglamento Nr. 1552/89
         3 straipsnį, 6 straipsnio 1 dalį, 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktus, 9 straipsnio 1 dalį, 10 straipsnio 1 dalį ir 11 straipsnį
         (dėl minėtų 9 straipsnio 1 dalies ir 11 straipsnio žr. minėto 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 23 punktą).

      37      Kalbant apie Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalį, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bendrijai priklausanti nuosavų
         išteklių suma nustatoma „iš karto, kai“ kompetentingos valdžios institucijos praneša skolininkui apie mokėtiną sumą; šis pranešimas
         turi būti atliekamas, kai tik yra žinomas skolininkas ir kompetentingos administracinės institucijos gali apskaičiuoti mokėtiną
         sumą, laikantis šioje srityje taikomų Bendrijos nuostatų (žr., be kita ko, 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑460/01, Rink. p. I-2613, 85 punktą). Analogiškai Teisingumo Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 1552/1989 2 straipsnis,
         iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 1355/96 ir atkartotas Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnyje, turi būti aiškinamas taip,
         kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai jų muitinės gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančio
         muito sumą ir nustatyti skolininką (2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑392/02, Rink. p. I-9811, 61 punktą).

      38      Šiomis aplinkybėmis, kaip, be kita ko, su tuo sutinka ir Belgijos vyriausybė, iš Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio kylantys
         įsipareigojimai dėl Bendrijų nuosavų išteklių sumos nustatymo jau buvo taikomi pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnį.

      39      Todėl Komisija gali siekti, kad būtų konstatuota, jog Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000
         3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo kaltinimo, kad nustatytos mokėtinos sumos į A sąskaitą buvo įskaitytos pavėluotai
      –       Šalių argumentai
      40      Komisija tvirtina, kad pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punktą nustatytos, bet nesurinktos mokėtinos
         sumos, dėl kurių nebuvo pateikta jokia garantija, gali būti įskaitytos į B sąskaitą. Tas pats taikoma ir nustatytoms, tačiau
         nesurinktoms mokėtinoms sumoms, už kurias buvo pateikta garantija, jeigu per jame numatytą terminą jos buvo raštu užginčytos.
         Nustatytos mokėtinos, garantuotos ir neginčijamos sumos turi būti įskaitytos į A sąskaitą, ir tai turi būti padaryta per nustatytus
         terminus, nelaukiant jų faktinio išieškojimo.

      41      Be to, pagal nusistovėjusią Bendrijos teismo praktiką (1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prie Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I-2461, 38 punktas), pareiga sumas įskaityti į A sąskaitą nesusijusi su valstybių narių vykdomu mokėtinų
         sumų surinkimu. Priešingai tam, ką teigia ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, ši pareiga egzistuoja, kai mokėtina suma yra
         nustatyta, garantuota ir neginčijama, net jeigu nagrinėjamos lėšos nebuvo surinktos.

      42      Kad Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte bei 10 straipsnyje numatytas privalomas nuosavų išteklių įskaitymo
         į sąskaitą bei pervedimo terminas netaptų visiškai neveiksmingas, valstybės narės, įskaitydamos į sąskaitas bei pervesdamos
         nagrinėjamas sumas, privalo laikytis minėto termino, neatsižvelgdamos į tai, ar egzistuoja nacionalinė taisyklė, pagal kurią
         skolininkas gali užginčyti skolą muitinei net ir pasibaigus minėtam terminui. Ši pareiga netrukdo pasibaigus šiam terminui
         skolininkui pateikti skundo, kurį išsprendus ši skola galėtų būti panaikinta arba pakeista (Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio
         4 dalis ir 8 straipsnis).

      43      Komisijos teigimu, terminas „užginčijimas“ pirmiausia nurodo Muitinės kodekso 243 ir 245 straipsniuose numatytą apskundimo
         procedūrą ir tik po to nacionalinės teisės aktus, kurie turi atitikti Bendrijos teisės aktus. Jeigu šie nacionalinės teisės
         aktai apskundimo muitų srityje išsamiai nereglamentuoja, bet kuriuo atveju, kaip numato Muitinės kodekso 243 straipsnis, dėl
         mokėtinų sumų turi būti „pateiktas“ skundas, kuris reikštų, priešingai nei teigia ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, tiesioginį
         ir aiškų skolininko prieštaravimą dėl skolos nustatymo, t. y. užginčijimą raštu. Šiuo atžvilgiu nepakaktų vien to, kad skola
         nebuvo sumokėta. Taip būtų užtikrintas formų atitikimas, nes skola nustatoma taip pat raštu, ir galimybė pateikti nesutikimo
         su nustatyta skola įrodymą, taip pat reikalavimas greitai ir vienodai pervesti nuosavus išteklius (žr., be kita ko, 2002 m.
         lapkričio 14 d. Sprendimo SPKR, C-112/01, Rink. p. I-10655, 34 ir tolesnius punktus).

      44      Be to, garantuojančiosios institucijos atsisakymas padengti skolininko skolą muitinei iš principo reiškia, kad ji ginčija
         ne garantuojamos skolos pagrįstumą, o pareigą apmokėti šią skolą, kai pradedamas priverstinis jos išieškojimas. Netgi darant
         prielaidą, kad garanto ginčijimas yra laikomas užginčijimu Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme,
         bet kuriuo atveju tai neturi įtakos šioje nuostatoje numatytai pareigai įskaityti, nes Belgijos valdžios institucijos pačios
         pripažino, kad šiuo atveju atsakingas garantas užginčijo pasibaigus privalomam ir nuosavų išteklių įskaitymui esminiam terminui.

      45      Reikia pridurti, kad Belgijos Karalystė nei teigė, nei pateikė įrodymų, kad garantas užginčijo nagrinėjamas mokėtinas sumas.

      46      Belgijos valdžios institucijos taip pat negali remtis tuo, kad bendras garantijos pobūdis joms trukdo sužinoti, ar ji iš tikrųjų
         apima deklaraciją T1, nes Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punktas nenumato jokių skirtumų atsižvelgiant į
         garantijos tipą. Garanto atsakomybė yra tik papildomas veiksnys. Valstybės narės gali pačios nustatyti, kokio tipo garantijų
         jos reikalauja; vienintelė sąlyga – ši garantija turi būti veiksminga ir pakankama, nes kitu atveju valstybės narės turės
         atsakyti už pasekmes. Priešingas aiškinimas, kuriam pritaria Jungtinė Karalystė, niekaip negali būti pagrįstas pagal Reglamento
         Nr. 1150/2000 6 straipsnį.

