title: 2010 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Centre d'exportation du livre français (CELF) ir Ministre de la Culture et de la Communication prieš Société internationale de diffusion et d'édition (SIDE).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État - Prancūzija.#Valstybės pagalba - EB 88 straipsnio 3 dalis - Neteisėta pagalba, pripažinta suderinama su bendrąja rinka - Komisijos sprendimo panaikinimas - Nacionaliniai teismai - Prašymas susigrąžinti neteisėtai įgyvendintą pagalbą - Teismo proceso sustabdymas, kol Komisija priims naują sprendimą - Ypatingos aplinkybės, galinčios apriboti pareigą grąžinti pagalbą.#Byla C-1/09.

text:
      Byla C‑1/09
      Centre d'exportation du livre français (CELF)
      ir
      Ministre de la Culture et de la Communication
      prieš
      Société internationale de diffusion et d'édition (SIDE)
      (Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Valstybės pagalba – EB 88 straipsnio 3 dalis – Neteisėta pagalba, pripažinta suderinama su bendrąja rinka – Komisijos sprendimo panaikinimas – Nacionaliniai teismai – Prašymas susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą – Teismo proceso sustabdymas, kol Komisija priims naują sprendimą – Išimtinės aplinkybės, galinčios apriboti pareigą grąžinti pagalbą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Pagalba, suteikta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalies
            procedūros normas – Komisijos sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama suderinama su bendrąja rinka – Šio sprendimo panaikinimas
            Bendrijos teisme
      (EB 88 straipsnio 3 dalis)
      2.        Valstybių teikiama pagalba – Bendrijos teisės normų laikymasis – Nacionalinių teismų vaidmuo
      (EB 88 straipsnio 3 dalis)
      3.        Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Pagalba, suteikta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalies
            procedūros normas – Galimi teisėti pagalbos gavėjų lūkesčiai – Nebuvimas, išskyrus išimtines aplinkybes
      (EB 88 straipsnio 3 dalis)
      1.        Nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi su prašymu, kuriuo siekiama susigrąžinti neteisėtą
         valstybės pagalbą, negali atidėti sprendimo dėl šio prašymo priėmimo, kol Komisija priims sprendimą dėl pagalbos suderinamumo
         su bendrąja rinka, panaikinus ankstesnį teigiamą sprendimą.

      EB 88 straipsnio 3 dalimi nacionaliniams teismams pavedama užduotis iki galutinio Komisijos sprendimo priėmimo užtikrinti
         asmenų teises, jei valstybės valdžios institucijos nepaisytų šioje nuostatoje numatyto draudimo.

      Todėl nacionalinių teismų užduoties tikslas yra priimti tinkamas priemones, kurios ištaisytų pagalbos įgyvendinimo neteisėtumą,
         kad pagalbos gavėjas negalėtų ja laisvai disponuoti laikotarpiu, kol Komisija priims sprendimą.

      Sprendimas atidėti sprendimo priėmimą de facto sukeltų tokias pačias pasekmes kaip ir sprendimas atmesti prašymą dėl apsaugos priemonių. Jo priėmimas iš tikrųjų reikštų
         tai, kad iki Komisijos sprendimo nebūtų priimtas joks sprendimas dėl šio prašymo pagrįstumo. Jis leistų ir toliau gauti pagalbą
         laikotarpiu, kada draudžiama ją įgyvendinti, o tai būtų nesuderinama su pačiu EB 88 straipsnio 3 dalies tikslu ir padarytų
         šią nuostatą neveiksmingą.

      Todėl nacionalinis teismas negali atidėti sprendimo priėmimo, nes pažeisdamas taikytinų nacionalinių procedūrų veiksmingumo
         principą jis padarytų EB 88 straipsnio 3 dalį neveiksmingą.

      Tai, kad Bendrijos teismas panaikino pirmąjį teigiamą Komisijos sprendimą, negali pateisinti kitokio šios problemos sprendimo,
         kuris būtų grindžiamas argumentu, jog tokiu atveju Komisija pagalbą vėliau vėl galėtų pripažinti suderinama su bendrąja rinka.
         EB 88 straipsnio 3 dalies tikslas akivaizdžiai yra grindžiamas tuo, kad kol Komisija nepriima naujo sprendimo, negali būti
         preziumuojama, kad jo turinys bus teigiamas.

      (žr. 26, 30–34, 40 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Nacionalinis teismas, į kurį remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi kreiptasi su prašymu, kuriuo siekiama susigrąžinti neteisėtą
         valstybės pagalbą, privalo nustatyti apsaugos priemones tik tada, kai yra tenkinamos tokių priemonių nustatymo sąlygos, t. y.
         jei kvalifikavimas kaip valstybės pagalbos nekelia abejonių, pagalba netrukus bus arba jau buvo suteikta ir jei nėra išimtinių
         aplinkybių, kurios pagalbos susigrąžinimą padarytų netikslingą. Jei šios sąlygos netenkinamos, nacionalinis teismas turi atmesti
         prašymą. Priimdamas sprendimą dėl prašymo jis gali nurodyti sugrąžinti pagalbą su palūkanomis arba, pavyzdžiui, pervesti lėšas
         į blokuojamą sąskaitą, kad gavėjas negalėtų jomis disponuoti, nepažeidžiant teisės gauti palūkanas už laikotarpį nuo pagalbos
         išankstinio įgyvendinimo ir jos pervedimo į tokią blokuojamą sąskaitą. Tačiau EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatytos pareigos
         „sustabdyti veiksmus“ šioje stadijoje būtų nepaisoma, jei paprasčiausia reikėtų sumokėti tik palūkanas nuo sumų, kurios liktų
         įmonės sąskaitose. Iš tikrųjų nėra akivaizdu, kad neteisėtai valstybės pagalbą gavusi įmonė kitu atveju galėtų įprastomis
         rinkos sąlygomis gauti tokio pat dydžio paskolą iš finansų institucijos ir disponuoti šia suma iki Komisijos sprendimo priėmimo.

      (žr. 36–38 punktus)
      3.        Tai, kad Komisija priėmė tris iš eilės sprendimus, kuriais pagalba buvo pripažinta suderinama su bendrąja rinka ir kuriuos
         vėliau Bendrijos teismas panaikino, savaime negali būti laikoma išimtine aplinkybe, kuri galėtų pateisinti gavėjo pareigos
         grąžinti šią pagalbą apribojimą, kai ji buvo įgyvendinta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį.

      Tai, kad vienas po kito buvo panaikinti trys sprendimai, o tai nutinka nedažnai, a priori reiškia, kad byla yra sudėtinga, ir, užuot sukėlusi teisėtus lūkesčius, turėtų dar daugiau padidinti gavėjo abejones dėl
         ginčijamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka.

      Žinoma, galima teigti, kad trys vienas po kito paduoti ieškiniai ir trys panaikinimai yra labai reta situacija. Tačiau tokios
         aplinkybės yra normalaus teisminės sistemos veikimo pavyzdys, kai teisės subjektai, kurie mano, kad patirs pagalbos neteisėtumo
         pasekmes, turi galimybę pareikšti ieškinius dėl vienas po kito priimtų sprendimų, kuriuos jie laiko sukėlusiais tokią situaciją,
         panaikinimo.

      (žr. 51–52, 55 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. kovo 11 d.(*)

      „Valstybės pagalba – EB 88 straipsnio 3 dalis – Neteisėta pagalba, pripažinta suderinama su bendrąja rinka – Komisijos sprendimo panaikinimas – Nacionaliniai teismai – Prašymas susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą – Teismo proceso sustabdymas, kol Komisija priims naują sprendimą – Išimtinės aplinkybės, galinčios apriboti pareigą grąžinti pagalbą“
      Byloje C‑1/09
      dėl Conseil d'État (Prancūzija) 2008 m. gruodžio 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. sausio 2 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Centre d’exportation du livre français (CELF),

      Ministre de la Culture et de la Communication
      prieš
      Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE),

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai C. Toader, K. Schiemann, P. Kūris ir L. Bay Larsen
         (pranešėjas),

      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė R. Șereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. sausio 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Centre d’exportation du livre français (CELF), atstovaujamos advokatų O. Schmitt ir A. Tabouis,

      –        Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE), atstovaujamos advokato N. Coutrelis,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos E. Belliard, G. de Bergues ir B. Beaupère-Manokha,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. M. Wissels ir Y. de Vries,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos J.‑P. Kepenne ir B. Stromsky,
      –        ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos X. Lewis, B. Alterskjær ir L. Armati,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 88 straipsnio 3 dalies aiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje tarp Centre d’exportation du livre français (CELF) (toliau – CELF ) ir Ministre de la Culture et de la Communication bei Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE) (toliau – SIDE ) dėl Prancūzijos valstybės CELF suteiktos pagalbos.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
       Faktinės bylos aplinkybės ir procesas Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme
      3        Iki 2009 m. kooperatinė akcinė bendrovė CELF vykdė eksporto tarpininko veiklą.

