title: 2009 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Danske Slagterier prieš Bundesrepublik Deutschland.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija.#Lygiaverčio poveikio priemonės - Gyvūnų sveikata - Prekyba Bendrijos viduje - Šviežia mėsa - Veterinariniai patikrinimai - Valstybės narės deliktinė atsakomybė - Senaties terminas - Žalos nustatymas.#Byla C-445/06.

text:
      Byla C‑445/06
      Danske Slagterier
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      (Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Lygiaverčio poveikio priemonės – Gyvūnų sveikata – Prekyba Bendrijos viduje – Šviežia mėsa – Veterinariniai patikrinimai – Valstybės narės deliktinė atsakomybė – Senaties terminas – Žalos nustatymas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Žemės ūkis – Teisės aktų derinimas gyvūnų sveikatos srityje – Prekyba šviežia mėsa Bendrijos viduje – Veterinariniai patikrinimai
            – Direktyvos 64/433 ir 89/662 – Neteisingas perkėlimas ir taikymas – Valstybės narės pareiga atlyginti privatiems asmenims
            padarytą žalą
      (EB 28 straipsnis; Tarybos direktyva 64/433, iš dalies pakeista Direktyva 91/497, ir Tarybos direktyva 89/662)
      2.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems asmenims
            padarytą žalą
      3.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems asmenims
            padarytą žalą
      (EB 226 straipsnis)
      4.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pareigos perkelti direktyvą pažeidimas
            – Pareiga atlyginti privatiems asmenims padarytą žalą
      5.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems asmenims
            padarytą žalą
      (EB 226 ir 234 straipsniai)
      1.        Valstybės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą principas yra neatsiejamas nuo Sutarties
         sistemos. Nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jei įvykdytos trys sąlygos: pažeista Bendrijos teisės
         norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, šios normos pažeidimas yra pakankamai akivaizdus ir yra tiesioginis priežastinis
         ryšys tarp šio pažeidimo ir privačių asmenų patirtos žalos.

      Šiuo atžvilgiu dėl pirmosios sąlygos pažymėtina, kad EB 28 straipsnis turi tiesioginį poveikį, kuris suteikia privatiems asmenims
         teisę tiesiogiai juo remtis nacionaliniuose teismuose, o pažeidus šią nuostatą gali tekti atlyginti žalą.

      EB 28 straipsniu suteikta teisė patikslinama ir sukonkretinama Direktyvoje 64/433 dėl sveikatos reikalavimų, taikomų gaminant
         ir prekiaujant šviežia mėsa, iš dalies pakeistoje Direktyva 91/497, ir Direktyvoje 89/662 dėl veterinarinių patikrinimų, taikomų
         Bendrijos vidaus prekyboje, siekiant sukurti vidaus rinką. Laisvas prekių judėjimas yra vienas iš šių direktyvų tikslų, kuriais,
         pašalinant tarp valstybių narių egzistuojančius reikalavimų, susijusių su šviežia mėsa, skirtumus, siekiama skatinti prekybą
         Bendrijos viduje. Konkrečiai kalbant, draudimas valstybėms narėms kliudyti importuoti šviežią mėsą, išskyrus jei produktas
         neatitinka Bendrijos direktyvose numatytų sąlygų arba jei yra labai ypatingų aplinkybių, pavyzdžiui, epidemijos, privatiems
         asmenims suteikia teisę prekiauti Bendrijos reikalavimus atitinkančia šviežia mėsa kitoje valstybėje narėje.

      Iš to matyti, kad privatūs asmenys, nukentėję nuo neteisingo Direktyvų 64/433 ir 89/662 perkėlimo ir taikymo, gali remtis
         laisvo prekių judėjimo teise siekdami valstybės atsakomybės dėl Bendrijos teisės pažeidimo pripažinimo.

      (žr. 19, 20, 22–24, 26 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Nesant Bendrijos teisės aktų, nustatyti kompetentingus teismus ir išsamią teisės pareikšti ieškinį teisme procedūrą, skirtą
         užtikrinti, kad būtų visiškai saugomos Bendrijos teisės asmenims suteiktos teisės, turi kiekvienos valstybės narės teisės
         sistema. Taigi atlyginti Bendrijos teisės pažeidimu padarytą žalą valstybė turi būtent pagal nacionalinės teisės nuostatas
         dėl atsakomybės, tačiau nacionalinės teisės aktuose įtvirtintos žalos atlyginimo sąlygos, be kita ko, nustatytas senaties
         terminas, turi atitikti lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus.

      Dėl pastarojo principo pažymėtina, jog tai, kad teisinio saugumo sumetimais nustatomi protingi naikinamieji terminai ieškiniui
         pareikšti, atitinka Bendrijos teisę. Dėl tokių naikinamųjų terminų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netampa
         praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas. Todėl nacionalinėje teisėje numatytas trejų metų senaties terminas atrodo
         pagrįstas.

      Tačiau siekiant, jog senaties terminas atliktų savo, kaip teisinio saugumo garanto, funkciją, jis turi būti nustatytas iš
         anksto. Situacija, kuri teisiniu požiūriu yra labai neaiški, gali pažeisti veiksmingumo principą, nes atlyginti žalą, kurią
         privatūs asmenys tariamai patyrė dėl valstybės narės padarytų Bendrijos teisės pažeidimų, praktiškai gali tapti pernelyg sunku,
         jei tas asmuo negali pakankamai užtikrintai nustatyti taikytino senaties termino. Atsižvelgiant į veiksmingumo principą, remdamasis
         visa teisine ir faktine situacija, buvusia pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo metu, patikrinti, ar teisės subjektui
         buvo pakankamai aišku tai, kad nacionaliniu teisės aktu numatytas senaties terminas pagal analogiją taikomas ieškiniams dėl
         žalos, atsiradusios atitinkamai valstybei narei pažeidus Bendrijos teisę, atlyginimo, turi nacionalinis teismas.

      Dėl šio senaties termino taikymo pagal analogiją atitikties lygiavertiškumo principui nacionalinis teismas taip pat turi patikrinti,
         ar šitaip taikant žalos, kurią patyrė privatus asmuo dėl šios valstybės narės Bendrijos teisės pažeidimo, atlyginimo sąlygos
         nebuvo mažiau palankios nei sąlygos, taikomos panašiai nacionalinio pobūdžio žalai atlyginti.

      (žr. 31–35 punktus)
      3.        Bendrijos teisė nereikalauja, kad, Europos Bendrijų Komisijai pradėjus procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį,
         nacionalinės teisės aktuose numatytas teisės į žalos atlyginimą, remiantis valstybės atsakomybe už Bendrijos teisės pažeidimą
         ,senaties terminas būtų nutrauktas ar sustabdytas vykstant šiai procedūrai.

      Tad aplinkybė, kad ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimas nenutraukia ar nesustabdo senaties termino, nereiškia,
         jog teisės subjektui tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pasinaudoti jam Bendrijos teisės suteikiamomis teisėmis, atsižvelgiant
         į tai, kad privatus asmuo gali pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo pagal atitinkamą nacionalinėje teisėje numatytą tvarką,
         nelaukdamas, kol bus priimtas sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad valstybė narė pažeidė Bendrijos teisę.

      Be to, atsižvelgiant į procedūros pagal EB 226 straipsnį specifiką, palyginti su nacionalinėmis proceso normomis, reikia konstatuoti,
         kad lygiavertiškumo principo laikomasi nacionalinės teisės aktais, kuriuose nenumatomas teisės į žalos atlyginimą dėl valstybės
         atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą senaties termino nutraukimas ar sustabdymas Komisijai pradėjus tokią procedūrą.

      (žr. 39, 42, 45–46 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      4.        Bendrijos teisė nedraudžia, kad ieškinio dėl valstybės atsakomybės, grindžiamos neteisingu direktyvos perkėlimu, senaties
         terminas prasidėtų tada, kai atsiranda pirmosios šio neteisingo perkėlimo žalingos pasekmės ir galima numatyti vėlesnes žalingas
         pasekmes, net jei tai atsitinka anksčiau nei teisingai perkeliama direktyva.

      Iš tiesų, dėl aplinkybės, kad nacionalinėje teisėje numatytas senaties terminas prasideda nuo šios datos, naudotis Bendrijos
         teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanoma arba pernelyg sunku.

      (žr. 49, 56 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
      5.        Bendrijos teisė nedraudžia taikyti tokią nacionalinę nuostatą, kurioje numatyta, kad privatus asmuo neturi teisės į žalos
         atlyginimą, jei jis tyčia ar dėl nerūpestingumo nepasinaudojo teisinės gynybos priemonėmis, kad užkirstų kelią žalai atsirasti,
         su sąlyga, kad iš žalą patyrusio asmens pagrįstai gali būti reikalaujama pasinaudoti šia teisinės gynybos priemone, o tai
         įvertinti, atsižvelgdamas į visas aplinkybes pagrindinėje byloje, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      Tikimybė, kad nacionalinis teismas pagal EB 234 straipsnį pateiks prašymą priimti prejudicinį sprendimą ar kad Teisingumo
         Teisme pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, savaime negali būti pakankama priežastis daryti išvadą, jog nėra
         pagrįsta pasinaudoti teisinės gynybos priemone.

      Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio nacionalinio teismo gautas išaiškinimas leidžia jam lengviau taikyti
         Bendrijos teisę, todėl aplinkybė, kad buvo pasinaudota šia bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų
         priemone, visiškai nereiškia, jog asmeniui tampa pernelyg sunku pasinaudoti jam Bendrijos teisėje įtvirtintomis teisėmis.
         Todėl nėra pagrįsta nesinaudoti teisinės gynybos priemone vien todėl, kad tikėtina, jog ja pasinaudojus bus pateiktas prašymas
         priimti prejudicinį sprendimą.

      Antra, procedūra pagal EB 226 straipsnį visiškai nesusijusi su nacionalinėmis procedūromis ir jų nepakeičia. Ieškinys dėl
         įsipareigojimų neįvykdymo yra bendrajam interesui priklausantis objektyvus teisėtumo patikrinimas. Nors tokio ieškinio rezultatas
         gali būti naudingas teisės subjektui, vis tiek yra pagrįsta, kad pastarasis užkirstų kelią žalai atsirasti pasinaudodamas
         visomis prieinamomis priemonėmis, t. y. išnaudotų prieinamus teisinės gynybos būdus.

