title: 2006 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Mülhens GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Apeliacinis skundas - Bendrijos prekių ženklas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas - Supainiojimo galimybė - Žodinis prekių ženklas ZIRH - Bendrijos prekių ženklo SIR savininko protestas. # Byla C-206/04 P.

text:
      Byla C‑206/04 P
      Mülhens GmbH & Co. KG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Galimybė supainioti – Žodinis prekių ženklas ZIRH – Bendrijos prekių ženklo SIR savininko protestas“
      Generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvada, pateikta 2005 m. lapkričio 10 d. . I‑0000
      2006 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Klaidingas faktinių aplinkybių vertinimas – Nepriimtinumas – Teisingumo Teismo atliekamas
            Pirmosios instancijos teismui nurodytų faktinių aplinkybių vertinimo patikrinimas – Netaikymas, išskyrus iškraipymo atvejį
      (EB 225 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmoji pastraipa)
      1.     Vertinant galimybę supainioti du žymenis, kurie nepanašūs vizualiai ir konceptualiai, tačiau kai kuriose valstybėse turi skambėjimo
         panašumų, Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme, negalima paneigti, kad vien
         dėl prekių ženklo skambėjimo panašumo gali atsirasti galimybė supainioti šios nuostatos prasme. Tačiau tokios galimybės egzistavimas
         turi būti konstatuotas atlikus visapusišką vertinimą, kiek tai susiję su nagrinėjamų žymenų konceptualiu, vizualiu ir skambėjimo
         panašumu. Šiuo atžvilgiu galimo skambėjimo panašumo vertinimas yra tik vienas iš veiksnių, kurie svarbūs atliekant tokį visapusišką
         vertinimą, todėl galimybė supainioti nebūtinai yra kiekvieną kartą, kai nustatoma, jog du žymenys panašūs tik skambėjimu.

      Be to, minėtas visapusiškas vertinimas reiškia, kad dviejų žymenų konceptualūs ir vizualūs skirtumai gali nuslopinti jų skambėjimo
         panašumus, kai bent vieno iš žymenų reikšmė atitinkamos visuomenės požiūriu yra tokia aiški ir apibrėžta, kad ši visuomenė
         gali ją iš karto suvokti.

      (žr. 19–22, 35 punktus)
      2.     Iš EB 225 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia,
         kad apeliacinį skundą galima paduoti tik teisės klausimais. Dėl šios priežasties tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas
         nustatyti ir vertinti bylai svarbius faktus bei įrodymus. Šių faktų ir įrodymų vertinimas, nebent jie buvo iškraipyti, nėra
         teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui.

      (žr. 28, 41 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. kovo 23 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Galimybė supainioti – Žodinis prekių ženklas ZIRH – Bendrijos prekių ženklo SIR savininko protestas“
      Byloje C‑206/04 P
      dėl 2004 m. gegužės 6 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Mülhens GmbH & Co. KG, įsteigta Kelne (Vokietija), atstovaujama advokatų T. Schulte‑Beckhausen ir C. Musiol,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamai S. Laitinen ir A. von Mühlendahl,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Zirh International Corp., įsisteigtai Niujorke (JAV), atstovaujamai advokato L. Kouker,

      pirmojoje instancijoje į bylą įstojusiai šaliai,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorius M. Ferreira, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. spalio 6 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. lapkričio 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Apeliaciniu skundu Mülhens GmbH & Co. KG prašo panaikinti 2004 m. kovo 3 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Mülhens prieš VRDT – Zirh International (ZIRH) (T‑355/02, Rink., p. II-791, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo pastarasis atmetė jos ieškinį dėl 2002 m. spalio 1 d.
         Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla
         R 247/2001-3) atmesti apeliantės protestą dėl žodinio žymens ZIHR įregistravimo (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
      2       1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) 8 straipsnio 1 dalis
         nurodo:

      „Ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas:
      <…>
      b)       jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra
         skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas;
         suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu.“

      3       Šio reglamento 8 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
      „Šio straipsnio 1 dalyje nurodyti „ankstesni prekių ženklai“ reiškia:
      a)       tokius prekių ženklus, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo įregistravimo
         paraiškos padavimo datą, prireikus atsižvelgiant į šiems prekių ženklams prašomus suteikti prioritetus:

      <…>
      i) Bendrijos prekių ženklus <...>
      <…>“
      4       Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto formuluotė iš esmės yra tokia pat kaip ir 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios
         Tarybos direktyvos valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) 4 straipsnio
         1 dalies b punkto.

       Ginčo aplinkybės
      5       1999 m. rugsėjo 21 d. Zirh International Corp. (toliau – Zirh Corp.) kreipėsi į VRDT dėl žodinio žymens ZIRH įregistravimo kaip Bendrijos prekių ženklo prekėms ir paslaugoms, priklausančioms
         peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos
         ženklams registruoti (toliau – Nicos sutartis) 3, 5 ir 42 klasėms.

      6       2000 m. gegužės 24 d. apeliantė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu, pateikė protestą dėl prekių ženklo įregistravimo
         visoms paraiškoje nurodytoms prekėms ir paslaugoms. Šis protestas buvo grindžiamas tuo, kad egzistuoja ankstesnis Bendrijos
         prekių ženklas, t. y. sudėtinis – žodinis ir vaizdinis – prekių ženklas, kurį sudaro žodinis elementas SIR ir herbas (toliau
         – ankstesnis prekių ženklas), įregistruotas prekėms, priklausančioms Nicos sutarties 3 klasei ir atitinkančioms tokį aprašymą:
         „Parfumerijos gaminiai, eterinis aliejus, kosmetika, plaukų losjonai, dantų pastos, milteliai, muilas“.

      7       2001 m. birželio 29 d. Sprendimu VRDT protestų skyrius šį protestą atmetė nurodydamas, kad nors nagrinėjamos prekės ir paslaugos
         pardavinėjamos tais pačiais platinimo kanalais ir tose pačiose prekybos vietose, abiejų prekių ženklų skirtumai yra akivaizdžiai
         didesni už galimą šių prekių ženklų skambėjimo panašumą kai kuriose oficialiose Europos Sąjungos kalbose, todėl nėra galimybės
         supainioti šiuos prekių ženklus.

      8       2001 m. liepos 10 d. apeliantė pateikė apeliaciją dėl šio sprendimo VRDT antrajai apeliacinei tarybai, kuri, patvirtindama
         Protestų skyriaus sprendimą ir vadovaudamasi jame pateiktais motyvais, ginčijamu sprendimu šią apeliaciją atmetė.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      9       2002 m. gruodžio 4 d. apeliantė pateikė ieškinį Pirmosios instancijos teismui dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, remdamasi
         vieninteliu ieškinio pagrindu, susijusiu su galimybės supainioti sąvokos Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto
         prasme pažeidimu.

      10     Skundžiamo sprendimo 33–43 punktuose Pirmosios instancijos teismas pirmiausia priminė su galimybe supainioti su ankstesniu
         prekių ženklu susijusias taikytinas teisės nuostatas ir atitinkamą teismų praktiką.

      11     Vėliau Pirmosios instancijos teismas, visapusiškai įvertinęs visus konkrečiam atvejui svarbius veiksnius, atsižvelgdamas į
         nagrinėjamų prekių ženklų skiriamuosius ir dominuojančius požymius, nusprendė, jog jų skambėjimo panašumas yra stipriai nuslopinamas.
         Pirmosios instancijos teismas nurodė:

      „44      Dėl prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, vizualaus palyginimo reikia konstatuoti, kad nors šių dviejų prekių ženklų žodinių
         elementų antroji ir trečioji raidės, t. y. raidės „ir“, sutampa, tarp jų yra ir didelių vizualių skirtumų. Iš tikrųjų pirmosios
         raidės, atitinkamai „s“ ir „z“, skiriasi. Be to, minėtus žodinius elementus sudaro kelios skirtingos raidės, nes prašomame
         įregistruoti prekių ženkle po raidžių „ir“ eina raidė „h“. Be to, šalia ankstesnio prekių ženklo žodinio žymens yra heraldinė
         figūra, o prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaro tik įprastomis raidėmis parašytas žodinis žymuo. Taigi, vizualiai vertinant
         nagrinėjamų žymenų visumą, dėl kiekvienam žymeniui būdingo tam tikro elemento kiekvieno žymens bendras įspūdis yra skirtingas.

