title: 2008 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Alitalia - Linee aeree italiane SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Italijos valdžios institucijų atlikta Alitalia rekapitalizacija - Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama suderinama su bendrąja rinka - Sprendimas, priimtas po Pirmosios instancijos teismo sprendimo panaikinti ankstesnį sprendimą - Leistinumas - EB 233 straipsnio pažeidimas - EB 87 ir 88 straipsnių pažeidimas - Sąlygos, kuriomis leidžiama teikti pagalbą- Pareiga motyvuoti. # Byla T-301/01.

text:
      Byla T‑301/01
      Alitalia – Linee aeree italiane SpA
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Valstybės pagalba – Italijos valdžios institucijų atlikta Alitalia rekapitalizacija – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama suderinama su bendrąja rinka – Sprendimas, priimtas po Pirmosios instancijos teismo sprendimo panaikinti ankstesnį sprendimą – Leistinumas – EB 233 straipsnio pažeidimas – EB 87 ir 88 straipsnių pažeidimas – Sąlygos, kuriomis leidžiama teikti pagalbą – Pareiga motyvuoti“
      Sprendimo santrauka
      1.      Ieškinys dėl panaikinimo – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
      (EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa)
      2.      Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis
      (EB 253 straipsnis)
      3.      Ieškinys dėl panaikinimo – Sprendimas dėl panaikinimo – Apimtis – Naujo akto priėmimas anksčiau galiojusių parengiamųjų aktų
            pagrindu – Leistinumas
      (EB 88 straipsnio 2 dalis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      4.      Ieškinys dėl panaikinimo – Sprendimas dėl panaikinimo – Poveikis – Vykdymo priemonių ėmimasis – Protingas terminas
      (EB 233 straipsnis)
      5.      Valstybių teikiama pagalba – Administracinė procedūra – Suinteresuotųjų asmenų teisė pateikti pastabas
      (EB 88 straipsnio 2 dalis; Tarybos reglamentas Nr. 659/1999)
      6.      Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Privataus investuotojo kriterijus
      (EB 87 straipsnio 1 dalis)
      7.      Ieškinys dėl panaikinimo – Pagrindai – Akivaizdi vertinimo klaida – Rezultatui lemiamos įtakos neturinti klaida  – Netinkamas
            pagrindas
      8.      Ieškinys dėl panaikinimo – Pagrindai – Pagrindai, kuriais galima remtis Komisijos sprendimo valstybės pagalbos srityje atžvilgiu
      (EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa)
      9.      Valstybių teikiama pagalba – Draudimas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Komisijos diskrecija – Vertinimo kriterijai – Komisijos
            patvirtintų gairių poveikis
      (EB 87 straipsnio 3 dalis; Komisijos pranešimas 94/C 350/07)
      10.    Valstybių teikiama pagalba – Draudimas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Pagalba, kurią galima laikyti suderinama su bendrąja
            rinka – Valstybės pagalbą gaunančios įmonės numatytų restruktūrizavimo priemonių nagrinėjimas
      (EB 87 straipsnio 3 dalis)
      1.      Ieškovas gali pareikšti ieškinį dėl sprendimo panaikinimo tik tada, jei lieka asmeniškai suinteresuotas ginčijamo akto panaikinimu.
         Toks yra įmonės, kuri, gavusi visą nagrinėjamą valstybės pagalbą restruktūrizavimui, pareiškė ieškinį dėl Komisijos sprendimo
         pripažinti šią pagalbą suderinama su bendrąja rinka panaikinimo, kai minėtas sprendimas yra vėlesnio Komisijos sprendimo leisti
         sumokėti paskutinę pagalbos dalį teisinis pagrindas, atvejis. Iš tikrųjų, jei Pirmosios instancijos teismas panaikintų ginčijamą
         sprendimą dėl to, kad nagrinėjama priemonė jame pripažinta valstybės pagalba, tai toks panaikinimas turėtų teisinių pasekmių
         vėlesniam sprendimui, kuris netektų teisinio pagrindo.

      (žr. 37, 40–42 punktus)
      2.      Atsakymas į klausimą, ar Bendrijos aktas atitinka EB 253 straipsnyje nustatytą pareigą motyvuoti, siejamas su nagrinėjamo
         akto pobūdžiu ir aplinkybėmis, kuriomis jis buvo priimtas. Taigi, jei ieškovė aktyviai dalyvavo ginčijamo sprendimo rengimo
         procese ir todėl žino priežastis, dėl kurių administracija nusprendė netenkinti jos prašymo, pareigos motyvuoti apimtis siejama
         su aplinkybėmis, kurioms turėjo įtakos toks dalyvavimas. Tokiu atveju Teisingumo Teismo praktikos reikalavimai šioje srityje
         yra daug švelnesni.

      Jeigu ginčijamas sprendimas buvo priimtas po pirmojo sprendimo, panaikinto sprendimu dėl panaikinimo, kuriame aprašyti bylos
         faktinės aplinkybės, administracinė procedūra ir panaikinto sprendimo turinys, reikia atsižvelgti į tai, kad ginčijamas sprendimas
         buvo priimtas ieškovei gerai žinomomis aplinkybėmis.

      (žr. 57, 69 punktus)
      3.      Bendrijos akto, kuriuo užbaigiama iš kelių etapų sudaryta administracinė procedūra, panaikinimas nebūtinai reiškia, kad panaikinama
         visa procedūra, po kurios buvo priimtas ginčijamas aktas, neatsižvelgiant į sprendimo dėl panaikinimo motyvus, esmę ir procedūrą.

      Jei, nepaisant to, kad imtasi tyrimo veiksmų, leidžiančių atlikti išsamią pagalbos suderinamumo analizę, paaiškėja, kad Komisijos
         atlikta analizė neišsami ir dėl to sprendimas neteisėtas, minėto sprendimo pakeitimo procedūra iš naujo gali būti pradėta
         nuo naujos tyrimo veiksmų analizės. Be to, galimybė nepradėti iš naujo visos procedūros, po kurios buvo priimtas aktas, pakeitęs
         kitą aktą, nesiejama su sąlyga, kad šis turi būti panaikintas dėl procesinių pažeidimų.

      Be to, nėra jokios pareigos Oficialiajame leidinyje paskelbti naują pranešimą ir iš naujo pradėti formalaus tyrimo procedūrą,
         siekiant iš naujo pasikonsultuoti su finansiniais investuotojais ir ekspertais, nes jokia Reglamento Nr. 659/1999 dėl EB 88 straipsnio
         taikymo nuostata nereikalauja iš naujo pradėti procedūros, jei pirminio restruktūrizavimo projekto pakeitimai yra padaryti
         per formalaus tyrimo procedūrą, nors tokie pakeitimai numatyti netgi šio reglamento 7 straipsnio 2 ir 3 dalyse.

      (žr. 100–101, 103, 142–143 punktus)
      4.      Bendrijos institucijos pareiga vykdyti Bendrijos teismo priimtą sprendimą dėl panaikinimo nustatyta EB 233 straipsnyje. Šis
         vykdymas reikalauja imtis tam tikrų administracinių priemonių ir paprastai negali būti įvykdytas nedelsiant. Atitinkama institucija
         turi per pagrįstą terminą įvykdyti sprendimą dėl vieno iš jos aktų panaikinimo. Atsakymas į klausimą, ar minėtas terminas
         buvo pagrįstas, ar ne, susijęs su priemonių, kurių reikia imtis, pobūdžiu ir bylos aplinkybėmis.

      Septynių mėnesių terminas nuo sprendimo, kuriuo panaikinamas Komisijos sprendimas, kuriuo nustatoma, kad pateiktas valstybės
         pagalbos projektas su išlygomis suderinamas su bendrąja rinka, paskelbimo iki naujo Komisijos sprendimo priėmimo nelaikytinas
         pernelyg ilgu praktinėms išvadoms iš sprendimo dėl panaikinimo padaryti, be kita ko, remiantis turima informacija iš naujo
         pritaikyti rinkos ekonomikoje veikiančio privataus investuotojo kriterijų, o tai reiškia – atlikti išsamią finansinę analizę.

      Įmonė gavėja negali daryti išvados, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principas pažeistas vien dėl to, kad dėl sprendimo dėl panaikinimo
         Komisija nepareiškė apeliacinio skundo, nes minėtame sprendime neatmetama panaikinto sprendimo taisymo galimybė, o terminas,
         kurį Komisija turėjo praktinėms išvadoms iš minėto sprendimo padaryti, yra daug ilgesnis nei dviejų mėnesių terminas apeliaciniam
         skundui dėl šio sprendimo pareikšti.

      (žr. 155–156, 162 punktus)
      5.      Jokia Reglamento Nr. 659/1999 dėl EB 88 straipsnio taikymo nuostata neįpareigoja Komisijos dar kartą suteikti suinteresuotosioms
         šalims, kurių teisė pateikti pastabas buvo užtikrinta Oficialiajame leidinyje paskelbus jos sprendimą pradėti formalaus tyrimo
         procedūrą ir kurios aktyviai dalyvavo nagrinėjant ginčijamą pagalbą, po ko buvo priimtas pirmasis sprendimas, pakeistas ir
         panaikintas antruoju sprendimu, galimybę pateikti pastabas per nagrinėjimą, po kurio priimamas minėtas antrasis sprendimas,
         tuo labiau kad savo naują analizę Komisija turėjo grįsti tik ta informacija, kurią turėjo priimdama pirmąjį sprendimą, tai
         yra informacija, dėl kurios trečiosios šalys savo poziciją išreiškė, todėl su jomis konsultuotis iš naujo nereikėjo.

      (žr. 174 punktą)
      6.      Komisijos vertinimas, ar investicija atitinka privataus investuotojo kriterijų, reikalauja sudėtingo ekonominio vertinimo.
         Taigi priimdama aktą, kuriam reikalingas toks sudėtingas vertinimas, Komisija turi plačią diskreciją vertinti ir atlikti minėto
         akto teisminę kontrolę, nors iš esmės klausimas, ar priemonė patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, susijęs tik
         su patikrinimu, ar laikytasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių, ar faktinės aplinkybės, į kurias buvo atsižvelgta priimant
         ginčijamą sprendimą, tikslios, ar nėra akivaizdžios tokių faktų vertinimo klaidos, ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais.
         Visų pirma Pirmosios instancijos teismas sprendimą priėmusios institucijos ekonominio vertinimo negali pakeisti savuoju.

      (žr. 185 punktą)
      7.      Nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo negalima remtis akivaizdžia vertinimo klaida ir jos nepakaktų ginčijamo sprendimo panaikinimui
         pateisinti, jei tokiomis ypatingomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos šioje byloje, ji nebūtų galėjusi turėti lemiamos įtakos
         rezultatui.

      (žr. 307 punktą)
      8.      Nagrinėjant ieškinį dėl panaikinimo, pareikštą valstybės pagalbą gaunančios įmonės dėl sprendimo apie pagalbos suderinamumą
         su bendrąja rinka, kuris priimtas su tam tikromis išlygomis, pagrindas dėl sąlygų, su kurių laikymusi ginčijamame sprendime
         siejamas nagrinėjamos pagalbos suderinamumas su bendrąja rinka, nelaikytinas nepriimtinu dėl to, kad Komisija, turinti išimtinę
         kompetenciją konstatuoti galimą pagalbos nesuderinamumą su bendrąja rinka, neturi vadovautis šiomis sąlygomis.

      Neatmestina galimybė, kad bendrovė pagalbos gavėja gali Bendrijos teismuose ginčyti sąlygas, su kuriomis siejamas jai nepalankus
         sprendimas, tuo atveju, jei dėl minėtų sąlygų Komisija ir valstybės valdžios institucijos derėjosi ir netgi jei pastarosios
         dėl jų prisiėmė įsipareigojimus.

      (žr. 380–381, 383 punktus)
      9.      Komisija gali nustatyti diskrecijos įgyvendinimo kryptis aktais, pavyzdžiui, gairėmis, tiek, kiek šiuose aktuose yra taisyklių,
         nurodančių, kaip turi elgtis ši institucija, ir kiek tai nepažeidžia Sutarties normų. Pranešime dėl aviacijos reikalaujama,
         kad restruktūrizavimo pagalba būtų numatyta oro transporto bendrovės sanavimo plane tam, kad per pagrįstą terminą ji galėtų
         vėl tapti gyvybinga. Remiantis šio pranešimo 38 punkto 1 ir 2 dalimis ir 41 punktu, Komisija galės leisti teikti restruktūrizavimo
         pagalbą tik išimtiniais atvejais ir labai griežtomis sąlygomis. Iš to darytina išvada, kad pagal EB 87 straipsnio 3 dalies
         c punktą priimtame sprendime Komisija gali nustatyti bet kokią sąlygą, kurią mano esant būtiną įmonės pagalbos gavėjos gyvybingumui
         po restruktūrizavimo užtikrinti. Kita vertus, nė vienoje iš šių nuostatų nereikalaujama, kad visos nustatytos sąlygos būtų
         reikalingos įmonės gyvybingumui užtikrinti. Atvirkščiai, iš minėto pranešimo matyti, kad Komisija turi stengtis kuo labiau
         apriboti konkurencijos iškraipymą ir užtikrinti, kad vyriausybė nesikištų į bendrovės valdymą, išskyrus dėl su nuosavybės
         teise susijusių priežasčių, ir kad pagalba būtų naudojama tik restruktūrizavimo programai bei būtų proporcinga, palyginti
         su poreikiais.

      (žr. 405–408 punktus)
      10.    Nors valstybės pagalbos srityje ir neatmestina, jog Komisija gali palyginti įmonės pagalbos gavėjos numatytas restruktūrizavimo
         priemones su tomis, kurių ėmėsi kitos to paties verslo sektoriaus bendrovės, vis dėlto restruktūrizuojant įmonę dėmesys turi
         būti skiriamas jos pačios vidinėms problemoms, o kitų bendrovių patirtis kitomis ekonominėmis ir politinėmis aplinkybėmis
         bei kitu laikotarpiu gali būti nesvarbi.

      (žr. 478 punktą)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. liepos 9 d.(*)

      „Valstybės pagalba – Italijos valdžios institucijų atlikta Alitalia rekapitalizacija – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama suderinama su bendrąja rinka – Sprendimas, priimtas po Pirmosios instancijos teismo sprendimo panaikinti ankstesnį sprendimą – Leistinumas – EB 233 straipsnio pažeidimas – EB 87 ir 88 straipsnių pažeidimas – Sąlygos, kuriomis leidžiama teikti pagalbą– Pareiga motyvuoti“
      Byloje T‑301/01
      Alitalia – Linee aeree italiane SpA, įsteigta Romoje (Italija), atstovaujama advokatų M. Siragusa, G. M. Roberti, G. Scassellati Sforzolini, F. Moretti ir F. Sciaudone,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą V. Di Bucci, padedamo advokatų A. Abate ir G. Conte,

      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2001 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimą 2001/723/EB dėl bendrovės Alitalia rekapitalizacijos (OL L 271, p. 28),

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai E. Martins Ribeiro, F. Dehousse, D. Šváby ir K. Jürimäe,
      posėdžio sekretorė C. Kantza, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. spalio 24 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Bylos aplinkybės
      1        Alitalia ‑ Linee aeree italiane SpA (toliau – Alitalia arba ieškovė) yra oro transporto bendrovė, kurios apie 90 % kapitalo 1996 m. liepos 1 d. valdė Italijos valstybės finansų
         bendrovė Istituto per la ricostruzione industriale SpA (toliau – IRI), o likusią dalį – privatūs investuotojai.

      2        10-ojo dešimtmečio pradžioje Alitalia turėjo nepakankamai kapitalo. Per minėtą laikotarpį Alitalia susidūrė su sunkumais, susijusiais su Golfo karu, 1992 m. ir 1993 m. oro transporto sektoriaus nuosmukiu ir dėl oro transporto
         rinkos liberalizavimo proceso išaugusia konkurencija. Dėl minėtų įvykių Alitalia turėjo sumažinti savo sąnaudas ir pagerinti našumą, nors dėl to jai nepavyko atkurti pelningumo.

      3        1996 m. liepos mėn. dėl tokios padėties Alitalia priėmė 1996–2000 m. restruktūrizavimo planą. Šis planas, apie kurį Italijos valdžios institucijos informavo Komisiją 1996 m.
         liepos 29 d. laišku, apėmė sanavimo ir plėtros etapus. Finansinėje dalyje buvo numatyta, kad IRI skirs iš viso 2 750 milijardų
         Italijos lirų (ITL) kapitalo įnašą, išmokamą trimis dalimis, kurių antrąją buvo numatyta mokėti 1998 m. gegužės mėn., o trečiąją
         – 1999 m. gegužės mėnesį.

      4        1996 m. spalio 9 d. Komisija nusprendė pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą dėl plane numatyto kapitalo didinimo
         (OL C 346, p. 13). Atskiruose procedūros etapuose Komisija prašė nepriklausomų konsultantų nuomonės (toliau – Komisijos konsultantai).

      5        Per procedūrą buvo padaryta tam tikrų pirminio plano pakeitimų. 1997 m. birželio 26 d. Italijos valdžios institucijos Komisijai
         perdavė paskutinę plano versiją.

      6        1997 m. liepos 15 d. Komisija priėmė Sprendimą 97/789/EB dėl bendrovės Alitalija rekapitalizacijos (OL L 322, p. 44, toliau – 1997 m. sprendimas). Komisija nusprendė, kad IRI kapitalo dotacija bendrovei
         Alitalia yra su bendrąja rinka suderinama valstybės pagalba su sąlyga, kad Italijos valdžios institucijos laikysis 1997 m. sprendimo
         1 straipsnyje išvardytų dešimties įsipareigojimų.

      7        1998 m. birželio 3 d. sprendimu atsižvelgdama į naujus Italijos valdžios institucijų įsipareigojimus, kuriuos jos prisiėmė
         konstatavus 1997 m. sprendime nustatytų sąlygų pažeidimus, nustatytus per šešis pirmuosius mėnesius po minėto sprendimo priėmimo,
         Komisija nepareiškė prieštaravimo dėl IRI kapitalo dotacijos trečios dalies mokėjimo.

      8        Alitalia pareiškė ieškinį dėl 1997 m. sprendimo, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 1997 m. lapkričio 26 dieną. 2000 m.
         gruodžio 12 d. sprendimu Alitalia prieš Komisiją (T‑296/97, Rink. p. II‑3871, toliau – sprendimas Alitalia I) Pirmosios instancijos teismas patenkino Alitalia pateiktą prašymą panaikinti 1997 m. sprendimą, nes Komisija nemotyvavo, kodėl taikė tokį patį minimalų grąžos rodiklį (toliau
         – minimalus rodiklis) kaip ir 1996 m. sausio 31 d. Komisijos sprendime 96/278/EB dėl bendrovės Iberia rekapitalizacijos (OL L 104, p. 25, toliau – sprendimas Iberia), ir dėl padarytų akivaizdžių vertinimo klaidų, susijusių, viena vertus, su nemokumo procedūros sąnaudų, kurias IRI patirtų
         Alitalia likvidavimo atveju, neįtraukimu apskaičiuojant vidinį grąžos rodiklį (toliau – vidinis rodiklis) ir, kita vertus, su tuo,
         kad neatsižvelgta į 1997 m. birželio mėn. padarytus restruktūrizavimo plano pakeitimus.

      9        2001 m. birželio 1 d. Komisijos konsultantai jos prašymu pateikė ataskaitą, kurioje atnaujinta ankstesnė analizė, atlikta
         procedūroje, po kurios buvo priimtas 1997 m. sprendimas, tam, kad apskaičiuojant minimalų rodiklį ir vidinį rodiklį būtų atsižvelgta
         į paskutinę restruktūrizavimo plano versiją.

      10      2001 m. liepos 18 d. Komisija priėmė Sprendimą 2001/723/EB dėl bendrovės Alitalia rekapitalizacijos (OL L 271, p. 28, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Ginčijamas sprendimas
      11      Savo teisiniame vertinime nurodžiusi, kad EB 233 straipsnis šiuo atveju neįpareigoja Komisijos iš naujo pradėti procedūrą,
         po kurios priimtas 1997 m. sprendimas, ir prieš priimant naują sprendimą iš naujo kartoti visą procedūrą, Komisija privataus
         investuotojo kriterijaus analizei skyrė dvidešimt konstatuojamųjų dalių (ginčijamo sprendimo 15–34 konstatuojamosios dalys).

      12      Dėl veiksmų vidinio rodiklio nustatymo Komisija atsižvelgia į pareigą į numatomos grąžos skaičiavimą įtraukti nemokumo procedūros
         sąnaudas, kurias IRI turėtų padengti Alitalia likvidavimo atveju. Baigdama savo analizę Komisija tvirtina, kad 2 750 milijardų ITL sumos investavimo į Alitalia kapitalą vidinis rodiklis IRI siekia 25,2 % arba 26,1 % 1997 m. atsižvelgiant į tai, koks taikomas apmokestinimas (ginčijamo
         sprendimo 23 konstatuojamoji dalis).

      13      Dėl minimalaus rodiklio, kurio reikalautų pagal rinkos dėsnius veikiantis privatus kreditorius, nustatymo Komisija, remdamasi
         turima informacija ir, visų pirma, konsultantų ataskaitomis, mano, kad minimalus rodiklis yra apie 30 % atsižvelgiant į nagrinėjamos
         sumos dydį ir ypač į veiksmų keliamą riziką, kuri išlieka didelė neatsižvelgiant į 1997 m. birželio mėn. padarytus plano patobulinimus.
         Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo, kad 1997 m. liepos mėn. Alitalia kapitalo didinimo keliama rizika yra bent jau tokio pačio dydžio kaip ir ta, kurią kėlė 1996 m. sausio mėn. Iberija kapitalo didinimas. Ginčijamo sprendimo 30 ir 31 konstatuojamose dalyse Komisija paaiškina, kuo abiejų įmonių padėtis panaši,
         neatsižvelgiant į tam tikrus specifinius skirtumus.

      14      Ginčijamo sprendimo 33 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro išvadą, kad minimalus metinis rodiklis, kurio reikalauja pagal
         rinkos dėsnius veikiantis privatus investuotojas tam, kad šiomis aplinkybėmis skirtų bendrovei Alitalia 2 750 milijardų ITL kapitalo dotaciją, yra didesnis už tokių veiksmų vidinį rodiklį.

      15      Išvadoje (ginčijamo sprendimo 35–37 konstatuojamosios dalys) Komisija mano, kad ištaisė šio sprendimo 8 punkte minėtame Pirmosios
         instancijos teismo sprendime Alitalia I abi nurodytas vertinimo klaidas ir motyvavimo stoką. Dėl likusių ginčijamo sprendimo motyvų Komisija daro nuorodą į 1997 m.
         sprendimo konstatuojamąsias dalis, kurios, Komisijos nuomone, turi būti suprantamos kaip ginčijamo sprendimo sudėtinė dalis
         ir nėra reikalo jas kartoti (ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamoji dalis).

      16      Remdamasi minėtomis konstatuojamosiomis dalimis Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kurio rezoliucinėje dalyje nurodyta:

      „1 straipsnis
      Valstybės pagalba, kurią (Italijos Respublika) suteikė bendrovei Alitalia <...> iš viso skirdama 2 750 milijardų (ITL) kapitalo dotaciją, mokamą trimis dalimis, bendrovės restruktūrizavimui užtikrinti
         atsižvelgiant į 1996 m. liepos 29 d. Komisijai pateiktą ir 1997 m. birželio 26 d. pataisytą planą yra suderinama su bendrąja
         rinka ir (Europos ekonominės erdvės) susitarimu pagal (EB) 87 straipsnio 3 dalies c punktą ir (Europos ekonominės erdvės)
         susitarimo 61 straipsnio 3 dalies c punktą, jei bus laikomasi (1997 m.) sprendimo 1, 2 ir 3 straipsniuose nurodytų įpareigojimų
         ir sąlygų, pakartotų šio sprendimo 1 konstatuojamojoje dalyje.

      2 straipsnis
      Komisija neprieštarauja, kad bendrovei Alitalia būtų sumokėta kapitalo dotacijos (antroji) dalis <...>.

      3 straipsnis
      Šis sprendimas skirtas Italijos Respublikai.“
      17      Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyta ir jo 1 konstatuojamojoje dalyje išvardyta dešimt tokių sąlygų:

      „1)      Su Alitalia elgtis kaip su paprastu akcininku, kad ji būtų valdoma tik pagal verslo taisykles ir jos valdyme dalyvauti tik tiek, kiek
         tai susiję su Italijos valstybės kaip akcininkės statusu;

      2)      bendrovei Alitalia nebeskirti nei naujų kapitalo dotacijų, nei jokios naujos pagalbos, įskaitant paskolos garantiją;

      3)      užtikrinti, kad iki 2000 m. gruodžio 31 d. Alitalia naudotų pagalbą tik bendrovės restruktūrizavimui, o ne naujų kitų oro vežėjų akcijų įsigijimui;

      4)      Bendrovei Alitalia neteikti jokios pirmenybės prieš kitas Bendrijos bendroves, visų pirma skrydžių teisių suteikimo (įskaitant į trečiąsias
         šalis ne Europos ekonominėje erdvėje), skrydžių laiko paskirstymo, antžeminių paslaugų ir naudojimosi oro uosto įrenginiais
         srityje, jei pirmenybės suteikimas prieštarauja Bendrijos teisei. Visų pirma Italijos valdžios institucijos patvirtina, kad
         jos netaikys jokios Bendrijos teisei prieštaraujančios nuostatos ir užtikrina, kad:

      a)      nedelsiant pradės ir ne vėliau kaip 1998 m. gruodžio 31 d. užbaigs 1992 m. balandžio 15 d. Susitarimo Nr. 4372, kuris patvirtintas
         1992 m. balandžio 16 d. Dekretu, peržiūros procedūrą <...>, siekiant jį suderinti su Bendrijos teisės aktais, be kita ko,
         kiek tai susiję su „pirmenybės teise“, „valstybės dalyvavimu“, „suderinamumu su oro transporto liberalizavimo reglamentais“
         ir „oro uostų privilegijomis“;

      b)      remiantis Susitarimo 50 straipsniu, pagal kurį minėtas susitarimas taikomas tik tiek, kiek jis neprieštarauja Bendrijos teisei,
         po susirašinėjimo su Alitalia buvo atlikta aukščiau minėtų Susitarimo punktų peržiūra de facto;

      c)      Alitalia atsisakė pirmenybės teisės, kuri jai suteikta pagal Susitarimo 3 straipsnį;

      d)      iki 1997–1998 m. žiemos sezono pradžios koordinuojamiems ar visiškai koordinuojamiems Italijos oro uostams bus paskirtas su
         Alitalia nesusijęs jos atžvilgiu visiškai laisvai veikiantis koordinatorius;

      5)      užtikrinti, kad iki 2000 m. gruodžio 31 d. Alitalia ar kitų oro vežėjų eksploatuojamų orlaivių, už kuriuos Alitalia prisiima visą komercinę riziką (wet leasing, block space, joint venture sutartys ir t. t.), siūlomas pajėgumas nebus didesnis kaip:

      a)      turimų vietų skaičius ne daugiau kaip 28 985, iš kurių 26 350 – Alitalia nuosavo laivyno;

      b)      kiekvienų kalendorinių metų vietų kilometrui pasiūlos augimas
      –        Europos ekonominėje erdvėje, išskyrus Italiją, ir
      –        Italijoje
      neviršys 2,7 %, o jei atitinkamų rinkų augimas mažesnis kaip 2,7 %, tai didinimas draudžiamas. Tačiau, jei atitinkamų rinkų
         augimo rodiklis didesnis kaip 5 %, pasiūla gali būti didinama daugiau kaip 2,7 % augimo, kuris viršija 5 %, procentine išraiška;

      6)      įsitikinti, kad Alitalia tvarko analitinę apskaitą, leidžiančią greitai nustatyti kiekvieno maršruto pelningumo rodiklį, kuris apibrėžiamas kaip atitinkamam
         maršrutui tenkančių visų pajamų ir visų sąnaudų santykis (visos sąnaudos lygios kintamų sąnaudų ir fiksuotų sąnaudų sumai);

      7)      užtikrinti, kad iki 2000 m. gruodžio 31 d. Alitalia savo skrydžiams nesiūlytų mažesnių tarifų nei siūlo jos konkurentai už panašią teikiamą paslaugą;

      8)      užtikrinti, kad Alitalia perleistų savo Mal(é)v akcijas ne vėliau kaip <...>;

      9)      užtikrinti, kad Alitalia iki galo įgyvendintų restruktūrizavimo planą, apie kurį Komisijai pranešta 1996 m. liepos 29 d. ir kuris pataisytas 1997 m.
         birželio 26 d., visų pirma, kiek tai susiję su aukščiau VI (punkte) nurodytu našumo, pelningumo ir finansinio sanavimo tikslų
         įgyvendinimu;

      10)      1998 m. kovo mėn. pabaigoje, 1999 m. kovo mėn. pabaigoje, 2000 m. kovo mėn. pabaigoje ir 2001 m. kovo mėn. pabaigoje pateikti
         Komisijai metinę ataskaitą apie restruktūrizavimo plano įgyvendinimo raidą, Alitalia ekonominę ir finansinę būklę ir šių sąlygų laikymąsi. Ataskaita apima per praėjusius finansinius metus Alitalia trumpą sudarytų komercinio ir veiklos bendradarbiavimo susitarimų aprašymą (kontrahentų tipai ir tapatybė). Prireikus Komisija
         prašo nepriklausomo konsultanto, kurį pasirenka suderinusi su Italijos valdžios institucijomis, patikrinti kiekvienoje ataskaitoje
         esančią informaciją.“

       Procesas
      18      Ieškovė pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2001 m. lapkričio 30 dieną.

