title: 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#The Dow Chemical Company ir kt. prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Karteliai – Butadieno kaučiuko ir stireno‑butadieno kaučiuko, gauto emulsinės polimerizacijos būdu, rinka – Tikslinių kainų nustatymas, klientų pasidalijimas atsisakant agresyvios konkurencijos ir keitimasis komercine informacija – Neteisėtų veiksmų inkriminavimas – Komisijos diskrecija – Atgrasomąjį poveikį turintis dauginimo koeficientas – Vienodas požiūris.#Byla C-499/11 P.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-499/11 P
            dėl 2011 m. rugsėjo 26 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
            The Dow Chemical Company , įsteigta Midlande (Jungtinės Valstijos),
            Dow Deutschland Inc. , įsteigta Švalbache (Vokietija),
            Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH , įsteigta Švalbache,
            Dow Europe GmbH , įsteigta Horgene (Šveicarija),
            atstovaujamos Rechtsanwälte D. Schroeder ir T. Kuhn ir advokat T. Graf,
            apeliantės,
            dalyvaujant kitai proceso šaliai:
            Europos Komisijai , atstovaujamai M. Kellerbauer ir V. Bottka, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
            atsakovei pirmojoje instancijoje,
            TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Berger (pranešėja), A. Borg-Barthet, E. Levits ir J. J. Kasel,
            generalinis advokatas Y. Bot,
            posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 16 d. posėdžiui,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Savo apeliaciniu skundu The Dow Chemical Company  (toliau – Dow Chemical ), Dow Deutschland Inc . (toliau – Dow Deutschland ), Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH  (toliau – Dow Deutschland Anlagengesellschaft ) ir Dow Europe GmbH  (toliau – Dow Europe , o visos šios bendrovės bendrai – Dow ) prašo panaikinti 2011 m. liepos 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Dow Chemical ir kt. prieš Komisiją (T-42/07, Rink. p. II-4531, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo iš dalies atmetamas jų ieškinys dėl 2006 m. lapkričio 29 d. Komisijos sprendimo C(2006) 5700 galutinis dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/F/38.638 – Butadieno kaučiukas ir stireno-butadieno kaučiukas, gautas emulsinės polimerizacijos būdu) (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo, dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kiek jis su sijęs su Dow Chemical , ir dėl Dow  skirtos baudos dydžio sumažinimo.
            Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
            2. 2002 m. gruodžio 20 d. Bayer AG  (toliau – Bayer ) susisiekė su Europos Komisijos tarnybomis ir išreiškė norą bendradarbiauti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – Pranešimas dėl atleidimo nuo baudų) butadieno kaučiuko (toliau – BK) ir stireno-butadieno kaučiuko (toliau – SBK) – sintetinių kaučiukų, iš esmės naudojamų padangų gamyboje, – klausimu.
            3. 2003 m. spalio 16 d. Dow Deutschland  ir Dow Deutschland Anlagengesellschaft susitiko su Komisijos tarnybomis ir išreiškė norą bendradarbiauti pagal Pranešimą dėl atleidimo nuo baudų. 2005 m. kovo 4 d. Dow Deutschland  buvo informuota apie Komisijos ketinimą sumažinti jos baudą nuo 30% iki 50 %.
            4. 2005 m. birželio 7 d. Komisija pradėjo [EB] 81 straipsnio ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3, toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnio taikymo procedūrą dėl BK ir SBK rinkos. Pirmą pranešimą apie kaltinimus (toliau – pirmasis pranešimas apie kaltinimus) ji išsiuntė būtent Dow .
            5. 2006 m. balandžio 6 d. Komisija priėmė antrą pranešimą apie kaltinimus (toliau – antrasis pranešimas apie kaltinimus).
            6. Administracinė procedūra buvo baigta 2006 m. lapkričio 29 d. priėmus ginčijamą sprendimą. Pagal to sprendimo 1 straipsnį Dow  ir kitos įmonės, šio sprendimo adresatės, būtent Bayer , Versalis SpA (buvusi Polimeri Europa SpA ) ir Eni SpA  (toliau kartu vadinamos – Eni ), Shell Petroleum NV , Shell Nederland BV  ir Shell Nederland Chemie BV  (toliau kartu vadinamos – Shell ), Unipetrol a.s ., Kaučuk a.s . (toliau – Kaučuk ) ir Trade-Stomil sp. z o.o . (toliau – Stomil ), dalyvaudamos vykdant vieną tęstinį susitarimą, kuriuo jos susitarė nustatyti tikslines kainas, pasidalyti klientus agresyvios konkurencijos atsisakymo susitarimais ir keistis svarbia informacija apie kainas, konkurentus ir klientus BK bei SBK sektoriuose, pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį.
            7. Pažeidimas buvo daromas nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. ( Dow Chemical  atveju), nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 2001 m. lapkričio 27 d. ( Dow Deutschland  atveju), nuo 2001 m. vasario 22 d. iki 2002 m. vasario 28 d. ( Dow Deutschland Anlagengesellschaft  atveju) ir nuo 2001 m. lapkričio 26 d. iki 2002 m. lapkričio 28 d. ( Dow Europe  atveju).
            8. Pagal ginčijamo sprendimo 16‐21 konstatuojamąsias dalis laikotarpiu, kuriuo Dow dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą, Dow Deutschland , Dow Deutschland Anlagengesellschaft ir Dow Europe tiesiogiai ar netiesiogiai visiškai buvo kontroliuojamos Dow Chemical .
            9. Ginčijamu sprendimu skirta bauda buvo nustatyta pagal Komisijos pranešimą „Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės“ (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės).
            10. Taigi Komisija padarytą pažeidimą visų pirma kvalifikavo kaip „labai sunkų“ ir nustatė pradinį dydį, kuriuo remiantis apskaičiuojama bauda, ir taip nustatė nustatė skirtumus, susijusius su kiekvienos nagrinėjamos įmonės 2001 m. sudarytais BK ir SBK pardavimo sandoriais. Pagal ginčijamo sprendimo 469 konstatuojamąją dalį Dow BK ir SBK pardavimo sandoriai 2001 m. buvo 126,936 mln. EUR vertės. Atsižvelgiant į šį dydį, pagal BK ir SKB pardavimo sandorius Dow buvo priskirta prie antrosios įmonių, dalyvavusių darant tą pažeidimą, kategorijos. Tuo remdamasi Komisija Dow nustatė 41 mln. EUR dydžio pagrindinę baudą.
            11. Paskui Komisija pritaikė atgrasomąjį poveikį turinčius dauginimo koeficientus, nustatytus atsižvelgiant į aptariamų įmonių pasaulinę apyvartą 2005 m. Manydama, kad joks dauginimo koeficientas neturi būti taikomas nei Stomil , kurios apyvarta buvo 38 mln. EUR, nei Kaučuk , kurios apyvarta buvo 2,718 mlrd. EUR, Komisija nustatė šiuos dauginimo koeficientus: 1,5 – Bayer , 1,75 – Dow , 2 – Eni ir 3 – Shell ; jų apyvarta buvo atitinkamai: 27,383 mlrd. EUR, 37,221 mlrd. EUR, 73,738 mlrd. EUR ir 246,549 mlrd. EUR.
            12. Be to, Dow Chemical pradinis baudos dydis, kuriuo remiantis apskaičiuojama bauda, buvo padidintas 50 % pirmiausia atsižvelgiant į tai, kad ši bendrovė dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą šešerius metus ir keturis mėnesius. Dow Deutschland atveju ši suma buvo padidinta 40 %. Dow Deutschland Anlagengesellschaft ir Dow Europe ši suma buvo padidinta 10 % atsižvelgiant į jų dalyvavimo kartelyje trukmę.
            13. Pagaliau, turint omeny, kad Dow  buvo antroji įmonė, kuri kreipėsi į Komisiją pagal Pranešimą dėl atleidimo nuo baudų, ir pirmoji įmonė, įvykdžiusi šio pranešimo 21 punkte nustatytas sąlygas, Komisija 40 % sumažino baudą, kuri jai būtų buvusi skirta, jei Dow nebūtų bendradarbiavusi atliekant tyrimą.
            14. Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio b punktu Komisija skyrė Dow Chemical  64,575 mln. EUR baudą, iš kurios 60,27 mln. EUR mokėtina solidariai su Dow Deutschland , o 47,355 mln. EUR – solidariai su Dow Deutschland Anlagengesellschaft ir Dow Europe .
            Ieškinys Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
            15. 2007 m. vasario 16 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo pareiškimą, kuriuo Dow  pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo, kuriuo Dow Chemical  atveju prašoma panaikinti tą sprendimą, kiek jis jai yra skirtas, Dow Deutschland atveju – panaikinti to sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jame padaryta išvada, jog Dow Deutschland  nuo 1996 m. liepos 1 d. pažeidinėjo EB 81 straipsnį ir EEE 53 straipsnį, o visos ieškovės prašo ( Dow Chemical tuo atveju, jei nebūtų patenkintas pagrindinis prašymas) iš esmės sumažinti joms skirtas baudas.
            16. Be to, visos ieškovės Bendrojo Teismo prašė, pirma, priteisti iš Komisijos visas jų bylinėjimosi išlaidas, susijusias su šia byla, ir išlaidas, kurias jos patyrė, kad pateiktų banko garantiją (kol Bendrasis Teismas nuspręs dėl šio apeliacinio skundo), lygią joms ginčijamu sprendimu skirtų baudų dydžiui, ir, antra, imtis bet kokių kitų priemonių, kurias Bendrasis Teismas laikytų tinkamomis.
            17. Pirmajame ieškinio pagrinde Dow nurodė, kad pažeidimas buvo neteisėtai inkriminuotas Dow Chemical . Antrajame ieškinio pagrinde ji teigė, kad Dow Deutschland  dalyvavimo darant pažeidimą trukmė nustatyta neteisingai. Trečiajame pagrinde, kurį sudaro devynios dalys, ji teigė, kad Dow  skirtų baudų dydžiai nustatyti klaidingai.
            18. Bendrasis Teismas atmetė visą pirmąjį pagrindą kaip nepagrįstą. Šiuo klausimu jis, be kita ko, skundžiamo sprendimo 74 ir 75 punktuose konstatavo, kad Dow Chemical  yra „grupei vadovaujanti bendrovė“ ir kad „neginčijama, jog ji kontroliuoja, net jeigu ir netiesiogiai, visą bendrovių, tiesiogiai dalyvavusių darant pažeidimą < ... > kapitalą“. Be to, jis nusprendė, kad „pažeidimo inkriminavimas patronuojančiai bendrovei yra galimybė, kurią įvertinti turi Komisija“, ir „vien tai, kad ankstesnėje sprendimų priėmimo praktikoje Komisija laikėsi nuomonės, jog bylos aplinkybės nesuteikė pagrindo pripažinti patronuojančią bendrovę atsakinga už jos dukterinės bendrovės veiksmus, nereiškia, jog ji privalo tokį patį vertinimą pateikti vėlesniame sprendime“.
            19. Skundžiamo sprendimo 76 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad, „kiek tai susiję su aplinkybe, kad, pripažinus Dow Chemical  ginčijamo sprendimo adresate, buvo nepateisinamai pažeisti jos interesai, tai negali paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo“. Galiausiai, kalbant apie tariamą motyvų nebuvimą, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 77 punkte pažymėjo, kad „reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į atskiro atvejo aplinkybes“ ir kad „nėra reikalaujama, kad motyvuose būtų nurodyti visi reikšmingi faktiniai ir teisės aspektai, nes klausimas, ar jie atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į nagrinėjamo teisės akto tekstą, bet ir į aplinkybes, kurioms esant jis buvo priimtas“. Taigi „ginčijamo sprendimo 333–338 ir 340–364 konstatuojamosiose dalyse Komisija aiškiai nurodė veiksnius, kurie jai leido pripažinti Dow Chemical  atsakomybę šiuo atveju“ (žr. skundžiamo sprendimo 79 punktą).
            20. Dėl antrojo pagrindo Bendrasis Teismas nusprendė, kad Dow Deutschland atveju Komisija teisiniu požiūriu pakankamai neįrodė, jog laikotarpiu nuo 1996 m. liepos 1 d. iki 1996 m. rugsėjo 2 d. egzistavo pažeidimą sudarančios faktinės aplinkybės.
            21. Dėl trečiojo pagrindo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 123 ir 124 punktuose pirmiausia pažymėjo, kad „kiekvienos įmonės, atsižvelgiant į jos faktinę ekonominę galią, individualų prisidėjimą prie kartelio sėkmės reikėjo skirti nuo pažeidimo konkretaus poveikio, minimo gairių 1 punkto A dalies pirmoje pastraipoje“, ir kad, „net ir nesant pažeidimo konkretaus poveikio, kurį būtų galima išmatuoti, remiantis gairių 1 punkto A dalies trečia, ketvirta ir šešta pastraipomis, Komisija, kvalifikavusi pažeidimą kaip lengvą, sunkų ar labai sunkų, gali nuspręsti diferencijuotai vertinti atitinkamas įmones“.
            22. Paskui Bendrasis Teismas 126 ir 127 punktuose konstatavo, kad „ Dow  neginčijo to, kad kartelis, nurodytas ginčijamame sprendime, visų pirma jo rezoliucinės dalies 1 straipsnyje, yra neteisėtas“, ir kad „Komisija nepadarė klaidos, kai nusprendė, kad nagrinėjamos praktikos pagal savo pobūdį yra labai sunkūs pažeidimai, neatsižvelgdama į konkretų pažeidimo poveikį rinkai“. Be to, „ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai nurodė, jog nustatydama baudų dydžius ji neatsižvelgs į konkretų pažeidimo poveikį rinkai.“