      45      Kalbant apie fonetinį panašumą, VRDT neginčija, kad abiejų prekių ženklų žodiniai elementai kai kuriose oficialiose Europos
         Sąjungos kalbose yra panašūs. Iš tikrųjų, kaip teisingai atsakymo į ieškinį 26 punkte nurodė VRDT, labai tikėtina, kad daugelyje
         valstybių narių ankstesnis prekių ženklas bus tariamas angliškai, nes „sir“ yra žinomas anglų kalbos žodis, kurį gali žinoti
         net ir ne angliškai kalbanti visuomenė. Net jeigu prašomas įregistruoti prekių ženklas kai kuriose kalbose gali būti tariamas
         skirtingai, reikia manyti, kaip pripažįsta VRDT, kad nagrinėjami prekių ženklai yra fonetiškai panašūs bent jau angliškai
         kalbančiose valstybėse ir Ispanijoje, nes atitinkami skirtumai, tariant anglų ir ispanų kalbomis, yra nelabai pastebimi. Todėl
         prekių ženklai šiose valstybėse turi būti laikomi fonetiškai panašiais.

      46      Kalbant apie prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, konceptualų palyginimą, ieškovė neginčija VRDT vertinimų šiuo klausimu.
         Iš tikrųjų, kaip teisingai nurodo VRDT, paprastas valstybių narių vartotojas greičiausiai pagalvos apie anglišką žodį „sir“,
         nes šis žodis Europoje plačiai žinomas, todėl konceptualaus panašumo nėra. Kadangi žodis „zirh“ neturi aiškios reikšmės nė
         vienoje iš vienuolikos oficialių Europos Sąjungos kalbų, plačioji visuomenė žodį „zirh“ suvoks kaip naujadarą. Todėl reikia
         konstatuoti, kad konceptualiai abu prekių ženklai yra nepanašūs.

      47      Todėl konstatuotina, kad prekių ženklai SIR ir ZIRH vizualiai ir konceptualiai yra nepanašūs. Kai kuriose valstybėse nagrinėjami
         prekių ženklai panašūs fonetiškai. Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad remiantis Bendrijos teismų praktika neatmetama galimybė,
         jog vien dėl fonetinio prekių ženklų panašumo gali atsirasti galimybė supainioti (1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Rink. p. I-3819, 28 punktas ir 2003 m. sausio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mystery Drinks prieš VRDT – Karlsberg Brauerei (MYSTERY), T-99/01, Rink. p. II-43, 42 punktas).

      48      Taigi, kaip jau buvo nurodyta 39 ir 42 punktuose, reikia visapusiškai įvertinti visus konkrečiam atvejui svarbius veiksnius,
         remiantis nagrinėjamų prekių ženklų daromu bendru įspūdžiu, atsižvelgiant ypač į jų skiriamuosius ir dominuojančius požymius.

      49      Iš tikrųjų, remiantis Pirmosios instancijos teismo praktika, konceptualūs skirtumai gali nuslopinti nagrinėjamų prekių ženklų
         fonetinius panašumus. Taip būna, kai bent vienas iš nagrinėjamų prekių ženklų atitinkamos visuomenės požiūriu turi tokią aiškią
         ir apibrėžtą reikšmę, kad ši visuomenė gali ją iš karto suvokti (2003 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Phillips-Van Heusen prieš VRDT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Rink. p. II-4335, 54 punktas).

      50      Šiuo atveju, kaip buvo nurodyta 46 punkte, taip yra ankstesnio prekių ženklo žodinio elemento SIR atžvilgiu. Tokios išvados
         nepaneigia tai, kad šis žodinis žymuo neapibūdina jokio prekių, kurioms šis prekių ženklas buvo įregistruotas, požymio. Iš
         tikrųjų tokia aplinkybė netrukdo atitinkamai visuomenei iš karto suvokti ankstesnio prekių ženklo šio žodinio elemento reikšmės.
         Pakanka, kad tokią reikšmę turėtų vienas iš nagrinėjamų prekių ženklų, nors kitas prekių ženklas tokios reikšmės neturėtų
         arba turėtų tik visiškai kitokią reikšmę, kad šių prekių ženklų fonetiniai panašumai būtų stipriai nuslopinti (žr. šiuo atžvilgiu
         (minėto) sprendimo BASS 54 punktą).

      51      Šiuo atveju prie tokio nuslopinimo prisideda tai, kad prekių ženklai SIR ir ZIRH turi ir vizualių skirtumų. Šiuo atveju reikia
         pažymėti, kaip tinkamai pastebėjo VRDT, kad dviejų prekių ženklų fonetinio panašumo laipsnis yra nelabai svarbus tuo atveju,
         kai prekės parduodamos taip, kad jas pirkdama atitinkama visuomenė paprastai jas žymintį prekių ženklą suvokia ir vizualiai
         (žr. šiuo atžvilgiu (minėto) sprendimo BASS 55 punktą).

      52      Priešingai, nei tvirtina ieškovė, taip yra šioje byloje nagrinėjamų prekių atveju. Ieškovės argumentai, kad ankstesniu prekių
         ženklu žymimos prekės parduodamos remiantis ne tik jų išvaizda ir kad svarbus prekybos ieškovės prekėmis kanalas yra parfumerijos
         parduotuvės, kirpyklos ir grožio salonai, šios išvados nesusilpnina.

      53      Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad ieškovė visiškai neįrodė, jog jos prekės paprastai pardavinėjamos taip, kad visuomenė
         visiškai nepastebi prekių ženklo vizualiai. Iš tikrųjų ieškovė viso labo teigia, kad tradicinis prekybos kanalas yra parfumerijos
         parduotuvės, kirpyklos ir grožio salonai, todėl vartotojas prekę gali įsigyti ne tiesiogiai, bet tik tarpininkaujant pardavėjui.

      54      Net ir darant prielaidą, kad parfumerijos parduotuvės, kirpyklos ir grožio salonai gali būti svarbūs prekybos ieškovės prekėmis
         kanalai, yra akivaizdu, kad net ir šiose vietose prekės paprastai lentynose pateikiamos taip, kad vartotojai galėtų jas ištyrinėti
         vizualiai. Todėl, net pripažįstant, kad nagrinėjamos prekės gali būti pardavinėjamos užsakant žodžiu, tai neturi būti laikoma
         tokių prekių įprastu pardavinėjimo būdu.“

      12     Todėl skundžiamo sprendimo 55 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog nagrinėjamų prekių ženklų panašumo laipsnis
         nėra pakankamai didelis, kad būtų galima teigti, jog atitinkama visuomenė gali manyti, kad nagrinėjamos prekės pagamintos
         toje pačioje įmonėje arba ekonomiškai susijusiose įmonėse, ir todėl apeliantės ieškinį atmetė.

       Apeliacinis skundas
      13     Apeliantė Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą bei ginčijamą sprendimą ir priteisti iš VRDT bylinėjimosi
         išlaidas. Savo apeliacinį skundą ji grindžia vieninteliu dviejų dalių pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies b punkto pažeidimu. Kiekvienoje iš dviejų dalių pateikiama po du skirtingus kaltinimus.

      14     VRDT ir Zirh Corp.  prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl pirmos vienintelio pagrindo dalies (galimybė supainioti)
       Pirmas kaltinimas

       Šalių argumentai
      15     Apeliantė tvirtina, jog dėl nagrinėjamų prekių ir paslaugų dalinio panašumo ir dalinio tapatumo bei dėl nagrinėjamų prekių
         ženklų pavadinimų skambėjimo panašumo darytina išvada, kad yra galimybė supainioti šiuos prekių ženklus. Apeliantės, kuri
         šiuo atžvilgiu remiasi minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 28 punktu, nuomone, Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas reiškia, kad galimybė supainioti egzistuoja esant
         aiškiam vieno iš sensorinių požymių panašumui. Šiuo atveju ši galimybė atsiranda dėl skambėjimo panašumo.