      47      Iš Muitinės kodekso 195 straipsnio aiškiai matyti, kad muitinė turi teisę atsisakyti priimti garantiją, jeigu ji neįsitikinusi,
         kad tokia garantija užtikrina, jog skola muitinei bus sumokėta. Kalbant apie bendrą garantiją, to paties kodekso 192 straipsnio
         1 dalies paskutinė pastraipa numato, kad nustatomas toks šios garantijos dydis, kad jo visuomet pakaktų atitinkamų skolų muitinei
         sumokėjimui užtikrinti. Šios nuostatos aiškiai rodo, kad tai, jog garantija neadekvati skolai muitinei, neturi įtakos pareigos
         užtikrinti, kad garantija užtikrintų minėtą skolą, buvimui. Belgijos valdžios institucijų teiginys, kad į A sąskaitą įskaitoma
         suma negali viršyti garantijos vertės, niekaip negali būti pagrįstas pagal Reglamentą Nr. 1150/2000 ir todėl jis negali būti
         pripažintas pagrįstas.

      48      Belgijos vyriausybė pastebi, kad neįforminus arba apgaulingai įforminus deklaraciją T1, Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnis
         numato keturias sąlygas, kurias reikia įvykdyti nustatant Bendrijoms priklausančią skolos muitinei sumą, t. y. muitinė turi
         būti nustačiusi neįforminimą, galėjusi apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti sumą, nustatyti skolininką ir jį informuoti
         apie skolą muitinei.

      49      Minėta vyriausybė taip pat primena, kad kai deklaracija yra neįforminta ir per tris mėnesius nuo pranešimo apie neįforminimą,
         kuris turi būti įvykdytas per vienuolika mėnesių nuo deklaracijos įregistravimo, vykdytojas nepateikia tranzito teisėtumo
         arba pažeidimo ar nusižengimo padarymo vietos įrodymo, išvykimo valstybė narė, remdamasi įgyvendinimo reglamento 378 ir 379 straipsniais,
         turi išieškoti mokėtinas sumas.

      50      Po jų nustatymo mokėtinos sumos turėtų būti įskaitytos į nuosavų išteklių sąskaitą (tai būtų toks pats įskaitymas, kaip ir
         numatytasis Muitinės kodekso 217 ir 220 straipsniuose), kurią atidaro kiekviena valstybė narė pagal Reglamento Nr. 1552/89
         6 straipsnio 1 ir 2 dalis. Kai dar neišieškotos sumos yra užtikrintos garantija, jos įtraukiamos į A sąskaitą, tačiau įskaitymas
         neturi viršyti garantijos vertės. Kai nustatytos ir garantijomis užtikrintos mokėtinos sumos užginčijamos ir dėl kilusių ginčų
         gali būti pakeistos, garantija užtikrinta suma gali būti įtraukta į B sąskaitą.

      51      Kai nustatymas atliktas, nuosavi ištekliai turi būti pervesti Komisijai (Reglamento Nr. 1552/89 10 straipsnis), išskyrus atvejus,
         kai tam sutrukdo nenugalima jėga (force majeure) arba neįmanoma išieškoti dėl priežasčių, kurių negalima priskirti valstybei narei (to paties reglamento 17 straipsnis).
         Už bet kokį vėlavimą mokami delspinigiai (šio reglamento 11 straipsnis).

      52      Belgijos vyriausybės teigimu, iš Reglamento Nr. 1552/89 10 ir 17 straipsnių matyti, kad B sąskaita buvo sukurta siekiant sudaryti
         valstybėms narėms galimybes pervesti sumas, kai tik jos išieškomos; ja siekiama išvengti, kad sumas, kurių negalima išieškoti
         per Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą, turėtų padengti pati valstybė narė.

      53      Be to, Belgijos vyriausybė teigia, kad Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalies b punkte numatytas mokėtinų sumų užginčijimo
         atvejis reiškia, kad skolininkas žinojo apie nustatytas mokėtinas sumas (t. y. po pranešimo apie jas, konkrečiai tariant –
         po jų įskaitymo), todėl, užginčijant dar neišieškotas mokėtinas sumas, valstybės narės visuomet turi turėti galimybę mokėtinas
         sumas įskaityti į B sąskaitą, nes jos tuo metu negali žinoti, ar vėliau šias sumas skolininkas užginčys.

      54      Belgijos vyriausybė mano, kad Reglamentas Nr. 1552/89 neįtvirtina jokio ryšio tarp Muitinės kodekso 243 ir 245 straipsniuose
         numatytos apskundimo procedūros ir šio reglamento 6 straipsnio 2 dalies b punkte numatytos „užginčijimo“ sąvokos ir nėra numatyta,
         kokia forma šie skundai turi būti pateiki. Be to, Bendrijos teisės aktai nenumato jokios nuostatos dėl to, kokiu būdu ir per
         kokį terminą skola turi būti užginčyta. Todėl šiuo klausimu reikia remtis valstybėje narėje galiojančiais nacionalinės teisės
         aktais arba susiklosčiusia administracine praktika.

      55      Per 1997 m., per kuriuos, Komisijos teigimu, turėjo būti formaliai užginčyta, Belgijoje nebuvo numatyta jokia administracinė
         procedūra, leidžianti skolininkams apskųsti, o be to, už Bendrijos išorės tranzito dokumentų neįforminimą arba apgaulingą
         įforminimą buvo baudžiama kaip už baudžiamąjį nusižengimą. Belgijos vyriausybės teigimu, vis dėlto tai netrukdė skolininkui
         neformaliai užginčyti (netaikant jokių sąlygų dėl formos ar terminų). Šiuo atžvilgiu administracija, remdamasi prezumpcijomis
         ir savo ilga praktika Bendrijos tranzito tvarkos pažeidimų srityje, tai, kad vykdytojas nevykdo prašymo sumokėti, supranta
         kaip mokėtinų sumų ginčijimą.

      56      Be to, minėta vyriausybė teigia, kad daugeliu atvejų garantija yra bendra ir pateikiama kelioms deklaracijoms užtikrinti.
         Nors, patvirtindama deklaraciją T1, išvykimo muitinės įstaiga, vadovaudamasi sertifikatu arba minėta deklaracija, gali patikrinti
         garantijos teisėtumą, ji negali patikrinti, ar bendra garantija jau buvo naudojama kitose įstaigose kitoms deklaracijoms T1
         užtikrinti, ar bendra garantija dar nėra visiškai išnaudota arba ar dokumentas nėra padirbtas. Todėl, pasibaigus įgyvendinimo
         reglamento 379 straipsnio 2 dalyje numatytam terminui, išvykimo įstaiga nebuvo tikra dėl šios garantijos veiksmingumo, todėl
         tai pateisina nagrinėjamų sumų įskaitymą į sąskaitą B. Reikia pridurti tai, kad garantas taip pat turi teisę ginčyti muitinės
         sprendimą, nes pastarasis jam sukelia nepalankių pasekmių. Todėl Komisija neįrodė, kad nagrinėjamu atveju, kuris yra šio proceso
         dalykas, Belgijos Karalystė pažeidė Bendrijos teisės aktus.