      (žr. 65, 67, 69 punktus ir rezoliucinės dalies 4 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. kovo 24 d.(*)

      „Lygiaverčio poveikio priemonės – Gyvūnų sveikata – Prekyba Bendrijos viduje – Šviežia mėsa – Veterinariniai patikrinimai – Valstybės narės deliktinė atsakomybė – Senaties terminas – Žalos nustatymas“
      Byloje C‑445/06
      dėl Bundesgerichtshof (Vokietija) 2006 m. spalio 12 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. lapkričio 6 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Danske Slagterier
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič ir
         A. Ó. Caoimh, teisėjai G. Arestis, A. Borg Barthet (pranešėjas), J. Malenovský, J. Klučka, U. Lõhmus ir E. Levits,

      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. gegužės 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Danske Slagterier, atstovaujamos advokato R. Karpenstein,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke, padedamų advokato L. Giesberts,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos T. Boček,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos V. Kontolaimos, S. Charitaki ir S. Papaioannou,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir A.‑L. During,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato W. Ferrante,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos E. Ośniecka‑Tamecka ir P. Kucharski,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos baristerės S. Lee,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos F. Erlbacher ir H. Krämer,
      susipažinęs su 2008 m. rugsėjo 4 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1964 m. birželio 26 d. Tarybos direktyvos 64/433/EEB dėl sveikatos reikalavimų,
         taikomų gaminant ir prekiaujant šviežia mėsa (OL L 121, p. 2012), iš dalies pakeistos 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyva
         91/497/EEB (OL L 268, p. 69; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 12 t., p. 72, toliau – Direktyva 64/433), 5 straipsnio
         1 dalies o punkto ir 6 straipsnio 1 dalies b punkto iii papunkčio, 1989 m. gruodžio 11 d. Tarybos direktyvos 89/662/EEB dėl
         veterinarinių patikrinimų, taikomų Bendrijos vidaus prekyboje, siekiant sukurti vidaus rinką, 5 straipsnio 1 dalies, 7 ir
         8 straipsnių (OL L 395, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 9 t., p. 214) bei EB 28 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas ginče tarp Danske Slagterier ir Vokietijos Federacinės Respublikos dėl žalos atlyginimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 64/433 5 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės turi užtikrinti, kad oficialiai paskirtas veterinarijos gydytojas patvirtintų netinkama maistui:
      <...>
      o)      mėsą, skleidžiančią stiprų kvapą dėl lyties ypatumų.“
      4        Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad:
      <...>
      b)      mėsa šių gyvūnų:
               <...>
      iii)      nepažeidžiant 5 straipsnio 1 dalies o punkte numatytų atvejų, nekastruotų kiaulių patinų, kurių skerdenos svoris neviršija
         80 kilogramų, išskyrus tuos atvejus, kai įmonė, taikydama 16 straipsnyje nustatyta tvarka pripažintą metodą arba, jei tokio
         metodo nėra, suinteresuotos kompetentingos įstaigos pripažintą metodą, gali garantuoti, kad gali būti nustatyti skerdenos
         gabalai, skleidžiantys aštrų kuilių kvapą,

      būtų pažymėta specialia žyma, numatyta (1984 m. liepos 3 d. Komisijos) Sprendimu 84/371/EEB (nustatančiu Tarybos direktyvos
         64/433/EEB (OL L 196, p. 46) 5 straipsnio a punkte nurodyto ypatingo šviežios mėsos ženklinimo ypatybes) ir apdorota vienu
         iš (1976 m. gruodžio 21 d. Tarybos) (d)irektyvoje 77/99/EEB (dėl sveikatos problemų, turinčių įtakos Bendrijos vidaus prekybai
         mėsos produktais (OL L 26, p. 85, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 3 t., p. 82) numatytų būdų;

      <...>
      g)      ankstesniuose punktuose numatytas apdorojimas atliekamas ūkyje, kuriame gyvūnai auginti, arba kurioje nors kitoje oficialiai
         paskirto veterinarijos gydytojo paskirtoje įmonėje;

      <...>“
      5        Direktyvos 64/433 nuostatos turėjo būti perkeltos į nacionalinę teisę iki 1993 m. sausio 1 dienos.

      6        Direktyvos 89/662 5 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Paskirties valstybės narės įgyvendina šias priemones:
      a)      prekių paskirties vietose kompetentinga institucija gali atlikti produktų nediskriminacinius veterinarinius patikrinimus vietoje,
         siekdama įsitikinti, kad laikomasi reikalavimų, nurodytų 3 straipsnyje; tuo pačiu metu ji gali paimti produktų mėginius.

      Be to, jei tranzito valstybės narės ar paskirties valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos turi informacijos,
         kuri leidžia įtarti esant pažeidimų, tikrinimus galima atlikti ir vežant prekes jos teritorija, įskaitant ir transporto priemonės
         atitikimo tikrinimus;

      <...>“
      7        Šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtina:

      „Jei valstybės narės kompetentingos institucijos, atlikdamos patikrinimą siuntos vežimo metu arba siuntos pristatymo vietoje,
         nustato:

      <...>
      b)      kad prekės neatitinka sąlygų, numatytų Bendrijos direktyvose, arba kai nėra priimti sprendimai dėl Bendrijos standartų nurodytų
         direktyvose, nacionaliniuose standartuose, tai valstybės narės kompetentingos institucijos gali leisti (siuntėjui) arba jo
         atstovui, jei sveikatos ir gyvūnų sveikatos reikalavimai leidžia, pasirinkti:

      –        sunaikinti prekes arba
      –        panaudoti prekes kitiems tikslams, tarp jų ir sugrąžinti jas su leidimu, kurį išdavė kilmės įmonės šalies kompetentinga institucija.

      <...>“
      8        Galiausiai pagal šios direktyvos 8 straipsnį:

      „1.      7 straipsnyje minimais atvejais paskirties valstybės narės kompetentinga institucija nedelsiant susisiekia su išsiuntimo valstybės
         narės kompetentinga institucija. Pastaroji imasi visų būtinų priemonių bei praneša pirmosios valstybės narės kompetentingai
         institucijai apie atliktų patikrinimų pobūdį, priimamus sprendimus ir sprendimų priėmimo motyvus.

      <...>
      2.      <...>
      Paskirties valstybės narės kompetentinga institucija praneša išsiuntimo valstybės narės kompetentingai institucijai, siuntėjui
         ar jo atstovui priimtus sprendimus bei tokių sprendimų priėmimo motyvus.

      Siuntėjui ar jo atstovui pareikalavus, minėti sprendimai bei tokių sprendimų motyvai siunčiami jam raštu kartu su išsamia
         informaciją apie teises tuos sprendimus apskųsti, kuriomis jis gali pasinaudoti pagal paskirties valstybėje narėje galiojančius
         įstatymus, bei nurodant taikomą tvarką ir galiojimo laikotarpius.

      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      9        Pagal Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – CK) iki 2001 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos
         839 straipsnį:

      „1.      Jei tarnautojas tyčia arba dėl nerūpestingumo neįvykdo savo tarnybinių pareigų trečiojo asmens atžvilgiu, jis turi atlyginti
         trečiajam asmeniui dėl to atsiradusią žalą. Jei tarnautoją galima apkaltinti tik nerūpestingumu, jis atlygina žalą tik tuo
         atveju, jei ši žala ją patyrusiam asmeniui negali būti atlyginta kitaip.

      2.      Jei tarnautojas, nagrinėdamas bylą, neįvykdo savo tarnybinių pareigų, jis turi atlyginti atsiradusią žalą tik tuo atveju,
         jei tai yra baudžiamasis nusižengimas. Ši nuostata netaikoma, jei tarnautojas neteisėtai atsisako vykdyti savo pareigas ar
         vėluoja jas vykdyti.

      3.      Pareiga atlyginti žalą neatsiranda, jei nukentėjusysis tyčia ar dėl nerūpestingumo nepasinaudojo teisinės gynybos priemonėmis,
         kad užkirstų kelią žalai atsirasti.“

      10      CK 852 straipsnyje numatyta:

      „1.      Teisės į žalos atlyginimą dėl neteisėtų veiksmų senaties terminas sueina po trejų metų nuo to momento, kai nukentėjusysis
         sužinojo apie žalą ir ją padengti privalantį asmenį, ir neatsižvelgiant į šį sužinojimą – praėjus trisdešimt metų nuo veiksmų
         atlikimo.

      2.      Jei tarp asmens, turinčio atlyginti žalą, ir asmens, turinčio teisę į žalos atlyginimą, vyksta derybos dėl žalos atlyginimo
         dydžio, senaties terminas sustabdomas, kol viena iš šalių atsisako tęsti derybas.

      3.      Jei atsakingas asmuo iš neteisėtų veiksmų nukentėjusiojo asmens sąskaita turėjo naudos, jis turi viską grąžinti pagal nuostatas
         dėl nepagrįstai įgyto turto grąžinimo, paremto nepagrįstu praturtėjimu, net suėjus teisės į žalos atlyginimą senaties terminui.“

       Pagrindinė

       byla ir prejudiciniai klausimai
      11      Danijos skerdyklų ir kiaulių augintojų asociacija Danske Slagterier, remdamasi narių jai suteikta teise, reikalauja Vokietijos Federacinės Respublikos atlyginti žalą, atsiradusią dėl Bendrijos
         teisės pažeidimo. Ji kaltina atsakovę pažeidus Bendrijos teisę, nes nuo 1993 m. iki 1999 m. ši buvo nustačiusi draudimą importuoti
         nekastruotų kiaulių patinų mėsą. Jos teigimu, dėl šio draudimo kiaulių augintojai ir skerdyklos per atitinkamą laikotarpį
         patyrė mažiausia 280 mln. DM žalą.

      12      Dešimtojo dešimtmečio pradžioje Danijoje imta vykdyti projektą „Male-Pig-Projekt“, kurio tikslas – auginti nekastruotus kiaulių
         patinus. Tačiau tokio ekonomine požiūriu naudingo auginimo rizika yra ta, kad kaitinama mėsa gali skleisti stiprų kvapą dėl
         lyties ypatumų. Danijos tyrėjų nuomone, šis kvapo intensyvumas gali būti nustatomas matuojant skatolo kiekį skerdžiant. Todėl
         Danijoje visose skerdimo linijose buvo įdiegta skatolo matavimo įranga tam, kad būtų galima nustatyti ir išrūšiuoti aptariamą
         kvapą skleidžiančią mėsą. Tačiau tuo metu Vokietijos Federacinė Respublika manė, kad šis kvapo intensyvumas priklauso nuo
         hormono androstenono, kurio gamybos galima išvengti ankstesniu  etapu kastruojant, o skatolo kiekis, vertinant atskirai, nėra
         patikimas metodas nustatyti kvapą dėl lyties ypatumų.

      13      1993 m. sausio mėn. Vokietijos Federacinė Respublika informavo aukščiausias valstybių narių veterinarijos tarnybas apie tai,
         kad Direktyvos 64/433 6 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta tvarka į nacionalinę teisę buvo perkelta taip, jog, neatsižvelgiant
         į svorį, nustatomas 0,5 µg/g androstenono kiekis. Jį viršijus mėsa skleidžia stiprų kvapą dėl lyties ypatumų ir nėra tinkama
         žmonių maistui. Ji pabrėžė, kad patobulintas profesoriaus Claus imunofermentinis metodas yra vienintelis specialus metodas,
         leidžiantis nustatyti androstenoną, ir jei nekastruotų kiaulių patinų mėsoje esantis kiekis viršija pagal šį metodą nustatytą
         kiekį, tai ši mėsa negali būti įvežama į Vokietiją kaip šviežia mėsa.

      14      Kompetentingos Vokietijos institucijos patikrino daug kiaulienos siuntų iš Danijos ir, kadangi mėsa viršijo androstenono ribinę
         normą, jas buvo atsisakyta leisti įvežti. Be to, kiaulių augintojai ir skerdyklos, kurie buvo beveik sustabdę kastruotų kiaulių
         patinų auginimą, turėjo vėl pradėti jas auginti, kad nekiltų pavojus eksportui į Vokietiją. Danske Slagterier teigė, kad jei eksportuota kiauliena būtų pagaminta, kaip numatyta Male-Pig-Projekt, iš nekastruotų kiaulių patinų, būtų sutaupyta mažiausia 280 mln. DM sąnaudų.

      15      Bonos Landgericht, 1999 m. gruodžio 16 d. gavęs Danske Slagterier ieškinį dėl žalos atlyginimo, pareikštą Vokietijos Federacinei Respublikai, nusprendė, kad šis ieškinys buvo pagrįstas laikotarpio
         nuo 1996 m. gruodžio 7 d. atžvilgiu, o jo dalį, kur reikalaujama atlyginti žalą, atsiradusią iki šios datos, reikia atmesti
         dėl suėjusio senaties termino. Kelno Oberlandesgericht, į kurį kreiptasi kaip į apeliacinę instanciją, pripažino visą apeliacinį skundą dėl esmės pagrįstu. Kasaciniu skundu, pateiktu
         Bundesgerichtshof, Vokietijos Federacinė Respublika prašo atmesti visus reikalavimus.

      16      Be to, 1998 m. lapkričio 12 d. Sprendimu Komisija prieš Vokietiją (C‑102/96, Rink. p. I‑6871) Teisingumo Teismas konstatavo, kad, pirma, nustačiusi nekastruotų kiaulių patinų žymėjimą ir
         terminį apdorojimą, jei mėsoje, neatsižvelgiant į gyvulio svorį, patobulintu profesoriaus Claus imunofermentiniu metodu nustatomas
         didesnis kaip 0,5 µg/g androstenono kiekis ir, antra, laikydama, kad viršijus 0,5 µg/g ribinę normą mėsa skleidžia stiprų
         kvapą dėl lyties ypatumų ir todėl nėra tinkama žmonių maistui, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal
         Direktyvos 64/433 5 straipsnio 1 dalies o punktą ir 6 straipsnio 1 dalies b punktą bei pagal Direktyvos 89/662 5 straipsnio
         1 dalį, 7 ir 8 straipsnius.