      4        Pagal CELF įstatus jos misija buvo tiesiogiai vykdyti knygų, brošiūrų ar kitų informacinių leidinių užsakymus į užsienį ir
         Prancūzijos užjūrio teritorijas bei departamentus ir bendrai, pasinaudojant šiomis priemonėmis, vykdyti bet kokią kitą veiklą,
         padedančią skleisti prancūzų kultūrą visame pasaulyje.

      5        Nuo 1980 m. iki 2002 m. CELF iš Prancūzijos valstybės gavo veiklos subsidijas, skirtas papildomoms išlaidoms, susidarančioms
         vykdant nedidelius knygų prancūzų kalba užsakymus, gaunamus iš užsienyje esančių knygynų, kompensuoti.

      6        1992 m. CELF konkurentui SIDE padavus skundą, Europos Bendrijų Komisija 1993 m. gegužės 18 d. Sprendime NN 127/92, apie kurį
         pranešimas buvo paskelbtas 1993 m. birželio 25 d. Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje pavadinimu „Pagalba prancūziškų knygų eksportuotojams“ (OL C 174, p. 6), pripažino, kad pagalba yra suderinama su bendrąja
         rinka ir todėl ji manė, kad dėl jos nereikia pateikti prieštaravimų.

      7        1995 m. rugsėjo 18 d. Sprendimu SIDE prieš Komisiją (T‑49/93, Rink. p. II‑2501) Pirmosios instancijos teismas panaikino šį sprendimą subsidijų, skirtų vien kompensuoti CELF
         papildomas išlaidas, susidarančias vykdant nedidelius knygų prancūzų kalba užsakymus, gaunamus iš užsienyje esančių knygynų,
         atžvilgiu. Jis nusprendė, kad Komisija turėjo pradėti EB sutarties 93 straipsnio 2 dalyje (dabar 88 straipsnio 2 dalis) numatytą
         ginčo procedūrą.

      8        1998 m. birželio 10 d. Sprendime 1999/133/EB dėl valstybės pagalbos Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (OL L 44, p. 37) Komisija konstatavo, kad pagalba neteisėta, tačiau dar kartą pripažino, kad valstybės pagalba yra
         suderinama su bendrąja rinka.

      9        2002 m. vasario 28 d. Sprendimu SIDE prieš Komisiją (T‑155/98, Rink. p. II‑1179) Pirmosios instancijos teismas panaikino šį sprendimą tiek, kiek juo ši pagalba pripažinta suderinama
         su bendrąja rinka dėl to, kad apibrėždama atitinkamą rinką Komisija esą padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

      10      2004 m. balandžio 20 d. Sprendimu 2005/262/EB dėl Prancūzijos pagalbos, suteiktos Prancūziškos knygos eksporto kooperatyvui
         (CELF) (OL L 85, p. 27), Komisija trečią kartą pagalbą pripažino suderinama su bendrąja rinka.

      11      2008 m. balandžio 15 d. Sprendimu SIDE prieš Komisiją (T‑348/04, Rink. p. II‑625) Pirmosios instancijos teismas panaikino šį teigiamą sprendimą dėl to, kad, užuot taikiusi nagrinėjamu
         laikotarpiu galiojusias materialines normas, taikydama EB 87 straipsnio 3 dalies d punktą laikotarpiui iki 1993 m. lapkričio
         1 d., Komisija esą padarė teisės klaidą, o nagrinėdama pagalbos suderinamumą – akivaizdžią vertinimo klaidą.

      12      2009 m. balandžio 8 d. Komisija priėmė sprendimą išplėsti 1996 m. pradėtą formalią tyrimo procedūrą, kad išsakytų savo abejones
         dėl nagrinėjamos pagalbos suderinamumo atsižvelgiant į minėtą 2008 m. balandžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
         SIDE prieš Komisiją ir leistų Prancūzijos Respublikai, pagalbos gavėjai ir kitoms suinteresuotosioms šalims dar kartą pareikšti savo nuomonę prieš
         priimant galutinį sprendimą.

      13      2009 m. balandžio 25 d. sprendimu Tribunal de commerce de Paris (Paryžiaus komercinis teismas), atsižvelgęs į CELF finansinę situaciją, šios įmonės atžvilgiu pradėjo apsaugos procedūrą
         ir nustatė šešių mėnesių stebėjimo laikotarpį.

      14      2009 m. rugsėjo 9 d. sprendimu Tribunal de commerce de Paris, konstatavęs, kad įmonė yra nemoki, o jos skolos yra tokios, kad ji nebegali tęsti veiklos, priėmė sprendimą dėl CELF likvidavimo
         bei paskyrė likvidatorių.

      15      Remiantis Teisingumo Teismui per žodinę proceso dalį pateikta informacija, po šio sprendimo CELF sustabdė veiklą.

       Procesas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme ir prejudiciniai klausimai
      16      CELF ir Ministre de la Culture et de la Communication dėl 2004 m. spalio 5 d. Cour administrative d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis administracinis teismas) sprendimo, kuriuo Prancūzijos valstybei nurodyta per tris mėnesius nuo pranešimo
         apie jį imtis veiksmų susigrąžinti iš CELF už užsienyje įsteigtų knygynų mažų knygų užsakymų vykdymą pervestas sumas, priešingu
         atveju mokant 1 000 EUR baudą už kiekvieną sprendimo nevykdymo dieną, pateikė kasacinius skundus Conseil d’État (Valstybės Taryba).

      17      Kasacinėje instancijoje ieškovai, be kita ko, tvirtino, jog byloje Cour administrative d’appel turėjo nuspręsti, kad Komisijai pagalbą pripažinus suderinama su bendrąja rinka išnyko pareigą ją grąžinti, kuri iš esmės
         atsiranda valstybei narei neteisėtai, pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį, įgyvendinus pagalbos priemones.

      18      2006 m. kovo 29 d. sprendimu Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar (EB) 88 straipsnis leidžia valstybei, kurios pagalba įmonei buvo neteisėta, o neteisėtumą konstatavo tos valstybės teismai,
         nes apie pagalbą nebuvo iš anksto pranešta < ... > Komisijai, kaip tai numato šio 88 straipsnio 3 dalis, nesusigrąžinti pagalbos
         iš ją gavusio ūkio subjekto dėl to, kad trečiajam asmeniui kreipusis į Komisiją, ši pripažino pagalbą suderinamą su bendrosios
         rinkos nuostatomis ir taip veiksmingai užtikrino išimtinę kontrolę, kurią ji vykdo tokio suderinamumo atžvilgiu?

      2.      Jei būtų pripažinta, jog ši grąžinimo pareiga egzistuoja, ar apskaičiuojant grąžintinas sumas reikia atsižvelgti į laikotarpius,
         kai pagalbą Komisija pripažino suderinamą su bendrosios rinkos taisyklėmis <...> iki Pirmosios instancijos teismui panaikinant
         šiuos sprendimus?“

      19      Atsakydamas į šiuos klausimus Teisingumo Teismas 2008 m. vasario 12 d. Sprendime CELF ir Ministre de la Culture et de la Communication (C‑199/06, Rink. p. I‑469, toliau – Sprendimas CELF I) nusprendė:

      „1.      EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinį sakinį reikia aiškinti taip, jog nacionalinis teismas neprivalo nurodyti sugrąžinti pažeidžiant
         šią nuostatą suteiktą pagalbą tuo atveju, jei Komisija priėmė galutinį sprendimą, pripažįstantį šią pagalbą suderinamą su
         bendrąja rinka EB 87 straipsnio prasme. Nacionalinis teismas pagal Bendrijos teisę turi priteisti iš pagalbos gavėjo palūkanas
         už neteisėtumo laikotarpį. Pagal savo nacionalinę teisę jis prireikus, be to, dar gali nurodyti grąžinti neteisėtą pagalbą,
         nepažeidžiant valstybės narės teisės vėliau ją įgyvendinti iš naujo. Jis taip pat gali tenkinti reikalavimus atlyginti dėl
         neteisėtos pagalbos patirtą žalą.