      19      Be to, 2002 m. vasario 13 d. Alitalia pareiškė ieškinį dėl žalos atlyginimo, kad būtų atlyginta žala, kurią ji patyrė dėl priimtų 1997 m. sprendimo ir ginčijamo
         sprendimo. Tačiau šio ieškinio ji atsisakė ir byla buvo išbraukta 2003 m. balandžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo trečiosios
         kolegijos pirmininko nutartimi Alitalia prieš Komisiją (T‑35/02, Rink. p. II‑0000).

      20      2002 m. birželio 19 d. laišku Komisija informavo Italijos Respubliką apie savo sprendimą dėl valstybės pagalbos, užregistruotos
         numeriais C 54/96 ir N 318/02, dėl restruktūrizavimo pagalbos trečios dalies mokėjimo bendrovei Alitalia, kurią Komisija patvirtino 2001 m. liepos 18 d., ir dėl naujų 1 432 milijardų EUR rekapitalizacijos veiksmų (toliau – 2002 m.
         birželio 19 d. sprendimas). 2002 m. birželio 19 d. sprendimas buvo pataisytas 2002 m. rugpjūčio 27 d. sprendimu C(2002) 3151 galutinis,
         apie kurį buvo paskelbtas pranešimas 2002 m. spalio 4 d. Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje (OL C 239, p. 2). Ieškiniu, kuris Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktas 2002 m. lapkričio 21 d., Italijos oro
         transporto bendrovė Air One SpA prašė panaikinti 2002 m. birželio 19 d. sprendimą (byla T‑344/02). Į šią bylą Alitalia įstojo Komisijos pusėje.

      21      2002 m. rugsėjo 5 d. bendru prašymu šalys paprašė sustabdyti šios bylos nagrinėjimą. 2002 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos
         teismo nutartimi ši byla buvo sustabdyta iki 2002 m. lapkričio 30 dienos.

      22      Ginčijamo sprendimo klaidų ištaisymas paskelbtas 2003 m. balandžio 8 d. Oficialiajame leidinyje (OL L 90, p. 54). Viena vertus, ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamosios dalies paskutinis sakinys, kuriame nurodyta, jog
         Alitalia sutiko, kad visos nemokumo procedūros sąnaudos yra 750 milijardų ITL, buvo panaikintas. Kita vertus, ginčijamo sprendimo
         22 konstatuojamosios dalies paskutiniame sakinyje buvo pakeisti duomenys, susiję su IRI turimų bendrovės Alitalija akcijų verte 2000 m. gruodžio 31 dieną.

      23      2004 m. kovo 10 d. laišku Pirmosios instancijos teismas paprašė Alitalia pateikti nuomonę dėl 2003 m. balandžio 24 d. Komisijos pateiktame triplike esančio teiginio, kad Alitalia nesuinteresuota tolesniu bylos nagrinėjimu. Į šį prašymą Alitalia atsakė 2004 m. balandžio 1 d. laišku.

      24      Susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir taikydamas
         proceso organizavimo priemones pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnį Alitalia ir Komisijai raštu pateikė klausimus. Šalys į juos atsakė per nustatytą terminą.

      25      Per 2006 m. spalio 24 d. posėdį šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.

       Šalių reikalavimai
      26      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        visiškai panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek Komisija ginčijamo kapitalo dotacijos
         suderinamumą sieja su 1997 m. sprendime nustatytų sąlygų laikymusi,

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      27      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl priimtinumo
      A –  Šalių argumentai
      28      Triplike Komisija teigia, kad Alitalia nebeturi jokio suinteresuotumo pareikšti ieškinį.

      29      Visų pirma Komisija tvirtina, kad Alitalia rekapitalizacija buvo visiškai patvirtinta ir įgyvendinta po to, kai 2002 m. birželio 19 d. sprendimu Komisija nepareiškė
         prieštaravimų dėl trečios ir paskutinės pagalbos dalies mokėjimo. Todėl ginčijamo sprendimo panaikinimas Alitalia bendrovei neduotų jokios naudos. Atvirkščiai, dėl minėto panaikinimo 2002 m. birželio 19 d. sprendimas netektų teisinio pagrindo.

      30      Antra, Komisija pabrėžia, kad šis ieškinys negali sudaryti geresnių sąlygų ieškiniui dėl žalos atlyginimo, nes Alitalia atsisakė šiuo tikslu pareikšto ieškinio byloje T‑35/02.

      31      Galiausiai pabrėždama, kad dėl 2002 m. birželio 19 d. sprendimo Air One pareiškė numeriu T‑344/02 užregistruotą ieškinį, kuris vis dar nagrinėjamas Pirmosios instancijos teisme, Komisija pažymi,
         kad Alitalia įstojo į šią bylą būtent palaikydama Air One reikalavimus. Taigi, Komisijos nuomone, jei Alitalia nori, kad būtų paliktas 2002 m. birželio 19 d. sprendimas, ji turi atsižvelgti į su šiuo ieškiniu susijusias pasekmes.

      32      2004 m. balandžio 1 d. atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo klausimus, susijusius su Komisijos tvirtinimais dėl tariamo
         suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimo, Alitalia teigia, kad sprendimas, kuriuo pripažinta, kad ginčijama kapitalo dotacija nėra valstybės pagalba, ateityje jai leistų tikėtis
         tokios pagalbos. Atvirkščiai, ginčijamas sprendimas iš jos atimtų šią galimybę ir Alitalia bendrovei jokia kita pagalba negalėtų būti teikiama. Be to, toks sprendimas lemtų tai, kad ginčijamos kapitalo dotacijos
         trečios dalies mokėjimui nebūtų reikėję jokio Komisijos išankstinio leidimo.

      33      Beje, Alitalia nuomone, sprendimas, kurį Pirmosios instancijos teismas priims šioje byloje, turės poveikį bylai T‑344/02. Jeigu ginčijama
         kapitalo dotacija nebus pripažinta valstybės pagalba, keletas Air One pagrindų turės būti atmesti.

      34      Galiausiai Alitalia nurodo, kad atsisakymas byloje T‑35/02 jai nekliudo pareikšti naujo ieškino dėl žalos atlyginimo, nes tokio ieškinio pareiškimo
         senaties terminas nesibaigė. Bet kuriuo atveju sprendimas dėl panaikinimo šioje byloje sustiprintų jos pozicijas kalbant apie
         galimą naują ieškinį dėl žalos atlyginimo, kurį Alitalia pareikštų, kad jai būtų atlyginta ginčijamu sprendimu padaryta žala.

      B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      35      Nagrinėjant šio ieškinio priimtinumo klausimą primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškinys dėl panaikinimo,
         pareikštas fizinio ar juridinio asmens, priimtinas tik tiek, kiek ieškovas yra suinteresuotas ginčijamo akto panaikinimu.
         Šis interesas turi būti jau atsiradęs ir aktualus (žr. 2005 m. balandžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sniace prieš Komisiją, T‑141/03, Rink. p. II‑1197, 25 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      36      Toks suinteresuotumas reiškia, kad pats dokumento panaikinimas turės teisinių pasekmių arba, remiantis kita formuluote, ieškinio
         baigtis bus naudinga jį pareiškusiai šaliai (žr. 2004 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą MCI prieš Komisiją, T‑310/00, Rink. p. II‑3253, 44 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      37      Šiuo atžvilgiu primintina, kad ieškinio priimtinumo sąlygos, išskyrus atvejį, kai prarandamas suinteresuotumas palaikyti ieškinį,
         vertinamos tuo metu, kai jis pareiškiamas (žr. 2002 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Shaw ir Falla prieš Komisiją, T‑131/99, Rink. p. II‑2023, 29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Vis dėlto, vadovaujantis gero teisingumo vykdymo
         interesais, tokia su ieškinio priimtinumo vertinimo momentu susijusi išvada negali kliudyti Pirmosios instancijos teismui
         pripažinti, kad nėra reikalo priimti sprendimą dėl ieškinio, jeigu ieškovas, kuris iš pradžių buvo suinteresuotas pareikšti
         ieškinį teisme, dėl įvykio, atsiradusio pareiškus ieškinį, prarado bet kokį asmeninį suinteresuotumą ginčijamo sprendimo panaikinimu.
         Iš tikrųjų ieškovas gali pareikšti ieškinį dėl panaikinimo tik tada, jei lieka asmeniškai suinteresuotas ginčijamo akto panaikinimu
         (žr. 2005 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo First Data ir kt. prieš Komisiją, T‑28/02, Rink. p. II‑4119, 36 ir 37 punktus ir jame nurodytą teismų praktiką).

      38      Reikia konstatuoti, kad 2002 m. kovo 25 d. atsiliepime į ieškinį Komisija neginčijo Alitalia suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Be to, šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I (74 punktas) Pirmosios instancijos teismas nusprendė taip:

      „<...> Ta aplinkybė, kad (1997 m.) sprendime IRI investiciją į ieškovės kapitalą Komisija pripažino valstybės pagalba, yra
         akivaizdus kaltinimas IRI atžvilgiu. Iš tikrųjų toks pripažinimas (1997 m.) sprendime leido Komisijai išnagrinėti priemonės
         suderinamumą su bendrąja rinka ir nustatyti sąlygas, kurios daro tiesioginį poveikį ieškovės veiksmams.“

      39      2003 m. balandžio 24 d. triplike Komisija nurodė, kad Alitalia prarado suinteresuotumą pareikšti ieškinį dėl vėliau atsiradusių naujų aplinkybių. Viena vertus, kalbama apie 2002 m. birželio
         19 d. sprendimą, nes jame Komisija visų pirma nusprendė nepareikšti prieštaravimo dėl trečios pagalbos dalies mokėjimo bendrovei
         Alitalia, ir, antra vertus, apie šio sprendimo 19 punkte minėtą 2003 m. balandžio 8 d. nutartį Alitalia prieš Komisiją, kuria Pirmosios instancijos teismo trečiosios kolegijos pirmininkas nusprendė išbraukti bylą T‑35/02, nes Alitalia atsisakė ieškinio.

      40      Iš tikrųjų 2002 m. birželio 19 d. sprendime Komisija nusprendė „atsižvelgti į (Alitalia) suteiktą ir 1997 m. sprendimu leistą bei 2001 m. patvirtintą antrą pagalbos dalį ir nepareikšti prieštaravimo dėl trečios
         dalies mokėjimo“. Taigi bendrovei Alitalia buvo sumokėta visa nagrinėjama pagalba. Taip pat jai nustojo būti taikomos sąlygos ir reikalavimai, kurių turėjo laikytis,
         kol buvo įgyvendinamas planas.

      41      Vis dėlto ginčijamo sprendimo, kuris ir toliau ginčijamą kapitalo dotaciją laiko valstybės pagalba, poveikis buvo toks, kad
         trečios pagalbos dalies mokėjimui reikėjo gauti Komisijos leidimą. Taigi ginčijamas sprendimas yra 2002 m. birželio 19 d.
         sprendimo teisinis pagrindas tiek, kiek jame Komisija nepareiškia prieštaravimo dėl minėtos trečios dalies mokėjimo.

      42      Todėl, jei Pirmosios instancijos teismas panaikintų ginčijamą sprendimą dėl to, kad ginčijama kapitalo dotaciją jame pripažinta
         valstybės pagalba, tai toks panaikinimas turėtų teisinių pasekmių 2002 m. birželio 19 d. sprendimui, kuris netektų teisinio
         pagrindo.

      43      Tiesa, šalys nesutaria dėl minėtų pasekmių konkretaus pobūdžio.

      44      Alitalia nuomone, panaikinus ginčijamą sprendimą, 2002 m. birželio 19 d. sprendimas netektų dalyko, kiek tai susiję su nagrinėjamos
         pagalbos antros ir trečios dalies mokėjimu, o byloje T‑344/02 pareikštame ieškinyje dėl 2002 m. birželio 19 d. sprendimo Air One šiuo atžvilgiu nurodyti pagrindai būtų netinkami. Taigi Air One nebegalėtų ginčyti minėtų mokėjimų.

      45      Savo ruožtu Komisija teigia, kad tuo atveju, jei ginčijamas sprendimas būtų panaikintas, ji turėtų iš naujo išnagrinėti 2002 m.
         naujus Alitalia rekapitalizacijos veiksmus, kad nustatytų, ar jie yra valstybės pagalba.

      46      Tačiau pripažintina, kad abiem atvejais Air One ieškinys dėl 2002 m. birželio 19 d. sprendimo, kiek jis susijęs su nagrinėjamos pagalbos mokėjimu, nebūtų sėkmingas dėl teisinio
         pagrindo nebuvimo.

      47      Todėl Alitalia ir toliau suinteresuota pareikštu ieškiniu ir nėra reikalo nagrinėti kitų šiuo klausimu nurodytų argumentų.

       Dėl esmės
      48      Iš esmės Alitalia nurodo šešis pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su procesiniais pažeidimais, antrasis – su teisės į gynybą pažeidimu,
         trečiasis – su EB 233 straipsnio pažeidimu dėl to, kad ginčijamas sprendimas neatitinka šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo
         Alitalia I, ketvirtasis – su EB 87 ir 88 straipsnių pažeidimu ir klaidingu privataus investuotojo kriterijaus taikymu, penktasis – su
         EB 87 straipsnio 3 dalies pažeidimu nustatant pagalbos sąlygas ir šeštasis – su EB 253 straipsnio pažeidimu. Pirmiausia reikia
         išnagrinėti šeštąjį pagrindą, susijusį su pareigos motyvuoti pažeidimu.

      A –  Dėl pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
      49      Iš esmės šį pagrindą sudaro dvi dalys, kurių pirma susijusi su ginčijamo sprendimo išvadų motyvavimu, o antra – su minėtame
         sprendime nustatytų sąlygų motyvavimu.

      1.     Nepakankamas ginčijamo sprendimo išvadų motyvavimas
      a)     Šalių argumentai
      50      Priminusi teismų praktiką, susijusią su Bendrijos institucijų pareiga nurodyti jų aktų motyvus, be kita ko, valstybės pagalbos
         srityje, Alitalia tvirtina, kad ginčijamas sprendimas negali būti grindžiamas 1997 m. sprendimu, nes pastarąjį Pirmosios instancijos teismas
         panaikino, o tai sukelia pasekmių, kurios galioja atgaline data. Todėl ginčijamo sprendimo teisėtumas turi glūdėti jame pačiame.

      51      Visgi iš ginčijamo sprendimo neaišku, kaip Komisija taikė rinkos ekonomikoje veikiančio privataus investuotojo kriterijų.
         Komisija apsiribojo tik minimalaus rodiklio palyginimu su sprendime Iberia nagrinėjamu atveju. Ginčijamame sprendime visai neminimas konsultavimasis su finansiniais investuotojais dėl paskutinės restruktūrizavimo
         plano versijos. Neatsižvelgta į galutinį plano turinį. Pirmiausia Alitalia nurodo projekto, susijusio su Alitalia Team SpA (pigių skrydžių bendrovė), pagreitinimą, antžeminių paslaugų (handling) susitarimus, tarifų iniciatyvų projekto įgyvendinimą, etatų mažinimą, t. y. visus aspektus, kurie, jos nuomone, galėjo būti
         įvertinti, nes nuo plano įgyvendinimo pradžios buvo praėję šeši mėnesiai.

      52      Dėl vidinio rodiklio Alitalia teigia, jog ginčijamas sprendimas yra beveik neskaidrus, todėl pats Pirmosios instancijos teismas turės remtis kita informacija
         jo tinkamumui patikrinti. Be to, pateikta per mažai informacijos, kad būtų galima įvertinti galutinės Alitalia vertės ir nemokumo procedūros sąnaudų, kurias turėtų padengti IRI, jei Alitalia būtų likviduojama, skaičiavimus.

      53      Alitalia nurodo, kad ginčijamo sprendimo priede Komisija galėjo pateikti 2001 m. birželio mėn. savo konsultantų ataskaitą arba įtraukti
         jos esmę į ginčijamo sprendimo tekstą.

      54      Iš to Alitalia daro išvadą, kad ginčijamame sprendime padaryta rimtų pažeidimų, susijusių su motyvavimo stoka, ir todėl pažeistas EB 253 straipsnis.

      55      Rašytiniuose dokumentuose Komisija nesutinka, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas. Ji priduria, jog Alitalia nurodyti pagrindai ir argumentai rodo, kad motyvavimas visiškai atitinka savo paskirtį, t. y. leidžia suinteresuotiems asmenims
         suprasti, kaip institucija taikė Sutartį ir prireikus apginti jų teises, suteikdamas Bendrijos teismui galimybę vykdyti teisminę
         kontrolę.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      56      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką klausimas, ar sprendimo motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti
         vertinamas atsižvelgiant ne tik į akto formuluotę, bet ir į jo kontekstą bei į visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės
         normas. Nors Komisija sprendimo motyvuojamojoje dalyje neturi atsakyti į visus vykstant administracinei procedūrai suinteresuotųjų
         asmenų pateiktus faktinius ir teisės klausimus, vis dėlto privalo atsižvelgti į visas svarbias bylos aplinkybes ir įrodymus,
         kad suteiktų Bendrijos teismui galimybę vykdyti teisėtumo kontrolę, o valstybėms narėms bei suinteresuotiems piliečiams leistų
         susipažinti su sąlygomis, kuriomis ji taikė Sutartį (žr. 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo British Airways ir kt. prieš Komisiją, T‑371/94 ir T‑394/94, Rink. p. II‑2405, 94 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      57      Atsakymas į klausimą, ar Bendrijos aktas atitinka EB 253 straipsnyje nustatytą pareigą motyvuoti, siejamas su nagrinėjamo
         akto pobūdžiu ir aplinkybėmis, kuriomis jis buvo priimtas. Taigi, jei suinteresuotasis asmuo aktyviai dalyvavo ginčijamo sprendimo
         rengimo procese ir todėl žino priežastis, dėl kurių administracija nusprendė netenkinti jo prašymo, pareigos motyvuoti apimtis
         siejama su aplinkybėmis, kurioms turėjo įtakos toks dalyvavimas. Tokiu atveju Teisingumo Teismo praktikos reikalavimai šioje
         srityje daug švelnesni (žr. 1997 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tiercé Ladbroke prieš Komisiją, T‑504/93, Rink. p. II‑923, 52 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      58      Siekiant šioje byloje išnagrinėti reikalavimą motyvuoti pabrėžtina, kad valstybės pagalbos kontrolės procedūra vykdoma už
         pagalbos suteikimą atsakingos valstybės narės atžvilgiu ir kad EB 88 straipsnio 2 dalyje numatyti suinteresuotieji asmenys,
         įskaitant pagalbos gavėją, negali patys dalyvauti diskusijose su Komisija taip, kaip tai gali daryti ši valstybė narė (žr.
         2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją, T‑198/01, Rink. p. II‑2717, 61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      59      Atsižvelgiant į šiuos principus reikia vertinti, ar ginčijamo sprendimo motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus.

      60      Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, kad iš ginčijamo sprendimo kyla jo struktūrai iš esmės svarbūs faktai ir samprotavimai,
         iš kurių galima sužinoti sąlygas, kuriomis Komisija naujai taikė rinkos ekonomikoje veikiančio privataus investuotojo kriterijų
         po to, kai Pirmosios instancijos teismas panaikino 1997 m. sprendimą (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo European Night Services ir kt. prieš Komisiją, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ir T‑388/94, Rink. p. II‑3141, 95 punktą).

      61      Dėl minimalaus rodiklio nustatymo motyvavimo pirmiausia reikia paminėti ginčijamo sprendimo 24–29 konstatuojamąsias dalis,
         kuriose aprašytos priežastys, grindžiamos Alitalia specifine padėtimi, kuri pateisina 30 % minimalaus rodiklio nustatymą. Prieš nurodant specifinę įmonės riziką ginčijamo sprendimo
         25 konstatuojamoji dalis pradedama taip:

      „Šiuo atveju ir remdamasi turima informacija, be kita ko, (savo konsultantų) ataskaitomis, Komisija mano, kad atsižvelgiant
         į nagrinėjamos sumos dydį ir ypač į veiksmų keliamą riziką (minimalus rodiklis) yra apie 30 %. Iš tikrųjų ši ne mažesnė kaip
         30 % norma apima ir tikimybę, kad planas nebus įvykdytas taip, kaip tai numatyta, ir kad galiausiai reali investicijų grąža
         <...> gali būti žymiai mažesnė. Be to, norma gali būti tik didesnė už nuosavo kapitalo vertę, nes ji neapima visos su bendrove
         susijusios rizikos. Todėl neatsižvelgiant į teigiamus poslinkius, atsiradusius po 1997 m. vasario ir birželio mėn. plano pataisymų,
         apie kuriuos Komisijai pranešta 1997 m. birželio 26 d., Alitalia laikytina įmone, kurios rizika išlieka labai didelė <...>“.

      62      Ginčijamo sprendimo 30 ir 31 konstatuojamosiose dalyse Komisija argumentuoja, kad šiuo atveju minimalų rodiklį nustatė palyginusi
         su rodikliu, kurį buvo nustačiusi sprendime Iberia (žr. šio sprendimo 109–111 punktus).

      63      Be to, ginčijamame sprendime formaliai motyvuota, kodėl minimalus rodiklis vertinamas atsižvelgiant į paskutinę restruktūrizavimo
         plano versiją.

      64      Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „1997 m. birželio mėn. Italijos valdžios institucijų padarytais paskutiniais plano pakeitimais, kurie oficialiai perduoti
         Komisijai 1997 m. birželio 26 d., negalima ginčyti (minimalaus rodiklio) vertės apskaičiavimo. Be to, kad Italijos valdžios
         institucijos nusprendė, jog Alitalia turi padengti paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudas, šie pakeitimai apima spartesnį, nei numatyta, įmonės sąnaudų mažinimą
         greičiau pervedant Alitalia darbuotojus į Alitalia Team, visos kapitalo dotacijos sumos sumažinimą nuo 2 800 iki 2 750 milijardų (ITL) bei Alitalia turimų Vengrijos bendrovės Mal(é)v ir šešių Italijos regioninių oro uostų akcijų perleidimą. Nors pakeitimai neabejotinai mažina su veiksmais susijusią riziką
         ir didina kapitalo įnašo pelningumą, tačiau yra antraeiliai ir ne tokie esminiai kaip 1997 m. vasario mėn. Italijos valdžios
         institucijų padaryti pirmieji plano pakeitimai. Iš tikrųjų 1997 m. birželio mėn. plano pakeitimai pagrindiniams plano rezultatams
         ir akcininkų lauktiems dividendams turėjo labai nežymų poveikį <...>“.

      65      Po to ginčijamame sprendime pateikta minėto poveikio vertinimo lentelė. Taigi ir šiuo klausimu ginčijamas sprendimas motyvuotas.

      66      Vidinio rodiklio nustatymo motyvai pateikti ginčijamo sprendimo 19–23 konstatuojamosiose dalyse, kuriose nurodyta informacija,
         kuria Komisija grindė skaičiavimus, tai yra, 20 konstatuojamojoje dalyje – dėl nemokumo procedūros sąnaudų, o 22 konstatuojamojoje
         dalyje – dėl galutinės vertės.

      67      Be to, pabrėžtina, kad Alitalia aktyviai dalyvavo procedūroje, kurioje priimtas 1997 m. sprendimas, o šios procedūros Pirmosios instancijos teismas nepanaikino
         (žr. šio sprendimo 96–101 punktus). Alitalia galėjo susipažinti su Komisijos konsultantų antra ir trečia ataskaitomis, kurias šioje byloje Komisija pateikė ieškinio prieduose.

      68      Alitalia teiginys, kad Komisija galėjo pateikti 2001 m. birželio 1 d. savo konsultantų ataskaitą ginčijamo sprendimo priede, šiuo
         atveju netinka motyvavimo stokai grįsti. Kiek minėtas teiginys susijęs su teisės į gynybą pažeidimu, tiek jis bus nagrinėjamas
         šio sprendimo 164–177 punktuose.

      69      Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas vėliau už 1997 m. sprendimą ir už Pirmosios instancijos
         sprendimą, kuriuo pastarasis sprendimas panaikintas, t. y. šio sprendimo 8 punkte minėtą sprendimą Alitalia I (šiuo klausimu žr. 1996 m. vasario 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Belgija prieš Komisiją, C‑56/93, Rink. p. I‑723, 87 punktą). Šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I aprašytos bylos faktinės aplinkybės (1–12 punktai), administracinė procedūra, po kurios priimtas 1997 m. sprendimas (13–35 punktai)
         ir 1997 m. sprendimo turinys (36–48 punktai). Taigi ginčijamas sprendimas buvo priimtas ieškovei gerai žinomomis aplinkybėmis
         (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Olsen prieš Komisiją, T‑17/02, Rink. p. II‑2031, 97 punktą).

      70      Todėl kalbant apie šioje pirmoje dalyje Alitalia nurodytas aplinkybes, t. y. minimalaus rodiklio ir vidinio rodiklio nustatymą, ir galiausiai rinkos ekonomikoje veikiančio
         privataus investuotojo kriterijaus taikymą, reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas pakankamai motyvuotas.

      71      Dėl likusios dalies, kiek Alitalia ginčija minimalaus rodiklio ir vidinio rodiklio nustatymo motyvavimo pagrįstumą, darytina nuoroda į šio sprendimo 178–370 punktus.

      2.     1997 m. sprendime nustatytų sąlygų motyvavimo stoka ginčijamame sprendime
      a)     Šalių argumentai
      72      Alitalia tvirtina, kad ginčijamas sprendimas nemotyvuotas, kiek tai susiję su sąlygomis, kurios keliamos ginčijamo kapitalo dotacijos
         suderinamumui su bendrąja rinka. Alitalia priduria, kad Komisija negali tvirtinti, jog 1997 m. nurodyti motyvai galioja ir 2001 m., nes minimalaus rodiklio ir vidinio
         rodiklio skirtumas jau buvo ne 10 %, o tik 3,9 %. Ginčijamame sprendime šiuo klausimu nėra jokio vertinimo. Alitalia nurodo, kad ji neginčija sąlygų, kurios buvo nustatytos 1997 m. sprendime, bet tvirtina, kad Komisija ginčijamame sprendime
         negalėjo vėl nustatyti tokių pačių sąlygų tinkamai jų nemotyvavusi.

      73      Komisija atsako, kad pateikė nuorodą į motyvus, kaip tai patvirtina ginčijamo sprendimo 1 ir 36 konstatuojamosios dalys. Be
         to, sąlygos iš tikrųjų yra Italijos valdžios institucijų įsipareigojimai ir nesietinos su Komisija, taigi šiuo atžvilgiu motyvavimas
         nereikalingas. Komisija priduria, kad ginčijamo sprendimo motyvai, nors ir pateikti darant nuorodą, bendrovei Alitalia nesukliudė suprasti ginčijamo sprendimo esmės.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      74      1997 m. sprendime nurodytos ginčijamos kapitalo dotacijos suderinamumui su bendrąja rinka keliamos sąlygos pakartotos ginčijamo
         sprendimo 1 konstatuojamojoje dalyje. Be to, ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje Komisija dėl motyvavimo konkrečiai
         daro nuorodą „į 1997 m. sprendimo konstatuojamąsias dalis“.

      75      Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad Alitalia nurodo, jog ji akivaizdžiai neginčija tokių sąlygų, kokios buvo nustatytos 1997 m. sprendime, o tvirtina, kad Komisija ginčijamame
         sprendime negalėjo vėl nustatyti tokių pačių sąlygų tinkamai jų nemotyvavusi.

      76      Todėl reikia pripažinti, kad Alitalia bendrai nurodyta antroji šio pagrindo dalis susijusi ne su forma, kuri joje neginčijama, o su tokių pačių sąlygų, kokios buvo
         nustatytos 1997 m. sprendime, nustatymo ginčijamame sprendime motyvavimo esme. Taigi motyvavimas bus nagrinėjamas šio sprendimo
         399–418 punktuose. Taip pat prireikus šis klausimas bus tikslinamas nagrinėjant kiekvieną iš minėtų sąlygų ir atsakant į tam
         tikrą konkrečią ne šiame pagrinde Alitalia nurodytą motyvavimo kritiką.

      77      Taigi šiame bendro pobūdžio pagrinde Alitalia neįrodė, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas, todėl visas šis pagrindas atmestinas.

      B –  Dėl pagrindo, susijusio su EB 233 straipsnio pažeidimu
      78      EB 233 straipsnio pažeidimą Alitalia nurodo pirmojo pagrindo pirmoje dalyje, t. y. tai, kad nebuvo pradėta nauja tyrimo procedūra, ir taip pat trečiajame pagrinde.
         Todėl juos reikia nagrinėti kartu.

      1.     Šalių argumentai
      79      Alitalia tvirtina, kad priėmus sprendimą dėl panaikinimo institucija atsakovė pagal EB 233 straipsnį turi imtis būtinų priemonių nustatytų
         pažeidimų poveikiui pašalinti, o tuo atveju, kai aktas jau buvo vykdomas, tai gali apimti ieškovės sugrąžinimą į tokią padėtį,
         kokioje ji buvo prieš priimant aktą.