      17      Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar dėl kartu skaitomų <....> Direktyvos (64/433) <...> 5 straipsnio 1 dalies o punkto ir 6 straipsnio 1 dalies b punkto iii papunkčio
         bei <...> Direktyvos 89/662 <...> 5 straipsnio 1 dalies, 7  ir 8 straipsnių nuostatų kiaulienos gamintojai ir pardavėjai atsiduria
         tokioje teisinėje padėtyje, kai, neteisingai perkėlus ar taikant šias nuostatas, jie gali įgyvendinti teisę į žalos atlyginimą
         dėl valstybės atsakomybės pagal Bendrijos teisę?

      2.      Ar – neatsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą – Bendrijos teisę pažeidžiančio teisės aktų perkėlimo ir taikymo atveju
         kiaulienos gamintojai ir pardavėjai, siekdami pagrįsti teisę į žalos atlyginimą dėl valstybės atsakomybės pagal Bendrijos
         teisę, gali remtis EB sutarties 30 straipsnio (dabar – EB 28 straipsnis) pažeidimu?

      3.      Ar Bendrijos teisė reikalauja, kad pareiškus ieškinį dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį Bendrijos
         teisėje numatytos teisės į žalos atlyginimą dėl valstybės atsakomybės senaties terminas būtų nutrauktas ar bent jau sustabdytas
         iki šios procedūros pabaigos, jei nėra veiksmingų nacionalinių teisinės gynybos priemonių, galinčių priversti valstybę narę
         perkelti direktyvą?

      4.      Ar Bendrijos teisėje numatytos teisės į žalos atlyginimą dėl valstybės atsakomybės, pagrįstos neteisingu direktyvos perkėlimu
         ir su tuo susijusiu (faktiniu) importo draudimu, senaties terminas, neatsižvelgiant į taikomą nacionalinę teisę, pradedamas
         skaičiuoti tik visiškai perkėlus teisės aktą, ar vis dėlto šis senaties terminas, kaip numatyta nacionalinėje teisėje, gali
         būti skaičiuojamas nuo tada, kai atsiranda pirmosios žalos pasekmės ir vėlesnės žalos pasekmės gali būti numatytos? Jei visiškas
         teisės akto perkėlimas turi įtakos senaties termino pradžiai, ar tai galioja visais atvejais, ar tik tada, kai direktyva privačiam
         asmeniui suteikia tam tiktą teisę?

      5.      Ar atsižvelgiant į tai, kad, kalbant apie teisę į žalos atlyginimą dėl valstybės atsakomybės pagal Bendrijos teisę, valstybės
         narės negali numatyti nepalankesnių žalos atlyginimo teisinių sąlygų nei analogiškų ieškinių, susijusių tik su nacionaline
         teise, atveju, taip pat sąlygų, dėl kurių praktiškai būtų neįmanoma ar pernelyg sunku gauti žalos atlyginimą, ar apskritai
         galima pateikti prieštaravimus dėl nacionalinės teisės akto, pagal kurį pareiga atlyginti žalą neatsiranda, jei nukentėjusysis
         tyčia ar dėl nerūpestingumo nepasinaudojo teisinės gynybos priemonėmis, kad užkirstų kelią žalai atsirasti? Ar taip pat galima
         pateikti prieštaravimus dėl šios „pirminės teisės apsaugos viršenybės“, jei ji taikoma tik tada, kai suinteresuotajam asmeniui
         pakankamai prieinama? Ar norint konstatuoti, kad Bendrijos teisės prasme reikalauti laikytis pirminės teisės apsaugos viršenybės
         nėra pagrįsta, pakanka, kad nurodytus Bendrijos teisės klausimus nagrinėjantis nacionalinis teismas veikiausiai nebūtų galėjęs
         į juos atsakyti ir turėtų kreiptis į <...> Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą arba kad Teisingumo
         Teisme jau pradėta procedūra dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      18      Pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, ar Direktyvos 64/443 5 straipsnio 1 dalies o punkto ir 6 straipsnio 1 dalies b punkto iii papunkčio nuostatos kartu
         su Direktyvos 89/662 5 straipsnio 1 dalies, 7 ir 8 straipsnių nuostatomis sukuria tokią kiaulienos gamintojų ir pardavėjų
         teisinę padėtį, kuri, neteisingai perkėlus ar taikant šias direktyvas, gali lemti teisės atlyginti žalą atsiradimą dėl valstybės
         atsakomybės pažeidus Bendrijos teisę, ir ar tokiomis aplinkybėmis jie gali, siekdami pagrįsti dėl šios valstybės atsakomybės
         atsiradusią teisę į žalos atlyginimą, remtis EB 28 straipsnio pažeidimu.

      19      Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką valstybės atsakomybės už privatiems asmenims
         padarytą žalą pažeidus Bendrijos teisę principas yra būdingas EB sutarties sistemai (1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt., C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357, 35 punktas; 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 31 punktas; 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimo Hedley Lomas, C‑5/94, Rink. p. I‑2553, 24 punktas; taip pat 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo Dillenkofer ir kt., C‑178/94, C‑179/94 ir C‑188/94 ‑ C‑190/94, Rink. p. I‑4845, 20 punktas).

      20      Teisingumo Teismas nusprendė, kad nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jei įvykdytos trys sąlygos: pažeista
         teisės norma siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, jos pažeidimas yra pakankamai akivaizdus, yra tiesioginis priežastinis
         ryšys tarp valstybei tenkančios pareigos nesilaikymo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos (žr. minėto sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame 51 punktą; minėto sprendimo Hedley Lomas 25 punktą; taip pat minėto sprendimo Dillenkofer ir kt. 21 punktą).

      21      Dėl pirmosios sąlygos Teisingumo Teismas turėjo progą išnagrinėti valstybių narių atsakomybę dėl Bendrijos teisės pažeidimo
         neperkėlus direktyvų nuostatų, susijusių su vidaus rinkos įgyvendinimu (žr. be kita ko minėtus sprendimus Francovich ir kt. bei Dillenkofer ir kt.). Tačiau, skirtingai nei dviejose bylose, kuriose priimti minėti sprendimai, kur tik antrinė teisė sukūrė teisinę situaciją,
         suteikiančią teises privatiems asmenims, pagrindinėje byloje nagrinėjamas atvejis, kur viena iš šalių, t. y. Danske Slagterier, tvirtina, kad EB 28 straipsnis jai jau suteikė teises, kuriomis ji remiasi.

      22      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog EB 28 straipsnis tiesiogiai taikomas tiek,
         kiek jis suteikia privatiems asmenims teisių, kuriomis jie tiesiogiai gali remtis nacionaliniuose teismuose, o pažeidus šią
         nuostatą galima reikalauti žalos atlyginimo (minėto sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame 23 punktas).

      23      Danske Slagterier taip pat remiasi Direktyvų 64/433 ir 89/662 nuostatomis. Kaip matyti iš Direktyvos 89/662 pavadinimo ir pirmos konstatuojamosios
         dalies, ji buvo priimta siekiant sukurti vidaus rinką; tuo pačiu tikslu buvo priimta ir Direktyva 91/497, iš dalies keičianti
         Direktyvą 64/433, kaip tai pabrėžta jos trečioje konstatuojamojoje dalyje. Laisvas prekių judėjimas yra vienas iš šių direktyvų
         tikslų, kuris, siekiant tarp valstybių narių suderinti svarbiausius reikalavimus, susijusius su šviežia mėsa, numato skatinti
         prekybą Bendrijos viduje. Taip EB 28 straipsniu suteikta teisė šiose direktyvose apibrėžiama tiksliau ir išsamiau.

      24      Kalbant apie Direktyvų 64/433 ir 89/662 turinį, reikia priminti, kad jos, be kita ko, reglamentuoja vienoje valstybėje narėje
         pagamintos ir į kitą valstybę narę išgabentos šviežios mėsos sveikatos patikrinimus ir sertifikatų išdavimą. Kaip matyti būtent
         iš Direktyvos 89/662 7 straipsnio 1 dalies b punkto, valstybės narės gali neleisti importuoti šviežios mėsos, jei produktai
         neatitinka sąlygų, numatytų Bendrijos direktyvose, arba esant labai ypatingoms aplinkybėms, pavyzdžiui, epidemijoms. Valstybėms
         narėms nustatytas draudimas kliudyti importuoti, privatiems asmenims suteikia teisę prekiauti Bendrijos reikalavimus atitinkančia
         šviežia mėsa kitoje valstybėje narėje.

      25      Iš Direktyvų 64/433 ir 89/662 nuostatų išplaukia, kad priemonės, skirtos nustatyti nekastruotų kiaulių patinų stiprų kvapą
         dėl lyties ypatumų, turi būti suderintos Bendrijos lygmeniu (minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 29 punktas). Šis suderinimas draudžia valstybėms narėms išsamiai suderintoje srityje pateisinti laisvo prekių judėjimo kliūtis
         dėl kitų priežasčių nei numatytosios Direktyvose 64/433 ir 89/662.

      26      Todėl į du pirmuosius klausimus reikia atsakyti taip, kad privatūs asmenys, nukentėję neteisingai perkėlus ar taikant Direktyvas
         64/433 ir 89/662, gali remtis teise į laisvą prekių judėjimą, siekdami, kad būtų pripažinta valstybės atsakomybė už Bendrijos
         teisės pažeidimą.

       Dėl trečiojo klausimo
      27      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė reikalauja,
         Europos Bendrijų Komisijai pagal EB 226 straipsnį pradėjus procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kad teisės į žalos atlyginimą
         dėl valstybės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą senaties terminas, numatytas nacionalinės teisės aktuose, būtų nutrauktas
         ar bent jau sustabdytas vykstant šiai procedūrai, nes nėra veiksmingų nacionalinių teisinės gynybos priemonių, galinčių priversti
         valstybę narę perkelti direktyvą.

      28      Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių chronologija leidžia paaiškinti šį klausimą. Iš tiesų iš prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo sprendimo išplaukia, kad procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš Vokietijos Federacinę Respubliką,
         kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Komisija prieš Vokietiją, buvo pradėta 1996 m. kovo 27 dieną. Pirmąsias žalingas pasekmes nukentėję asmenys patyrė 1993 metais, bet tik 1999 m. gruodžio
         mėn. jie pareiškė ieškinį dėl valstybės atsakomybės. Jei, kaip mano prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         taikomas CK 852 straipsnio 1 dalyje numatytas trejų metų senaties terminas, tai jis turi būti pradėtas skaičiuoti nuo 1996 m.
         vidurio, t. y. datos, kada, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, nukentėję asmenys sužinojo apie
         žalą ir už ją atsakingo asmens tapatybę. Todėl gali būti, kad jau suėjo pagrindinės bylos ieškinio dėl valstybės atsakomybės
         senaties terminas. Tad norint priimti sprendimą pagrindinėje byloje svarbu žinoti, ar Komisijos pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo turėjo įtakos senaties terminui.

      29      Tačiau norint duoti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia pirmiausia išnagrinėti
         netiesiogiai jo iškeltą klausimą, t. y. ar Bendrijos teisė draudžia pagal analogiją taikyti CK 852 straipsnio 1 dalyje numatytą
         trejų metų senaties terminą pagrindinėje byloje.

      30      CK 852 straipsnio 1 dalies taikymo klausimu Danske Slagterier iš tiesų nurodė, kad teisinė situacija Vokietijoje, susijusi su nacionaline senaties taisykle, taikoma teisei į žalos atlyginimą
         dėl valstybės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą, nėra aiški, nes šis klausimas nebuvo jokios teisinės priemonės ar
         aukščiausiojo teismo sprendimo objektas; doktrina pateikia skirtingas nuomones šiuo klausimu, todėl egzistuoja keletas teisinių
         pagrindų. Pirmą kartą ir pagal analogiją taikant CK 852 straipsnyje numatytą terminą ieškiniams dėl valstybės atsakomybės
         už Bendrijos teisės pažeidimą gali būti pažeisti teisinio saugumo ir teisinio aiškumo principai, taip pat veiksmingumo ir
         lygiavertiškumo principai.