      2.      Tokioje procesinėje situacijoje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, iš EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio kylanti
         pareiga ištaisyti pagalbos neteisėtumo pasekmes, apskaičiuojant pagalbos gavėjo mokėtinas sumas, yra taikytina, išskyrus išimtines
         aplinkybes, ir laikotarpio nuo Komisijos sprendimo, pripažįstančio šią pagalbą suderinamą su bendrąja rinka, priėmimo iki
         šio sprendimo panaikinimo Bendrijos teisme atžvilgiu.“

      20      Remdamasi šiais atsakymais, 2008 m. gruodžio 19 d. sprendimu Conseil d’État nurodė Ministre de la Culture et de la Communication imtis veiksmų išieškoti iš CELF palūkanas už laikotarpius:

      –        nuo 1980 m., kada pagalba pradėta teikti, iki prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo dienos,
      –        nuo prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo dienos iki tos dienos, kada pagalba arba bus galutinai pripažinta suderinama
         su bendrąja rinka, arba bus visiškai sugrąžinta.

      21      Dėl pačios suteiktos pagalbos grąžinimo ji nusprendė, kad sprendimas byloje priklauso nuo Bendrijos teisės išaiškinimo po
         to, kai priėmus Sprendimą CELF I Pirmosios instancijos teismas minėtu 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimu SIDE prieš Komisiją dar kartą panaikino Komisijos sprendimą.

      22      Todėl Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar nacionalinis teismas gali sustabdyti bylos dėl pareigos grąžinti valstybės pagalbą nagrinėjimą, kol <...> Komisija, priimdama
         galutinį sprendimą, išsakys nuomonę dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka, jei Bendrijos teismas panaikino pirmąjį sprendimą,
         kuriuo Komisija šią pagalbą pripažino suderinamą?

      2.      Ar situacija, kai Komisija tris kartus pripažino pagalbą suderinamą su bendrąja rinka, o <...> Pirmosios instancijos teismas
         šiuos sprendimus panaikino, gali būti laikoma išimtine aplinkybe, lemiančia tai, kad nacionalinis teismas nuspręstų apriboti
         pareigą susigrąžinti pagalbą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi remiantis EB 88 straipsnio
         3 dalimi su prašymu, kuriuo siekiama susigrąžinti neteisėtą valstybės pagalbą, gali atidėti sprendimo dėl šio prašymo priėmimą,
         kol Komisija priims sprendimą dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka, panaikinus ankstesnį teigiamą sprendimą.

      24      Sprendimo CELF I 61 ir 63 punktuose Teisingumo Teismas pažymėjo:

      –        pagal EB 231 straipsnio pirmąją pastraipą, jeigu ieškinys yra pagrįstas, Bendrijos teismas atitinkamą teisės aktą paskelbia
         negaliojančiu, o panaikinus ginčijamą sprendimą, jis retroaktyviai išnyksta visų teisės subjektų atžvilgiu,

      –        Bendrijos teismui panaikinus teigiamą sprendimą laikoma, kad panaikintas sprendimas nagrinėjamos pagalbos nepripažino suderinama.

      25      Iš to matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija yra analogiška situacijai, kai remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi
         kreipiamasi į nacionalinį teismą, nors Komisija dar nėra priėmusi jokio sprendimo dėl nagrinėjamos pagalbos suderinamumo su
         bendrąja rinka.

      26      Todėl reikia pažymėti, kad EB 88 straipsnio 3 dalimi nacionaliniams teismams pavedama užduotis iki galutinio Komisijos sprendimo
         priėmimo užtikrinti asmenų teises, jei valstybės valdžios institucijos nepaisytų šioje nuostatoje numatyto draudimo (Sprendimo
         CELF I 38 punktas).

      27      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas 1996 m. liepos 11 d. Sprendime SFEI ir kt. (C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 44 ir 50–53 punktai) iš esmės nusprendė, kad:

      –        Komisijai pradėjus tyrimo procedūrą, tai nacionalinių teismų neatleidžia nuo pareigos užtikrinti asmenų teises, kai yra pažeidžiama
         išankstinio pranešimo pareiga,

      –        kai yra tikėtina, jog iki galutinio nacionalinio teismo sprendimo priėmimo praeis tam tikras laikas, pavyzdžiui, kai jis prašo
         Komisijos paaiškinimų dėl valstybės pagalbos sąvokos aiškinimo arba pateikia Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, nacionalinis
         teismas turi įvertinti būtinybę priimti nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių, kad apsaugotų šalių interesus.

      28      Taigi jis pabrėžė nacionaliniam teismui nustatytą pareigą neatidėti prašymų dėl apsaugos priemonių nagrinėjimo.

      29      Iš tikrųjų EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinis sakinys yra grindžiamas apsaugos tikslu – užtikrinti, kad nesuderinama pagalba
         niekada nebūtų įgyvendinama. Tokia prevencija siekiama, kad būtų įgyvendinama tik suderinama pagalba. Siekiant šio tikslo,
         pagalbos projekto įgyvendinimas yra atidedamas iki to laiko, kai Komisijai priėmus galutinį sprendimą išnyks abejonės dėl
         jo suderinamumo (Sprendimo CELF I 47 ir 48 punktai).

      30      Todėl nacionalinių teismų užduoties tikslas yra priimti tinkamas priemones, kurios ištaisytų pagalbos įgyvendinimo neteisėtumą,
         kad pagalbos gavėjas negalėtų ja laisvai disponuoti laikotarpiu, kol Komisija priims sprendimą.

      31      Sprendimas atidėti sprendimo priėmimą de facto sukeltų tokias pačias pasekmes kaip ir sprendimas atmesti prašymą dėl apsaugos priemonių. Jo priėmimas iš tikrųjų reikštų
         tai, kad iki Komisijos sprendimo nebūtų priimtas joks sprendimas dėl šio prašymo pagrįstumo. Jis leistų ir toliau gauti pagalbą
         laikotarpiu, kada draudžiama ją įgyvendinti, o tai būtų nesuderinama su pačiu EB 88 straipsnio 3 dalies tikslu ir padarytų
         šią nuostatą neveiksmingą.

      32      Todėl nacionalinis teismas negali atidėti sprendimo priėmimo, nes pažeisdamas taikytinų nacionalinių procedūrų veiksmingumo
         principą jis padarytų EB 88 straipsnio 3 dalį neveiksmingą.

      33      Tai, kad Bendrijos teismas panaikino pirmąjį teigiamą Komisijos sprendimą, negali pateisinti kitokio šios problemos sprendimo,
         kuris būtų grindžiamas argumentu, jog tokiu atveju Komisija pagalbą vėliau vėl galėtų pripažinti suderinama su bendrąja rinka.

      34      EB 88 straipsnio 3 dalies tikslas akivaizdžiai yra grindžiamas tuo, kad kol Komisija nepriima naujo sprendimo, negali būti
         preziumuojama, jog jo turinys bus teigiamas.

      35      Pareiga nedelsiant priimti sprendimą dėl apsaugos priemonių nereiškia, kad teismas, į kurį kreiptasi, privalo iš tikrųjų nustatyti
         tokias priemones.

      36      Pareiga nustatyti apsaugos priemones egzistuoja tik tada, kai yra tenkinamos tokių priemonių nustatymo sąlygos, t. y. jei
         kvalifikavimas kaip valstybės pagalbos nekelia abejonių, pagalba netrukus bus arba jau buvo suteikta ir jei nėra išimtinių
         aplinkybių, kurios pagalbos susigrąžinimą padarytų netikslingą. Jei šios sąlygos netenkinamos, nacionalinis teismas turi atmesti
         prašymą.

      37      Priimdamas sprendimą dėl prašymo nacionalinis teismas gali arba nurodyti sugrąžinti pagalbą su palūkanomis, arba, pavyzdžiui,
         kaip siūlo Komisija savo Pranešimo 2009/C 85/01 dėl nacionalinių teismų įgyvendinamos valstybės pagalbos teisės 62 punkte,
         pervesti lėšas į blokuojamą sąskaitą, kad gavėjas negalėtų jomis disponuoti, nepažeidžiant teisės gauti palūkanas už laikotarpį
         nuo pagalbos išankstinio įgyvendinimo ir jos pervedimo į tokią blokuojamą sąskaitą.

      38      Tačiau EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatytos pareigos „sustabdyti veiksmus“ šioje stadijoje būtų nepaisoma, jei paprasčiausia
         reikėtų sumokėti tik palūkanas nuo sumų, kurios liktų įmonės sąskaitose. Iš tikrųjų nėra akivaizdu, kad neteisėtai valstybės
         pagalbą gavusi įmonė kitu atveju galėtų įprastomis rinkos sąlygomis gauti tokio pat dydžio paskolą iš finansų institucijos
         ir disponuoti šia suma iki Komisijos sprendimo priėmimo.