      80      Alitalia nuomone, iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad EB 233 straipsnis įpareigoja instituciją laikytis sprendimo dėl
         panaikinimo atsižvelgiant tiek į rezoliucinę, tiek ir į konstatuojamąją sprendimo dalį ir išsamiai įvertinti sprendimo dėl
         panaikinimo poveikį ankstesniems procedūros etapams. Institucija gali iš naujo pradėti procedūrą nuo to etapo, kuriame teismas
         nustatė pažeidimą tik tuo atveju, jei padarytas formos ar procesinis pažeidimas. Institucija privalo pradėti procedūrą nuo
         pradžių, jei neturi reikalingos informacijos naujam nagrinėjamo atvejo vertinimui.

      81      Taigi šiuo atveju Pirmosios instancijos teismo šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I nustatyti pažeidimai yra esminiai, todėl Komisija privalo pradėti naują tyrimo procedūrą.

      82      Grįsdama šį teiginį, Alitalia visų pirma nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas panaikino du esminius Komisijos vertinimus, susijusius su dviem pagrindiniais
         klausimais, t. y., kad neatsižvelgta, pirma, į nemokumo procedūros sąnaudas, ir, antra, į 1997 m. birželio mėn. pateiktą paskutinę
         restruktūrizavimo plano versiją.

      83      Be to, Alitalia nuomone, bet kuriuo atveju Komisija turėjo pradėti naują tyrimo procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje, nes Komisija
         neturėjo išsamios ir neginčijamos informacijos, o pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka vertinimas kėlė didelių sunkumų,
         kurie nebuvo pašalinti išankstiniame etape. Alitalia, be kita ko, mano, kad minimaliam rodikliui nustatyti būtinai reikėjo atlikti naują institucinių investuotojų apklausą. Be
         to, Alitalia nuomone, būtinybė gauti naujos informacijos analizei taip pat reikalavo, kad Komisija atliktų naują techninę ekspertizę užtikrindama
         diskusijas su Alitalia ir Italijos valdžios institucijomis.

      84      Taip pat Komisija pažeidė EB 233 straipsnį akivaizdžiai iškraipydama šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I turinį, kurio nesilaikyta ginčijamame sprendime.

      85      Taigi ginčijamame sprendime nemokumo procedūros sąnaudos įvertintos 750 milijardų ITL, o pagal šio sprendimo 8 punkte minėtą
         sprendimą Alitalia I tokios sąnaudos siekė 1 140 milijardų ITL. Dėl minėtos 750 milijardų ITL sumos nebuvo diskutuota, ji nebuvo nurodyta 1997 m.
         sprendime ir su ja Alitalia nesutiko.

      86      Dėl paskutinės restruktūrizavimo plano versijos Alitalia tvirtina, kad tam, jog būtų laikomasi šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I, Komisija turėjo iš naujo atlikti skaičiavimus, atsižvelgdama į minėtą plano versiją, ir neginčijamai remtis tuo, kad minėta
         versija didina ginčijamų veiksmų pelningumą ir mažina riziką. Alitalia tvirtina, kad todėl vidinis rodiklis turėjo būti padidintas, o minimalus rodiklis – sumažintas. Taigi, Alitalia nuomone, Komisija negalėjo padaryti išvados, kad paskutiniai pakeitimai turėjo tik „menką poveikį“ minėtiems rodikliams ir
         palikti tuos pačius skaičiavimus.

      87      Kalbant apie riziką Komisija neįvertino paskutinių restruktūrizavimo plano pakeitimų poveikio. Todėl minimalus rodiklis liko
         nepakeistas. Be to, Komisija nepakartojo etapų, po kurių iš pradžių nustatė minėtą 30 % normą. Komisija nepakeitė savo vertinimo
         dėl atitinkamai Alitalia ir Iberia padėties panašumo ir nesurengė jokių naujų konsultacijų.

      88      Dėl vidinio rodiklio Alitalia pažymi, kad ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamojoje dalyje nurodyta 26,1 % norma yra identiška tai, kuri buvo gauta Komisijos
         prie tripliko pridėtuose skaičiavimuose byloje T‑296/97. Taigi ginčijamame sprendime minėta norma paprasčiausiai „pakartota“
         ir ja neatsižvelgta į visą paskutinėje restruktūrizavimo plano versijoje esančią informaciją.

      89      Be to, Pirmosios instancijos teismo samprotavimai dėl motyvų, susijusių su sprendime Iberia Alitalia atžvilgiu taikyto minimalaus rodiklio perkėlimu į 1997 m. sprendimą, stokos kelia abejonių dėl paties Komisijos argumentų
         pagrindo. Alitalia nuomone, Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I 1997 m. sprendimą ištaisė ne tik dėl motyvavimo stokos. Jis kritikavo patį Alitalia ir Iberia palyginimą. Pirmosios instancijos teismas nurodė tikrą prieštaravimą tarp Komisijos pasirinkimo Alitalia nustatyti sprendime Iberia taikytą minimalų rodiklį ir Komisijos bei jos konsultantų mažiausios rizikos, kurią keltų Alitalia restruktūrizavimo planas, palyginti su Iberia, vertinimo. Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Alitalia taikytinas 30 % minimalus rodiklis, palyginti su tuo, kuris buvo taikytas Iberia atžvilgiu, nustatytas nepagrįstai. Taigi ginčijamas sprendimas netiesiogiai prieštarauja šio sprendimo 8 punkte minėtam sprendimui
         Alitalia I, o ne jį atitinka, kaip tai reikalaujama EB 233 straipsnyje. Iš naujo motyvuodama minėtą neproporcingą minimalų rodiklį Komisija
         pateiktų naujų pateisinimų, kurie nebuvo nurodyti per administracinę procedūrą, ir todėl Pirmosios instancijos teismas turėtų
         juos atmesti.

      90      Komisija teigia, kad Alitalia nurodyti kaltinimai grindžiami neteisingu šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I taikymo srities ir poveikio bei EB 233 straipsnyje numatytų Komisijos pareigų supratimu. Pirmosios instancijos teismas panaikino
         tik Komisijos atliktą galutinį vertinimą, o ne tyrimo procedūrą, po kurios buvo priimtas 1997 m. sprendimas. Taigi 1997 m.
         sprendimo neteisėtumas nesusijęs su parengiamaisiais aktais, todėl Komisija galėjo ir netgi turėjo vėl pradėti tyrimo procedūrą
         nuo to konkretaus momento, kai buvo padarytas pažeidimas, t. y. nuo galutinio 1997 m. sprendimo priėmimo momento.

      91      Šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismas neigiamai vertino tik motyvavimo trūkumą ir neginčijo, kad Alitalia ir Iberija padėtis gali būti lyginama. Šiuo atveju ginčijamame sprendime pasirinktas taikyti 30 % minimalus rodiklis grindžiamas pačios
         Alitalia padėtimi ir nėra tiesiog nuorodos į Iberia atvejį pasekmė.

      92      Iš ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamosios dalies matyti, kad apskaičiuojant vidinį rodiklį buvo įtrauktos nemokumo procedūros
         sąnaudos. Komisija primena, kad apskaičiuojant vidinį rodiklį minėtos sąnaudos jau buvo įtrauktos į lentelę, kurią ji parengė
         byloje T‑296/97 ir kuri šioje byloje pateikta Alitalia ieškinio priede. Komisija paaiškina maniusi galinti daryti išvadą, kad Alitalia sutinka su minėta 750 milijardų ITL suma dėl to, kad pastaroji jos neginčijo byloje T‑296/97, o minėjo ją savo rašytiniuose
         dokumentuose. Komisija pažymi, kad taip nėra, ir tvirtina, jog minėta aplinkybė šioje byloje nesvarbi, nes nepagrindžia ginčijamame
         sprendime pateiktų argumentų. Be to, Komisija patikslina, kad priežastys, dėl kurių ji nustatė, jog minėtos sąnaudos sudaro
         750 milijardų ITL, nurodytos ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje ir buvo nurodytos 1997 m. vasario 21 d. ir birželio
         18 d. konsultantų ataskaitose, kurias Alitalia pateikė ieškinio priede.

      93      Komisija tvirtina, kad vidinį rodiklį ir minimalų rodiklį iš naujo išnagrinėjo atsižvelgdama į paskutinės restruktūrizavimo
         plano versijos pakeitimus. Ji atkreipia dėmesį, kad įtraukus į skaičiavimus nemokumo procedūros sąnaudas ginčijamame sprendime
         buvo nustatytas 26,1 % vidinis rodiklis, kuris 1997 m. sprendime siekė 20 %. Ginčijamo sprendimo 19–23 konstatuojamosiose
         dalyse Komisija paaiškino su skaičiavimu susijusią informaciją.

      94      Po to Komisija pabrėžia, kad minimalaus rodiklio apskaičiavimas, be kita ko, susijęs su subjektyviais veiksniais, pavyzdžiui,
         investuotojo požiūriu į riziką, todėl bet kokią konsultaciją a posteriori iškraipytų informaciją apie bendrą sektoriaus raidą ir visų pirma apie susijusią įmonę. Vis dėlto Komisijos konsultantai
         veiksmingai atsižvelgė į paskutinės restruktūrizavimo plano versijos pakeitimus ir manė, kad jų ekonominis ir finansinis poveikis
         nekeičia iš pradžių nustatyto 30 % minimalaus rodiklio.

      95      Komisija taip pat primena, kad minimalaus rodiklio, kurio reikalauja privatus investuotojas, nustatymas reiškia prognozę,
         o ne įvertinimą a posteriori. Iš to darytina išvada, kad negalima atsižvelgti į 1997 m. rezultatus.

      96      Bet kuriuo atveju Komisija tvirtina, kad netgi jei panaikintame akte yra esmės trūkumas, naują sprendimą galima grįsti anksčiau
         atlikta tyrimo procedūra, jei vertintini faktai yra visiškai tokie pat, kaip ir tie, kurie jau išnagrinėti pirminiame sprendime.
         Šiuo atžvilgiu Komisija teigia, kad 2001 m. būtų buvę nerealu atlikti naują institucinių investuotojų apklausą, siekiant atgaline
         data nustatyti, kokį minimalų rodiklį jie būtų laikę tinkamu, jei savo nuomonę būtų išreiškę 1997 m., atsižvelgdami į paskutinius
         restruktūrizavimo plano pakeitimus.

      2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      97      Pagal EB 233 straipsnį institucija, kurios aktas panaikintas, privalo imtis būtinų priemonių sprendimui dėl panaikinimo įvykdyti.

      98      Tam, kad visiškai įvykdytų sprendimą dėl panaikinimo, institucijos privalo atsižvelgti ne tik į sprendimo rezoliucinę dalį,
         bet ir į motyvus, kuriais remiantis priimta rezoliucinė dalis ir kurie yra būtinas sprendimo pagrindas, nes motyvai būtini,
         kad būtų tiksliai nustatyta rezoliucinėje dalyje išdėstyta sprendimo esmė. Būtent šiuose motyvuose tiksliai nurodoma nuostata,
         kurios neteisėtumas nagrinėjamas, ir tiksliai atskleidžiamos priežastys, dėl kurių rezoliucinėje dalyje konstatuojamas jos
         neteisėtumas ir į kurias turi atsižvelgti atitinkamos institucijos, keisdamos panaikintą aktą (1988 m. balandžio 26 d. Teisingumo
         Teismo sprendimas Asteris ir kt. prieš Komisiją, 97/86, 99/86, 193/86 ir 215/86, Rink. p. 2181, 27 punktas).

      99      Tokio akto pakeitimo procedūra gali būti vėl pradėta nuo to konkretaus momento, kai buvo padarytas pažeidimas (žr. 2000 m.
         spalio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo Industrie des poudres sphériques prieš Tarybą, C‑458/98 P, Rink. p. I‑8147, 82 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      100    Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrijos akto panaikinimas nebūtinai daro poveikį parengiamiesiems aktams
         (1998 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas Ispanija prieš Komisiją, C‑415/96, Rink. p. I‑6993, 32 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1990 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Fedesa ir kt., C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 34 punktą). Akto, kuriuo užbaigiama iš kelių etapų sudaryta administracinė procedūra, panaikinimas
         nebūtinai reiškia, kad panaikinama visa procedūra, po kurios buvo priimtas ginčijamas aktas, neatsižvelgiant į sprendimo dėl
         panaikinimo motyvus, esmę ir procedūrą (žr. 1998 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Industrie des poudres sphériques prieš Tarybą, T‑2/95 P, Rink. p. II‑3939, 91 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      101    Jei nepaisant to, kad imtasi tyrimo veiksmų, leidžiančių atlikti išsamią pagalbos suderinamumo analizę, paaiškėja, kad Komisijos
         atlikta analizė neišsami ir dėl to sprendimas neteisėtas, minėto sprendimo pakeitimo procedūra iš naujo gali būti pradėta
         nuo naujos tyrimo veiksmų analizės (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 100 punkte minėto sprendimo Ispanija prieš Komisiją 34 punktą).

      102    Atsižvelgiant būtent į šiuos Teisingumo Teismo praktikoje nurodytus principus ir į tai, kad šio sprendimo 8 punkte minėto
         sprendimo Alitalia I rezoliucinėje dalyje buvo priimtas sprendimas dėl panaikinimo reikia patikrinti, ar ginčijamame sprendime Komisija ėmėsi
         sprendimui įvykdyti būtinų priemonių ir, be kita ko, išnagrinėti šiuo atžvilgiu, ar minėto sprendimo motyvai įpareigojo Komisiją,
         vėl pradėti visą procedūrą nuo pradžių, ar neįpareigojo.

      103    Šiuo atžvilgiu visų pirma pabrėžtina, kad, priešingai nei tai tvirtina Alitalia, Teisingumo Teismo praktika nesieja galimybės nepradėti iš naujo visos procedūros, po kurios buvo priimtas aktas, pakeitęs
         kitą aktą, su sąlyga, kad šis turi būti panaikintas dėl procesinių pažeidimų (šio sprendimo 100 punkte minėto 1998 m. spalio
         15 d. sprendimo Industrie des poudres sphériques prieš Tarybą 91 punktas).

      104    Šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismas aiškiai pabrėžė, kad „(1997 m.) sprendime Komisijos taikytas metodas nėra kritikuotinas kaip
         toks“ (99 punktas). Tačiau Pirmosios instancijos teismas panaikino 1997 m. sprendimą dėl „motyvavimo stokos, nes jame IRI
         investicijoms taikomas toks pats minimalus rodiklis, koks nustatytas ir sprendime Iberia“ (137 punktas). Be to, Pirmosios instancijos teismas panaikino 1997 m. sprendimą dar ir dėl to, kad Komisija padarė dvi akivaizdžias
         vertinimo klaidas: pirma, nuspręsdama, jog „remiantis (1997 m.) sprendime nurodytais motyvais apskaičiuojant vidinį rodiklį
         neturi būti atsižvelgta į su Cofiri (kuri yra IRI grupės bendrovė) suteiktomis paskolomis susijusias nemokumo procedūros sąnaudas“ (150 punktas), antra, „kad
         1997 m. birželio mėn. padaryti restruktūrizavimo plano pakeitimai, kurie, jos pačios įsitikinimu, dar sumažino su minėtu planu
         susijusią riziką ir padidino įmonės pelningumą, neturi jokio poveikio minimalaus rodiklio ir vidinio rodiklio apskaičiavimui,
         todėl ir vertinimui, ar IRI investicija atitiko privataus investuotojo kriterijų“ (169 punktas).

      105    Reikia išnagrinėti motyvus, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas padarė tokias išvadas sprendime Alitalia I.

      106    Kalbant visų pirma apie motyvavimo stoką, susijusią su minimalaus rodiklio nustatymu, pažymėtina, kad prieš nagrinėdamas šį
         ieškovės nurodytą pagrindą Pirmosios instancijos teismas įvertino ir atmetė ieškovės kaltinimus, susijusius su informacija,
         kuria rėmėsi Komisija ir jos konsultantai minimaliam rodikliui nustatyti. Pirmosios instancijos teismas visų pirma pabrėžė,
         kad „jokia ieškovės nurodyta informacija neleidžia abejoti, kad šiuo atveju ekspertai, su kuriais konsultavosi Komisijos konsultantai,
         neturėjo būtinos informacijos minimaliam rodikliui nustatyti“ (121 punktas).

      107    Nagrinėdamas motyvavimo stoką, prieš tai priminęs samprotavimus, kuriais remdamasi Komisija nustatė 30 % minimalų rodiklį
         sprendime Iberia (128 punktas), Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad per visą administracinę procedūrą ieškovė tvirtino, jog jos padėtis
         nepanaši į Iberia padėtį, ypač akcentuodama tą aplinkybę, kad sprendimui Iberia būdingas neaiškumas jos atvejui nebūdingas (131 punktas). Tačiau Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad „(1997 m.)
         sprendime Komisija nepaaiškino, kodėl ji manė, kad IRI investicijai būtina taikyti tokį patį 30 % minimalų rodiklį, kokį taikė
         sprendime Iberia, nors (1997 m.) sprendime padarytos išvados leido, be kita ko, manyti, kad keletas rizikos veiksnių, dėl kurių sprendime
         Iberia Komisija nustatė „tokį didelį ir žymiai didesnį už rinkoje nustatytą“ 30 % minimalų rodiklį, Alitalia atveju nebuvo ar jie buvo minimalūs“. Iš to Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad 1997 m. sprendimas nepakankamai
         motyvuotas.

      108    Iš pirmojo panaikinimo motyvo matyti, kad jame neginčijama tyrimo procedūra, po kurios nustatytas 30 % minimalus rodiklis.
         Priešingai nei tai tvirtina Alitalia, Pirmosios instancijos teismas taip pat nenusprendė, kad negalėjo būti nustatytas 30 % minimalus rodiklis arba kad negalima
         palyginti Alitalia ir Iberia. Iš to darytina išvada, kad šis Pirmosios instancijos teismo 1997 m. sprendimo pirmasis panaikinimo motyvas nekliudė pakeisti
         aktą jį išsamiau motyvuojant remiantis turima informacija.

      109    Taigi ginčijamo sprendimo 25–29 konstatuojamosiose dalyse išsamiai aprašiusi priežastis, kurios grindžiamos specifine Alitalia padėtimi, pateisinančias 30 % minimalaus rodiklio nustatymą ir 30 konstatuojamojoje dalyje nurodžiusi, kad ši norma atitinka
         sprendime Iberia Komisijos taikytą normą, Komisija nurodo, kodėl ji „mano, kad 1997 m. liepos mėn. Alitalia kapitalo didinimo keliama rizika bent jau tiek pat didelė kaip ir 1996 m. sausio mėn. Iberia kapitalo didinimo keliama rizika“. Ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamojoje dalyje Komisija tęsia palyginimą.

      110    Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo, kad šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismo minėtų dviejų įmonių socialinė padėtis „žvelgiant investuotojo akimis gali atrodyti labai panaši“.
         Komisija pabrėžia, kad, „be abejo, investuotojas pastebėtų, jog abiem atvejais plane socialiniai partneriai įsipareigojo tam
         tikru mastu padidinti našumą ir sumažinti gamybos sąnaudas, tačiau investuotojas ypač atsižvelgia į socialinius nesklandumus,
         kurie buvo būdingi abiem oro transporto bendrovėms per pastaruosius metus iki kapitalo didinimo, bei į poreikį, kurį jos bendrai
         stengiasi įveikti, pakeisti savo kaip ilgai buvusios monopolinėje padėtyje viešosios įmonės kultūrą bei prisitaikyti prie
         naujų rinkos sąlygų“ (ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamoji dalis).

      111    Toliau, kadangi Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I pažymėjo skirtumą tarp Alitalia restruktūrizavimo plano realumo ir neaiškumo, kuris buvo būdingas Iberia rekapitalizacijai, Komisija ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamojoje dalyje nurodo, kad „Iberia būdingus rizikos veiksnius, žvelgiant investuotojo akimis, atsveria dvigubas neaiškumas, kurį turi įveikti Alitalia, susijęs, viena vertus, su jos plėtros į Malpensa sąlygomis, t. y., pagrindine plano dalimi, ir, kita vertus, su Italijos civilinės aviacijos vidaus rinkos liberalizavimo
         poveikiu“. Šiuo atžvilgiu Komisija primena, kad „Ispanijos civilinės aviacijos vidaus rinka buvo liberalizuota keleriais metais
         anksčiau nei Italijos vidaus rinka ir (kad) 1996 m. jau buvo galima įvertinti šio liberalizavimo poveikį Iberia, o Italijos vidaus rinkos atvėrimo poveikis vis dar buvo sunkiai numatomas 1997 metais“. Komisija priduria, kad „Iberia užima privilegijuotą padėtį skrydžių tarp Europos ir Lotynų Amerikos rinkoje, o Alitalia panašaus privalumo neturi“.

      112    Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia pripažinti, kad šiuo atžvilgiu motyvuodama ginčijamą sprendimą Komisija nepažeidė
         EB 233 straipsnio.

      113    Antra, dėl akivaizdžių vertinimo klaidų pirmiausia šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismas pripažino, „kad (1997 m.) sprendime Komisija tvirtin(o), jog apskaičiuodama vidinį rodiklį
         ji neatsižvelgė į nemokumo procedūros sąnaudas“ (142 punktas). Po to Pirmosios instancijos teismas nurodė motyvus, dėl kurių
         Komisija į jas neatsižvelgė (144 punktas), prieš juos atmesdamas ir pridurdamas, jog Komisijos argumentai dėl nemokumo procedūros
         sąnaudų buvo bendro pobūdžio (146–149 punktai). Pirmosios instancijos teismas iš to padarė išvadą, kad „remdamasi 1997 m.
         sprendime nurodytais motyvais ir nuspręsdama, jog apskaičiuojant vidinį rodiklį neturi būti atsižvelgta į su Cofiri suteiktomis paskolomis susijusias nemokumo procedūros sąnaudas, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą“ (150 punktas).
         Po to Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovės argumentą, susijusį su tariamai klaidingu vidinio rodiklio apskaičiavimu
         dėl to, kad Komisija privertė Alitalia padengti 700 darbuotojų paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudas (152–156 punktai).

      114    Pripažintina, kad neginčydamas tyrimo procedūros nei per ją surinktos pagrindinės informacijos tikslumo, visų pirma nemokumo
         procedūros sąnaudų, Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I kritikavo tai, kad apskaičiuojant vidinį rodiklį neatsižvelgta į nemokumo procedūros sąnaudas.

      115    Šią galutinai atrenkant ir tvarkant turimą informaciją padarytą klaidą reikėjo ištaisyti minėtas sąnaudas įtraukiant į vidinio
         rodiklio apskaičiavimą. Todėl ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje Komisija teisingai nurodo, kad šiuo atveju reikia
         perskaičiuoti įtraukiant minėtas sąnaudas.

      116    Komisija mano, kad visos nemokumo procedūros sąnaudos sudaro 750 milijardų ITL ir Alitalia neturi tvirtinti, kad tariamai šią sumą pamatė tik ginčijamame sprendime ir neturėjo galimybės dėl jos ginčytis. Iš tikrųjų
         1997 m. vasario 21 d. ataskaitoje (kurią Alitalia pateikė ieškinio priede ir kurią Pirmosios instancijos teismas laikė 1997 m. sprendimo motyvų sudėtine dalimi) nemokumo procedūros
         sąnaudų analizės išvadoje Komisijos konsultantai tvirtino, kad sąnaudų suma neturėtų viršyti 750 milijardų ITL vietoje Alitalia nurodytų 1 140 milijardų ITL.

      117    Šiuo atžvilgiu pripažintina, kad, kaip toliau tai teigia Alitalia, šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismas neišreiškė savo nuomonės dėl minėtos 750 milijardų ITL sumos pagrįstumo. Tačiau Pirmosios instancijos
         teismas nepatvirtino ir savo pirmajam ieškiniui pagrįsti Alitalia nurodytos 1 140 milijardų ITL sumos (138 punktas). Taigi iš šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I negalima daryti išvados, kad savo motyvams pagrįsti Komisija turėjo atsižvelgti į vieną ar kitą nemokumo procedūros sąnaudų
         sumą.

      118    Ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje buvęs teiginys, kad Alitalia sutiko su 750 milijardų ITL suma, ginčijamame sprendime buvo panaikintas ištaisius klaidas (žr. šio sprendimo 22 punktą).

      119    Be to, pažymėtina, kad šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I (150 punktas) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad padaryta akivaizdi vertinimo klaida, nes „remtasi (1997 m.) sprendime
         nurodytais motyvais“. Kitaip tariant, Pirmosios instancijos teismas neatmetė galimybės, kad Komisija galėjo nurodyti tinkamesnius
         motyvus.

      120    Taip pat Pirmosios instancijos teismas priminė, kad „nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo jis neturi <...> iš naujo vertinti
         investicijų vidinio rodiklio ir vertinti, ar minėtas rodiklis ir toliau būtų mažesnis už minimalų rodiklį tuo atveju, jei
         jį apskaičiuojant būtų buvusios įtrauktos nemokumo procedūros sąnaudos“ (151 punktas). Todėl Pirmosios instancijos teismas
         taip pat neatmetė ir galimybės, kad vidinis rodiklis yra mažesnis už minimalų rodiklį.

      121    Taigi atsižvelgiant į tai, kas aukščiau pasakyta, Komisija ginčijamu sprendimu nepažeidė EB 233 straipsnio į vidinio rodiklio
         skaičiavimą įtraukusi nemokumo procedūros sąnaudas ir vėl nuo pradžių nepradėjusi tyrimo procedūros.

      122    Galiausiai dėl atsižvelgimo į 1997 m. birželio mėn. padarytus paskutinius restruktūrizavimo plano pakeitimus šio sprendimo
         8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismas visų pirma išnagrinėjo įvykius chronologine tvarka (158–161 punktai). Po to jis nurodė Komisijos
         argumentus, pagal kuriuos padaryti paskutiniai restruktūrizavimo plano pakeitimai negalėjo turėti lemiamo poveikio (163 punktas).
         Jis atmetė šiuos argumentus dėl to, kad jie susiję su įvykiais po (1997 m.) sprendimo priėmimo (164 punktas). Galiausiai Pirmosios
         instancijos teismas nurodė, kad, kaip tai aprašė Komisija, minimalus rodiklis buvo tiesiogiai proporcingas su investicijomis
         susijusiai rizikai ir kad, Komisijos nuomone, vidinis rodiklis atspindi esminį veiksmų pelningumą. Tačiau Pirmosios instancijos
         teismas pridūrė, kad „(1997 m.) sprendime pati Komisija pripažino, jog paskutiniai 1997 m. birželio mėn. padaryti restruktūrizavimo
         plano patobulinimai dar sumažino su restruktūrizavimo planu susijusią riziką ir dar padidino kapitalo didinimo pelningumą“.
         Jis pabrėžė, kad „paaiškėjo, jog minėti paskutiniai pakeitimai padidino vidinį rodiklį (padidėjęs pelningumas) ir sumažino
         minimalų rodiklį (sumažėjusi rizika)“ (167 punktas). Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija,
         remdamasi paskutine restruktūrizavimo plano versija, turėjo perskaičiuoti minimalų rodiklį ir vidinį rodiklį tam, kad teisingai
         įvertintų, ar IRI investicija atitiko privataus investuotojo kriterijų (168 punktas). Iš to Pirmosios instancijos teismas
         padarė išvadą, kad „Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nuspręsdama, jog 1997 m. birželio mėn. padaryti restruktūrizavimo
         plano pakeitimai, kurie, jos pačios įsitikinimu, dar sumažino su šiuo planu susijusią riziką ir padidino įmonės pelningumą,
         neturi jokio poveikio minimalaus rodiklio ir vidinio rodiklio apskaičiavimui ir todėl vertinimui, ar IRI investicija atitinka
         privataus investuotojo kriterijų“ (169 punktas).

      123    Iš to, kas pasakyta, matyti, kad šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismo konstatuota vertinimo klaida buvo padaryta būtent galutiniame sprendimo priėmimo etape, padarius
         paskutinius restruktūrizavimo plano patobulinimus. Pirmosios instancijos teismas neginčija tyrimo procedūros, visų pirma informacijos
         rinkimo ir žinojimo, kiek tai susiję su paskutiniais pakeitimais. Taip pat Pirmosios instancijos teismas neišreiškė nuomonės
         nei apie minimalų rodiklį, nei apie vidinį rodiklį, kurie apskaičiuoti ankstesnėse Komisijos konsultantų ataskaitose. Priešingai
         nei tvirtina Alitalia, Pirmosios instancijos teismas nenurodo ir kokie turėtų būti šie rodikliai. Atvirkščiai, Pirmosios instancijos teismas tvirtina,
         kad nagrinėdamas ieškinį dėl panaikinimo jis neturi „perskaičiuoti investicijų minimalaus rodiklio ir vidinio rodiklio bei
         nuspręsti, ar privatus investuotojas būtų skyręs tokią investiciją, kokią IRI siūlė skirti tada, kai buvo priimamas (1997 m.)
         sprendimas“ (170 punktas).

      124    Taigi šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Komisijai nustatyta pareiga susijusi su tuo, kad apskaičiuodama minimalų rodiklį ir vidinį rodiklį Komisija turi atsižvelgti
         į paskutinę restruktūrizavimo plano versiją. Todėl reikia patikrinti, ar Komisija ją įvykdė.