            23. Dėl tariamo Dow teisės būti išklausytai pažeidimo Bendrasis Teismas skundžiamojo sprendimo 128 punkte nusprendė, kad „Komisija įvykdė savo pareigą užtikrinti įmonių teisę būti išklausytoms, jei pranešime apie kaltinimus aiškiai pažymėjo, jog įvertins, ar reikia skirti baudas atitinkamoms įmonėms, ir nurodė pagrindines faktines ir teisines aplinkybes, kurios gali lemti baudos skyrimą“. Nagrinėjamu atveju „nustatydama pažeidimo sunkumą Komisija neatsižvelgė į kartelio poveikį rinkai (ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamoji dalis).“ Bendrojo Teismo manymu, „tokiomis aplinkybėmis negalėjo būti jokio Dow  teisės būti išklausytai pažeidimo“.
            24. Kiek tai susiję su Dow ieškinio trečiojo pagrindo septintoje dalyje nurodyto atgrasomąjį poveikį turinčio dauginimo koeficiento neteisėtu taikymu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 146 punkte padarė išvadą, kad „ši dalis buvo grindžiama argumentais, išdėstytais pirmuoju ieškinio pagrindu“, ir kad „kadangi pirmasis ieškinio pagrindas turėjo būti atmestas kaip nepagrįstas, atitinkamai ir šią trečiojo < ... > ieškinio pagrindo < ... > dalį reikėjo atmesti kaip nepagrįstą“.
            25. Be to, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 147 ir 149 punktuose priminė, kad „buvo būtina atsižvelgti į faktinę ekonominę pažeidėjų galimybę padaryti pastebimos žalos kitiems ūkio subjektams ir visų pirma vartotojams bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį (gairių 1 punkto A dalies ketvirta pastraipa)“, ir kad „dėl to buvo reikalaujama, kad baudos dydis būtų koreguojamas atsižvelgiant į siekiamą poveikį įmonei, kuriai ji buvo skirta“. Skundžiamo sprendimo 150 punkte Bendrasis Teismas pridūrė, „jog nustatant baudos dydį svarbu atsižvelgti į kiekvienos kartelyje dalyvaujančios įmonės bendrą apyvartą“.
            26. Bendrojo Teismo manymu, negalima sutikti, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio princ ipas. Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 153 punkte jis nusprendė, kad „ Dow  neginčijo Komisijos ginčijamame sprendime minimų apyvartų“ ir, „konkrečiai kalbant, < ... > kad 2005 m. ji buvo didesnė už Bayer  ir mažesnė už EniChem [t. y., atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 136 punkte pateiktą šios sąvokos apibrėžimą, visos Eni SpA  kontroliuojamos bendrovės]“. „Todėl nuoseklu ir objektyviai pateisinama buvo tai, kad atgrasomąjį poveikį turintis dauginimo koeficientas, pagal kurį apskaičiuojamos Dow  skirtos baudos, buvo didesnis už tą, pagal kurį buvo apskaičiuojama Bayer  skirta bauda, ir mažesnis už tą, pagal kurį apskaičiuojama EniChem  skirta bauda.“
            27. Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 154 punkte nusprendė, kad „2005 m. Bayer  pasaulinė apyvarta buvo 27,383 mlrd. EUR, o Dow  – 37,221 mlrd. EUR (t. y. 35,93 % didesnė nei Bayer ), < ... > tai, kad Dow  baudoms pritaikytas dauginimo koeficientas buvo padidintas 16,66 %, palyginti su pritaikytuoju Bayer  baudai (1,75 ir 1,5), nėra vienodo požiūrio principo pažeidimas“. Iš tiesų, Bendrojo Teismo manymu, „iš ginčijamo sprendimo matyti, jog Dow  dauginimo koeficientas buvo apskaičiuotas remiantis Bayer  pritaikytu dauginimo koeficientu, o ne pritaikytaisiais EniChem  ar Shell .“ Jis taip pat pažymėjo, kad „Komisija turėjo diskreciją nustatydama baudos dydį ir neturėjo taikyti konkrečios matematinės formulės“.
            28. Pagaliau Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 155 punkte nusprendė, kad „[ Dow ] nepateikia jokių išsamių įrodymų, kurie leistų daryti išvadą, jog jai pritaikytas dauginimo koeficientas yra neproporcingas, palyginti su pažeidimo sunkumu ir siekiamu tikslu užtikrinti, kad baudos būtų atgrasomojo pobūdžio.“
            29. Bendrasis Teismas nusprendė, kad reikia pritarti Dow Deutschland  pateiktam ieškinio antrajam pagrindui ir panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, kiek juo pripažinta, kad ši bendrovė dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą ne nuo 1996 m. rugsėjo 2 d., o nuo 1996 m. liepos 1 d. Tačiau Bendrasis Teismas nusprendė, kad nereikia sumažinti paskirtos baudos dydžio. Visus kitus Dow  pateiktus pagrindus jis atmetė. Kadangi pastarieji buvo pateikti siekiant pagrįsti reikalavimus pakeisti baudos dydį, Bendrasis Teismas juos atmetė kaip nepagrįstus. Tas pats pasakytina ir apie Dow  prašymą priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
            Šalių reikalavimai
            30. Dow Chemical Teisingumo Teismo prašo:
            – panaikinti tą skundžiamo sprendimo dalį, kuria atmetamas jos prašymas panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su Dow Chemical , ir
            – panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su Dow Chemical .
            31. Visos apeliantės Teisingumo Teismo prašo:
            – panaikinti tą skundžiamo sprendimo dalį, kuria atmetamas jų prašymas iš esmės sumažinti joms paskirtos baudos dydį,
            – iš esmės sumažinti joms skirtą baudą,
            – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas ir imtis visų priemonių, kurias Teisingumo Teismas laikys tinkamomis.
            32. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
            – atmesti apeliacinį skundą ir
            – priteisti iš Dow bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl apeliacinio skundo
            33. Savo reikalavimams pagrįsti Dow pateikia keturis pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida, nes jis, pirma, nusprendė, kad Komisija neprivalėjo tinkamai pasinaudoti savo kontrole, ir, antra, neatliko visos teisminės kontrolės dėl Komisijos naudojimosi diskrecija pripažįstant Dow Chemical Company  atsakomybę. Antrasis pagrindas susijęs su teisės klaida dėl diferencijuoto požiūrio į pagrindines baudas. Trečiasis pagrindas susijęs su Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida patvirtinant, kad Komisija turėjo teisę atsižvelgti į Dow Chemical apyvartą. Ketvirtajame pagrinde teigiama, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, patvirtindamas, kad atgrasymo tikslais taikydama dauginimo koeficientą Komisija nediskriminavo.
            Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, iš esmės susijusio su tuo, kad Bendrasis Teismas, vertindamas, kaip Komisija naudojosi diskrecija pripažindama „Dow Chemical“ atsakomybę, padarė teisės klaidą
            Šalių argumentai
            34. Pirmajame pagrinde Dow teigia, jog Bendrasis Teismas, atmesdamas ieškinio pirmoje instancijoje pirmąjį pagrindą, padarė teisės klaidą, nes, pirma, nusprendė, kad Komisija neprivalėjo adekvačiai pasinaudoti savo diskrecija, ir, antra, neatliko visos teisminės kontrolės dėl to, kaip Komisija naudojosi diskrecija pripažindama Dow Chemical ir jos dukterinių bendrovių atsakomybę. Bendrasis Teismas tik nusprendė, kad Komisija turėjo teisę pripažinti Dow Chemical  atsakomybę, nenagrinėdamas klausimo, ar ir kaip Komisija įgyvendino savo diskreciją.
            35. Dow patikslina ieškinyje pirmojoje instancijoje teigusi, kad Komisija nepasvėrė argumentų, susijusių su Dow Chemical  atsakomybe, ir kad ginčijamas sprendimas šiuo atžvilgiu nebuvo motyvuotas. Dow  manymu, Komisija, priimdama diskrecinį sprendimą, turi atsižvelgti į visas teisines ir faktines aplinkybes ir, be kita ko, privalo nurodyti motyvus. Ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamojoje dalyje Komisija tik nurodė tariamai bendrąją politiką, pagal kurią atsakomybė už pažeidimą priskiriama bendrovės, kuri dalyvavo darant pažeidimą, patronuojančiajai bendrovei, ir atmetė Dow argumentus kaip esančius „visiškai politinio pobūdžio“.
            36. Manydama, kad neprivalo paaiškinti savo sprendimo adresatų pasirinkimo, Komisija, Dow teigimu, neatsižvelgė į tai, kad sprendimą skiriant Dow Chemical iškilo rizika, jog bus pareikštas nepagrįstas ieškinys dėl civilinės atsakomybės Jungtinėse Valstijose, o tai, atsižvelgiant į Dow Chemical , kaip prašančio atleisti nuo baudos asmens, statusą, neatitiko Komisijos atleidimo nuo baudų politikos, nes tokia praktika atgrasytų bendroves teikti prašymus pagal atleidimo nuo baudų programą. Komisija bet kuriuo atveju ginčijamame sprendime nepaaiškino, kodėl ji neatsižvelgė į šiuos veiksnius.
            37. Dow pažymi, kad Komisijos neapriboja tokia bendroji politika, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 362 punkte, ir kad egzistuoja daug sprendimų, kuriuose Komisija nepripažino patronuojančiosios bendrovės atsakomybės, nors jai ir priklausė 100 % pažeidimą padariusios dukterinės bendrovės akcijų.
            38. Be to, Dow  manymu, Bendrasis Teismas suklydo skundžiamo sprendimo 76 punkte nuspręsdamas, kad, „kiek tai susiję su aplinkybe, kad, pripažinus Dow Chemical  ginčijamo sprendimo adresate, yra nepateisinamai pažeidžiami jos interesai, tai negali paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo, nes < ... > Komisija galėjo pripažinti Dow Chemical atsakinga už nagrinėjamą pažeidimą“. Nors Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 75 punkte nusprendė, kad Komisija turėjo teisę skirti ginčijamą sprendimą Dow Chemical , nes „pažeidimo inkriminavimas patronuojančiai bendrovei yra galimybė, kurią įvertinti turi Komisija“, jis nepatikrino, ar ji iš tiesų įgyvendino savo diskreciją ir, jei taip, ar ji tai atliko nepadarydama teisės arba akivaizdžios vertinimo klaidos.
            39. Dow teigia, kad iš tiesų neegzistuoja jokia bendroji politika laikyti patronuojančiąją bendrovę atsakinga ir kad jos baimė, jog gali būti pareikštas nepagrįstas ieškinys dėl civilinės atsakomybės Jungtinėse Valstijose, nėra „visiškai politinio pobūdžio“. Ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse, į kurias Bendrasis Teismas daro nuorodą skundžiamo sprendimo 79 punkte, Dow  manymu, nenagrinėjami motyvai, kuriais remdamasi Komisija nusprendė, kad Dow Chemical yra atsakinga už savo dukterinių bendrovių neteisėtą elgesį. Nenagrinėdamas ir nevertindamas ginčijamo sprendimo motyvavimo nebuvimo klausimo, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.
            40. Teismo posėdyje Dow pateikė dokumentą su jame išdėstyta tam tikra teisine informacija, susijusia su nacionalinių institucijų tinkamu diskrecijos įgyvendinimu pagal Vokietijos, Ispanijos, Italijos ir Austrijos teisę.
            41. Komisijos manymu, šis pagrindas nepagrįstas. Ji mano, kad Bendrasis Teismas visiškai įgyvendino savo teisminės kontrolės įgaliojimus. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad Bendrasis Teismas neprivalo išsamiai vieną po kito išnagrinėti visų ginčo šalių pateiktų argumentų. Komisijos manymu, įmonė, kuri pažeidžia SESV taisykles konkurencijos srityje, neturi jokios teisės tikėtis, jog Komisija pasvers argumentus už ir prieš prieš pripažindama įmonę atsakinga už pažeidimą. Be to, rizika, kad pažeidėjui gali kilti civilinė atsakomybė, paprastai yra pageidautina pasekmė to, kad jis dalyvavo darant neteisėtus veiksmus.
            42. Be to, Komisija Teisingumo Teismo prašo neatsižvelgti į Dow  pateiktą dokumentą, susijusį su kitų valstybių teisės aktais diskrecijos įgyvendinimo srityje, nes jis buvo pateiktas pavėluotai.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            43. Pirmiausia konstatuotina, kad pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų SESV 101 ir 102 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalies a punktą Komisija savo sprendimu „gali“ skirti baudas įmonėms, jeigu jos tyčia ar dėl neatsargumo pažeidžia SESV 101 straipsnio nuostatas.
            44. Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad, pirma, Komisija turi diskreciją, kiek tai susiję su teise nuspręsti, ar skirti baudą tokį pažeidimą padariusiai įmonei, ir, antra, kad galimos šiuo klausimu Komisijai suteiktos diskrecijos ribos yra reglamentuojamos tik Sąjungos teisės, nes Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punkte nėra jokios nuorodos į valstybių narių teisę.
            45. Todėl šioje byloje konstatuotina, kad keleto nacionalinių teismų susisteminta teismo praktika, kuri nurodyta Dow teismo posėdyje Teisingumo Teismui pateiktame dokumente, yra akivaizdžiai nereikšminga, todėl nėra reikalo spręsti, ar Dow  šį dokumentą pateikė pavėluotai.
            46. Kiek tai susiję su Komisijos diskrecijos konkurencijos teisės srityje ribomis pagal Sąjungos teisę, ši institucija pagal SESV 105 straipsnio 1 dalį privalo, kaip Komisija teisingai pažymėjo teismo posėdyje, užtikrinti principų, nustatytų, be kita ko, SESV 101 straipsnyje, laikymąsi.