      16     VRDT neginčija apeliantės analizės dėl prekių ženklų panašumo. Tačiau ji mano, kad minėtame sprendime Lloyd Schuhfabrik Meyer tik pripažįstama galimybė, jog nustatant galimybę supainioti pakanka skambėjimo panašumo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      17     Pirmiausia reikia priminti, jog remiantis Reglamento Nr. 40/94 septinta konstatuojamąja dalimi suklaidinimo galimybės įvertinimas
         priklauso nuo daugelio veiksnių, ypač nuo prekių ženklo pripažinimo rinkoje, galimo susiejimo su vartojamu ar registruotu
         žymeniu, tarp prekių ženklo ar žymens ir tarp nurodytų prekių ar paslaugų egzistuojančio panašumo.

      18     Visuomenės suklaidinimo galimybės vertinimas turi būti visapusiškas, atsižvelgiant į visus svarbius nagrinėjamai bylai veiksnius
         (1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SABEL, C‑251/95, Rink. p. I-6191, 22 punktas ir 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Marca Mode, C‑425/98, Rink. p. I-4861, 40 punktas).

      19     Šis visapusiškas vertinimas, kiek tai susiję su vizualiu, skambėjimo ar konceptualiu nagrinėjamų prekių ženklų panašumu, turi
         būti pagrįstas bendru šių prekių ženklų daromu įspūdžiu, ypač atsižvelgiant į jų skiriamuosius ir dominuojančius požymius
         (žr., be kita ko, dėl Direktyvos 89/104 minėtų sprendimų SABEL 23 punktą ir Lloyd Schuhfabrik Meyer 25 punktą).

      20     Šiuo atžvilgiu, įvertinęs abiejų nagrinėjamų žymenų daromą bendrą įspūdį, skundžiamo sprendimo 47 punkte Pirmosios instancijos
         teismas konstatavo, kad šie žymenys vizualiai ir konceptualiai yra nepanašūs, tačiau kai kuriose valstybėse turi skambėjimo
         panašumų, nepaneigdamas, kad dėl šio vienintelio panašumo gali atsirasti galimybė supainioti.

      21     Negali būti paneigta, kad vien tik dėl prekių ženklų pavadinimų skambėjimo panašumo gali atsirasti galimybė supainioti Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme (šiuo klausimu žr. dėl Direktyvos 89/104 minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 28 punktą). Tačiau reikia priminti, kad tokios galimybės egzistavimas turi būti konstatuotas atlikus visapusišką vertinimą,
         kiek tai susiję su vizualiu, skambėjimo ar konceptualiu nagrinėjamų žymenų panašumu. Šiuo atžvilgiu galimo skambėjimo panašumo
         vertinimas yra tik vienas iš veiksnių, kurie svarbūs atliekant tokį visapusišką vertinimą.

      22     Todėl iš minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer  28 punkto negalima daryti išvados, kad galimybė supainioti būtinai yra kiekvieną kartą, kai nustatoma, jog du žymenys panašūs
         tik skambėjimu.

      23     Taigi visapusiškai vertindamas galimybę supainioti Pirmosios instancijos teismas teisingai nagrinėjo abiejų nagrinėjamų žymenų
         sukurtą bendrą įspūdį, kiek tai susiję su galimais jų vizualiais, skambėjimo ir konceptualiais panašumais.

      24     Iš to išplaukia, kad vienintelio pagrindo pirmos dalies pirmas kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
       Antras kaltinimas

       Šalių argumentai
      25     Apeliantės nuomone, skambėjimo panašumo pakanka, kad būtų galima teigti, jog egzistuoja galimybė supainioti, jeigu nagrinėjamais
         prekių ženklais žymimos prekės nėra perkamos išimtinai pagal išvaizdą. Taigi, kalbant apie nagrinėjamas prekes, vartotojai
         neturi galimybės apsitarnauti patys daugelyje parduotuvių, kuriose turi aiškiai jų paprašyti. Be to, labai dažnai tokios prekės
         perkamos telefonu. Ieškovės nuomone, vartotojas, bet kuriuo atveju suvokiantis prekių ženklą SIR tik fonetiškai, nežino šiuo
         prekių ženklu žymimų prekių vizualių požymių.

      26     VRDT nuomone, skambėjimo panašumas šiuo atveju nėra lemiamas, nes nagrinėjamos prekės paprastai perkamos pagal išvaizdą. Iš
         tikrųjų, jos nuomone, šios prekės pardavinėjamos taip, kad pirkdama atitinkama visuomenė prekių ženklą suvokia kaip vizualiai
         apibūdinantį minėtas prekes. Todėl, nors įmanoma nagrinėjamas prekes užsisakyti žodžiu, VRDT mano, kad toks platinimo kanalas,
         kai reikia paprašyti žodžiu, nėra tipiška ar įprasta šių prekių pirkimo situacija. Todėl ji daro išvadą, kad šiuo atveju nėra
         jokios galimybės supainioti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      27     Dėl apeliantės pateikto antro kaltinimo, susijusio su prekybos nagrinėjamomis prekėmis būdų poveikiu, reikia konstatuoti,
         jog iš esmės apeliaciniu skundu siekiama, kad Teisingumo Teismas pats įvertintų Pirmosios instancijos teismo įvertintus faktus.

      28     Skundžiamo sprendimo 52–54 punktuose esantis Pirmosios instancijos teismo vertinimas, jog nagrinėjamos prekės paprastai pardavinėjamos
         taip, kad atitinkama visuomenė galėtų jas ištyrinėti vizualiai, yra faktų vertinimas, kurio Teisingumo Teismas neturi tikrinti
         nagrinėdamas apeliacinį skundą. Iš tikrųjų iš EB 225 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir Teisingumo Teismo statuto
         58 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia, kad apeliacinį skundą galima paduoti tik teisės klausimais. Dėl šios priežasties
         tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nustatyti ir vertinti bylai svarbius faktus bei įrodymus. Faktų ir įrodymų
         vertinimas, nebent jie buvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui
         (žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo BioID prieš VRDT, C‑37/03 P, Rink. p. I‑0000, 43 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      29     Kadangi apeliantė nesirėmė tuo, kad buvo iškraipyti Pirmosios instancijos teismui pateikti faktai ir įrodymai, vienintelio
         pagrindo pirmos dalies antrą kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

      30     Todėl, kalbant apie pirmą pagrindo dalį, reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį.

      31     Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirma pagrindo dalis turi būti atmesta, nes yra iš dalies nepagrįsta ir iš dalies nepriimtina.
       Dėl antros vienintelio pagrindo dalies (skambėjimo panašumo nuslopinimas)
       Pirmas kaltinimas
      –       Šalių argumentai
      32     Apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismo argumentavimo pagrindas, pateikiamas skundžiamo sprendimo 48 ir 49 punktuose,
         yra klaidingas. Iš tikrųjų, apeliantės nuomone, vizualūs ir konceptualūs skirtumai negali nuslopinti skambėjimo panašumo.

      33     VRDT tvirtina, kad jeigu Teisingumo Teismas pritaria minėtame Pirmosios instancijos teismo sprendime Phillips-Van Heusen prieš VRDT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) (54 punkte) pateiktam argumentavimui, jog du prekių ženklus skiriantys konceptualūs ir vizualūs skirtumai nuslopina skambėjimo
         panašumus, kai bent vieno iš šių prekių ženklų reikšmė, atitinkamos visuomenės požiūriu, yra tokia aiški ir apibrėžta, kad
         ši visuomenė gali ją iš karto suvokti, jis turi jį taikyti ir šioje byloje.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      34     Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 19 punkte, visapusiškas vertinimas, kiek tai susiję su vizualiu, skambėjimo ar konceptualiu
         nagrinėjamų prekių ženklų panašumu, turi būti pagrįstas bendru šių prekių ženklų daromu įspūdžiu, ypač atsižvelgiant į jų
         skiriamuosius ir dominuojančius požymius.

