title: 2009 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Ieškinys dėl panaikinimo - Pozicijos, kuri turi būti priimta Bendrijos vardu susitarimu sukurtoje instancijoje, priėmimas - Pareiga motyvuoti - Teisinio pagrindo nurodymas - Nykstančių laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencijos (CITES) Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14 susitikimas.#Byla C-370/07.

text:
      Byla C‑370/07
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Ieškinys dėl panaikinimo – Pozicijos, kuri turi būti pareikšta Bendrijos vardu susitarimu sukurtoje instancijoje, priėmimas – Pareiga motyvuoti – Teisinio pagrindo nurodymas – Nykstančių laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencijos (CITES) Susitariančiųjų Šalių konferencijos
         14‑asis susitikimas“

      Sprendimo santrauka
      1.        Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Taikymo apimtis – Nuoroda į akto teisinį pagrindą
      (EB 253 straipsnis)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Teisinis saugumas – Bendrijos teisės aktai
      3.        Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Taikymo apimtis
      (EB 230, 249 ir 253 straipsniai)
      4.        Europos Bendrijos – Suteikta kompetencija – Vidinė ir išorinė kompetencija – Pareiga nurodyti akto teisinį pagrindą
      (EB 5 straipsnio pirma pastraipa, 133 ir 175 straipsniai)
      5.        Institucijų aktai – Pasirinkto teisinio pagrindo nurodymas
      (EB 133, 175 straipsniai ir 300 straipsnio 2 dalis)
      1.        Pareiga motyvuoti, numatyta EB 253 straipsnyje, reikalauja, kad visuose atitinkamuose aktuose būtų nurodytos priežastys, dėl
         kurių institucija juos priėmė, kad Teisingumo Teismas galėtų vykdyti kontrolę ir kad tiek valstybės narės, tiek tretieji suinteresuotieji
         asmenys žinotų sąlygas, kuriomis Bendrijos institucijos taikė Sutartį. Pareiga nurodyti akto teisinį pagrindą kyla iš šios
         pareigos motyvuoti. Tikslios Sutarties nuostatos nenurodymas negali būti esminis trūkumas, jei akto teisinis pagrindas gali
         paaiškėti iš kitų jo dalių, tačiau tokia aiški nuoroda yra būtina, jei be jos suinteresuotiesiems asmenims ir Teisingumo Teismui
         nėra aiškus tikslus teisinis pagrindas.

      (žr. 37, 38 ir 56 punktus)
      2.        Teisinio saugumo principo tikslais reikalaujama, jog bet kurio akto, kuriuo sukeliama teisinių pasekmių, privalomoji galia
         būtų pagrįsta Bendrijos teisės nuostatos, kuri turi būti aiškiai nurodyta kaip teisinis pagrindas ir kuria aktui suteikiama
         teisinė forma.

      (žr. 39 punktą)
      3.        Pareiga motyvuoti, pateisinama, be kita ko, teismine kontrole, kurią turi sugebėti vykdyti Teisingumo Teismas, turi būti taikoma
         visiems aktams, kurie gali tapti ieškinio dėl panaikinimo dalyku, t. y. visoms institucijų priimtoms nuostatoms, nepaisant
         jų formos, sukeliančioms privalomų teisinių pasekmių.

      Tarybos sprendimas, kuriuo nustatoma pozicija, priimtina Europos bendrijos vardu dėl tam tikrų pasiūlymų, pateiktų per Nykstančių
         laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencijos Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą, sukelia
         privalomų teisinių pasekmių tiek, kiek juo nustatoma Bendrijos pozicija jos kompetencijos srityse, ir yra privalomas, pirma,
         Tarybai ir Komisijai ir, antra, valstybėms narėms, nes juo nustatoma pareiga šioms valstybėms ginti šią poziciją. Todėl šis
         sprendimas turi būti motyvuotas ir turi būti nurodytas jo teisinis pagrindas, kad, be kita ko, Teisingumo Teismas galėtų vykdyti
         teisminę kontrolę.

      (žr. 42–45 punktus)
      4.        Bendrijos akto teisinį pagrindą reikalaujama nurodyti taip pat remiantis suteiktos kompetencijos principu, numatytu EB 5 straipsnio
         pirmoje pastraipoje, pagal kurią Bendrija veikia neperžengdama Sutarties jai suteiktų įgaliojimų ir paisydama jai šia Sutartimi
         iškeltų tikslų, tiek imdamasi vidinių, tiek tarptautinių veiksmų. Šiuo klausimu teisingas teisinio pagrindo pasirinkimas yra
         konstitucinės svarbos, nes disponuodama tik suteikta kompetencija Bendrija turi pagrįsti šį sprendimą Sutarties nuostata,
         kuri ją įgalioja patvirtinti tokį aktą.

      Be to, teisinio pagrindo nurodymas nustato kompetencijos pasidalijimą tarp Bendrijos ir valstybių narių.
      Dėl Tarybos priimto sprendimo, kuriuo nustatoma pozicija, priimtina Europos bendrijos vardu dėl tam tikrų pasiūlymų, pateiktų
         per Nykstančių laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencijos Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą,
         reikia pažymėti, jog vien EB 175 straipsnio ar EB 133 straipsnio taikymas neturėtų tokios pačios įtakos kompetencijos pasidalijimui
         tarp Bendrijos ir valstybių narių kaip galima šių dviejų nuostatų kombinacija, atsižvelgiant į tai, kad EB 133 straipsnis
         suteikia išimtinę kompetenciją Bendrijai, o EB 175 straipsnis numato pasidalijamąją Bendrijos ir valstybių narių kompetenciją.
         Taigi teisinio pagrindo nenurodymas gali suklaidinti dėl Bendrijos kompetencijos pobūdžio ir ją susilpninti ginant poziciją
         tarptautinėse derybose.

      (žr. 46, 47 ir 49 punktus)
      5.        Teisinio pagrindo nurodymas yra labai svarbus siekiant apsaugoti atitinkamų akto priėmimo procedūroje dalyvaujančių Bendrijos
         institucijų prerogatyvas. Kalbant apie Tarybos priimtą sprendimą, kuriuo nustatoma pozicija, priimtina Europos bendrijos vardu
         dėl tam tikrų pasiūlymų, pateiktų per Nykstančių laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencijos Susitariančiųjų
         Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą, reikia pabrėžti, jog tokia nuoroda gali turėti įtakos Parlamento kompetencijai, turint
         omenyje, kad pagal EB 133 straipsnį, EB 175 straipsnį ir EB 300 straipsnio 2 dalį jo dalyvavimas priimant aktą yra skirtingas.
         Taip pat teisinio pagrindo nurodymas yra būtinas nustatant balsavimo tvarką Taryboje, nes EB 300 straipsnio 2 dalies pirmoje
         pastraipoje numatyta, kad Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma, nebent susitarimas priklauso sričiai, kurioje vidaus
         taisyklėms nustatyti reikia balsų vieningumo, ir sudarant EB 310 straipsnyje nurodytus susitarimus.

      (žr. 48 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 1 d.(*)

      „Ieškinys dėl panaikinimo – Pozicijos, kuri turi būti pareikšta Bendrijos vardu susitarimu sukurtoje instancijoje, priėmimas – Pareiga motyvuoti – Teisinio pagrindo nurodymas – Nykstančių laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencijos (CITES) Susitariančiųjų Šalių konferencijos
         14‑asis susitikimas“

      Byloje C‑370/07
      dėl 2007 m. rugpjūčio 2 d. pagal EB 230 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama G. Valero Jordana ir C. Zadra, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą J.‑P. Jacqué, F. Florindo Gijón ir K. Michoel,

      atsakovę,
      palaikomą
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos E. Jenkinson ir I. Rao, padedamų QC D. Wyatt,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (pranešėjas) ir
         C. Toader,

      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 4 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2009 m. balandžio 23 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti 2007 m. gegužės 24 d. Europos Sąjungos Tarybos sprendimą, kuriuo nustatoma
         pozicija, kuri turi būti priimta Europos bendrijos vardu dėl tam tikrų pasiūlymų, kurie turėjo būti pateikti per Nykstančių
         laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencijos (CITES) Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą,
         surengtą 2007 m. birželio 3–15 d. Hagoje (Nyderlandai) (toliau – skundžiamas sprendimas).

       Teisinis pagrindas
      2        EB 253 straipsnyje nustatyta:

      „Europos Parlamento ir Tarybos bendrai priimtuose reglamentuose, direktyvose ir sprendimuose bei Tarybos ar Komisijos priimtuose
         tokiuose aktuose nurodomi jų priėmimo motyvai ir visi pasiūlymai ir nuomonės, kuriuos pagal šią Sutartį reikėjo gauti.“

      3        Pagal EB 300 straipsnio 2 dalį, iš dalies pakeistą Nicos sutartimi:

      „Atsižvelgdama į Komisijai šioje srityje suteiktus įgaliojimus, klausimus dėl susitarimų pasirašymo, kurį gali lydėti sprendimas
         dėl laikino taikymo prieš jiems įsigaliojant, ir sudarymo Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma remdamasi Komisijos
         pasiūlymu. Taryba sprendžia vieningai, kai susitarimas priklauso sričiai, kurioje vidaus taisyklėms nustatyti reikia balsų
         vieningumo, ir sudarant 310 straipsnyje nurodytus susitarimus.

      Nukrypstant nuo 3 dalyje nustatytų taisyklių, ta pati tvarka taikoma priimant sprendimą sustabdyti susitarimo taikymą ir nustatant
         Bendrijos vardu priimamas pozicijas susitarimu sukurtoje institucijoje, kai tai institucijai reikia priimti teisinę galią
         turinčius sprendimus, išskyrus sprendimus, papildančius arba pakeičiančius susitarimo institucinę struktūrą.

      Europos Parlamentas nedelsiant ir išsamiai informuojamas apie visus pagal šią straipsnio dalį priimtus sprendimus dėl susitarimų
         laikino taikymo ar sustabdymo arba Bendrijos pozicijos nustatymo susitarimu sukurtoje institucijoje.“

       Ginčo aplinkybės
      4        Nykstančių laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės prekybos konvencija, pasirašyta 1973 m. kovo 3 d. Vašingtone, (toliau
         – CITES), įsigaliojo 1975 m. liepos 1 dieną. Jos tikslas – apsaugoti nykstančias laukinės floros ir faunos rūšis iš esmės
         ribojant ar reglamentuojant prekybą jomis.

      5        Bendrija nėra CITES Susitariančioji Šalis. Per Šalių konferenciją jai suteiktas stebėtojo statusas. Tačiau nuo 1982 m. ji
         savarankiškai priima priemones, kurių tikslas Bendrijoje vykdyti valstybių narių įsipareigojimus CITES.

      6        Naujausia priemonė, priimta nepriklausomai nuo CITES, yra 1996 m. gruodžio 9 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 338/97 dėl laukinės
         faunos ir floros rūšių apsaugos kontroliuojant jų prekybą (OL L 61, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk.,
         3 t., p. 136). Jis buvo priimtas remiantis EB Sutarties 130 S straipsnio 1 dalimi (po pakeitimų EB 175 straipsnio 1 dalis).

      7        2007 m. balandžio 4 d. Komisija pateikė Tarybai pasiūlymą dėl skundžiamo sprendimo, kuriame kaip teisinis pagrindas nurodyti,
         pirma, EB 175 straipsnio 1 dalis ir EB 133 straipsnis bei, antra, EB 300 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa, priėmimo.

      8        2007 m. gegužės 24 d. Taryba priėmė skundžiamą sprendimą, kuriame nenurodė jo teisinio pagrindo.

      9        2007 m. birželio 14 d. laišku Taryba perdavė šį sprendimą Parlamentui.

      10      Skundžiamas sprendimas suformuluotas taip:

      „1 straipsnis
      Bendrijos pozicija, kiek tai susiję su jos kompetencijai priklausančia sritimi, išreikšta valstybių narių, veikiančių kartu
         Bendrijos interesais per CITES Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą, atitinka šio sprendimo priedus.