            47. Vienas iš šių principų neginčijamai yra baudų skyrimas antikonkurencinį susitarimą sudariusioms įmonėms pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, todėl Komisija, kai nusprendžia išimties tvarka neskirti baudos įmonei, nors ji ir padarė Europos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą, turi pagrįsti šį sprendimą objektyviomis priežastimis, galinčiomis pateisinti tokį nukrypimą nuo SESV 101 straipsnyje nustatytų principų. Viena iš tokių objektyvių priežasčių, be kita ko, gali būti ta aplinkybė, kad Komisija konkrečiu atveju negali pakankamai teisiškai įrodyti, kad patronuojančioji bendrovė darė lemiamą įtaką dukterinei bendrovei, tiesiogiai dalyvavusiai darant pažeidimą. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką įrodinėjimas yra gerokai paprastesnis, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso visas jos dukterinės bendrovės kapitalas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją , C-97/08 P, Rink. p. I-8237, 60 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            48. Iš tiesų šiuo klausimu primintina, kad, viena vertus, pagal nusistovėjusią teismo praktiką galimybė patronuojančiajai bendrovei priskirti dukterinės bendrovės, kuri pati tiesiogiai dalyvavo darant Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimą, veiksmus, reiškia, kad, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius, ši dukterinė bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, ir, kita vertus, tokioje situacijoje patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė yra to paties ekonominio vieneto narės, todėl sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal EB 81 straipsnį (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją 58 ir 59 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
            49. Kadangi pirmesniame punkte nurodytu atveju patronuojančioji bendrovė ir jos dukterinė bendrovė sudaro vieną įmonę, pagal SESV 105 straipsnio 1 dalį Komisijos pareiga užtikrinti SESV 101 straipsnyje nustatytų principų laikymąsi, kai ji, be kita ko, sprendžia, ar skirti baudą, taikoma vienodai – nesvarbu, ar nagrinėjamai patronuojančiajai bendrovei, ar jos dukterinei įmonei. Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas tai jau pažymėjo, nėra „pirmenybės tvarkos“, kuria Komisija vadovautųsi skirdama baudą vienai ar kitai minėtai bendrovei (pagal analogiją žr. 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją , C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ir C-137/07 P, Rink. p. I-8681, 81 ir 82 punktus).
            50. Be to, aplinkybė, kad Komisija, kartelio atveju nustatydama konkretų metodą, kuriuo remdamasi apibrėžia aptariamų patronuojančiųjų bendrovių atsakomybę už jų dukterinių įmonių padarytus pažeidimus, privalo, išskyrus ypatingas aplinkybes, remtis tais pačiais kriterijais visų patronuojančiųjų bendrovių atveju, taip pat yra vienas iš šio sprendimo 46 straipsnyje paminėtų principų (šiuo klausimu žr. 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco prieš Komisiją ir Komisija prieš Alliance One International ir kt. , C-628/10 P ir C-14/11 P, 57 ir 59 punktus).
            51. Taigi šioje byloje Komisija pagrįstai galėjo neskirti baudos ir Dow Chemical tik jei buvo objektyvių priežasčių, galinčių pateisinti tokį nukrypimą nuo SESV 101 straipsnyje nustatytų principų, ir jei, priėmus tokį sprendimą, Dow Chemical nebūtų taikomos lengvatos, palyginti su kitomis darant nagrinėjamą pažeidimą dalyvavusiomis patronuojančiosiomis bendrovėmis. Tačiau šioje byloje konstatuotina, kad Komisija šių sąlygų neįvykdė.
            52. Pirma, vien tai, kad Dow Chemical kyla rizika, jog jai bus pareikštas ieškinys dėl civilinės atsakomybės Jungtinėse Valstijose, aiškiai negali pateisinti to, kad Komisija susilaikytų nuo baudos skyrimo šiai bendrovei. Pirma, Dow Chemical  dukterinėms įmonėms taip pat kilo rizika, jog joms bus pareikštas ieškinys atlyginti žalą, kaip, beje, ji kilo ir visoms ginčijamo sprendimo adresatėms. Ši rizika iš esmės susijusi tik su tuo, kad Dow Chemical dalyvavo atliekant antikonkurencinius veiksmus, o ne su tuo, kad Komisija oficialiai tokius veiksmus konstatavo.
            53. Be to, šiuo klausimu teiginys, kad, kiek tai susiję su Dow Chemical , toks procesas gali vykti Jungtinėse Valstijose, visiškai nėra svarbus, nes Dow Chemical buveinė yra šioje šalyje.
            54. Antra, iš ginčijamojo sprendimo matyti, kad Komisija pripažino visų patronuojančiųjų bendrovių ir grupėms vadovaujančių bendrovių, dalyvavusių darant nagrinėjamą pažeidimą, atsakomybę, nes joms priklausė 100 % arba beveik 100 % jų dukterinių bendrovių akcijų, nepatikrinusi, ar tai, jog ginčijamas sprendimas buvo skirtas šioms bendrovėms, galėjo sukelti didesnę ekonominę žalą nei ta, kuri kiltų sumokėjus skirtą baudą. Todėl Komisija negalėjo atsižvelgti į tokią tariamą žalą tik Dow Chemical atveju nepažeisdama vienodo požiūrio principo.
            55. Darytina išvada, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 76 punkte teisingai nusprendė, kad Komisija turėjo teisę pripažinti Dow Chemical  atsakomybę už nagrinėjamą pažeidimą.
            56. Pagaliau dėl tariamos skundžiamo sprendimo motyvavimo stokos reikia priminti, jog, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, Teisingumo Teismas nereikalauja, kad Bendrasis Teismas išsamiai vieną po kito išnagrinėtų visus ginčo šalių argumentus, todėl Bendrojo Teismo motyvai gali būti numanomi su sąlyga, kad jie leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti, dėl kokių priežasčių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti savo kontrolę (žr., be kita ko, 2012 m. gruodžio 13 d. Nutarties Alliance One International prieš Komisiją , C-593/11 P, 28 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            57. Šioje byloje Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 74‐80 punktuose išnagrinėjo klausimus, susijusius su tariama klaida Komisijai įgyvendinant diskreciją ir šiomis aplinkybėmis pateiktų motyvų stoka. Dėl šio pagrindo esmės Bendrasis Teismas šio sprendimo 76 punkte aiškiai nusprendė, jog „aplinkybė, kad, pripažinus Dow Chemical  ginčijamo sprendimo adresate, yra nepateisinamai pažeidžiami jos interesai, negali paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo“. Dėl Komisijos pareigos nurodyti motyvus Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 79 punkte darė nuorodą į ginčijamojo sprendimo 333‐338 ir 340‐364 konstatuojamąsias dalis ir konstatavo, kad Komisija aiškiai nustatė veiksnius, kurie jai leido pripažinti Dow Chemical  atsakinga.
            58. Nors šie skundžiamo sprendimo motyvai atrodo gan lakoniški dėl klausimo, ar Komisija, atsižvelgdama į galimą riziką, kad Dow Chemical gali būti pareikštas ieškinys dėl atsakomybės Jungtinėse Valstijose, ginčijamame sprendime neturėjo jos pripažinti atsakinga, vis dėlto ji leido šiai bendrovei suprasti, jog Bendrasis Teismas sutiko su Komisijos nuomone, be kita ko, pateikta ginčijamo sprendimo 362 punkte, jog šis „visiškai politinio pobūdžio“ argumentas negalėjo paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo šiuo klausimu.
            59. Atsižvelgiant į šiuos veiksnius, skundžiamame sprendime nebuvo padaryta nei teisės klaida, nei, esant tokioms aplinkybėms, trūko motyvų, nei juo buvo pažeistas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis, kaip tai posėdyje teigė Dow .
            60. Todėl, kadangi nė vienas Dow  argumentas, kuriuo siekiama pagrįsti pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, nėra pagrįstas, šį pagrindą reikia atmesti.
            Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta diferencijuojant pagrindinės baudos sumas
            Šalių argumentai
            61. Grįsdama savo antrąjį pagrindą, Dow  teigia, kad Komisija diferencijavo pagrindines baudas ir ginčijamo sprendimo 466 konstatuojamojoje dalyje nurodė, jog reikėtų „atsižvelgti į konkrečią kiekvienos įmonės reikšmę, taigi – į jos neteisėtų veiksmų tikrąjį poveikį konkurencijai“, o to sprendimo 462 konstatuojamojoje dalyje ši institucija nurodė, kad neįmanoma išmatuoti tikrojo poveikio Europos ekonominės erdvės (EEE) rinkai ir kad ji „neatsižvelgs į poveikį rinkai nustatydama šiuo atveju taikytinas baudas“, tačiau šie teiginiai prieštarauja vienas kitam.
            62. Be to, Komisija neįvertino kartelio konkretaus poveikio rinkai, nors tą poveikį ir buvo galima išmatuoti. Dow  manymu, Komisija nei įvertino tokio poveikio galimybę, nei įrodė, kad nagrinėjamas pažeidimas buvo padarytas. Be to, Komisija pažeidė Dow  teisę būti išklausytai nesuteikdama jai galimybės pateikti savo nuomonės dėl to, kaip Komisija ketino atsižvelgti į konkretų kiekvienos įmonės neteisėtų veiksmų poveikį konkurencijai.
            63. Dow teigia, kad Bendrasis Teismas atmetė šiuos argumentus skundžiamo sprendimo 124 punkte nuspręsdamas, kad „net ir nesant konkretaus pažeidimo poveikio, kurį būtų galima išmatuoti, remiantis gairių 1 punkto A dalies trečia, ketvirta ir šešta pastraipomis, Komisija < … > galėjo nuspręsti diferencijuotai vertinti atitinkamas įmones“. Tačiau, Dow  manymu, nesant konkretaus poveikio rinkai, negali būti jokios realios įtakos konkurencijai, ir, vadinasi, Komisija taip pat negali atsižvelgti į šį poveikį ir diferencijuoti pagrindinio baudų dydžio. Šiuo klausimu, atšaukdama pirmąjį pranešimą apie kaltinimus ir išsiųsdama antrąjį pranešimą apie kaltinimus, kuriame nebuvo išnagrinėtas nei konkretus poveikis rinkoje, nei reali įtaka konkurencijai, Komisija taip pat pažeidė Dow  teisę būti išklausytai.
            64. Todėl, Dow  manymu, ieškovėms nustatytas pagrindinės baudos dydis negali viršyti tos sumos, kuri buvo nustatyta kitoms nagrinėjamoms įmonėms, todėl turi būti sumažintas iki 5,5 mln. EUR ir iš naujo nustatytos tokios baudos: 8 662 500 EUR – Dow Chemical , 8 085 000 EUR – Dow Deutschland  ir 6 352 000 EUR – Dow Deutschland Anlagengesellschaft ir Dow Europe .
            65. Komisijos manymu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 127 ir 128 punktuose teisingai nustatė, kad nebuvo jokio poreikio išklausyti Dow dėl pažeidimo konkretaus poveikio ir kad Dow teisė būti išklausytai šiuo klausimu nebuvo pažeista. Komisija teigia, kad ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamojoje dalyje ji iš tiesų nustatė, jog kartelis buvo vykdomas, nors į tai vertinant baudos dydį ir nebuvo atsižvelgta. Be to, Komisija mano, kad, antrajame pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodydama, kad išnagrinės, ar tam tikroms įmonėms reikės skirti baudas, ir paskelbdama baudai apskaičiuoti svarbias faktines ir teisines aplinkybes, ji įvykdė savo pareigą užtikrinti įmonių teisę būti išklausytoms.
            66. Pagaliau, kalbant apie konkretų kartelio poveikį, iš ginčijamo sprendimo 465 konstatuojamosios dalies matyti, kad pritaikytas diferencijuotas vertinimas paremtas „ekonomine galia“ padaryti žalą konkurencijai ir kad todėl nėra būtina išmatuoti konkretų pažeidimo poveikį rinkai. Šis požiūris atitinka gaires ir Teisingumo Teismo bei Bendrojo Teismo praktiką.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            67. Pirmiausia būtina pažymėti, kad Dow teiginys, jog Komisija nei įvertino tikimybę, kad pažeidimas turėjo konkretų poveikį nagrinėjamai rinkai, nei įrodė, kad šis pažeidimas buvo padarytas, yra netikslus. Iš tiesų, ginčijamo sprendimo 462 konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai pažymėjo, kad, „kiek tai susiję su EEE, antikonkurencinius susitarimus įgyvendino Europos gamintojai, ir tai iš tiesų turėjo poveikį rinkai, nors konkretus šio įgyvendinimo poveikis yra sunkiai išmatuojamas“. Dow nepateikia jokio ‐ nei teisinio, nei faktinio ‐ argumento, galinčio paneigti tokią išvadą.
            68. Todėl, kadangi konkretus nagrinėjamo pažeidimo poveikis – nors jis ir sunkiai išmatuojamas – buvo konstatuotas, Dow argumentas, kad, „nesant konkretaus poveikio rinkai, negali būti jokios realios įtakos konkurencijai, vadinasi, Komisija taip pat negali atsižvelgti į šį poveikį diferencijuojant [diferencijuodama] pagrindinį baudų dydį“, yra neveiksmingas.