      125    Dėl minimalaus rodiklio nustatymo iš ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamosios dalies matyti, kad šiuo tikslu Komisija atsižvelgė
         į plano pakeitimus, susijusius su Alitalia išlaidomis paankstinto išėjimo į pensiją programai, išlaidų personalui sumažinimo pagreitinimui Alitalia darbuotojus greičiau perkeliant į Alitalia Team, kapitalo didinimo sumažinimą nuo 2 800 iki 2 750 milijardų ITL bei į Alitalia akcijų Vengrijos bendrovėje Malév ir šešiuose Italijos regioniniuose oro uostuose perleidimą.

      126    Taip pat ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje Komisija apskaičiavo minėtų pakeitimų poveikį.

      127    Visgi ginčijamo sprendimo 25–28 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė tam tikras aplinkybes, kurios, jos nuomone, didina
         veiksmų riziką ir todėl neutralizuoja nagrinėjamų pakeitimų poveikį.

      128    Dėl vidinio rodiklio nustatymo Alitalia leidžia suprasti, kad ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamojoje dalyje nurodytas 26,1 % rodiklis tik pakartoja Komisijos jau
         anksčiau nustatytą rodiklį. Taigi skaitydama paskutinę restruktūrizavimo plano versiją Komisija minėto rodiklio neperskaičiavo,
         kaip to visgi reikalaujama šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I.

      129    Tačiau pažymėtina, kad 1997 m. sprendime Komisija nustatė artimą 20 % vidinio rodiklio procentinę išraišką (VII punkto aštuntoji
         pastraipa). Taigi 26,1 % rodiklis nėra dydis, į kurį buvo atsižvelgta pirmojoje procedūroje, po kurios priimtas šio sprendimo
         8 punkte minėtas sprendimas Alitalia I.

      130    Iš šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I matyti, kad Komisija nurodė „triplike, jog remiantis paskutine plano versija perskaičiuotas minėtas rodiklis (siekė) ne daugiau
         kaip 26,1 %, netgi ir įskaitant nemokumo procedūros sąnaudas“ (163 punktas). Šio paaiškinimo priede buvo lentelė. Pirmosios
         instancijos teismas į šią procentinę išraišką neatsižvelgė dėl vienintelės priežasties, t. y. dėl to, kad pagal Teisingumo
         Teismo praktiką „vertindamas ginčijamo sprendimo teisėtumą Pirmosios instancijos teismas atsižvelgia tik į tas aplinkybes,
         kurias Komisija žinojo ginčijamo sprendimo priėmimo metu,“ ir kad „todėl visi Komisijos argumentai, susiję su įvykiais, kurie
         įvyko po (1997 m.) sprendimo priėmimo turi būti atmesti“ (164 punktas).

      131    Iš to darytina išvada, kad tuo metu, kai byloje T‑296/97 buvo pateiktas triplikas, Komisija jau buvo perskaičiavusi ir nustačiusi
         minėtą 26,1 % rodiklį remdamasi paskutine plano versija, tačiau Pirmosios instancijos teismas jo nenagrinėjęs atmetė galimybę
         į jį atsižvelgti, nes minėtas rodiklis nebuvo nurodytas 1997 m. sprendime. Iš šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I negalima daryti išvados, kad nustatant minėtą 26,1 % normą nebuvo atsižvelgta į paskutinę restruktūrizavimo plano versiją.

      132    Taigi Komisijai niekas nekliudė šiuo atžvilgiu remtis jos parengta lentele, kuri pateikta ankstesniame ieškinyje byloje T‑296/97
         ir kurią šioje byloje Alitalia pateikė ieškinio priede. Tačiau Komisija nusprendė, kad reikia kreiptis į konsultantus, į kuriuos pagalbos ji jau buvo kreipusis
         prieš priimdama 1997 m. sprendimą, be kita ko, prašydama „apskaičiuoti kapitalo didinimo vidinės grąžos dydį ir nustatyti
         reikalingą minimalų rodiklį atsižvelgiant į (šio sprendimo 8 punkte minėto) sprendimo (Alitalia I) motyvus“ (ginčijamo sprendimo 10 konstatuojamoji dalis).

      133    Atsiliepimo į ieškinį priede pateiktoje 2001 m. birželio 1 d. ataskaitoje Komisijos konsultantai nurodo, kad su T‑296/97 byla
         susijusiame tripliko priede numatyti srautai atitinka tuos, kuriuos Alitalia nurodė paskutinėje 1997 m. birželio mėn. plano versijoje, išskyrus galutinę bendrovės vertę 2000 m. pabaigoje, ir tai dėl
         priežasčių, susijusių su bendrovės augimo rodikliu po šių metų ir su skirtingais „normalizuotais“ lėšų srautais. Be to, dėl
         1997 m. birželio mėn. (1 000 milijardų ITL), 1998 m. kovo mėn. (500 milijardų ITL) ir 1999 m. kovo mėn. (250 milijardų ITL)
         numatyto kapitalo didinimo atsiradę neigiami lėšų srautai buvo perskaičiuoti taikant koeficientą be rizikos (free risk rate). Taip pat kalbant apie IRI įnašą buvo numatytos dvi galimybės, t. y. 79 arba 86 %.

      134    Be to, ginčijamo sprendimo 19–23 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo, kaip apskaičiavo 25,2 ir 26,1 % vidinį rodiklį
         remdamasi numatyta prielaida. Be kita ko, ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje ji nurodo, kaip nustatė Alitalia vertę 2000 m. pabaigoje.

      135    Iš to matyti, kad nei Komisijos konsultantai, nei Komisija neapsiribojo ankstesnių skaičiavimų pakartojimu.

      136    Iš 2001 m. birželio 1 d. ataskaitos taip pat matyti, kad Komisijos konsultantai atsižvelgė į kapitalo didinimo sumažinimą,
         kitų dalių perleidimą, Alitalia restruktūrizavimo paspartinimą, Alitalia sąnaudas paankstinto išėjimo į pensiją sistemai. Konsultantai apskaičiavo šių naujų aplinkybių poveikį plano pagrindiniams
         ekonominiams rodikliams.

      137    Be to, Komisija negalėjo atsižvelgti į informaciją, kurios ji neturėjo priimdama 1997 m. sprendimą (šiuo klausimu žr. 2002 m
         gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑482/99, Rink. p. I‑4397, 71 punktą). Taigi Komisija neturėjo atsižvelgti į plano vykdymo laikotarpį nuo 1997 m. sprendimo
         iki ginčijamo sprendimo priėmimo.

      138    Dėl paskutinio 1997 m. sprendimo panaikinimo motyvo šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I darytina išvada, kad Komisija taip pat nepažeidė EB 233 straipsnio.

      139    Taikydama šio sprendimo 98–101 ir 137 punktuose nurodytą Teisingumo Teismo praktiką ir atsižvelgdama į tai, kad vertintinos
         faktinės aplinkybės yra tos pačios kaip ir tos, kurios išnagrinėtos 1997 m. sprendime, o Pirmosios instancijos teismas tyrimo
         procedūros nekritikavo, Komisija galėjo iš naujo pradėti tyrimo procedūrą nuo to etapo, kuriame Pirmosios instancijos teismas
         konstatavo motyvavimo stoką ir vertinimo klaidas. Kad atitiktų EB 233 straipsnį ir laikytųsi šio sprendimo 8 punkte minėto
         sprendimo Alitalia I rezoliucinės dalies ir motyvų, Komisija turėjo tik motyvuoti, kodėl pasirinko tokį patį minimalų rodiklį kaip ir sprendime
         Iberia, į vidinio rodiklio apskaičiavimą įtraukti nemokumo procedūros sąnaudas, bei apskaičiuodama minimalų rodiklį ir vidinį rodiklį
         atsižvelgti į paskutinę restruktūrizavimo plano versiją.

      140    Nė vienas Alitalia nurodytas argumentas nepaneigia šios išvados.

      141    Iš tikrųjų visų pirma dėl argumento, kad Komisija turėjo vėl pradėti oficialią tyrimo procedūrą, nes neturėjo išsamios neginčytinos
         informacijos, pabrėžtina, kad Komisija EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą oficialią tyrimo procedūrą pradėjo 1996 m. spalio
         9 d. ir kad ši procedūra užbaigta 1997 m. sprendimu.

      142    Kadangi Pirmosios instancijos teismas panaikino 1997 m. sprendimą, minėto akto pakeitimo procedūra galėjo būti vėl pradėta
         nuo to konkretaus momento, kai buvo padarytas pažeidimas. Pirmosios instancijos teismui panaikinus 1997 m. sprendimą Komisija
         neprivalėjo vėl pradėti procedūrą nuo to konkretaus momento, kai buvo padarytas pažeidimas (žr. šio sprendimo 99 punktą).
         Taigi šiuo atveju Pirmosios instancijos teismui nustačius pažeidimų procedūros nereikia pradėti iš naujo.

      143    Po to, kalbant apie tariamą būtinumą atlikus 1997 m. birželio 26 d. versijoje restruktūrizavimo plano pakeitimus Oficialiajame leidinyje paskelbti naują pranešimą ir iš naujo pradėti formalaus tyrimo procedūrą, siekiant iš naujo pasikonsultuoti su finansiniais
         investuotojais ir ekspertais, pažymėtina, kad jokia 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias
         (EB 88) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1), nuostata nereikalauja iš naujo pradėti procedūrą, jei pirminio projekto
         pakeitimai padaryti per formalaus tyrimo procedūrą, nors tokie pakeitimai numatyti netgi Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio
         2 ir 3 dalyse.

      144    Be to, iš šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I ir visų pirma iš jo 123, 133, 143 ir 163–167 punktų matyti, kad Pirmosios instancijos teismas Komisiją kaltino tuo, jog ji
         nemotyvavo ar neatsižvelgė į turėtą ir žinomą informaciją. Kadangi Komisija turėjo Pirmosios instancijos teismo reikalautai
         naujai analizei būtiną informaciją ir visų pirma 1997 m. birželio mėn. padarytus restruktūrizavimo plano teigiamus pakeitimus
         (167 punktas), ji neprivalėjo iš naujo nagrinėti bylą ir netgi neturėjo jos papildyti nauja investuotojų ir ekspertų konsultacija
         ar nauja technine ekspertize.

      145    Šiuo atžvilgiu, priešingai nei tvirtina Alitalia, iš Pirmosios instancijos teismo prašymu Komisijos pateikto ir po 1997 m. sprendimo panaikinimo Komisijos konsultantams patikėtą
         užduotį apibrėžiančio dokumento matyti, kad Komisija konsultantų neįpareigojo surinkti naujos informacijos, o tik papildyti
         ir atnaujinti ankstesnę ataskaitą, į vidinio rodiklio apskaičiavimą įtraukiant nemokumo procedūros sąnaudas ir atsižvelgiant
         į 1997 m. birželio mėn. paskutinėje restruktūrizavimo plano versijoje padarytų pakeitimų galimą poveikį vidinio rodiklio ir
         minimalaus rodiklio apskaičiavimui. Taip pat Komisijos konsultantams patikėtos užduoties aprašyme nurodyta, kad šie jau atliko
         didžiąją dalį darbo tada, kai dalyvavo rašant tripliką, kurį Komisija pateikė 1999 m. liepos 13 d. byloje T‑296/97.

      146    Be to, bet kuriuo atveju, įpareigojus Komisiją vėl pradėti procedūrą rinkti informacijai, susijusiai su laikotarpiu po 1997 m.
         sprendimo priėmimo, būtų nesilaikoma Teisingumo Teismo praktikos. Iš tikrųjų aiškinantis, ar valstybė elgėsi kaip apdairus
         kreditorius rinkos ekonomikoje, ar ne, valstybės veiksmų ekonominiam racionalumui įvertinti reikia persikelti į to laikotarpio
         aplinkybes, kuriomis buvo imtasi finansinės pagalbos priemonių, ir todėl atsisakyti bet kokio paskesnės padėties vertinimo
         (žr. šio sprendimo 137 punktą).

      147    Iš to darytina išvada, kad pirmojo pagrindo, susijusio su procesinių pažeidimų buvimu, pirma dalis ir trečias pagrindas, susijęs
         su ginčijamo sprendimo nesuderinamumu su šio sprendimo 8 punkte minėtu sprendimu Alitalia I, yra nepagrįsti.

      C –  Dėl pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalyje nustatyta pareiga priimti sprendimą per du mėnesius
      1.     Šalių argumentai
      148    Savo pirmojo pagrindo antroje dalyje Alitalia tvirtina, kad panaikinus šio sprendimo 8 punkte minėtą sprendimą Alitalia I pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalį Komisija turėjo du mėnesius sprendimui priimti. Tačiau Komisija šią pareigą
         pažeidė.

      149    Alitalia priduria, kad būtų pažeistas teisinio saugumo principas, jei institucijai būtų leista laisvai pasirinkti sprendimo dėl valstybės
         pagalbos srityje priimto sprendimo panaikinimo įvykdymo terminą. Juo labiau, kadangi Komisija nepasinaudojo teise Teisingumo
         Teisme pareikšti apeliacinį skundą dėl šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I, kuris įgijo res judicata galią, Alitalia galėjo manyti, kad jos teisinė padėtis buvo galutinai išaiškinta.

      150    Komisijos neveikimas per laikotarpį nuo pranešimo apie šio sprendimo 8 punkte minėtą sprendimą Alitalia I iki ginčijamo sprendimo priėmimo šiuo atveju apėmė netiesioginį sprendimą dėl ginčijamos pagalbos suderinamumo pagal Reglamento
         Nr. 659/1999 4 straipsnio 6 dalį.

      151    Dublike Alitalia priduria, kad netgi ir darant prielaidą, jog Komisija neturėjo pareigos vėl pradėti ginčijamų veiksmų formalaus tyrimo procedūrą
         ir todėl buvo taikoma Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 6 dalis, bet kuriuo atveju visa procedūros trukmė buvo per ilga.
         Iš tikrųjų Komisijai prireikė beveik devyniolikos mėnesių nuo pranešimo apie pagalbos projektą, kol šiuo atveju buvo priimtas
         galutinis sprendimas. Taip pat nuo šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I paskelbimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo praėjo kiek daugiau nei septyni mėnesiai. Toks terminas nepagrįstas, nes Komisija
         tik iš naujo vertino tyrimo procedūros rezultatus ir pirmuosius keturis mėnesius neatliko jokių veiksmų.

      152    Komisijos nuomone, prielaida, kuria grindžiama pirmojo pagrindo antra dalis, akivaizdžiai klaidinga. Šio sprendimo 8 punkte
         minėtas sprendimas Alitalia I procedūrą sugrąžina ne į išankstinį etapą, o į formalaus tyrimo procedūros užbaigimo etapą. Iš to matyti, kad Komisijai buvo
         nustatytas ne Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalyje numatytas imperatyvus dviejų mėnesių terminas, o 7 straipsnio
         6 dalyje nurodytas neimperatyvus aštuoniolikos mėnesių terminas. Taigi šiuo atveju visas kiek ilgesnis nei šešiolikos mėnesių
         terminas, kurio prireikė ginčijamam sprendimui priimti, yra trumpesnis už minėtą terminą.

      153    Iš esmės Teisingumo Teismo praktika institucijai, kurios aktas panaikintas, nustato pagrįstą terminą sprendimui dėl panaikinimo
         įvykdyti. Taigi terminas, kurį šioje byloje turėjo Komisija, neturi būti automatiškai nustatomas pagal Reglamento Nr. 659/1999
         7 straipsnio 6 dalį. Atvirkščiai, reikia atsižvelgti į naujo sprendimo priėmimui reikalingų priemonių pobūdį ir svarbą.

      154    Komisijos nuomone, Alitalia dublike pateiktas nurodytas argumentas, susijęs su „pagrįsto termino“ praleidimu, yra naujas pagrindas. Jis nurodytas pavėluotai,
         todėl nepriimtinas ir, be to, nepagrįstas.

      2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      155    Bendrijos institucijos pareiga vykdyti Bendrijos teismo priimtą sprendimą dėl panaikinimo nustatyta EB 233 straipsnyje. Teisingumo
         Teismas pripažino, kad toks vykdymas reikalauja imtis tam tikrų administracinių priemonių ir paprastai negali būti įvykdytas
         nedelsiant ir kad institucija turi per pagrįstą terminą įvykdyti sprendimą dėl vieno iš institucijos aktų panaikinimo. Atsakymas
         į klausimą, ar minėtas terminas buvo pagrįstas, ar ne, susijęs su priemonių, kurių reikia imtis, pobūdžiu ir bylos aplinkybėmis
         (žr. 1997 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Oliveira prieš Komisiją, T‑73/95, Rink. p. II‑381, 41 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      156    Šiuo atveju nuo šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I paskelbimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo praėjo kiek daugiau nei septyni mėnesiai. Taigi minėtas terminas nelaikytinas
         pernelyg ilgu išvadoms iš šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I padaryti, be kita ko, remiantis turima informacija iš naujo pritaikyti rinkos ekonomikoje veikiančio privataus investuotojo
         kriterijų, o tai reiškia išsamią finansinę analizę.

      157    Be to, siekiant kontroliuoti valstybių narių planuojamą teikti naują pagalbą EB 88 straipsnyje išskiriami išankstinio tyrimo
         etapas ir formalaus tyrimo procedūra. EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytu išankstinio tyrimo etapu siekiama Komisijai duoti
         pakankamai laiko apmąstymams ir nagrinėjimams, kad ji galėtų susidaryti pirminę nuomonę apie jai praneštus projektus ir galėtų
         padaryti išvadą, jog jie arba nėra pagalba, arba yra suderinami su bendrąja rinka, arba kad esant abejonių šiuo klausimu reikia
         pradėti išsamų tyrimą (1973 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lorenz, 120/73, Rink. p. 1471, 3 punktas ir 2001 m. gegužės 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo Portugalija prieš Komisiją, C‑204/97, Rink. p. I‑3175, 34 punktas). Turint omenyje atitinkamos valstybės narės suinteresuotumą greičiau sužinoti visas
         pastabas, pirminio tyrimo etapui būdingas skubumas ir todėl jam nustatytas imperatyvus dviejų mėnesių laikotarpis, kuris pradedamas
         skaičiuoti nuo tada, kai Komisija gauna visą pranešimą (minėto Teisingumo Teismo sprendimo Lorenz 4 punktas ir 2003 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑334/99, Rink. p. I‑1139, 49 ir 50 punktai).

      158    Dėl EB sutarties 88 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatytos formalaus tyrimo procedūros paminėtina, kad ji yra būtina,
         kai Komisija pirminio patikrinimo metu negali įsitikinti, jog projektas nėra valstybės pagalba arba kad, būdamas valstybės
         pagalba, jis yra suderinamas su bendrąja rinka. Ji yra skirta, pirma, leisti Komisijai išsamiai susipažinti su visa bylos
         medžiaga papildant ją, kaip ji tai privalo padaryti, visomis būtinomis nuomonėmis prieš priimant galutinį sprendimą ir, antra,
         apsaugoti trečiųjų galimai suinteresuotųjų asmenų teises, leidžiant jiems pateikti savo pastabas (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją , T‑171/02, Rink. p. II‑2123, 32 punktas).

      159    Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad panaikinus 1997 m. sprendimą Komisija neturėjo pradėti procedūros
         vėl nuo pradžių ir anksčiau nei konkretus momentas, kai buvo padarytas uždraustas pažeidimas, t. y. oficialios tyrimo procedūros
         galutiniame etape (žr. šio sprendimo 97–144 punktus).

      160    Formalaus tyrimo procedūros orientacinė trukmė nuo Reglamento Nr. 659/1999 įsigaliojimo, t. y. 1999 m. balandžio 16 d., yra
         18 mėnesių, kurie skaičiuojami nuo minėtos procedūros pradžios. Kadangi šis Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 6 dalyje
         numatytas terminas yra tik orientacinis, šiuo atveju reikia išsiaiškinti, ar oficialios tyrimo procedūros eiga leidžia daryti
         išvadą, kad Komisija nesilaikė pagrįsto termino ar ėmėsi veiksmų pernelyg pavėluotai (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 158 punkte
         minėto sprendimo Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją, 56 ir 57 punktus).

      161    Taigi 1996 m. spalio 9 d. Komisija nusprendė pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą ir 1997 m. liepos 15 dieną
         priėmė 1997 m. sprendimą. Pirmosios instancijos teismui minėtą sprendimą panaikinus šio sprendimo 8 punkte minėtu sprendimu
         Alitalia I, kuris paskelbtas 2000 m. gruodžio 12 d., Komisija ginčijamą sprendimą priėmė 2001 m. liepos 18 dieną. Iš to matyti, kad
         formalus tyrimas truko kiek ilgiau nei devynis mėnesius iki teismo sprendimo dėl panaikinimo ir buvo toliau atliekamas kiek
         ilgiau nei septynis mėnesius po teismo sprendimo dėl panaikinimo. Todėl visa formalaus tyrimo trukmė neviršija Reglamente
         Nr. 659/1999 numatytos trukmės.

      162    Be to, Alitalia negali daryti išvados, kad teisėtų lūkesčių apsaugos principas pažeistas vien dėl to, kad dėl šio sprendimo 8 punkte minėto
         sprendimo Alitalia I nebuvo pareikštas apeliacinis skundas. Iš tikrųjų minėtame sprendime neatmetama ginčijamo sprendimo taisymo galimybė. Be
         to, terminas, kurį Komisija turėjo praktinėms išvadoms iš minėto sprendimo padaryti, yra daug ilgesnis nei dviejų mėnesių
         terminas apeliaciniam skundui dėl minėto sprendimo pareikšti.

      163    Todėl galima daryti išvadą, kad pirmojo pagrindo antra dalis, susijusi su procesiniais pažeidimais, taip pat atmestina.

      D –  Dėl pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu
      1.     Šalių argumentai
      164    Alitalia skundžiasi ginčijamo sprendimo neteisėtumu, nes Komisija šiurkščiai pažeidė jos teisę į gynybą. Taigi Teisingumo Teismas
         aiškiai pabrėžė teisės į gynybos svarbą valstybės pagalbos srityje, visų pirma pripažindamas, kad valstybės pagalbos gavėjai
         gali remtis teisės į gynybą apsauga.

      165    Alitalia teigia, kad bet kuriuo atveju valstybės pagalbos gavėjui turi būti suteikta teisė pateikti savo pastabas.

      166    Taigi neatsižvelgiant į šiuo klausimu pateiktus prašymus Alitalia nebuvo suteikta galimybė pasakyti savo nuomonę tiek apie galimybę panaikinus 1997 m. sprendimą priimti naują sprendimą, tiek
         apie jo turinį. Alitalia nediskutavo su Italijos valdžios institucijomis apie Komisijos konsultantų ataskaitą. Todėl svarbu laikytis visų procesinių
         garantijų, nes Komisija neprivalėjo pakartoti pozicijos, kurios laikėsi 1997 m. sprendime.

      167    Remdamasi tuo, kad administracinė procedūra valstybės pagalbos srityje pradedama tik prieš atitinkamą valstybę narę, Komisija
         daro išvadą, kad iš tikrųjų turima teise į gynybą gali remtis tik valstybė narė.

      168    Bet kuriuo atveju nuo 1996 m. Alitalia teisė pateikti pastabas buvo užtikrinta paskelbus sprendimą pradėti formalaus tyrimo procedūrą. Paskelbus minėtą sprendimą
         Alitalia iš tikrųjų pareiškė savo nuomonę. Alitalia ieškinys dėl 1997 m. sprendimo panaikinimo taip pat leido jai ginti savo argumentus. Kadangi po šio sprendimo 8 punkte minėto
         sprendimo Alitalia I tyrimo procedūros dalykas išliko tas pats, o faktinės aplinkybės, kuriomis ji remiasi ginčijamame sprendime, yra visiškai
         tokios pačios kaip ir 1997 m. sprendime, Komisija teigia, kad nebuvo reikalo Alitalia siūlyti iš naujo pateikti savo pastabas.

      2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      169    Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką bet kurioje prieš asmenį pradėtoje procedūroje, kurioje gali būti priimtas
         sprendimas asmens nenaudai, teisės į gynybą paisymas yra vienas pagrindinių Bendrijos teisės principų ir jį reikia užtikrinti,
         net jeigu nėra atitinkamą procedūrą reglamentuojančių teisės aktų. Šis principas reikalauja, kad asmeniui nuo administracinės
         procedūros etapo būtų suteikta galimybė veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl Komisijos nurodytų faktų, kaltinimų ir aplinkybių
         tikrumo bei tinkamumo (žr. 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein‑Westfalen prieš Komisiją, T‑228/99 ir T‑233/99, Rink. p. II‑435, 121 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      170    Tačiau administracinė procedūra valstybės pagalbos srityje vyksta tik prieš atitinkamą valstybę narę. Įmonės pagalbos gavėjos
         ir pagalbą teikiantys nevalstybiniai teritoriniai vienetai, taip pat pagalbos gavėjų konkurentai laikomi tik šios procedūros
         „suinteresuotomis šalimis“ (žr. šio sprendimo 169 punkte minėto sprendimo Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein‑Westfalen prieš Komisiją 122 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      171    Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagal EB 88 straipsnio 2 dalį Komisijos pareiga yra įpareigoti suinteresuotuosius
         asmenis pateikti savo pastabas tyrimo etape. Dėl minėtos pareigos Teisingumo Teismas nusprendė, kad pranešimo paskelbimas
         Oficialiajame leidinyje yra tinkama priemonė informuoti visus suinteresuotuosius asmenis apie procedūros pradžią nurodant, kad šiuo pranešimu siekiama
         iš suinteresuotųjų asmenų tik gauti visą informaciją, reikalingą būsimiems Komisijos veiksmams (žr. šio sprendimo 169 punkte
         minėto sprendimo Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein‑Westfalen prieš Komisiją 123 ir 124 punktus ir jame nurodytą teismų praktiką).

      172    Pagal minėtą Teisingumo Teismo praktiką remiantis EB 88 straipsnio 2 dalimi pradėtoje administracinėje procedūroje suinteresuotosios
         šalys iš esmės atlieka Komisijos informacijos šaltinio vaidmenį. Iš to matyti, kad suinteresuotosios šalys, negalinčios naudotis
         teisei į gynybą prilyginamomis teisėmis, kurios pripažįstamos asmenims, kurių atžvilgiu pradėta procedūra, turi tik teisę
         dalyvauti administracinėje procedūroje tiek, kiek yra tinkama atsižvelgiant į nagrinėjamo atvejo aplinkybes (žr. šio sprendimo
         169 punkte minėto sprendimo Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją 125 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      173    Kadangi Alitalia negali remtis teise į gynybą, pripažinta asmenims, kurių atžvilgiu pradėta procedūra, todėl remiantis minėta Teisingumo Teismo
         praktika reikia išsiaiškinti, ar Alitalia dalyvavo administracinėje procedūroje tiek, kiek yra tinkama atsižvelgiant į nagrinėjamo atvejo aplinkybes.

      174    Šiuo atžvilgiu iš šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismo padarytų išvadų (22–31 punktai) matyti, kad prieš priimant 1997 m. sprendimą, kurį pakeičia ginčijamas
         sprendimas, priimtas panaikinus pirmąjį, Italijos valdžios institucijos ir Alitalia aktyviai dalyvavo nagrinėjant ginčijamą pagalbą. Be to, savo naują analizę Komisija turėjo grįsti tik ta informacija, kurią
         turėjo tuo metu (žr. šio sprendimo 137 punktą), t. y. informacija, dėl kurios tiek Italijos Respublika, tiek ir Alitalia savo poziciją išreiškė, todėl su jomis konsultuotis iš naujo nereikėjo. Galiausiai suinteresuotųjų trečiųjų šalių teisė pateikti
         savo pastabas buvo užtikrinta paskelbus pranešimą 1996 m. lapkričio 16 d. Oficialiajame leidinyje (OL C 346, p. 13) ir jokia Reglamento Nr. 659/1999 nuostata neįpareigoja minėtoms šalims suteikti dar kartą tokią galimybę,
         kai pirminiai veiksmai pakeisti per tyrimą.

      175    Konkrečiau kalbant apie argumentus, susijusius su 2001 m. birželio 1 d. Komisijos konsultantų ataskaita, visgi šios bylos
         aplinkybėmis darytina išvada, kad, nors yra nustatyta pareiga konsultuotis su Italijos valdžios institucijomis dėl minėtos
         ataskaitos, bet pagal šio sprendimo 169 punkte minėtą sprendimą Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją negalima daryti išvados, jog tokią pačią pareigą reikia taikyti ir suinteresuotosioms trečiosioms šalims. Iš esmės pastarosios
         atlieka tik informacijos šaltinio vaidmenį ir negali remtis teise į gynybą, kuri pripažinta asmenims, kurių atžvilgiu pradėta
         procedūra (žr. šio sprendimo 172 punktą).