      39      Galiausiai pirmoji nacionalinio teismo pareiga yra priimti teigiamą arba neigiamą sprendimą.

      40      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinis teismas, į kurį remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi kreiptasi su
         prašymu, kuriuo siekiama susigrąžinti neteisėtą valstybės pagalbą, negali atidėti sprendimo dėl šio prašymo priėmimo, kol
         Komisija priims sprendimą dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka, panaikinus ankstesnį teigiamą sprendimą.

       Dėl antrojo klausimo
      41      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tai, kad Komisija priėmė tris
         sprendimus, kuriais pagalba buvo pripažinta suderinama su bendrąja rinka, savaime gali būti laikoma išimtine aplinkybe, kuri
         galėtų pateisinti gavėjo pareigos grąžinti šią pagalbą apribojimą, kai ji buvo įgyvendinta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį.

      42      Reikia priminti, kad Sprendime CELF I Teisingumo Teismas numatė galimybę vertinant pareigą ištaisyti pagalbos neteisėtumą atsižvelgti į išimtines aplinkybes, įskaitant
         ir atvejį, kai ši pareiga apsiriboja palūkanų mokėjimu.

      43      Šio sprendimo 65 punkte Teisingumo Teismas pripažino, kad neteisėtos pagalbos gavėjas gali remtis išimtinėmis aplinkybėmis,
         kurios pagrįstai galėjo sukelti jo lūkesčius dėl šios pagalbos teisėtumo, ir todėl ginčyti pareigą ją grąžinti.

      44      Jis taip nusprendė atsižvelgęs į situaciją pagrindinėje byloje, kai Komisija jau buvo priėmusi du teigiamus sprendimus, iš
         kurių du buvo panaikinti.

      45      Tačiau Teisingumo Teismas iš karto pabrėžė, kad teigiamas Komisijos sprendimas negali sukelti teisėtų pagalbos gavėjo lūkesčių
         tada, kai, pirma, šis sprendimas per nustatytą terminą buvo užginčytas Teisingumo Teisme, kuris vėliau panaikino sprendimą,
         antra, kol nesibaigė terminas pateikti ieškinį, arba, pareiškus ieškinį, kol Bendrijos teismas nepriima galutinio sprendimo
         (Sprendimo CELF I 66–68 punktai).

      46      Galiausiai jis pažymėjo, kad atsakymas į klausimą buvo pateiktas atsižvelgiant į pagrindinėje byloje susiklosčiusią procesinę
         situaciją (Sprendimo CELF I 69 punktas).

      47      Tokia motyvacija turėjo leisti suprasti, kad tai, jog buvo priimti trys teigiami sprendimai, paskui laiku pareikšti ieškiniai
         dėl panaikinimo, iš kurių pirmieji du buvo patenkinti, o trečiasis dar buvo nagrinėjamas, nėra išimtinė aplinkybė.

      48      Remiantis šioje byloje pateikto antrojo klausimo tekstu galima manyti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas mano priešingai, – kad vienas po kito priimti teigiami sprendimai yra išimtinė aplinkybė.

      49      Skelbiant Sprendimą CELF I trys teigiami Komisijos sprendimai jau buvo priimti.

      50      Vienintelis naujas įvykis, atsitikęs prieš priimant antrąjį prejudicinį sprendimą, yra tas, kad Pirmosios instancijos teismas
         minėtu 2008 m. balandžio 15 d. Sprendimu SIDE prieš Komisiją panaikino trečią teigiamą sprendimą.

      51      Šis įvykis pats savaime negali sukelti teisėtų lūkesčių ir būti išimtine aplinkybė. Iš tikrųjų tai, kad vienas po kito buvo
         panaikinti trys sprendimai, o tai nutinka nedažnai, a priori reiškia, kad byla yra sudėtinga, ir, užuot sukėlusi teisėtus lūkesčius, turėtų dar daugiau padidinti gavėjo abejones dėl
         ginčijamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka.

      52      Žinoma, galima teigti, kad trys vienas po kito paduoti ieškiniai ir trys panaikinimai yra labai reta situacija. Tačiau tokios
         aplinkybės yra normalaus teisminės sistemos veikimo pavyzdys, kai teisės subjektai, kurie mano, kad patirs pagalbos neteisėtumo
         pasekmes, turi galimybę pareikšti ieškinius dėl vienas po kito priimtų sprendimų, kuriuos jie laiko sukėlusiais tokią situaciją,
         panaikinimo.

      53      Tokioje situacijoje kaip pagrindinėje byloje negalima teigti, kad egzistuoja išimtinė aplinkybė atsižvelgiant ir į teisinio
         saugumo principą, nes Teisingumo Teismas iš esmės yra nusprendęs, kad kol Komisija nepriėmė pagalbą patvirtinančio sprendimo
         ir kol nesibaigė terminas pateikti ieškinį dėl tokio sprendimo panaikinimo, gavėjas negali būti tikras dėl pagalbos teisėtumo,
         kuris vienintelis gali sukelti pagalbos gavėjo teisėtus lūkesčius, ir todėl negalima remtis nei teisėtų lūkesčių apsaugos,
         nei teisinio saugumo principais (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑91/01, Rink. p. I‑4355, 66 ir 67 punktus).

      54      Galiausiai tokioje situacijoje, kokia yra pagrindinėje byloje, negalima teigti, kad egzistuoja išimtinė aplinkybė atsižvelgiant
         į proporcingumo principą. Iš tikrųjų neteisėtai suteiktos pagalbos panaikinimas ją susigrąžinant yra logiška jos pripažinimo
         neteisėta pasekmė, ir todėl tokios pagalbos susigrąžinimas siekiant atkurti pirminę padėtį iš esmės nelaikytinas neproporcinga
         priemone atsižvelgiant į EB sutarties nuostatų tikslus valstybės pagalbos srityje (be kita ko, žr. 2004 m. balandžio 29 d.
         Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑298/00 P, Rink. p. I‑4087, 75 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      55      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad tai, jog Komisija priėmė tris iš eilės sprendimus, kuriais pagalba buvo pripažinta
         suderinama su bendrąja rinka ir kuriuos vėliau Bendrijos teismas panaikino, savaime negali būti laikoma išimtine aplinkybe,
         kuri galėtų pateisinti gavėjo pareigos grąžinti šią pagalbą apribojimą, kai ji buvo įgyvendinta pažeidžiant EB 88 straipsnio
         3 dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      56      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nacionalinis teismas, į kurį remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi kreiptasi su prašymu, kuriuo siekiama susigrąžinti neteisėtą
            valstybės pagalbą, negali atidėti sprendimo dėl šio prašymo priėmimo, kol Europos Bendrijų Komisija priims sprendimą dėl pagalbos
            suderinamumo su bendrąja rinka, panaikinus ankstesnį teigiamą sprendimą.
      2.      Tai, kad Europos Bendrijų Komisija priėmė tris iš eilės sprendimus, kuriais pagalba buvo pripažinta suderinama su bendrąja
            rinka ir kuriuos vėliau Bendrijos teismas panaikino, savaime negali būti laikoma išimtine aplinkybe, kuri galėtų pateisinti
            gavėjo pareigos grąžinti šią pagalbą apribojimą, kai ji buvo įgyvendinta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1998 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės pagalba. # Byla C-280/95.


1985 m. birželio 20 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Henri de Compte prieš Europos Parlamentą. # Viešoji tarnyba - Drausminės priemonės. # Byla 141/84.


1980 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 73/79.


title: 2012 m. birželio 7 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Meda Pharma GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Tarptautinė registracija, nurodant Europos bendriją – Žodinis prekių ženklas ALLERNIL – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ALLERNIL paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas ALLERGODIL – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Motyvavimas – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis.#Sujungtos bylos T‑492/09 ir T‑147/10.

text:
      2012 m. birželio 7 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimasMeda Pharma prieš VRDT – Nycomed (ALLERNIL)
      (Sujungtos bylos T-492/09 ir T-147/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Tarptautinė registracija, nurodant Europos bendriją – Žodinis prekių ženklas ALLERNIL – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ALLERNIL paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas ALLERGODIL – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Motyvavimas – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 30,
         52 punktus)

      Dalykas

         Du ieškiniai, pareikšti dėl dviejų 2009 m. rugsėjo 29 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimų (bylos R 1386/2007-4
                  ir R 697/2007-4), susijusių su protesto procedūra tarp

               Meda Pharma GmbH & Co. KG
                ir
               Nycomed GmbH
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinius.

                  2.

                  	Priteisti iš Meda Pharma GmbH & Co. KG bylinėjimosi išlaidas bylose T-492/09 ir T-147/10.


1993 m. birželio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Monique Arauxo-Dumay prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-65/92.


1990 m. rugsėjo 26 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Gabriella Virgili-Schettini prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnas. # Byla T-139/89.