      2 straipsnis
      Jei nauja mokslinė ar techninė informacija, pateikta po šio sprendimo priėmimo, bet prieš ar per Susitariančiųjų Šalių 14‑ąjį susitikimą,
         gali turėti įtakos 1 straipsnyje numatytai pozicijai arba jei per šį susitikimą bus pateikta naujų pasiūlymų dėl klausimų,
         dėl kurių Bendrijos pozicija dar nenustatyta, Bendrijos pozicija, susijusi su jos kompetencijai priklausančiomis sritimis,
         nustatoma derinant vietoje prieš balsavimą Šalių konferencijoje dėl šių pasiūlymų.“

       Šalių reikalavimai ir procesas
      11      Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą ir
      –        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
      12      Taryba Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        arba ir tiek, kiek Teisingumo Teismas panaikins skundžiamą sprendimą, pripažinti, kad jo padariniai lieka galutiniai, ir
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      13      2007 m. lapkričio 20 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei
         leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
      14      Taryba, pateikdama preliminarias pastabas per procesą, tvirtina, kad ieškinys neturi dalyko, nes skundžiamu sprendimu jau
         sukelta teisinių padarinių, kadangi jame nurodyta Bendrijos pozicija buvo išreikšta per CITES Susitariančiųjų Šalių konferenciją
         2007 m. birželio 15 d. Hagoje.

      15      Komisija pabrėžia, jog pareikšdama šį ieškinį siekia, kad Teisingumo Teismas priimtų sprendimą, užkertantį kelią Tarybai ateityje
         priimti sprendimus nenurodant jų teisinio pagrindo CITES Susitariančiųjų Šalių konferencijos atžvilgiu, ir teigia, kad ieškinys
         yra priimtinas.

      16      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Komisija neturi įrodyti intereso pareikšti ieškinį dėl panaikinimo tokių sprendimų atžvilgiu
         (šiuo klausimu žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, 45/86, Rink. p. 1493, 3 punktą).

      17      Be to, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė dėl ieškinio, kuriuo siekiama panaikinti aktą, kuris jau įgyvendintas
         ar kuris jau nebetaikomas ieškinio pareiškimo momentu, priimtinumo (žr. 1986 m. birželio 24 d. Sprendimo AKZO Chemie ir AKZO Chemie UK prieš Komisiją, 53/85, Rink. p. 1965, 21 punktą ir 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimo Apesco prieš Komisiją, 207/86, Rink. p. 2151, 16 punktą).

      18      Todėl ieškinys yra priimtinas.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      19      Komisija vieninteliame ieškinį pagrindžiančiame pagrinde, susijusiame su EB 253 straipsnyje numatytos pareigos motyvuoti pažeidimu,
         teigia, kad skundžiamame sprendime neminimas jo teisinis pagrindas.

      20      Komisija teigia, kad kaip skundžiamo sprendimo materialinį teisinį pagrindą ji siūlė nurodyti EB 133 straipsnio ir EB 175 straipsnio
         nuostatas, nes CITES atžvilgiu prekyba rūšimis ir jų išsaugojimas yra vienodai svarbūs. Nenurodžius šio dvigubo teisinio pagrindo,
         atitinkamoms Bendrijos institucijoms ir valstybėms narėms nebuvo nurodyta jų atitinkama kompetencija ir atitinkamas vaidmuo
         CITES Susitariančiųjų Šalių konferencijoje. Aplinkybė, kad Reglamentas Nr. 338/97 pagrįstas tik EB 175 straipsniu, o ne EB 133 straipsnio
         ir EB 175 straipsnio nuostatomis, nesvarbi, nes akto teisinio pagrindo nustatymas susijęs su jo tikslu ir pačiu turiniu, o
         ne su teisiniu pagrindu, kuriuo remiantis buvo priimami kiti panašūs Bendrijos aktai.

      21      Dėl procesinio teisinio pagrindo Komisija patvirtino, kad vienintelis Tarybos sprendimas, pagrįstas EB 300 straipsnio 2 dalies
         antrąja pastraipa, gali būti tinkama teisinė priemonė apibrėžti Bendrijos poziciją, jei turi būti priimamas CITES Susitariančiųjų
         Šalių konferencijos sprendimas, turintis teisinę galią, ir jei šis priėmimas vėliau turės poveikį acquis communautaire. Šio pagrindo nenurodymas sukėlė didelį neaiškumą, susijusį su Tarybos realiai vykdyta procedūra, ir paveikė Parlamento prerogatyvas.

      22      Remdamasi minėtu sprendimu Komisija prieš Tarybą (45/86, Rink. p. 1493) Komisija taip pat teigia, kad skundžiamo sprendimo teisinis pagrindas negali paaiškėti iš kitų jo
         sudedamųjų dalių. Be to, Taryba skundžiamame sprendime vengė bet kokios nuorodos į Sutartį.

      23      Komisija ginčija Tarybos argumentą, susijusį su tuo, kad skundžiamas sprendimas nėra sprendimas EB 249 straipsnio prasme.
         Šiuo klausimu ji teigia, kad Tarybos padarytas skirtumas, vartojant du skirtingus terminus Sutarties versijoje vokiečių kalba
         („Entscheidung“ ir „Beschluß“), kurių nėra Sutarties versijose kitomis kalbomis, išskyrus olandų („beschikking“ ir „besluit“)
         ir slovėnų („odločba“ ir „sklep“), neturi pagrindo remiantis Sutartimi. Iš tiesų joje nenustatytas skirtumas tarp EB 253 straipsnyje
         numatytų sprendimų ir kitų sprendimų. Komisija pabrėžia, kad EB 300 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje minėti aktai
         apibrėžiami terminu „sprendimai“ ir kad būtent Sutarties versijos anglų ir prancūzų kalbomis, atsižvelgiant į kontekstą, atitinka
         šią terminologiją.

      24      Komisijos teigimu, skundžiamo sprendimo teisinio pagrindo nenurodymas neturėtų būti pateisinamas todėl, kad šis sprendimas
         skirtas tik jį priimant dalyvavusioms šalims, nes būtina išsaugoti institucijų prerogatyvas ir nekenkti Teisingumo Teismo
         vykdomai teisminei kontrolei.

      25      Komisija šiuo atveju ginčija nuorodos į 1971 m. kovo 31 d. Sprendimą Komisija prieš Tarybą, vadinamą „AETR“ (22/70, Rink. p. 263), kuris susijęs su kai kuriomis „Tarybos derybomis“, svarbą, nes šioje byloje svarstomas
         Tarybos sprendimas, priimtas pagal EB 300 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą aiškiai nurodant EB 253 straipsnį. Tačiau
         Komisija pabrėžė, kad byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas AETR, buvo svarstomas labai ypatingomis aplinkybėmis priimtas aktas, kurį Teisingumo Teismas pripažino galiojančiu tik tomis aplinkybėmis
         ir kuriam Komisija davė sutikimą.

      26      Komisija teigia, kad skundžiamame sprendime teisinio pagrindo nenurodymas nėra vien formalus trūkumas, nes, Teisingumo Teismo
         teigimu, teisingas teisinio pagrindo pasirinkimas yra konstitucinės svarbos (2001 m. gruodžio 6 d. Nuomonė 2/00, Rink. p. I‑9713,
         5 punktas), kadangi toks trūkumas yra neveikimas, keliantis grėsmę Sutarties nustatytai konstitucinei pusiausvyrai tarp institucijų
         ir tarp Bendrijos ir valstybių narių. Be to, Taryba tyčia nenurodė aptariamo teisinio pagrindo, kad būtų manoma, jog ji nematė
         būtinybės jį aiškiai nurodyti.

      27      Be to, EB 300 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje numatytos procedūros nebuvo laikomasi tiek, kiek skundžiamas sprendimas
         buvo perduotas Parlamentui praėjus trims savaitėms po priėmimo, t. y. 2007 m. birželio 14 d., o tai reiškia, kad šis pavėluotas
         perdavimas pažeidė Parlamento prerogatyvas.

      28      Galiausiai Komisija ginčija Tarybos papildomų pastabų, susijusių su Bendrijos pozicijos nustatymo praktika, svarbą ir primena,
         kad pagal teismo praktiką vien Tarybos praktika negali nukrypti nuo Sutartyje nustatytų taisyklių (1988 m. vasario 23 d. Sprendimo
         Jungtinė Karalystė prieš Tarybą, 68/86, Rink. p. 855, 24 punktas).

      29      Taryba kaip pagrindinį argumentą pateikia tai, kad šiuo atveju nebuvo nurodytas skundžiamo sprendimo teisinis pagrindas, nes
         pastarasis yra sprendimas sui generis, vokiečių kalba apibrėžiamas terminu „Beschluß“, kurį Taryba priėmė Bendrijos išorinių santykių srityje pagal EB 300 straipsnio
         2 dalies antrąją pastraipą. Šis sprendimas turi būti atskirtas nuo sprendimo, vokiečių kalba apibrėžto terminu „Entscheidung“,
         numatytu EB 249 ir EB 253 straipsniuose.

      30      Ji teigia, kad skundžiamas sprendimas turi įtakos tik santykiams tarp Bendrijos ir valstybių narių bei santykiams tarp institucijų
         ir neturi jokios įtakos trečiųjų asmenų, kaip antai fizinių asmenų ar bendrovių, teisėms ir pareigoms, todėl pareiga motyvuoti
         neprivaloma, nes šis sprendimas taikomas tik jį priėmusioms šalims. Kaip ir sprendimas minėtame Teisingumo Teismo sprendime
         AETR, susijęs su „Tarybos derybomis“ dėl tarptautinio susitarimo sudarymo, skundžiamas sprendimas buvo „Beschluß“ ir dėl to
         jo nebuvo baigtiniame aktų, kuriems taikoma pareiga motyvuoti, sąraše.

      31      Taryba pateikia papildomą argumentą, nurodydama 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Swedish Match (C‑210/03, Rink. p. I‑11893, 44 punktas) ir teigdama, kad teisinio pagrindo nenurodymas akte yra vien formalus trūkumas.
         Iš tiesų tokios nuorodos nebuvimas skundžiamame sprendime neturi jokios įtakos jo priėmimo procedūrai, nes šiuo atveju EB 300 straipsnio
         2 dalies antrojoje pastraipoje numatytos procedūros buvo laikomasi. Šiuo klausimu Taryba pabrėžia, kad ši nuostata reikalauja
         Parlamentui perduoti atitinkamą sprendimą tik dėl informacijos, bet nenumato jokio termino ir neįpareigoja pateikti šio sprendimo
         preliminariam patikrinimui.

      32      Dėl Komisijos pasiūlyto dvigubo materialiojo teisinio pagrindo Taryba teigia, jog kadangi Reglamentas Nr. 338/97 buvo priimtas
         vien Sutarties 130 S straipsnio pagrindu, nebuvo įmanoma Taryboje surinkti balsų daugumos, leidžiančios išlaikyti pasiūlytą
         teisinį pagrindą.

      33      Komisijos teigimu, buvo svarbu priimti Bendrijos poziciją pagal Sutartyje nustatytas procedūras prieš prasidedant CITES Šalių
         konferencijos 14‑ajam susitikimui. Teisinio pagrindo nenurodymas skundžiamame sprendime neturėjo jokios įtakos šio sprendimo
         priėmimo procedūrai, privalomam jo pobūdžiui, pačioms šioje konferencijoje vykusioms deryboms ar Komisijos ir valstybių narių
         vaidmeniui derybose. Taryba pabrėžė, kad šioje konferencijoje Tarybos vaidmuo buvo apibrėžtas – ir apribotas – aplinkybe,
         kad Bendrija nėra CITES Susitariančioji Šalis, o ne nuorodos į skundžiamo sprendimo teisinį pagrindą nebuvimu.

      34      Taryba pabrėžia, kad teisinio pagrindo nenurodymas skundžiamame sprendime visai neturėjo įtakos priimant Bendrijos vidaus
         aktą, nes Reglamento Nr. 338/97 19 straipsnis numato būtent dėl šio reglamento priedų pakeitimo, priėmus Šalių konferencijos
         sprendimus ir CITES nuolatinio komiteto sprendimus, taikyti komitologijos procedūrą.