      57      Jungtinė Karalystė iš esmės tvirtina, kad jeigu mokėtina suma yra visiškai užtikrinama vienkartine garantija (numatyta Įgyvendinimo
         reglamento 37 straipsnyje), t. y. atvejis, kai valstybė narė gali būti užtikrinta, kad ši garantija yra veiksminga ir pakanka,
         ir gali laisvai nustatyti jos reikalaujamos garantijos tipą, ši valstybė, pasibaigus atitinkamam terminui pagal reglamento
         Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punktą, šią sumą turi įskaityti į sąskaitą A, nebent prieš pasibaigiant minėtam terminui
         pagal nacionalinę teisę vykdytojas, garantas arba bet kuris kitas asmuo ją užginčija ir dėl to gali pakisti nagrinėjamos mokėtinos
         sumos. Jeigu visa mokėtina suma ar jos dalis negarantuojama ir muitinė teisingai naudojasi savo pagal Bendrijos teisę nustatytais
         įgaliojimais atleisti nuo garantijos arba sumažinti jos dydį pagal įgyvendinimo reglamento 361 straipsnį, taikant teisės aktus
         reikia laikyti, kad skola negarantuojama ir kad ji turi būti įskaityta į B sąskaitą. Kai garantuojama tik dalis mokėtinos
         sumos, valstybė narė turi turėti galimybę į A sąskaitą įskaityti tik faktiškai garantuojamą dalį. O kai mokėtina suma yra
         užtikrinama bendrąja garantija, vis dėlto reikia laikyti, kad taip nėra tol, kol muitinė nustato, kad užtikrinama pakankamai
         ir mokėtina suma iš tikrųjų yra užtikrinta veiksminga ir pakankama garantija.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      58      Reikia pažymėti, kad šioje byloje neginčijamas nei skolos muitinei buvimas, nei nagrinėjamų mokėtinų sumų suma, t. y. atitinkamai
         44,62 euro, 205,55 euro ir 111,78 euro. Tačiau Belgijos vyriausybė ginčija Komisijos kaltinimą, kad ji nagrinėjamas sumas
         į A sąskaitą įskaitė pavėluotai, t. y. tik jas faktiškai išieškojus 1997 m. pabaigoje.

      59      Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 1 dalis nustato, kad kiekviena valstybė narė Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje
         įstaigoje turi atidaryti minėtų išteklių sąskaitas. Taikant to paties straipsnio 3 dalies a ir b punktus, valstybės narės
         privalo pagal to paties reglamento „2 straipsnį nustatytas mokėtinas sumas“ ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos
         antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos įskaityti šias sumas į A sąskaitą
         arba, kai yra įvykdytos tam tikros sąlygos, – į B sąskaitą.

      60      Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 ir 2 dalis Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių suma nustatoma „iš karto,
         kai“ įvykdomos muitinės teisės aktuose nustatytos minėtų sumų „įskaitymo į sąskaitas“ ir skolininko „informavimo“ sąlygos.
         1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.

      61      Dėl mokėtinų sumų „įskaitymo į sąskaitas“ ir skolininko „informavimo“ Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnis daro nuorodą į
         muitinės teisės aktus, t. y. šiuo atveju į Muitinės kodeksą ir įgyvendinimo reglamentą.

      62      Kaip Teisingumo Teismas nurodė minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 59 punkte, iš muitinės kodekso 217, 218 ir 221 straipsnių matyti, kad minėtos sąlygos yra įvykdytos, jei muitinė turi būtiną
         informaciją ir todėl gali apskaičiuoti skolos muitinei sumą bei nustatyti skolininką (žr. šiuo klausimu 2005 m. balandžio
         14 d. minėto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 71 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 80 punktą). Valstybės narės negali nenustatyti skolų, net jei jos jas ginčija, nes priešingu atveju pripažintina, kad Bendrijos
         finansinė pusiausvyra būtų sutrikdyta dėl valstybės narės elgesio (minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 60 punktas).

      63      Todėl valstybės narės privalo nustatyti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą iš karto, kai muitinė gali apskaičiuoti
         skolą muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką (minėto sprendimo Komisija prieš Daniją 61 punktas) ir todėl įskaityti šią sumą į sąskaitas pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnį.

      64      Šiuo atveju Belgijos valdžios institucijos kaltinamos ne dėl to, kad pavėluotai įskaitė nagrinėjamas nuosavų išteklių sumas
         ar kad, nustačiusios mokėtinas sumas, neįskaitė jų iš karto, o dėl to, kad nustatytas sumas, apie kurias buvo pranešta pagrindiniam
         skolininkui pagal Muitinės kodekso ir įgyvendinimo reglamento nuostatas, įskaitė į B sąskaitą, o ne į A sąskaitą per Reglamento
         Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte nustatytą terminą.

      65      Dėl nuosavų išteklių įskaitymo į sąskaitas Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a ir b punktai nustato, kad valstybės
         narės privalo įskaityti į A sąskaitą pagal to paties reglamento 2 straipsnį nustatytas mokėtinas sumas ne vėliau kaip pirmąją
         darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos,
         nepažeidžiant galimybės įskaityti į B sąskaitą per tą patį terminą nustatytas sumas, kurios „dar nebuvo išieškotos“ ir dėl
         kurių „nebuvo pateikta jokia garantija“, bei nustatytas mokėtinas sumas, „už kurias buvo pateikta garantija, (kurios) buvo
         užginčytos ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos“.

      66      Reglamento Nr. 1150/2000 9 straipsnio 1 dalis nustato, kad pervesdama nuosavus išteklius 10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena
         valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į Komisijos vardu atidarytą sąskaitą. Pagal pastarosios nuostatos 1 dalį išskaičius
         surinkimo išlaidas, nuosavi ištekliai įskaitomi į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo
         mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos, išskyrus
         pagal šio reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punktą į B sąskaitą įskaitytas sumas, kurios turi būti įskaitytos ne vėliau kaip
         pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo išieškotos priklausančios mokėti
         sumos, dienos.

      67      Belgijos vyriausybė pirmiausia tvirtina, kad šioje byloje nagrinėjamos mokėtinos sumos buvo „užginčytos“ Reglamento Nr. 1150/2000
         6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme, todėl jos teisėtai galėjo būti įskaitomos į B sąskaitą, kol jos bus faktiškai išieškotos.
         Siekiant įrodyti, kad buvo užginčyta šios nuostatos prasme, pakanka vien atsisakymo mokėti, net ir nesant formalaus skundo.