            69. Be to, iš to, kas pasakyta, matyti, kad Dow nurodyto prieštaravimo tarp ginčijamo sprendimo 462 ir 466 konstatuojamųjų dalių nėra. Iš tiesų, pirma, 462 konstatuojamoji dalis, kurioje Komisija nurodė, kad „ji neatsižvelgs į poveikį rinkai nustatydama šiuo atveju taikytinas baudas“, įtvirtinta ginčijamo sprendimo 9.1 punkte „Nagrinėjamo pažeidimo sunkumas“ ir susijusi tik su nagrinėjamo pažeidimo kvalifikavimu kaip „labai sunkaus“. Antra, minėta 466 konstatuojamoji dalis, įtvirtinta to paties sprendimo 9.2 punkte „Diferencijuotas vertinimas“, yra susijusi tik su pradinio dydžio diferencijavimu atsižvelgiant į kiekvienos aptariamos įmonės ekonominę galią apriboti konkurenciją; diferencijavimas teisėtai gali būti grindžiamas, kaip šioje byloje, kiekvienos aptariamos įmonės pardavimo mastu, susijusiu su prekėmis, kurios yra šio pažeidimo dalykas, net jei įtaka rinkai ir negali būti išmatuota.
            70. Pagaliau Dow argumentas, susijęs su jos teisės būti išklausytai pažeidimu, negali būti priimtas. Šiuo klausimu reikia priminti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią Komisija laikosi savo pareigos paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jei ji, kaip ir šioje byloje, pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad spręs klausimą, ar nagrinėjamoms įmonėms turi būti skirtos baudos, ir nurodo baudos skyrimui galinčias daryti įtaką pagrindines faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, įtariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, taip pat tai, ar pažeidimas buvo padarytas „tyčia, ar dėl neatsargumo“. Taip Komisija joms suteikia būtinus pagrindus gynybai ne tik dėl paties pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos skyrimo (žr., be kita ko, 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją , C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 428 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            71. Be to, išsamumo dėlei šiuo klausimu konstatuotina, kad Komisija antrojo pranešimo apie kaltinimus motyvuojamosios dalies 425 punkte nurodė, kad ji ketina atsižvelgti į „konkretų pažeidimo poveikį rinkai, jei jį galima išmatuoti“. Be to, šio pranešimo motyvų 430 punkto trečioje įtraukoje ji nurodė, kad ginčijamame sprendime atsižvelgs į „konkretų kiekvienos įmonės neteisėtų veiksmų poveikį konkurencijai“. Todėl Dow  teisės būti išklausytai pažeidimas negali būti patvirtintas.
            72. Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas nepadarė jokios klaidos skundžiamo sprendimo 124 punkte konstatuodamas, kad Komisija galėjo nuspręsti atskirti atitinkamas įmones net nesant konkretaus pažeidimo poveikio rinkai, kurį būtų galima išmatuoti.
            73. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
            Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kurią Bendrasis Teismas padarė patvirtindamas, kad Komisija galėjo atsižvelgti į „Dow Chemical“ apyvartą
            Šalių argumentai
            74. Trečiajame pagrinde Dow teigia, kad ginčijamas sprendimas dėl jos apeliacinio skundo pirmajame pagrinde nurodytų priežasčių neturėjo būti skirtas Dow Chemical ir kad Komisija suklydo, nes atsižvelgė į šios bendrovės apyvartą nustatydama atgrasomąjį poveikį turintį dauginimo koeficientą. Dow  manymu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 146 punkte atmetė kaip nepagrįstą Dow ieškinio trečiojo pagrindo septintą dalį, kuri buvo grindžiama tais pačiais argumentais kaip ir pirmasis pagrindas, kadangi jis taip pat kaip nepagrįstą atmetė ir pirmąjį jam pateiktą pagrindą, susijusį su neteisėtu pažeidimo inkriminavimu Dow Chemical .
            75. Kadangi Bendrasis Teismas, atmesdamas šį pirmąjį pagrindą, padarė teisės klaidą, jis taip pat padarė teisės klaidą atmesdamas argumentą, kad reikia atsižvelgti į Dow Chemical  apyvartą. Iš to Dow daro išvadą, kad Dow Chemical skirta bauda turi būti panaikinta.
            76. Komisijos manymu, kadangi Dow pateiktas pirmasis pagrindas nebuvo pagrįstas, šiam pagrindui taip pat negalima pritarti.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            77. Dow  pateiktas trečiasis pagrindas grindžiamas prielaida, kad ginčijamas sprendimas neturėjo būti skirtas Dow Chemical, kaip Dow grupės vadovaujančiai bendrovei, ‐ šis argumentas nurodytas šio apeliacinio skundo pirmajame pagrinde.
            78. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 43 ir paskesniuose punktuose pateiktų motyvų, ši prielaida klaidinga, todėl šio sprendimo 60 punktu pirmasis pagrindas buvo atmestas kaip nepagrįstas. Todėl ir šį trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
            Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kurią Bendrasis Teismas padarė patvirtindamas, kad Komisija atgrasomąjį poveikį turintį dauginimo koeficientą taikė nediskriminuodama
            Šalių argumentai
            79. Ketvirtuoju pagrindu Dow teigia, kaip ji teigė ir Bendrajame Teisme, kad jai pritaikytas atgrasomąjį poveikį turintis dauginimo koeficientas 1,75 yra pernelyg aukštas ir diskriminacinis. Bendrasis Teismas atitinkamą pagrindą pirmojoje instancijoje atmetė, nes, atsižvelgiant į Dow  ir Bayer apyvartą, Dow  baudoms pritaikytas dauginimo koeficientas nepažeidžia vienodo požiūrio principo.
            80. Dėl Dow, EniChem ir Shell  taikytų atgrasomąjį poveikį turinčių dauginimo koeficientų palyginimo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 154 punkte nusprendė, kad „ Dow  dauginimo koeficientas [1,75] buvo apskaičiuotas remiantis Bayer pritaikytu koeficientu [1,5], o ne pritaikytaisiais EniChem  [2] arba Shell  [3]“. Dow mano, kad Bendrasis Teismas, lygindamas Dow tik su Bayer , bet jos nelygindamas su EniChem ir Shell , padarė teisės klaidą.
            81. Dow mano, kad taikant tą patį padidinimą abiem įmonėms, kurių apyvarta skiriasi 36 %, būtent Bayer , kurios apyvarta buvo 27,383 mlrd. EUR, ir Dow, kurios apyvarta tuo metu buvo 37,221 mlrd. EUR, ir abiem įmonėms, kurių apyvarta skiriasi 100 %, būtent Dow ir EniChem (pastarosios įmonės apyvarta buvo 73,738 mlrd. EUR), yra akivaizdžiai diskriminuojama.
            82. Teismo posėdyje Dow pateikė Teisingumo Teismui dokumentą su matematine formule, kuria remiantis šioje byloje galima apskaičiuoti atgrasomąjį poveikį turintį dauginimo koeficientą, išvengiant, pirma, bet kokios ginčijamo sprendimo adresatų diskriminacijos ir, antra, didesnio nei 3 dauginimo koeficiento taikymo. Pagal šią formulę dauginimo koeficientas, kurį reiktų taikyti Dow , yra maždaug 1,3.
            83. Komisija atsikerta, kad dauginimo koeficientas, kuris buvo nustatytas siekiant apskaičiuoti pagrindinį baudos dydį, turi tik apytiksliai atspindėti aritmetines proporcijas. Šiuo atveju darant nagrinėjamą pažeidimą dalyvavusios įmonės buvo laibai skirtingo dydžio. Todėl, Komisijos manymu, dauginimo koeficiento, kuris buvo tiksliai proporcingas visų nagrinėjamų įmonių apyvartų santykiui, taikymas buvo nerealus ir matematiškai neįmanomas to padaryti.
            84. Komisija teigia, kad ji nusprendė pradėti taikyti dauginimo koeficientus nuo mažiausių įmonių ir užtikrinti, kad kiekvienai iš jų taikomas koeficientas būtų daugiau ar mažiau proporcingas iš karto po jos einančios įmonės apyvartai. Be to, kaip Bendrasis Teismas teisingai pažymėjo, Komisija net galėjo, remdamasi šiuo pagrindu, pagrįstai Dow  taikyti dar didesnį dauginimo koeficientą.
            85. Dėl posėdyje Dow pateikto dokumento Komisija mano, kad šis dokumentas yra nepriimtinas, nes jis buvo pateiktas pasibaigus rašytinei proceso daliai.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            86. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, pirma, atgrasomąjį poveikį turinčio dauginimo koeficiento tikslas ir (šiomis aplinkybėmis) atsižvelgimas į aptariamos įmonės dydį ir bendrus išteklius siejamas su pageidautinu poveikiu šiai įmonei, nes sankcija neturi būti pernelyg menka atsižvelgiant į, be kita ko, minėtos įmonės finansinę galią (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2010 m. birželio 17 d. Sprendimo Lafarge prieš Komisiją , C-413/08 P, Rink. p. I-5361, 104 ir 105 punktus ir 2012 m. vasario 7 d. Nutarties Total ir Elf Aquitaine prieš Komisiją , C-421/11 P, 82 punktą). Be to, Teisingumo Teismas jau turėjo progą nurodyti, kad apyvartai negali būti priskirta neproporcinga svarba (žr. minėtos Nutarties Total ir Elf Aquitaine prieš Komisiją  80 punktą).
            87. Apskaičiuojant kartelyje dalyvavusioms įmonėms skiriamas baudas, diferencijuotas atitinkamų įmonių vertinimas neatskiriamas nuo pagal šią nuostatą Komisijai suteiktų įgaliojimų įgyvendinimo. Naudodamasi savo diskrecija, Komisija turi individualizuoti sankciją, atsižvelgdama į atitinkamų įmonių veiksmus ir požymius, kad kiekvienu atveju būtų užtikrintas visiškas Sąjungos konkurencijos taisyklių veiksmingumas (žr. 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo SGL Carbon prieš Komisiją , C-564/08 P, 43 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            88. Remiantis šio sprendimo 86 punkte minėta teismo praktika, Komisija turi ypač užtikrinti tai, kad sankcija netaptų „pernelyg menka“, atsižvelgiant, be kita ko, į atitinkamų įmonių finansinę galią, tačiau nereikalaujama, kad įmonei, kurios apyvarta yra gerokai didesnė už kitų kartelio dalyvių apyvartą, būtų skirta didesnė bauda, griežtai atsižvelgiant į santykį tarp jos apyvartos ir visų kitų nagrinėjamame kartelyje dalyvavusių įmonių apyvartą. Jei to būtų reikalaujama, didžiausioms kartelio įmonėms skirtos baudos, padidintos taikant tokį aritmetinį metodą, neabejotinai galėtų turėti pakankamai atgrasantį poveikį, tačiau kiltų pavojus, kad jos bus neproporcingos atsižvelgiant į konkretaus pažeidimo sunkumą, be kita ko, tuo atveju, kai, kaip šioje byloje, labai skiriasi nagrinėjamų įmonių apyvarta (žr. 2013 m. birželio 13 d. Sprendimo Versalis prieš Komisiją , C-511/11 P, 105 punktą).
            89. Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrasis Teismas, įgyvendindamas savo visišką kompetenciją, negali, išimtinai ir mechaniškai remdamasis atitinkamų įmonių apyvarta grindžiamu aritmetiniu skaičiavimo metodu, nepasinaudoti savo vertinimo teise, kai nustato pinigines baudas (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją , 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 121 punktą; 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Mo och Domsjö prieš Komisiją , C-283/98 P, Rink. p. I-9855, 47 punktą ir minėto Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją  243 punktą).
            90. Atsižvelgiant į šiuos argumentus, Bendrajam Teismui negali būti priekaištaujama, kad jis iš esmės įtvirtino požiūrį, kuriuo vadovavosi Komisija, nustatydama atgrasomąjį poveikį turinčius dauginimo koeficientus: 1,75 – Dow , 2 – EniChem ir 3 – Shell . Šiuo požiūriu siekiama, pirma, užtikrinti, kad kiekvienai įmonei skirta bauda nebūtų pernelyg menka, palyginti su jos finansiniais ištekliais, ir, antra, nepaskirti neproporcingų atgrasomąjį poveikį turinčių dauginimo koeficientų did žiausioms įmonėms, kurioms, remiantis vien matematiniu ryšiu tarp jų bei mažesnių įmonių apyvartos, teoriškai galėjo būti nustatyti daug didesni atgrasomąjį poveikį turintys dauginimo koeficientai.
            91. Be to, neturi reikšmės tas faktas, jog iš posėdyje Dow  pateikto dokumento matyti, nesant reikalo nagrinėti šio dokumento priimtinumo klausimo, kad atgrasomąjį poveikį turinčius dauginimo koeficientus matematiškai būtų įmanoma apskaičiuoti remiantis vien kiekvienos nagrinėjamos įmonės apyvarta, išlaikant didžiausią koeficientą 3. Iš tiesų toks grynai aritmetinis skaičiavimas trukdo Komisijai įvykdyti savo pareigą, kuri kyla iš šio sprendimo 86‐89 punktuose nurodytos teismo praktikos, skirti baudas, kurios kiekvienai įmonei nebūtų nei pernelyg menkos, nei neproporcingos.
            92. Šiomis aplinkybėmis Dow  pateiktam apeliacinio skundo ketvirtajam pagrindui taip pat negali būti pritarta.
            93. Todėl, kadangi nė vienas Dow  pagrindas, pateiktas apeliaciniam skundui pagrįsti, negali būti patvirtintas, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            94. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikytiną apeliaciniam procesui pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Dow  pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
            1. Atmesti apeliacinį skundą.
            2. The Dow Chemical Company, Dow Deutschland Inc., Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH ir Dow Europe GmbH padengia savo ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.