      31      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nesant Bendrijos teisės aktų, kiekvienos valstybės
         narės teisės sistemoje turi būti nustatyti kompetentingi teismai ir išami teisės pareikšti ieškinį teisme procedūra, skirta
         užtikrinti, kad būtų visiškai saugomos Bendrijos teisės asmenims suteiktos teisės. Pagal nacionalinės teisės nuostatas dėl
         atsakomybės valstybė turi atlyginti žalą atsižvelgiant į tai, kad sąlygos, be kita ko, nacionalinės teisės aktuose nustatytas
         terminas žalai atlyginti, neturi būti mažiau palankios nei tos, kurios taikomos panašiems nacionalinio pobūdžio reikalavimams
         (lygiavertiškumo principas), ir negalima numatyti tokių sąlygų, dėl kurių praktiškai neįmanoma ar pernelyg sunku gauti žalos
         atlyginimą (veiksmingumo principas) (žr., be kita ko, minėto sprendimo Francovich ir kt. 42 ir 43 punktus; taip pat 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo Palmisani, C‑261/95, Rink. p. I‑4025, 27 punktą).

      32      Dėl pastarojo principo Teisingumo Teismas yra pripažinęs, jog tai, kad teisinio saugumo, kuris apsaugo tiek mokesčių mokėtoją,
         tiek administratorių, sumetimais nustatomi protingi naikinamieji terminai ieškiniui pareikšti, atitinka Bendrijos teisę (žr.
         1998 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Akrile, C‑228/96, Rink. p. I‑7141, 19 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Iš tiesų dėl tokių naikinamųjų terminų naudojimasis Bendrijos
         teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (žr., be kita ko, minėto sprendimo Akrile 19 punktą; taip pat 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Marks & Spencer, C-62/00, Rink. p. I‑6325, 35 punktą).

      33      Iš minėto sprendimo Marks & Spencer 39 punkto taip pat išplaukia, kad siekiant, jog senaties terminas atliktų savo, kaip teisinio saugumo garanto, funkciją, jis
         turi būti nustatytas iš anksto. Tačiau situacija, kuri teisiniu požiūriu yra labai neaiški, gali pažeisti veiksmingumo principą,
         nes atlyginti žalą, kurią privatus asmuo patyrė dėl tariamo valstybės narės Bendrijos teisės pažeidimo, praktiškai gali tapti
         pernelyg sunku, jei tas asmuo negali būti pakankamai tikras dėl senaties termino taikymo.

      34      Nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visą teisinę ir faktinę situaciją, buvusią pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo
         metu, turi veiksmingumo principo požiūriu patikrinti, ar tikėtina, jog asmuo galėjo numatyti, kad CK 852 straipsnyje nustatytas
         terminas pagal analogiją taikomas ieškiniams dėl žalos, atsiradusios atitinkamai valstybei narei pažeidus Bendrijos teisę,
         atlyginimo.

      35      Be to, dėl šio termino taikymo pagal analogiją atitikties lygiavertiškumo principui nacionalinis teismas taip pat turi patikrinti,
         ar šitaip taikant žalos, kurią patyrė privatus asmuo dėl šios valstybės narės Bendrijos teisės pažeidimo, atlyginimo sąlygos
         nebuvo mažiau palankios nei sąlygos, taikomos panašiai nacionalinio pobūdžio žalai atlyginti.

      36      Kalbant apie senaties termino nutraukimą ar sustabdymą pareiškus ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, iš minėtų svarstymų
         išplaukia, jog valstybės narės turi reglamentuoti šią procedūrą, kad būtų laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

      37      Šiuo klausimu teigtina, kad žalos atlyginimas neturi priklausyti nuo reikalavimo, jog Teisingumo Teismas iš anksto konstatuotų
         valstybės įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę neįvykdymą (žr. minėtų sprendimų Brasserie du pêcheur irFactortame 94–96 punktus ir Dillenkofer ir kt. 28 punktą).

      38      Iš tiesų įsipareigojimų neįvykdymo konstatavimas yra svarbi, bet nebūtina dalis norint patikrinti, ar įvykdyta sąlyga, pagal
         kurią Bendrijos teisės pažeidimas turi būti pakankamai akivaizdus. Be to, privačių asmenų teisės neturėtų priklausyti nuo
         to, ar Komisija manys esant tikslinga imtis veiksmų prieš valstybę narę pagal EB 226 straipsnį, nei nuo tikimybės, kad Teisingumo
         Teismas nuspręs, kad neįvykdyti įsipareigojimai (žr. minėto sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame 93 ir 95 punktus).

      39      Privatus asmuo gali pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo pagal tam nacionalinėje teisėje numatytą tvarką nelaukdamas, kol
         bus priimtas sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad valstybė narė pažeidė Bendrijos teisę. Todėl aplinkybė, kad ieškinio dėl
         įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimas nenutraukia ar nesustabdo senaties termino, nereiškia, jog asmeniui pasinaudoti teisėmis
         pagal Bendrijos teise tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga.

      40      Danske Slagterier taip pat nurodo, jog buvo pažeistas lygiavertiškumo principas, nes Vokietijos teisė numato senaties termino nutraukimą ar
         sustabdymą tuo pačiu metu pasinaudojus teisinės gynybos priemone pagal CK 839 straipsnį, ieškinį pagal EB 226 straipsnį prilyginant
         tokiai teisinės gynybos priemonei.

      41      Šiuo klausimu reikia priminti, kad norint nuspręsti dėl procedūros taisyklių lygiavertiškumo reikia objektyviai ir abstrakčiai
         patikrinti aptariamų taisyklių panašumą, atsižvelgiant į jų vietą visoje procedūroje, procedūros eigą ir taisyklių ypatybes
         (šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Preston ir kt., C‑78/98, Rink. p. I‑3201, 63 punktą).

      42      Vertinant, ar aptariamos taisyklės panašios, reikia atsižvelgti į procedūros pagal EB 226 straipsnį ypatybes.

      43      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Komisija, vykdydama EB 226 straipsniu jai suteiktą kompetenciją, neturi įrodyti savo suinteresuotumo
         pareikšti ieškinį (žr. 1974 m. balandžio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 167/73, Rink. p. 359, 15 punktą; taip pat 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I‑3609, 29 punktą). Iš tikrųjų Komisijos užduotis – savo iniciatyva ir bendrojo intereso tikslais
         prižiūrėti, kaip valstybės narės taiko Bendrijos teisę, ir prireikus siekti įsipareigojimų pagal šią teisę neįvykdymo pripažinimo,
         kad tas įsipareigojimų nevykdymas būtų nutrauktas (žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Prancūziją 15 punktą ir Komisija prieš Vokietiją 29 punktą).

      44      Taigi EB 226 straipsniu nesiekiama saugoti šios institucijos teisių. Tik ji vienintelė gali nuspręsti, ar verta pradėti procedūrą
         dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo ir atitinkamai dėl kokių veiksmų ar neveikimo ši procedūra turi būti pradedama (2005 m.
         birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑394/02, Rink. p. I‑4713, 16 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Šiuo klausimu Komisija turi diskreciją, todėl privatūs
         asmenys neturi teisės reikalauti, jog ši institucija užimtų tam tikrą poziciją (žr. 1989 m. vasario 14 d. Sprendimo Star Fruit prieš Komisiją, 247/87, Rink. p. 291, 11 punktą).

      45      Tad reikia konstatuoti, kad lygiavertiškumo principo laikomasi nacionalinės teisės aktuose, kuriuose nenumatomas teisės į
         žalos atlyginimą dėl valstybės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą senaties termino nutraukimas ar sustabdymas, jei
         Komisija pradeda procedūrą pagal EB 226 straipsnį.

      46      Atsižvelgiant į visus svarstymus, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, jog Komisijai pradėjus procedūrą dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį, Bendrijos teisė nereikalauja, kad teisės į žalos atlyginimą dėl valstybės atsakomybės už
         Bendrijos teisės pažeidimą senaties terminas, numatytas nacionalinės teisės aktuose, būtų nutrauktas ar sustabdytas vykstant
         šiai procedūrai.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      47      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar ieškinio dėl valstybės atsakomybės,
         grindžiamos neteisingu direktyvos perkėlimu, senaties terminas, neatsižvelgiant į taikomą nacionalinę teisę, pradedamas skaičiuoti
         tik visiškai perkėlus šią direktyvą, ar vis dėlto senaties terminas, kaip numatyta nacionalinėje teisėje, skaičiuojamas nuo
         tada, kai atsiranda pirmosios šio neteisingo perkėlimo žalos pasekmės ir vėlesnės žalos pasekmės gali būti numatytos. Jei
         visiškas teisės akto perkėlimas turi įtakos šio senaties termino pradžiai, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas klausia, ar tai galioja visais atvejais, ar tik tada, kai direktyva privačiam asmeniui suteikia teisę.

      48      Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 31 ir 32 punktų, nesant Bendrijos teisės aktų, valstybės
         narės turi nustatyti išsamią ieškinių pareiškimo teisme procedūrą, skirtą užtikrinti Bendrijos teisės asmenims suteiktų teisių
         išsaugojimą, įskaitant senaties taisykles, tačiau tai jos turi padaryti nepažeisdamos lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
         Be to, reikia priminti, kad protingų naikinamųjų terminų nustatymas nepažeidžia šių principų ir todėl naudotis Bendrijos teisėje
         nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanoma arba pernelyg sunku.

      49      Dėl aplinkybės, kad nacionalinėje teisėje numatytas senaties terminas prasideda nuo tada, kai atsiranda pirmosios žalos pasekmės
         ir kitos šios žalos pasekmės gali būti numatytos, naudotis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanoma
         arba pernelyg sunku.

      50      2006 m. liepos 13 d. Sprendimas Manfredi ir kt. (C‑295/04 – C‑298/04, Rink. p. I‑6619), kuriuo remiasi Danske Slagterier, nepaneigia šios išvados.

      51      Šio sprendimo 78 ir 79 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad negalima atmesti galimybės, jog dėl trumpo senaties termino
         pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo, kuris pradedamas skaičiuoti nuo kartelio sudarymo arba suderintų veiksmų įvykdymo
         dienos, įgyvendinti teisę prašyti atlyginti šiuo karteliu ar šiais suderintais veiksmais padarytą žalą taptų praktiškai neįmanoma.
         Esant tęstiniams ir pakartotiniams pažeidimams, negalima atmesti galimybės, kad senaties terminas pasibaigs dar nenutraukus
         pažeidimo – šiuo atveju bet kuris žalą patyręs asmuo pasibaigus senaties terminui neturės galimybės pareikšti ieškinį.

      52      Tačiau taip nėra pagrindinėje byloje. Iš tiesų iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo išplaukia,
         kad aptariamas senaties terminas šioje byloje gali prasidėti prieš tai, kai nukentėjęs asmuo sužinojo apie žalą ir ją turinčio
         atlyginti asmens tapatybę. Esant tokioms aplinkybėms neįmanoma, kad patyręs žalą asmuo būtų tokioje situacijoje, kai senaties
         terminas prasideda ar net baigiasi, šiam asmeniui netgi nežinant, kad jis patyrė žalą, kaip buvo byloje, kurioje priimtas
         minėtas sprendimas Manfredi ir kt., kur senaties terminas pradėtas skaičiuoti nuo kartelio sudarymo arba suderintų veiksmų įvykdymo, apie kuriuos atitinkami
         asmenys galėjo sužinoti daug vėliau.

      53      Kalbant apie galimybę nustatyti senaties termino pradžią prieš visiškai perkeliant aptariamą direktyvą, 1991 m. liepos 25 d.
         Sprendimo Emmott (C‑208/90, Rink. p. I‑4269) 23 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad iki teisingo direktyvos perkėlimo įsipareigojimų neįvykdžiusi
         valstybė narė negali remtis tuo, kad privataus asmens jai pareikštas ieškinys, siekiant apginti šios direktyvos nuostatomis
         jam suteiktas teises, yra pavėluotas ir kad ieškinio pagal nacionalinę teisę terminas gali prasidėti tik nuo šio momento.