      68      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad vien tai, jog nebuvo sumokėtos nagrinėjamos sumos, negali būti prilyginta mokėtinų sumų
         užginčijimui pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punktą. Muitų kodekso 243 straipsnio 1 dalies trečioji
         pastraipa aiškiai nurodo: bet kuris asmuo turi teisę apskųsti muitinės priimtus sprendimus, susijusius su muitų teisės aktų
         taikymu, kurie su juo susiję tiesiogiai ir individualiai; šis skundas turi būti „pateiktas“ toje valstybėje narėje, kurioje
         buvo priimtas atitinkamas sprendimas arba pateiktas prašymas jį priimti. Tos paties straipsnio 2 dalis nurodo, kad teise pateikti
         skundą galima pasinaudoti iš pradžių pateikiant skundą „muitinės įstaigai“, po to – „nepriklausomai institucijai“. Taip minėtame
         243 straipsnyje išdėstytas formalaus skundo reikalavimas nustatytas dėl teisinio saugumo priežasčių ir leidžia užtikrinti
         rūpestingą bei vienodą nuostatų muitinės srityje taikymą, siekiant greitai ir veiksmingai pervesti nuosavus Bendrijų išteklius
         (žr., be kita ko, minėto 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 60 punktą).

      69      Šiomis aplinkybėmis ir nesant įrodymų, kad pagrindinis skolininkas per Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkte
         numatytą terminą užginčijo nustatytas sumas, darytina išvada, kad Belgijos vyriausybė neįrodė, jog pagrindinio skolininko
         elgesys galėjo pateisinti minėtų sumų įskaitymą į B sąskaitą.

      70      Kalbant apie argumentus, kad užginčyti Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme gali ir garantas, pakanka
         pastebėti, kad šiuo atveju minėta vyriausybė nei įrodė, nei teigė, kad garantas nagrinėjamas mokėtinas sumas ginčijo dar nesibaigus
         šioje nuostatoje nustatytam terminui ir kad, kilus ginčams, nagrinėjamos sumos galėjo būti pakeistos.

      71      Belgijos vyriausybė toliau teigia, kad nagrinėjamos neišieškotos sumos teisėtai galėjo būti įskaitytos į B sąskaitą, nes,
         pasibaigus numatytam nagrinėjamų sumų įskaitymo į sąskaitas terminui, faktiškai jos nebuvo užtikrintos garantijomis minėto
         6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme.

      72      Šiuo klausimu pakanka pažymėti, jog ši vyriausybė, pripažindama, kad nagrinėjamos sumos užtikrintos garantija, bet kuriuo
         atveju neįrodo, jog šios garantijos nepakako minėtų sumų mokėjimui pasibaigus nurodytam terminui užtikrinti.

      73      Dėl to, kad mokėtinos sumos buvo klaidingai įskaitytos į B sąskaitą, buvo vėluojama atitinkamus nuosavus išteklius įskaityti
         į Komisijos sąskaitą, o tai, remiantis Reglamento Nr. 1150/2000 9 ir 10 straipsniais, turi būti padaryta per tą patį laiką,
         kaip ir minėtas sumas įskaitant į A sąskaitą pagal to paties reglamento 6 straipsnio 3 dalies a punktą.

      74      Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnį už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į to paties reglamento 9 straipsnio 1 dalyje
         nurodytą sąskaitą atitinkama valstybė narė moka delspinigius, taikomus už visą vėlavimo laikotarpį. Šiuos  delspinigius reikia
         mokėti, kad ir kokios būtų šių išteklių pervedimo į Komisijos sąskaitą vėlavimo priežastys (žr., be kita ko, minėto 2005 m.
         balandžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją 91 punktą).

      75      Todėl nustatytų nuosavų išteklių pavėluotas įskaitymas į Komisijos sąskaitą suteikia teisę skaičiuoti delspinigius pagal Reglamento
         Nr. 1150/2000 11 straipsnį, kurių nepervedimą Belgijos Karalystė pripažįsta.

      76      Todėl Komisijos pirmasis kaltinimas dėl Reglamento Nr. 1150/2000 6, 9, 10 ir 11 straipsnių pažeidimo yra pagrįstas.

       Dėl antro kaltinimo, kad buvo atsisakyta Komisijai pateikti informaciją
      –       Šalių argumentai
      77      Kalbant apie kaltinimą, kad Belgijos valdžios institucijos atsisakė Komisijai pateikti nuo 1995 m. neįformintų Bendrijos tranzito
         deklaracijų bei deklaracijų, susijusių su kitomis operacijomis, kurių atžvilgiu įskaitymas į minėtos institucijos sąskaitą
         buvo pavėluotas, sąrašą, Komisija tvirtina, kad šios institucijos buvo tiksliai informuotos apie tai, jog ji analizavo, ar,
         išskyrus keletą atskirų atvejų, reikalingas pataisymas, todėl jos turėjo išsaugoti ne tik per patikrinimą tikrintus dokumentus,
         bet taip pat visus dokumentus, kurių atžvilgiu buvo vedama tapati apskaita ilgiau nei trejus kalendorinius metus, skaičiuojant
         nuo metų, su kuriais pagrindžiantys dokumentai susiję, pabaigos. Sunaikinusios šiuos dokumentus, minėtos institucijos pažeidė
         Reglamento Nr. 1550/200 3 straipsnį. Be to, Belgijos Karalystei taikoma iš EB 10 straipsnio kylanti bendradarbiavimo pareiga,
         todėl ji privalėjo Komisijai pateikti informaciją (žr. 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-10/00, Rink. p. I‑2357, 88 ir 89 punktus). Faktinių aplinkybių eiga aiškiai rodo, kad Belgijos Karalystės vyriausybė,
         priešingai nei ji teigia, negalėjo preziumuoti, jog Komisijai pakako per ikiteisminę procedūrą jai pateiktų atsakymų.

      78      Belgijos vyriausybė pastebi, kad valstybių narių su nuosavų išteklių patikrinimu susijusios pareigos oficialiai ir konkrečiai
         atkartotos Reglamento Nr. 1552/89 18 straipsnyje.

      79      Belgijos vyriausybė tvirtina, kad ji teisėtai galėjo manyti, jog ji teisingai taikė Bendrijos teisės aktus.

      80      Minėtos vyriausybės teigimu, Komisijos reikalavimas patikrinti visas Belgijos muitinės įstaigoje patvirtintas Bendrijos išorės
         tranzito deklaracijas, kurios keturioliktą mėnesį po jų patvirtinimo nebuvo įformintos, t. y. maždaug 10 000 deklaracijų per
         metus, bei pateikti daugiau nei trejų metų apskaitos duomenis, nurodyto atvejo atžvilgiu nebuvo pakankamai tikslus ir buvo
         neproporcingas patikrinimą atlikusių Komisijos pareigūnų nustatytiems faktams (trys neįformintos T1 deklaracijos susijusios
         atitinkamai su 44,62, 205,55 ir 111,78 euro sumomis). Be to, buvo visiškai neįmanoma susipažinti su 30 000 bylų, atsižvelgiant,
         visų pirma, į turimas priemones ir darbuotojus ir, antra, į tai, kad archyvai nebuvo išsaugoti (t. y. ilgiau nei privalomą
         trejų metų terminą). Belgijos vyriausybei buvo neįmanoma įprastomis sąlygomis ir nesutrikdant savo tarnybų bei darbo tvarkos
         gauti dokumentus arba atlikti prašomą patikrinimą (pagal analogiją žr. 2002 m. kovo 7 d. minėto sprendimo Komisija prieš Italiją 91 punktą).