1993 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-71/92.


title: 2008 m. gruodžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Compagnie des bateaux mouches SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra - Žodinis Bendrijos prekių ženklas BATEAUX MOUCHES - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 51 straipsnio 1 dalis - Dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis ir 51 straipsnio 2 dalis. # Byla T-365/06.

text:
      2008 m. gruodžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas Bateaux mouches prieš VRDT – Castanet (BATEAUX MOUCHES)
      (Byla T‑365/06)
      „Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Bendrijos prekių ženklas BATEAUX MOUCHES – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 51 straipsnio 1 dalis – Dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis ir 51 straipsnio 2 dalis“
      Bendrijos prekių ženklas – Atsisakymas nuo teisinės apsaugos, panaikinimas ir negaliojimas – Absoliutaus negaliojimo pagrindai (Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 51 straipsnio 1 dalies
         a punktas) (žr. 20 ir 29 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2007 m. rugsėjo 7 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1172/2005‑1), susijusio su panaikinimo
                  procedūra tarp Jean‑Noël Castanet ir

               Compagnie des bateaux mouches SA
               .
            Bylos duomenys

               Įregistruotas Bendrijos prekių ženklas, dėl kurio pateiktas prašymas pripažinti jo registraciją negaliojančia:

               žodinis prekių ženklas „Bateaux Mouches“ 39, 41 ir 42 klasių paslaugoms – Bendrijos prekių ženklas Nr. 1336122

               Bendrijos prekių ženklo savininkas:

               Compagnie des bateaux mouches SA

               Šalis, prašanti pripažinti Bendrijos prekių ženklo registraciją negaliojančia:

               Jean‑Noël Castanet

               Anuliavimo skyriaus sprendimas:

               atmesti prašymą pripažinti registraciją negaliojančia

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti Anuliavimo skyriaus sprendimą

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Compagnie des bateaux mouches SA bylinėjimosi išlaidas.


2012 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Graikijos Republiką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Transportas – Bendrijos geležinkelių plėtra – Direktyva 2001/14/EB – 6 straipsnio 2 – 5 dalys ir 11 straipsnis – Geležinkelių infrastruktūros pajėgumai ir mokesčiai – Reguliavimo institucija – Neperkėlimas per numatytą terminą.#Byla C‑528/10.