      35      Taryba dar pažymėjo, kad Bendrijos pozicijos nustatymo praktika yra pakankamai įvairi ir tęstinė nuo Nicos sutarties įsigaliojimo.
         Pirma, egzistavo Tarybos sprendimų, kuriuose kaip vienintelis materialinis teisinis pagrindas nurodyta EB 300 straipsnio 2 dalies
         antroji pastraipa. Antra, nėra neįprasta, kad Bendrijos pozicija nustatoma Tarybai tiesiogiai patvirtinant tekstą, dėl kurio
         turi būti priimta pozicija nepriimant dėl šio patvirtinimo sprendimo sui generis. Pastaruoju atveju Taryba vis dėlto turi nuspręsti dėl Komisijos pasiūlymo, atsižvelgdama į jos pasiūlytą formą.

      36      Jungtinė Karalystė, remdama visus Tarybos argumentus, priduria, kad EB 300 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje nėra
         nuostatos, pagal kurią sprendimai sui generis pakeistų EB 249 straipsnyje numatytus sprendimus aptariamoje srityje. Be to, Komisijos dalyvavimas skundžiamo sprendimo priėmimo
         procedūroje bei su CITES susijusiose derybose šiai institucijai suteikė visas garantijas, kurios pagal EB 253 straipsnį užtikrinamos
         tretiesiems asmenims. Aktai sui generis Bendrijai suteikia būtiną lankstumą veiksmingai dalyvauti tarptautiniais susitarimais sukurtose instancijose ir Bendrijos
         interesams prieštarautų, jei iš Tarybos būtų reikalaujama nurodyti kiekvieno tokios rūšies sprendimo, kaip aptariamas šioje
         byloje, teisinį pagrindą. Jungtinė Karalystė pabrėžia, kad tai, jog Tarybai neturi būti nustatyta griežta pareiga nurodyti
         akto sui generis teisinį pagrindą pagal EB 253 straipsnį, nereiškia, kad ji to visai neturi daryti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      37      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką pareiga motyvuoti, numatyta EB 253 straipsnyje, reikalauja,
         kad visuose atitinkamuose aktuose būtų nurodytos priežastys, dėl kurių institucija juos priėmė, kad Teisingumo Teismas galėtų
         vykdyti kontrolę ir kad tiek valstybės narės, tiek tretieji suinteresuotieji asmenys žinotų sąlygas, kuriomis Bendrijos institucijos
         taikė Sutartį (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1994 m. gegužės 17 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑41/93, Rink. p. I‑1829, 34 punktą).

      38      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pareiga nurodyti akto teisinį pagrindą kyla iš pareigos motyvuoti (be kita ko,
         žr. minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 9 punktą ir 1988 m. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą, 203/86, Rink. p. 4563, 36–38 punktus).

      39      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad teisinio saugumo principo tikslais reikalaujama, jog bet kurio akto, kuriuo sukeliama
         teisinių pasekmių, privalomoji galia būtų pagrįsta Bendrijos teisės nuostatos, kuri turi būti aiškiai nurodyta kaip teisinis
         pagrindas ir kuria aktui suteikiama teisinė forma (1993 m. birželio 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑325/91, Rink. p. I‑3283, 26 punktas).

      40      Atsižvelgiant į šiuos svarstymus reikia nustatyti, ar skundžiamas sprendimas gali būti teisėtai priimtas nenurodant teisinio
         pagrindo. Šiuo tikslu reikia išnagrinėti, ar šiam sprendimui taikoma pareiga motyvuoti, ir, jei taip, – nurodyti teisinį pagrindą.

      41      Grįsdamos savo teiginius, šalys iš esmės pateikė terminologinio pobūdžio argumentų, remdamosi skirtingomis EB 300 straipsnio
         2 dalies kalbų versijomis. Komisija teigė, kad skundžiamas sprendimas yra sprendimas EB 249 straipsnio prasme, vokiečių kalba
         pavadintas terminu „Entscheidung“, todėl jis turi būti motyvuotas. Tačiau Taryba, remiama Jungtinės Karalystės, tvirtina,
         kad kalbama apie sprendimą sui generis, vokiečių kalba pavadintą terminu „Beschluß“, nenumatytą EB 253 straipsnyje.

      42      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo kvalifikavimas kaip sprendimo EB 249 straipsnio prasme arba kaip
         sprendimo sui generis nėra svarbiausias dalykas šiuo atveju, siekiant nuspręsti, ar jam turi būti taikoma pareiga motyvuoti. Iš tiesų ši pareiga,
         pateisinama, be kita ko, teismine kontrole, kurią turi teisę vykdyti Teisingumo Teismas, turi būti taikoma visiems aktams,
         kurie gali tapti ieškinio dėl panaikinimo dalyku. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką skundžiami aktai EB 230 straipsnio
         prasme yra visos institucijų priimtos nuostatos, nepaisant jų formos, sukeliančios privalomų teisinių pasekmių (be kita ko,
         žr. minėto sprendimo AETR 42 punktą; 1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimo IBM prieš Komisiją, 60/81, Rink. p. 2639, 9 punktą ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Athinaïki Techniki prieš Komisiją, C‑521/06 P, Rink. p. I‑5829, 42 punktą). Iš to matyti, kad iš esmės visiems aktams, turintiems teisinę galią, taikoma pareiga
         motyvuoti.

      43      Šiuo atveju skundžiamu sprendimu, remiantis jo 1 straipsniu, nustatoma Bendrijos pozicija, kiek tai susiję su jos kompetencija,
         kurią išreikš valstybės narės, veikdamos kartu Bendrijos interesais per CITES Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą.

      44      Taigi skundžiamas sprendimas yra aktas, sukeliantis privalomų teisinių pasekmių, tiek, kiek juo nustatoma Bendrijos poziciją
         šiame 14‑ajame susitikime, ir yra privalomas, pirma, Tarybai ir Komisijai ir, antra, valstybėms narėms, nes juo nustatoma
         pareiga ginti šią poziciją.

      45      Iš to matyti, jog skundžiamas sprendimas turi būti motyvuotas ir todėl turi būti nurodytas jo teisinis pagrindas, kad, be
         kita ko, Teisingumo Teismas galėtų vykdyti teisminę kontrolę.

      46      Šį teisinį pagrindą reikalaujama nurodyti ir kompetencijos suteikimo principo, numatyto EB 5 straipsnio pirmojoje pastraipoje,
         pagal kurią Bendrija veikia neperžengdama Sutarties jai suteiktų įgaliojimų ir paisydama jai iškeltų tikslų, tiek imdamasi
         vidinių, tiek tarptautinių veiksmų, atžvilgiu (žr. 1996 m. kovo 28 d. Nuomonės 2/94, Rink. p. I‑1759, 24 punktą).

      47      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad teisingas teisinio pagrindo pasirinkimas yra
         konstitucinės svarbos, nes disponuodama tik suteikta kompetencija Bendrija turi priskirti skundžiamą sprendimą prie Sutarties
         nuostatos, kuri ją įgalioja patvirtinti tokį aktą (šiuo klausimu žr. minėtos nuomonės 2/00 5 punktą).

      48      Teisinio pagrindo nurodymas taip pat yra labai svarbus siekiant apsaugoti atitinkamų akto priėmimo procedūroje dalyvaujančių
         Bendrijos institucijų prerogatyvas. Taigi šioje byloje tokia nuoroda gali turėti įtakos Parlamento kompetencijai, turint omenyje,
         kad pagal EB 133 straipsnį, EB 175 straipsnį ir EB 300 straipsnio 2 dalį jo dalyvavimas priimant teisės aktą yra skirtingas.
         Taip pat teisinio pagrindo nurodymas yra būtinas siekiant nustatyti balsavimo tvarką Taryboje. Tačiau šiuo klausimu EB 300 straipsnio
         2 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta, kad Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma, nebent susitarimas priklauso sričiai,
         kurioje vidaus taisyklėms nustatyti reikia balsų vieningumo, ir sudaromi EB 310 straipsnyje nurodyti susitarimai.

      49      Be to, teisinio pagrindo nurodymas nustato kompetencijos pasidalijimą tarp Bendrijos ir valstybių narių. Iš tiesų šiuo atveju
         vien EB 175 straipsnio ar EB 133 straipsnio taikymas neturėtų tokios pačios įtakos kompetencijos pasidalijimui tarp Bendrijos
         ir valstybių narių kaip galima šių dviejų nuostatų kombinacija, atsižvelgiant į tai, kad EB 133 straipsnis suteikia išimtinę
         kompetenciją Bendrijai, o EB 175 straipsnis numato pasidalijamąją Bendrijos ir valstybių narių kompetenciją. Taigi teisinio
         pagrindo nenurodymas gali suklaidinti dėl Bendrijos kompetencijos pobūdžio ir ją susilpninti ginant poziciją tarptautinėse
         derybose.

      50      Negalima suabejoti išvadomis, pagal kurias skundžiamame sprendime turi būti nurodytas jo teisinis pagrindas, remiantis Tarybos
         ir Jungtinės Karalystės pateiktais argumentais.

      51      Pirma, dėl Tarybos argumentų, pagrįstų minėtu sprendimu AETR, pirmiausia reikia priminti, kad skundžiamas sprendimas ir jame aptariami ketinimai nebuvo priimti panašioje situacijoje.
         Iš tiesų, minėtas sprendimas susijęs su tinkama bendradarbiavimo tvarka siekiant veiksmingiausiai užtikrinti Bendrijos interesų
         gynybą derybose ir sudaryti Europos susitarimą dėl tarptautinio kelių transporto automobilių ekipažų darbo, o naujas kompetencijos
         pasidalijimas Bendrijoje galėtų sukliudyti vaisingai baigti derybas. Kalbama apie aktą, priimtą aplinkybėmis, būdingomis tik
         bylai, kurioje priimtas minėtas sprendimas AETR. Šiuo atveju taip nebuvo, nes Taryba priėmė sprendimą pagal EB 300 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą.

      52      Antra, dėl Jungtinės Karalystės argumento, jog per didelis formalumas labai pakenkė Bendrijos dalyvavimo tarptautiniais susitarimais
         sukurtose institucijose veiksmingumui, reikia pažymėti, pirma, kad, nepaisant to, kad būtinybė greitai pateikti veiksmų motyvus
         gali tikrai turėti įtakos tarptautinėse derybose, Bendrija turi tik suteiktą kompetenciją ir gali veikti tik neperžengdama
         jos ribų. Antra, pagal nusistovėjusią teismo praktiką reikalavimas motyvuoti vertinamas atsižvelgiant į aptariamo akto pobūdį
         ir jo kontekstą (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Régie Networks, C‑333/07, Rink. p. I‑0000, 63 punktą ir jame minėtą teismo praktiką). Todėl nors detalus ar ne toks detalus šio akto motyvavimas
         tikrai gali padėti spręsti sunkumus, kurių gali kilti per tarptautines derybas, jo teisinio pagrindo nurodymas nebūtų per
         didelės pastangos motyvuoti. Todėl teisinio pagrindo nurodymas turi būti laikomas iš esmės minimalia informacija, leidžiančia
         patenkinti reikalavimą motyvuoti, atsižvelgiant į tai, kad Bendrija turi priskirti priimtą aktą Sutarties nuostatai, kuria
         jai buvo suteikti įgaliojimai šiuo klausimu.

      53      Trečia, negalima pritarti ir Jungtinės Karalystės argumentui, susijusiam su terminų apribojimais. Iš tiesų, kadangi Bendrija
         turi tik suteiktą kompetenciją, Sutarties straipsnis, pagal kurį ji suteikiama, turi būti nustatytas prieš jai imantis veiksmų.
         Be to, fakto, kad teisinis pagrindas buvo nurodytas anksčiau akte, kuriuo buvo numatoma Bendrijos lygmeniu įgyvendinti CITES
         pakeitimus, nepakanka, priešingai nei tvirtina Taryba, kad būtų įvykdyta motyvavimo pareiga, nes akto motyvavimas turi būti
         nurodytas jame pačiame (žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Sarrió prieš Komisiją, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 73 ir 75 punktus ir 2003 m. sausio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑378/00, Rink. p. I‑937, 66 punktą).