      81      Vien už 1995–1997 metus saugotini dokumentai būtų apėmę maždaug 12 milijonų deklaracijų su jas pagrindžiančiais dokumentais,
         neįskaičiuojant einamųjų metų deklaracijų. Laikymo ir saugojimo priemonės, kurias prireiktų panaudoti, sudarytų didelę materialinę
         ir finansinę naštą. Materialiai ir finansiškai būtų neįmanoma šių dokumentų saugojimo pratęsti dar keleriais metais.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      82      Remiantis EB 10 straipsniu, valstybės narės turi gera valia bendradarbiauti pagal EB 226 straipsnį Komisijai vykdant bet kokius
         tyrimus ir perduoti jai šiam tikslui visą reikalaujamą informaciją (žr. 1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 192/84, Rink., p. 3967, 19 punktą ir 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C-478/01, Rink., p. I-2351, 24 punktą).

      83      Dėl valstybių narių pareigos sąžiningai bendradarbiaujant su Komisija imtis priemonių, leidžiančių užtikrinti Bendrijos nuostatų
         dėl galimų nuosavų išteklių nustatymo taikymą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš šios pareigos, kurios taikymą patikrinimams
         detalizuoja Reglamento Nr. 1552/89 18 straipsnis, išplaukia, kad jeigu Komisija stipriai priklauso nuo atitinkamos valstybės
         narės pateikiamos informacijos, įprastomis sąlygomis pastaroji privalo Komisijai pateikti pagrindžiančius ir kitus reikalingus
         dokumentus, kad ši galėtų patikrinti, ar, o prireikus, ir kiek nagrinėjamos sumos susijusios su Bendrijų nuosavais ištekliais
         (minėto 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 89–91 punktai).

      84      1997 m. gruodžio mėn. Komisijos pareigūnams atlikus patikrinimus, per kuriuos jie nustatė tam tikrus atvejus, kai su T1 dokumentu
         užtikrintomis operacijomis susijusios galutinai nustatytos mokėtinos sumos buvo įskaitytos į B sąskaitą, nors, Komisijos teigimu,
         jos turėjo būti įtrauktos į A sąskaitą, minėta institucija keletą kartų nuo 1998 m. balandžio mėn. Belgijos valdžios institucijų
         prašė patikrinti, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į A sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti
         nuosavus išteklius, ir prireikus jai pranešti apie tokius atvejus, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal Reglamento Nr. 1150/2000
         11 straipsnį mokėtinus delspinigius dėl to, kad nuosavi ištekliai buvo pervesti pavėluotai.

      85      Nepatenkinusi šio prašymo, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.

      86      Iš tikrųjų, kaip buvo minėta šio sprendimo 84 punkte, Komisijos prašymas buvo grindžiamas tuo, kad, 1997 m. gruodžio mėn.
         Komisijai atlikus patikrinimą, buvo nustatytas keletas atvejų, kai, šios institucijos teigimu, buvo pažeistas Reglamentas
         Nr. 1552/89. Todėl Komisija visiškai turėjo teisę prašyti Belgijos Karalystės pateikti jai informaciją apie panašius atvejus
         nuo 1995 m. sausio 1 d., nes, pagal šio reglamento 3 straipsnio pirmąją pastraipą, valstybės narės turi imtis visų tinkamų
         priemonių, kad užtikrintų nuosavų išteklių nustatymo ir pateikimo pagrindžiančių dokumentų saugojimą bent jau trejus kalendorinius
         metus, skaičiuojant nuo metų, už kuriuos tie dokumentai pateikiami, pabaigos.

      87      Į muitinės administracijos tenkančių užduočių apimtį ir sudėtingumą negali būti atsižvelgta dėl to, kad Belgijos valdžios
         institucijos grindžia savo poziciją kaip išplaukiančią iš Bendrijos teisės aktų aiškinimo, kuriam Teisingumo Teismas nepritarė
         (žr. šio sprendimo 67 ir 68 punktus).

      88      Sunaikindama su minėtu laikotarpiu susijusius archyvus, įskaitant ir tuos, kurie susiję su šiame procese nagrinėjamomis trimis
         bylomis, Belgijos vyriausybė nesilaikė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000 3 straipsnį, kuris trečiojoje pastraipoje
         numato, kad jeigu nacionalinei administracinei institucijai, vienai ar kartu su Komisija, patikrinus su nuosavų išteklių nustatymu
         susijusius pagrindžiančius dokumentus, paaiškėja, jog reikia daryti jo pataisą, minėtieji dokumentai saugomi ilgiau nei minėto straipsnio
         pirmoje pastraipoje nustatytas terminas, kurio reikia tokiai pataisai padaryti ir patikrinti.

      89      Šiomis aplinkybėmis antras kaltinimas dėl EB 10 straipsnio ir Reglamento Nr. 1150/2000 3 straipsnio pažeidimo taip pat pagrįstas.

      90      Remiantis išdėstytais argumentai, darytina išvada, kad:

      –        į 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl
         Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1) 6 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą sąskaitą per nustatytus terminus
         neįskaičiusi nustatytų mokėtinų sumų,

      –        nepatikrinusi, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte
         numatytą sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius; sunaikinusi su šiuo laikotarpiu susijusius
         archyvus bei apie šiuos vėlavimus nepranešusi Komisijai, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal minėto reglamento 11 straipsnį mokėtinus
         delspinigius dėl to, kad pavėluotai buvo pervesti nuosavi ištekliai,

      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
         Reglamentą Nr. 1552/89, kurio tikslas yra tas pats, 3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius bei EB 10 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      91      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Belgijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi
         jas padengti. Remiantis to paties straipsnio 4 dalimi, Jungtinė Karalystė pati padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Į 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl
            Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 6 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą sąskaitą per nustatytus terminus neįskaičiusi
            nustatytų mokėtinų sumų,
      nepatikrinusi, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte
            numatytą sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius; sunaikinusi su šiuo laikotarpiu susijusius
            archyvus bei apie šiuos vėlavimus nepranešusi Komisijai, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal minėto reglamento 11 straipsnį mokėtinus
            delspinigius dėl to, kad pavėluotai buvo pervesti nuosavi ištekliai,
      Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
            1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentą (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinantį Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų
            nuosavų išteklių sistemos, kurio tikslas yra tas pats, 3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius bei EB 10 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


2000 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) prieš Europos Sąjungos Tarybą ir Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas. # Byla C-46/98 P.