1987 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Centre public d'aide sociale de Courcelles prieš Marie-Christine Lebon. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour du travail de Mons - Belgija. # Laisvas darbuotojų judėjimas - Vienodas požiūris. # Byla 316/85.


Teisingumo Teismo (plenarinė sesija) sprendimas 2004 m. sausio 6 d. # Bundesverband der Arzneimittel-Importeure eV ir Europos Bendrijų Komisija prieš Bayer AG. # Apeliacinis skundas - Konkurencija. # Sujungtos bylos C-2/01 P ir C-3/01 P.


title: 2012 m. spalio 17 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo MISS B paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas „miss H“ – Ankstesnis žodinis tarptautinis prekių ženklas „Miss H“ – Ankstesni vaizdiniai nacionalinis ir tarptautinis prekių ženklai „Miss H.“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T‑485/10.

text:
      2012 m. spalio 17 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimasMIP Metro prieš VRDT – J. C. Ribeiro (MISS B)
      (Byla T-485/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo MISS B paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas „miss H“ – Ankstesnis žodinis tarptautinis prekių ženklas „Miss H“ – Ankstesni vaizdiniai nacionalinis ir tarptautinis prekių ženklai „Miss H.“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Galimybės supainioti vertinimas – Kriterijai (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 19–21, 48 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Žodinis prekių ženklas MISS B – Žodiniai prekių ženklai „miss H“ ir „Miss H“ bei vaizdiniai
            prekių ženklai „Miss H.“ (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 22, 23, 47, 49 punktus)
      3.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Nagrinėjamų
            prekių ženklų panašumas – Vertinimo kriterijai – Sudėtinis prekių ženklas (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 25 punktą)
      4.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Nagrinėjamų
            prekių ženklų panašumas – Vaizdinio prekių ženklo ir žodinio prekių ženklo panašumo galimybė (Tarybos reglamento Nr. 207/2009
            8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 26 punktą)
      5.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Nagrinėjamų
            prekių ženklų panašumas – Prekių ženklo elementai, turintys skiriamąjį požymį (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
            1 dalies b punktas) (žr. 27 punktą)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. rugpjūčio 5 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) pirmosios apeliacinės
                  tarybos sprendimo (byla R 1526/2009-1), susijusio su protesto procedūra tarp

               MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG
               ir
               J. C. Ribeiro, SGPS, SA
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG padengia savo ir VRDT bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	J. C. Ribeiro, SGPS, SA padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


1989 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Marilena Bonazzi-Bertottilli ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Sujungtos bylos 75/88, 146/88 ir 147/88.


1984 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Robert Fearon & Company Limited prieš Irish Land Commission. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supreme Court - Airija. # Byla 182/83.


1996 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Vokietijos Federacinė Respublika ir Hanseatische Industrie-Beteiligungen GmbH ir Bremer Vulkan Verbund AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Sujungtos bylos C-329/93, C-62/95 ir C-63/95.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. liepos 14 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Derybos dėl valstybės narės dvišalių susitarimų, jų sudarymas, ratifikavimas ir įsigaliojimas - Prekių ar keleivių vežimas vidaus vandens keliais - Išorinė Bendrijos kompetencija - EB 10 straipsnis - Reglamentas (EEB) Nr. 3921/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 1356/96.#Byla C-433/03.

text:
      Byla C‑433/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Derybos dėl valstybės narės dvišalių susitarimų, jų sudarymas, ratifikavimas ir įgyvendinimas – Prekių ar keleivių vežimas vidaus vandens keliais – Išorinė Bendrijos kompetencija – EB 10 straipsnis – Reglamentas (EEB) Nr. 3921/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 1356/96“
      Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2005 m. kovo 10 d. I‑0000
      2005 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo — Ginčo dalykas — Nustatymas vykstant ikiteisminei procedūrai — Vėlesnis ribojantis
            pakeitimas — Priimtinumas
      (EB 226 straipsnis)
      2.     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią būtina atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje
      (EB 226 straipsnis)
      3.     Tarptautiniai susitarimai — Bendrijos kompetencija — Bendrijos išimtinės išorinės kompetencijos atsiradimas jai naudojantis
            savo vidaus kompetencija — Sąlygos — Vežimas vidaus vandens keliais — Reglamentas Nr. 3921/91 — Nepakankamas Bendrijos reglamentavimas
            tam, kad išimtinė išorinė kompetencija būtų perleista Bendrijai
      (EB 71 straipsnio 1 dalis ir EB 80 straipsnio 1 dalis; Tarybos reglamentas Nr. 3921/91)
      4.     Procesas – Ieškinys – Ginčo dalykas – Apibrėžimas – Keitimas vykstant procesui – Draudimas
      5.     Valstybės narės — Pareigos — Bendradarbiavimo pareiga — Sprendimas, Bendrijos vardu įgaliojantis Komisiją vesti derybas dėl
            daugiašalio susitarimo — Valstybių narių pareigos — Pareigos veikti ir susilaikyti nuo veiksmų — Apimtis
      (EB 10 straipsnis)
      1.     Nors tiesa, kad pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas apibrėžiamas per šioje nuostatoje numatytą ikiteisminę procedūrą
         ir todėl Komisijos pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti pagrįsti identiškais kaltinimais, vis dėlto šis reikalavimas bet
         kuriuo atveju nereiškia, kad jų formuluotės turi visiškai sutapti, jeigu ginčo dalykas nebuvo išplėstas ar pakeistas, bet,
         atvirkščiai, paprasčiausiai susiaurintas.

      (žr. 28 punktą)
      2.     Įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino
         pabaigoje ir į vėlesnius pokyčius Teisingumo Teismas atsižvelgti negali.

      (žr. 32 punktą)
      3.     Naudodamasi savo vidaus kompetencija Bendrija įgyja išimtinę išorinę kompetenciją, kai tarptautiniai įsipareigojimai priklauso
         bendrų taisyklių taikymo sričiai arba bet kuriuo atveju sričiai, kurios didžiąją dalį tokios taisyklės jau reglamentuoja,
         ir jei nėra jokių prieštaravimų tarp šių taisyklių ir minėtų įsipareigojimų.

      Taigi, jei Bendrija savo vidaus teisėkūros aktuose įtvirtino nuostatas dėl režimo, taikytino trečiųjų valstybių nacionaliniams
         subjektams, arba savo institucijoms aiškiai suteikė teisę vesti derybas su trečiosiomis šalimis, ji įgyja išimtinę išorinę
         kompetenciją šių aktų reglamentavimo srityse.

      Tas pat taikytina ir tada, kai nėra aiškios sąlygos, suteikiančios institucijoms įgaliojimus vesti derybas su trečiosiomis
         šalimis, jei Bendrija išsamiai suderino konkrečią sritį, nes taip priimtos bendros taisyklės galėtų būti paveiktos, jei valstybės
         narės išsaugotų derybų su trečiosiomis šalimis laisvę.

      Bendrija neįgijo išimtinės išorinės kompetencijos nustatyti ne Bendrijos vežėjų vežimo nacionaliniais vidaus vandens keliais
         sąlygas. Iš tiesų Reglamentas Nr. 3921/91, nustatantis sąlygas, pagal kurias vežėjai nerezidentai gali vežti krovinius arba
         keleivius valstybės narės vidaus vandens keliais, nereglamentuoja šių vežėjų padėties, nes jis taikomas tik valstybėje narėje
         įsteigtiems vežėjams ir todėl juo atliktas suderinimas nėra išsamus.

      (žr. 44–48, 50, 52–53 punktus)
      4.     Vykstant procesui bylos šalis negali pakeisti ginčo dalyko, todėl ieškinio pagrįstumas turi būti nagrinėjamas remiantis tik
         pradiniame ieškinyje nurodytais reikalavimais.

      (žr. 61 punktą)
      5.     EB 10 straipsnyje įtvirtinta lojalaus bendradarbiavimo pareiga yra taikoma visuotinai ir nepriklauso nei nuo Bendrijos kompetencijos
         atitinkamoje srityje išimtinio pobūdžio, nei nuo galimos valstybių narių teisės susitarimais prisiimti įsipareigojimus trečiųjų
         šalių atžvilgiu.

      Konkrečiai tariant, valstybės narės turi konkrečias pareigas veikti ir susilaikyti nuo veiksmų tuo atveju, kai Komisija pateikė
         Tarybai pasiūlymus, kurie, nors pastarosios dar nepriimti, yra suderinto Bendrijos veiksmo išeities taškas.

      Iš to išplaukia, kad Tarybos sprendimo, Bendrijos vardu įgaliojančio Komisiją vesti derybas dėl daugiašalio susitarimo, priėmimas,
         žymintis suderinto Bendrijos veiksmo tarptautiniu lygiu pradžią, šiuo atžvilgiu reiškia jei ne valstybių narių pareigą susilaikyti
         nuo veiksmų, tai bent jų ir Bendrijos institucijų pareigą glaudžiai bendradarbiauti siekiant palengvinti Bendrijos uždavinių
         atlikimą bei užtikrinti jos veiksmo ir jos tarptautinio atstovavimo vieningumą ir nuoseklumą.

      (žr. 64–66 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. liepos 14 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Derybos dėl valstybės narės dvišalių susitarimų, jų sudarymas, ratifikavimas ir įgyvendinimas – Prekių ar keleivių vežimas vidaus vandens keliais – Išorinė Bendrijos kompetencija – EB 10 straipsnis – Reglamentas (EEB) Nr. 3921/91 ir Reglamentas (EB) Nr. 1356/96“
      Byloje C-433/03
      dėl 2003 m. spalio 10 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama C. Schmidt, W. Wils ir A. Manville, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą W.‑D. Plessing, padedamo Rechtsanwalt G. Schohe,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), C. Gulmann, J. Makarczyk
         ir P. Kūris,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:
      a)      savarankiškai vesdama derybas, sudarydama, ratifikuodama ir įgyvendindama:
      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir Rumunijos vyriausybės dėl laivybos vidaus vandenyse, pasirašytą
         Bonoje 1991 m. spalio 22 d. (BGBl. 1993 II, p. 770, toliau – su Rumunija sudarytas susitarimas),

      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir Lenkijos Respublikos vyriausybės dėl laivybos vidaus vandenyse,
         pasirašytą Varšuvoje 1991 m. lapkričio 8 d. (BGBl. 1993 II, p. 779, toliau – su Lenkija sudarytas susitarimas), ir

      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir Ukrainos vyriausybės dėl laivybos vidaus vandenyse, pasirašytą
         Bonoje 1992 m. liepos 14 d. (BGBl. 1994 II, p. 258, toliau – su Ukraina sudarytas susitarimas), bei

      b)      atsisakydama denonsuoti su Rumunija, Lenkija ir Ukraina sudarytus susitarimus:
      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir Čekoslovakijos Socialistinės Respublikos dėl laivybos vidaus
         vandenyse, pasirašytą Prahoje 1988 m. sausio 26 d. (BGBl. 1989 II, p. 1035, toliau – su Čekoslovakija sudarytas susitarimas), ir

      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos ir Vengrijos Tarybinės Respublikos dėl laivybos vidaus vandenyse, pasirašytą
         Budapešte 1988 m. sausio 15 d. (BGBl. 1989 II, p. 1026, toliau – su Vengrija sudarytas susitarimas),

      Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų a punkte nurodytų susitarimų atveju – pagal EB 10 straipsnį ir 1991 m.
         gruodžio 16 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 3921/91, nustatantį sąlygas, pagal kurias vežėjai nerezidentai gali vežti krovinius
         arba keleivius valstybės narės vidaus vandens keliais (OL L 373, p. 1), o b punkte nurodytų susitarimų atveju – pagal 1996 m.
         liepos 8 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1356/96 dėl bendrųjų taisyklių, taikytinų prekių ar keleivių vežimui vidaus vandenų
         keliais tarp valstybių narių, siekiant užtikrinti laisvę teikti tokias transporto paslaugas (OL L 175, p. 7).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       EB sutarties nuostatos
      2       EB 10 straipsnis išdėstytas taip:
      „Kad užtikrintų šios Sutarties ir Bendrijos institucijų nustatytų pareigų vykdymą, valstybės narės imasi visų atitinkamų bendrų
         ar specialių priemonių. Jos padeda atlikti Bendrijos uždavinius.