      54      Galiausiai Tarybos nurodytas argumentas, kad praeityje panašiuose sprendimuose taip pat nebuvo nurodytas jų teisinis pagrindas,
         irgi neturi būti priimtas. Iš tiesų šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad vien Tarybos praktika negali nukrypti nuo Sutarties
         taisyklių ir todėl sukurti Bendrijos institucijas įpareigojantį precedentą teisingo teisinio pagrindo klausimu (minėto sprendimo
         Jungtinė Karalystė prieš Tarybą 24 punktas ir 1996 m. kovo 26 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑274/94, Rink. p. I‑1689, 24 punktas).

      55      Iš minėtų svarstymų matyti, jog skundžiamame sprendime turi bent jau būti nurodytas jo teisinis pagrindas, kad būtų įvykdyta
         pareiga motyvuoti.

      56      Tačiau reikia priminti, kad tikslios Sutarties nuostatos nenurodymas negali būti esminis trūkumas, jei akto teisinis pagrindas
         gali paaiškėti iš kitų sprendimo sudedamųjų dalių. Tačiau tokia aiški nuoroda yra būtina, jei be jos suinteresuotiesiems asmenims
         ir Teisingumo Teismui nėra aiškus tikslus teisinis pagrindas (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 9 punktą).

      57      Šiuo atveju teisinis pagrindas negali būti nustatytas remiantis jokia skundžiamo sprendimo sudedamąja dalimi. Iš tiesų, skundžiamas
         sprendimas apsiriboja nuoroda į pasiūlymą dėl Tarybos sprendimo, kurį šiai pateikė Komisija. Skundžiamo sprendimo motyvų 1 punkte
         nurodyta, kad Bendrijoje CITES įgyvendintas Reglamentu Nr. 338/97. Dėl motyvų 2–4 punktų pažymėtina, kad juose numatoma, jog
         kai kurios CITES Susitariančiųjų Šalių konferencijos rezoliucijos gali turėti įtakos Bendrijos teisės aktams, kad Bendrija
         dar nėra CITES Susitariančioji šalis ir kad tuo atveju, kai Bendrijos taisyklės buvo nustatytos siekiant įgyvendinti Sutarties
         tikslus, valstybės narės nėra įgaliotos ne Bendrijos institucijose prisiimti įsipareigojimų, kurie galėtų turėti įtakos šioms
         taisyklėms ar pakeistų jų taikymo sritį.

      58      Iš Teisingumo Teismui pateiktų atsiliepimų matyti, kad atitinkamo teisinio pagrindo pasirinkimas Taryboje buvo nesutarimų
         objektas. Taip pat Komisija šiuo klausimu teigė ir niekas tam neprieštaravo, kad kai kurios valstybės narės pateikė prieštaravimų
         dėl Komisijos pasiūlyto dvigubo materialinio teisinio pagrindo, daugelis jų rinkosi vien EB 175 straipsnį, o kitos valstybės
         narės išreiškė sutikimą dėl pasiūlyto procesinio teisinio pagrindo, t. y. EB 300 straipsnio 2 dalies.

      59      Be to, Taryba nurodo, kad priimdama skundžiamą sprendimą ji veikė pagal EB 300 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje nustatytą
         procedūrą, bet, jos nuomone, nėra būtina nurodyti procesinį teisinį pagrindą. Ji pabrėžia, kad nebuvo įmanoma susitarti dėl
         Komisijos pasiūlyto dvigubo materialinio teisinio pagrindo.

      60      Iš to matyti, kad skundžiamo sprendimo teisinis pagrindas iš paties sprendimo aiškiai neišplaukia ir kad teisinio pagrindo
         nenurodymas paaiškinamas nesutarimais Taryboje, bent jau dėl materialinio teisinio pagrindo.

      61      Šiomis aplinkybėmis, priešingai nei teigia Taryba ir Jungtinė Karalystė, skundžiamame sprendime teisinio pagrindo nenurodymas
         neturi būti laikomas vien formaliu trūkumu.

      62      Iš to matyti, kad skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas, nes jame nenurodytas teisinis pagrindas.

       Dėl prašymo palikti galioti skundžiamo sprendimo padarinius
      63      Taryba, šiuo klausimu palaikoma Jungtinės Karalystės, Teisingumo Teismo prašė tuo atveju, jei būtų panaikintas skundžiamas
         sprendimas, palikti galioti jo padarinius. Komisija šiam prašymui neprieštaravo.

      64      Pagal EB 231 straipsnio antrąją pastraipą Teisingumo Teismas gali, jei mano esant reikalinga, panaikindamas reglamentą nurodyti,
         kurie paskelbto negaliojančiu reglamento padariniai lieka galutiniai. Šią nuostatą galima taikyti taip pat sprendimui, jei
         yra svarbūs teisinio saugumo motyvai, panašūs į tuos, kurie atsiranda panaikinant tam tikrus reglamentus ir kurie pateisina
         Teisingumo Teismo įgaliojimus, kurie jam šiomis aplinkybėmis suteikiami pagal EB 231 straipsnio antrąją pastraipą (2008 m.
         lapkričio 6 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑155/07, Rink. p. I‑0000, 87 punktas ir jame minėta teismo praktika).

      65      Reikia pažymėti, kad skundžiamu sprendimu siekiama nustatyti Bendrijos poziciją dėl tam tikrų pasiūlymų, kuriuos ketinta nagrinėti
         per CITES Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą, vykusį 2007 m. birželio 3–15 d. Hagoje. Šiuo klausimu nebuvo
         ginčyta, kad ši Bendrijos pozicija iš tiesų buvo išreikšta valstybių narių pagal skundžiamą sprendimą.

      66      Šiomis aplinkybėmis dėl teisinio saugumo motyvų reikia palikti galioti skundžiamo sprendimo, kuris panaikinamas šiuo sprendimu,
         padarinius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Tarybos, o ši pralaimėjo bylą, Taryba turi padengti
         bylinėjimosi išlaidas. Pagal to paties straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą Jungtinė Karalystė, į šią bylą įstojusi valstybė
         narė, pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2007 m. gegužės 24 d. Europos Sąjungos Tarybos sprendimą, kuriuo nustatoma pozicija, kuri turi būti priimta Europos
            bendrijos vardu dėl tam tikrų pasiūlymų, kurie turėjo būti pateikti per Nykstančių laukinės floros ir faunos rūšių tarptautinės
            prekybos konvencijos (CITES) Susitariančiųjų Šalių konferencijos 14‑ąjį susitikimą, surengtą 2007 m. birželio 3–15 d. Hagoje
            (Nyderlandai).
      2.      Panaikinto sprendimo padariniai lieka galioti.
      3.      Priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
      4.      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2011 m. rugsėjo 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10) ir Roj TV A/S (C-245/10) prieš Bundesrepublik Deutschland.#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija.#Direktyva 89/552/EEB - Televizijos programų transliavimas - Valstybės narės teisė savo teritorijoje uždrausti kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo veiklą - Pagrindas, grindžiamas kenkimu tautų tarpusavio supratimui.#Sujungtos bylos C-244/10 ir C-245/10.

text:
      Sujungtos bylos C‑244/10 ir C‑245/10
      Mesopotamia Broadcast A/S METV
      ir
      Roj TV A/S
      prieš
      Bundesrepublik Deutschland
      (Bundesverwaltungsgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 89/552/EEB – Televizijos programų transliavimas – Valstybės narės teisė savo teritorijoje uždrausti kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo veiklą – Pagrindas, grindžiamas kenkimu tautų tarpusavio supratimui“
      Sprendimo santrauka
      Laisvė teikti paslaugas – Televizijos programų transliavimas – Direktyva 89/552 – Direktyvos nuostatų laikymosi kontrolė –
            Kontrolė, kurią turi vykdyti televizijos laidų kilmės valstybė – Leidžiančios nukrypti nuostatos – Rasinės, lyčių, religinės
            ar tautinės neapykantos kurstymas – Sąvoka – Kenkimas tautų tarpusavio supratimui – Įtraukimas
      (Tarybos direktyvos 89/552, iš dalies pakeistos Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/36, 22a straipsnis)
      Direktyvos 89/552 dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų
         transliavimu, derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 97/36, 22a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad turi būti laikoma,
         jog sąvoka „rasinės, lyčių, religinės ar tautinės neapykantos kurstymas“ apima aplinkybes, kurioms taikoma nacionalinės teisės
         norma, uždraudžianti kenkti tautų tarpusavio supratimui.

      Šis straipsnis netrukdo valstybei narei taikant bendruosius teisės aktus, kaip antai Asociacijų įstatymą, imtis priemonių
         kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo atžvilgiu dėl to, kad jo veikla ir tikslai pažeidžia draudimą kenkti tautų
         tarpusavio supratimui, jeigu šios priemonės neužkerta kelio šio transliuotojo sukurtų televizijos laidų retransliacijai tiesiogine
         prasme valstybės narės, kur tos laidos priimamos, teritorijoje iš kitos valstybės narės, o tai turi patikrinti nacionalinis
         teismas.

      (žr. 46, 54 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. rugsėjo 22 d.(*)

      „Direktyva 89/552/EEB – Televizijos programų transliavimas – Valstybės narės teisė savo teritorijoje uždrausti kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo veiklą – Pagrindas, grindžiamas kenkimu tautų tarpusavio supratimui“
      Sujungtose bylose C‑244/10 ir C‑245/10
      dėl Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) 2010 m. vasario 24 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gegužės 19 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Mesopotamia Broadcast A/S METV (C‑244/10)

      ir
      Roj TV A/S (C‑245/10)
      prieš
      Bundesrepublik Deutschland,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. balandžio 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Mesopotamia Broadcast A/S METV ir Roj TV A/S, atstovaujamų Rechtsanwalt R. Marx,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir N. Graf Vitzthum,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir S. Menez,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos C. Vrignon, S. La Pergola ir G. von Rintelen,
      susipažinęs su 2011 m. gegužės 5 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvos 89/552/EEB dėl valstybių narių
         įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298,
         p. 23; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 224), iš dalies pakeistos 1997 m. birželio 30 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyva 97/36/EB (OL L 202, p. 60; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 321,
         toliau – direktyva), išaiškinimo.

      2        Šie prašymai buvo pateikti sprendžiant ginčą, pirma, tarp Danijos bendrovės Mesopotamia Broadcast A/S METV (toliau – Mesopotamia Broadcast) ir Vokietijos Federacinės Respublikos ir, antra, tarp Danijos bendrovės Roj TV A/S (toliau – Roj TV) ir Vokietijos Federacinės Respublikos dėl sprendimo uždrausti veiklą dėl šių bendrovių kuriamų laidų pobūdžio.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        „Transliuotojas“ direktyvos 1 straipsnio b punkte apibrėžtas kaip „fizinis ar juridinis asmuo, kuris prisiima redakcinę atsakomybę
         dėl televizijos programų plano sandaros <...> ir kuris pats perduoda transliuojamas programas arba jam jas perduoda trečiosios
         šalys“.

      4        Direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad visos jų jurisdikcijai priklausančių transliuotojų perduodamos televizijos programos
         neprieštarautų teisės sistemos normoms, taikomoms tos valstybės narės visuomenei skirtoms transliuojamoms programoms.

      2.      Šioje direktyvoje valstybės narės jurisdikcijai priklausantys transliuotojai yra:
      –        transliuotojai, įsisteigę toje valstybėje narėje pagal 3 dalį,
      <…>
      3.      Šioje direktyvoje transliuotojas yra laikomas įsisteigusiu valstybėje narėje tokiais atvejais:
      a)      kai transliuotojo pagrindinė buveinė yra toje valstybėje narėje ir redakciniai sprendimai dėl programų struktūros yra priimami
         toje valstybėje narėje;

      <…>“
      5        Direktyvos 2a straipsnyje nurodyta:

      „1.      Valstybės narės šios direktyvos reguliuojamose srityse užtikrina televizijos programų priėmimo laisvę ir savo teritorijoje
         neriboja televizijos programų iš kitų valstybių narių retransliavimo.