1990 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # A. Foster ir kt. prieš British Gas plc. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: House of Lords - Jungtinė Karalystė. # Socialinė politika. # Byla C-188/89.


2012 m. vasario 29 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # AM prieš Europos Parlamentą. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Socialinė apsauga. # Byla F-100/10.


1996 m. gegužės 8 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Adia Interim SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla T-19/95.


title: 1974 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Jean Reyners prieš Belgijos valstybę. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'Etat - Belgija. # Byla 2-74.

text:
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1974 m. birželio 21 d.(*)„Įsisteigimo teisė“Byloje 2/74,dėl Belgijos Conseil d'Etat
 pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto
prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl EEB sutarties 52 ir
55 straipsnių išaiškinimo, atsižvelgiant į 1970 m. rugpjūčio
24 d. Karališkąjį sprendimą, nustatantį Teismų kodekso
428 straipsnyje dėl pripažinimo advokatu ir vertimosi advokato
veikla numatytos pilietybės sąlygos išimtį, šio teismo nagrinėjamoje
byloje tarp Jean Reyners, teisės mokslų daktaro, įmonių administratoriaus, gyvenančio Woluwe-Saint-Lambert (Briuselis)irBelgijos valstybės, atstovaujamos Teisingumo ministro,dalyvaujant l'Ordre national des avocats de Belgique, įstojusiai į bylą šaliai,TEISINGUMO TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas R. Lecourt, kolegijų pirmininkai
A. M. Donner ir M. Sørensen, teisėjai R. Monaco,
J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore (pranešėjas),
H. Kutscher, C. Ó Dálaigh ir
A. J. Mackenzie Stuart,generalinis advokatas H. Mayras,kancleris A. Van Houtte,priima šįSprendimą1        1973 m.
 gruodžio 21 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo
 1974 m. sausio 9 d., Belgijos Conseil d'Etat pagal
EEB sutarties 177 straipsnį pateikė du klausimus dėl
EEB sutarties 52 ir 55 straipsnių dėl įsisteigimo teisės
išaiškinimo vertimosi advokato veikla atžvilgiu.2        Šie
 klausimai buvo iškelti nagrinėjant ieškinį, kurį pareiškė Nyderlandų
pilietis, turintis teisės mokslų diplomą, suteikiantį teisę Belgijoje
verstis advokato veikla, tačiau negalintis ja verstis dėl savo
pilietybės pagal 1970 m. rugpjūčio 24 d. Karališkąjį sprendimą
 dėl pripažinimo advokatu ir vertimosi advokato veikla (Moniteur belge,
1970 m., p. 9060).  Dėl EEB sutarties 52 straipsnio išaiškinimo3        Conseil d'Etat
 klausia, ar pasibaigus pereinamajam laikotarpiui EEB sutarties
52 straipsnis yra „tiesiogiai taikoma nuostata“, nepaisant to, kad
nepriimtos direktyvos, numatytos Sutarties 54 straipsnio
2 dalyje ir 57 straipsnio 1 dalyje.4        Belgijos
 ir Airijos vyriausybės dėl labai panašių motyvų pareiškė, kad toks
poveikis 52 straipsniui negali būti pripažintas.5        Atsižvelgiant
 į skyriaus „Įsisteigimo teisė“, į kurį aiškiai daroma nuoroda žodžiais
„toliau išdėstytomis nuostatomis“, kontekstą, šis straipsnis dėl dalyko
sudėtingumo tik išreiškia paprastą principą, kurio įgyvendinimas būtinai
 priklauso nuo papildomų – tiek Bendrijos, tiek ir nacionalinių –
nuostatų, numatytų 54 ir 57 straipsniuose, visumos.6        Sutartyje
 pasirinkta šių įgyvendinimo aktų forma – „bendroji programa“, kuri savo
 ruožtu įgyvendinama priimant keletą direktyvų, – patvirtina tai, jog
52 straipsnis neveikia tiesiogiai.7        Teisėjas
 neturėtų imtis vykdyti savo nuožiūra įgaliojimų, priskirtų Bendrijos ir
 valstybių narių įstatymų leidybos institucijoms.8        Šiuos
 argumentus iš esmės parėmė Didžiosios Britanijos bei Liuksemburgo
vyriausybės ir Belgijos l'Ordre national des avocats – įstojusi į pagrindinę bylą šalis.9        Ieškovas
 pagrindinėje byloje pastebi, jog jo atveju ginčijama tik diskriminacija
 dėl pilietybės, nes jam taikomos tos pripažinimo advokatu sąlygos,
kurios netaikomos Belgijos piliečiams.10      Šiuo
 požiūriu 52 straipsnis, jo manymu, yra aiški ir išsami nuostata,
galinti veikti tiesiogiai.11      Vokietijos
 vyriausybė, iš esmės palaikoma Nyderlandų vyriausybės, primindama
1966 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo priimtą sprendimą
byloje 57/65, Lütticke (1966 m. rinkinys, p. 293),
mano, kad nuostatos, nustatančios valstybėms narėms pareigą, kurią jos
privalo įvykdyti per nustatytą laikotarpį, tampa tiesiogiai taikomomis,
jeigu pasibaigus šiam laikotarpiui pareiga nebuvo įvykdyta.12      Taigi
 pasibaigus pereinamajam laikotarpiui valstybės narės neturėtų galimybės
 ir toliau taikyti įsisteigimo laisvės apribojimų, nes nuo to laiko
52 straipsnis tampa išsami ir teisiškai nepriekaištinga nuostata. 13      Šiomis
 sąlygomis „bendroji programa“ ir 54 straipsnyje numatytos
direktyvos yra svarbios tik pereinamuoju laikotarpiu, nes įsisteigimo
laisvė visiškai įgyvendinama laikotarpio pabaigoje.14      Komisija,
 nors ir turėdama abejonių dėl aiškinamos nuostatos tiesioginio veikimo –
 tiek dėl Sutartyje padarytos nuorodos į „bendrąją programą“ ir taikymo
direktyvas, tiek ir dėl kai kurių jau priimtų liberalizavimo direktyvų,
kurios ne visais aspektais atitinka nepriekaištingą vienodą požiūrį,
turinio – vis dėlto mano, kad 52 straipsnis veikia bent jau iš
dalies tiesiogiai, tiek, kiek jis draudžia diskriminaciją dėl
pilietybės.15      Sutarties
 7 straipsnyje, kuris yra Bendrijos „principų“ dalis, nustatyta,
kad šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių
 nuostatų, „draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės“.16      52 straipsnis
 užtikrina šios bendros nuostatos įgyvendinimą konkrečioje įsisteigimo
teisės srityje.17      Žodžiais
 „toliau išdėstytomis nuostatomis“ jame daroma nuoroda į visą skyrių