      Jos nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios Sutarties tikslų.“
      3       EB 70 straipsnyje numatyta, kad Sutarties tikslų transporto klausimais valstybės narės siekia vykdydamos bendrą transporto
         politiką.

      4       EB 71 straipsnio 1 dalyje numatyta:
      „Siekdama įgyvendinti 70 straipsnį ir atsižvelgdama į transporto ypatumus, Taryba, 251 straipsnyje nurodyta tvarka ir pasikonsultavusi
         su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu bei Regionų komitetu, nustato:

      a)      bendras taisykles, taikomas tarptautiniam transportui, vykstančiam į valstybės narės teritoriją ar iš jos arba vykstančiam
         per vienos ar keleto valstybių narių teritoriją;

      b)      sąlygas, kuriomis vežėjai nerezidentai gali valstybėje narėje teikti transporto paslaugas;
      c)      priemones transporto saugumui gerinti;
      d)       kitas atitinkamas nuostatas.“
      5       Pastarosios nuostatos pagrindu Taryba priėmė Reglamentą Nr. 3921/91 ir Reglamentą Nr. 1356/96.
       Reglamentas Nr. 3921/91
      6       Pagal trečią konstatuojamąją dalį Reglamentu Nr. 3921/91 siekiama vežėjams nerezidentams leisti vykdyti nacionalines transporto
         operacijas vidaus vandens keliais tokiomis pačiomis sąlygomis, kurias savo vežėjams taiko pati suinteresuota valstybė narė.

      7       Šiuo tikslu šio reglamento 1 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta, kad nuo 1993 m. sausio 1 d. bet kuriam krovinių ar
         keleivių vežėjui vidaus vandens keliais leidžiama vežti krovinius arba keleivius valstybės narės, kur jis nėra įsisteigęs,
         vidaus vandens keliais samdos pagrindais arba už atlygį, t. y. verstis kabotažu, jei jis yra įsisteigęs valstybėje narėje
         pagal jos teisės aktus ir prireikus turi teisę joje užsiimti tarptautiniu krovinių arba keleivių vežimu vidaus vandens keliais.
         Šio straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta, kad jei vežėjas laikosi visų šių sąlygų, jis gali laikinai verstis kabotažu
         konkrečioje valstybėje narėje, ten nesteigdamas registruotos buveinės ar kitos įstaigos.

      8       Be to, to paties reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad vežėjui leidžiama verstis kabotažu tik tada, jei šiam tikslui
         jis naudojasi tik tais laivais, kurių savininkas ar savininkai yra fiziniai asmenys, nuolat gyvenantys valstybėje narėje ir
         esantys valstybės narės piliečiai, arba juridiniai asmenys, kurių registruota verslo vieta yra valstybėje narėje ir kurių
         kontrolinis akcijų paketas arba jų dauguma priklauso valstybės narės piliečiams.

      9       Galiausiai pagal Reglamento Nr. 3921/91 6 straipsnį šis reglamentas neturi įtakos teisėms, suteikiamoms pagal pataisytą konvenciją
         dėl laivybos Reinu, pasirašytą Manheime 1868 m. spalio 17 d. (toliau – Manheimo konvencija).

       Reglamentas Nr. 1356/96
      10     Iš Reglamento Nr. 1356/96 pavadinimo ir antros konstatuojamosios dalies matyti, kad šio reglamento tikslas yra užtikrinti
         laisvę teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandens keliais tarp valstybių narių paslaugas, pašalinant visus apribojimus
         paslaugų teikėjui dėl jo nacionalinės priklausomybės arba dėl to, kad jis yra įsisteigęs ne toje valstybėje narėje, kur teikiama
         paslauga.

      11     Šio reglamento 1 ir 2 straipsniuose numatyta, kad bet kuriam vežėjui, gabenančiam prekes ir keleivius vidaus vandens keliais,
         leidžiama vežti tarp valstybių narių ir per jas tranzitu be jokios diskriminacijos dėl jo nacionalinės priklausomybės arba
         įsisteigimo vietos. 2 straipsnyje taip pat numatytos šio leidimo sąlygos.

      12     Pagal to paties reglamento 3 straipsnį šio reglamento nuostatos „neturi įtakos trečiųjų šalių vežėjų teisėms, kurias jiems
         suteikia pataisyta Konvencija dėl laivybos Reinu (Manheimo konvencija), Konvencija dėl laivybos Dunojumi (Belgrado konvencija)
         arba tarptautiniai Europos bendrijos įsipareigojimai“.

       Vokietijos Federacinės Respublikos sudaryti dvišaliai susitarimai
      13     Šio sprendimo 1 punkte nurodytuose susitarimuose (toliau – dvišaliai susitarimai) įtvirtintos nuostatos, susijusios su keleivių
         ir prekių vežimu vidaus vandens keliais tarp susitariančiųjų šalių ir abipusiu jų vidaus vandens kelių naudojimu.

      14     Juose, be kita ko, numatyta, kad keleiviams ir (arba) prekėms vežti vienos susitariančiosios šalies laivais tarp dviejų kitos
         šalies uostų (kabotažui) ir keleiviams ir (arba) prekėms vežti vienos susitariančiosios šalies laivais tarp kitos susitariančios
         šalies ir trečiosios šalies uostų (ryšiams su trečiosiomis šalimis) reikia gauti specialų atitinkamų susitariančių šalių kompetentingų
         institucijų leidimą.

      15     Su Vengrija ir Čekoslovakija sudaryti susitarimai buvo ratifikuoti dviem 1989 m. gruodžio 14 d. įstatymais ir įsigaliojo atitinkamai
         1990 m. sausio 31 d. ir 1990 m. gegužės 4 dieną. Su Rumunija ir Lenkija sudaryti susitarimai buvo ratifikuoti dviem 1993 m.
         balandžio 19 d. įstatymais ir įsigaliojo atitinkamai 1993 m. liepos 9 d. ir 1993 m. lapkričio 1 dieną. Su Ukraina sudarytas
         susitarimas buvo ratifikuotas 1994 m. vasario 2 d. įstatymu ir įsigaliojo 1994 m. liepos 1 dieną.

       Bylos aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
      16     1991 m. birželio 28 d. Komisija pateikė Tarybai rekomendaciją dėl sprendimo pradėti daugiašalio susitarimo tarp Bendrijos
         ir trečiųjų šalių dėl keleivių ir prekių vežimo vidaus vandens keliais sudarymo derybas.

      17     1992 m. gruodžio 7 d. Sprendimu Taryba „įgaliojo Komisiją vesti derybas dėl daugiašalio susitarimo dėl taisyklių, taikytinų
         keleivių ir prekių vežimui upėmis tarp Europos Ekonominės Bendrijos ir Lenkijos bei Dunojaus konvencijos susitariančiųjų valstybių
         (Vengrijos, Čekoslovakijos, Rumunijos, Bulgarijos, buvusios TSRS, buvusios Jugoslavijos ir Austrijos)“ (toliau – 1992 m. gruodžio
         7 d. Tarybos sprendimas).

      18     Tarybai priėmus šį sprendimą, Komisija 1993 m. balandžio 20 d. laišku paprašė keleto valstybių narių, tarp jų ir Vokietijos
         Federacinę Respubliką, „susilaikyti nuo bet kokių iniciatyvų, galinčių pakenkti Bendrijos lygiu pradėtų derybų eigai ir konkrečiai
         atsisakyti ratifikuoti jau parafuotus ar pasirašytus susitarimus bei nepradėti naujų derybų su Centrinės ir Rytų Europos valstybėmis
         laivybos vidaus vandenyse srityje“.

      19     1994 m. balandžio 8 d. Taryba nusprendė, kad pirmenybė turi būti teikiama deryboms su Čekijos Respublika, Vengrijos Respublika,
         Lenkijos Respublika ir Slovakijos Respublika

      20     Komisijos vedamos daugiašalės derybos baigėsi 1996 m. rugpjūčio 5 d. daugiašalio susitarimo projekto parafavimu, kurio pagrindu
         1996 m. gruodžio 13 d. Komisija pateikė Tarybai sprendimo dėl daugiašalio susitarimo dėl taisyklių, taikytinų keleivių ir
         prekių vežimo vidaus vandens keliais tarp Europos Ekonominės Bendrijos ir Čekijos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovakijos
         Respublikos, pasiūlymą.

      21     Tačiau iki šiol Bendrija jokio daugiašalio susitarimo su atitinkamomis valstybėmis nesudarė.
      22     1995 m. balandžio 10 d. oficialiu pranešimu ir 1998 m. lapkričio 24 d. papildomu pranešimu Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje
         numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir pareikalavo iš Vokietijos Federacinės Respublikos denonsuoti dvišalius
         susitarimus.

      23     Kadangi Vokietijos vyriausybė 1995 m. birželio 23 d. ir 1999 m. vasario 26 d. atsakymais nesutiko, kad dvišalių susitarimų
         sudarymas pažeidė Bendrijos teisę, 2000 m. vasario 28 d. Komisija pateikė Vokietijos Federacinei Respublikai pagrįstą nuomonę,
         siūlydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      24     Nusprendusi, kad situacija liko nepatenkinama, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.
       Dėl priimtinumo
      25     Vokietijos vyriausybė teigia, pirma, kad ieškinys yra nepriimtinas tiek, kiek jis yra pareikštas dėl su Vengrija ir Čekoslovakija
         sudarytų susitarimų. Iš tikrųjų šie susitarimai nebuvo nagrinėti pagrįstoje nuomonėje.

      26     Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad kaltinimo dėl dvišalių susitarimų nesuderinamumo su Reglamentu Nr. 1356/96 atžvilgiu pagrįstoje
         nuomonėje nedviprasmiškai keletą kartų nurodomi su Vengrija ir Čekoslovakija sudaryti susitarimai ir kad atsakymo į pagrįstą
         nuomonę 2 punkte Vokietijos Federacinė Respublika pateikė aiškią poziciją šiuo klausimu.

      27     Antra, Vokietijos vyriausybė ginčija ieškinio priimtinumą, nes Komisija nurodo 2005 m. lapkričio 5 d. priimtus vadinamuosius
         Atviro dangaus sprendimus Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C‑466/98, Rink. p. I‑9427); Komisija prieš Daniją (C‑467/98, Rink. p. I‑9519); Komisija prieš Švediją (C‑468/98, Rink. p. I‑9575); Komisija prieš Suomiją (C‑469/98, Rink. p. I‑9627); Komisija prieš Belgiją (C‑471/98, Rink. p. I‑9681); Komisija prieš Liuksemburgą (C‑472/98, Rink. p. I‑9741); Komisija prieš Austriją (C‑475/98, Rink. p. I‑9797) ir Komisija prieš Vokietiją (C‑476/98, Rink. p. I‑9855), nors jie buvo paskelbti pasibaigus ikiteisminei procedūrai. Vokietijos vyriausybės teigimu,
         prieš pareikšdama ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo Komisija turėjo pateikti Vokietijos Federacinei Respublikai naują
         pagrįstą nuomonę, kur remiamasi šiais naujais sprendimais.

      28     Nors tiesa, kad pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas apibrėžiamas per šioje nuostatoje numatytą ikiteisminę procedūrą
         ir todėl Komisijos pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti pagrįsti identiškais kaltinimais, vis dėlto šis reikalavimas nereiškia,
         kad bet kuriuo atveju jų formuluotės turi visiškai sutapti, jeigu ginčo dalykas nebuvo išplėstas ar pakeistas, bet, atvirkščiai,
         paprasčiausiai susiaurintas (žr., be kita ko, 1997 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑279/94, Rink. p. I-4743, 24 ir 25 punktus; 2002 m. balandžio 25 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑52/00, Rink. p. I–3827, 44 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑139/00, Rink. p. I‑6407, 18 ir 19 punktus).