title: 2013 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Iberdrola, SA ir kt. prieš Administración del Estado ir kt.#Tribunal Supremo prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Ozono sluoksnio apsauga – Šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema Bendrijoje – Leidimų paskirstymo metodas – Leidimų skyrimas nemokamai.#Sujungtos bylos C-566/11, C-567/11, C-580/11, C-591/11, C-620/11 ir C-640/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Sujungtose bylose C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 ir C‑640/11
            dėl Tribunal Supremo  (Ispanija) 2011 m. spalio 19, 20, 24 ir 28 d. ir 2011 m. lapkričio 18 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2011 m. lapkričio 14, 21 ir 25 d. bei 2011 m. gruodžio 2 ir 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose
            Iberdrola SA ,
            Gas Natural SDG SA ,
            dalyvaujant
            Administración del Estado ir kt.  (C‑566/11),
            Gas Natural SDG SA ,
            dalyvaujant
            Endesa SA ir kt. (C‑567/11),
            Tarragona Power SL ,
            dalyvaujant
            Gas Natural SDG SA ir kt. (C‑580/11),
            Gas Natural SDG SA ,
            Bizcaia Energía SL ,
            dalyvaujant
            Administración del Estado ir kt. (C‑591/11),
            Bahía de Bizcaia Electricidad SL ,
            dalyvaujant
            Gas Natural SDG SA ir kt. (C‑620/11),
            ir
            E.ON Generación SL ir kt. (C‑640/11)
            TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, einantis penktosios kolegijos teisėjo pareigas, teisėjai A. Rosas, D. Šváby (pranešėjas) ir C. Vajda,
            generalinė advokatė J. Kokott,
            posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. vasario 7 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Iberdrola SA  ir Tarragona Power SL , atstovaujamų abogados  J. Folguera Crespo, L. Moscoso del Prado González ir E. Peinado Iríbar,
            – Gas Natural SDG SA , atstovaujamos procuradora Á. Martín‑Rico Sanz, padedamos abogados  A. Morales Plaza ir R. Espín Martí,
            – Endesa SA , atstovaujamos abogados  F. De Borja Acha Besga ir J. J. Lavilla Rubira bei avvocato  M. Merola,
            – Bizcaia Energía SL , atstovaujamos procurador  J. Briones Méndez, padedamo abogado  J. García Sanz,
            – Bahía de Bizcaia Electricidad SL , atstovaujamos procuradora  F. González Ruiz, padedamos abogado  J. Abril Martínez,
            – E.ON Generación SL , atstovaujamos procuradora M. J. Gutiérrez Aceves, padedamos abogado  J. C. Hernanz Junquero,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos S. Centeno Huerta,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos L. Banciella, E. White ir K. Mifsud‑Bonnici,
            susipažinęs su 2013 m. kovo 21 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/87/EB, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631), 10 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant ginčus, kilusius tarp elektros energiją gaminančių įmonių ir Administración del Estado  dėl sumažinto atlygio už elektros energijos gamybą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Remiantis Direktyvos 2003/87 5 konstatuojamąja dalimi, šia direktyva siekiama, kuriant efektyvią šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų (toliau – apyvartiniai taršos leidimai) Europos rinką ir darant kuo mažesnę įtaką ekonomikos plėtrai bei užimtumui, padėti veiksmingiau vykdyti Europos bendrijos ir jos valstybių narių įsipareigojimus mažinti antropogeninės kilmės šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijas, kuriuos jos prisiėmė pagal 2002 m. balandžio 25 d. Tarybos sprendimą 2002/358/EB dėl Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos Kioto protokolo patvirtinimo Europos bendrijos vardu ir bendro jame numatytų įsipareigojimų vykdymo (OL L 130, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 42 t., p. 24).
            4. Direktyvos 2003/87 7 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
            „Bendrijos nuostatos, susijusios su valstybių narių leidimų suteikimu, yra būtinos, siekiant, kad būtų prisidedama išsaugant vidaus rinkos vientisumą ir išvengiant konkurencijos iškraipymo.“
            5. Šios direktyvos 1 straipsnyje jos tikslas apibrėžtas taip:
            „Ši direktyva nustato [apyvartinių taršos] leidimų [prekybos] sistemą Bendrijoje < ... >, siekiant, kad būtų skatinamas taupus ir ekonomiškai efektyvus išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos mažinimas.“
            6. Minėtos direktyvos 10 straipsnyje „Paskirstymo metodas“ nustatyta:
            „Trijų metų laikotarpiui, prasidedančiam 2005 m. sausio 1 d., valstybės narės bent 95 % leidimų skiria nemokamai. Penkerių metų laikotarpiui, prasidedančiam 2008 m. sausio 1 d., valstybės narės bent 90 % leidimų skiria nemokamai.“
            7. Pagal tos pačios direktyvos 12 straipsnio 1 dalį leidimus galima perleisti Bendrijoje iš vienų asmenų kitiems, o tam tikromis sąlygomis perleidimai galimi ir tarp Bendrijos bei trečiųjų valstybių asmenų.
            8. Direktyvos 2003/87 12 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės užtikrina, kad kiekvienais metais ne vėliau nei balandžio 30 d. kiekvieno įrenginio operatorius atsisakytų tokio leidimų skaičiaus, kuris atitiktų bendrą per ankstesnius kalendorinius metus iš to įrenginio išmestų šiltnamio efektą skatinančių dujų kiekį, patikrintą pagal 15 straipsnio nuostatas, ir kad tie leidimai vėliau būtų panaikinti.“
            9. 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijos komunikate Tarybai ir Europos Parlamentui dėl šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo leidimų nacionalinių paskirstymo planų įvertinimo antruoju ES šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo leidimų prekybos sistemos laikotarpiu, pridėtame prie 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijos sprendimų dėl Vokietijos, Graikijos, Airijos, Latvijos, Lietuvos, Liuksemburgo, Maltos, Slovakijos, Švedijos ir Jungtinės Karalystės nacionalinių paskirstymo planų pagal Direktyvą 2003/87 [KOM(2006) 725 galutinis], nurodyta:
            „Aukšto lygio pareigūnų grupė konkurencingumo, energetikos ir aplinkos apsaugos klausimais pabrėžė, kad manoma, jog neužbaigus formuoti energetikos rinkų, nėra pakankamo konkurencinio spaudimo sumažinti leidimų vertės įtraukimą į elektros kainas ir taip sumažinti elektros energijos gamintojų vadinamąsias ypatingąsias pajamas [vadinamąjį nenumatytą pelną]. Be to, grupė rekomendavo, kad valstybės narės apsvarstytų atskirų sektorių diferencijuotus paskirstymus < ... > antruoju paskirstymo laikotarpiu < … > “
            10. 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/29/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 2003/87/EB, siekiant patobulinti ir išplėsti Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemą (OL L 140, p. 3), 15 ir 19 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
            „(15) Atsižvelgiant į būtinas papildomas Bendrijos ekonomikos pastangas, inter alia , būtina, kad peržiūrėtos Bendrijos sistemos ekonominis efektyvumas būtų kuo didesnis ir kad apyvartinių taršos leidimų suteikimo sąlygos Bendrijoje būtų visiškai suderintos. Todėl pagrindinis apyvartinių taršos leidimų paskirstymo būdas turėtų būti aukcionai, nes paprastai laikoma, kad tai paprasčiausia ir ekonomiškai veiksmingiausia sistema. Be kita ko, taip turėtų būti išvengta netikėtai didelio [nenumatyto] pelno, o naujiems rinkos dalyviams ir sparčiau nei vidutiniškai augančios ekonomikos šalims būtų sudarytos tokios pat konkurencijos sąlygos, kaip ir esamiems įrenginiams.
            < ... >
            (19) Dėl šių priežasčių nuo 2013 m. elektros energijos sektoriuje turėtų būti taisyklė, kad visi leidimai parduodami aukcione, atsižvelgiant į jo galimybes perkelti padidėjusią CO 2  kainą < ... > “
            Ispanijos teisė
            11. Direktyva 2003/87 į Ispanijos teisės sistemą galutinai buvo perkelta 2005 m. kovo 9 d. Įstatymu 1/2005, kuriuo reglamentuojama šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema ( Ley 1/2005 por la que se regula el régimen del comercio de derechos de emisión de gases de efecto invernadero ) (BOE, Nr. 59, 2005 m. kovo 10 d., p. 8405; toliau – Įstatymas 1/2005). Pagal šį įstatymą kiekvienas operatorius, eksploatuojantis gamybos įrenginį, kurio šiluminė galia didesnė nei 20 MW, kiekvienais kalendoriniais metais ne vėliau nei balandžio 30 d. privalo atsisakyti tokio apyvartinių taršos leidimų skaičiaus, kuris atitiktų bendrą per ankstesnius kalendorinius metus iš to įrenginio išmestų šiltnamio efektą skatinančių dujų patikrintą kiekį. Atsisakymo tikslais operatoriai gali panaudoti tiek leidimus, kurie jiems buvo paskirti dėl kiekvieno įrenginio pagal nacionalinį paskirstymo planą, tiek leidimus, kuriuos jie įsigijo apyvartinių taršos leidimų rinkoje. Įstatymo 1/2005 16 straipsnyje numatyta, kad 2005–2008 m. laikotarpiu leidimai pagal nacionalinį paskirstymo planą skiriami „nemokamai“.
            12. 1997 m. lapkričio 27 d. priėmus Įstatymą 54/1977 dėl elektros energijos sektoriaus ( Ley 54/1997 del Sector Eléctrico ; BOE, Nr. 285, 1997 m. lapkričio 28 d., p. 35097), kuriuo į nacionalinę teisę perkeltos Europos Sąjungos direktyvos dėl elektros energijos vidaus rinkos, elektros energijos gamybos veikla Ispanijoje gali verstis bet kuris ūkio subjektas, atitinkantis nustatytus techninius ir ekonominius reikalavimus.
            13. Didmeninė elektros energijos rinka organizuojama pagal minėto įstatymo nuostatas. Šią rinką prižiūri privati įmonė Compañía Operadora del Mercado de Electricidad SA , kuriai pavesta nešališkai užtikrinti rinkos skaidrumą ir joje veikiančių subjektų nepriklausomumą. Rinkos veikimas pagristas sistema, pagal kurią energijos poreikiai tam tikru laikotarpiu palyginami su tuo pačiu laikotarpiu gautais pasiūlymais. Energija parduodama už kainą, kurią pasiūlo paskutinis gamintojas, kuriuo įėjimas į sistemą yra būtinas siekiant patenkinti elektros energijos paklausą. Tai yra maržinalinė rinka, kur visiems gamintojams, kurių pasiūlymai buvo priimti, mokama vienoda, vadinamoji „ribinė“, kaina, lygi tai, kurią pasiūlė paskutinio patvirtinto gamybos įrenginio eksploatuotojas. Ši kaina nustatyta remiantis energijos pasiūlos ir paklausos kreivių susikirtimo tašku.