      176    Bet kuriuo atveju, kaip tai matyti iš šio sprendimo 145 punkto, Komisijos konsultantams patikėta labai ribota užduotis, t. y.
         tik atnaujinti savo ankstesnę ataskaitą atsižvelgiant į šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I motyvus, buvo susijusi tik su „paprasta technine pagalba Komisijai“ (ginčijamo sprendimo 10 konstatuojamoji dalis) analizuojant
         ir vertinant informaciją, kurią ji jau turėjo, o tai galėjo padaryti viena iš institucijos tarnybų. Ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose
         dalyse, skirtose ginčijamos kapitalo dotacijos teisiniam vertinimui, nėra konkrečios nuorodos į 2001 m. birželio 1 d. ataskaitą.
         Todėl pastaroji nelaikytina svarbiu dokumentu motyvuojant ginčijamą sprendimą.

      177    Remiantis visais minėtais samprotavimais antrasis pagrindas turi būti atmestas.

      E –  Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 ir EB 88 straipsnių pažeidimu ir klaidingu taikymu
      178    Alitalia tvirtina, kad ginčijamame sprendime Komisijos padarytos klaidos iš esmės konkrečiai susijusios su šio sprendimo 8 punkte
         minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismo nurodytų klaidų ištaisymu. Pateikusi keletą preliminarių pastabų dėl privataus kreditoriaus
         kriterijaus, Alitalia ginčija, pirma, minimalaus rodiklio nustatymą ir, antra, vidinio rodiklio nustatymą.

      1.     Minimalaus rodiklio nustatymas
      179    Šiuo atžvilgiu Alitalia ginčija tai, kad jos atveju buvo taikytas toks pats minimalus rodiklis kaip ir sprendime Iberia , kad neatsižvelgta į paskutinę restruktūrizavimo plano versiją ir kad remtasi neteisingomis prielaidomis.

      a)     Minimalaus rodiklio, kuris taikytas sprendime Iberia, taikymas Alitalia atžvilgiu

       Šalių argumentai
      180    Alitalia kaltina Komisiją, kad ši išsamiai nepalygino Alitalia ir Iberia padėties, kuria Komisija remiasi grįsdama 30 % minimalų rodiklį. Ginčijamo sprendimo 30 ir 31 konstatuojamosiose dalyse Komisijos
         nurodytus argumentus Pirmosios instancijos teismas jau atmetė šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I.

      181    Be to, Alitalia tvirtina, kad minėti argumentai netikslūs. Alitalia ir Iberia nėra panašaus dydžio bendrovės. Kapitalo didinimas abiem atvejais buvo iš esmės vienodas tik todėl, kad Komisija neatsižvelgė
         į Ispanijos bendrovės rekapitalizaciją. Akivaizdžiai klaidinga tvirtinti, kad kuo labiau didinamas kapitalas, tuo labiau didėja
         rizika. Tvirtinant, kad abi bendrovės veikia rinkoje, kuri nėra Europos geografiniame centre, neatsižvelgiama į Šiaurės ir
         Centrinės Italijos geografinę padėtį. Iberia nepasiekė tikrų susitarimų su profesinėmis sąjungomis siekdama mažinti skrydžio sąnaudas – ji tik pasiekė ribotą ir trumpalaikį
         susitarimą, o Alitalia jau sudarė naujovišką ir ilgalaikį susitarimą dėl galimybės darbuotojams įsigyti bendrovės akcijų, kad būtų užtikrintas didesnis
         jų dalyvavimas. Ispanijos civilinės aviacijos rinkos liberalizavimas bendrovei Iberia kėlė grėsmę, nes Iberia kitoms bendrovėms teiktos antžeminės paslaugos buvo liberalizuotos, o Italijos civilinės aviacijos rinkos liberalizavimas
         bendrovei Alitalia suteikė galimybę savo sąskaitą plėtoti projektą šiame veiklos sektoriuje (self‑handling). Malpensa (Italija) oro uosto projektas nėra ginčijamo plano ekonominių ir finansinių prognozių pagrindinis elementas. Taip pat Alitalia nesupranta, kodėl ta aplinkybė, kad tam tikrų skrydžių atžvilgiu ji nėra privilegijuotoje padėtyje, yra rizikos veiksnys,
         galintis daryti poveikį minimaliam rodikliui. Iberia socialinė padėtis, kuriai būdingi nuolatiniai streikai, skiriasi nuo Alitalia. Ginčijamame plane be perdėto optimizmo tinkamai atsižvelgta į Italijos civilinės aviacijos rinkos liberalizavimo poveikį.
         Atvirkščiai, netiesa, kad jau buvo galimybė visapusiškai įvertinti Ispanijos rinkos liberalizavimo poveikį Iberia rinkos daliai, kai Komisija priėmė sprendimą Iberia.

      182    Galiausiai ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje esanti nuoroda į Continental Airlines, Air Partners ir Air Canada yra visiškai netinkama.

      183    Savo ruožtu Komisija teigia, kad Iberia ir Alitalia panašios, nes abi yra vidutinio dydžio ir panašios vertės. Alitalia yra nepalankesnėje padėtyje, ypač dėl to, kad neturi privilegijuotos rinkos, panašios į tą, kurią Iberia turi Lotynų Amerikoje. Be to, socialinės aplinkos atžvilgiu Alitalia padėtis labiau pažeidžiama nei Iberia. Beje, Alitalia atveju reikia atsižvelgti į neaiškumą, su kuriuo neišvengiamai susiduriama dėl Italijos rinkos liberalizavimo 1997 metais.

      184    Galiausiai Komisija ginčija, kad Alitalia klaidingai pasinaudojo pavyzdžiu dėl Air Canada ir Air Partners investicijos į Continental Airlines.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      185    Visų pirma primintina, kad Komisijos vertinimas, ar investicija atitinka privataus investuotojo kriterijų, reikalauja sudėtingo
         ekonominio vertinimo. Taigi priimdama aktą, kuriam reikalingas toks sudėtingas vertinimas, Komisija turi plačią diskreciją
         vertinti ir minėto akto teisminę kontrolę, nors iš esmės klausimas, ar priemonė patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo
         sritį, susijęs tik su patikrinimu, ar laikytasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių, ar faktinės aplinkybės, į kurias buvo
         atsižvelgta priimant ginčijamą sprendimą, tikslios, ar nėra akivaizdžios tokių faktų vertinimo klaidos, ar nebuvo piktnaudžiauta
         įgaliojimais. Visų pirma Pirmosios instancijos teismas sprendimą priėmusios institucijos ekonominio vertinimo negali pakeisti
         savuoju (žr. šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I 105 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      186    Antra, primintina, kad šio sprendimo 106–112 punktuose atlikta analizė rodo, jog šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime
         Alitalia I Pirmosios instancijos teismas neginčijo paties Alitalia ir Iberia palyginimo principo. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas tik nurodė motyvavimo stoką. Taigi Alitalia klaidingai teigia, kad ginčijamo sprendimo 30 ir 31 konstatuojamosiose dalyse esantis palyginimas jau atmestas.

      187    Atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus reikia vertinti šioje byloje šalių pateiktus argumentus.

      188    Visų pirma ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo tam tikras panašias aplinkybes, kurios būdingos
         Iberia ir Alitalia. Abiejų bendrovių apyvarta sudaro apie 4 milijardus EUR, jos veikia tame pačiame ekonominės veiklos sektoriuje ir tame pačiame
         Bendrijos kontekste, kuriame vyksta liberalizavimas, abiejų vidaus rinka nėra geografiniame Europos centre ir pastaraisiais
         metais iki abiejų bendrovių kapitalo didinimo nuolat veikė nuostolingai. Be to, tuo metu, kai buvo padidintas jų kapitalas,
         jos abi buvo labai sunkioje finansinėje padėtyje – turėjo didelių skolų ir praktiškai jokių nuosavų išteklių. Ginčijamo sprendimo
         31 konstatuojamojoje dalyje Komisija priduria, kad, žvelgiant investuotojo akimis, abiejų bendrovių socialinė padėtis taip
         pat galėjo atrodyti labai panaši.

      189    Tačiau Alitalia ginčija kai kurias minėtas aplinkybes.

      190    Pirma, dėl Alitalia nurodyto tam tikrų statistinių duomenų panašumo nebuvimo, pripažintina, kad Iberia ir Alitalia, kaip toliau ši pripažįsta, yra vidutinio dydžio, palyginti su didelėmis ar mažomis oro transporto bendrovėmis. Savo atsakyme
         į Pirmosios instancijos teismo raštu dėl to pateiktą klausimą Komisija pateikė keletą Association of European Airlines (AEA), t. y. Europos oro transporto bendrovių asociacijos, lentelių. Iš jų matyti, kad pagal apyvartą, siūlomų vietų kilometrui
         skaičių ir nuskraidintų keleivių kilometrui skaičių Alitalia ir Iberia patenka į tą patį vidutinį intervalą.

      191    Be to, per posėdį šalys neginčijo Komisijos nurodytos Alitalia ir Iberia konsoliduotos apyvartos ir patvirtino, kad šiuos duomenis galima palyginti, ir tai pažymėta posėdžio protokole.

      192    Antra, dėl Alitalia ginčijamos aplinkybės, kad abi bendrovės veikia ne geografiniame Europos centre esančioje rinkoje, pažymėtina, jog argumentas
         iš esmės grindžiamas tvirtinimu, pagal kurį Italijos centrinė ir šiaurinė dalys negali būti laikomos nuo centro atskirta rinka.
         Taigi Italijos vidaus rinka apima visą Italijos teritoriją, o ne tik šalies šiaurinę dalį, todėl negali būti geografiškai
         lyginama Šiaurės Italija ir visa Ispanijos teritorija.

      193    Beje, negalima ginčyti, kad Ispanijos ir Italijos geografinė padėtis Europoje panaši, nes atitinkamos vidaus rinkos nėra Europos
         centre.

      194    Trečia, dėl Alitalia ginčijamo abiejų bendrovių socialinės padėties panašumo, neatrodo, kad tai pagrįsta. Viena vertus, Alitalia neneigia, kad „per pastaruosius metus iki kapitalo didinimo abiejose oro transporto bendrovėse buvo socialinių problemų“
         (ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamoji dalis). Taigi šiuo atžvilgiu abiejų bendrovių praeitis panaši ir galėjo turėti įtakos
         investuotojui, kaip tai ginčijamame sprendime pažymi Komisija. Kita vertus, kalbant apie ateitį, Alitalia atkreipia dėmesį į savo ilgalaikį susitarimą su profesinėmis sąjungomis ne tam, kad pabrėžtų Iberia neveikimą, o tam, kad pabrėžtų pastarosios „ribotus ir trumpalaikius veiksmus“. Toks iš esmės su ateityje numatytų veiksmų
         trukme susijęs skirtumas nereiškia, jog buvo akivaizdžiai klaidinga laikyti, kad „žvelgiant investuotojo akimis, abiejų bendrovių
         socialinė padėtis (galėjo) atrodyti labai panaši“.

      195    Antra, ginčijamo sprendimo 30 ir 31 konstatuojamosiose dalyse Komisija pabrėžia ir su rizika susijusias aplinkybes, dėl kurių
         abi bendrovės skiriasi, nurodydama, jog kai kurios aplinkybės atsveriamos.

      196    Viena vertus, iš ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamosios dalies matyti, kad nagrinėjamos kapitalo didinimo sumos labai skiriasi:
         atitinkamai Alitalia skirti 1,42 milijardo EUR, o Iberia – 0,522 milijardo EUR, o tai, Komisijos nuomone, didina su Alitalia rekapitalizacija susijusią riziką.

      197    Šiuo atžvilgiu, nors šalys sutaria, kad, kaip tai tvirtina Alitalia, Iberia kapitalas buvo didinamas du kartus, būtent 1992 ir 1995 metais, sprendime Iberia Komisija pareiškė savo nuomonę tik dėl antrojo didinimo, t. y. 0,522 milijardo EUR, nustatydama 30 % minimalų rodiklį tik
         šiems veiksmams. Tačiau ši byla susijusi su 1,42 milijardo EUR. Todėl tvirtinimas, kad Alitalia atveju veiksmai a priori kėlė didesnę riziką investuotojui, nelaikytinas akivaizdžiai klaidingu.

      198    Kita vertus, iš ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamosios dalies matyti, kad Iberia mažiau naši nei Alitalia ir kad Iberia susiduria su neaiškumais, kurių atsiranda dėl Ispanijos antžeminių paslaugų rinkos liberalizavimo. Tačiau Iberia turi privilegijuotą padėtį skrydžių tarp Europos ir Lotynų Amerikos rinkoje. O Alitalia savo ruožtu susiduria su dvigubu neaiškumu dėl jos plėtros Malpensa ir dėl Italijos civilinės aviacijos rinkos liberalizavimo.

      199    Tačiau Alitalia tvirtina, kad nesupranta, kodėl ta aplinkybė, jog ji nėra su tam tikrais nustatytais skrydžiais susijusioje privilegijuotoje
         padėtyje, yra rizikos veiksnys.

      200    Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, viena vertus, toks tvirtinimas, kuris aiškiai neatitinka kitų Komisijos tvirtinimų
         ginčijamame sprendime, negali būti akivaizdi vertinimo klaida. Alitalia neginčijo, kad nėra privilegijuotoje padėtyje tam tikrų skrydžių atžvilgiu ir neneigė Iberia privilegijuotos padėties vykdant nagrinėjamus skrydžius. Kita vertus, savo rašytiniuose dokumentuose Komisija paaiškina, kad
         Iberia Lotynų Amerikoje turi rinką, kuriai parengė rimtą komercinę strategiją, todėl dėl jos ateities buvo žymiai mažiau neaiškumo,
         t. y. rizikos. Taigi požiūris, kad oro transporto bendrovės privilegijuota padėtis aptarnaujant tam tikrus maršrutus suteikia
         minėtai bendrovei riziką mažinantį privalumą, nėra akivaizdžiai klaidingas.

      201    Po to, kalbant apie Ispanijos antžeminių paslaugų rinkos liberalizavimo poveikį pažymėtina, kad Komisija jo neneigia, o pabrėžia,
         kad antžeminės paslaugos sudarė tik 13 % Iberia apyvartos ir dar mažesnę procentinę išraišką visos grupės atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 31 konstatuojamoji dalis). Taigi
         Alitalia neginčija šio dydžio. Todėl šiuo atžvilgiu nėra jokios akivaizdžios vertinimo klaidos.

      202    Kalbant apie Italijos civilinės aviacijos rinkos liberalizavimą reikia pažymėti, kad Alitalia neginčija jo poveikio, o tvirtina, kad atsižvelgė į jį savo plane. Vien tik ši aplinkybė nepašalina rizikos, kurią investuotojams
         kelia liberalizavimas ir nedraudžia į jį atsižvelgti nustatant minimalų rodiklį. Taip pat pažymėtina, kad Ispanijos civilinės
         aviacijos rinkos liberalizavimas prasidėjo iki Italijos rinkos liberalizavimo. Todėl Komisija pagrįstai tvirtina, kad jau
         buvo galima nustatyti minėto liberalizavimo poveikį Iberia, o Italijos vidaus rinkos atvėrimo poveikis bendrovei Alitalia 1997 m. dar vis buvo labai sunkiai numatomas.

      203    Galiausiai dėl argumentų, susijusių su Malpensa oro uostu. - prieš tai neigusi ieškinyje, dublike Alitalia pripažino, jog iš tikrųjų Malpensa oro uostas buvo bendrovės plėtrai strategiškai svarbus.

      204    Be to, iš šio sprendimo 8 punkte minėto sprendimo Alitalia I matyti, kad „iš esmės plėtros etapas buvo grindžiamas Malpensa oro uosto darbo pradžia 1998 metais“ (12 punktas). Taip pat Malpensa oro uostas nurodytas ir kaip „pagrindinis plano elementas“, minėtas Alitalia dokumente, į kurį padaryta nuoroda tame pačiame sprendime (120 punktas).

      205    Taigi neginčytina, kad Malpensa oro uosto plėtra buvo esminė Alitalia restruktūrizavimo plano dalis. Tai, kad ataskaitose Alitalia galėjo nurodyti šio skrydžių centro (hub) teigiamą poveikį tik per dvejus paskutiniuosius šio plano metus, nepašalina, žvelgiant investuotojo akimis, šios veiklos
         keliamos rizikos, taigi ir nedraudžia į ją atsižvelgti nustatant minimalų rodiklį. Taip pat neginčytina, kad tokia rizika
         konkrečiai susijusi su Alitalia, o ne su Iberia.

      206    Darytina išvada, kad šis tyrimas rodo, jog lygindama Alitalia ir Iberia padėtį Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos. Iš dviejų minėtų oro transporto bendrovių padėties panašumo matyti,
         kad Komisija nesuklystų, jei šiuo atveju pritaikytų tokį patį 30 % minimalų rodiklį, kokį taikė ir Iberia byloje. Bet kuriuo atveju reikia pabrėžti, kad motyvuose, kuriais remiantis nustatytas 30 % minimalus rodiklis, dviejų bendrovių
         palyginimas yra tik papildomas ar patvirtinantis.

      207    Atsakant į Alitalia prieštaravimą dėl ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje esančios Komisijos nuorodos į Continental Airlines taip pat reikia pridurti, kad lygindama su šia Amerikos bendrove Komisija atsižvelgia į laikotarpį iki 1998 m. lapkričio
         mėnesio, t. y. į informaciją, kurios Komisija neturėjo priimdama 1997 m. sprendimą. Taigi Komisija turi susilaikyti nuo bet
         kokio vertinimo, kuris grindžiamas vėlesne padėtimi (šio sprendimo 137 punktas).

      208    Todėl ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje esanti nuoroda į Amerikos bendrovę Continental Airlines laikytina nereikšminga ir nėra reikalo nagrinėti su šiuo klausimu susijusių Alitalia argumentų. Tačiau tai, kad minėta papildoma ir tik patvirtinanti nuoroda yra nesvarbi, neturi jokios įtakos Komisijos argumentams
         ir ginčijamo sprendimo teisėtumui.

      b)     Netinkamas atsižvelgimas į paskutinės plano versijos poveikį apskaičiuojant minimalų rodiklį
       Šalių argumentai
      209    Alitalia pažymi, kad ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažįsta, jog 1997 m. birželio mėn. padaryti paskutiniai
         restruktūrizavimo plano pakeitimai „sumažina <...> su veiksmais susijusią riziką“. Alitalia nuomone, padariusi tokią išvadą Komisija turėjo nustatyti mažesnį minimalų rodiklį nei buvo nustatytas prieš tai.

      210    Alitalia priduria, kad investicijos į įmonę rizikai ir su tuo susijusiam minimaliam rodikliui įvertinti analitikai atsižvelgia į jos
         finansinę padėtį nuosavo kapitalo atžvilgiu. Visgi tam, kad minėtas rodiklis būtų paverstas veiksmingu finansinės rizikos
         signalu, būtina palyginti jos konkretų skolinto ir nuosavo kapitalo santykį (gearing) su vidutiniu panašių bendrovių įsiskolinimų rodikliu. Taigi, kadangi Alitalia skolinto ir nuosavo kapitalo santykis panašus į didžiausių jos konkurenčių, negalima, priešingai nei ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamojoje
         dalyje nusprendė Komisija, jo priskirti aplinkybėms, kurios gali lemti didesnį minimalų rodiklį nei tas, kuris paprastai taikomas
         investicijoms tame sektoriuje.

      211    Komisija tvirtina, kad pasibaigus restruktūrizavimo plano galiojimui, t. y. 2000 m., nėra reikalo lyginti Alitalia skolinto ir nuosavo kapitalo santykį su kitų bendrovių atitinkamu santykiu, kaip tai daro Alitalia.

      212    Komisija teigia, kad ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamojoje dalyje ji pabrėžė, jog paskutiniai plano pakeitimai neturi poveikio
         skolinto ir nuosavo kapitalo santykio dydžiui ar jam teikiamai svarbai atsižvelgiant į visas aplinkybes, kurias vertina privatus
         investuotojas spręsdamas investuoti ar ne.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      213    Ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad paskutinė Alitalia restruktūrizavimo plano versija mažina veiksmams būdingą riziką ir didina kapitalo įnašo pelningumą. Tačiau Komisija mano,
         kad Alitalia padaryti pakeitimai „yra nežymūs ir ne tokie esminiai kaip pirmieji Italijos valdžios institucijų 1997 m. vasario mėnesį padaryti
         plano pakeitimai“.

      214    Primintina (žr. šio sprendimo 125–136 punktus ir ginčijamo sprendimo 10 ir 27 konstatuojamąsias dalis), kad Komisija apskaičiavo
         minėtų pakeitimų poveikį ir kad šiuo tikslu pakartojo 2001 m. birželio 1 d. Komisijos konsultantų ataskaitoje atliktus skaičiavimus,
         pateiktus atsiliepimo į ieškinį priede. Alitalia nepateikė jokio konkretaus kaltinimo dėl minėtų skaičiavimų esmės.

      215    Ginčijamo sprendimo 28 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat nurodo:

      „Svarbu pridurti, kad 2000 m. Alitalia įsiskolinimų ir skolinto ir nuosavo kapitalo santykio (gearing) rodikliai iš esmės nepasikeitė. Taigi pastarieji duomenys yra esminiai investuotojui vertinant riziką. Todėl 1997 m. birželio
         mėn. padaryti plano pakeitimai praktiškai neturi jokio poveikio investuotojo, kuris veikia remdamasis tik komerciniais kriterijais,
         vertinimui, atsižvelgiant į tai, kad egzistuoja ankščiau aprašyta veiksmams būdinga rizika“.

      216    Iš šalių atsakymų į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktus klausimus matyti, kad Alitalia neginčija tos aplinkybės, jog paskutinėje plano versijoje skolinto ir nuosavo kapitalo santykis iš esmės nepasikeitė, bet
         nurodo, kad toks pasikeitimas nebuvo reikalingas, nes jos skolinto ir nuosavo kapitalo santykis atitiko sektoriaus vidurkį.

      217    Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos pripažinusi, kad 2000 m. skolinto ir nuosavo kapitalo santykis iš esmės
         nepasikeitė. Tai, kad Alitalia skolinto ir nuosavo kapitalo santykis, jos teigimu, atitinka sektoriaus vidurkį, minėtos išvados visiškai nepakeičia.

      218    Todėl darytina išvada, kad Alitalia neįrodė, jog Komisija tinkamai neatsižvelgė į paskutinės restruktūrizavimo plano versijos poveikį nustatydama minimalų rodiklį.

      c)     Atsižvelgimas į klaidingas prielaidas apskaičiuojant minimalų rodiklį
       Šalių argumentai
      219    Alitalia mano, kad minimalus rodiklis turi būti nustatytas atsižvelgiant į įmonės nuosavų išteklių sumą, t. y. atsižvelgiant į numatomą
         rizikingos kapitalo investicijos į šią įmonę grąžą. Pati grąža apskaičiuojama pagal formulę, kuri atspindi bendrą investicijos
         riziką ir investicijos į konkrečią įmonę riziką.

      220    Alitalia nesupranta, kaip Komisija gali, viena vertus, nustatyti 14 % nuosavo kapitalo dydį ir, kita vertus, nustatyti 30 % minimalų
         rodiklį. Alitalia mano, kad 14 % nuosavo kapitalo dydis nustatytas pagal finansinių aktyvų vertinimo modelį (MEDAF – Capital Asset Pricing Model), jau apima oro transporto sektoriaus rizikos elementą bei specifinį įmonės rizikos veiksnį. Iš 1997 m. birželio 18 d. Komisijos
         konsultantų ataskaitos matyti, kad tokią procentinę išraišką jie gavo remdamiesi ypač aukštu „koeficientu β“, lygiu 1,23,
         kuris išreiškia santykį tarp rinkos grąžos ir Vertybinių popierių biržoje kotiruojamos įmonės grąžos kintamumo, jau atspindinčio
         vertės įvertinimą, kiek tai susiję su ginčijamos investicijos keliama rizika.

      221    Šiuo atžvilgiu Alitalia kritikuoja įvairius ginčijamo sprendimo 25 ir 26 konstatuojamosiose dalyse Komisijos išvardytus rizikos veiksnius.

      222    Toliau Alitalia tvirtina, kad per laikotarpį iki plano ji pasiekė teigiamų veiklos rezultatų, tačiau neturėjo teigiamų rezultatų kelerius
         metus dėl pusiausvyros tarp jos nuosavų išteklių ir trečiųjų asmenų išteklių nebuvimo, o šį pusiausvyros nebuvimą restruktūrizavimo
         planu visų pirma ir siekta pašalinti. Be to, per pirmą 1997 m. pusmetį Alitalia pasiekė palankesnių veiklos rezultatų nei buvo numatyta plane. Galiausiai IRI, kaip kontroliuojanti įmonė ir bendrovės akcininkė,
         buvo ypatingoje padėtyje ir todėl vertindama įmonę geriau žinojo situaciją ir galėjo geriau ją suprasti.

      223    Komisijos analizei, pagal kurią planas grindžiamas optimistinėmis našumo, veiklos sąnaudų, vietų užimtumo rodiklio ir bendrovės
         vidutinių skrydžio pajamų pokyčio prognozėmis, Alitalia prieštarauja, kad Komisijos konsultantai priėmė bendrovės plane numatytas prognozes nenurodę kitų galinčių jas paneigti šaltinių.
         Komisija netgi pripažino, kad patobulintas ir nuo 1997 m. sausio patvirtintas planas buvo realus.

      224    Dėl Malpensa oro uosto vaidmens numatomame sanavime Alitalia tvirtina, kad plane tam skiriama labai mažai dėmesio, nors neabejotinai nagrinėjamas projektas bendrovei labai svarbus. Šiuo
         atžvilgiu Alitalia pabrėžia, kad šio oro uosto veiklos pradžios rezultatai būtų juntami tik po 2000 m. ir kad atsargumo sumetimais skaičiuojant
         galutinę vertę į juos nebuvo atsižvelgta. Atstumas nuo Malpensa iki Milano (Italija) panašus į atstumą nuo kitų Europos oro uostų iki aptarnaujamų miestų, pavyzdžiui, Gatwick ar Stanstead (Jungtinė Karalystė), Miuncheno (Vokietija), Oslo (Norvegija) oro uostai. Tas pats ir dėl laiko, reikalingo atvykti į Malpensa oro uostą iš Milano.

      225    Dėl Italijos vidaus rinkos liberalizavimo Alitalia teigia, kad plane tinkamai atsižvelgta į Alitalia netektos rinkos dalies, kurios didesnės nei kitų Europos oro transporto vežėjų, numatant realų 23 % vidutinių skrydžio pajamų
         (yield) sumažėjimą. Be to, Alitalia nurodo, kad Komisija neturi tvirtinti, jog Italijos vidaus rinka iš tikrųjų buvo liberalizuota tik 1995 m. pabaigoje ir kad
         yra daug abejonių, kaip Alitalia sugebės atlaikyti konkurenciją.

      226    Dėl vidutinių skrydžio sąnaudų Alitalia tvirtina, kad jos panašios į pagrindinių konkurenčių. Alitalia nuomone, ginčijamame sprendime Komisija šiuo atžvilgiu laikosi visai kitokios nuomonės nei 1997 m. sprendime, nes bendrovės
         rezultatų pasikeitimą ji nagrinėja ex post.

      227    Galiausiai dėl didelių socialinių sunkumų, kuriuos Alitalia patyrė 1995–1996 metais, ji pabrėžia, kad bendrovės aplinkoje įvykę pokyčiai atsispindėjo konkrečiai 1996 m. susitarimuose
         su profesinėmis sąjungomis. Per tyrimo etapą neįvyko jokių streikų.

      228    Savo ruožtu Komisija teigia, kad šiuo atveju minimalaus rodiklio nustatymas – tai veiksmas, kuris turi vykti konkrečiomis
         istorinėmis aplinkybėmis atsižvelgiant į perspektyvinį vertinimą ir į psichologinį ir subjektyvųjį polinkio į riziką ar rizikos
         nebuvimo laipsnį tokiame susijusiame ir ypatingame sektoriuje kaip, pavyzdžiui, oro transporto sektorius. Komisijos nuomone,
         apskaičiuojant minimalų rodiklį reikia atsižvelgti į nagrinėjamam projektui būdingą riziką.

      229    Pagal MEDAF apskaičiuotas 14 % nuosavo kapitalo dydis nesusijęs su minimaliu rodikliu ir, atvirkščiai, į jį turi būti atsižvelgta
         apskaičiuojant vidinį rodiklį. Koeficientas β buvo naudojamas tik IRI daliai bendrovėje Alitalia 2000 m. gruodžio 31 d. bendrai apskaičiuoti. Šis koeficientas išreiškia konkrečią įmonės riziką Vertybinių popierių biržoje
         ir nėra svarbus, nes Alitalia buvo nepakankamai kotiruojama.

      230    Alitalia rezultatai 1997 m. pirmą pusmetį nėra svarbūs, nes priimant 1997 m. sprendimą jie nebuvo žinomi.

      231    Alitalia argumentas, kuriuo siekiama įrodyti, kad Malpensa oro uostas turėjo tik ribotą įtaką, visiškai prieštarauja minėtos bendrovės jau pirminėje restruktūrizavimo plano versijoje
         nurodytiems lūkesčiams. Taip pat Komisija nesutinka su argumentais dėl Malpensa oro uosto palyginimo su Gatwick, Stanstead, Miuncheno ir Oslo oro uostais.