      35     Minėtas visapusiškas vertinimas reiškia, kad dviejų žymenų konceptualūs ir vizualūs skirtumai gali nuslopinti jų skambėjimo
         panašumus, kai bent vieno iš žymenų reikšmė yra tokia aiški ir apibrėžta, kad atitinkama visuomenė gali ją iš karto suvokti
         (žr. šiuo klausimu 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Ruiz-Picasso ir kt. prieš VRDT, C‑361/04 P, Rink. p. I‑0000, 20 punktą).

      36     Taigi skundžiamo sprendimo 48 ir 49 punktuose teisingai nurodęs, kad visapusiškas vertinimas apima taip pat ir nagrinėjamų
         žymenų skiriamųjų bei dominuojančių požymių vertinimą ir kad skambėjimo panašumus gali nuslopinti minėtų žymenų konceptualūs
         skirtumai, Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, galėjo nuspręsti,
         jog nagrinėjamų žymenų panašumo laipsnis nėra pakankamai didelis, kad būtų galima teigti, jog atitinkama visuomenė gali manyti,
         kad nagrinėjamos prekės pagamintos toje pačioje įmonėje arba ekonomiškai susijusiose įmonėse.

      37     Iš to išplaukia, kad vienintelio pagrindo antros dalies pirmas kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
       Antras kaltinimas

       Šalių argumentai
      38     Apeliantė tvirtina, kad pagrindinė žodžio SIR reikšmė aiški tik tuomet, kai šis prekių ženklas tariamas angliškai. Tariant
         jį bet kuria kita oficialia Europos Sąjungos kalba, jis neturi jokios reikšmės ir yra išgalvotas žymuo. Todėl, apeliantės
         nuomone, Pirmosios instancijos teismas negalėjo manyti, kad šiuo atveju vienas iš nagrinėjamų prekių ženklų turi aiškią ir
         apibrėžtą reikšmę, leidžiančią teigti, jog skambėjimo panašumą nuslopina šiuos prekių ženklus skiriantys konceptualūs ir vizualūs
         skirtumai. Taigi Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą aiškindamas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
         b punktą.

      39     VRDT mano, kad vaizdinis prekių ženklas SIR turi aiškią ir apibrėžtą reikšmę minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Phillips-Van Heusen prieš VRDT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) prasme (54 punktas). Todėl Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos aiškindamas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies b punktą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      40     Dėl apeliantės pateikto antro kaltinimo, susijusio su nagrinėjamų žymenų konceptualių ir vizualių skirtumų vertinimu, reikia
         konstatuoti, jog iš tikrųjų apeliaciniu skundu siekiama, kad Teisingumo Teismas pats įvertintų Pirmosios instancijos teismo
         įvertintus faktus.

      41     Šiuo atžvilgiu pakanka nurodyti, kad skundžiamo sprendimo 50 ir 51 punktuose esanti Pirmosios instancijos teismo išvada, jog
         nagrinėjamų žymenų konceptualūs ir vizualūs skirtumai nuslopina jų skambėjimo panašumą, yra faktų vertinimas, kurio Teisingumo
         Teismas neturi tikrinti nagrinėdamas apeliacinį skundą. Iš tikrųjų iš EB 225 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos ir Teisingumo
         Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia, kad apeliacinį skundą galima paduoti tik teisės klausimais. Dėl
         šios priežasties tik Pirmosios instancijos teismas yra kompetentingas nustatyti ir vertinti bylai svarbius faktus bei įrodymus.
         Faktų ir įrodymų vertinimas, nebent jie buvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą
         Teisingumo Teismui (žr. minėto sprendimo BioID prieš VRDT 43 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      42     Kadangi apeliantė nesirėmė tuo, jog buvo iškraipyti Pirmosios instancijos teismui pateikti faktai ir įrodymai, vienintelio
         pagrindo antros dalies antrą kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

      43     Todėl, kalbant apie antrą vienintelio pagrindo dalį, reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį.

      44     Iš to, kas pasakyta, matyti, kad antra vienintelio pagrindo dalis turi būti atmesta, nes yra iš dalies nepagrįsta ir iš dalies
         nepriimtina.

      45     Kadangi nė viena vienintelio pagrindo, kuriuo apeliantė grindė savo apeliacinį skundą, dalis nėra pagrįsta, apeliacinis skundas
         yra atmestinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal to paties reglamento 118 straipsnį,
         pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT ir Zirh Corp.  prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės, ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Mülhens GmbH & Co. KG bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2014 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Mario Vital Pérez prieš Ayuntamiento de Oviedo.#Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 4 de Oviedo prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 21 straipsnis – Direktyva 2000/78/EB – 2 straipsnio 2 dalis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis – Diskriminacija dėl amžiaus – Nacionalinės teisės nuostata – Priėmimo į tarnybą vietos policijoje sąlyga – Maksimalaus 30 metų amžiaus nustatymas – Pateisinimai.#Byla C-416/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. lapkričio 13 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 21 straipsnis — Direktyva 2000/78/EB — 2 straipsnio 2 dalis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis — Diskriminacija dėl amžiaus — Nacionalinės teisės nuostata — Priėmimo į tarnybą vietos policijoje sąlyga — Maksimalaus 30 metų amžiaus nustatymas — Pateisinimai“
      Byloje C‑416/13
      dėl Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo Nr. 4 de Oviedo (Ispanija) 2013 m. liepos 16 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. liepos 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Mario Vital Pérez

      prieš

         Ayuntamiento de Oviedo

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas, einantis antrosios kolegijos teisėjo pareigas, K. Lenaerts, teisėjai J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev ir J. L. da Cruz Vilaça (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               M. Vital Pérez, atstovaujamo abogados M. Noval Pato ir I. Fernández‑Jardón Fernández,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. J. García‑Valdecasas Dorrego ir L. Banciella Rodríguez‑Miñon,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir R. Coesme,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Varone,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir D. Martin,

         susipažinęs su 2014 m. liepos 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79), 2 straipsnio 2 dalies, 4 straipsnio 1 dalies, 6 straipsnio 1 dalies c punkto ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 21 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Prašymas pateiktas nagrinėjant M. Vital Pérez ir Ayuntamiento de Oviedo (Ovjedo savivaldybė, toliau – Ayuntamiento) ginčą dėl pastarosios sprendimo patvirtinti skelbimą apie konkursą, kuriame reikalaujama, kad pretendentai į tarnybą vietos policijoje nebūtų vyresni kaip 30 metų amžiaus.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2000/78 18, 23 ir 25 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(18)

                        šioje direktyvoje nereikalaujama, kad visų pirma ginkluotosios pajėgos ir policija, įkalinimo ar avarinės tarnybos įdarbintų ar paliktų darbo vietoje asmenis, kurie neturi reikiamos kvalifikacijos vykdyti tokios srities funkcijas, kurias jie gali būti paprašyti vykdyti siekiant teisėto tikslo išsaugoti minėtų tarnybų veiklos pajėgumą.

                  <...>

                        (23)

                        tik kai kuriomis aplinkybėmis galima pateisinti skirtingą požiūrį, jei su <..> amžiumi <...> susijusi savybė yra įprastas [esminis] ir lemiantis [lemiamas] profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas tinkamas [proporcingas]. <...>

                  <...>

                        (25)

                        diskriminavimo dėl amžiaus draudimas yra svarbiausia Užimtumo gairėse išdėstytų tikslų įgyvendinimo ir darbo jėgos įvairovės skatinimo priemonė. Vis dėlto, tam tikromis aplinkybėmis galima pateisinti skirtingą požiūrį dėl amžiaus, todėl reikia priimti specialias nuostatas, kurios galėtų būti skirtingos, atsižvelgiant į valstybėse narėse susiklosčiusią padėtį. Todėl būtina įžvelgti skirtingo požiūrio, kurį pateisina teisėta užimtumo politika, darbo rinka ir profesinio mokymo tikslai, ir diskriminacijos, kuri turi būti uždrausta, skirtumus.“

               4

               Pagal Direktyvos 2000/78 1 straipsnį šios direktyvos tikslas – nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.