      2.      Valstybės narės gali laikinai nesilaikyti 1 dalies nuostatų, jeigu jos atitinka tokias sąlygas [esant tokioms sąlygoms]:
      a)      jei iš kitos valstybės narės transliuojama televizijos programa smarkiai ir akivaizdžiai pažeidžia 22 straipsnio 1 arba 2 dalis
         ir (arba) 22a straipsnį;

      b)      jei per praėjusius 12 mėnesių transliuotojas ne mažiau kaip du kartus pažeidė a punkto nuostatą (‑as);
      c)      suinteresuota valstybė narė raštu pranešė transliuotojui ir Komisijai apie įtariamus pažeidimus ir apie priemones, kurių ji
         ketina imtis, jei tokie pažeidimai pasikartotų;

      d)      konsultuojantis su transliuojančiąja valstybe ir Komisija nepavyko per 15 dienų nuo c punkte minėto įspėjimo draugiškai susitarti
         ir tariami pažeidimai toliau daromi.

      Per du mėnesius po pranešimo apie priemones, kurių ėmėsi valstybė narė, Komisija priima sprendimą, ar tos priemonės neprieštarauja
         Bendrijos teisės aktams. Jei ji nusprendžia, kad prieštarauja, iš valstybės narės pareikalaujama kaip galima greičiau sustabdyti
         minėtų priemonių taikymą.

      3.      2 dalis nepažeidžia teisės taikyti bet kokias procedūras, teisinės apsaugos priemones ar sankcijas, kai valstybėje narėje,
         kurios jurisdikcijai priklauso transliuotojas, yra daromi minėti pažeidimai.“

      6        Direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Valstybės narės nepraranda teisės reikalauti, kad jų jurisdikcijai priklausantys televizijos transliuotojai šios direktyvos
         reguliuojamose srityse laikytųsi išsamesnių ar griežtesnių taisyklių.

      2.      Valstybės narės, pagal savo teisės aktus naudodamos tinkamas priemones, užtikrina, kad jų jurisdikcijai priklausantys televizijos
         programų transliuotojai deramai laikytųsi šios direktyvos nuostatų.“

      7        Direktyvos 22 ir 22a straipsniai yra šios direktyvos V skyriuje „Nepilnamečių ir viešosios tvarkos apsauga“. Direktyvos 22 straipsnio
         1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Valstybės narės imasi tinkamų priemonių, užtikrinančių, kad jų jurisdikcijai priklausančių transliuotojų televizijos programose
         nebūtų jokių laidų, galinčių rimtai pakenkti fiziniam, protiniam ar moraliniam nepilnamečių vystymuisi, ypač programų, susijusių
         su pornografija ir savitiksliu smurtu.

      2.      1 dalyje numatytos priemonės taikomos ir kitoms programoms, kurios galėtų pakenkti fiziniam, protiniam ar moraliniam nepilnamečių
         vystymuisi, išskyrus tuos atvejus, kai tinkamai parinkus laidų transliavimo laiką ar panaudojus kokią nors techninę priemonę
         garantuojama, jog nepilnamečiai laidų perdavimo laiku (metu) paprastai negalės jų klausytis ir žiūrėti.“

      8        Direktyvos 22a straipsnyje nurodyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad laidose nebūtų kurstoma rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta.“
       Nacionalinės teisės aktai
      9        Vokietijos Federacinės Respublikos konstitucijos (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, toliau – Konstitucija) 9 straipsnio 1 dalyje skelbiama asociacijų laisvė, o 2 dalyje apibrėžiamos aplinkybės, kurioms esant
         asociacija yra draudžiama. Pastaroji dalis suformuluota taip:

      „Asociacijos, kurių tikslai ar veikla pažeidžia baudžiamuosius įstatymus, konstitucinę santvarką ar tautų tarpusavio supratimo
         principus, yra draudžiamos.“

      10      1964 m. rugpjūčio 5 d. Asociacijų įstatymo (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts, BGBl. I, 1964, p. 593), iš dalies pakeisto 2007 m. gruodžio 21 d. įstatymo (BGBl. I, 2007, p. 3198, toliau – Vereinsgesetz) 6 straipsniu, 1 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Laiduojama teisė laisvai vienytis į asociacijas <...>
      2.      Asociacijų, piktnaudžiaujančių laisve vienytis į asociacijas, atžvilgiu gali būti imtasi tik tokių visuomenės saugumo ir viešosios
         tvarkos išsaugojimo priemonių, kurios numatytos šiame įstatyme.“

      11      Asociacijos sąvoka šio įstatymo 2 straipsnyje apibrėžiama taip:

      „1.      Asociacija, kaip tai suprantama pagal šį įstatymą, yra bet kurios teisinės formos asociacija, į kurią ilgesniam laikui, siekdami
         bendro tikslo, savanoriškai susijungė fiziniai ar juridiniai asmenys, kurie sutiko dėl suderintų sprendimų priėmimo.

      2.      Asociacijomis, kaip tai suprantama pagal šį įstatymą, nėra:
      1)      politinės partijos <…>,
      2)      Bundestago ir federalinių žemių parlamentų frakcijos,
      3)      <…>“
      12      Minėto įstatymo 3 straipsnyje reglamentuojami draudimai, kurie gali būti taikomi asociacijoms:

      „1.      Asociacija gali būti laikoma uždrausta <...> tik tuomet, jei teisę jas uždrausti turinčios valdžios institucijos sprendimu
         pripažinta, kad tos asociacijos tikslai ar veikla pažeidžia baudžiamuosius įstatymus, konstitucinę santvarką ar tautų tarpusavio
         supratimo idėją; sprendime turi būti nurodomas asociacijos pasibaigimas <...>. Su uždraudimu iš principo taikomas:

      1)      asociacijos turto,
      2)      reikalavimų trečiųjų asmenų atžvilgiu <…> ir
      3)      trečiųjų asmenų turto, jeigu savininkas, perleisdamas turtą asociacijai, tyčia rėmė jos siekius, prieštaraujančius Konstitucijai,
         arba jei daiktai skirti šiems siekiams remti,

      konfiskavimas.
      <…>
      3.      Draudimas, jei jis aiškiai neapribotas, taikomas visoms organizacijoms, susijusioms su asociacija taip, jog jos, atsižvelgiant
         į visus faktinius santykius, atrodo, kad yra šios asociacijos padaliniai (pavaldžios organizacijos). Draudimas taikomas neteritoriniu
         principu organizuotoms pavaldžioms organizacijoms, turinčioms juridinio asmens teises, tik jei tos organizacijos aiškiai nurodytos
         uždraudžiančiame sprendime.

      <…>
      5.      Be to, teisę uždrausti turinčios valdžios institucijos draudimą gali motyvuoti asociacijos narių aktais, jeigu:
      1)      yra ryšys su veikla asociacijoje arba su jos tikslu;
      2)      aktai pagrįsti suderintais sprendimais ir
      3)      aplinkybės leidžia manyti, kad asociacija šiuos aktus toleruoja.“
      13      Vereinsgesetz 14 straipsnyje numatyta:

      „1.      Asociacijos, kurių visi nariai arba vadovai ar didesnė jų dalis yra užsieniečiai, gali būti uždraustos <...> 2 dalyje numatytais
         atvejais. Asociacijos, kurių visi nariai arba vadovai ar didesnė jų dalis yra Europos Sąjungos valstybės narės piliečiai,
         nelaikomos užsieniečių asociacijomis. <...>“

      14      Vereinsgesetz 15 straipsnyje nurodyta:

      „1.      14 straipsnis pagal analogiją taikomas užsienyje buveinę turinčioms asociacijoms (užsienio asociacijos), kurių organizavimas
         arba veikla apima šio įstatymo taikymo teritoriniu atžvilgiu sritį. Kompetenciją priimti sprendimą dėl uždraudimo turi federalinis
         vidaus reikalų ministras.

      <...>“
      15      Vereinsgesetz 18 straipsnyje numatyta:

      „Draudimai, susiję su asociacijomis, kurių buveinė yra už šio įstatymo teritorinio taikymo srities, bet kurios turi pavaldžias
         organizacijas šioje teritorijoje, taikomi tik į šio įstatymo taikymo sritį patenkančioms pavaldžioms organizacijoms. Jei asociacija
         neturi pavaldžių organizacijų šio įstatymo teritorinio taikymo srityje, draudimas <...> yra susijęs su jos veikla šioje taikymo
         srityje.“

       Pagrindinės bylos ir prejudicinis klausimas
      16      Pagal Danijos teisę įsteigta holdingo bendrovė Mesopotamia Broadcast, kurios buveinė yra Danijoje, turi kelias šioje valstybėje narėje išduotas televizijos licencijas. Ji valdo, be kita ko,
         televizijos kanalą Roj TV, kuris taip pat yra pagal Danijos teisę įsteigta bendrovė. Ši bendrovė per palydovą transliuoja programas daugiausia kurdų
         kalba į visą Europą ir Artimuosius Rytus. Jos užsakymu laidas kuria, be kita ko, viena Vokietijoje įsteigta bendrovė.

      17      2006 ir 2007 m. Turkijos valdžios institucijos kreipėsi su skundais į už direktyvą įgyvendinančių nacionalinės teisės aktų
         taikymą atsakingą Danijos radijo ir televizijos komisiją. Jos priekaištavo, kad Roj TV savo laidose remia Kurdistano darbo partijos (toliau – PKK), kurią Europos Sąjunga yra pripažinusi teroristine, tikslus.

      18      Dėl šių skundų Danijos radijo ir televizijos komisija priėmė 2007 m. gegužės 3 d. ir 2008 m. balandžio 23 d. sprendimus. Ji
         nusprendė, kad Roj TV nepažeidė Danijos teisės aktų, skirtų įgyvendinti direktyvos 22 ir 22a straipsnius. Ši komisija visų pirma pažymėjo, kad
         Roj TV programose nekurstoma rasinė, lyčių, religinė ar tautinė neapykanta. Ji nurodė, kad šios bendrovės programose tik perteikiama
         informacija bei nuomonės ir kad transliuojami smurto vaizdai atspindi smurtą Turkijoje ir kurdų gyvenamose teritorijose.

      19      2008 m. birželio 13 d. sprendimu, adresuotu Mesopotamia Broadcast ir Roj TV, Vokietijos vidaus reikalų ministerija, teigdama, kad įmonės Mesopotamia Broadcast vykdoma televizijos kanalo Roj TV veikla pažeidžia „tautų tarpusavio supratimo idėją“, kaip ji suprantama pagal Vereinsgesetz kartu su Konstitucija, uždraudė Mesopotamia Broadcast vykdyti bet kokią veiklą, kuriai taikomas Vereinsgesetz, per Roj TV. Roj TV veikla taip pat buvo uždrausta.

      20      2008 m. liepos 9 d. Mesopotamia Broadcast ir Roj TV kreipėsi į Bundesverwaltungsgericht, prašydamos panaikinti šį sprendimą.

      21      Tame teisme pareiškėjos tvirtino, kad jų vienos valstybės narės teritorijos ribas peržengiančiai veiklai televizijos srityje
         taikomos direktyvos nuostatos. Taikant šias nuostatas, tik Danijos Karalystė, kurios teritorijoje Mesopotamia Broadcast ir Roj TV yra įsteigtos, gali vykdyti šios veiklos kontrolę. Bet kuri kita kontrolė iš principo yra uždrausta. Žinoma, direktyvos nukrypti
         leidžiančiomis nuostatomis leidžiama vykdyti dvigubą kontrolę. Tačiau pagrindinėse bylose tokių nuostatų taikymo sąlygos nėra
         įvykdytos.

      22      Vokietijos federalinė vyriausybė Bundesverwaltungsgericht nurodė, kad Mesopotamia Broadcast ir Roj TV vykdomas televizijos programų transliavimas patenka į Vereinsgesetz taikymo sritį. Jos teigimu, šios dvi bendrovės turi būti laikomos savo veikla remiančiomis PKK Vokietijoje.