      54      Vis dėlto, kaip tai patvirtina 1994 m. gruodžio 6 d. Sprendimas Johnson (C‑410/92, Rink. p. I‑5483, 26 punktas), iš 1993 m. spalio 27 d. Sprendimo Steenhorst-Neerings (C‑338/91, Rink. p. I‑5475) išplaukia, kad minėtame sprendime Emmott padaryta išvada buvo pateisinta bylos, kurioje priimtas šis sprendimas, aplinkybėmis, kur termino pabaiga visiškai atėmė iš
         ieškovės pagrindinėje byloje galimybę remtis teise į vienodą požiūrį pagal direktyvą (taip pat žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimų
         Haahr Petroleum, C-90/94, Rink. p. I‑4085, 52 punktą ir Texaco ir Olieselskabet Danmark, C‑114/95 ir C‑115/95, Rink. p. I‑4263, 48 punktą bei 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Ansaldo Energia ir kt., C‑279/96 – C 281/96, Rink. p. I‑5025, 20 punktą).

      55      Tačiau pagrindinėje byloje nei iš bylos medžiagos, nei iš per žodinę proceso dalį vykusių ginčų nematyti, kad ginčijamo termino
         pabaiga, kaip byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Emmott, iš nukentėjusiųjų asmenų visiškai atėmė galimybę ginti savo teises nacionaliniame teisme.

      56      Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip: Bendrijos teisė nedraudžia, kad ieškinio dėl valstybės atsakomybės, grindžiamos
         neteisingu direktyvos perkėlimu, senaties terminas prasidėtų tada, kai atsiranda pirmosios šio neteisingo perkėlimo žalos
         pasekmės ir vėlesnės žalos pasekmės gali būti numatytos, net jei tai atsitinka anksčiau nei teisingai perkeliama direktyva.

      57      Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmą ketvirtojo klausimo dalį, nereikia atsakyti į antrą jo dalį.

       Dėl penktojo klausimo
      58      Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė draužia tokią
         nuostatą, kokia yra CK 839 straipsnio 3 dalis, kuri numato, kad nukentėjusiajam negali būti atlyginta žala, jei jis tyčia
         ar dėl nerūpestingumo nepasinaudojo teisinės gynybos priemonėmis, kad užkirstų kelią žalai atsirasti. Prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas patikslina klausimą ir klausia, ar tokia nacionalinė nuostata prieštarautų Bendrijos teisei, jei
         ji būtų taikoma atsižvelgiant į tai, kad suinteresuotajam asmeniui  gali būti pakankamai prieinama pasinaudoti šia teisinės
         gynybos priemone. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų žinoti, ar pasinaudoti teisinės
         gynybos priemone gali būti laikoma pagrįsta, jei yra galimybė, jog bylą nagrinėjantis teismas pagal EB 234 straipsnį pateiks
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą arba jeigu jau pradėta procedūra dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį.

      59      Kaip priminta atsakymuose į ankstesnius klausimus, nesant Bendrijos teisės aktų, valstybės narės turi nustatyti išsamią ieškinių
         pareiškimo teisme procedūrą, skirtą užtikrinti Bendrijos teisės asmenims suteiktų teisių išsaugojimą, tačiau tai jos turi
         padaryti nepažeisdamos lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

      60      Kalbant apie pasinaudojimą galimomis teisinės gynybos priemonėmis, minėto sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame 84 punkte dėl valstybės narės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionalinis teismas
         turi patikrinti, ar nukentėjęs asmuo buvo pakankamai rūpestingas, kad išvengtų žalos ar ją sumažintų ir ar, be kita ko, jis
         tinkamu laiku pasinaudojo visomis jam prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis.

      61      Iš tiesų pagal visose valstybių narių teisės sistemose taikomą bendrąjį principą nukentėjęs asmuo, rizikuodamas, kad pats
         turės atlyginti žalą, turi įrodyti, jog elgėsi pakankamai rūpestingai, kad žala būtų sumažinta (1992 m. gegužės 19 d. Sprendimo
         Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, C‑104/89 ir C‑37/90, Rink. p. I‑3061, 33 punktas ir minėto sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame 85 punktas).

      62      Todėl veiksmingumo principui prieštarautų tai, jei nukentėjusiojo asmens būtų reikalaujama sistemiškai pasinaudoti visomis
         jam prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis, net jei tai būtų pernelyg sunku ar to negalima būtų pagrįstai jo reikalauti.

      63      2001 m. kovo 8 d. Sprendime Metallgesellschaft ir kt. (C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 106 punktas) Teisingumo Teismas iš tiesų nusprendė, kad būtų neįmanoma arba pernelyg
         sunku naudotis teisėmis, kurias privatiems asmenims suteikia tiesiogiai taikomos Bendrijos teisės nuostatos, jeigu jų prašymai
         dėl žalos atlyginimo, grindžiami Bendrijos teisės pažeidimu, turėtų būti atmesti arba susiaurinti tik dėl to, jog privatūs
         asmenys neprašė leisti pasinaudoti Bendrijos nuostatomis jiems suteikta teise, kurios nacionaliniai įstatymai jiems nenumatė,
         kad šiuo atžvilgiu numatytomis teisinėmis gynybos priemonėmis, remdamiesi Bendrijos teisės viršenybe ir tiesioginiu veikimu,
         galėtų užginčyti valstybės narės atsisakymą. Tokiu atveju nebūtų protinga reikalauti nuketėjusiųjų asmenų pasinaudoti jiems
         prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis, nes bet kuriuo atveju jie būtų turėję iš anksto sumokėti ginčijamą sumą; net jei
         nacionalinis teismas nuspręstų, kad išankstinis šio mokėjimo pobūdis prieštarauja Bendrijos teisei, aptariami asmenys negalėtų
         gauti nuo šios sumos mokėtinų palūkanų ir jiems galėtų būti paskirta bauda (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Metallgesellschaft ir kt. 104 punktą).

      64      Todėl reikia daryti išvadą, kad Bendrijos teisė nedraudžia taikyti nacionalinės nuostatos, kokia numatyta CK 839 straipsnio
         3 dalyje, su sąlyga, jog galima pagrįstai reikalauti iš nukentėjusiojo asmens pasinaudoti aptariama teisinės gynybos priemone.
         Atsižvelgdamas į visas pagrindinės bylos aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti,
         ar taip yra šiuo atveju.

      65      Kalbant apie galimybę, kad dėl taip naudojamos teisinės gynybos priemonės būtų pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą,
         ir apie įtaką, kurią ji turėtų šios teisinės gynybos priemonės pagrįstumui, reikia priminti, kad iš nusistovėjusios teismo
         praktikos matyti, jog EB 234 straipsnyje numatyta procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų
         priemonė, dėl kurios pirmasis teismas nacionaliniams teismas pateikia Bendrijos teisės aiškinimą, būtiną pastariesiems išspręsti
         nagrinėjamas bylas (žr. 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Meilicke, C‑83/91, Rink. p. I‑4871, 22 punktą ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Schneider, C‑380/01, Rink. p. I‑1389, 20 punktą). Toks nacionalinio teismo gautas išaiškinimas leidžia jam lengviau taikyti Bendrijos
         teisę, todėl aplinkybė, kad buvo taikyta ši bendradarbiavimo priemonė, visiškai nereiškia, jog asmeniui tampa pernelyg sunku
         naudotis Bendrijos teisėje jam nustatytomis teisėmis. Todėl nėra pagrįsta nesinaudoti teisinės gynybos priemone vien todėl,
         kad dėl to, labai tikėtina, bus pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.

      66      Iš to išplaukia, kad didelė tikimybė, jog dėl teisinės gynybos priemonės bus pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą,
         savaime nėra priežastis daryti išvadą, kad šios teisinės gynybos priemonės naudojimas nėra pagrįstas.

      67      Kalbant apie pareigos pasinaudoti prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis pagrįstumą, kai Teisingumo Teisme pareikštas ieškinys
         dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pakanka konstatuoti, kad procedūra pagal EB 226 straipsnį nėra susijusi su nacionalinėmis procedūromis
         ir pastarosios jos nepakeičia. Kaip nurodyta atsakyme į trečiąjį klausimą, ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra objektyvus
         bendrojo intereso teisėtumo patikrinimas. Nors tokio ieškinio rezultatas gali būti naudingas asmeniui, vis tiek yra pagrįsta
         reikalauti, kad pastarasis užkirstų kelią žalai atsirasti pasinaudodamas visomis prieinamomis teisinės gynybos priemonėmis.

      68      Iš to išplaukia, kad tai, jog Teisingumo Teisme pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, ar egzistuoja galimybė,
         kad nacionalinis teismas Teisingumo Teismui pateiks prašymą priimti prejudicinį sprendimą, savaime negali būti pakankama priežastis
         daryti išvadą, jog nėra pagrįsta pasinaudoti teisinės gynybos priemone.

      69      Todėl į penktąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Bendrijos teisė nedraudžia taikyti nacionalinės nuostatos, numatančios,
         kad privačiam asmeniui negali būti atlyginta patirta žala, jeigu jis tyčia ar dėl nerūpestingumo nepasinaudojo teisinės gynybos
         priemone, kad užkirstų kelią žalai atsirasti, su sąlyga, jog pagrįstai reikalaujama iš nukentėjusiojo asmens pasinaudoti šia
         teisinės gynybos priemone, o tai, atsižvelgdamas į visas pagrindinės bylos aplinkybes, turi įvertinti nacionalinis teismas.
         Tikimybė, kad nacionalinis teismas pagal EB 234 straipsnį pateiks prašymą priimti prejudicinį sprendimą ar kad Teisingumo
         Teisme pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, savaime negali būti pakankama priežastis daryti išvadą, jog nėra
         pagrįsta pasinaudoti teisinės gynybos priemone.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      70      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Privatūs asmenys, nukentėję klaidingai perkėlus ar taikant 1964 m. birželio 26 d. Tarybos direktyvą 64/433/EEB dėl sveikatos
            reikalavimų, taikomų gaminant ir prekiaujant šviežia mėsa, iš dalies pakeistą 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyva 91/497/EEB,
            ir 1989 m. gruodžio 11 d. Tarybos direktyvą 89/662/EEB dėl veterinarinių patikrinimų, taikomų Bendrijos vidaus prekyboje,
            siekiant sukurti vidaus rinką, gali remtis teise į laisvą prekių judėjimą, siekdami, kad būtų pripažinta valstybės atsakomybė
            už Bendrijos teisės pažeidimą.
      2.      Jei Europos Bendrijų Komisija pradeda procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį, Bendrijos teisė nereikalauja,
            kad teisės į žalos atlyginimą dėl valstybės atsakomybės už Bendrijos teisės pažeidimą senaties terminas, numatytas nacionalinės
            teisės aktuose, būtų nutrauktas ar sustabdytas vykstant šiai procedūrai.
      3.      Bendrijos teisė nedraudžia, kad ieškinio dėl valstybės atsakomybės, pagrįstos neteisingu direktyvos perkėlimu, senaties terminas
            prasidėtų tada, kai atsiranda pirmosios šio neteisingo perkėlimo žalos pasekmės ir vėlesnės žalos pasekmės gali būti numatytos,
            net jei tai atsitinka anksčiau nei teisingai perkeliama direktyva.
      4.      Bendrijos teisė nedraudžia taikyti nacionalinės nuostatos, numatančios, kad privačiam asmeniui negali būti atlyginta patirta
            žala, jeigu jis tyčia ar dėl nerūpestingumo nepasinaudojo teisinės gynybos priemone, kad užkirstų kelią žalai atsirasti, su
            sąlyga, kad pagrįstai reikalaujama iš nukentėjusiojo asmens pasinaudoti šia teisinės gynybos priemone, o tai, atsižvelgdamas
            į visas pagrindinės bylos aplinkybes, turi įvertinti nacionalinis teismas. Tikimybė, kad nacionalinis teismas pagal EB 234 straipsnį
            pateiks prašymą priimti prejudicinį sprendimą ar kad Teisingumo Teisme pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
            savaime negali būti pakankama priežastis daryti išvadą, jog nėra pagrįsta pasinaudoti teisinės gynybos priemone.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2007 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Vonk Dairy Products BV prieš Productschap Zuivel. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nyderlandai. # Žemės ūkis - Bendras rinkų organizavimas - Sūris - Reglamento (EEB) Nr. 3665/87 16 - 18 straipsniai - Diferencijuota grąžinamoji eksporto išmoka - Beveik neatidėliojant atliktas reeksportas iš importo šalies - Pažeidimo įrodymas - Neteisingai išmokėtų sumų išieškojimas - Reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antras punktas - Tęstinis arba pakartotinis pažeidimas. # Byla C-279/05.