               5

               Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.
               2.   1 dalies taikymo tikslais:

                        a)

                        tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu;

                  <...>“

               6

               Direktyvos 2000/78 3 straipsnio 1 dalies a punkte patikslinta:
               „Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas:

                        a)

                        įsidarbinant, savarankiškai įsidarbinant ar profesinėje srityje, įskaitant atrankos kriterijus ir priėmimo į darbą sąlygas visoms veiklos rūšims ir visais profesinės karjeros etapais, įskaitant paaukštinimą.“

               7

               Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Nepaisant 2 straipsnio 1 ir 2 dalies, valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris remiantis savybe, susijusia su kuria nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, nebūtų laikomas diskriminacija, jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių pobūdžio arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra įprastas [esminis] ir lemiantis [lemiamas] profesinis reikalavimas, šis tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas.“

               8

               Direktyvos 2000/78 6 straipsnyje numatyta:
               „1.   Nepaisydamos 2 straipsnio 2 dalies, valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris dėl amžiaus nėra diskriminacija, jei pagal nacionalinę teisę jį objektyviai ir tinkamai pateisina teisėtas tikslas, įskaitant teisėtos užimtumo politikos, darbo rinkos ir profesinio mokymo tikslus, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis.
               Toks skirtingas poveikis [požiūris], be kitų dalykų, gali apimti:
               <...>

                        c)

                        maksimalaus įdarbinimo amžiaus nustatymą, paremtą su konkrečiomis pareigomis susijusiam mokymui keliamais reikalavimais arba su poreikiu nustatyti atitinkamą išdirbtą laikotarpį iki išėjimo į pensiją.

                  <...>“

         Ispanijos teisė

               9

               Kiekviena iš 17 Ispanijos autonominių sričių yra priėmusi įstatymus ar kitus teisės aktus, kuriais reglamentuojamas vietos policijos statusas ir kuriuose įtvirtintas skirtingas maksimalus amžius, taikomas priimant į šią tarnybą. Kai kuriuose įstatymuose toks amžiaus yra 30 metų ar daugiau, kituose nenustatyta jokia riba.

               10

               2007 m. kovo 23 d. Astūrijos Kunigaikštystės autonominės srities įstatymo Nr. 2/2007 dėl vietos policijos įstaigų koordinavimo (Ley de Coordinación de las Policías Locales de la Comunidad Autonóma del Principado de Asturias, BOE, Nr. 169, 2007 m. liepos 16 d.) 18 straipsnio 6 dalyje vietos policijos pareigūnų funkcijos apibrėžtos taip:
               „Pagalba piliečiams, asmenų ir turto apsauga, nusikalstamas veikas padariusių asmenų sulaikymas ir priežiūra, prevencinis patruliavimas, eismo reguliavimas ir kitos panašios jų hierarchinių vadovų paskirtos užduotys.“

               11

               Šio įstatymo 32 straipsnio b punkte kaip bendras reikalavimas priimant į vietos policijos pajėgas, be kita ko, nustatyta:
               „<...>

                        b)

                        būti ne jaunesniam kaip 18 ir ne vyresniam kaip 30 metų amžiaus.“

               12

               Įstatymas 2/2007 buvo priimtas remiantis įgaliojimais, pagal Ispanijos Konstituciją suteiktais autonominėms sritims 1986 m. kovo 13 d. Organiniu įstatymu 2/1986 dėl saugumo užtikrinimo pajėgų (Ley Orgánica de Fuerzas y Cuerpus de Seguridad del Estado, BOE, Nr. 63, 1986 m. kovo 14 d.).

               13

               Organinio įstatymo 2/1986 11 straipsnio 1 dalyje valstybės saugumo užtikrinimo pajėgoms priskirtos šios funkcijos:
               „Valstybės saugumo užtikrinimo pajėgų užduotis – saugoti nevaržomą naudojimąsi teisėmis ir laisvėmis bei užtikrinti piliečių saugumą vykdant šias funkcijas:

                        a)

                        laikantis atitinkamos kompetencijos prižiūrėti įstatymų ir bendrųjų nuostatų laikymąsi vykdant valdžios įstaigų įsakymus;

                        b)

                        padėti asmenims, juos ginti ir užtikrinti turto, kuriam dėl kokios nors priežasties gresia pavojus, apsaugą ir priežiūrą;

                        c)

                        jei būtina, prižiūrėti ir saugoti viešuosius įrengimus ir pastatus;

                        d)

                        užtikrinti aukšto rango asmenų apsaugą ir saugumą;

                        e)

                        prireikus palaikyti ir atkurti viešąją tvarką ir saugumą;

                        g)

                        tirti nusikaltimus siekiant nustatyti ir suimti įtariamuosius, konfiskuoti nusikaltimų įrankius, nusikalstamu būdu įgytą turtą ir įrodymus bei juos perduoti kompetentingam teisėjui ar teismui, rengti reikalingas technines ataskaitas ir ekspertizes;

                        f)

                        užkirsti kelią teisės pažeidimams;

                        h)

                        rinkti, gauti ir analizuoti bet kurią viešajai tvarkai ir saugumui svarbią informaciją, tirti, planuoti ir taikyti nusikalstamumo prevencijos metodus ir techniką;

                        i)

                        laikantis teisės aktuose dėl civilinės saugos nustatytų sąlygų bendradarbiauti su civilinės saugos tarnybomis kilus dideliam pavojui, stichinei nelaimei ar katastrofai.“

               14

               Organinio įstatymo 2/1986 53 straipsnio 1 dalis, kurioje nustatytos vietos policijos įstaigų vykdomos funkcijos, suformuluota taip:
               „Vietos policijos įstaigos vykdo šias funkcijas:

                        a)

                        saugo vietos bendruomenės valdžios institucijas ir užtikrina jų patalpų ir įrangos apsaugą;

                        b)

                        užtikrina eismo tvarką, ženklinimą ir reguliavimą miesto centre laikantis kelių eismo reglamentavimo;

                        c)

                        surašo miesto centre įvykusių eismo nelaimių protokolus;

                        d)

                        užtikrina administracinės policijos funkcijas dėl nutarčių, įsakymų ir kitų aktų, kuriuos priima savivaldybės, neviršydamos savo įgaliojimų;

                        e)

                        dalyvauja atliekant kriminalinės policijos funkcijas <...>;

                        f)

                        teikia pagalbą avarijų, katastrofų ar visuotinių nelaimių atveju, dalyvaudami įgyvendinant civilinės saugos planus;

                        g)

                        atlieka preventyvius veiksmus ir imasi visų priemonių, kad būtų išvengta nusižengimų <...>;

                        h)

                        prižiūri viešąsias erdves ir bendradarbiauja su valstybės saugumo užtikrinimo pajėgomis ir autonominių sričių policija, siekiant užtikrinti demonstracijų saugą ir tvarkos palaikymą per didelius sambūrius, kai jų intervencija reikalinga;

                        i)

                        bendradarbiauja siekiant išspręsti privačius konfliktus, kai jų intervencija reikalinga.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               15

               2013 m. balandžio 8 d. M. Vital Pérez prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pateikė skundą dėl 2013 m. kovo 7 d.Ayuntamiento sprendimo, kuriuo patvirtintos specialiosios sąlygos, numatytos skelbime apie konkursą į 15 vietos policijos pareigūnų darbo vietų.

               16

               M. Vital Pérez ginčija minėto konkurso skelbimo 3.2 punkto, kuriame reikalaujama, kad pretendentai būtų ne vyresni kaip 30 metų, teisėtumą. Anot pareiškėjo pagrindinėje byloje, šiuo reikalavimu pažeidžiama Ispanijos Konstitucijoje ir Direktyvoje 2000/78 numatyta jo pagrindinė teisė lygiomis sąlygomis užimti viešosios tarnybos pareigas ir postus.