      23      Vokietijos federalinė vyriausybė taip pat teigė, kad draudimo pagrindinėse bylose motyvas, susijęs su kenkimu „tautų tarpusavio
         supratimo idėjai“, paremtas tuo, jog Roj TV programomis skatinama prieštaravimus tarp kurdų ir turkų spręsti smurtu, taip pat Vokietijoje, ir remiamos PKK pastangos
         verbuoti jaunus kurdus partizaniniam karui prieš Turkijos Respubliką.

      24      Be to, Vokietijos federalinė vyriausybė pažymėjo, kad direktyvos nuostatos nedaro įtakos valstybių narių bendrosioms teisės
         normoms baudžiamosios, viešosios tvarkos ar asociacijų teisės srityse, net jei šios normos gali turėti poveikį televizijos
         programų transliavimui.

      25      Peržiūrėjęs tam tikras atrinktas Roj TV televizijos programas, Bundesverwaltungsgericht nustatė, kad ši programa akivaizdžiai palanki PKK, kurios militaristinį ir smurtinį požiūrį plačiai perteikia, ir tai daro
         su Mesopotamia Broadcast vadovų pritarimu. Teismo teigimu, ši bendrovė per savo kanalą Roj TV šlovina ginkluotą PKK kovą. Kaip nurodė teismas, šis kanalas nenušviečia konflikto neutraliai, o palaiko tai, kad PKK remiasi
         partizanų būriais ir organizuoja išpuolius, sutikdamas su PKK požiūriu ir propaguodamas herojų ir kankinių kultą kritusių
         kovotojų atžvilgiu. Teismo manymu, tuo Mesopotamia Broadcast ir Roj TV prisideda prie didelės konfrontacijos tarp turkų ir kurdų kilmės asmenų skatinimo Turkijoje ir įtampos tarp Vokietijoje gyvenančių
         turkų ir kurdų didinimo.

      26      Bundesverwaltungsgericht nuomone, draudimas pagrindinėse bylose gali būti pagrįstas kenkimu tautų tarpusavio supratimui, kaip tai suprantama pagal
         Vereinsgesetz 3 straipsnio 1 dalį kartu su Konstitucijos 9 straipsnio 2 dalimi. Dėl to šis teismas siekia išsiaiškinti, ar ir, jeigu taip,
         esant kokioms sąlygoms šio uždraudimo pagrindo taikymas patenka į direktyva derinamas sritis.

      27      Tokiomis aplinkybėmis Bundesverwaltungsgericht nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą, kuris bylose C‑244/10 ir C‑245/10
         yra toks pats:

      „Ar ir, jeigu taip, kokiomis sąlygomis nacionalinės teisės akto, uždraudžiančio asociaciją dėl tautų tarpusavio supratimo
         principo pažeidimo, taikymas patenka į direktyva derinamas sritis ir dėl to pagal direktyvos 2a straipsnį yra negalimas?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      28      Savo klausimu Bundesverwaltungsgericht iš esmės klausia, ar direktyvos 22a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo valstybei narei draudžiama, vadovaujantis
         bendruoju įstatymu, kaip antai Vereinsgesetz kartu su Konstitucija, imtis priemonių kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo atžvilgiu dėl to, kad jo veikla ir
         tikslai pažeidžia draudimą kenkti tautų tarpusavio supratimui.

       Pirminės pastabos
      29      Iš direktyvos pavadinimo matyti, kad ja siekiama derinti valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytas,
         su televizijos programų transliavimu susijusias nuostatas tam, kad būtų panaikintos laisvo transliuojamų programų judėjimo
         kliūtys Sąjungos viduje.

      30      Remiantis Direktyvos 97/36 1 konstatuojamąja dalimi, Direktyva 89/552 nustatoma televizijos programų transliavimo vidaus rinkoje
         teisinė struktūra, o ši struktūra, remiantis šios pirmosios direktyvos 4 konstatuojamąja dalimi, turi prisidėti prie laisvo
         tokių paslaugų judėjimo Sąjungos viduje.

      31      Be to, iš Direktyvos 89/552 9 ir 10 konstatuojamųjų dalių matyti, kad kliūtys, kurias Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė
         pašalinti, yra kliūtys, kurias lemia skirtumai tarp valstybių narių nacionalinės teisės nuostatų, kiek tai susiję su transliavimo
         veikla ir televizijos programų platinimu.

      32      Tai reiškia, kad direktyva derinamos tik tos sritys, kurios susijusios su televizijos programų transliavimu tiesiogine prasme,
         kaip jis apibrėžtas direktyvos 1 straipsnio a punkte (žr. 1997 m. liepos 9 d. Sprendimo De Agostini ir TV‑Shop, C‑34/95–C‑36/95, Rink. p. I‑3843, 26 punktą).

      33      Galiausiai iš Direktyvos 89/552 8 konstatuojamosios dalies matyti, kad šios teisės taikymas programų transliavimui ir televizijos
         paslaugų paskirstymui yra tam tikro bendresnio pobūdžio principo, t. y. žodžio laisvės principo, išdėstyto 1950 m. lapkričio
         4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 10 straipsnio 1 dalyje, apraiška.
         Be to, iš Direktyvos 97/36 15 konstatuojamosios dalies matyti, kad ES sutarties F straipsnio 2 dalyje (dabar – ES 6 straipsnio
         2 dalis) teigiama, jog Sąjunga pripažįsta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje numatytas teises, laisves ir principus
         ir kad kiekviena priemonė, kuria siekiama apriboti transliuojamų televizijos programų priėmimą ir (arba) sustabdyti jų retransliavimą,
         turi būti suderinama su tokiais principais.

      34      Taip pat reikia priminti, kad direktyva iki galo nesuderina taisyklių, susijusių su sritimis, kurioms ji taikoma, o nustato
         minimalius reikalavimus iš Sąjungos transliuojamoms laidoms, skirtoms priimti jos viduje (žr. 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo
         UTECA, C‑222/07, Rink. p. I‑1407, 19 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      35      Todėl direktyva nustatomas principas, pagal kurį priimančioji valstybė narė pripažįsta kilmės valstybės narės turimą kontrolės
         funkciją savo jurisdikcijai priklausančių transliuotojų televizijos laidų atžvilgiu. Iš tiesų direktyvos 2a straipsnio 1 dalyje
         nurodyta, kad valstybės narės šios direktyvos reguliuojamose srityse užtikrina televizijos programų priėmimo laisvę ir savo
         teritorijoje neriboja televizijos programų iš kitų valstybių narių retransliavimo.

      36      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, kad kilmės valstybės narės teisės, taikytinos televizijos laidoms, taikymo
         ir direktyvos nuostatų laikymosi kontrolę turi vykdyti tik valstybė narė, iš kurios laidos transliuojamos, ir kad valstybė
         narė, kur jos priimamos, neturi teisės pati vykdyti kontrolės dėl pagrindų, priklausančių direktyva derinamoms sritims (šiuo
         klausimu žr. 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑11/95, Rink. p. I‑4115, 34 ir 86 punktus ir minėto Sprendimo De Agostini ir TV‑Shop 27 punktą).

      37      Tačiau iš Direktyvos neišsamaus pobūdžio, kiek tai susiję su viešajai tvarkai, geriems papročiams arba visuomenės saugumui
         priklausančiomis sritimis, matyti, kad valstybė narė jos teritorijoje vykdomai transliuotojų veiklai ir toliau gali taikyti
         taisykles, kurios yra bendrai taikomos šioms sritims, jeigu tomis taisyklėmis nacionalinėje teritorijoje neribojamas televizijos
         programų iš kitų valstybių narių retransliavimas tiesiogine prasme ir nenustatoma išankstinė šių programų kontrolė.

       Dėl Direktyvos 22a straipsnio išaiškinimo
      38      Atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktą klausimą, būtent klausimą, ar turi būti laikoma, kad „rasinės, lyčių, religinės
         ar tautinės neapykantos kurstymo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal direktyvą, apima uždraudimo pagrindą, susijusį su kenkimu
         tautų tarpusavio supratimui, ir dėl to šis pagrindas priklauso šia direktyva derinamoms sritims, pirmiausia pažymėtina, kad
         direktyvoje 22a straipsnyje vartojamų terminų apibrėžimai nepateikiami.

      39      Be to, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 63 punkte, Direktyvos 89/552 ir Direktyvos 97/36 parengiamuosiuose dokumentuose
         nepateikiama reikšmingų nuorodų dėl sąvokos „neapykantos kurstymas“ reikšmės ir apimties, ir šie dokumentai patvirtina, kad
         Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 22a straipsnyje siekė numatyti viešosios tvarkos sumetimais grindžiamą uždraudimo
         pagrindą, kuris skirtųsi nuo specialiai nepilnamečių apsaugai skirtų pagrindų.

      40      Tai reiškia, kad direktyvos 22a straipsnio apimtis turi būti nustatyta pagal šiame straipsnyje vartojamų terminų įprastiną
         reikšmę bendrinėje kalboje, atsižvelgiant į kontekstą, kuriam esant jie vartojami, ir Direktyva siekiamus tikslus (žr. 2005 m.
         kovo 10 d. Sprendimo easyCar, C‑336/03, Rink. p. I‑1947, 21 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      41      Dėl žodžių „kurstymas“ ir „neapykanta“ reikia pažymėti, kad jie reiškia: pirmasis – veiksmą, kuriuo siekiama nukreipti atitinkamą
         elgesį, o antrasis – priešiškumo jausmą ar prieštaravimą asmenų visumai.

      42      Taigi vartojant sąvoką „neapykantos kurstymas“, direktyva siekiama užkirsti kelią bet kokiai žmogiškųjų vertybių negerbiančiai
         ideologijai, visų pirma iniciatyvoms, aukštinančioms teroristiniais veiksmais vykdomą smurtą prieš tam tikrą asmenų grupę.

      43      Dėl kenkimo „tautų tarpusavio supratimui“ sąvokos, kaip pažymėta šio sprendimo 25 punkte, Mesopotamia Broadcast ir Roj TV, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prisideda prie didelės konfrontacijos tarp turkų ir
         kurdų kilmės asmenų skatinimo Turkijoje ir įtampos tarp Vokietijoje gyvenančių turkų ir kurdų didinimo, taip kenkdamos tautų
         tarpusavio supratimui.

      44      Taigi konstatuotina, kad sąvoka „neapykantos kurstymas“ apima tokius veiksmus.

      45      Todėl, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 88 ir 89 punktuose, direktyvos 22a straipsnyje įtvirtintos viešosios
         tvarkos taisyklės laikymąsi turi patikrinti valstybės narės, kurios jurisdikcijai priklauso atitinkamas transliuotojas, kompetentingos
         valdžios institucijos, nepaisant to, ar šios valstybės teritorijoje yra atitinkamų etninių arba kultūrinių bendruomenių. Iš
         tiesų tame straipsnyje nurodyto draudimo taikymas priklauso ne nuo atitinkamos laidos galimo poveikio kilmės valstybėje narėje
         ar konkrečioje valstybėje narėje, bet tik nuo to, ar įvykdytos dvi šiame straipsnyje įtvirtintos sąlygos, tai yra, neapykantos
         kurstymas ir rasiniai, lyčių, religiniai ir tautiniai pagrindai.

      46      Todėl iš to, kas pasakyta, matyti, kad direktyvos 22a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad turi būti laikoma, jog šiame
         straipsnyje vartojama sąvoka „rasinės, lyčių, religinės ar tautinės neapykantos kurstymas“ apima tokias aplinkybes, kaip antai
         nagrinėjamos pagrindinėse bylose, kurioms taikoma nacionalinės teisės norma, uždraudžianti kenkti tautų tarpusavio supratimui.

       Dėl pagrindinėse bylose nagrinėjamo sprendimo, atsižvelgiant į Sprendimą „De Agostini ir TV‑Shop“
      47      Tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtų sudaryta galimybė išspręsti jo nagrinėjamą ginčą atsižvelgiant
         į pateiktą Direktyvos 22a straipsnio išaiškinimą, šios direktyvos nuostatų, susijusių su televizijos reklama ir rėmimu, santykio
         su kitomis nacionalinėmis nuostatomis nei tos, kurios konkrečiai susijusios su programų transliavimu ir platinimu, klausimu
         reikia remtis minėtu Sprendimu De Agostini ir TV‑Shop.