„Įsisteigimo teisė“, ir todėl jį reikia aiškinti atsižvelgiant į šį
bendrąjį kontekstą.18      Nurodęs,
 jog „vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės
kitos valstybės narės teritorijoje apribojimai pereinamuoju laikotarpiu
palaipsniui panaikinami“, 52 straipsnis išreiškia pagrindinį šios
srities principą, nustatantį, kad įsisteigimo laisvė apima ir teisę
imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis „tomis
pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra
nustatytos jos pačios subjektams“.19      Siekiant
 pereinamuoju laikotarpiu palaipsniui įgyvendinti šį tikslą,
54 straipsnyje numatyta, jog Taryba sudaro „bendrąją programą“ ir,
įgyvendindama šią programą, leidžia direktyvas, kad būtų pasiekta
įsisteigimo laisvė tam tikros rūšies veikloje.20      Be
 šių liberalizavimo priemonių 57 straipsnyje numatytos direktyvos
dėl diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialių kvalifikacijos įrodymo
dokumentų abipusiško pripažinimo ir direktyvos, skirtos bendrai
koordinuoti teisės aktų nuostatas įsisteigimo ir vertimosi savarankiškai
 dirbančių asmenų veikla srityje.21      Iš
 pirmiau pateiktų argumentų matyti, jog skyriaus „Įsisteigimo teisė“
kontekste Sutartyje numatyta „bendroji programa“ ir direktyvos skirtos
dviem užduotims įgyvendinti: pirma – pereinamuoju laikotarpiu panaikinti
 kliūtis, kurios trukdo įgyvendinti įsisteigimo laisvę, antra –
integruoti į valstybių narių teisės aktus nuostatų, skirtų palengvinti
veiksmingą šios laisvės įgyvendinimą, visumą, siekiant skatinti
ekonominę ir socialinę tarpusavio sąveiką Bendrijoje savarankiško darbo
srityje.22      Kaip
 tik šiam antrajam tikslui skirtos kai kurios 54 straipsnio
3 dalies nuostatos dėl valstybių narių kompetentingų institucijų
bendradarbiavimo ir administracinių procedūrų bei praktikos pritaikymo,
taip pat visos 57 straipsnio nuostatos.23      52 straipsnio nuostatų veikimas turi būti nustatytas atsižvelgiant į šią sistemą.24      Nacionalinio režimo taisyklė yra viena iš pagrindinių Bendrijos teisės nuostatų.25      Dėl
 nuorodos į įsisteigimo šalies teisės aktų nuostatas, taikomas jos
pačios subjektams, šia taisykle iš esmės gali tiesiogiai remtis visų
kitų valstybių narių piliečiai. 26      Numatydamas
 įsisteigimo laisvės įgyvendinimą pereinamojo laikotarpio pabaigoje,
52 straipsnis nustato ir pareigą pasiekti konkretų rezultatą, ir
laipsniškų priemonių programos įgyvendinimas turėjo palengvinti šios
pareigos vykdymą, tačiau neturėjo būti jos vykdymo sąlyga.27      Nesilaikius
 šio laipsniškumo, pareiga išlieka ir pasibaigus nustatytam jos įvykdymo
 terminui.28      Šis
 aiškinimas atitinka Sutarties 8 straipsnio 7 dalį, pagal
kurią pereinamojo laikotarpio pabaiga yra galutinė data, iki kurios turi
 įsigalioti visos Sutartyje nustatytos taisyklės ir turi būti
įgyvendintos visos su bendrosios rinkos kūrimu susijusios priemonės.29      Prieš
 tokį poveikį negalima remtis aplinkybe, kad Taryba nepriėmė 54 ir
57 straipsniuose numatytų direktyvų, arba tuo faktu, kad kai kurios
 faktiškai priimtos direktyvos ne visiškai įgyvendino
52 straipsnyje nurodytą nediskriminavimo principą.30      Iš
 tiesų pasibaigus pereinamajam laikotarpiui direktyvos, numatytos
skyriuje „Įsisteigimo teisė“, tapo nereikalingos nacionalinio režimo
taisyklei įgyvendinti, nes jos tiesioginį veikimą nuo to momento numato
pati Sutartis.31      Vis
 dėlto šios direktyvos neprarado visos prasmės, nes jos dar plačiai
taikomos priemonių, skirtų skatinti laisvo įsisteigimo teisės veiksmingą
 įgyvendinimą, srityje.32      Todėl
 į pateiktą klausimą reikėtų atsakyti taip: pasibaigus pereinamajam
laikotarpiui Sutarties 52 straipsnis yra tiesiogiai taikoma
nuostata, nors atitinkamoje srityje ir nebuvo priimtos direktyvos,
numatytos Sutarties 54 straipsnio 2 dalyje ir
57 straipsnio 1 dalyje. Dėl EEB sutarties 55 straipsnio pirmosios pastraipos išaiškinimo33      Conseil d'Etat
 prašo, be kita ko, patikslinti, ką 55 straipsnio pirmojoje
pastraipoje reiškia „veikla, kuri bet kurioje valstybėje yra susijusi,
nors ir laikinai, su viešosios valdžios funkcijų vykdymu“.34      Konkrečiau
 kalbant, norima sužinoti, ar tokios profesijos kaip advokato atveju
skyrius „Įsisteigimo teisė“ netaikomas tik tokiai šiai profesijai
būdingai veiklai, kuri yra susijusi su viešosios valdžios funkcijų
vykdymu, ar visai šiai profesijai, nes ji apima ir veiklą, susijusią su
viešosios valdžios funkcijų vykdymu. 35      Liuksemburgo vyriausybė ir Belgijos l'Ordre national des avocats
 mano, jog advokato profesijai apskritai neturi būti taikomos Sutarties
taisyklės įsisteigimo teisės srityje, nes ji organiškai susijusi su
viešosios tarnybos teisingumo vykdymo srityje veikimu.36      Teigiama,
 kad šią padėtį lemia tiek teisinė advokatūros organizacija, apimanti
griežtų pripažinimo advokatu ir drausmės sąlygų visumą, tiek ir advokato
 vykdomos funkcijos teismo procese, kuriame jo dalyvavimas dažniausiai
yra būtinas.37      Ši
 veikla, dėl kurios advokatas tampa būtina teisingumo vykdymo dalimi,
sudaro nuoseklią visumą, kurios dalys negalėtų būti atskirtos.38      Ieškovas
 pagrindinėje byloje savo ruožtu pabrėžia, kad tik tam tikros advokato
profesijos veiklos sritys yra susijusios su viešosios valdžios funkcijų
vykdymu, ir todėl tik joms taikytina įsisteigimo laisvės principo
išimtis, numatyta 55 straipsnyje.39      Vokietijos,
 Belgijos, Didžiosios Britanijos, Airijos ir Nyderlandų vyriausybių,
taip pat ir Komisijos nuomone, 55 straipsnyje numatyta išimtis
taikoma tik toms įvairių atitinkamų profesijų veiklos sritims, kurios iš
 tiesų susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, su sąlyga, kad
 jas būtų galima atskirti nuo įprasto profesinės veiklos vykdymo.40      Vis
 dėlto minėtos vyriausybės nesutaria dėl veiklos, kuriai dėl minėtos