text:
      Byla C‑279/05
      Vonk Dairy Products BV
      prieš
      Productschap Zuivel
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Sūris – Reglamento (EEB) Nr. 3665/87 16–18 straipsniai – Diferencijuotos grąžinamosios eksporto išmokos – Beveik iš karto atliktas reeksportas iš importo šalies – Piktnaudžiavimo įrodymas – Nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimas – Reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa – Tęstinis arba pakartotinis pažeidimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Grąžinamosios eksporto išmokos – Diferencijuota grąžinamoji išmoka
      (Komisijos reglamentas Nr. 3665/87)
      2.        Nuosavi Europos Bendrijų ištekliai – Reglamentas dėl Bendrijos finansinių interesų apsaugos
      (Tarybos reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa)
      1.        Įgyvendinant diferencijuotų eksporto grąžinamųjų išmokų, kurios yra galutinai sumokėtos pagal Reglamentą Nr. 3665/87, nustatantį
         bendras išsamias grąžinamųjų eksporto išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisykles, panaikinimo ir išieškojimo
         procedūrą, išvada, jog šios išmokos buvo sumokėtos nepagrįstai, turi būti paremta eksportuotojo piktnaudžiavimo įrodymu, pateiktu
         pagal nacionalinės teisės taisykles.

      Nurodytas įrodymas apima, pirma, visas objektyvias aplinkybes, iš kurių matyti, kad nepaisant to, jog formaliai Bendrijos
         teisės aktu numatytos sąlygos įvykdytos, šiuo teisės aktu numatytas tikslas nepasiektas, ir, antra, subjektyvųjį elementą,
         kurį sudaro siekis gauti naudos pagal Bendrijos teisės aktą, dirbtinai sukuriant jame numatytas sąlygas šiai naudai gauti.
         Šis subjektyvus elementas gali būti nustatytas visų pirma įrodžius eksportuotojo, grąžinamųjų išmokų gavėjo, ir importuotojo,
         importuojančio prekes į trečiąją šalį, tačiau ne į importo šalį, susitarimą.

      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis nacionalinės teisės įrodymų vertinimo taisyklėmis ir nepažeisdamas
         Bendrijos teisės veiksmingumo, turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje yra šį piktnaudžiavimą sudarantys elementai.

      (žr. 33–34, 38 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Pažeidimas yra tęstinis ar pakartotinis Reglamento Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos 3 straipsnio
         1 dalies antrosios pastraipos prasme, jei jį padaro Bendrijos ūkio subjektas, iš panašių ūkinių operacijų, kuriomis pažeidžiama
         ta pati Bendrijos teisės nuostata, visumos gaunantis ekonominės naudos. Tai, kad pažeidimas tam tikru laikotarpiu yra susijęs
         tik su gana nedidele vykdomų ūkinių operacijų dalimi ir kad ūkinės operacijos, kurių atžvilgiu buvo nustatytas pažeidimas,
         visada yra susijusios su skirtingomis siuntomis, šiuo atžvilgiu neturi jokios reikšmės.

      (žr. 41–42, 44 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. sausio 11 d.(*)

      „Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Sūris – Reglamento (EEB) Nr. 3665/87 16–18 straipsniai – Diferencijuotos grąžinamosios eksporto išmokos – Beveik iš karto atliktas reeksportas iš importo šalies – Piktnaudžiavimo įrodymas – Nepagrįstai sumokėtų sumų grąžinimas – Reglamento (EB, Euratomas ) Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa – Tęstinis arba pakartotinis pažeidimas“
      Byloje C‑279/05
      dėl College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nyderlandai) 2005 m. birželio 30 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. liepos 11 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Vonk Dairy Products BV
      prieš
      Productschap Zuivel,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. kovo 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vonk Dairy Products BV, atstovaujamos advokato J. H. Peek,

      –        Nyderlandų Karalystės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir M. de Mol,
      –        Graikijos Respublikos, atstovaujamos I. Chalkias ir S. Papaioannou,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos C. Cattabriga ir M. van Heezik,
      susipažinęs su 2006 m. birželio 7 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą, susijęs su 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3665/87, nustatančio
         bendras išsamias grąžinamųjų eksporto išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisykles (OL L 351, p. 1), 16–18 straipsnių
         ir 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos
         (OL L 312, p. 1) 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Vonk Dairy Products BV ir Productschap Zuivel (pieno pramonės susivienijimas) dėl ieškovės pagrindinėje byloje gautos diferencijuotos grąžinamosios eksporto išmokos panaikinimo
         ir išieškojimo, papildomai išieškant 15 % nuo išmokos sumos.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
       Reglamentas Nr. 3665/87
      3        Reglamento Nr. 3665/87 1 straipsnyje skelbiama:

      „Nepažeisdamas Bendrijos reglamentuose numatytų leidžiančių nukrypti nuostatų, taikomų tam tikriems produktams, šis reglamentas
         nustato bendras šiuose straipsniuose numatytų eksporto grąžinamųjų išmokų (toliau vadinamų grąžinamosiomis išmokomis) išsamias
         sistemos taikymo taisykles:

      <…>
      –        Reglamento (EEB) Nr. 804/68 (pienas ir pieno produktai) 17 straipsnyje,
      <…>“ (Neoficialus vertimas).
      4        To paties reglamento 4–6 straipsniuose skelbiama:

      „4 straipsnis
      Nepažeidžiant 5 ir 16 straipsnių, grąžinamoji išmoka mokama tik pateikus įrodymus, kad produktai, įrašyti į priimtas eksporto
         deklaracijas, iš Bendrijos muitų teritorijos per 60 dienų nuo deklaracijos priėmimo buvo išvežti nepakitusios būsenos.

      <…>
      5 straipsnis
      1.      Diferencijuota arba nediferencijuota grąžinamoji išmoka, išskyrus atvejus, kai produktas tranzito metu sugenda dėl nenugalimos
         jėgos aplinkybių, mokama su sąlyga, kad iš Bendrijos muitų teritorijos išvežtas produktas <...> buvo importuotas į trečiąją
         šalį arba, jei reikia, į nustatytą trečiąją šalį:

      a) Jei labai abejojama dėl tikrosios produkto paskirties vietos <...>
      <…>
      17 straipsnio 3 dalies ir 18 straipsnio nuostatos taikomos pirmame punkte numatytais atvejais.
      Be to, valstybių narių kompetentingos institucijos gali paprašyti papildomų visiškai patenkinančių įrodymų, kad produktas
         nepakitusios būsenos buvo iš tikrųjų pateiktas į importuojančios trečiosios šalies rinką.

      <…>
      Jei labai abejojama dėl tikrosios produktų paskirties vietos, Komisija gali paprašyti valstybių narių taikyti šio straipsnio
         1 dalies nuostatas.

      <…>
      6 straipsnis
      Jei produktai, kuriems buvo gauta muitinės deklaracija, prieš išgabenimą iš Bendrijos muitų teritorijos yra gabenami Bendrijos
         teritorija, nepriklausančia tai valstybei narei, kurioje tokia deklaracija buvo gauta, kaip įrodymas, jog tie produktai išgabenti
         iš Bendrijos muitų teritorijos, pateikiamas tinkamai patvirtintas Reglamento (EEB) Nr. 2823/87 1 straipsnyje nurodytos T 5
         kontrolinės kopijos originalas.

      <…>“ (Neoficialus vertimas)
      5        Reglamento 3365/87 16 ir 17 straipsniuose skelbiama:

      „16 straipsnis
      1.      Tais atvejais, kai grąžinamosios išmokos tarifas kinta atsižvelgiant į paskirties vietą, grąžinamosios išmokos mokėjimas priklauso
         nuo 17 ir 18 straipsnyje nurodytų papildomų sąlygų.

      <…>
      17 straipsnis
      1.      Nepakitusios būsenos produktas turi būti importuotas į trečiąją šalį arba vieną iš trečiųjų šalių, kuriai taikoma grąžinamoji
         išmoka, per 12 mėnesių nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos; tačiau pagal 47 straipsnio nuostatas šis terminas gali būti
         pratęstas.

      <…>
      3.      Produktas laikomas importuotu, atlikus visus muitinės formalumus, kad būtų galima jį pateikti į laisvą apyvartą trečiojoje
         šalyje.“ (Neoficialus vertimas)

      6        To paties reglamento 18 straipsnyje nustatytas visų dokumentinių įrodymų, kuriuos turi pateikti eksportuotojai, siekdami įrodyti,
         kad produktų atžvilgiu buvo atlikti visi muitinės formalumai, susiję su jų pateikimu į laisvą apyvartą, išsamus sąrašas. Šioje
         nuostatoje nustatytame reikalaujamų įrodymų sąraše nurodyta ir gabenimo dokumento kopija.

      7        Laikotarpiu, susijusiu su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis, 18 straipsnis buvo ne kartą iš dalies pakeistas, tačiau
         šie pakeitimai neturi poveikio šios bylos sprendimui.

      8        Reglamento 3665/87 23 straipsnyje skelbiama:

      „1. Jei avansu sumokėta suma yra didesnė nei suma, kuri turi būti sumokėta už tam tikrą konkrečią eksporto operaciją arba
         atitinkamą lygiavertę eksporto operaciją, eksportuotojas grąžina tų dviejų sumų skirtumą ir papildomai sumoka 15 % tokio skirtumo
         sumos.

      <…>“ (Neoficialus vertimas)
       Reglamentas Nr. 2988/95
      9        Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnyje skelbiama:

      „1. Siekiant apsaugoti Europos Bendrijų finansinius interesus, šiuo reglamentu nustatomos bendrosios taisyklės, reglamentuojančios
         vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus.

      2.      „Pažeidimas“ – tai bet kuris Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ūkio subjekto veiksmų ar neveikimo, dėl
         kurio Bendrijų bendrajam biudžetui ar jų valdomiems biudžetams padaroma žala sumažinant ar iš viso prarandant pajamas, gaunamas
         iš tiesiogiai Bendrijų vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas išlaidas.“

      10      Reglamento Nr.° 2988/95 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Patraukimo atsakomybėn senaties terminas – ketveri metai nuo tada, kai buvo padarytas 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas pažeidimas.
         Atskirų sektorių taisyklėse gali būti nustatytas trumpesnis senaties terminas, tačiau ne trumpesnis kaip treji metai.

      Jeigu pažeidimai yra tęstiniai arba pakartotiniai, senaties terminas skaičiuojamas nuo tos dienos, kai pažeidimas buvo baigtas.
         Vykdant daugiametes programas, senaties terminas nesibaigia tol, kol visiškai nebaigiama programa.

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      11      1962 m. liepos 5 d. Įstatymo, nustatančio prekių importo ir eksporto taisykles (Wet houdende een regeling op het gebied van de invoer en de uitvoer van goederen), (Stb. 1962, Nr. 295), su daliniais pakeitimais, padarytais 1992 m. birželio 4 d. Įstatymu (Stb. 1992, Nr. 422), 9 straipsnyje
         nustatyta:

      „1.      Kompetentingas ministras gali panaikinti bet kokį leidimą, grąžinamąją eksporto išmoką, dotaciją ar atleidimą nuo mokesčių,
         kai dėl jų pateikti duomenys pasirodo tiek netikslūs ir nepakankami, kad, jei tyrimo metu būtų tiksliai išsiaiškintos visos
         aplinkybės, sprendimas dėl tokio prašymo būtų buvęs kitas.