      29     Tačiau savo ieškinyje nurodydama minėtus Atviro dangaus sprendimus Komisija paprasčiausiai remiasi naujausiais sprendimais išimtinės Bendrijos išorinės kompetencijos srityje neišplėsdama,
         nepakeisdama ir net nesusiaurindama 2000 m. vasario 28 d. pagrįstoje nuomonėje apibrėžto ginčo dalyko.

      30     Iš to, kas išdėstyta anksčiau, darytina išvada, kad ieškinys yra priimtinas.
       Dėl ieškinio
      31     Pirmiausia Vokietijos vyriausybė prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad išnyko ieškinio dalykas su Čekoslovakija, Vengrija
         ir Lenkija sudarytų susitarimų atžvilgiu 2004 m. gegužės 1 d. Čekijos Respublikai, Vengrijos Respublikai ir Lenkijos Respublikai
         įstojus Europos Sąjungą.

      32     Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įsipareigojimo neįvykdymas turi būti vertinamas
         atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje ir į vėlesnius pokyčius Teisingumo
         Teismas atsižvelgti negali (žr., be kita ko, 2001 m. spalio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑110/00, Rink. p. I‑7545, 13 punktą ir 2004 m. vasario 19 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑310/03, Rink. p. I‑1969, 7 punktą).

      33     Pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas šiuo atveju pasibaigė 2000 m. balandžio 28 d., todėl Čekijos Respublikos, Vengrijos
         Respublikos, Lenkijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos įstojimas į Europos Sąjungą yra nesusijęs su šia byla.

      34     Grįsdama ieškinį Komisija pateikia tris kaltinimus. Pirma, ji kaltina Vokietijos Federacinę Respubliką pažeidus išimtinę Bendrijos
         išorinę kompetenciją 1971 m. kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, vadinamojo AETR (22/70, Rink. p. 263) prasme. Antra, ji nurodo EB 10 straipsnio pažeidimą. Trečia, ji teigia, kad ginčijami dvišaliai susitarimai
         yra nesuderinami su Reglamentu Nr. 1356/96.

       Dėl pirmojo kaltinimo išimtinės Bendrijos išorinės kompetencijos pažeidimu
       Šalių argumentai
      35     Nurodydama pirmąjį kaltinimą Komisija teigia, kad vesdama derybas dėl ginčijamų dvišalių susitarimų sudarymo su Lenkija, Rumunija
         ir Ukraina, juos sudarydama, ratifikuodama ir įgyvendindama Vokietijos Federacinė Respublika pažeidė išimtinę Bendrijos išorinę
         kompetenciją sudaryti tarptautinius susitarimus minėto sprendimo AETR  prasme. Iš tikrųjų šie susitarimai turėjo poveikio bendroms taisyklėms, kurias Bendrija nustatė Reglamente Nr. 3921/91.

      36     Komisija iš esmės mano, kad suteikdami teisę suinteresuotų trečiųjų šalių vežėjams gavus specialų leidimą vykdyti kabotažą
         Vokietijoje, ginčijami dvišaliai susitarimai turi poveikio Reglemento Nr. 3921/91 bendroms taisyklėms, nes nuo 1993 m. sausio
         1 d. jos visiškai suderina kabotažo vykdymo Bendrijos valstybėse narėse sąlygas.

      37     Šiuo atžvilgiu Komisija tvirtina, kad Reglamentas Nr. 3921/91 taikomas ne tik Bendrijos, bet ir trečiųjų šalių vežėjams, nes
         jo 6 straipsnis Šveicarijos vežėjams pripažįsta jų teises pagal Manheimo konvenciją.

      38     Vokietijos vyriausybė teigia, kad su Lenkija, Rumunija ir Ukraina sudarytų susitarimų nuostatos nepatenka į Reglamento Nr. 3921/91
         taikymo sritį arba sritį, kurios didžiajai daliai jis jau yra taikomas, todėl šie susitarimai neturi poveikio bendroms šiuo
         reglamentu Bendrijos priimtoms taisyklėms.

      39     Iš tikrųjų Vokietijos vyriausybė mano, kad Reglamentas Nr. 3921/91 reglamentuoja tik vidaus klausimus. Juo tik reglamentuojamas
         kabotažas, kurį vienose valstybėse narėse įsteigti vežėjai vykdo kitos valstybės narės vidaus vandens keliais, ir jame nėra
         nuostatų dėl sąlygų, kuriomis trečiųjų šalių vežėjai galėtų teikti kabotažo Bendrijos vidaus vandens keliais paslaugas.

      40     Šiuo klausimu Vokietijos vyriausybė mano, kad Reglamento Nr. 3921/91 6 straipsnyje esanti nuoroda į Manheimo konvenciją neturėtų
         būti aiškinama kaip su reikalavimais trečiųjų šalių vežėjams susijusi sąlyga. Ši nuostata yra skirta tik Šveicarijai ir tik
         patvirtina pastarajai pagal šią konvenciją kylančias teises.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      41     Pažymėtina, kad nors EB sutartyje nėra aiškiai nustatyta Bendrijos išorinė kompetencija vežimo vidaus vandens keliais srityje,
         tačiau EB 71 straipsnio 1 dalyje ir 80 straipsnio 1 dalyje numatyta Bendrijos teisė veikti šioje srityje.

      42     Be to, minėto sprendimo AETR 16–18 ir 22 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad tarptautinių sutarčių sudarymo kompetenciją Bendrijai aiškiai suteikia
         ne tik Sutartis, bet ji lygiai taip pat gali išplaukti iš kitų Sutarties nuostatų bei Bendrijos institucijų teisės aktų, priimamų
         šių nuostatų pagrindu; kad iš esmės kiekvieną kartą, kai įgyvendindama Sutartyje numatytą bendrąją politiką Bendrija kokia
         nors forma nustato bendras taisykles, valstybės narės, veikdamos atskirai ar kartu, nebeturi teisės prisiimti šioms taisyklėms
         poveikio turinčių įsipareigojimų susitarimų su trečiosiomis šalimis pagrindu; kad nustatant šias bendrąsias taisykles tik
         pati Bendrija gali prisiimti ir vykdyti sutartinius įsipareigojimus trečiųjų šalių atžvilgiu, kurie paveikia visą Bendrijos
         teisinės sistemos taikymo sritį; ir kad tiek, kiek Bendrijos taisyklės yra priimamos Sutarties tikslams įgyvendinti, valstybės
         narės, veikdamos atskirai nuo Bendrijos institucijų, negali prisiimti įsipareigojimų, galinčių paveikti šias taisykles arba
         pakeisti jų apimtį.

      43     Jei valstybės narės galėtų laisvai prisiimti tarptautinius įsipareigojimus, turinčius poveikio bendroms taisyklėms, šiomis
         taisyklėmis siekiamo tikslo, Bendrijos uždavinių bei Sutarties tikslų įgyvendinimui iškiltų pavojus (2005 m. birželio 2 d.
         Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑266/03, Rink. p. I‑0000, 41 punktas).

      44     Minėtuose Atviro dangaus sprendimuose Teisingumo Teismas nurodė sąlygas, kuriomis bendrų taisyklių apimtis gali būti paveikta arba pakeista tarptautiniais
         susitarimais, ir sąlygas, kuriomis Bendrija, naudodamasi savo vidaus kompetencija, įgyja išimtinę išorinę kompetenciją.

      45     Taip yra tuomet, kai tarptautiniai įsipareigojimai priklauso bendrų taisyklių taikymo sričiai arba sričiai, kurios didžiąją
         dalį tokios taisyklės jau reglamentuoja, ir jei nėra jokių prieštaravimų tarp šių taisyklių ir minėtų įsipareigojimų (minėto
         sprendimo Komisija prieš Vokietiją 108 punktas)

      46     Taigi jei Bendrija savo vidaus teisėkūros aktuose įtvirtino nuostatas dėl režimo, taikytino trečiųjų šalių nacionaliniams
         subjektams, arba savo institucijoms aiškiai suteikė teisę vesti derybas su trečiosiomis šalimis, ji įgyja išimtinę išorinę
         kompetenciją šių aktų reglamentavimo srityse (minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 109 punktas).

      47     Tas pat taikytina ir tada, kai nėra aiškios sąlygos, suteikiančios institucijoms įgaliojimus vesti derybas su trečiosiomis
         šalimis, jei Bendrija išsamiai suderino konkrečią sritį, nes taip priimtos bendros taisyklės galėtų būti paveiktos minėto
         sprendimo AETR prasme, jei valstybės narės išsaugotų derybų su trečiosiomis šalimis laisvę (minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 110 punktas).

      48     Be to, iš jo pavadinimo ir 1 bei 2 straipsnių matyti, kad Reglamentas Nr. 3921/91 nustato sąlygas krovinių arba keleivių vežimui
         valstybės narės vidaus vandens keliais tik Bendrijos vežėjų atžvilgiu. Iš tikrųjų šios nuostatos taikomos tik valstybėje narėje
         įsteigtiems prekių ar keleivių vidaus vandens keliais vežėjams, naudojantiems laivus, kurių savininkai yra fiziniai asmenys,
         nuolat gyvenantys valstybėje narėje ir esantys valstybės narės piliečiai arba juridiniai asmenys, kurių registruota verslo
         vieta yra valstybėje narėje ir kurių kontrolinis akcijų paketas arba jų dauguma priklauso valstybės narės piliečiams (minėto
         2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 46 punktas).

      49     Nuoroda į teises pagal Manheimo konvenciją, esanti Reglamento Nr. 3921/91 6 straipsnyje, neleidžia daryti kitos išvados, nes
         šia nuostata Bendrija tik atkreipia dėmesį į Šveicarijos teises, kylančias iš Manheimo konvencijos (minėto 2005 m. birželio
         2 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 47 punktas).

      50     Iš to išplaukia, kad Reglamentas Nr. 3921/91 nenustato sąlygų krovinių arba keleivių vežimui valstybės narės vidaus vandens
         keliais ne Bendrijos vežėjams (minėto 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 48 punktas).

      51     Kadangi su Lenkija, Rumunija ir Ukraina sudaryti susitarimai nepriskiriami sričiai, kurią jau reglamentuoja Reglamentas Nr. 3921/91,
         jie nepripažintini turinčiais jam poveikio dėl Komisijos nurodyto argumento.

      52     Be to, vien aplinkybė, kad Reglamentas Nr. 3921/91 nereglamentuoja trečiosiose šalyse įsteigtų vežėjų, veikiančių Bendrijos
         viduje, padėties, patvirtina, kad šiuo reglamentu atliktas derinimas nėra išsamus.

      53     Todėl Komisija nepagrįstai teigia, kad su Lenkija, Rumunija ir Ukraina sudarytų susitarimų reglamentavimo srityje Bendrija
         įgijo išimtinę išorinę kompetenciją minėto sprendimo AETR prasme.

      54     Šiomis aplinkybėmis pirmasis kaltinimas turi būti atmestas.
       Dėl antrojo kaltinimo EB 10 straipsnio pažeidimu
       Šalių argumentai
      55     Nurodydama antrąjį kaltinimą Komisija teigia, kad Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį,
         nes ratifikuodama ir įgyvendindama su Lenkija, Rumunija ir Ukraina sudarytus susitarimus po to, kai Taryba nusprendė įgalioti
         Komisiją vesti derybas Bendrijos vardu ir 1993 m. balandžio 20 d. laišku pareikalavo Vokietijos vyriausybės nutraukti šių
         susitarimų ratifikavimą, Vokietijos Federacinė Respublika pakenkė šio sprendimo įgyvendinimui ir neįvykdė įsipareigojimų pagal
         EB 10 straipsnį. Iš tikrųjų Komisijos derybos dėl susitarimo Bendrijos vardu ir vėlesnis jo sudarymas neišvengiamai buvo apsunkinti
         dėl atskirų valstybės narės iniciatyvų.

      56     Komisija savo dublike priduria, kad su Čekoslovakija sudaryto susitarimo galiojimo pratęsimas 1993 m. kovo 24 d. pranešimu,
         paskelbtu 1993 m. balandžio 22 d. Bundesgesetzblatt (BGBl. 1993 II, p. 762), taip pat yra EB 10 straipsnio pažeidimas.

      57     Vokietijos vyriausybė teigia, kad vadovaujantis lojalaus bendradarbiavimo principu iš valstybių narių neturėtų būti reikalaujama
         denonsuoti su trečiomis šalimis jau sudarytus dvišalius susitarimus Komisijai pradėjus derybas srityje, kuri yra reglamentuojama
         šiais susitarimais. Kadangi tokių derybų pradžia ir daugiašalio susitarimo Bendrijos vardu sudarymas nėra aiškūs, iš tikrųjų
         dėl tokio denonsavimo prieš galimą šio daugiašalio susitarimo įsigaliojimą atsirastų teisės spraga.

      58     Bet kuriuo atveju ši vyriausybė mano, kad ji veikė nepažeisdama EB 10 straipsnio reikalavimų, nes, derybų dėl dvišalių susitarimų
         metu pasitarusi su Komisija, ji įsipareigojo juos denonsuoti Bendrijai sudarius susitarimą ir sumažino šių susitarimų denonsavimo
         laikotarpį iki šešių mėnesių.