      48      Iš tiesų to sprendimo 33 ir 34 punktuose Teisingumo Teismas pabrėžė, kad nors direktyvoje numatyta, jog valstybės narės užtikrina
         priėmimo laisvę ir nesudaro kliūčių savo teritorijoje retransliuoti televizijos laidų iš kitų valstybių narių dėl priežasčių,
         susijusių su televizijos reklama ir rėmimu, tačiau ja visiškai ir automatiškai neatmetamas tokių nuostatų taikymas. Taigi
         direktyva iš principo nedraudžiama taikyti nacionalinės normos, kuria bendrai siekiama vartotojų apsaugos tikslo, nenustatant
         televizijos programų antrinės kontrolės greta kontrolės, kurią turi atlikti programas transliuojanti valstybė narė.

      49      To paties sprendimo 38 punkte Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad direktyva netrukdo valstybei narei taikant bendrąsias
         normas, susijusias su vartotojų apsauga nuo klaidinančios reklamos, imtis priemonių reklamuojančio asmens atžvilgiu dėl iš
         kitos valstybės narės transliuojamos televizijos reklamos, jeigu šios priemonės nesudarys kliūčių televizijos laidų iš tos
         kitos valstybės narės retransliavimui tiesiogine prasme nacionalinėje teritorijoje.

      50      Šis aiškinimas taip pat galioja valstybės narės teisės normoms, kuriomis konkrečiai nereglamentuojamas programų transliavimas
         ir platinimas ir kuriomis bendrai siekiama viešosios tvarkos tikslo, nesudarant kliūčių televizijos laidų iš kitos valstybės
         narės retransliavimui tiesiogine prasme nacionalinėje teritorijoje.

      51      Šiuo atžvilgiu iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotos bylos medžiagos ir
         paaiškinimų, kuriuos Vokietijos vyriausybė pateikė per Teisingumo Teisme vykusius teisminius ginčus, matyti, kad Vereinsgesetz specialiai neskirtas nei transliuotojams, nei programų transliavimui ar platinimui, o tik bendrai susijęs su asociacijų veikla.
         Be to, 2008 m. birželio 13 d. Vidaus reikalų ministerijos sprendimo, kuris grindžiamas šiuo įstatymu kartu su Konstitucija,
         rezoliucinėje dalyje yra vienuolika dalių. Iš šio sprendimo visų pirma matyti, kad Mesopotamia Broadcast vykdoma televizijos kanalo Roj TV veikla pažeidžia tautų tarpusavio supratimo idėją, kad Mesopotamia Broadcast nebegali vykdyti veiklos Vereinsgesetz taikymo teritoriniu atžvilgiu srityje naudodamasi televizijos kanalu Roj TV, kad šio kanalo veikla pažeidžia tautų tarpusavio supratimo idėją, kad televizijos kanalas Roj TV nebegali vykdyti veiklos Vereinsgesetz taikymo teritoriniu atžvilgiu srityje ir kad šis kanalas uždraudžiamas šio įstatymo taikymo teritoriniu atžvilgiu srityje.

      52      Vokietijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose ir per posėdį Teisingumo Teisme, be kita ko, nurodė, kad nors 2008 m. birželio
         13 d. Vidaus reikalų ministerijos sprendimu bet kokia pagrindinėse bylose nagrinėjamo transliuotojo veikla Vokietijoje yra
         uždrausta, ši valstybė narė negali užkirsti kelio pasekmėms, kurias Vokietijoje gali lemti užsienyje sukurtos televizijos
         laidos. Taigi Roj TV programos priėmimas ir naudojimas privačioje aplinkoje nedraudžiami ir išlieka praktiškai įmanomi. Ši valstybė narė visų pirma
         nurodė, kad nors savo teritorijoje ji ir neužkerta kelio šio transliuotojo sukurtų televizijos laidų retransliavimui iš Danijos,
         dėl 2008 m. birželio 13 d. Vidaus reikalų ministerijos sprendimu paskelbto veiklos uždraudimo yra nelegali bet kokia veikla,
         kurią Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje vykdo Roj TV arba kuri vykdoma jos naudai. Todėl Vokietijoje uždraudžiamas laidų kūrimas, renginių, per kuriuos viešojoje erdvėje, be
         kita ko, stadionuose, rodomos Roj TV laidos, organizavimas ir Vokietijos teritorijoje vykdoma paramos veikla.

      53      Tokios priemonės, kaip antai paminėtos ankstesniame punkte, iš principo nėra kliūtis retransliuoti tiesiogine prasme, tačiau
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti konkretų poveikį, kurį turi sprendimas dėl uždraudimo
         pagrindinėse bylose, kiek tai susiję su pareiškėjų pagrindinėse bylose iš kitos valstybės narės transliuojamomis televizijos
         laidomis, patikrindamas, ar tas sprendimas neužkerta kelio retransliacijai tiesiogine prasme valstybės narės, kur tos laidos
         priimamos, teritorijoje.