      2.      Bet kuri Europos Bendrijų institucijos pagal priimtą reglamentą suteikta dotacija arba grąžinamoji išmoka taip pat gali būti
         panaikinta, jei šiai institucijai priėmus taikytiną nuostatą paaiškėja, kad jos gavėjas neturėjo teisės ją gauti.“

      12      Pagal 1981 m. kovo 9 d. Žemės ūkio produktų importo ir eksporto taisyklių (Regeling in- en uitvoer landbouwgoederen, Stcrt. 1981, Nr. 50) 1, 85 ir 118 straipsnius ir I priedą, t. y. nuostatomis, priimtomis remiantis pirmesniame punkte nurodyto
         įstatymo 11 straipsniu, Productschap Zuivel yra kompetentinga suteikti ir panaikinti mokėtinas su sūriu susijusias grąžinamąsias išmokas.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      1988–1994 m. ieškovė pagrindinėje byloje kiekvienais metais į Jungtines Amerikos Valstijas eksportuodavo 300 itališko sūrio
         „pecorino“ siuntų – per šį laikotarpį ji iš viso eksportavo 2100 siuntų.

      14      Už šį eksportą ji iš atsakovės pagrindinėje byloje pagal Reglamentą Nr. 3665/87 gavo diferencijuotas grąžinamąsias išmokas,
         kurios buvo galutinai sumokėtos, gavus garantijas, kai atsakovė pagrindinėje byloje gavo dokumentus, įrodančius, kad nurodytos
         siuntos buvo pateiktos į laisvą apyvartą Jungtinėse Amerikos Valstijose.

      15      Šių grąžinamųjų išmokų už aptariamo sūrio eksportą į Jungtines Amerikos Valstijas suma buvo didesnė nei ta, kuri buvo mokama
         už jo eksportą į Kanadą.

      16      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Žemės ūkio, aplinkos ir žvejybos ministerijos (Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij) generalinė inspekcija (Algemene Inspectiedienst, toliau – AID) atliko pirminį tyrimą dėl pagrindinėje byloje aptariamo sūrio eksporto.

      17      Kadangi šiuo tyrimu buvo atskleisti ieškovės pagrindinėje byloje padaryti pažeidimai, AID paprašė Jungtinių Amerikos Valstijų
         muitinės (US Customs) pradėti administracinį tyrimą dėl šio eksporto per 1988 –1994 m. laikotarpį.

      18      Antrame tyrime buvo nustatyta, kad per šį laikotarpį 75 sūrio siuntos – maždaug 1,47 milijono kilogramų sūrio – per Orlando Food Corporation, ieškovės pagrindinėje byloje tarpininką Jungtinėse Amerikos Valstijose, beveik iš karto buvo reeksportuotos į Kanadą, dažniausiai
         į Ontarijo valstijoje įsteigtą įmonę National Cheese & Food Company. Šiame tyrime taip pat buvo nustatyta, kad ieškovės pagrindinėje byloje ne tik eksportuodavo aptariamo sūrio siuntas į Jungtines
         Amerikos Valstijas, bet ji buvo informuojama apie siuntų persiuntimus į Kanadą bei dalyvavo parduodant šias siuntas šioje
         šalyje. Be to, ieškovė pagrindinėje byloje ir įmonė National Cheese & Food Company šiuo klausimu susirašinėjo.

      19      Po šio antro tyrimo Officier van Justitie (prokuroras) de Roermond (Nyderlandai) pradėjo teisminį tyrimą dėl ieškovės pagrindinėje byloje ir asmenų, atsakingų už jos dokumentų suklastojimą,
         veiksmų, nes buvo įtariama, kad prašymai skirti diferencijuotas grąžinamąsias išmokas buvo parengti sukčiaujant, nes juose
         Jungtinės Amerikos Valstijos buvo nurodomos kaip produktų pateikimo į laisvą apyvartą paskirties valstybė, nors iš tikrųjų
         tam tikros sūrių siuntos buvo siunčiamos į Kanadą, kur jos ir buvo pateikiamos į laisvą apyvartą. 1997 m. kovo 5 d. protokole
         AID nurodė pirmo tyrimo rezultatus.

      20      1997 m. rugsėjo 18 d. raštu atsakovė pagrindinėje byloje pranešė ieškovei pagrindinėje byloje, kad ji gavo pirmesniame šio
         sprendimo punkte nurodytą protokolą, kurio kopija buvo pridėta prie šio rašto.

      21      2001 m. balandžio 18 d. Sprendimu atsakovė pagrindinėje byloje panaikino savo sprendimus skirti grąžinamąsias eksporto išmokas,
         kiek jie susiję su 75 ginčijamomis siuntomis, ir pareikalavo grąžinti 2 795 841,72 NLG sumą, atitinkančią grąžinamųjų išmokų
         už eksportą į Jungtines Amerikos Valstijas ir grąžinamųjų išmokų už eksportą į Kanadą skirtumą, bei papildomai sumokėti 15 %
         šio skirtumo sumos.

      22      Kadangi atsakovė pagrindinėje byloje atmetė kaip nepagrįstą ieškovės pagrindinėje byloje paduotą skundą dėl šio sprendimo,
         pastaroji prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė ieškinį. Grįsdama savo ieškinį, ieškovė pagrindinėje
         byloje teigia, kad ji patenkino visas Reglamento Nr. 3665/87 4 straipsnyje, 17 straipsnio 3 dalyje ir 18 straipsnyje nurodytas
         sąlygas diferencijuotoms grąžinamosioms išmokoms už nagrinėjamas sūrio siuntas gauti ir jog vėlesnis tam tikrų šių siuntų
         reeksportas į Kanadą neturėjo jokios reikšmės skiriant šias grąžinamąsias išmokas. Šiuo klausimu ji remiasi 2000 m. gruodžio 14 d.
         Sprendimu Emsland-Stärke (C‑110/99, Rink. p. I‑11569) teigdama, jog atsakovė pagrindinėje byloje neįrodė, kad ji padarė piktnaudžiavimą šio sprendimo
         prasme. Taigi ieškovė pagrindinėje byloje teigia, kad pagrindinėje byloje nurodytos grąžinamosios išmokos, kurios buvo galutinai
         sumokėtos po to, kai ji pateikė produktų importo į Jungtinių Amerikos Valstijų rinką bei jų pateikimo į laisvą apyvartą šioje
         šalyje įrodymą, jai nebuvo sumokėtos neteisingai.

      23      Be to, ieškovė pagrindinėje byloje nurodo, kad pažeidimas, kuriuo ji kaltinama, nėra nei tęstinis, nei pakartotinis, nes didžioji
         dalis jos į Jungtinės Amerikos Valstijas eksportuotų siuntų nebuvo reeksportuotos – iš to ji daro išvadą, kad senaties terminas
         nebuvo pertrauktas. Iš tikrųjų teisminis tyrimas yra susijęs su dokumentų suklastojimu, o ne su grąžinamosios eksporto išmokos
         panaikinimu ar prašymu ją grąžinti. Taip pat pažymėtina, kad šį tyrimą įvykdė ne atsakovė pagrindinėje byloje, o kitos valdžios
         institucijos, todėl jis negalėjo būti laikomas senaties terminą pertraukiančiu veiksmu. Ieškovė pagrindinėje byloje priduria,
         kad nei 1997 m. kovo 5 d. protokole, nei 1997 m. rugsėjo 18 d. atsakovės pagrindinėje byloje rašte nebuvo nurodyti įtarimus
         pagrindžiantys aktai.

      24      Pagaliau ieškovė pagrindinėje byloje teigia, kad atsakovė pagrindinėje byloje savo sprendimo 15 % padidinti grąžintiną sumą
         negalėjo grįsti Reglamentu Nr. 3665/87, nes diferencijuota grąžinamoji išmoka buvo nustatyta tik dėl politinių motyvų.

      25      Atsakovė pagrindinėje byloje mano, kad ieškinys nepagrįstas. Ji teigia, kad išmokant diferencijuotas grąžinamąsias išmokas
         svarbiausia, kad produktai, su kuriais jos yra susijusios, iš tiesų būtų pristatyti į jų paskirties rinką. Iš to ji daro išvadą,
         kad tai, jog tam tikras aptariamo sūrio kiekis buvo reeksportuotas į Kanadą, reiškia, jog šioje pagrindinėje byloje aptariamos
         diferencijuotos grąžinamosios išmokos turi būti grąžintos. Remdamasi 1993 m. kovo 31 d. Sprendimu Möllmann-Fleisch (C‑27/92, Rink. p. I‑1701), ji mano, kad, kalbant apie diferencijuotų grąžinamųjų išmokų skyrimą Reglamento Nr. 3665/87 prasme,
         importo dokumentai laikytini nuginčijamais įrodymais. Taigi ji mano, kad aptariamos grąžinamosios išmokos buvo sumokėtos neteisingai.

      26      Kalbant apie senaties terminą, atsakovė pagrindinėje byloje teigia, kad 2001 m. balandžio 18 d. Sprendimas, kuriuo ji prašė
         grąžinti išmokėtas diferencijuotas grąžinamąsias išmokas, buvo priimtas laikantis Reglamente Nr. 2988/95 nustatyto termino.
         Iš tiesų šis terminas buvo pradėtas skaičiuoti tik po paskutinės eksporto operacijos – pagal eksporto deklaraciją ji buvo
         įvykdyta 1994 m. rugsėjo 28 dieną. Vėliau senaties terminas buvo pertrauktas 1997 m. liepą – šiuo laikotarpiu vykdant teisminį
         tyrimą buvo vykdomos kratos – bei 1997 m. rugsėjo 18 d., kurią ieškovei pagrindinėje byloje buvo išsiųstas 1997 m. kovo 5 d.
         protokolas.

      27      Šiomis aplinkybėmis College van Beroep voor het bedrijfsleven nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar bylos faktinių aplinkybių atsiradimo metu taikytini Reglamento (EEB) Nr. 3665/87 16–18 straipsniai aiškintini taip, kad
         jei diferencijuotos grąžinamosios išmokos yra galutinai sumokamos gavus importo dokumentus, vėliau įrodžius, kad prekės buvo
         reeksportuotos, išvadą, jog šios išmokos sumokėtos neteisingai, galima daryti tik tuo atveju, jei piktnaudžiavimą įvykdė eksportuotojas?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą atsakoma neigiamai, kokiais kriterijais vadovaujantis galima nustatyti, kada prekių reeksportas reiškia,
         jog diferencijuotos grąžinamosios išmokos galutinai sumokėtos neteisingai?

      3.      Kokie kriterijai taikytini, siekiant nustatyti, ar pažeidimas yra tęstinis ar pakartotinis, kaip tai nurodyta Reglamento (EB,
         Euratomas) Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje? College van Beroep voor het bedrijfsleven ypač norėtų sužinoti, ar laikytina, kad pažeidimas yra tęstinis ar pakartotinis, tuo atveju, kai jis susijęs su palyginti
         maža tam tikro laikotarpio eksporto operacijų dalimi ir visos eksporto operacijos, su kuriomis susijęs nustatytas pažeidimas,
         įvykdytos dėl skirtingų siuntų?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      28      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar įgyvendinant diferencijuotų
         eksporto grąžinamųjų išmokų, kurios yra galutinai sumokėtos pagal Reglamentą Nr. 3665/87, panaikinimo ir išieškojimo procedūrą,
         siekiant padaryti išvadą, jog šios išmokos buvo sumokėtos neteisingai, turi būti pateikti eksportuotojo padarytą piktnaudžiavimą
         pagrindžiantys įrodymai.

      29      Visų pirma pažymėtina, kad eksporto grąžinamosios išmokos skiriamos laikantis visų Reglamento Nr. 3665/87 4–6 straipsniuose
         ir 16–18 straipsniuose nustatytų sąlygų. Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų matyti, kad ieškovė pagrindinėje
         byloje formaliai patenkino visas šiame reglamente nustatytas sąlygas, todėl aptariamos grąžinamosios išmokos jai buvo galutinai
         sumokėtos. Konkrečiai kalbant, iš nutarties dėl prejudicinio sprendimo matyti, kad atsakovė pagrindinėje byloje nepasinaudojo
         Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 1 dalies a punkto ketvirtoje pastraipoje ir 18 straipsnio 2 dalyje nustatyta teise prieš
         galutinai sumokant aptariamas grąžinamąsias išmokas prašyti pateikti papildomų įrodymų, patvirtinančių, jog aptariami produktai
         iš tiesų buvo pateikti į trečiosios importo šalies rinką.