      59     Be to, reiktų įvertinti aplinkybę, kad dvišaliai susitarimai buvo pasirašyti iki 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos sprendimo priėmimo.
       Teisingumo Teismo vertinimas
      60     Pirma, kaltinimo, pareikšto dėl su Čekoslovakija sudaryto susitarimo galiojimo pratęsimo, priimtinumo klausimu konstatuotina,
         kad Komisija šį kaltinimą nurodė dublike ir todėl Teisingumo Teismas jo negali nagrinėti. Iš tikrųjų Komisija nepaminėjo šio
         kaltinimo pradiniame ieškinyje (žr. šiuo klausimu 1988 m. liepos 14 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 298/86, Rink. p. 4343, 8 punktą).

      61     Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vykstant procesui bylos šalis negali pakeisti ginčo dalyko, todėl ieškinio
         pagrįstumas turi būti nagrinėjamas remiantis tik pradiniame ieškinyje nurodytais reikalavimais (žr., be kita ko, 1979 m. rugsėjo
         25 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 232/78, Rink. p. 2729, 3 punktą ir 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑256/98, Rink. p. I‑2487, 31 punktą).

      62     Todėl Komisijos kaltinimo dalis, kuria pareikštas kaltinimas dėl su Čekoslovakija sudaryto susitarimo galiojimo pratęsimo,
         atmestina kaip nepriimtina.

      63     Antra, šio kaltinimo pagrįstumo klausimu primintina, kad EB 10 straipsnyje nustatyta, jog valstybės narės padeda atlikti Bendrijos
         uždavinius ir nesiima jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti šios sutarties tikslų.

      64     Primintina, kad ši lojalaus bendradarbiavimo pareiga yra taikoma visuotinai ir nepriklauso nei nuo Bendrijos kompetencijos
         atitinkamoje srityje išimtinio pobūdžio, nei nuo galimos valstybių narių teisės susitarimais prisiimti įsipareigojimus trečiųjų
         šalių atžvilgiu (minėto 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 58 punktas).

      65     Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog valstybės narės turi konkrečias pareigas veikti ir
         susilaikyti nuo veiksmų tuo atveju, kai Komisija pateikė Tarybai pasiūlymus, kurie, nors pastarosios dar nepriimti, yra suderinto
         Bendrijos veiksmo išeities taškas (žr. 1981 m. gegužės 5 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, 804/79, Rink. p. I‑1045, 28 punktą ir minėto 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 59 punktą).

      66     Taigi sprendimo, Bendrijos vardu įgaliojančio Komisiją vesti derybas dėl daugiašalio susitarimo, priėmimas, žymintis suderinto
         Bendrijos veiksmo tarptautiniu lygiu pradžią, šiuo atžvilgiu reiškia jei ne valstybių narių pareigą susilaikyti nuo veiksmų,
         tai bent jų ir Bendrijos institucijų pareigą glaudžiai bendradarbiauti siekiant palengvinti Bendrijos uždavinių atlikimą bei
         užtikrinti jos veiksmo ir jos tarptautinio atstovavimo vieningumą ir nuoseklumą (minėto 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 60 punktas).

      67     Šiuo atveju, kaip savo išvados 92 punkte pažymėjo generalinis advokatas, dėl 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos priimto sprendimo
         iš esmės pasikeitė teisinės aplinkybės, kuriomis Lenkija, Rumunija ir Ukraina sudarė susitarimus, ir tapo būtina glaudžiau
         bendradarbiauti bei derinti su Komisija prieš ratifikuojant ir įgyvendinant šiuos susitarimus.

      68     Kaip savo išvados 90 ir 91 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, nors derybų dėl susitarimų su Lenkija, Rumunija ir Ukraina
         metu bei juos pasirašant, t. y. iki Tarybai priimant 1992 m. gruodžio 7 d. Sprendimą, vyko pasitarimai tarp Vokietijos vyriausybės
         ir Komisijos, tačiau akivaizdu, kad Vokietijos Federacinė Respublika vykdė šių susitarimų ratifikavimą ir juos įgyvendino
         nebendradarbiaudama ir to nederindama su Komisija.

      69     Taip elgdamasi ši valstybė narė sukėlė pavojų 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos sprendimo įgyvendinimui ir tuo pačiu Bendrijos
         uždavinių atlikimui bei Sutarties tikslų įgyvendinimui.

      70     Konsultuotis su Komisija buvo privaloma, juo labiau, kad derybų dėl daugiašalio susitarimo Bendrijos vardu procedūrai Taryba
         ir Komisija buvo susitarusios taikyti elgesio taisykles pagal džentelmenišką susitarimą, pridėtą prie 1992 m. gruodžio 7 d.
         įgaliojimo deryboms, kurios numato Komisijos ir valstybių narių glaudų tarpusavio derinimą. Šiuo atžvilgiu džentelmeniško
         susitarimo II antraštinės dalies 3 punkto d papunktis nustato, kad „derybų metu Komisija veikia Bendrijos vardu, o valstybių
         narių atstovai įsitraukia tik Komisijai paprašius“ ir kad „valstybių narių atstovai susilaiko nuo bet kokio veiksmo, galinčio
         paveikti tinkamą Komisijos užduočių įvykdymą“.

      71     Jei, kaip pažymi Vokietijos vyriausybė, dvišaliai susitarimai ir buvo pasirašyti prieš Tarybai priimant 1992 m. gruodžio 7 d.
         Sprendimą, tai su Lenkija, Rumunija ir Ukraina sudaryti susitarimai buvo ratifikuoti ir įgyvendinti po šios datos.

      72     Galiausiai Vokietijos vyriausybės įsipareigojimo denonsuoti dvišalius susitarimus sudarius daugiašalį susitarimą Bendrijos
         vardu nepakanka įrodyti, kad buvo laikomasi EB 10 straipsnyje numatytos lojalaus bendarbiavimo pareigos. Iš tikrųjų toks denonsavimas
         pasibaigus deryboms dėl šio susitarimo ir jį sudarius prarastų bet kokią prasmę, nes nepalengvintų Komisijos vestų daugiašalių
         derybų.

      73     Iš ankstesnio dėstymo darytina išvada, kad ratifikuodama su Lenkija, Rumunija ir Ukraina sudarytus dvišalius susitarimus ir
         įgyvendindama bei nebendradarbiaudama arba to nederindama su Komisija, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal EB 10 straipsnį.

      74     Todėl antrasis kaltinimas yra pagrįstas tiek, kiek nurodyta ankstesniame punkte.
       Dėl trečiojo kaltinimo ginčijamų dvišalių susitarimų nesuderinamumu su Reglamentu Nr. 1356/96
       Šalių argumentai
      75     Nurodydama trečiąjį kaltinimą Komisija teigia, kad priėmus Reglamentą Nr. 1356/96 ginčytinų dvišalių susitarimų nuostatų,
         numatančių galimybę atitinkamose trečiosiose šalyse įregistruotais laivais teikti vežimo vidaus vandens keliais tarp Vokietijos
         Federacinės Respublikos ir kitų Bendrijos valstybių narių paslaugas gavus specialų kompetentingos institucijos leidimą, išsaugojimas
         yra nesuderinamas su šio reglamento 1 ir 2 straipsniais bei jo bendrais tikslais.

      76     Iš tiesų leisdami Vokietijos Federacinei Respublikai vienašališkai suteikti teises gabenti arba bent jau palikdami šiai valstybei
         narei teisę vienašališkai suteikti teises gabenti Bendrijos vidaus vandens keliais vežėjams, neatitinkantiems Reglamento Nr. 1356/96
         sąlygų, ginčijami dvišaliai susitarimai vienašališkai ir Bendrijai nekontroliuojant pakeistų Bendrijos teisės įtvirtintų taisyklių
         dėl laisvės teikti vežimo vidaus vandens keliais paslaugas Bendrijoje pobūdį ir apimtį. Komisijos teigimu, akivaizdu, kad
         Čekijos, Vengrijos, Lenkijos, Rumunijos, Slovakijos ir Ukrainos vežėjai ir laivybos įmonės, kuriems pagal ginčijamus dvišalius
         susitarimus gali būti leista teikti vežimo paslaugas tarp Vokietijos Federacinės Respublikos ir kitų Bendrijos valstybių narių,
         neatitinka nė vienos iš šių sąlygų.

      77     Vokietijos vyriausybė teigia, kad dvišaliai susitarimai nepriskiriami Reglamento Nr. 3921/91 taikymo sričiai arba sričiai,
         kurios didžiajai daliai jis jau yra taikomas.

      78     Iš tikrųjų ši vyriausybė teigia, kad Reglamentu Nr. 1356/96 tik siekiama sureguliuoti vidaus rinką apibrėžiant bendrąsias
         taisykles, taikytinas prekių ar keleivių vežimui vidaus vandens keliais tarp valstybių narių, ir jame nėra nė vienos nuostatos,
         reglamentuojančios trečiųjų šalių įmonių galimybę teikti krovinių arba keleivių vežimo paslaugas Bendrijos teritorijos vidaus
         vandens keliais.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      79     Primintina, kad pagrindinis Reglamento Nr. 1356/96 tikslas yra užtikrinti laisvę teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandens
         keliais tarp valstybių narių paslaugas pašalinant visus apribojimus arba diskriminaciją paslaugų teikėjo atžvilgiu dėl jo
         nacionalinės priklausomybės arba dėl jo įsteigimo vietos.

      80     Pagal Reglamento Nr. 1356/96 2 straipsnį laisve teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandenų keliais paslaugas gali pasinaudoti
         bet kuris vežėjas, kuris:

      –       yra įsisteigęs vienoje iš valstybių narių pagal tos valstybės narės įstatymus,
      –       turi teisę toje valstybėje narėje užsiimti tarptautiniu prekių ir keleivių pervežimu vidaus vandenų keliais,
      –       tokiems pervežimams naudoja valstybėje narėje registruotus vidaus vandenų laivus arba, neturėdamas registracijos, turi valstybės
         narės laivyno nario pažymėjimą ir

      –       atitinka reikalavimus, nustatytus Reglamento Nr. 3921/91 2 straipsnyje, t. y. naudojasi tik tais laivais, kurių savininkas
         ar savininkai yra fiziniai asmenys, nuolat gyvenantys valstybėje narėje ir esantys valstybės narės piliečiai, arba juridiniai
         asmenys, kurių registruota verslo vieta yra valstybėje narėje ir kurių kontrolinis akcijų paketas arba šių dauguma priklauso
         valstybės narės piliečiams.

      81     Kadangi Reglamentas Nr. 1356/96 reglamentuoja valstybėse narėse įsteigtų vežėjų laisvę teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus
         vandens keliais tarp Bendrijos valstybių narių paslaugas, reikia konstatuoti, kad šia minėtu reglamentu įtvirtinta sistema
         nesiekiama užkirsti kelią teikti tokias paslaugas tarp Bendrijos valstybių narių trečiosiose šalyse įsteigtiems vežėjams arba
         jose įregistruotais laivais (žr. minėto 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 73 punktą).

      82     Vis dėlto dvišaliais susitarimais Čekijos, Vengrijos, Lenkijos, Slovakijos, Rumunijos ir Ukrainos vežėjų naudai neįtvirtinama
         laisvė teikti prekių ar keleivių vežimo vidaus vandenų keliais tarp valstybių narių paslaugas, tačiau tik suteikiama galimybė
         griežtai apibrėžtais atvejais ir gavus valstybių kompetentingų institucijų leidimą laivais, įregistruotais atitinkamose trečiosiose
         šalyse, teikti tokias paslaugas tarp Vokietijos Federacinės Respublikos ir kitų Bendrijos valstybių narių.

      83     Iš to matyti, atvirkščiai nei teigia Komisija, kad dvišalių susitarimų nuostatos nepakeitė nei Reglamento Nr. 1356/96 nuostatų
         pobūdžio, nei jų apimties.

      84     Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti trečiąjį kaltinimą.
      85     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia, pirma, konstatuoti, kad ratifikuodama dvišalius susitarimus ir juos įgyvendindama
         bei nebendradarbiaudama arba nesitardama su Komisija, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį
         ir, antra, atmesti likusią ieškinio dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      86     Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
         o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi
         Komisijos ieškinys patenkintas iš dalies, kiekviena šalis padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Ratifikuodama ir įgyvendindama:
      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir Rumunijos vyriausybės dėl laivybos vidaus vandenyse, pasirašytą
            Bonoje 1991 m. spalio 22 d.,
      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir Lenkijos Respublikos vyriausybės dėl laivybos vidaus vandenyse,
            pasirašytą Varšuvoje 1991 m. lapkričio 8 d., ir
      –       susitarimą tarp Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės ir Ukrainos vyriausybės dėl laivybos vidaus vandenyse, pasirašytą
            Bonoje 1992 m. liepos 14 d.,
      bei nebendradarbiaudama arba nesitardama su Komisija, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Europos Bendrijų Komisija ir Vokietijos Federacinė Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2000 m. spalio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Angelo Ferlini prieš Centre hospitalier de Luxembourg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Liuksemburgo Didžioji Hercogystė. # Vienodas požiūris. # Byla C-411/98.