      232    Komisijos nuomone, Italijos vidaus rinkos liberalizavimas buvo ypač svarbus bendrovei Alitalia, nes Italijos Respublika yra vienintelė Bendrijos valstybė narė, maksimaliai išnaudojusi visas galimybes, kurias suteikia
         1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2408/92 dėl Bendrijos oro vežėjų patekimo į Bendrijos vidaus oro maršrutus
         (OL L 240, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 7 sk., 1 t., p. 420), kad apsaugotų savo rinką išimtinai savo nacionalinės
         bendrovės naudai. Todėl 1997 m., t. y. tuo metu, kai vyko liberalizavimas ir bendrovė neteko monopolinės padėties, buvo negalima
         atmesti bendrovei Alitalia gresiančių didelių neigiamų pasekmių rizikos. Be to, iš trijų Alitalia nurodytų pavyzdžių tinkamas tik Ispanijos Karalystės pavyzdys, nes Jungtinė Karalystė ir Vokietijos Federacinė Respublika
         liberalizavo savo rinkas visai kitu metu nei Alitalia pasirinktas 1992–1995 metų atskaitinis laikotarpis.

      233    Komisija pabrėžia, kad pagal ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamosios dalies ketvirtąją įtrauką vidutinės skrydžio sąnaudos
         priskirtinos 1996–1997 metų, o ne 2000 m. laikotarpiui, kai planas buvo baigiamas vykdyti. Atsižvelgdama į tai Komisija tvirtina,
         jog Alitalia skrydžio sąnaudos neginčytinai 12 % viršijo jos Europos konkurentų vidurkį.

      234    Galiausiai streikų nebuvimas nėra lemiamas. Iš tikrųjų minimalus rodiklis būtų buvęs gerokai didesnis nei 30 %, jei per tyrimo
         procedūrą būtų vykę streikai.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      235    Viena vertus, Alitalia pateikia tam tikrus kaltinimus, susijusius su minimalaus rodiklio apskaičiavimo metodu ir, kita vertus, ginčija pasirinktą
         riziką, į kurią Komisija atsižvelgė nustatydama minėtą rodiklį.

      –       Minimalaus rodiklio apskaičiavimo metodas
      236    Šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I (98 ir 99 punktai) Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija vertindama, ar IRI investicija atitinka privataus
         investuotojo kriterijų, taigi ir vertindama, ar minėta investicija nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme,
         rėmėsi Komisijos pranešime dėl EB (87) ir EB (88) straipsnių ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 61 straipsnio taikymo
         valstybės pagalbai aviacijos sektoriuje (OL C 350, 1994, p. 5, toliau – pranešimas dėl aviacijos) nurodytais principais. Iš
         tikrųjų 1997 m. sprendime (VII punktas) Komisija lygino IRI investicijos sumą su būsimais lėšų srautais, numatytais projekte,
         pakeistame remiantis minimaliu rodikliu, kurio reikalautų privatus investuotojas. Komisija padarė išvadą, kad šiuo atveju
         vidinis rodiklis išliko mažesnis už minimalų rodiklį ir kad dėl šios priežasties investicija neatitiko privataus kreditoriaus
         kriterijaus. Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad 1997 m. sprendime Komisijos taikytas metodas kaip toks nekritikuotinas.

      237    Ginčijamo sprendimo 25 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, kad „(š)iuo atveju ir remdamasi Komisijos turima informacija,
         be kita ko, (jos konsultantų) atliktais darbais“ Komisija mano, jog „(minimalus rodiklis) yra apie 30 % dėl nagrinėjamos sumos
         dydžio ir ypač dėl veiksmų keliamos rizikos“. Komisija patikslina, kad „(š)is ne mažesnis kaip 30 % rodiklis iš tikrųjų apima
         galimybę, kad planas nebus vykdomas kaip numatyta ir kad galiausiai paaiškės, jog reali investicijų grąža žymiai mažesnė“.
         Toliau Komisija nurodo, kad „be to, rodiklis gali būti tik didesnis už nuosavo kapitalo dydį, nes pastarasis neatspindi visos
         su bendrove susijusios rizikos“.

      238    Dėl Alitalia nurodyto kaltinimo, susijusio su tarpusavio santykiu 1:2 tarp nuosavo kapitalo dydžiui nustatyto 14 % rodiklio ir minimalaus
         rodiklio, iš ginčijamo sprendimo aiškiai matyti, kad Komisija atsižvelgė į pagal MEDAF apskaičiuotą Alitalia nuosavo kapitalo dydį visų pirma tam, kad įvertintų IRI dalies vertę bendrovėje Alitalia 2000 m. gruodį (ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamoji dalis), o po to, kad remdamasi šiais duomenimis nustatytų vidinį rodiklį
         (ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamoji dalis), o ne minimalų rodiklį.

      239    Taip pat ieškinio priede pateiktos Komisijos konsultantų antra ir trečia ataskaitos patvirtina, kad minėtas 14 % rodiklis
         buvo apskaičiuotas siekiant įvertinti vieną iš elementų, į kuriuos atsižvelgiama nustatant vidinį rodiklį.

      240    Minėtas 14 % rodiklis naudojamas apskaičiuojant vidinį rodiklį, o ne minimalų rodiklį, todėl Alitalia jį klaidingai ginčija kritikuodama 30 % minimalaus rodiklio nustatymą ir pabrėždama santykį 1:2 tarp šių dviejų rodiklių.

      241    Be to, ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje ir savo rašytiniuose dokumentuose Komisija pabrėžia, kad skaičiuojant
         nuosavo kapitalo dydį naudojant Alitalia koeficientą β atsižvelgiama į visa bendrovės padėties riziką, būtent į padėtį Vertybinių popierių biržoje bei į atitinkamo
         sektoriaus riziką. Komisija patikslina, kad 1996–1997 metais Alitalia buvo nepakankamai kotiruojama, todėl 2000 m. apskaičiuoti Alitalia 14 % rodiklis ir koeficientas β neišvengiamai yra teorinių veiksmų pasekmė ir grindžiama kitų panašių oro transporto bendrovių
         koeficientu β. Komisija pabrėžia, kad taip apskaičiuotas koeficientas β neparodo specifinės Alitalia rizikos 1996–1997 metais ir kad šiuo pagrindu nustatytas kapitalo vertės svertinis vidurkis „neapima ypatingos Alitalia rizikos“ (ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamoji dalis).

      242    Taigi minimalus rodiklis apima „nagrinėjamą sumą ir ypač veiksmų keliamą riziką“ (ginčijamo sprendimo 25 konstatuojamoji dalis).
         Todėl Komisijos metodas nuoseklus, juo labiau, kad pati Alitalia tvirtina, kad minimalus rodiklis nustatomas taikant ne matematines formules, o empirinius duomenis, kurie renkami neužmirštant
         atsižvelgti į viešąjį investuotoją panašaus investuotojo investavimo tikslus (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 24 konstatuojamąją
         dalį).

      243    Galiausiai reikia pridurti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos ir nuspręsdama, kad nereiškia, jog dėl ypatingos
         IRI kaip kontroliuojančios įmonės, kuri jau turi įmonės akcijų, padėties vertindama investiciją IRI geriau žinojo situaciją
         ir galėjo geriau ją suprasti. Iš tikrųjų pabrėžtina, kad kontroliuojančią įmonę IRI 100 % valdo Italijos valstybė. Tačiau
         rodikliai, kuriais reikia remtis apskaičiuojant minimalų rodiklį, yra ne valstybės, o rinkos rodikliai. Be to, jau būdama
         Alitalia akcininkė IRI galėjo būti suinteresuota nurodyti didesnę bendrovės vertę. Iš to darytina išvada, kad negalima daryti prielaidos,
         jog dėl to, kad IRI dalyvauja Alitalia kapitale, ji būtinai gali geriau įvertinti minimalų rodiklį, kurio reikalautų pagal rinkos dėsnius veikiantis privatus investuotojas.

      244    Todėl Alitalia nurodyti kaltinimai dėl Komisijos taikyto metodo nepagrįsti.

      –       Rizika, į kurią atsižvelgė Komisija
      245    Kadangi Alitalia ginčija riziką, į kurią ginčijamame sprendime atsižvelgė Komisija nustatydama minimalų rodiklį, kiekvienos rūšies riziką
         reikia išnagrinėti atskirai.

      246    Pirmiausia Alitalia neginčija Komisijos tvirtinimo, kad oro transporto sektoriuje marža tradiciškai yra nedidelė, o pelno ir nuostolių kaita
         didelė (ginčijamo sprendimo 25 konstatuojamosios dalies pirma įtrauka). Jos argumentas susijęs su tuo, kad į veiklos sektoriui
         būdingą riziką jau atsižvelgta.

      247    Šiuo atžvilgiu pažymėtina, viena vertus, kad ginčijamame sprendime MEDAF formulėje naudojant koeficientą β į minėtą riziką
         atsižvelgiama tik nustatant vieną iš vidinio rodiklio elementų, t. y. galutinę vertę 2000 m. pabaigoje (ginčijamo sprendimo
         22 konstatuojamoji dalis). Be to, koeficientas β konkrečiai neparodo su atitinkamu sektoriumi susijusios rizikos. Kaip tai
         tvirtina Alitalia, jis leidžia nustatyti santykį tarp grąžos rinkoje kintamumo ir įmonės, kuri vertinama, grąžos kintamumo.

      248    Kita vertus, minimalaus rodiklio nustatymas skiriasi nuo vidinio rodiklio, kuris nustatomas veikiau taikant matematinę formulę.
         Minimalų rodiklį, kurio reikalautų pagal rinkos dėsnius veikiantis privatus investuotojas, kad atliktų tokius finansinius
         veiksmus, reikia vertinti empiriškai ir žvelgiant į ateitį, be kita ko, atsižvelgiant į minėtų veiksmų keliamą riziką (žr.
         šio sprendimo 242 punktą). Šiomis aplinkybėmis privatus investuotojas vertindamas specifinę su nagrinėjamais veiksmais susijusią
         riziką gali atsižvelgti į tai, kad ji vykdoma oro transporto sektoriuje, kuriame marža tradiciškai nedidelė, o pelno ir nuostolių
         kaita didelė.

      249    Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos šią riziką nurodydama ginčijamo sprendimo 25 konstatuojamojoje dalyje.

      250    Antra, dėl pastebimų teigiamų Alitalia veiklos rezultatų nebuvimo (ginčijamo sprendimo 25 konstatuojamosios dalies antra įtrauka) reikia pripažinti, kad Alitalia neginčija ir šios rizikos. Tai, kad ginčijamu planu, be kita ko, siekta išvengti „plonosios“ kapitalizacijos, visiškai nekeičia
         Alitalia blogos finansinės padėties, kėlusios riziką, į kurią turėjo atsižvelgti privatus investuotojas prieš didindamas kapitalą.

      251    Šios išvados nepaneigia tai, kad 1997 m. pirmąjį pusmetį Alitalia pasiekė geresnių veiklos rezultatų nei buvo numatyta restruktūrizavimo plane. Iš tikrųjų netgi ir darant prielaidą, kad minėti
         duomenys gali lemti vėlesnius plano rezultatus, bet kuriuo atveju apie juos buvo sužinota vėliau nei tada, kai 1997 m. sprendime
         buvo vertinama rizika ir todėl į juos negalima atsižvelgti (žr. šio sprendimo 137 punktą).

      252    Dėl 1997 m. pirmojo ketvirčio rezultatų vertinimo, kuris rodė geresnius nei numatyta rezultatus, reikia pabrėžti, kad minėtas
         vertinimas buvo grindžiamas nepatikrintais negalutiniais skaičiais ir Alitalia to neginčijo. Kadangi nebuvo patikimų duomenų, taip pat dėl to, kad nagrinėjamas laikotarpis labai trumpas, Komisija turėjo
         teisę nemanyti, jog šie veiksniai pakeičia jos vertinimą dėl rizikos, susijusios su Alitalia pastebimų teigiamų veiklos rezultatų nebuvimu nuo 9‑ojo dešimtmečio metų pabaigos, nežiūrint į tai, kad nuo 1994 m. padėtis
         pagerėjo.

      253    Trečia, dėl Komisijos tvirtinimo, kad planas grindžiamas optimistinėmis našumo, veiklos sąnaudų, vietų užimtumo rodiklio ir
         bendrovės skrydžio pajamų pokyčių prognozėmis (ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamosios dalies pirma įtrauka), pažymėtina,
         kad 1997 m. birželio 18 d. Komisijos konsultantų ataskaitoje, kuri pateikta ieškinio priede, minimi, viena vertus, tam tikri
         ankstesnio plano pakeitimai pabrėžiant, jog pakeistas planas atsargesnis nei pirminis planas. Tačiau, kita vertus, minėtoje
         ataskaitoje pabrėžiama tai, jog plane ir toliau yra tam tikrų optimistinių elementų ir kad tam tikrus tikslus gali būti sunku
         pasiekti. Taigi joje nurodyti elementai yra pakartoti ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamosios dalies pirmoje įtraukoje ir
         dėl kurių minėtame sprendime nurodytos „optimistinės prognozės“.

      254    Beje, papildomoje ataskaitoje, esančioje 1997 m. birželio 18 d. priede, Komisijos konsultantai vertina restruktūrizavimo plano
         bendrą įgyvendinamumą ir ginčijamos kapitalo dotacijos adekvatumą. Savo ankstesnėse ataskaitose konsultantai paaiškina, jog
         tam, kad įvertintų grąžos dydį, kurios galėtų pagrįstai reikalauti galimas investuotojas, norėdamas investuoti į Alitalia, jie išanalizavo plano savybes. Komisijos konsultantai priduria, kad šiomis aplinkybėmis elementai, kuriuos jie vertino kaip
         „optimistinius“, buvo panaudoti vertinant privataus investuotojo reikalaujamą grąžos dydį. Tačiau toliau jie tvirtina, jog
         šie elementai nereiškia, kad planas neįgyvendinamas.

      255    Iš to darytina išvada, kad Alitalia neturi ginčyti restruktūrizavimo plane padarytų optimistinių prognozių, remdamasi ta aplinkybe, jog minėtoje papildomoje
         ataskaitoje Komisijos konsultantai padarė išvadą, kad apskritai restruktūrizavimo planas įgyvendinamas. Iš tikrųjų papildomoje
         ataskaitoje bei pagrindinėje 1997 m. birželio 18 d. ataskaitoje konkrečiai nurodytos šios optimistinės prognozės.

      256    Bet kuriuo atveju tai, kad tam tikros konkrečios prognozės laikomos optimistinėmis, savaime neprieštarauja vertinimui dėl
         bendro restruktūrizavimo plano įgyvendinamumo.

      257    Galiausiai, atvirkščiai nei tvirtina Alitalia, atliktuose plano įgyvendinimo eigos patikrinimuose Komisija ar jos konsultantai nenustatė, kad pasiekti tikslai dėl našumo
         ar veiklos sąnaudų. Iš tikrųjų iš 1999 m. liepos mėnesį Komisijos konsultantų parengtos ataskaitos ištraukos, kurią Alitalia pateikė dubliko priede, be kita ko, matyti, kad veiklos sąnaudos buvo didesnės nei numatyta plane ir kad, nors tam tikrais
         atvejais ir geresnis nei 1997 m., našumo tikslas nepasiektas.

      258    Bet kuriuo atveju minėtas Alitalia argumentas ir jam pagrįsti pateikta informacija turi būti atmesti, nes jie grindžiami aplinkybėmis ex post.

      259    Taigi Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos tarp papildomų rizikos veiksnių, į kuriuos gali atsižvelgti privatus
         investuotojas, nurodydama tą aplinkybę, kad planas grindžiamas optimistinėmis našumo, veiklos sąnaudų, vietų užimtumo rodiklių
         ir bendrovės skrydžio pajamų prognozėmis.

      260    Ketvirta, dėl rizikos, susijusios su tuo, kad naujos Malpensa infrastruktūros tikslios galimybės bei šio oro uosto veiklos pradžios sąlygos iš dalies liko nežinomos (ginčijamo sprendimo
         26 konstatuojamosios dalies antra įtrauka), darytina nuorodą į šio sprendimo 203–204 punktus, iš kurių matyti, kad Malpensa oro uostas buvo restruktūrizavimo plano pagrindinis dalykas. Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos tvirtindama,
         jog laukiamas rezultatų pagerėjimas labai priklausė nuo Malpensa oro uosto veiklos pradžios 1998 metais.

      261     Alitalia neginčija Komisijos tvirtinimo, kad Malpensa oro uosto plėtra taip pat būtų naudinga konkurencijai, nes jame siūloma daugiau skrydžių laiko nei Linate (Italija) oro uoste, kuris visiškai užimtas. Taigi konkurencijos plėtra Alitalia kelia riziką.

      262    Dėl palyginimo su kitais oro uostais kalbant apie atstumą šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad atstumas nuo Miuncheno oro uosto
         iki Miuncheno centro, t. y. 37 km., nepanašus į atstumą nuo Malpensa oro uosto iki Milano centro, nesvarbu, ar manysime, kad minėtas atstumas yra 55 km., kaip nurodo Komisija, ar 48 km., kaip
         nurodo Alitalia. Kalbant apie kitus tris oro uostus minėtas atstumas yra panašus. Taigi Malpensa yra tarp labiausiai nuo aptarnaujamo miesto centro nutolusių oro uostų. Tačiau lyginant susiduriama su keliais prieštaravimais
         dėl nagrinėjamų oro uostų dydžių panašumo arba dėl jų vietos šioje oro uostų sistemoje. Iš tikrųjų, pirma, Oslo oro uostas
         ne tokio paties dydžio kaip Milano, antra, Gatwick ir Stanstead oro uostai nėra pagrindiniai Londono (Jungtinė Karalystė) oro uostai, o Malpensa oro uostas, atvirkščiai, turėjo būti pagrindinis Milano oro uostas. Todėl Malpensa atveju rizika dėl atstumo galėjo būti laikoma didesne.

      263    Bet kuriuo atveju pagrindinė rizika, susijusi su Malpensa oro uosto veiklos pradžia nuo 1998 m., ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamosios dalies antros įtraukos paskutiniame sakinyje
         apibendrinta taip:

      „Iš tikrųjų tikslios naujos infrastruktūros galimybės bei pagrindinio oro uosto veiklos pradžios sąlygos yra iš dalies nežinomos.“
      264    Alitalia to neginčija. Taigi Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, kai nusprendė, kad pagrindinio oro uosto Malpensa veiklos pradžia yra papildomas rizikos veiksnys, į kurį gali atsižvelgti privatus investuotojas.

      265    Penkta, nustatyta, kad Italijos vidaus rinkos liberalizavimas (ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamosios dalies trečia įtrauka)
         įvyko tik 1995 m. pabaigoje.

      266    Taigi savo argumentuose, kuriais siekia pateisinti plane numatytą 23 % vidutinį pajamingumą, Alitalia palygina su Jungtine Karalyste, Vokietija ir Ispanija.

      267    Pažymėtina, kad nei Jungtinėje Karalystėje, nei Vokietijoje padėtis per atskaitinį laikotarpį nebuvo tokia kaip Italijoje.
         Iš tikrųjų šios dvi šalys atvėrė vidaus rinką: viena jų – 9‑ojo dešimtmečio pradžioje, kita – 9‑ojo dešimtmečio pabaigoje.
         Vėliau jos visiškai liberalizavo savo rinką Bendrijos lygmeniu: remiantis Alitalia pateikta informacija, pirmoji – 1993 m., o antroji – 1997 m. Tokia padėtis negali būti lyginama su Italijos, kuri abiejų
         rinkų (vidaus ir Bendrijos) liberalizavimą pradėjo beveik tuo pačiu metu – atitinkamai 1996 m. ir 1997 m., ir todėl Alitalia vienu metu teko susidurti su konkurencija abiejose rinkose. Taigi, žvelgiant privataus investuotojo akimis, tokia padėtis
         didina veiksmų riziką.

      268    Taigi Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos kaip rizikos veiksnį, į kurį gali atsižvelgti privatus investuotojas,
         paminėdama Italijos vidaus rinkos liberalizavimą 1995 m. pabaigoje ir neaiškumą dėl to, kaip Alitalia, prieš tai buvusi monopolinėje padėtyje, sugebės įveikti konkurenciją.

      269    Šešta, dėl Komisijos tvirtinimo, kad Alitalia skrydžio sąnaudos išliko didesnės už jos pagrindinių Bendrijos konkurentų (ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamosios dalies
         ketvirta įtrauka), pažymėtina, kad tokia formuluotė niekaip nepaneigia to, kad padėtis pagerėjo. Atvirkščiai, netgi atrodo,
         kad veiksmažodžio „išlikti“ vartojimas tai ir reiškia.

      270    Komisija tvirtina, kad savo vertinimą grindė 1996 m. jai pateiktais skaičiais. Alitalia pastebi, kad iš tikrųjų minėti skaičiai buvo 1994 m., o po to jos sąnaudos sumažėjo. Šiam pagerėjimui patvirtinti dubliko
         priede Alitalia pateikia AEA paskelbtus statistinius duomenis.

      271    Šiuo atžvilgiu primintina, kad Komisija turėjo remtis 1997 m. sprendimo priėmimo metu turėta informacija (žr. šio sprendimo
         137 punktą). Taigi Alitalia pateiktus statistinius duomenis AEA paskelbė konfidencialiai, byloje pateiktoje jų kopijoje nėra oficialios datos, o tik
         ranka užrašyta 1998 m. birželio 26 d. data. Komisija teigia, kad minėtas leidinys pasirodė tik 1997 m. pabaigoje ir kad Alitalia pirmą kartą jį įteikė pateikus dubliką šioje byloje. Taigi Alitalia neįrodė, kad Komisija šią informaciją turėjo ar galėjo žinoti priimdama 1997 m. sprendimą.

      272    Todėl negalima kaltinti Komisijos, jog ji rėmėsi informacija, kurią turėjo priimdama 1997 m. sprendimą, ir kad tvirtino, jog
         Alitalia skrydžio sąnaudos yra 12 % procentų didesnės negu konkuruojančių įmonių, kaip tai jau buvo nurodyta 1997 m. sprendime.

      273    Septinta, dėl tvirtinimo, kad bendrovė patyrė didelių socialinių sunkumų 1995 m. bei 1996 m. ir kad, bendrai kalbant, kultūros
         pasikeitimas įmonėje galėjo būti sunkiai suvaldomas (ginčijamo sprendimo 26 konstatuojamosios dalies penkta įtrauka), reikia
         pripažinti, jog pirmoji aplinkybė yra įrodyta ir kad būtiną pasikeitimą bendrovėje privatus investuotojas galėjo laikyti rizika,
         nepaisydamas su profesinėmis sąjungomis sudarytų susitarimų, kurie negalėjo pašalinti viso su darbuotojų reakcija susijusio
         neaiškumo.

      274    Išnagrinėjus Komisijos nurodytą riziką 30 % minimalaus rodiklio nustatymui pagrįsti darytina išvada, kad šiuo atžvilgiu Komisija
         nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.

      275    Todėl pagrindas, susijęs su EB 87 ir EB 88 straipsnių pažeidimu ir klaidingu taikymu nustatant minimalų rodiklį, atmestinas.

      2.     Vidinio rodiklio nustatymas
      276    Šiuo atžvilgiu Alitalia ginčija nemokumo procedūros sąnaudų sumą, kurią Komisija įtraukė apskaičiuodama vidinį rodiklį, vidinio rodiklio įvertinimą
         remiantis paskutine plano versija, Komisijos naudotus parametrus ir paskolų pavertimo į kapitalą poveikį vidinio rodiklio
         apskaičiavimui.

      a)     Nemokumo procedūros sąnaudų suma
      277    Klausimas dėl nemokumo procedūros sąnaudų įtraukimo jau buvo nagrinėtas šio sprendimo 113–121 punktuose, bet tik dėl EB 223 straipsnio
         pažeidimo atsižvelgiant į šio sprendimo 8 punkte minėtą sprendimą Alitalia I. Taigi reikia išsiaiškinti, ar savo vertinime Komisija nesirėmė netiksliomis faktinėmis aplinkybėmis, ar nepadarė akivaizdžios
         vertinimo klaidos.

       Šalių argumentai
      278    Visų pirma Alitalia primena, kad, atvirkščiai nei ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje tvirtina Komisija, ji niekada nebuvo sutikusi
         su Komisijos apskaičiuota 750 milijardų ITL suma.

      279    Alitalia pažymi, kad pirma kapitalo padidinimo dalis leido jai grąžinti 900 milijardų ITL trumpalaikių paskolų IRI, kurios nebūtų
         grąžintos, jei bendrovė būtų bankrutavusi. Minėti 900 milijardų ITL yra minimali, o ne maksimali riba tų nemokumo procedūros
         sąnaudų, kurių buvo išvengta. Atsižvelgiant į tai, kad grąžinta 900 milijardų ITL, nemokumo sąnaudų įvertinimas 750 milijardų ITL
         nesuprantamas ir nemotyvuotas.

      280    Konkrečiau tariant, Alitalia nurodo, kaip ji apskaičiavo IRI 1 140 milijardų ITL galimo bendrovės bankroto sumą, kuri, jos nuomone, yra nemokumo procedūros
         sąnaudų minimalios ir maksimalios vertės vidurkis. Alitalia tvirtina, kad todėl ginčijamame sprendime nurodytos nemokumo procedūros sąnaudos turi būti padidintos 236 milijardais ITL,
         o tai padidintų vidinį rodiklį daugiau kaip 4 %.

      281    Alitalia ginčija, kad ji pervertino trumpalaikių nuostolių riziką dėl avansinių mokėjimų už orlaivių laivyno įsigijimą. Alitalia nuomone, už lėktuvus sumokėti avansai bankrutavus negrąžintini.

      282    Taip pat Alitalia neigia, kad pervertino laivyno pardavimo vertę. Šiuo atveju jos skaičiavimai grindžiami profesionaliuose vadovuose nurodytomis
         pardavimo vertėmis, kurias, Alitalia nuomone, reikia sumažinti nuo 25 iki 45 % atsižvelgiant į tai, ar parduodama veikianti bendrovė, ar pardavimas yra priverstinis.
         Daugiau kaip dviejų ar trijų kartu parduodamų orlaivių vertė turėtų būti mažinama ne mažiau kaip 12 % ir turėtų būti vertinamas
         kiekvienas orlaivio modelis. Galiausiai didmeninės prekybos nuolaidos procentas neturi viršyti 10–15 %, palyginti su mažmenine
         prekyba, prie kurios reikia pridėti Komisijos numatytus 20 %, t. y. iš viso 30–35 %. Be to, Alitalia tvirtina, kad Komisija nepateikia jokių įrodymų savo teiginiams pagrįsti.

      283    Be to, Alitalia neigia, kad pervertino likvidavimo sąnaudas. Minėtas sąnaudas įvertindama apie 10 % realizuotinos vertės Alitalia atsižvelgia į reikalingus procedūros terminus ir likvidavimo procedūros sąnaudas. Dėl minėtų likvidavimo sąnaudų ji tvirtina,
         kad neturi galimybės ginčyti Komisijos nustatytą sumą, nes ši suma nenurodyta, o jos įvertinimas pagal 1997 m. birželio 18 d.
         Komisijos konsultantų ataskaitą grindžiamas konsultantų patirtimi.

      284    Galiausiai Alitalia nurodo tą aplinkybę, kad jos likvidavimas būtų turėjęs neigiamą poveikį IRI finansinei padėčiai ir lemtų blogesnį Alitalia įsiskolinimo įvertinimą bei didesnes nemokumo procedūros sąnaudas. Visgi būdama atsargi ji šio poveikio neapskaičiavo.

      285    Apibendrindama Alitalia primena, kad nustačius 1 140 milijardų ITL nemokumo procedūros sąnaudų vidurkį investicijos grąža būtų 33 %.

      286    Komisija nurodo tą aplinkybę, kad Alitalia nesutinka, jog būtų atsižvelgta į 750 milijardų ITL sumą ir paaiškina, kaip ji padarė tokią išvadą.

      287    Komisija nurodo, kad priežastys, dėl kurių ji nustatė minėtą sumą, minimos ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje
         bei 1997 m. vasario 21 d. ir birželio 18 d. Komisijos konsultantų ataskaitose. Komisija patikslina, kad lentelėje, kurią ji
         parengė per procedūrą, po kurios priimtas šio sprendimo 8 punkte minėtas sprendimas Alitalia I ir kurią Alitalia pateikė ieškinio priede, į vidinio rodiklio skaičiavimą jau buvo įtrauktos nemokumo procedūros sąnaudos.

      288    Be to, Komisija ginčija Alitalia teiginį, pagal kurį nustatydama vidinį rodiklį Komisija sistemingai rėmėsi didžiausiomis vertėmis. Šiuo atžvilgiu ji pateikia
         skaičiavimuose naudotų Alitalia palankių dydžių pavyzdžių.

      289    Komisija primena, kad bet kokia klaida, kurios ištaisymas nesusijęs su vidiniu rodikliu, kuris didesnis kaip 30 % minimalus
         rodiklis, neturi jokio poveikio ginčijamo sprendimo teisėtumui. Įvairiose lentelėse Komisija parodo savo vertinimo ir Alitalia vertinimo skirtumus, kurių, jos nuomone, pasitaiko vertinant laivyną, kuriuo užtikrinamos paskolos, bei kreditoriams, kurių
         paskola nėra užtikrinta, grąžintinas sumas likvidavus bendrovę.

      290    Toliau Komisija mano, kad tai, jog gavus pirmą kapitalo didinimo dalį buvo grąžinta 900 milijardų ITL paskolos, nepateisina
         to, kad nemokumo procedūros sąnaudų suma būtų įvertinta tokiu pačiu dydžiu.