               17

               M. Vital Pérez prašo pripažinti minėtą 3.2 punktą negaliojančiu tuo pagrindu, kad jame įtvirtinta niekuo nepagrįsta ir nepateisinama sąlyga, nes funkcijoms vykdyti tinkama fizinė būklė užtikrinama skelbime apie konkursą numatant fizinio pasirengimo įvertinimo užduotis. Jis nurodo, kad pagal minėto skelbimo 3.5 punktą pretendentai turi „būti tokios fizinio pasirengimo ir psichinės būklės, kuri leistų tinkamai vykdyti pareigoms nustatytas funkcijas ir atlikti fizinio pasirengimo įvertinimo užduotis“, nurodytas pagrindinėje byloje nagrinėjamame skelbime apie konkursą.

               18

               M. Vital Pérez pažymi, kad įvairiuose autonominių sričių įstatymuose ir kituose teisės aktuose nenustatyta jokia amžiaus riba (Andalūzija, Aragonas, Balearai, Kanarai, Kastilija‑La Manča, Katalonija ar Estremadūra) arba nustatyta 35 metų (Baskų kraštas) ar 36 metų (Galisija ir Valensija) amžiaus riba.

               19

                  Ayuntamiento teigia, kad nustatydama tokią sąlygą dėl amžiaus ji tik laikėsi Įstatymo 2/2007. Be to, šiai priemonei pagrįsti ji remiasi Direktyvos 2000/78 6 straipsniu ir teigia, kad Teisingumo Teismas Sprendime Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3) bet kuriuo atveju jau pritarė tokiai sąlygai.

               20

               Pabrėždamas, kad 2011 m. kovo 21 d. ir 2011 m. spalio 17 d. sprendimuose Tribunal Supremo pripažino negaliojančia teisės normą, pagal kurią vyresni kaip 30 metų kandidatai negalėjo dalyvauti bendrajame konkurse nacionalinės policijos pajėgoms priklausančių inspektorių mokinių vietoms užimti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sąlyga dėl amžiaus gali neatitikti proporcingumo kriterijaus. Šis teismas teigia, kad egzistuoja mažiau varžančios priemonės nei maksimalaus amžiaus nustatymas, kurios leidžia pasiekti užsibrėžtą tikslą, t. y. kad vietos policijos pareigūnai būtų specialiai fiziškai pasirengę vykdyti jų profesijos atstovams tenkančias užduotis. Vienas iš skelbime apie konkursą numatytų specialių reikalavimų yra būtent sudėtingos fizinio pasirengimo įvertinimo užduotys.

               21

               Šis teismas taip pat mano, kad priimant į tarnybą vietos policijos pareigūnus nustatytų fizinės būklės reikalavimų negalima lyginti su „ypač didelių fizinių pajėgumų“ reikalavimais, taikomais ugniagesiams, nes jų funkcijos skiriasi, todėl nagrinėjamu atveju Sprendimas Wolf (EU:C:2010:3) negali būti taikomas tiesiogiai.

               22

               Šiomis aplinkybėmis Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo Nr. 4 de Oviedo nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar <...> Direktyvos 2000/78 <...> 2 straipsnio 2 daliai, 4 straipsnio 1 daliai ir 6 straipsnio 1 dalies c punktui bei [Chartijos] 21 straipsnio 1 daliai, kiek šiomis nuostatomis draudžiama diskriminacija dėl amžiaus, prieštarauja tai, kad skelbime apie savivaldybės konkursą, kuriuo tiesiogiai įgyvendinamas valstybės narės autonominės srities įstatymas, būtų nustatyta maksimali 30 metų amžiaus riba pretendentams į tarnybą vietos policijoje?“

         Dėl prejudicinio klausimo

         Pirminė pastaba

               23

               Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą jį pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti ir Chartijos 21 straipsnį, ir Direktyvos 2000/78 nuostatas.

               24

               Primintina, kad Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog egzistuoja nediskriminavimo dėl amžiaus principas, kurį reikia laikyti bendruoju Sąjungos teisės principu ir kurį Direktyva 2000/78 sukonkretino užimtumo ir profesinėje srityje (sprendimų Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, 21 punktas ir Prigge ir kt., C‑447/09, EU:C:2011:573, 38 punktas).

               25

               Vadinasi, kai Teisingumo Teismas gauna prejudicinį klausimą, kuriuo prašoma išaiškinti bendrąjį nediskriminavimo dėl amžiaus principą, įtvirtintą Chartijos 21 straipsnyje, ir Direktyvos 2000/78 nuostatas byloje tarp fizinio asmens ir viešosios valdžios institucijos, jis nagrinėja šį klausimą atsižvelgdamas tik į šią direktyvą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, EU:C:2012:329, 21–23 punktus).

         Dėl prejudicinio klausimo

               26

               Pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalies c punktas aiškintini taip, kad jais draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje įtvirtintas maksimalus 30 metų amžius pretendentams į tarnybą vietos policijoje.

               27

               Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, reikia patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama teisės nuostata patenka į Direktyvos 2000/78 taikymo sritį, ir, jei taip, ar joje įtvirtintas amžiumi pagrįstas nevienodas požiūris, kurį prireikus galima pateisinti atsižvelgiant į šią direktyvą.

               28

               Pirmiausia reikia pabrėžti, kad iš Direktyvos 2000/78 pavadinimo, preambulės, turinio ir tikslo matyti, jog ja nustatomi bendrieji pagrindai, siekiant, kad kiekvienam asmeniui būtų užtikrintas vienodas požiūris „užimtumo ir profesinėje srityje“, suteikiant jam veiksmingą apsaugą nuo diskriminacijos, pagrįstos viena iš jos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, įskaitant amžių (sprendimų Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, 33 punktas ir Georgiev, C‑250/09 ir C‑268/09, EU:C:2010:699, 26 punktas).

               29

               Kalbant konkrečiau apie šios direktyvos taikymą pagrindinės bylos aplinkybėmis, pažymėtina, jog iš jos 3 straipsnio 1 dalies a punkto matyti, kad ši direktyva taikoma visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas, įsidarbinant, savarankiškai įsidarbinant ar profesinėje srityje, įskaitant atrankos kriterijus ir priėmimo į darbą sąlygas visoms veiklos rūšims ir visais profesinės karjeros etapais.

               30

               Taigi, numatant, kad vyresni nei 30 metų asmenys negali būti priimti į tarnybą vietos policijoje, Įstatymo 2/2007 32 straipsnio b punktu daroma įtaka šių asmenų įdarbinimo sąlygoms. Todėl toks reglamentavimas laikytinas nustatančiu priėmimo į viešąją tarnybą taisykles, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 3 straipsnio 1 dalies a punktą.

               31

               Darytina išvada, kad ši direktyva taikoma tokiai situacijai, dėl kurios kilo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamas ginčas.

               32

               Dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamoje teisės nuostatoje įtvirtintas nevienodas požiūris dėl amžiaus, primintina, kad pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 1 dalį „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl kurios nors iš šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių. Jos 2 straipsnio 2 dalies a punkte patikslinta, kad 1 dalies taikymo tikslais tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš tos pačios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai nei panašioje situacijoje elgiamasi su kitu asmeniu.

               33

               Nagrinėjamu atveju Įstatymo 2/2007 32 straipsnio b punktas lemia tai, kad tam tikri asmenys vien dėl to, kad yra vyresni nei 30 metų, vertinami mažiau palankiai, nei panašioje situacijoje esantys kiti asmenys. Akivaizdu, kad tokiu reglamentavimu įtvirtintas amžiaus kriterijumi tiesiogiai grindžiamas skirtingas požiūris, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 1 straipsnį ir 2 straipsnio 2 dalies a punktą.

               34

               Dar reikėtų patikrinti, ar toks skirtingas požiūris gali būti pateisintas remiantis Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalimi ir 6 straipsnio 1 dalimi.

               35

               Kalbant pirmiausia apie Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalį, reikia pažymėti, kad pagal pačią šios nuostatos formuluotę „skirtingas požiūris remiantis savybe, susijusia su kuria nors iš [šios direktyvos] 1 straipsnyje nurodytų priežasčių, nelaikomas diskriminacija, jei dėl konkrečių profesinės veiklos rūšių pobūdžio arba dėl jų vykdymo sąlygų tokia savybė yra įprastas [esminis] ir lemiantis [lemiamas] profesinis reikalavimas, tikslas yra teisėtas, o reikalavimas proporcingas“.