            14. 2006 m. Karaliaus dekretu Ispanijos vyriausybė nustatė vartotojams taikytinus elektros energijos tarifus, kuriais, be kita ko, atsižvelgiama į elektros energijos kainas, nustatomas rinkoje kiekvieną dieną. Tačiau kadangi vėlesniuose Karaliaus dekretuose visiškai neatsižvelgta į elektros energijos gamybos sąnaudas, atsiradusias dėl laisvos rinkos, tai lėmė didėjantį tarifo deficitą.
            15. 2006 m. vasario 24 d. Consejo de Ministros  (Ministrų taryba) priėmė Karaliaus dekretą įstatymą 3/2006 ( Real Decreto-Ley  3/2006, BOE, Nr. 50, 2006 m. vasario 28 d., p. 8015, klaidų ištaisymas BOE, Nr. 53, 2006 m. kovo 3 d., p. 8659; toliau – Karaliaus dekretas įstatymas 3/2006), kuris įsigaliojo 2006 m. kovo 1 d. ir kurio pagrindinis tikslas – pakeisti sistemą, pagal kurią Ispanijoje lyginami elektros energijos pardavimo ir pirkimo pasiūlymai, tuo pačiu metu tą dieną ir bendroje tos dienos elektros energijos gamybos rinkoje pateikti tai pačiai įmonių grupei priklausančių operatorių.
            16. Karaliaus dekreto įstatymo 3/2006 2 straipsnyje „2006–2007 m. nacionaliniame paskirstymo plane numatyti šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartiniai taršos leidimai“ numatyta, kad atlygis už elektros energijos gamybą sumažinamas suma, atitinkančia elektros energijos gamintojams pagal 2005–2007 m. nacionalinį leidimų paskirstymo planą nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų vertę.
            17. Šio karaliaus dekreto įstatymo preambulėje šis sumažinimas pateisinamas tuo, kad elektros energiją gaminančios įmonės nusprendė „[apyvartinių taršos leidimų] vertę įtraukti į didmeninėje elektros energijos rinkoje taikomas kainas“. Joje taip pat nurodyta:
            „Be to, atsižvelgiant į tai, kad nustatant didmeninės elektros energijos rinkos kainas įtraukiama [apyvartinių taršos leidimų] vertė, lygiavertėmis sumomis sumažinamas atlygis atitinkamiems gamybos įrenginiams. 2006 m. atsiradęs didelis tarifo deficitas taip pat skatina neįskaičiuoti apyvartinių taršos leidimų vertės siekiant nustatyti šio deficito dydį. Egzistuojanti didelių kainų elektros energijos gamybos rinkoje rizika ir jos neigiamos pasekmės, kurias galutiniai vartotojai pajustų nedelsiant ir kurios yra neištaisomos, pateisina būtinybę skubiai imtis šiame akte numatytų priemonių ir tai, kad jos yra išimtinio pobūdžio“.
            18. 2007 m. lapkričio 15 d. pramonės, prekybos ir turizmo ministras ( Ministro de Industria, Turismo y Comercio ), taikydamas Karaliaus dekreto įstatymo 3/2006 2 straipsnio 3 dalį, priėmė Įsakymą ITC/3315/2007 dėl 2006 m. atlygio už elektros energijos gamybą sumažinimo suma, atitinkančia nemokamai skirtų šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų vertę ( Orden ministerial ITC/3315/2007 sobre la regulación para el año 2006 de la minoración de la retribución de la actividad de producción de energía eléctrica en el importe equivalente al valor de los derechos de emisión de gases de efecto invernadero asignados gratuitamente , BOE, Nr. 275, 2007 m. lapkričio 16 d., p. 46991; toliau – Ministro įsakymas ITC/3315/2007). Šio įsakymo preambulėje šiuo klausimu nurodyta, kad „atlygis gamybos įrenginiams sumažinima s suma, atitinkančia papildomas pajamas, gautas į pardavimo pasiūlymus įtraukus nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų vertę“.
            Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas
            19. Pareiškėjos pagrindinėje byloje, t. y. elektros energiją Ispanijoje gaminančios įmonės, Audiencia Nacional administracinių bylų skyriui pateikė skundus, kuriais prašė paskelbti negaliojančiu Ministro įsakymą ITC/3315/2007 ir kuriuose, be kita ko, teigė, kad šis įsakymas prieštarauja Direktyvai 2003/87, nes juo būtų panaikintas nemokamų apyvartinių taršos leidimų poveikis.
            20. Audiencia Nacional šiuos skundus atmetė, nes nusprendė, kad šiuo įsakymu nemokamų apyvartinių taršos leidimų poveikis nebuvo panaikintas.
            21. Pareiškėjos pagrindinėje byloje dėl šių Audiencia Nacional sprendimų padavė kasacinius skundus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Pastarajam kyla abejonių dėl Direktyvoje 2003/87 įtvirtintos „skyrimo nemokamai“ sąvokos.
            22. Viena vertus, galima išvada, kad šia direktyva netrukdoma valstybėms narėms drausti į didmeninę elektros energijos kainą įtraukti elektros energiją gaminančioms įmonėms nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų sąnaudas.
            23. Kita vertus, tokiomis priemonėmis galėtų būti panaikintas per pirminį paskirstymą taikytas nemokamų apyvartinių taršos leidimų principo poveikis, o tai galėtų pažeisti patį šia direktyva nustatytos sistemos tikslą sumažinti išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį taikant ekonominės paskatos mechanizmą.
            24. Esant tokioms aplinkybėms Tribunal Supremo nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą, kuris bylose C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 ir C‑640/11 suformuluotas identiškai:
            „Ar Direktyvos [2003/87] 10 straipsnį galima aiškinti taip, kad juo nedraudžiama taikyti nacionalinės teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus šiuo atveju, kurių tikslas ir poveikis – atlygio už elektros energijos gamybą sumažinimas suma, atitinkančia nemokamai atitinkamu laikotarpiu skirtų [apyvartinių taršos leidimų] vertę?“
            25. 2012 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑566/11, C‑567/11, C‑580/11, C‑591/11, C‑620/11 ir C‑640/11 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas galutinis sprendimas.
            Dėl prejudicinio klausimo
            26. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2003/87 10 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo nedraudžiama taikyti nacionalinės teisės aktų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėse bylose, kurių tikslas ir poveikis – atlygio už elektros energijos gamybą sumažinimas suma, kuria šis atlygis padidėjo į siūlomas elektros energijos pardavimo didmeninėje elektros energijos rinkoje kainas kaip papildomas gamybos sąnaudas įtraukus nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų vertę.
            27. Kaip matyti iš šios direktyvos 10 straipsnio formuluotės, pagal kurią atitinkamu laikotarpiu valstybės narės bent 95 % leidimų skiria nemokamai, juo draudžiama imti mokesčius dėl suteiktų apyvartinių taršos leidimų.
            28. Tačiau nei šiame 10 straipsnyje, nei jokioje kitoje direktyvos nuostatoje neaptariamas apyvartinių taršos leidimų panaudojimas ir jomis tiesiogiai neapribojama valstybių narių teisė imtis priemonių, galinčių daryti įtaką apyvartinių taršos leidimų panaudojimo ekonominiams aspektams.
            29. Todėl valstybės narės iš esmės gali imtis ekonominės politikos priemonių, pavyzdžiui, kontroliuoti tam tikrų esminių prekių ar išteklių rinkose taikomas kainas ir nustatyti, kaip gamintojams nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų vertė perkeltina vartotojams.
            30. Tačiau priėmus tokias priemones neturėtų būti panaikintas apyvartinių taršos leidimų skyrimo nemokamai principo poveikis ir kenkiama Direktyvos 2003/87 tikslams.
            31. Kalbant apie pirmąjį aspektą, reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į Direktyvos 2003/87 10 straipsnyje numatytą neatlygintinumo sąvoką draudžiama ne tik tiesiogiai nustatyti kainą už suteiktus apyvartinius taršos leidimus, bet ir vėliau rinkti mokestį dėl šių suteiktų leidimų.
            32. Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš Karaliaus dekreto įstatymo 3/2006 ir Ministro įsakymo ITC/3315/2007 konstatuojamųjų dalių, pagrindinėse bylose nagrinėjamais teisės aktais siekiama užtikrinti, kad vartotojas nepatirtų pasekmių, atsirandančių dėl nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų įtraukimo į rinkoje siūlomos parduoti elektros energijos kainą.
            33. Iš tikrųjų minėti Ispanijos elektros energijos gamintojai į jų didmeninės elektros energijos rinkoje siūlomą kainą įtraukė apyvartinių taršos leidimų vertę taip pat, kaip bet kokias kitas gamybos išlaidas, nors šie leidimai jiems suteikti nemokamai.
            34. Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tokia praktika ekonominiu požiūriu, žinoma, yra galima tiek, kiek įmonei skirtų apyvartinių taršos leidimų panaudojimas lemia netiesiogines sąnaudas, vadinamas „alternatyviosiomis sąnaudomis“, atsirandančias šiai įmonei atsisakius pajamų, kurias ji gautų pardavusi šiuos leidimus apyvartinių taršos leidimų rinkoje. Tačiau jeigu taikoma minėta praktika ir kartu kainų nustatymo Ispanijos elektros energijos gamybos rinkoje sistema, elektros energijos gamintojai gauna nenumatyto pelno.
            35. Reikia pažymėti, kad elektros energijos gamybos dienos rinka Ispanijoje yra maržinalinė, kurioje visi gamintojai, kurių pasiūlymai buvo priimti, gauna vienodą kainą, tai yra tą, kurią pasiūlė paskutinio patvirtinto gamybos įrenginio eksploatuotojas. Kadangi ši ribinė kaina atitinkamu laikotarpiu buvo nustatyta atsižvelgiant į kombinuotojo ciklo dujų ir garo elektrinių – technologija, dėl kurios apyvartiniai taršos leidimai suteikiami nemokamai – operatorių pasiūlymus, apskaičiuojant tokių pasiūlymų kainą įtraukta leidimų vertė turi įtakos elektros energijos kainai visoje rinkoje.
            36. Dėl šios aplinkybės Ministro įsakymu ITC/3315/2007 numatytas atlygio sumažinimas taikomas ne tik nemokamai apyvartinius taršos leidimus gavusioms įmonėms, bet ir elektrinėms, kurioms tokių leidimų nereikia, kaip antai hidroelektrinėms ir atominėms elektrinėms, nes apyvartinių taršos leidimų vertės įtraukimas į sąnaudų struktūrą turėjo įtakos elektros energijos kainai, kuri mokama visiems Ispanijos didmeninėje elektros energijos rinkoje veikiantiems elektros energijos gamintojams.