      291    Komisija ginčija Alitalia vertinimą dėl įvairių aspektų. Ji pateikia lentelę, kurioje pabrėžti šalių nuomonių skirtumai vertinant kreditoriams grąžintinas
         sumas ir patikslinta, kad jie susiję su skiltimis „Avansai už lėktuvus“, „Laivynas“, „Kreditai“ ir „Likvidavimo sąnaudos“.

      292    Dėl avansų už lėktuvus Komisija mano, kad juos galima susigrąžinti 100 %. Iš tikrųjų sąlygoje, kurioje numatyta galimybė atsisakyti
         orlaivių tiekimo sutarties, neatmetama avansų grąžinimo galimybė. Be to, atsižvelgiant į tuo metu turėtą informaciją būtų
         nepateisinama remtis visišku minėtų kreditų netekimu arba atmesti galimybę sutartis perleisti kitoms bendrovėms.

      293    Komisija nurodo, kad nustatant laivyno vertę bankroto atveju reikia naudoti 1996 m. vertes, o ne 1999 m. ar 2000 m., kaip
         tai nepagrįstai tvirtina Alitalia. Komisija teigia, kad ji rėmėsi 1997 m. birželio mėnesio konsultantų ataskaitoje pateiktais išsamiais skaičiavimais, kuriuose
         orlaivių rinkos vertė buvo 10–20 % mažesnė. Savo skaičiavimams patikslinti šio sektoriaus eksperto padedami Komisijos konsultantai
         rėmėsi profesionaliu vadovu, kuriame išsamiai nurodytos naudojamų lėktuvų kainos. Procentinė kainos sumažinimo išraiška neturi
         būti didesnė kaip 20 % nuo didmeninės kainos, t. y. kainos, kuri jau sumažinta 8 ar 9 %, palyginti su mažmenine kaina.

      294    Komisija įvertina likvidavimo sąnaudas nuo 64 iki 92 milijardų ITL, o Alitalia mano, kad jos siekia nuo 287 iki 427 milijardų ITL. Komisija tvirtina, kad siekiant teisingai apskaičiuoti sąnaudas pagal
         Italijos teisę galima išskirti dvi likvidavimo schemas, t. y. savanorišką likvidavimą ar kolektyvines procedūras. Savanorišką
         likvidavimą vykdo išorės likviduotojas ir jo sąnaudos siekia iki 1 % parduotų aktyvų, prie jo reikia pridėti 0,75 % galutinai
         įvertintų pasyvų dydžio atlyginimą, o šie skaičiai paimti iš buhalterių ekspertų tarifų lentelės. Pagal kolektyvinę procedūrą
         teismo paskirtas likvidatorius ar auditorius gautų iki 0,9 % parduotų aktyvų, prie kurių reikėtų pridėti 0,37 % įvertintų
         pasyvų dydžio maksimalų atlyginimą (1992 m. liepos 20 d. Ministro dekreto Nr. 570 1 ir 2 straipsniai). Po to abiem atvejais
         reikėtų nagrinėti išlaidas ekspertizėms, skirtoms nustatyti likviduojamo turto pardavimo vertę. Šios išlaidos apskaičiuojamos
         remiantis skirtingų profesinių asociacijų, kurioms priklausė ekspertai, tarifų lentelėmis. Alitalia atveju reikėtų remtis inžinierių ir architektų tarifų lentelėmis, kuriose tokiu kaip nagrinėjamu atveju numatytas 5 % nuo
         kiekvieno įvertinto turto mokestis. Taigi likvidatoriui ar teismo paskirtam likvidatoriui ir ekspertui taikant maksimalius
         tarifus, Komisijos nuomone, likvidavimo procedūros sąnaudos siektų 2,2 % visų likviduojamų aktyvų arba 1,49 % visų likviduojamų
         aktyvų, jei būtų taikoma kolektyvinė procedūra.

      295    Dėl atsižvelgimo į laiko veiksnį apskaičiuojant nemokumo procedūros sąnaudas Komisija teigia, kad neteisinga tvirtinti, jog
         visų Alitalia aktyvų likvidavimui būtų prireikę šešerių metų. Šis skaičius gaunamas taikant statistinius vidurkius, kurie yra nelabai svarbūs
         akcinėms bendrovėms ir didelėms pramonės grupėms – visiškai kitokiam ūkio subjektui, būtent didelei nacionalinei bendrovei.
         Bet netgi ir atsižvelgiant į tokią vidutinę šešerių metų trukmę absoliučiai neteisinga ir negali būti įrodyta, kad visa procedūros
         suma turi būti sumokėta per vieną kartą jai pasibaigus, nes kreditoriams gali būti mokama per visą turto likvidavimo procedūrą.
         Taigi neįmanoma tiksliai ir patikimai įvertinti laiko veiksnio poveikio. Be to, norint atsižvelgti į kreditų nuostolius dėl
         laiko poveikio reikėtų juos priskirti ne kreditų nominaliai vertei, o jų perskaičiuotai vertei, kuri būtų daug mažesnė.

      296    Galiausiai Komisija pažymi, kad Alitalia likvidavimo poveikis IRI būtų nedidelis. Iš tikrųjų vien tik su nemokumo procedūros sąnaudomis susijusias išlaidas sudarytų
         IRI garantuotos skolos iki 41 milijardo ITL. Ši suma sudaro vos 0,16 % IRI grupės finansinių įsiskolinimų, o tai visai nepalyginama
         su 2 750 milijardų ITL kapitalo dotacija, todėl tai nesvarbu bendram IRI grupės vertinimui.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      297    Visų pirma primintina, kad 2003 m. balandžio 8 d. Komisija paskelbė ginčijamo sprendimo klaidų ištaisymą, kuriame ji nurodė,
         kad Alitalia nesutiko su nemokumo procedūros sąnaudų įvertinimu 750 milijardų ITL (žr. šio sprendimo 22 punktą).

      298    Šio skaičiaus pagrindimas pateiktas ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje bei 1997 m. birželio 18 d. Komisijos konsultantų
         ataskaitoje, kuri paminėta toje pačioje konstatuojamojoje dalyje ir su kuria Alitalia galėjo susipažinti (žr. šio sprendimo 66 ir 67 punktus). Minėtas pagrindimas vėliau buvo patikslintas Komisijos rašytiniuose
         dokumentuose, būtent atsiliepime į ieškinį. Todėl nelaikytina, kad minėta 750 milijardų ITL suma nepagrįsta.

      299    Tačiau Alitalia ginčija minėtos nemokumo procedūros sąnaudų įvertinimą 750 milijardų ITL, o Komisija ginčija šiuo atžvilgiu Alitalia nurodytą 1 140 milijardų ITL sumą. Iš esmės jos nesutaria dėl to, kaip reikia atsižvelgti į 900 milijardų ITL trumpalaikių
         paskolų grąžinimą, avansų naujų lėktuvų pirkimui susigrąžinimą, laivyno vertę bankroto atveju ir likvidavimo sąnaudų įvertinimą.

      300    Pirma, šalių diskusijos dėl klausimo, ar iš kapitalo didinimo pirmos dalies sugrąžinti 900 milijardų ITL paskolų yra nemokumo
         procedūros sąnaudų, kurių buvo galima išvengti, minimali ar maksimali riba, neturi reikšmės vertinant Komisijos nustatytos
         visų nemokumo sąnaudų sumos pagrįstumą. Be to, jokia šalių nurodyta aplinkybė nepateisina to, kad grąžinta 900 milijardų ITL
         suma savaime būtų laikoma nemokumo sąnaudų, kurių buvo galima išvengti, minimalia ar maksimalia riba.

      301    Antra, kalbant apie perkant naujus lėktuvus sumokėtų avansų susigrąžinimą pažymėtina, kad, kaip tai pripažino Alitalia, priimdama 1997 m. sprendimą Komisija negalėjo susipažinti su orlaivių gamintojo McDonnell Douglas ir Alitalia sudaryto susitarimo, pagal kurį ši atsisakė pirkti penkis orlaivius, o McDonnell Douglas pasiliko 500 000 JAV dolerių (USD) už kiekvieną orlaivį avansą, protokolu. Taigi Komisija į tai negalėjo atsižvelgti.

      302    Be to, nors ir reikėjo atsižvelgti į šį pavyzdį nagrinėjant atitinkamą praktiką, bet kuriuo atveju iš to, kad nebuvo grąžinti
         avansai už šiuos penkis orlaivius, Alitalia negali pagrįstai spręsti apie kitus užsakymus, tuo labiau, kad pati pabrėžia šio susitarimo protokolo intuitu personae svarbą.

      303    Be to, Alitalia nurodo tai, kad „paprastai“ jos sudarytose orlaivių pirkimo sutartyse nebuvo numatytas sumokėtų avansų grąžinimas. Tačiau
         to neįrodo.

      304    Iš tikrųjų ieškinio priede pateiktoje 1989 m. Airbus Industry ir Alitalia turto pirkimo sutartyje (Asset Purchase Agreement) numatytoje sutarties nutraukimo dėl nemokumo sąlygoje (Termination for insolvensy) neatmetama tokių avansų grąžinimo galimybė. Joje, be kita ko, nėra aiškiai nustatytos pardavėjo teisės nemokaus pirkėjo
         atžvilgiu. Joje a fortiori nenumatytas viso avanso grąžinimas pirkėjui. Bet kuriuo atveju vienos sutarties neužtenka bendrai praktikai nustatyti.

      305    Todėl Alitalia neįrodė, kad priimant 1997 m. sprendimą egzistavo ankstesnė praktika, pagal kurią buvo visiškai netenkama naujų orlaivių
         pirkimui sumokėtų avansų. Taigi negalima daryti išvados, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą savo skaičiavimuose
         nesiremdama tuo, kad visi šie avansai nebuvo grąžinti.

      306    Be to, pabrėžtina, kad atsakydama į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą ir nurodydama visišką negalėjimą
         susigrąžinti minėtus avansus, Alitalia nemanė, kad gali būti naudinga paaiškinti jų dalinio susigrąžinimo įtaką nemokumo procedūros sąnaudų sumai ir vidinio rodiklio
         skaičiavimui. Iš Komisijos atsakyme į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą atliktų skaičiavimų matyti, kad
         galimybė susigrąžinti iki 50 % sumokėtų avansų neturėtų jokios įtakos vidiniam rodikliui ir jį padidintų 1 %, jei avansai
         nebūtų susigrąžinti arba būtų grąžinta iki 25 % avansų.

      307    Iš to darytina išvada, kad netgi tuo atveju, jei visiško sumokėtų avansų susigrąžinimo principas būtų pripažintas klaidingu,
         tai ši klaida neturėtų įtakos galutinei Komisijos išvadai, kad vidinis rodiklis yra mažesnis už minimalų rodiklį. Šia klaida
         negalima būtų remtis ir jos nepakaktų ginčijamo sprendimo panaikinimui pateisinti, nes tokiomis ypatingomis kaip šioje byloje
         aplinkybėmis ji nebūtų galėjusi turėti lemiamos įtakos rezultatui (šiuo klausimu žr. 2002 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją, T‑126/99, Rink. p. II‑2427, 49 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      308    Trečia, dėl laivyno rinkos kainos darydama nuorodą į 1997 m. birželio 18 d. savo konsultantų ataskaitą Komisija ginčijamo
         sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje nurodo, kad Italijos valdžios institucijų nurodyta suma nepakankamai įvertinta.

      309    Minėtoje ataskaitoje nurodyta:

      „Alitalia, in assessing the current market value of its used aircraft, reduced the current value indicated in aircraft catalogues,
         applying a discount ranging between 25 and 45 %. Lower discount rates (10-20 %) might be more reasonable, if one also considers
         that Alitalia, in its calculation, includes, in addition to the discounts, the financial effects of a one year selling process.“

      310    Be to, iš atsiliepimo į ieškinį matyti, kad 1997 m. pirmam skaičiavimui patikrinti Komisijos konsultantai, padedami šio sektoriaus
         ekspertų, naudojosi profesionaliame vadove pateikta tarifų lentele, kurioje išsamiai nurodytos naudojamų orlaivių kainos.
         Minėtame vadove siūlomas toks kriterijus:

      „Fleet values are discounted from wholesale price (average price paid by dealers or airlines for four or more aircrafts) at
         one half of one per cent times number of aircraft in fleet not to exceed 20 per cent discount.“

      311    Šiuo atžvilgiu pripažintina, kad savo ieškinyje Alitalia jokiais įrodymais nepagrindžia kainos sumažinimo nuo 25 iki 45 %. Alitalia tvirtina, kad profesionaliuose vadovuose nurodyti kainos sumažinimo procentai, kai tuo pačiu metu parduodami du ar daugiau
         orlaivių, tačiau juose nenumatyti išimtiniai atvejai. Taigi jos atvejis išimtinis ir kainos sumažinimas, kurio dydį nustato
         ji pati, turi būti labai didelis, bet nepateikia jokių savo teiginius pagrindžiančių dokumentų. Tiesa, Alitalia daro nuorodą į 2001 m. konferencijoje International Aircraft Remarketing LLC pirmininko M. B. pasakytą kalbą.

      312    Visgi, nežiūrint į tai, kad minėto pirmininko vertinimas yra asmeniškas ir apima 2001 m., o ne nagrinėjamą laikotarpį, pabrėžtina,
         jog pirmininko kalboje minėtas kainos sumažinimo, t. y. nuo 15 iki 30 %, vidurkis yra artimesnis Komisijos taikytam (20 %)
         nei Alitalia nurodytam vidurkiui (vidutiniškai 35 %).

      313    Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos profesionaliuose vadovuose, kuriuose atsižvelgta į orlaivio tipą ir
         į senesnę ar naujesnę konstrukciją, numatytą pardavimo kainą sumažindama 20 %.

      314    Be to, pažymėtina, kad Alitalia prieštarauja pati sau tvirtindama, kad, viena vertus, reikia papildomai mažinti kainą, kai vienu metu parduodama daug to
         paties tipo orlaivių ir, kita vertus, kad toks gausus laivynas negali būti parduotas per dieną, todėl skaičiavimuose turi
         būti atsižvelgta į laiko veiksnį.

      315    Dėl argumento, kad Alitalia teigia galinti priverstinai parduodama labai mažinti kainą ir kad Komisijos nurodytas priešingas pavyzdys neįtikinamas, nes
         nagrinėjami orlaiviai turi didelę paklausą, iš šalių ginčo galima bent jau daryti išvadą, kad netgi ir už labai didelę paklausą
         turintį to paties tipo orlaivį, parduotą per bankroto procedūrą, gauta kaina gali būti kiek mažesnė ar kiek didesnė nei profesionaliuose
         vadovuose nurodytos kainos.

      316    Tačiau iš šiuo tikslu Alitalia dublike pateiktos lentelės matyti, kad bet kuriuo atveju per bankroto procedūrą pardavimo kaina būtų didesnė nei profesionaliame
         vadove nurodyta didmeninė kaina, kuri jame pateikta palyginimui. Tačiau Komisija savo skaičiavimuose remiasi didmeninėmis
         kainomis, kurios gali būti mažinamos ne daugiau kaip 20 % (žr. šio sprendimo 310 punktą). Taigi Alitalia nurodyti du pavyzdžiai patvirtina Komisijos teiginį, kad orlaivių perpardavimo kaina bankroto atveju nebūtinai turi būti labai
         sumažinta. Bet kuriuo atveju Alitalia nurodyti pavyzdžiai nepatvirtina jos teiginio dėl kainos sumažinimo nuo 25 iki 45 % (arba vidutiniškai 35 %).

      317    Galiausiai Komisija teisingai pabrėžia, kad reikia atsižvelgti į laivyno vertę pagal perpardavimo kainas, kurios galiojo 1997 m.
         sprendimo priėmimo metu.

      318    Todėl Alitalia neįrodė, kad nustatydama laivyno vertę Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai 20 % sumažino profesionaliuose vadovuose
         nurodytą lėktuvų didmeninę kainą.

      319    Ketvirta, ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat kaltina Italijos valdžios institucijas nurodytų
         likvidavimo procedūros sąnaudų pervertinimu. Be to, 1997 m. birželio 18 d. Komisijos konsultantų ataskaitoje, kurią ji mini,
         nurodyta taip:

      „Alitalia determined the liquidation costs (essentially the compensation of the officiel reveiver and the expenses he supposed
         to occur) as a percentage (10 %) of the realised assets. According to the official professional fees and to our experience,
         the mentioned amount appears too high.“

      320    Pirmiausia pažymėtina, kad, priešingai nei tvirtina Alitalia, grįsdama likvidavimo procedūros sąnaudas Komisija ar jos konsultantai ne tik rėmėsi savo patirtimi, bet taip pat ir tuo
         metu galiojusiomis profesinėmis tarifų lentelėmis.

      321    Taigi iš atsiliepimo į ieškinį matyti, kad likvidavimo procedūros sąnaudų apskaičiavimas iš esmės grindžiamas minėtomis profesinėmis
         tarifų lentelėmis, o patirtis yra tik santykinai svarbi. Iš tikrųjų Komisija rėmėsi oficialiomis buhalterinės apskaitos ekspertų
         asociacijos tarifų lentelėmis, skirtomis išorės likviduotojui, lentelėmis, nustatytomis 1992 m. liepos 20 d. Ministro dekrete
         Nr. 570 teismo paskirtam bankroto administratoriui, bei inžinierių ir architektų tarifų lentelėmis ekspertui, t. y. tarifų
         lentelėmis, kurias ji taikė turto vertėms, nurodytoms 1996 m. kovo 31 d. Alitalia pateiktame nemokumo procedūros sąnaudų skaičiavime (Estimated insolvency statements). Dėl minėto skaičiavimo pažymėtina, kad Komisija atsižvelgė į maksimalius tarifus, kurie numatyti likviduotojui, teismo
         paskirtam bankroto administratoriui arba ekspertui. Taigi Alitalia turėjo informacijos, reikalingos Komisijos atliktam likvidavimo procedūros sąnaudų įvertinimui ginčyti. Todėl šiuo atžvilgiu
         Alitalia negali remtis motyvavimo stoka.

      322    Be to, Alitalia neginčijo šių Italijos profesinių asociacijų tarifų naudojimo. Alitalia tvirtina, kad likvidavimo procedūros sąnaudos neturi būti pagrįstos vien Komisijos atliktais skaičiavimais, o juose turi
         būti atsižvelgta į terminus, reikalingus likvidavimo procedūrai užbaigti, ir į atitinkamą IRI savo grupėje įgytą patirtį.

      323    Dėl atsižvelgimo į laiko veiksnį darant prielaidą, kad iš tikrųjų tokia procedūra gali trukti šešerius metus, negalima manyti,
         kad likvidavimo procedūros sąnaudos per šį laikotarpį buvo tolygiai patiriamos parduodant aktyvus minėto laikotarpio pabaigoje.

      324    Taip pat Alitalia nepaaiškino, kodėl ir kiek atsižvelgta į šį laiko veiksnį jos taikytose 10 % likvidavimo procedūros sąnaudose. Iš tikrųjų
         dublike Alitalia perskaičiavo visas nemokumo procedūros sąnaudas iš naujo perskaičiuodama skolas, kurios, jos nuomone, galėjo būti susigrąžintos.
         Todėl, be to, kad šie nauji nemokumo procedūros sąnaudų skaičiavimai turi būti atmesti, nes pirmą kartą buvo pateikti dublike,
         jie konkrečiai nesusiję su likvidavimo procedūros sąnaudomis.

      325    Dėl pavyzdžių, kuriuos Alitalia nurodo remdamasi IRI savo grupėje įgyta patirtimi, Komisija tvirtina, o Alitalia to neginčija, jog juose kalbama apie savanorišką likvidavimą, o ne apie bankroto procedūrą. Todėl tai nėra svarbūs skaičiai.

      326    Bet kuriuo atveju Alitalia nepateikė jokios informacijos apie metodą ir skaičiavimus, kuriais remdamasi ji įvertino likvidavimo procedūros sąnaudas
         10 % aktyvų vertės. Be to, ji nenurodė jokių aplinkybių, patvirtinančių, kad vertindama likvidavimo procedūros sąnaudas Komisija
         padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

      327    Iš visų šių samprotavimų darytina išvada, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos įvertindama nemokumo procedūros
         sąnaudas 750 milijardų ITL.

      b)     Vidinio rodiklio įvertinimas remiantis paskutine restruktūrizavimo plano versija
       Šalių argumentai
      328    Alitalia nurodo, kad ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje nuspręsdama, jog 1997 m. birželio mėnesį padaryti restruktūrizavimo
         plano pakeitimai turi tik labai mažą poveikį plano rezultatams ir akcininkų numatytiems dividendams, Komisija visiškai neatsižvelgė
         į faktines aplinkybes, susijusias su pigių skrydžių bendrovės Alitalia Team veiklos pradžios pagreitinimu ir su pagrindinių sąnaudų kaitos ir mažinimo projektų, dėl kurių sumažėjo su siekiamais plano
         pelningumo tikslais susijusi rizika, įdiegimu.

      329    Visų pirma Alitalia nesutinka su aplinkybe, kuri yra Komisijos vertinimo klaida, kad IRI valdo 79 % bendrovės kapitalo. Pagal tuo metu galiojusius
         teisės aktus ši procentinė išraiška turėjo būti 86 %.

      330    Alitalia pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisijos atliktą vidinio rodiklio skaičiavimą paaiškinančios aplinkybės, nurodytos tik
         minėto sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje, kurioje visgi pateikta tik neesminė informacija, niekaip neleidžianti iki galo
         suprasti atliktų veiksmų. Keletas ginčijamame sprendime nurodytų dydžių yra tie patys, kaip ir nurodytieji ieškinio, kuris
         pareikštas dėl 1997 m. sprendimo, tripliko priede pateiktoje lentelėje.

      331    Alitalia tvirtina, kad Komisija turi paaiškinti, kaip jai pavyko nustatyti tą patį 26,1 % rodiklį remiantis sena ir nauja plano versija.

      332    Komisija atsako, kad paskutinėje plano versijoje numatyti strateginiai veiksmai gerina plano perspektyvas, bet savaime negali
         būti jo faktinio įgyvendinimo galimybių įrodymas. Naujo plano turinys tik tam tikra apimtimi turėjo poveikį vidinio rodiklio
         nustatymui.

      333    Komisijos nuomone, jos skaičiavimai buvo grindžiami dviem prielaidomis, t. y. IRI dalis Alitalia kapitale sudaro 79 arba 86 % dėl to, kad 1997 m. liepos mėnesį buvo neaiškumų dėl taikytinų mokesčių teisės aktų. Tačiau apskaičiuodama
         vidinį rodiklį Komisija atsižvelgė į palankesnę procentinę išraišką (86 %) ir padarė išvadą, kad vidinis rodiklis sudarė ne
         daugiau kaip 26,1 %.

      334    Komisija apgailestauja, kad ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje padaryta nemaloni rašybos klaida dėl IRI akcijų
         vertės Alitalia kapitale 2000 m. gruodį, kuri siekė ne 4 206 ar 4 330 milijardų ITL, o 4 179 ar 4 550 milijardų ITL. Visgi 25,2 ar 26,1 %
         vidinį rodiklį Komisija apskaičiavo remdamasi teisinga informacija.

      335    Dėl skaičiavimo metodo, kurį taikydama gavo tokį rezultatą, Komisija nukreipia į atsiliepime į ieškinį pateiktą aiškinamąją
         lentelę.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      336    Kalbant apie argumentus, susijusius su tuo, kad neatsižvelgta į paskutinę restruktūrizavimo plano versiją, darytina nuoroda
         į šio sprendimo 124–138 punktus.

      337    Kalbant apie rašybos klaidos, dėl kurios Komisija apgailestauja, ištaisymą darytina nuoroda į šio sprendimo 22 punktą.

      338    Informacija apie Komisijos taikytus parametrus ir metodą apskaičiuojant vidinį rodiklį bus nagrinėjama kitoje šio pagrindo
         dalyje (šio sprendimo 352–361 punktai).

      339    Neįtikinamas Alitalia prieštaravimas, kad vietoje 86 % IRI dalies Alitalia kapitale naudotas 79 % rodiklis. Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamosios dalies matyti, kad vidinis rodiklis
         siekia 25,2 ar 26,1 % atsižvelgiant į tai, ar bus remiamasi viena, ar kita prielaida, o ne remiantis vien tik 79 % rodikliu.
         Taigi bet kuriuo atveju ginčijamame sprendime Komisija atsižvelgė į 86 % rodiklį. Šiomis aplinkybėmis netgi ir imant didžiausią
         skaičių, kuris gaunamas pritaikius 86 %, vidinis rodiklis išlieka mažesnis už minimalų rodiklį.

      340    Galiausiai tiek, kiek savo argumentuose Alitalia nurodo motyvavimo nebuvimą arba nepakankamą motyvavimą, Pirmosios instancijos teismas jau nusprendė, kad Alitalia negali remtis vidinio rodiklio apskaičiavimo motyvavimo stoka (žr. šio sprendimo 66 punktą). Dėl esmės ginčijamo sprendimo
         19–23 konstatuojamosios dalys leidžia suprasti apskaičiuojant vidinį rodiklį Komisijos taikytą metodą ir informaciją, kuria
         ji rėmėsi. Dviejose pirmose Komisijos konsultantų ataskaitose, kurios yra ginčijamame sprendime nurodyto 1997 m. sprendimo
         sudėtinė dalis, informacija apie tai yra pateikta.

      341    Beje, šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I (163 punktas) nurodyta, kad triplike Komisija tvirtino, jog pagal paskutinę plano versiją perskaičiuotas vidinis rodiklis
         siekė 26,1 % ir jame buvo atsižvelgta į nemokumo procedūros sąnaudas. Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas daro nuorodą
         į tripliką ir į tripliko priedą, kurie buvo pateikti byloje T‑296/97. Šioje byloje pareikštame ieškinyje Alitalia tvirtina, kad galėjo susipažinti su minėtu dokumentu ir pateikė jį šio ieškinio priede.

      342    Be to, atsakydama į Alitalia ieškinyje nurodytus argumentus Komisija tai pat pateikia papildomos informacijos apie skaičius, kuriuos naudojo nustatydama
         vidinį rodiklį. Iš to darytina išvada, kad Alitalia neprivalo teigti, jog neturi informacijos, reikalingos Komisijos atliktam vidinio rodiklio apskaičiavimui ginčyti.

      c)     Tam tikrų Komisijos naudotų dydžių klaidingumas
       Šalių argumentai
      343    Visų pirma dėl tvirtinimo, kad vidinio rodiklio apskaičiavimas, kuris yra pagrindinis ginčijamo sprendimo dalykas, yra toks
         pats, kokį Komisija pateikė byloje T‑296/97 pateikto tripliko priede, Alitalia teigia, kad apskaičiuojant įmonės vertę padaryta klaida, nes atsižvelgta į bendrąjį veiklos pelną (toliau –BVP), kuris nurodytas
         priešpaskutinėje plano versijoje, o ne paskutinėje plano versijoje, t. y. 1 485 milijardų ITL.

      344    Antra, Alitalia tvirtina, kad apskaičiuodama 1996 m. ir 1997 m. numatytas kapitalo didinimo dalis Komisija negalėjo naudoti 6,6 % rodiklio,
         kuriuo neatsižvelgiama į riziką. Apskaičiuojant vidinį rodiklį numatytas ne pinigų srautų perskaičiavimas, o jų reinvestavimas
         į vidinį rodiklį. Prielaida, kad perskaičiuojama neatsižvelgiant į riziką, prilygtų teiginiui, kad investuotojas bet kuriuo
         atveju pagal sutartis turi teisėtą pareigą sumokėti kapitalo didinimo įnašą ir kad investuotojo galimybė sumokėti yra tokia
         patikima, kad jis prilyginamas stabilios ekonomikos valstybės centriniam bankui. Tačiau šiuo atveju IRI neturėjo pareigos
         sumokėti kapitalo įnašą neatsižvelgdama į investicijos raidą. Be to, Alitalia tvirtina, kad IRI kaip įmonė turėjo įsiskolinimą, kuris viršijo rodiklį, kuriuo neatsižvelgta į riziką.

      345    Trečia, Alitalia tvirtina, kad plane buvo numatyti rezervai nenumatytoms išlaidoms (contingency costs), kurie siekiant užkirsti galimą vėlavimą įgyvendinti planą sudarė 30 % pajamų. Tačiau ji mano, kad apskaičiuojant pinigų
         srautus per atskaitinius metus tokių sumų nereikia įtraukti, nes projektai įgyvendinami sparčiau nei numatyta. Komisijos samprotavime
         yra prieštaravimas, nes ji, viena vertus, nesumažino numatyto grąžos dydžio netgi ir atsižvelgdama į paskutinę plano versiją,
         kurioje yra nuostatų dėl atsargumo priemonių (contingenty), ir toliau atkakliai nustato 30 % dydį, o, kita vertus, apskaičiuodama Alitalia vertę nenori atsižvelgti į tai, kad ateityje atsargumo priemonės turi sumažėti.