               36

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad iš Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalies matyti, jog esminį ir lemiamą profesinį reikalavimą turi sudaryti ne skirtingą požiūrį pagrindžiantis motyvas, o su šiuo motyvu susijusi savybė (žr. sprendimų Wolf, EU:C:2010:3, 35 punktą ir Prigge ir kt., EU:C:2011:573, 66 punktą).

               37

               Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, konkrečių fizinių pajėgumų turėjimas yra su amžiumi susijusi savybė (sprendimų Wolf, EU:C:2010:3, 41 punktas ir Prigge ir kt., EU:C:2011:573, 67 punktas).

               38

               Nagrinėjamu atveju iš Įstatymo 2/2007 18 straipsnio 6 dalies matyti, kad vietos policijos pareigūnų funkcijos apima, be kita ko, pagalbą piliečiams, asmenų ir turto apsaugą, nusikalstamas veikas padariusių asmenų sulaikymą ir priežiūrą, prevencinį patruliavimą ir eismo reguliavimą.

               39

               Nors tikėtina, kad kai kurioms šių funkcijų, pavyzdžiui, pagalbai piliečiams ar eismo reguliavimui, vykdyti nereikia didelių fizinių pajėgumų, vis dėlto su asmenų ir turto apsauga, nusikalstamas veikas padariusių asmenų sulaikymu ir priežiūra bei prevenciniu patruliavimu susijusioms funkcijoms vykdyti gali prireikti naudoti fizinę jėgą.

               40

               Pastarųjų funkcijų pobūdis susijęs su konkrečiais fiziniais pajėgumais, nes fizinis nepasirengimas vykdant šias funkcijas gali lemti reikšmingas pasekmes ne tik patiems policijos pareigūnams ir tretiesiems asmenims, bet ir viešosios tvarkos palaikymui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Prigge ir kt., EU:C:2011:573, 67 punktą).

               41

               Vadinasi, konkrečių fizinių pajėgumų turėjimas gali būti laikomas „esminiu ir lemiamu profesiniu reikalavimu“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalį, vietos policijos pareigūno veiklai vykdyti.

               42

               Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjama teisės nuostata siekiamo tikslo Ispanijos vyriausybė nurodė, kad nustatant 30 metų amžiaus ribą priimant į tarnybą vietos policijoje Įstatymu 2/2007 siekiama garantuoti šių policijos pajėgų operatyvumą ir sklandžią veiklą, užtikrinant, kad naujai priimti pareigūnai bus pajėgūs vykdyti sunkiausias fizines užduotis palyginti ilgą savo karjeros laikotarpį.

               43

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad Direktyvos 2000/78 18 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, jog šia direktyva nereikalaujama, kad policijos tarnybos įdarbintų ar paliktų darbo vietoje asmenis, kurie neturi reikiamos kvalifikacijos vykdyti visas funkcijas, kurias jiems gali tekti vykdyti siekiant teisėto tikslo išsaugoti minėtų tarnybų veiklos operatyvumą.

               44

               Taigi akivaizdu, kad siekis užtikrinti policijos tarnybų operatyvumą ir sklandžią veiklą yra teisėtas tikslas pagal Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Wolf, EU:C:2010:3, 39 punktą).

               45

               Vis dėlto reikia patikrinti, ar nustačius tokią amžiaus ribą pagrindinėje byloje nagrinėjamoje teisės nuostatoje įtvirtintas proporcingas reikalavimas, t. y. ar ši riba yra tinkama nustatytam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina jam įgyvendinti.

               46

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal Direktyvos 2000/78 23 konstatuojamąją dalį „tik kai kuriomis aplinkybėmis“ galima pateisinti skirtingą požiūrį, jei būtent su amžiumi susijusi savybė yra esminis ir lemiamas profesinis reikalavimas.

               47

               Be to, kadangi šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje leidžiama nukrypti nuo diskriminacijos draudimo principo, ši nuostata turi būti aiškinama siaurai (Sprendimo Prigge ir kt., EU:C:2011:573, 72 punktas).

               48

               Šiuo klausimu reikia patikrinti, ar, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 39–41 punktuose, vietos policijos pareigūno funkcijoms vykdyti reikalaujami konkretūs fiziniai pajėgumai neatsiejamai susiję su tam tikra amžiaus grupe ir jų negali turėti vyresni nei tam tikro amžiaus asmenys.

               49

               Norint atlikti šį patikrinimą, reikia atsižvelgti į tai, kas toliau nurodyta.

               50

               Pirma, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad autonominių sričių teisės aktai dėl vietos policijos pareigūnų akivaizdžiai skiriasi, kiek tai susiję su maksimalaus amžiaus priimant į šią tarnybą nustatymu. Iš tiesų, kai kuriuose teisės aktuose toks amžius yra 30 metų ar daugiau (35, 36 ar 40 metų), o kitos autonominės sritys pasirinko nenustatyti jokios ribos.

               51

               Antra, atsakydama į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą Ispanijos vyriausybė patvirtino, kad sąlyga dėl maksimalaus 30 metų amžiaus priimant į tarnybą nacionalinės policijos pareigūnus, kurių užduotys, nustatytos Įstatymo 2/1986 11 straipsnyje, panašios į vietos policijos pareigūnų užduotis, buvo panaikinta.

               52

               Trečia, pažymėtina, kad Sprendime Wolf (EU:C:2010:3, 44 punktas) Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad priemonė, kuria nustatyta maksimali 30 metų amžiaus riba priimant į vidutinės kategorijos techninę priešgaisrinės apsaugos tarnybą, yra proporcinga, nes manė, jog tokia riba būtina užtikrinant atitinkamos tarnybos operatyvumą ir sklandžią veiklą.

               53

               Vis dėlto šią išvadą Teisingumo Teismas padarė tik po to, kai remdamasis jam pateiktais mokslo duomenimis konstatavo, kad vidutinės kategorijos priešgaisrinės pasaugos tarnybos nariams patikėtos tam tikros užduotys, pavyzdžiui, gaisrų gesinimas, reikalauja „ypač didelių“ fizinių pajėgumų ir tik labai nedaug vyresnių kaip 45 metų pareigūnų pasižymi fiziniais pajėgumais, kurių pakaktų šiai veiklai vykdyti. Anot Teisingumo Teismo, įdarbinus vyresnio amžiaus pareigūnus dauguma jų negalėtų būti skiriami atlikti sunkiausias fizines užduotis. Be to, šie įdarbinti pareigūnai negalėtų tų paskirtų užduočių vykdyti pakankamai ilgai. Galiausiai, protingai organizuojant profesionalių ugniagesių pajėgas, kiek tai susiję su vidutinės kategorijos technine tarnyba, būtina derinti fiziškai sunkias pareigas, netinkančias vyriausiems pagal amžių pareigūnams, su jiems tinkančiomis fiziškai ne tokiomis sunkiomis pareigomis (Sprendimo Wolf, EU:C:2010:3, 41 ir 43 punktai).

               54

               Remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo konstatavimais, atsižvelgiant į šio sprendimo 38 punkte aprašytas vietos policijos pareigūnams skirtas užduotis, pajėgumai, kurių reikalaujama iš šių pareigūnų, kad galėtų vykdyti kai kurias šių užduočių, ne visada prilygsta „ypač dideliems“ fiziniams pajėgumams, kurių nuolat reikalaujama iš ugniagesių, be kita ko, gesinant gaisrus.

               55

               Šiuo klausimu pabrėžtina, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 17 punkte, pagal skelbimo apie konkursą į vietos policijos pareigūnų darbo vietas 3.5 punktą pretendentai turi „būti tokios fizinio pasirengimo ir psichinės būklės, kuri leistų tinkamai vykdyti pareigoms nustatytas funkcijas ir atlikti fizinio pasirengimo įvertinimo užduotis“, nurodytas šiame skelbime. Nurodytos fizinio pasirengimo įvertinimo užduotis yra sunkios ir eliminuojančios ir, anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, leidžia mažiau varžančiomis priemonėmis nei maksimalaus amžiaus nustatymas pasiekti tikslą, kad vietos policijos pareigūnai būtų specialiai fiziškai pasirengę vykdyti jų profesijos atstovams tenkančias užduotis.