      54      Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 22a straipsnis turi būti aiškinamas
         taip, kad turi būti laikoma, jog sąvoka „rasinės, lyčių, religinės ar tautinės neapykantos kurstymas“ apima tokias aplinkybes,
         kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, kurioms taikoma nacionalinės teisės norma, uždraudžianti kenkti tautų tarpusavio
         supratimui. Šis straipsnis netrukdo valstybei narei, taikant bendruosius teisės aktus, kaip antai Vereinsgesetz, imtis priemonių kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo atžvilgiu dėl to, kad jo veikla ir tikslai pažeidžia draudimą
         kenkti tautų tarpusavio supratimui, jeigu šios priemonės neužkerta kelio šio transliuotojo sukurtų televizijos laidų retransliacijai
         tiesiogine prasme valstybės narės, kur tos laidos priimamos, teritorijoje iš kitos valstybės narės, o tai turi patikrinti
         nacionalinis teismas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      55      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvos 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų,
            susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo, iš dalies pakeistos 1997 m. birželio 30 d. Parlamento ir Tarybos
            direktyva 97/36/EB, 22a straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad turi būti laikoma, jog sąvoka „rasinės, lyčių, religinės
            ar tautinės neapykantos kurstymas“ apima tokias aplinkybes, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, kurioms taikoma nacionalinės
            teisės norma, uždraudžianti kenkti tautų tarpusavio supratimui. Šis straipsnis netrukdo valstybei narei, taikant bendruosius
            teisės aktus, kaip antai 1964 m. rugpjūčio 5 d. Asociacijų įstatymą (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts), iš dalies pakeistą 2007 m. gruodžio 21 d. įstatymo 6 straipsniu, imtis priemonių kitoje valstybėje narėje įsteigto transliuotojo
            atžvilgiu dėl to, kad jo veikla ir tikslai pažeidžia draudimą kenkti tautų tarpusavio supratimui, jeigu šios priemonės neužkerta
            kelio šio transliuotojo sukurtų televizijos laidų retransliacijai tiesiogine prasme valstybės narės, kur tos laidos priimamos,
            teritorijoje iš kitos valstybės narės, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2014 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Johan Deckmyn ir Vrijheidsfonds VZW prieš Heleną Vandersteen ir kt.#Hof van beroep te Brussel pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2001/29/EB – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Atgaminimo teisė – Išimtys ir apribojimai – „Parodijos“ sąvoka – Autonomiška Sąjungos teisės sąvoka.#Byla C-201/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑201/13
            dėl hof van beroep te Brussel  (Belgija) 2013 m. balandžio 8 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. balandžio 17 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Johan Deckmyn,
            Vrijheidsfonds VZW
            prieš
            Helena Vandersteen,
            Christiane Vandersteen,
            Liliana Vandersteen,
            Isabelle Vandersteen,
            Rita Dupont,
            Amoras II CVOH,
            WPG Uitgevers België
            TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet ir M. Safjan, teisėjai A. Rosas, G. Arestis, D. Šváby, A. Prechal (pranešėja), C. Vajda ir S. Rodin,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. sausio 7 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – J. Deckmyn, atstovaujamo advocaat  B. Siffert,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux ir C. Pochet,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos J. Samnadda, F. Wilman ir T. van Rijn,
            susipažinęs su 2014 m. gegužės 22 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 5 straipsnio 3 dalies k punkto išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas sprendžiant J. Deckmyn ir ne pelno asociacijos Vrijheidsfonds VZW  (toliau – Vrijheidsfonds ), viena šalis, ir komiksų „Suske en Wiske“ (prancūzų k. „Bob et Bobette“) autoriaus W. Vandersteen įvairių įpėdinių bei su šiais kūriniais susijusių teisių turėtojų (toliau – Vandersteen ir kt.), kita šalis, ginčą dėl to, kad J. Deckmyn platino kalendorių, kuriame buvo pateiktas piešinys (toliau – pagrindinėje byloje nagrinėjamas piešinys), panašus į piešinį ant vieno iš komiksų serijos „Suske en Wiske“ albumų viršelio.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Direktyvos 2001/29 3 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
            „Siūlomas derinimas padės įgyvendinti keturias vidaus rinkos laisves ir yra susijęs su pagrindinių teisės, ypač nuosavybės teisės, įskaitant intelektinę nuosavybę, saviraiškos laisvės ir visuomenės intereso principų laikymusi.“
            4. Pagal šios direktyvos 31 konstatuojamąją dalį:
            „Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. < ... > “
            5. Šios direktyvos 5 straipsnio „Išimtys ir apribojimai“ 3 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės 2 ir 3 straipsniuose [pavadintuose atitinkamai „Atgaminimo teisė“ ir „Teisė viešai paskelbti kūrinius ir teisė kitus objektus padaryti viešai prieinamus“] nustatytoms teisėms gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais, kai:
            < ... >
            k) naudojama karikatūrai, parodijai ar pastišui;
            < ... > “
            Belgijos teisė
            6. 1994 m. birželio 30 d. Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo ( Belgisch Staatsblad,  1994 m. liepos 27 d., p. 19297) 22 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Jeigu kūrinys buvo teisėtai paskelbtas, autorius negali drausti:
            < ... >
            6° karikatūrų, parodijų arba pastišų, atsižvelgiant į sąžiningą naudojimą;
            < ... > “
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            7. J. Deckmyn yra politinės partijos Vlaams Belang  narys, o Vrijheidsfonds  įstatuose įtvirtintas su pelno siekimu nesusijęs tikslas – finansiškai ir materialiai remti šią politinę partiją.
            8. Per 2011 m. sausio 9 d. Naujųjų Metų proga Gento miesto (Belgija) organizuotą priėmimą J. Deckmyn išdalijo 2011 m. kalendorius, kuriuose paminėta, kad jis yra atsakingasis jų leidėjas. Ant šių kalendorių viršelių buvo pagrindinėje byloje nagrinėjamas piešinys.
            9. Šis piešinys buvo panašus į piešinį, pateiktą ant vieno iš komiksų serijos „Suske en Wiske“ albumo „De Wilde Weldoener“ („Pasiutęs geradaris“), nupieštą W. Vandersteen 1961 m., viršelio; piešinio pavadinimas prancūzų kalba yra „La tombe hindoue“. Jame buvo pavaizduotas vienas iš pagrindinių šio albumo personažų, apsigaubęs baltu apsiaustu ir mėtantis monetas į žmones, bandančius jas surinkti. Pagrindinėje byloje nagrinėjamame piešinyje šis personažas pakeistas Gento miesto meru, o monetas renkantys asmenys pakeisti burkas vilkinčiais nebaltaodžiais asmenimis.
            10. Manydami, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas piešinys ir jo viešas paskelbimas pažeidžia atitinkamas jų turimas autorių teises, Vandersteen ir kt. pareiškė J. Deckmyn ir Vrijheidsfonds ieškinį rechtbank van eerste aanleg te Brussel  (Briuselio pirmosios instancijos teisme); šis teismas įpareigojo pastaruosius nutraukti bet kokį šio piešinio naudojimą, taip pat skyrė periodinę baudą tuo atveju, jei įpareigojimas nebus vykdomas.
            11. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, kuriame pateiktas apeliacinis skundas dėl pirmąja instancija priimto sprendimo, J. Deckmyn ir Vrijheidsfonds visų pirma tvirtino, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas piešinys – tai politinė karikatūra, kuri yra leidžiama parodija pagal 1994 m. birželio 30 d. Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymo 22 straipsnio 1 dalies 6° punktą.
            12. Vandersteen ir kt. ginčija tokį aiškinimą, nes, jų manymu, parodija turi atitikti tam tikras sąlygas, kurios nagrinėjamu atveju neįvykdytos, būtent: turėti tikslą kritikuoti, pati būti originali, būti humoristinio pobūdžio, siekti pasišaipyti iš originalaus kūrinio ir nepanaudoti daugiau vaizdinių jo detalių, nei yra griežtai būtina tam, kad būtų sukurta parodija. Atsižvelgdami į tai, jie taip pat tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu piešiniu perteikiama diskriminavimo idėja, nes personažai, kurie originaliame kūrinyje renka mėtomas monetas, pakeisti burkas vilkinčiais nebaltaodžiais asmenimis.
            13. Šiomis aplinkybėmis hof van beroep te Brussel nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar sąvoka „parodija“ yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka?
            2. Jeigu taip, ar tuomet parodija turi atitikti tokias sąlygas arba turėti tokius požymius:
            – būti originaliai savita (originalumas),
            – būti būtent tokia, kad parodija pagrįstai negalėtų būti priskirta originalaus kūrinio autoriui,
            – būti skirta pasijuokti arba išjuokti, neatsižvelgiant į tai, ar išreikšta galima kritika taikoma originaliam kūriniui arba kuriam nors kitam dalykui ar asmeniui,
            – turi būti nurodytas parodijuojamo kūrinio šaltinis?
            3. Ar kūrinys turi atitikti dar kokias nors sąlygas arba turėti kokių nors požymių, kad galėtų būti laikomas parodija?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            14. Primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, jog Sąjungos teisės nuostatoje, kurioje aiškiai nenurodoma valstybių narių teisė tam, kad būtų nustatyta tokios nuostatos prasmė bei apimtis, įtvirtinti terminai visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinami autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (Sprendimo Padawan , C‑467/08, EU:C:2010:620, 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            15. Iš šios teismo praktikos matyti, kad „parodijos“ sąvoka, įtvirtinta direktyvos, kurioje nėra jokios nuorodos į nacionalinės teisės sistemas, nuostatoje, laikytina autonomiška Sąjungos teisės sąvoka ir vienodai aiškintina jos teritorijoje (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan , EU:C:2010:620, 33 punktą).
            16. Tokio aiškinimo nepaneigia tai, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punkte įtvirtinta išimtis yra neprivalomojo pobūdžio. Iš tiesų aiškinimas, pagal kurį tokią išimtį nustačiusios valstybės narės gali įtvirtinti nesuderintus ir – nelygu valstybė narė – varijuoti galinčius jos parametrus, prieštarautų šios direktyvos tikslui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan , EU:C:2010:620, 36 punktą ir Sprendimo ACI Adam ir kt. , C‑435/12, EU:C:2014:254, 49 punktą).
            17. Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktas aiškintinas taip, kad šioje nuostatoje esanti sąvoka „parodija“ yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka.
            Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
            18. Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, kaip turi būti suprantama Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punkte numatyta parodijos išimtis. Jis būtent klausia, ar parodijos sąvoka priklauso nuo tam tikrų sąlygų, kurias jis išvardija savo antrajame klausime, buvimo.
            19. Primintina, kad, Direktyvoje 2001/29 nesant jokio parodijos sąvokos apibrėžimo, šio termino reikšmė ir apimtis, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, turi būti nustatytos pagal įprastą jo reikšmę bendrinėje kalboje, atsižvelgiant į kontekstą, kuriam esant jis vartojamas, ir teisės aktų, kuriuose jis įtvirtintas, tikslus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Diakité , C‑285/12, EU:C:2014:39, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            20. Kalbant apie įprastą „parodijos“ termino reikšmę bendrinėje kalboje, yra aišku, kad, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 48 punkte, pagrindiniai parodijos požymiai yra, viena vertus, rėmimasis egzistuojančiu kūriniu, kartu esant suvokiamiems skirtumams, palyginti su juo, ir, kita vertus, humoro arba pajuokos išreiškimas.
            21. Nei iš „parodijos“ termino įprastos reikšmės bendrinėje kalboje, nei, kaip teisingai pažymi Belgijos vyriausybė ir Europos Komisija, iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punkto teksto nematyti, kad šiai sąvokai būtų taikomos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrajame klausime nurodytos sąlygos, pagal kurias parodija, be to, kad turėtų suvokiamų skirtumų, palyginti su parodijuojamu originaliu kūriniu, turėtų būti originaliai savita, ją turėtų būti galima pagrįstai priskirti kitam asmeniui nei pačiam originalaus kūrinio autoriui, ji turėtų būti susijusi su pačiu originaliu kūriniu arba joje turėtų būti nurodytas parodijuojamo kūrinio šaltinis.
            22. Tokio aiškinimo nepaneigia Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punkto, kuriame įtvirtinta šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose numatytų teisių išimtis ir kuris dėl to turi būti aiškinamas siaurai, kontekstas (šiuo klausimu žr. Sprendimo ACI Adam ir kt. , EU:C:2014:254, 23 punktą).
            23. Iš ties ų parodijos sąvokos aiškinimas bet kuriuo atveju turi leisti išsaugoti taip nustatytos išimties veiksmingumą ir laikytis jos tikslo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Football Association Premier League ir kt. , C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 163 punktą).
            24. Taigi tai, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktas yra išimtis, nelemia šios nuostatos taikymo srities susiaurinimo sąlygomis, kaip antai nurodytomis šio sprendimo 21 punkte, kurios neišplaukia nei iš „parodijos“ termino įprastos reikšmės bendrinėje kalboje, nei iš šios nuostatos teksto.
            25. Kalbant apie Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punkte nurodytą tikslą, reikia priminti bendrai šia direktyva siekiamus tikslus, tarp kurių, kaip matyti iš šios direktyvos 3 konstatuojamosios dalies, yra tikslas atlikti suderinimą, kuris padės įgyvendinti keturias vidaus rinkos laisves ir yra susijęs su pagrindinių teisės, ypač nuosavybės teisės, įskaitant intelektinę nuosavybę, saviraiškos laisvės ir visuomenės intereso principų laikymusi. Yra aišku, kad parodija – tinkama priemonė nuomonei išreikšti.
            26. Be to, kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamosios dalies, šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose nurodytų teisių išimtimis, numatytomis šios direktyvos 5 straipsnyje, siekiama išlaikyti „deramą pusiausvyrą“ tarp, viena vertus, autorių teisių bei interesų ir, kita vertus, saugomų kūrinių naudotojų teisių ir interesų (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan , EU:C:2010:620, 43 punktą ir Sprendimo Painer , C‑145/10, EU:C:2011:798, 132 punktą).
            27. Tai reiškia, kad konkrečiu atveju taikant parodijos išimtį pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktą reikia išlaikyti deramą, viena vertus, šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose nurodytų asmenų interesų ir teisių ir, kita vertus, saugomo kūrinio naudotojo, kuris remiasi parodijos išimtimi pagal šio 5 straipsnio 3 dalies k punktą, saviraiškos laisvės pusiausvyrą.
            28. Siekiant patikrinti, ar konkrečiu atveju taikant parodijos išimtį pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktą ši derama pusiausvyra išlaikoma, reikia atsižvelgti į visas konkretaus atvejo aplinkybes.
            29. Taigi, dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamo ginčo pažymėtina: kadangi, Vandersteen ir kt. nuomone, pagrindinėje byloje nagrinėjamame piešinyje personažai, kurie originaliame kūrinyje renka mėtomas monetas, pakeisti burkas vilkinčiais nebaltaodžiais asmenimis, šiuo piešiniu perteikiama diskriminavimo idėja, ir taip saugomas kūrinys susiejamas su tokia idėja.
            30. Jeigu iš tikrųjų yra taip (tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), reikia priminti nediskriminavimo dėl rasės, odos spalvos ir etninės priklausomybės principo svarbą, atsižvelgiant į tai, kaip šis principas sukonkretintas 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvoje 2000/43/EB, įgyvendinančioje vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), ir patvirtintas, be kita ko, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnio 1 dalyje.
            31. Esant tokioms sąlygoms, Direktyvos 2001/29 2 ir 3 straipsniuose numatytų teisių turėtojai, kaip antai, Vandersteen ir kt., iš esmės turi teisėtą interesą, kad saugomas kūrinys nebūtų siejamas su tokia idėja.
            32. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgęs į visas pagrindinės bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar taikant parodijos išimtį pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktą ir padarius prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas piešinys atitinka šio sprendimo 20 punkte nurodytus pagrindinius požymius, išlaikoma derama pusiausvyra, į kurią daroma nuoroda šio sprendimo 27 punkte.
            33. Todėl į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktas aiškintinas taip, kad pagrindiniai parodijos požymiai yra, viena vertus, rėmimasis egzistuojančiu kūriniu, kartu esant suvokiamiems skirtumams, palyginti su juo, ir, kita vertus, humoro arba pajuokos išreiškimas. „Parodijos“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, sąvokai netaikomos sąlygos, pagal kurias parodija, be to, kad turėtų suvokiamų skirtumų, palyginti su parodijuojamu originaliu kūriniu, turėtų būti originaliai savita, ją turėtų būti galima pagrįstai priskirti kitam asmeniui nei pačiam originalaus kūrinio autoriui, ji turėtų būti susijusi su pačiu originaliu kūriniu arba joje turėtų būti nurodytas parodijuojamo kūrinio šaltinis.
            34. Be to, konkrečiu atveju taikant parodijos išimtį pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktą reikia išlaikyti deramą, viena vertus, šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose nurodytų asmenų interesų ir teisių ir, kita vertus, saugomo kūrinio naudotojo, kuris remiasi parodijos išimtimi pagal šio 5 straipsnio 3 dalies k punktą, saviraiškos laisvės pusiausvyrą.
            35. Atsižvelgęs į visas pagrindinės bylos aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar taikant parodijos išimtį pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktą ir padarius prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas piešinys atitinka minėtus pagrindinius parodijos požymius, išlaikoma ši derama pusiausvyra.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            36. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
            1. 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 3 dalies k punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje esanti sąvoka „parodija“ yra autonomiška Sąjungos teisės sąvoka.
            2. Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktas turi būti aiškinamas taip, kad pagrindiniai parodijos požymiai yra, viena vertus, rėmimasis egzistuojančiu kūriniu, kartu esant suvokiamiems skirtumams, palyginti su juo, ir, kita vertus, humoro arba pajuokos išreiškimas. „Parodijos“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, sąvokai netaikomos sąlygos, pagal kurias parodija, be to, kad turėtų suvokiamų skirtumų, palyginti su parodijuojamu originaliu kūriniu, turėtų būti originaliai savita, ją turėtų būti galima pagrįstai priskirti kitam asmeniui nei pačiam originalaus kūrinio autoriui, ji turėtų būti susijusi su pačiu originaliu kūriniu arba joje turėtų būti nurodytas parodijuojamo kūrinio šaltinis.
            Be to, konkrečiu atveju taikant parodijos išimtį pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktą reikia išlaikyti deramą, viena vertus, šios direktyvos 2 ir 3 straipsniuose nurodytų asmenų interesų ir teisių ir, kita vertus, saugomo kūrinio naudotojo, kuris remiasi parodijos išimtimi pagal šio 5 straipsnio 3 dalies k punktą, saviraiškos laisvės pusiausvyrą.
            Atsižvelgęs į visas pagrindinės bylos aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar taikant parodijos išimtį pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 3 dalies k punktą ir padarius prielaidą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas piešinys atitinka minėtus pagrindinius parodijos požymius, išlaikoma ši derama pusiausvyra.


1981 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Analog Devices GmbH prieš Hauptzollamt München-Mitte ir Hauptzollamt München-West. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Byla 122/80.


1999 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 90/396/EEB. # Byla C-112/97.