priežasties taikoma įsisteigimo laisvės principo išimtis, pobūdžio, nes
įvairiose valstybėse narėse advokato profesija organizuojama skirtingai.41      Vokietijos
 vyriausybė būtent mano, jog dėl privalomo advokato dalyvavimo tam
tikruose teismo procesuose, pavyzdžiui, baudžiamosiose ar viešosios
teisės bylose, advokato profesija ir teisingumo vykdymas yra taip
artimai susiję, kad daugeliui šios profesijos sričių liberalizavimas
netaikytinas.42      Pagal
 55 straipsnio pirmąją pastraipą veiklai, kuri bet kurioje
valstybėje yra susijusi, nors ir laikinai, su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, skyriaus „Įsisteigimo teisė“ nuostatos netaikomos.43      Atsižvelgiant
 į įsisteigimo laisvės ir nacionalinio režimo taisyklės esminę reikšmę
Sutarties sistemoje, 55 straipsnio pirmosios pastraipos leidžiančių
 nukrypti nuostatų taikymas neturi viršyti tikslo, dėl kurio ši išimtis
buvo įterpta.44      55 straipsnio
 pirmoji pastraipa turi leisti valstybėms narėms uždrausti kitų šalių
piliečiams verstis viešosios valdžios funkcijų vykdymą apimančia veikla,
 susijusia su 52 straipsnyje numatyta savarankiškai dirbančių
asmenų veikla.45      Šis
 poreikis visiškai patenkinamas tada, kai šiems piliečiams draudžiama
verstis tik tokia veikla, kuri pati savaime yra tiesiogiai ir ypatingai
susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.46      55 straipsnyje
 leidžiamos išimties taikymas visai profesijai būtų priimtinas tik tais
atvejais, kai taip apibūdinta veikla būtų susijusi su šia profesija
taip, kad įsisteigimo liberalizavimas įpareigotų atitinkamą valstybę
narę net ir laikinai leisti kitos valstybės piliečiams verstis veikla,
susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.47      Priešingai,
 neleistina taip išplėsti išimties taikymo, kai nepriklausomos
profesijos veiklos sritį, susijusią su viešosios valdžios funkcijų
vykdymu, galima atskirti nuo aptariamos profesinės veiklos visumos.48      Nesant
 jokios remiantis 57 straipsniu priimtos direktyvos, skirtos
suderinti nacionalinės teisės aktus, nagrinėjamu atveju
reglamentuojančius advokato profesiją, vertimąsi šia veikla ir toliau
reglamentuoja skirtingų valstybių narių teisės aktai.49      Todėl
 55 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytų įsisteigimo laisvės
apribojimų taikymas turi būti vertinamas atskirai kiekvienai valstybei
narei, atsižvelgiant į nacionalines nuostatas, taikomas šios profesijos
organizavimui ir praktikai.50      Vis
 dėlto šiame vertinime reikia atsižvelgti ir į 55 straipsnio
nustatytų įsisteigimo laisvės principo išimčių ribų Bendrijos pobūdį,
siekiant, kad Sutarties veiksmingumas nebūtų apribotas vienašalėmis
valstybių narių nuostatomis.51      Profesinės
 paslaugos, net ir reguliariais bei organiškais ryšiais susijusios su
teismais, tarp jų ir dalyvavimas, nors ir privalomas, jų veikloje,
savaime nėra veikla, susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.52      Konkrečiai
 kalbant, tipinės advokato profesijos veiklos, pavyzdžiui, teisinių
konsultacijų ir teisinės pagalbos, taip pat atstovavimo šalims ir jų
gynimo teisme negalima laikyti veikla, susijusia su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu, net jei advokato įsikišimas ar pagalba yra privalomi
arba yra įstatymo nustatyta išimtinė advokato teisė.53      Iš
 tiesų šios veiklos vykdymas nedaro įtakos teismo diskrecijai ir laisvam
 teismo valdžios vykdymui.54      Taigi
 į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: 55 straipsnio pirmojoje
pastraipoje numatyta įsisteigimo laisvės išimtis turi būti taikoma tik
toms 52 straipsnyje nurodytoms veiklos sritims, kurios pačios
savaime tiesiogiai ir ypatingai yra susijusios su viešosios valdžios
funkcijų vykdymu.55      Bet
 kuriuo atveju negalima taip įvertinti tokios laisvai advokato
profesijai būdingos veiklos kaip teisinės konsultacijos ir teisinė
pagalba, arba atstovavimas šalims ir jų gynimas teisme, net jei šios
veiklos vykdymas yra įstatymo numatyta pareiga arba išimtinė advokato
teisė. Dėl bylinėjimosi išlaidų56      Belgijos
 Karalystės vyriausybės, Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės,
 Airijos vyriausybės, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės vyriausybės,
Nyderlandų Karalystės vyriausybės, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir
Šiaurės Airijos Karalystės vyriausybės, taip pat Europos Bendrijų
Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos
nėra atlygintinos.57      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų Belgijos Conseil d'Etat nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti Belgijos Conseil d'Etat.Remdamasis šiais motyvais,TEISINGUMO TEISMAS,atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1973 m. gruodžio 21 d. sprendimu pateikė Belgijos Conseil d'Etat administracinio skyriaus trečioji kolegija, nusprendžia:1.      Pasibaigus
 pereinamajam laikotarpiui EEB sutarties 52 straipsnis yra
tiesiogiai taikoma nuostata, nors atitinkamoje srityje ir nebuvo
priimtos direktyvos, numatytos Sutarties 54 straipsnio
2 dalyje ir 57 straipsnio 1 dalyje.2.      EEB
 sutarties 55 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta įsisteigimo
 laisvės išimtis turi būti taikoma tik toms 52 straipsnyje
nurodytoms veiklos sritims, kurios pačios savaime tiesiogiai ir
ypatingai yra susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
Negalima taip įvertinti tokios laisvai advokato profesijai būdingos
veiklos kaip teisinės konsultacijos ir teisinė pagalba arba atstovavimas
 šalims ir jų gynimas teisme, net jei šios veiklos vykdymas yra įstatymo
 numatyta pareiga arba išimtinė advokato teisė.LecourtDonnerSørensenMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie StuartPaskelbta 1974 m. birželio 21 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       R. Lecourt* Proceso kalba: prancūzų.