            37. Be to, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, pagrindinėse bylose nagrinėjamuose teisės aktuose atsižvelgiama ne į skirtų leidimų kiekį, bet į kitus veiksnius, kaip antai elektrinės rūšį ir išmetamų teršalų koeficientą. Nagrinėjamuose teisės aktuose numatytas atlygio už elektros energijos gamybą sumažinimas apskaičiuojamas taip, kad jis taikomas tik kainos daliai, susidariusiai dėl įtrauktų alternatyviųjų leidimų sąnaudų. Tai galiausiai patvirtina aplinkybė, kad mokestis nerenkamas, kai elektrinių operatoriai nemokamai skirtus leidimus parduoda antrinėje rinkoje.
            38. Taigi pagrindinėse bylose nagrinėjamais teisės aktais siekiama ne nustatyti a posteriori  mokestį dėl skirtų apyvartinių taršos leidimų, bet pašalinti nenumatyto pelno padarinius, kuriuos Ispanijos elektros energijos rinkoje lėmė nemokamas apyvartinių taršos leidimų skyrimas.
            39. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Direktyvos 2003/87 10 straipsnyje numatytu apyvartinių taršos leidimų skyrimu nemokamai buvo siekiama ne suteikti atitinkamiems gamintojams subsidijas, bet sušvelninti Europos Sąjungos staigiai ir vienašališkai sukurtos apyvartinių taršos leidimų rinkos ekonominį poveikį siekiant, kad tam tikri gamybos sektoriai, kuriems taikoma ši direktyva, neprarastų konkurencingumo.
            40. Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 9 punkte, konkurencinis spaudimas nebuvo pakankamai stiprus, kad būtų apribotas apyvartinių taršos leidimų įtraukimas į elektros energijos kainą, dėl to elektros energijos gamintojai gavo nenumatyto pelno. Kaip matyti iš Direktyvos 2009/29 15 ir 19 konstatuojamųjų dalių, būtent siekiant išvengti šio nenumatyto pelno, nuo 2013 m. visi apyvartiniai taršos leidimai parduodami aukcione.
            41. Iš to išplaukia, kad pagal Direktyva 2003/87 nustatytą apyvartinių taršos leidimų skyrimo nemokamai sistemą nereikalaujama, kad elektros energijos gamintojai galėtų įtraukti šių leidimų vertę į elektros energijos kainą ir taip gauti nenumatyto pelno.
            42. Todėl Direktyvos 2003/87 10 straipsnyje numatytai leidimų skyrimo nemokamai sąvokai neprieštarauja teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėse bylose, pagal kuriuos sumažinamas elektros energijos gamintojų atlygis siekiant panaikinti nenumatytą pelną, gautą dėl nemokamai suteiktų apyvartinių taršos leidimų, su sąlyga, kad, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 30 punkte, nepakenkiama šios direktyvos tikslams.
            43. Kalbant apie šį antrąjį aspektą, reikia priminti, kad pagrindinis Direktyvos 2003/87 tikslas yra iš esmės sumažinti išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį. Šis tikslas turi būti pasiektas paisant tam tikro skaičiaus papildomų tikslų ir taikant tam tikras priemones. Šiuo atveju pagrindinė priemonė yra Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema. Kiti papildomi tikslai, kurie turi būti pasiekti pagal minėtą sistemą, visų pirma, kaip nurodyta šios direktyvos 5 ir 7 konstatuojamosiose dalyse, yra ekonomikos plėtros ir užimtumo bei vidaus rinkos vientisumo ir konkurencijos sąlygų užtikrinimas (žr. 2012 m. kovo 29 d. Sprendimo Komisija prieš Estiją , C‑505/09 P, 79 punktą).
            44. Taigi nagrinėjamu atveju konkrečiai kyla toks klausimas: ar neutralizuojant nenumatytą pelną, gautą dėl nemokamai skirtų leidimų, pagrindinėse bylose nagrinėjamais teisės aktais nepakenkiama Direktyva 2003/87 nustatytos sistemos tikslui sumažinti išmetamų teršalų kiekį, kai su aplinkos apsauga susijusios sąnaudos įtraukiamos apskaičiuojant prekių kainą.
            45. Visų pirma reikia pažymėti, kad apyvartinių taršos leidimų skyrimas nemokamai buvo pereinamojo laikotarpio priemonė, kuria siekta išvengti įmonių konkurencingumo praradimo dėl nustatytos apyvartinių taršos leidimų prekybos sistemos. Taigi jis tiesiogiai nesusijęs su aplinkosaugos tikslu sumažinti išmetamų teršalų kiekį.
            46. Antra, reikia pastebėti, kad, atsižvelgiant į maržinalinį šios rinkos pobūdį, pagrindinėse bylose nagrinėjamais teisės aktais daromas poveikis ne apyvartinių taršos leidimų rinkai, bet nenumatytam pelnui, kurį visi Ispanijos elektros gamintojai gauna šių leidimų vertę įtraukus į siekiant nustatyti didmeninės elektros energijos rinkos kainą atrinktų pasiūlymų kainą.
            47. Iš tikrųjų įmonės gali apyvartinius taršos leidimus, kurie joms skirti nemokamai, panaudoti savo elektros energijos gamybos veiklai arba juos parduoti apyvartinių taršos leidimų rinkoje, atsižvelgdamos į jų vertę rinkoje ir pelną, kurį už tai galėtų gauti.
            48. Trečia, reikia konstatuoti, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamais teisės aktais nepakenkiama Direktyvos 2003/87 aplinkosauginiam tikslui skatinti mažinti išmetamų teršalų kiekį.
            49. Viena vertus, siekiant sumažinti išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį, šia direktyva buvo nustatyta apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema. Kaip matyti iš šios direktyvos 1 straipsnio, paskatos mažinti išmetamų teršalų kiekį turi būti ekonomiškai efektyvios ir taupios, atsižvelgiant į tai, kad gamintojas, pasirinkdamas ekonomiškai naudingiausią galimybę, gali nuspręsti arba investuoti į efektyvesnes mažiau šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetančias technologijas, arba pasinaudoti didesniu apyvartinių taršos leidimų skaičiumi, arba net sumažinti savo gamybos apimtis. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad pagal pagrindinėse bylose nagrinėjamus teisės aktus apyvartinių taršos leidimų vertę atitinkanti suma gali būti gaunama juos pardavus, darytina išvada, kad šiais teisės aktais elektros energijos gamintojai neatgrasomi nuo išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio mažinimo.
            50. Kita vertus, šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo sąnaudos įskaičiuojamos į didmeninėje elektros energijos rinkoje gamintojų pateiktus kainų pasiūlymus. Kadangi didesnės gamybos sąnaudos susilpnina jų poziciją šioje rinkoje, elektros energijos gamintojai skatinami mažinti su jų veikla susijusių išmetamų teršalų kiekį.
            51. Galiausiai Įstatymu 1/2005 elektros energiją gaminančioms įmonėms nustatoma pareiga kiekvienais kalendoriniais metais atsisakyti tokio apyvartinių taršos leidimų skaičiaus, kuris atitiktų bendrą per ankstesnius kalendorinius metus įrenginio išmestų teršalų patikrintą kiekį tam, kad šie leidimai vėliau būtų panaikinti pagal Direktyvos 2003/87 12 straipsnio 3 dalį.
            52. Tačiau keli gamintojai Teisingumo Teismui pateiktose pastabose teigė, kad pagrindinėse bylose aptariamas atlygio už elektros energijos gamybą sumažinimas yra toks, kad juo nebeskatinama mažinti išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio.
            53. Tiesa, kad iš atsakymų į Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus matyti, jog Ministro įsakyme ITC/3315/2007 numatyta šio sumažinimo apskaičiavimo formulė galėtų lemti tai, kad dėl atitinkamo elektrinės operatoriaus sumažinto išmetamo šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekio padidėtų jo turimo mokėti mokesčio dydis.
            54. Tačiau Ispanijos vyriausybė pažymėjo, kad šios papildomos sąnaudos nepanaikina naudos, gaunamos dalyvaujant apyvartinių taršos leidimų prekyboje.
            55. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad paskatos mažinti kiekvieno įrenginio išmetamų teršalų kiekį esmė yra nauda, kurią galima gauti sumažinus reikiamų apyvartinių taršos leidimų skaičių; šie ekonominę vertę įgyja juos pardavus, neatsižvelgiant į tai, ar jie buvo skirti nemokamai.
            56. Beje, siekiant Direktyvoje 2003/87 nustatyto tikslo taupiai ir ekonomiškai efektyviai sumažinti išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį nereikalaujama, kaip buvo pabrėžta šio sprendimo 41 punkte, kad įmonės apyvartinių taršos leidimų, kurie joms skirti nemokamai, sąnaudas įtrauktų į kainas vartotojams.
            57. Be to, kadangi Ispanijos elektros energijos gamybos rinkoje visiems gamintojams mokama vienoda kaina, o galutinis vartotojas nežino, kokia technologija buvo naudojama jo vartojamai elektros energijai, kurios tarifą nustato valstybė, pagaminti, tai, kiek elektros energijos gamintojai gali į kainas įtraukti apyvartinių taršos leidimų naudojimo sąnaudas, neturi įtakos išmetamų teršalų kiekio mažinimui.
            58. Iš to matyti, kad priemonė, kuria sumažinamas atlygis už elektros energijos gamybos veiklą, kaip antai numatyta pagrindinėse bylose nagrinėjamuose teisės aktuose, to atlygio visiškai nepanaikina, nors ir gali sumažinti paskatą riboti išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekį.
            59. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2003/87 10 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėse bylose, kurių tikslas ir poveikis – atlygio už elektros energijos gamybos veiklą sumažinimas suma, kuria šis atlygis padidėjo į siūlomas elektros energijos pardavimo didmeninėje elektros energijos rinkoje kainas kaip papildomas gamybos sąnaudas įtraukus nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų vertę.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            60. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
            2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/87/EB, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 96/61/EB, 10 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėse bylose, kurių tikslas ir poveikis – atlygio už elektros energijos gamybos veiklą sumažinimas suma, kuria šis atlygis padidėjo į siūlomas elektros energijos pardavimo didmeninėje elektros energijos rinkoje kainas kaip papildomas gamybos sąnaudas įtraukus nemokamai skirtų apyvartinių taršos leidimų vertę.


Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 1 d. # Commune de Braine-le-Château (C-53/02) ir Michel Tillieut ir kt. (C-217/02) prieš Région wallonne, dalyvaujant BIFFA Waste Services SA ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État - Belgija. # Direktyvos 75/442/EEB ir 91/156/EEB. # Sujungtos bylos C-53/02 ir C-217/02.