               56

               Be to, jokie Teisingumo Teismui pateiktuose dokumentuose ar pastabose raštu esantys duomenys neleidžia teigti, kad, siekiant užtikrinti vietos policijos pareigūnų operatyvumą ir sklandžią veiklą, reikia išlaikyti tam tikrą jų amžiaus struktūrą ir dėl to į tarnybą priimti tik jaunesnius nei 30 metų asmenis.

               57

               Iš šių svarstymų matyti, kad Įstatyme 2/2007 įtvirtinus tokią amžiaus ribą buvo nustatytas neproporcingas reikalavimas.

               58

               Vadinasi, Direktyvos 2000/78 4 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje įtvirtintas maksimalus 30 metų amžius pretendentams į tarnybą vietos policijoje.

               59

               Antra, kalbant apie Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalį pažymėtina, kad šioje nuostatoje numatyta, jog skirtingas požiūris dėl amžiaus nėra diskriminacija, jei pagal nacionalinę teisę jį objektyviai ir tinkamai pateisina teisėtas tikslas, įskaitant teisėtos užimtumo politikos, darbo rinkos ir profesinio mokymo tikslus, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis. Tos pačios dalies antros pastraipos c punkte, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškiai nurodo savo klausime, numatyta, kad toks skirtingas požiūris gali apimti „maksimalaus įdarbinimo amžiaus nustatymą, paremtą su konkrečiomis pareigomis susijusiam mokymui keliamais reikalavimais arba su poreikiu nustatyti atitinkamą išdirbtą laikotarpį iki išėjimo į pensiją“.

               60

               Taigi reikia patikrinti, ar Įstatymo 2/2007 32 straipsnio b punkte nustatytą sąlygą dėl maksimalaus 30 metų amžiaus pretendentams į tarnybą vietos policijoje pateisina teisėtas tikslas, kaip numatyta Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalyje, ir ar priemonės, kuriomis siekiama šio tikslo, yra tinkamos ir būtinos.

               61

               Pagrindinėje byloje Įstatyme 2/2007 neminimas joks tikslas, kuriuo būtų siekiama jo 32 straipsnio b punktu.

               62

               Vis dėlto, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, iš Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies negalima daryti išvados, kad jei pagrindinėje byloje nagrinėjamame teisės akte tiksliai nenurodytas juo siekiamas tikslas, tai savaime reiškia, kad jis negali būti pateisinamas pagal šią nuostatą. Nesant tokio tikslaus nurodymo svarbu, kad kiti su atitinkamos priemonės bendru kontekstu susiję elementai leistų nustatyti ja siekiamą tikslą, kad būtų galima vykdyti teisminę kontrolę, norint išsiaiškinti, ar šis tikslas yra teisėtas ir ar jam įgyvendinti imtasi tinkamų ir būtinų priemonių (sprendimų Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, 56 ir 57 punktas ir Komisija / Vengrija, C‑286/12, EU:C:2012:687, 58 punktas).

               63

               Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad nors Ispanijos vyriausybė įvardijo amžiaus struktūros pusiausvyrą kaip nagrinėjamos priemonės tikslą, iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų nematyti, kad šia priemone siekiama skatinti naujų asmenų įdarbinimą. Todėl jos negalima laikyti padedančia įgyvendinti užimtumo politikos tikslus, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalį.

               64

               Vis dėlto, kiek tai susiję su galimu Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies taikymu pagrindinėje byloje, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, kuris vienintelis turi kompetenciją aiškinti taikomą nacionalinę teisę, argumentų matyti, kad Įstatyme 2/2007 numatyta sąlyga dėl amžiaus grindžiama su konkrečiomis pareigomis susijusiam mokymui keliamais reikalavimais ir poreikiu užtikrinti atitinkamą išdirbtą laikotarpį iki išėjimo į pensiją arba iki perėjimo prie kitos veiklos.

               65

               Kadangi nurodyti tikslai įtvirtinti Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies antros pastraipos c punkte, jie gali „objektyviai ir tinkamai“„pagal nacionalinę teisę“, kaip numatyta šio 6 straipsnio 1 dalyje, pateisinti skirtingą požiūrį dėl amžiaus.

               66

               Dar reikia patikrinti, ar priemonės, kurių buvo imtasi siekiant šio tikslo, yra „tinkamos ir būtinos“.

               67

               Šiuo klausimu pabrėžtina, kad valstybės narės turi didelę diskreciją pasirinkti priemones, kurios būtų tinkamos pasiekti jų tikslus socialinės politikos ir užimtumo srityse. Tačiau dėl šios diskrecijos nediskriminavimo dėl amžiaus principo įgyvendinimas neturi tapti beprasmis (sprendimų Age Concern England, C‑388/07, EU:C:2009:128, 51 punktas ir Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08, EU:C:2010:600, 33 punktas).

               68

               Kalbant, pirma, apie su vietos policijos pareigūno pareigomis susijusiam mokymui keliamus reikalavimus, pasakytina, kad iš Ayuntamiento patvirtinto skelbimo apie konkursą 7 punkto matyti, jog prieš pradėdami eiti tarnybą minėtą konkursą laimėję pretendentai turi lankyti „atrankinius mokymus“, kurių trukmę nustato regioninė vietos policijos mokykla arba Ayuntamiento.

               69

               Įstatymo 2/2007 36 straipsnyje, kuris yra vienintelė šio įstatymo nuostata dėl vietos policijos pareigūnų mokymo, tik nurodyta, kad Astūrijos Kunigaikštystės viešojo saugumo mokykla „užtikrina [vietos policijos pajėgų narių] mokymą <...>, kvalifikacijos kėlimą ir specializaciją“, tačiau nagrinėjamo mokymo pobūdis nepatikslintas.

               70

               Taigi jokie Teisingumo Teismui pateikti duomenys neleidžia daryti išvados, kad priėmimo į tarnybą amžiaus ribojimas yra tinkamas ir būtinas, atsižvelgiant į tikslą užtikrinti atitinkamų pareigūnų mokymą.

               71

               Antra, kalbant apie tikslą užtikrinti atitinkamą išdirbtą laikotarpį iki išėjimo į pensiją, pirmiausia pažymėtina, kad, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikta informacija, vietos policijos pareigūnų priverstinis išėjimas į pensiją numatytas sulaukus 65 metų amžiaus. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo perėjimą prie kitos veiklos sulaukus 58 metų, tai yra galimybė, suteikiama vietos policijos pareigūnams jų pačių prašymu ir ji neturi įtakos pensiniam amžiui.

               72

               Darytina išvada, kad nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kurioje įtvirtintas maksimalus 30 metų amžius pretendentams į tarnybą vietos policijoje, negalima laikyti būtina siekiant užtikrinti šiems pareigūnams atitinkamą išdirbtą laikotarpį iki išėjimo į pensiją, kaip numatyta Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies c punkte. Aplinkybė, kad „įprastas“ senatvės pensijos amžius pagal bendrą socialinės apsaugos sistemą yra 67 metai, šiuo atveju neturi reikšmės.

               73

               Todėl skirtingas požiūris, kuri lemia išplaukiantis iš Įstatymo 2/2007 32 straipsnio b punktas, negali būti pateisintas remiantis Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies c punktu.

               74

               Šiomis aplinkybėmis į pateiktą klausimą atsakytina: Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalies c punktas aiškintini taip, kad jais draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje įtvirtintas maksimalus 30 metų amžius pretendentams į tarnybą vietos policijoje.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               75

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                     2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 2 straipsnio 2 dalis, 4 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalies c punktas aiškintini taip, kad jais draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje įtvirtintas maksimalus 30 metų amžius pretendentams į tarnybą vietos policijoje.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: ispanų.