      30      Pažymėtina, kad pagal nutartį dėl prejudicinio sprendimo sprendimas reikalauti grąžinti aptariamas grąžinamąsias išmokas nėra
         pagrįstas importo dokumentų, kuriuos pateikė ieškovė pagrindinėje byloje, trūkumais, bet ta aplinkybe, kad tam tikros sūrių
         siuntos buvo reeksportuotos į kitą trečiąją šalį beveik iš karto po to, kai jos buvo importuotos į Jungtines Amerikos Valstijas.

      31      Šiuo požiūriu primintina, kad Bendrijos reglamentai negali būti taikomi taip plačiai, jog apimtų ir ūkio subjektų pažeidimus
         (1977 m. spalio 11 d. Sprendimo Cremer, 125/76, Rink. p. 1593, 21 punktas ir minėto sprendimo Emsland-Stärke 51 punktas).

      32      Taigi, siekiant padaryti išvadą, kad diferencijuota grąžinamoji eksporto išmoka, beveik iškart reeksportavus dalį visų aptariamų
         produktų į kitą trečiąją šalį, yra neteisingai galutinai sumokėta Reglamento Nr. 3665/87 prasme, turi būti pateikti eksportuotojo
         piktnaudžiavimo įrodymai.

      33      Nurodytas įrodymas apima, pirma, visas objektyvias aplinkybes, iš kurių matyti, kad nepaisant to, jog formaliai Bendrijos
         teisės aktu numatytos sąlygos įvykdytos, šiuo teisės aktu numatytas tikslas nepasiektas, ir, antra, subjektyvųjį elementą,
         kurį sudaro siekis gauti naudos pagal Bendrijos teisės aktą, dirbtinai sukuriant jame numatytas sąlygas šiai naudai gauti
         (2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, Rink. p. I‑7355, 39 punktas ir jame nurodyta Teisingumo Teismo praktika). Šis subjektyvus elementas gali būti
         nustatytas visų pirma įrodžius eksportuotojo, grąžinamųjų išmokų gavėjo, ir importuotojo, importuojančio prekes į trečiąją
         šalį, tačiau ne į importo šalį, susitarimą.

      34      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis nacionalinės teisės įrodymų vertinimo taisyklėmis ir nepažeisdamas
         Bendrijos teisės veiksmingumo, turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje yra šį piktnaudžiavimą sudarantys elementai (nurodyto
         sprendimo Emsland-Stärke 54 punktas ir jame nurodyta Teisingumo Teismo praktika bei nurodyto sprendimo Eichsfelder Schlachtbetrieb 40 punktas).

      35      Šiuo klausimu Nyderlandų vyriausybė teigia, kad eksportuotojo pažeidimo įrodymai minėto sprendimo Emsland-Stärke prasme turi būti pateikti tik tada, kai tenkinamos visos formalios sąlygos skirti grąžinamąsias išmokas, o šioje pagrindinėje
         byloje taip nėra, nes į Kanadą reeksportuotos sūrio siuntos nebuvo pateiktos į laisvą apyvartą Jungtinėse Amerikos Valstijose,
         todėl pateikimo į laisvą apyvartą trečiojoje šalyje sąlyga pagal Reglamento Nr. 3665/87 17 straipsnio 3 dalį nebuvo patenkinta.

      36      Šis argumentas negali būti priimtas. Iš tikrųjų iš šio sprendimo 28 punkto matyti, kad ieškovė pagrindinėje byloje formaliai
         patenkino visas nurodytame Reglamente Nr. 3665/87 nustatytas sąlygas, kad būtų galima skirti pagrindinėje byloje nagrinėjamas
         diferencijuotas grąžinamąsias eksporto išmokas, įskaitant ir tas, kurios numatytos šio reglamento 17 straipsnio 3 dalyje,
         todėl aptariamos grąžinamosios išmokos jai buvo sumokėtos galutinai, nelaukiant, kol suinteresuotos valstybės narės kompetentingos
         tarnybos nuspręs, jog reiktų pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 dalies a punkto ketvirtą pastraipą iš anksto pareikalauti
         pateikti papildomų įrodymų, kad prekės buvo iš tiesų pateiktos į trečiosios importo šalies rinką. Kita vertus, kaip tai buvo
         nurodyta šio sprendimo 31 punkte, pagrindinėje byloje suinteresuota valstybė narė neturi pagrindo reikalauti grąžinti galutinai
         sumokėtas grąžinamąsias išmokas, išskyrus atvejį, kai nustatytas eksportuotojo piktnaudžiavimas.

      37      Palaikydama Nyderlandų vyriausybę, Graikijos vyriausybė pažymi, kad tai, jog nebuvo patenkinta pateikimo į laisvą apyvartą
         trečiojoje importo šalyje sąlyga, šioje pagrindinėje byloje reiškia, kad galima reikalauti grąžinti neteisingai sumokėtą diferencijuotą
         grąžinamąją išmoką remiantis Reglamento Nr. 2988/95 nuostatomis, nereikalaujant įrodyti eksportuotojo pažeidimo. Šis argumentas
         negali būti priimtas, nes, kaip tai buvo pažymėta šio sprendimo 32 punkte, siekiant išieškoti neteisingai galutinai sumokėtą
         diferencijuotą grąžinamąją išmoką, kiek tai susiję su 1988 ir 1994 metais įvykdytomis ūkinėmis operacijomis šioje pagrindinėje
         byloje, turi būti pateikti eksportuotojo piktnaudžiavimo įrodymai. Taigi šiuo klausimu negalima atsižvelgti į pažeidimo sąvoką
         Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio prasme.

      38      Atsižvelgiant į tai, kas pirma išdėstyta, į pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad įgyvendinant diferencijuotų eksporto
         grąžinamųjų išmokų, kurios yra galutinai sumokėtos pagal Reglamentą Nr. 3665/87 panaikinimo ir išieškojimo procedūrą, išvada,
         jog šios išmokos buvo sumokėtos nepagrįstai, turi būti paremta eksportuotojo piktnaudžiavimo įrodymu, pateiktu pagal nacionalinės
         teisės taisykles.

       Dėl antrojo klausimo
      39      Atsižvelgiant į dėl pirmojo klausimo pateiktą teigiamą atsakymą, į antrąjį klausimą atsakyti nebūtina.

       Dėl trečiojo klausimo
      40      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, kokiais kriterijais remiantis
         galima nustatyti, ar pažeidimas laikytinas tęstiniu ar pakartotiniu Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antrosios
         pastraipos prasme. Šis teismas visų pirma klausia dėl to atvejo, kai pažeidimas yra susijęs su gana nedidele tam tikru laikotarpiu
         įvykdytų ūkinių operacijų dalimi ir visuomet – su skirtingomis siuntomis.

      41      Kaip tai pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 82 punkte, pažeidimas yra tęstinis arba pakartotinis Reglamento Nr.°2988/95
         3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos prasme, kai jį padaro Bendrijos ūkio subjektas, iš visų savo vykdomų panašių ūkinių
         operacijų, kuriomis pažeidžiama ta pati Bendrijos teisės nuostata, gaunantis ekonominę naudą.

      42      Šio aiškinimo niekaip nepaneigia nei tai, kad, kaip šioje pagrindinėje byloje, pažeidimas yra susijęs tik su gana nedidele
         tam tikru laikotarpiu vykdytų ūkinių operacijų dalimi, nei kad ūkinės operacijos, kurių atžvilgiu buvo nustatytas pažeidimas,
         yra susijusios su skirtingomis siuntomis. Iš tikrųjų šios aplinkybės negali būti lemiamos konstatuojant tęstinį ar pakartotinį
         pažeidimą – priešingu atveju ūkio subjektai būtų skatinami išvengti Reglamento Nr.°2988/95 3 straipsnio 1 dalies antrosios
         pastraipos taikymo dirbtinai padalydami vykdomas ūkines operacijas.

      43      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vadovaudamasis nacionalinėmis įrodinėjimo taisyklėmis ir nepažeisdamas
         Bendrijos teisės veiksmingumo, turi įvertinti, ar nagrinėjamoje pagrindinėje byloje yra tęstinį ar pakartotinį pažeidimą sudarantys
         elementai.

      44      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad pažeidimas yra tęstinis ar pakartotinis
         Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos prasme, jei jį padaro Bendrijos ūkio subjektas, iš panašių
         ūkinių operacijų, kuriomis pažeidžiama ta pati Bendrijos teisės nuostata, visumos gaunantis ekonominės naudos. Tai, kad pažeidimas
         tam tikru laikotarpiu yra susijęs tik su gana nedidele vykdomų ūkinių operacijų dalimi ir kad ūkinės operacijos, kurių atžvilgiu
         buvo nustatytas pažeidimas, visada yra susijusios su skirtingomis siuntomis, šiuo atžvilgiu neturi jokios reikšmės.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Įgyvendinant diferencijuotų eksporto grąžinamųjų išmokų, kurios yra galutinai sumokėtos pagal 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos
            reglamentą Nr. 3665/87, nustatantį bendras išsamias grąžinamųjų eksporto išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisykles,
            panaikinimo ir išieškojimo procedūrą, išvada, jog šios išmokos buvo sumokėtos nepagrįstai, turi būti paremta eksportuotojo
            piktnaudžiavimo įrodymu, pateiktu pagal nacionalinės teisės taisykles.
      2.      Pažeidimas yra tęstinis ar pakartotinis 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos
            Bendrijų finansinių interesų apsaugos 3 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos prasme, jei jį padaro Bendrijos ūkio subjektas,
            iš panašių ūkinių operacijų, kuriomis pažeidžiama ta pati Bendrijos teisės nuostata, visumos gaunantis ekonominės naudos.
            Tai, kad pažeidimas tam tikru laikotarpiu yra susijęs tik su gana nedidele vykdomų ūkinių operacijų dalimi ir kad ūkinės operacijos,
            kurių atžvilgiu buvo nustatytas pažeidimas, visada yra susijusios su skirtingomis siuntomis, šiuo atžvilgiu neturi jokios
            reikšmės
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1998 m. balanžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Chambre syndicale nationale des entreprises de transport de fonds et valeurs (Sytraval) ir Brink's France SARL. # Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba. # Byla C-367/95 P.


2017 m. vasario 2 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#International Management Group prieš Europos Komisiją.#Vystomasis bendradarbiavimas – Metinė veiksmų programa dėl Mianmaro / Birmos finansavimo iš bendrojo Europos Sąjungos biudžeto – Biudžeto įgyvendinimo sprendimas – Patikslinimas – Ieškinys dėl panaikinimo – Aktas, kurį galima ginčyti – Priimtinumas – Pareiga motyvuoti – Patikimo finansų valdymo principas – Gero administravimo principas – Skaidrumas – Teisių gynimo priemonės – Teisėti lūkesčiai.#Byla T-29/15.


1996 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Konservenfabrik Lubella Friedrich Büker GmbH & Co. KG prieš Hauptzollamt Cottbus. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Vokietija. # Apsaugos priemonės. # Byla C-64/95.


1979 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Atalanta Amsterdam BV prieš Produktschap voor Vee en Vlees. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nyderlandai. # Byla 240/78.


1998 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Fédération belge des chambres syndicales de médecins ASBL prieš Gouvernement flamand, Gouvernement de la Communauté française ir Conseil des ministres. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'arbitrage - Belgija. # Direktyva 93/16/EEB - 31 straipsnis. # Byla C-93/97.


1982 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Elestina Esselina Christina Morson prieš Staat der Nederlanden ir Hoofd van de Plaatselijke Politie in de zin van de Vreemdelingenwet ; Sewradjie Jhanjan prieš Staat der Nederlanden. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Laisvas darbuotojų judėjimas. # Sujungtos bylos 35 ir 36/82.


1997 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # AssiDomän Kraft Products AB, AB Iggesunds Bruk, Korsnäs AB, MoDo Paper AB, Södra Cell AB, Stora Kopparbergs Bergslags AB ir Svenska Cellulosa AB prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-227/95.