      346    Ketvirta, Alitalia nurodo, kad Komisijos taikytas ilgalaikis pinigų srautų 4,5 % augimo rodiklis nepalankus galutinei įmonės vertei 2000 m.
         gruodžio 31 dieną. Visų pirma tokį rodiklį Komisija gavo naudodama du pagrindinius dydžius, t. y. yield pokytį ir oro transporto daugiklį, kurių vertės būtų mažesnės nei numatytos išorės šaltinių. Komisija neatsižvelgė į Malpensa oro uosto teigiamą poveikį Alitalia oro eismui. Alitalia pažymi, kad oro transporto sektorius dar nepasiekė didžiausios augimo ribos Europoje. Tačiau netgi ir remiantis padėtimi
         Amerikoje keleivių skraidinimo augimo prognozės Šiaurės Amerikos rinkoje yra apie 6,6 %. Alitalia nuomone, todėl būtų protinga tikėtis nominalaus 6,5 % augimo arba faktinio 3,9 % augimo per pirmuosius penkerius metus, o
         po to minėto skaičiaus nusistovėjimo ties atitinkamai 4,5 ar 1,95 %.

      347    Alitalia nuomone, paprasčiausias minėtų trijų paskutinių elementų pataisymas padidintų vidinį rodiklį iki 42,3 %, net jei nemokumo
         išlaidos išliktų 750 milijardų ITL.

      348    Komisija teigia, kad įmonės vertė nustatoma remiantis 1 485 milijardų ITL dydžio BVP. Atsiliepime į ieškinį Komisija pakartoja
         skaičiavimus, kuriais remdamasi ji nustatė 26,1 % dydžio vidinį rodiklį.

      349    Būsimų pagalbos dalių perskaičiavimo metode naudotą 6,6 % rodiklio be rizikos taikymą pateisina pats srautų pobūdis. Akcinio
         kapitalo didinimas, su kuriuo IRI jau sutiko – tai Alitalia išlaidos, kurios yra aiškios ir kurioms numatytas mokėjimo terminas, laikytinos tik „galimomis sąnaudomis“. Be to, Alitalia mėginimas likusias kapitalo didinimo dalis prilyginti 61,9 % neatitinka teisingo investicijos projekto įvertinimo, nes likusioms
         IRI mokėjimų dalims ji suteikia labai mažą vertę, palyginti su tikrąją.

      350    Dėl rezervų nenumatytoms išlaidoms Komisija pabrėžia, kad paskutinėje plano versijoje jos siekė 47 milijardus ITL, kurios,
         palyginti su 1 485 milijardo ITL BVP, sudaro ne daugiau kaip 3,2 %. Be to, Komisija tvirtina, jog dėl to, kad sanavimo planas
         ambicingas, esama daug projektų, bendrovės padėtis nesubalansuota ir dėl bendrų tendencijų sektoriuje paprastiems metams tai
         pat turi būti numatyta atsargumo priemonė. Jei būtų pritarta Alitalia teiginiui, tai reikštų, kad ji pasiekė visus tikslus 2000 m., todėl nereikia jokio atsargumo.

      351    Komisija taip pat tvirtina, kad atsargumo reikia nustatant pinigų srautų augimo koeficientą. Europoje aviacijos sektorius
         beveik susiformavęs, todėl jo didelės plėtros nebegalima tikėtis. Kai kurių autorių nuomone, augimo veiksnys, arba „G veiksnys“,
         yra tik numatytos infliacijos rodiklis. Konkrečiai Alitalia atveju eliminavus infliacijos poveikį, kuris yra įvertintas 2,5 %, taikant Fischer lygtį būtų galima apskaičiuoti realų 1,95 % augimo koeficientą. Komisija taip pat cituoja Guatri mokslinį straipsnį apie įmonių vertinimą, pagal kurį iš tarptautinės, be kita ko, iš Jungtinių Amerikos Valstijų informacijos
         matyti, kad „G veiksnys paprastai“ siekia nuo 0 iki 5 %, o dažniausias dydis – nuo 1 iki 3 %. Taip pat Komisija nurodo klaidą
         Alitalia taikytoje formulėje galutinei vertei apskaičiuoti, nes Alitalia užmiršo padauginti skaitiklį iš (1+g) atsižvelgiant į Gordon formulę.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      352    Visų pirma dėl BVP pažymėtina, kad Komisijos skaičiavimuose, kuriais remdamasi ji nustatė 26,1 % vidinį rodiklį ir kuriuos
         pastaroji pateikia atsiliepime į ieškinį, atsižvelgta į paskutinėje restruktūrizavimo plano versijoje nurodytus 1 485 milijardų ITL.
         Komisija triplike taip pat pateikia skaičiavimus, iš kurių matyti, kad remdamasi priešpaskutinės plano versijos BVP, t. y.
         1 462 milijardų ITL, ji gavo 24,6 % vidinį rodiklį. Todėl Alitalia klaidingai nurodo, kad atsižvelgta į neteisingą BVP.

      353    Antra, kalbant apie 6,6 % rodiklio, kuriuo neatsižvelgta į riziką, taikymą perskaičiuojant numatytas kapitalo didinimo dalis
         atitinkamu laikotarpiu, IRI jau buvo pritarusi Alitalia kapitalo didinimui neatsižvelgdama į tai, ar jos padėtis ir investicijos rezultatai bus teigiami, ar neigiami. Taigi šis
         kapitalo didinimas Alitalia nebuvo neprognozuojamas. Kadangi buvo didelė tikimybė, kad investuotojas perves lėšas, IRI ir Alitalia pinigų srautai nebuvo panašūs į kitus srautus, kurie priklausė nuo to, ar bus įgyvendintas restruktūrizavimo planas.

      354    Trečia, Alitalia argumentu dėl rezervų nenumatytoms išlaidoms iš esmės pabrėžiama, pirma, būtinybė atsižvelgti į plano įgyvendinimo būklę
         ir, antra, tai, kad apskaičiuojant minimalų rodiklį į minėtą riziką atsižvelgta du kartus. Tačiau dėl pirmojo elemento primintina,
         kad apskaičiuodama vidinį rodiklį Komisija turėjo remtis informacija, kurią turėjo priimdama 1997 m. sprendimą (žr. šio sprendimo
         137 punktą). Todėl ji negalėjo atsižvelgti į tolimesnę plano eigą ir galimą vėlesnį rizikos sumažėjimą, netgi jei toks ir
         buvo. Dėl antrojo elemento, privataus investuotojo atsižvelgimas į bendrą investicijos riziką apskaičiuojant minimalų rodiklį
         savaime nedraudžia į vidinio rodiklio apskaičiavimą įtraukti pagrįstų rezervų nenumatytoms išlaidoms. Atsižvelgdama į aplinkybes,
         kuriomis atlikti veiksmai, ir ypač į bendrovės skolas, sanavimo plano svarbą ir tendencijas sektoriuje 1997 m., Komisija nepadarė
         akivaizdžios vertinimo klaidos nenumatytoms išlaidoms numatydama 47 milijardų  ITL rezervą.

      355    Ketvirta, Alitalia prieštaravimas dėl pinigų srautų augimo koeficiento taip pat nėra įtikinamas. Iš tikrųjų grįsdama savo tvirtinimą, kad būtų
         protinga tikėtis 6,5 % nominalaus augimo (arba 3,9 % realaus augimo) Alitalia tik nurodo International Air Transport Association (IATA) (Tarptautinės oro transporto asociacijos) 1996 m. metinį pranešimą, kurio Alitalia nepateikė ir pagal kurį keleivių skraidinimo augimo prognozės Šiaurės Amerikos rinkoje siekia 6,6 % per metus, taip pat 2001 m.
         metinį pranešimą, kurio ji taip pat nepateikia ir pagal kurį nuo 1996 iki 2000 metų Amerikos oro transporto linijų apyvartos
         augimas buvo 3,7 % per metus. Alitalia savo prieštaravimą dėl Komisijos taikytų yield pokyčio ir oro transporto daugiklio grindžia Boeing atliktu tyrimu.

      356    Taigi 1997 m. birželio 18 d. ataskaitoje Komisijos konsultantai išnagrinėjo dydžius, į kuriuos atsižvelgė Alitalia dėl minėtų dviejų elementų ir paaiškino, kodėl pasirinko kiekvieną iš jų:

      „On the basis of our analysis, we determined the GNP multiplier in 1.4. This value is consistent with the US Dept of Transportation
         analysis on the US market for the period 1980-1995.

      The most important reasons behind our decision are the following :
      –        higher values (UBS, Boeing) refer to the world-wide market ;
      –        Alitalia’s most relevant markets (domestic and international) can be considered, after the US one, amongst the more mature,
         with lower prospective growth rates ;

      –        as a consequence, in the long term, the US market multiplier (which has recently reduced) seems to be more realistic.
      With reference to the real yield growth rate adopted by Alitalia on the basis of the Boeing studies, some considerations can
         be made :

      –        in the long term, a study from McDonell Douglas foresees an average decline of 1.47 % ;
      –        both the mentioned studies (McDonell Douglas, Boeing) were prepared by aircrafts manufacturers ; therefore they can be considered
         optimistic ;

      –        the estimate were prepared referring to the world-wide market, while Alitalia market has to be considered much more competitive
         than the average ;

      –        AEA historical data appear to be lower than those from Boeing and the forecasts for the period 1996-2000 are more prudent.
      On the basis of the above and our experience, it appears that the negative trend of the yield could be worse.“
      357    Be to, 1,95 % realaus augimo rodiklio pasirinkimą Komisija grindžia nurodydama Guatri mokslinį straipsnį apie įmonių vertinimą, pagal kurį iš tarptautinės, be kita ko, iš Jungtinių Amerikos Valstijų informacijos
         matyti, kad augimo rodiklis paprastai siekia nuo 0 iki 5 %. Toliau Komisija pateikia iš to paties šaltinio gautą lentelę,
         iš kurios matyti, kad vidutinis dydis yra nuo 1 iki 3 %. Todėl Komisija negali manyti, kad pasirinko kraštinius dydžius.

      358    Malpensa oro uosto plėtros įtaką Alitalia augimo koeficientui iš tikrųjų buvo sunku įvertinti pagal 1997 m. birželio mėn. turėtą informaciją. Komisijos atsargumas
         vertinant šią aplinkybę nėra akivaizdi vertinimo klaida (žr. šio sprendimo 260–264 punktus). Be to, Italijos oro transporto
         rinkos atvėrimas konkurencijai buvo susijęs su daugybe neaiškumų, kurie kėlė abejonių dėl didesnės nei viso likusio sektoriaus Alitalia plėtros. Tokia prielaida negali būti laikoma įrodyta.

      359    Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes ir plačią diskreciją vertinti, kurią Komisija turi šioje sudėtingoje ekonominėje srityje,
         Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos nustatydama 4,5 % pinigų srautų augimo rodiklį (arba faktinį 1,95 % augimą).

      360    Galiausiai pažymėtina, kad, atrodo, jog dublike Alitalia pripažįsta Komisijos pabrėžtą klaidą galutinės vertės apskaičiavimui taikytoje formulėje.

      361    Todėl minėta analizė neatskleidė akivaizdžios vertinimo klaidos Komisijos naudotuose dydžiuose vidiniam rodikliui apskaičiuoti.

      d)     Paskolų pavertimo į kapitalą įtaka vidinio rodiklio apskaičiavimui
       Šalių argumentai
      362    Alitalia nuomone, kadangi didžioji 1 000 milijardų ITL kapitalo didinimo dalis buvo panaudota 900 milijardų ITL IRI paskolai grąžinti
         ir laikytina paskolų pavertimu į kapitalą, iš tikrųjų IRI numatytas kapitalo didinimas sudarė tik 1 850 milijardų ITL.

      363    Atsižvelgus į minėtą sumą vidinis rodiklis būtų 28,7 %. Jis siektų netgi 30,1 %, jei būtų pataisytas Komisijos klaidingai
         taikytas 1 462 milijardų ITL BVP. Be to, minimalus rodiklis turėjo būti sumažintas, nes kapitalo įnašas buvo ribotas.

      364    Komisija atsako, kad bet kuriuo atveju vidinis rodiklis išliktų mažesnis nei minimalus, nes sudarytų 28,7 %. Komisija ginčija
         Alitalia teiginį, kad nepavertus visas kapitalas būtų prarastas per likvidavimo procedūrą. Iš tikrųjų remiantis Komisijos prognozėmis
         pastarojo būtų užtekę padengti 30 % įsipareigojimų kreditoriams, kurių paskola nėra užtikrinta.

      365    Be to, Komisija tvirtina, kad Alitalia kapitalo didinimas 2 750 milijardų ITL ir Corifi paskolų grąžinimas yra du atskiri veiksmai. Šiuo atveju investicija sudaro 2 750 milijardų ITL, iš kurių 1 850 milijardų ITL
         – kapitalo didinimas, o 900 milijardų ITL – paskolų pavertimas į kapitalą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      366    Primintina, kad šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I (145 punktas) Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad „(n)eginčyta, jog iš didžiosios 1 000 milijardo ITL kapitalo
         didinimo 1996 m. dalies apie 900 milijardų ITL buvo panaudota paskoloms IRI grąžinti ir ši operacija gali būti laikoma paskolų
         pavertimu į kapitalą“.

      367    Vis dėlto, nors šalys sutaria, kad minėti veiksmai laikytini paskolų pavertimu į kapitalą, tačiau nesutaria dėl jo pasekmių.
         Alitalia nuomone, grąžintų paskolų suma tiesiog turi būti atimta iš IRI numatyto kapitalo didinimo sumos.

      368    Taigi neginčytina, kad paskolų grąžinimas ir ginčijamas kapitalo didinimas yra du atskiri veiksmai, kurie dėl šios priežasties
         negali būti sutapatinami, netgi jei matematiškai pervesta suma apytiksliai lygi grąžintai sumai. Paskolų pavertimas į kapitalą
         keičia turimos teisės pobūdį ir turėtojui iš to kylančias pasekmes. Iš tikrųjų už paskolas mokamos nustatyto dydžio palūkanos
         už tam tikrą laikotarpį, o akcijų grąža nežinoma. Be to, kreditorių reikalavimų tenkinimo eiliškumas likvidavimo atveju skiriasi
         – akcininko reikalavimai tenkinami tik po kitų kreditorių. Iš to matyti, kad, žvelgiant privataus investuotojo akimis, abiejų
         operacijų keliama rizika skiriasi. Nors didžioji 1 000 milijardų ITL IRI kapitalo didinimo 1996 m. dalis, t. y. 900 milijardų ITL,
         buvo panaudota Corifi paskoloms grąžinti, vis tiek šis didinimas yra IRI investicija, į kurią vis dėlto turi būti atsižvelgta nustatant vidinį
         rodiklį. Todėl Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos iš visos investicijų sumos, t. y. 2 750 milijardų ITL, neatėmusi
         grąžintų paskolų.

      369    Šiuo atžvilgiu klausimas, ar nepavertus paskolų į kapitalą būtų prarastas visas kapitalas ar ne, nesvarbus vertinant minėto
         paskolų pavertimo į kapitalą įtaką Komisijos atliktam vidinio rodiklio apskaičiavimui. Papildomai reikia pridurti, kad, bet
         kuriuo atveju, remiantis 1 850 milijardų ITL, t. y. atėmus paverstų į kapitalą paskolų sumas, Alitalia apskaičiuotas vidinis rodiklis yra mažesnis už minimalų rodiklį.

      370    Remiantis visais minėtais samprotavimais paaiškėja, kad nustatydama vidinį rodiklį Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo
         klaidos.

      F –  Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 3 dalies pažeidimu
      371    Šiuo pagrindu Alitalia kritikuoja tai, kad iš naujo nenagrinėjus į ginčijamą sprendimą buvo įtrauktos 1997 m. sprendime, t. y. kai Pirmosios instancijos
         teismas dar nebuvo jo panaikinęs, buvusios sąlygos. Alitalia mano, kad tos sąlygos neproporcingos, diskriminuojančios, neteisėtos ir nepagrįstos.

      372    Komisija tvirtina, kad šis pagrindas nepriimtinas dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimo. Todėl iš pradžių reikia
         nagrinėti šio pagrindo priimtinumą.

      1.     Dėl priimtinumo
      a)     Šalių argumentai
      373    Komisija nurodo, kad nagrinėjamos sąlygos buvo nustatytos ne ginčijamame sprendime ir ne 1997 m. sprendime, o iš tikrųjų tai
         yra Italijos valdžios institucijų pasirašyti įsipareigojimai. Komisijos nuomone, iš to darytina išvada, kad minėti įsipareigojimai
         nėra išorinis elementas, o projekto, dėl kurio suderinamumo Komisija priėmė sprendimą, sudėtinė dalis. Šie įsipareigojimai
         yra ne Komisijos, o Italijos valdžios institucijų.

      374    Komisijos nuomone, šiomis aplinkybėmis iš 2002 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją (T‑212/00, Rink. p. II‑347) darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo rezoliucine dalimi nedaroma žala Alitalia interesams, todėl ji neturi suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Panašiai samprotavo generalinis advokatas J. Mischo savo išvadoje,
         kurią pateikė 2002 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendime Vokietija prieš Komisiją (C‑242/00, Rink. p. I‑5603, I‑5605).

      375    Komisija triplike taip pat abejoja dėl kaltinimų, susijusių su nagrinėjamomis sąlygomis, „naudingo poveikio“. Komisija tvirtina,
         kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas 2001 m., t. y. praėjus beveik septyniems mėnesiams po restruktūrizavimo plano įgyvendinimo
         pabaigos, kuri buvo numatyta 2000 m. gruodžio 31 d., o tai reiškė, kad kartu pasibaigė Alitalia įsipareigojimai pagal ginčijamas sąlygas. Todėl jų galimas panaikinimas nesuteiktų Alitalia jokių ekonominių arba teisinių pranašumų.

      376    Alitalia mano, kad nei sprendimas, nei Komisijos nurodytos išvados nepagrindžia jos teiginio. Iš tikrųjų šio sprendimo 374 punkte nurodytame
         sprendime Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas visiškai neatmetė galimybės atitinkamai įmonei ginčyti nepalankias sprendimo dalis tuo atveju,
         jei pastarosios atsirado dėl valstybės valdžios institucijų Komisijai padarytų nuolaidų.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      377    Iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio matyti, kad nagrinėjama pagalba pripažinta suderinama su bendrąja rinka, „jei bus laikomasi
         (1997 m.) sprendimo 1, 2 ir 3 straipsniuose nurodytų įpareigojimų ir sąlygų, pakartotų šio sprendimo 1 konstatuojamojoje dalyje“.

      378    Be to, iš šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I (13–35 punktai) aprašytos administracinės procedūros aiškiai matyti, kad 1997 m. birželio 26 d. laiške Italijos valdžios
         institucijos įsipareigojo laikytis tam tikrų sąlygų. Tačiau iš to paties sprendimo (29 ir 30 punktai) matyti, kad iš pradžių
         Komisija nurodė Alitalia ir Italijos valdžios institucijoms, kad šioje byloje ji negalėjo priimti palankaus sprendimo remdamasi rinkos ekonomikoje
         veikiančio privataus investuotojo kriterijumi. Vėliau Komisija atsiuntė Alitalia neoficialų dokumentą, kuriame buvo, pirma, numatomos restruktūrizavimo plano gerinimo gairės ir, antra, nuoroda į sąlygas,
         kuriomis leidžiama teikti pagalbą Alitalia.

      379    Be to, triplike Komisija tvirtina, kad pranešime dėl aviacijos (38 punktas) Komisijai nustatyta pareiga išimtiniais atvejais
         leisti pagalbą „atitinkamiems restruktūrizavimo planams nustatant labai griežtas sąlygas“. Ji paaiškina, kad nuolat laikėsi
         minėtų taisyklių nustatydama panašias sąlygas, kokias nustatė Alitalia, visai anksčiau kitoms bendrovėms patvirtintai pagalbai. Šiuo klausimu Komisija priduria, kad jei ji Alitalia pagalbai nebūtų nustačiusi šiuo metu kritikuojamų sąlygų, ginčijamas sprendimas būtų neteisėtas dėl EB 87 straipsnio, pranešimo
         dėl aviacijos bei dėl bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio principo, pažeidimo.

      380    Todėl Komisija negali teigti, kad neturi laikytis šių sąlygų ir kad tik Italijos valdžios institucijos įsipareigojo jų laikytis.
         Iš tikrųjų Komisija, Alitalia ir Italijos valdžios institucijos minėtas sąlygas aptarė ir pastarosios įsipareigojo jų laikytis. Tačiau Komisija turi išimtinę
         kompetenciją konstatuoti galimą pagalbos nesuderinamumą su bendrąja rinka (1977 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Steinike & Weinlig, 78/76, Rink. p. 595, 9 punktas ir 2001 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Prayon‑Rupel prieš Komisiją, T‑73/98, Rink. p. II‑867, 40 punktas). Naudodamasi tokia išimtine kompetencija Komisija galėjo, o kaip pati tvirtina, netgi
         ir turėjo savo sprendimą dėl suderinamumo susieti su tam tikromis sąlygomis.

      381    Šiomis aplinkybėmis pagrindas dėl sąlygų, su kurių laikymusi ginčijamame sprendime siejamas nagrinėjamos pagalbos suderinamumas
         su bendrąja rinka, nelaikytinas nepriimtinu dėl to, kad Komisija neturi vadovautis šiomis sąlygomis.

      382    Tokios išvados nepaneigia Komisijos nurodyta Teisingumo Teismo praktika.

      383    Iš tikrųjų nors tiesa, kad šio sprendimo 374 punkte nurodytame sprendime Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas ieškinį pripažino nepriimtinu, jis šiuo klausimu nesirėmė Komisijos ginamu argumentu, kad ginčijamą
         korekcinį koeficientą tiesiogiai pasirinko Italijos valdžios institucijos, o ne pati Komisija. Taigi šis sprendimas nedraudžia
         bendrovei pagalbos gavėjai Bendrijos teismuose ginčyti sąlygas, su kuriomis siejamas jai nepalankus sprendimas tuo atveju,
         jei dėl minėtų sąlygų derėjosi Komisija ir valstybės valdžios institucijos ir netgi jei pastarosios dėl jų prisiėmė įsipareigojimus.

      384    Beje, atvirkščiai nei tvirtina Komisija, sprendimo 374 punkte nurodytame sprendime Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją nesiremiama ta aplinkybe, kad sprendimas, kuriuo leidžiama teikti pagalbą, negali pažeisti valstybės narės ir įmonės gavėjos
         teisių. Atvirkščiai, minėtame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog vien ta aplinkybė, kad ginčijamame sprendime
         pagalba, apie kurią pranešta, pripažinta suderinama su bendrąja rinka, taigi iš esmės neturėjo ieškovei neigiamų pasekmių,
         Pirmosios instancijos teismo neatleidžia nuo pareigos nagrinėti, ar Komisijos vertinimas sukelia privalomų teisinių pasekmių,
         kurios gali daryti poveikį minėtos ieškovės interesams. Šiuo atžvilgiu pagal analogiją Pirmosios instancijos teismas nurodė
         2000 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Coca‑Cola prieš Komisiją (T‑125/97 ir T‑127/97, Rink. p. II‑1733, 79 punktas).

      385    Šio sprendimo 374 punkte minėtame 2002 m. birželio 18 d. sprendime Vokietija prieš Komisiją, priešingai nei šiuo atveju, ginčas vyko tarp valstybės narės ir Komisijos. Vokietijos Federacinės Respublikos ieškinys buvo
         pripažintas nepriimtinu, nes Teisingumo Teismas nusprendė, kad ginčijamas sprendimas kaip toks Vokietijos Federacinei Respublikai
         nėra jos nenaudai priimtas aktas, taigi ir neturi neigiamų pasekmių. Tačiau šioje byloje nelaikytina, jog pačios Italijos
         valdžios institucijos prašė, kad būtų nustatytos sąlygos, su kuriomis ginčijamas sprendimas sieja pagalbos suderinamumo pripažinimą,
         ir kad todėl ginčijamas sprendimas nėra Italijos Respublikos nenaudai priimtas aktas. Be to, tokie samprotavimai a fortiori tinka Alitalia, kuriai ginčijamas sprendimas turėjo neigiamų pasekmių, kaip tai buvo pripažinta šio sprendimo 38 punkte.

      386    Dėl pagrindo, susijusio su nagrinėjamų sąlygų „naudingu poveikiu“ pirmiausia primintina, kad pagrindinėje reikalavimų dalyje
         Alitalia dėl minėtų sąlygų neteisėtumo reikalauja panaikinti visą ginčijamą sprendimą, o tokiu panaikinimu ji yra suinteresuota, kaip
         tai matyti iš šio sprendimo 35–47 punktų. Todėl Alitalia suinteresuota įrodyti ir nagrinėjamų sąlygų neteisėtumą.

      387    Antra, primintina, kad aktas, kuris jau buvo įvykdytas, vis tiek gali turėti teisinių pasekmių. Iš tikrųjų savo galiojimo
         laikotarpiu aktas galėjo turėti teisinių pasekmių ir šios pasekmės aktą įvykdžius nebūtinai išnyko (šiuo klausimu žr. 1999 m.
         kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Gencor prieš Komisiją, T‑102/96, Rink. p. II‑753, 41 punktą). Alitalia teisėms per restruktūrizavimo plano vykdymo laikotarpį turėjo įtakos sąlygos, kurios, be kita ko, nustato siūlomo pajėgumo
         ribojimą ir akcijų perleidimą. Be to, tam tikrų sąlygų, pavyzdžiui, akcijų perleidimo taikymas Alitalia padėčiai turėjo ilgalaikių pasekmių, kurios išliko įgyvendinus restruktūrizavimo planą.

      388    Taigi Alitalia suinteresuota ginčyti nagrinėjamas sąlygas.

      2.     Dėl esmės
      389    Alitalia pateikia kelis kaltinimus dėl ginčijamame sprendime nustatytų sąlygų. Viena jų dalis yra bendro pobūdžio, o kita – susijusi
         su tam tikromis konkrečiomis nurodytomis sąlygomis. Todėl juos reikia nagrinėti atskirai.

      a)     Bendri kaltinimai dėl ginčijamame sprendime esančių sąlygų
       Šalių argumentai
      390    Alitalia nurodo, kad ginčijamame sprendime Komisija tik primena sąlygas, kurios buvo nustatytos 1997 m. sprendime. Tačiau, kadangi
         pastarąjį Pirmosios instancijos teismas panaikino, minėtos sąlygos neturi teisinio pagrindo. Alitalia patikslina, kad ji neginčija tokių sąlygų, kaip antai nustatytų 1997 m. sprendime, o tvirtina, kad Komisija ginčijamame sprendime
         negalėjo vėl nustatyti tų pačių sąlygų tinkamai jų nemotyvavusi.

      391    Be to, Alitalia nurodo, kad Komisija turėjo iš naujo išnagrinėti ginčijamas sąlygas atsižvelgdama į paskutinę plano versiją ir joje numatytą
         pelningumo augimą. Tokia pareiga atsiranda dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas panaikino 1997 m. sprendimą motyvuodamas
         tuo, jog, be kita ko, Komisija jį priėmė nesiremdama paskutine restruktūrizavimo plano versija.

      392    Galiausiai Alitalia tvirtina, kad bet kuriuo atveju minėtos sąlygos neproporcingos, diskriminacinės, neteisėtos ir nepagrįstos. Kadangi restruktūrizavimo
         plane laikytasi pranešime dėl aviacijos nustatytų kriterijų, jis turėjo būti patvirtintas nenustatant papildomų sąlygų. Dėl
         šių bendrovė daug paaukojo ir patyrė ypač didelių apribojimų, o tai prieštarauja (Komisijos pranešime dėl aviacijos ir Komisijos
         pranešime valstybėms narėms dėl (EB 87) ir (EB 88) straipsnių bei Komisijos direktyvos 80/723/EEB 5 straipsnio taikymo pramonės
         sektoriaus valstybės įmonėms (OL C 307, 1993, p. 3)) nustatytoms gairėms, kurios numato, kad sąlygos gali būti nustatytos
         tik dviem atvejais. Šiomis sąlygomis Komisija labai diskriminavo Alitalia, palyginti su kitomis oro transporto bendrovėmis, dėl kurių neseniai vyko procedūros valstybės pagalbos srityje, be kita
         ko, su Air France. Komisija niekada nebuvo nustačiusi kartu tokių didelių ir griežtų bendrovės valdymo savarankiškumo apribojimų. Tokios sąlygos
         neturi būti atsakas į Alitalia piktnaudžiavimus, dėl kurių turėtų vykti visiškai kitokia procedūra.

      393    Komisija teigia, jog siekiant tinkamai įvertinti ginčijamas sąlygas, kurios yra ilgų samprotavimų ir trišalių susitikimų,
         kuriuose dalyvavo Italijos valdžios institucijos, Alitalia ir pati Komisija, pasekmė, reikia nagrinėti nepaprastai sunkią bendrovės padėtį, kurioje ji buvo 1996 metais.

      394    Dėl tariamo nagrinėjamų sąlygų neteisėtumo Komisija teigia, kad, atrodo, jog Alitalia neatsižvelgia į labai glaudų ryšį tarp sąlygų ir plano, ir kad minėtos sąlygos yra plano pagrindas. Savo kritikoje Alitalia visiškai neatsižvelgia į Bendrijos intereso reikalavimą, nors pastarasis yra būtina sąlyga pagalbos suderinamumui pripažinti
         pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto ir pranešimo dėl aviacijos 41 punkto nuostatas.

      395    Dėl nagrinėjamų sąlygų tariamo neproporcingumo Komisija tvirtina, kad, išskyrus 4 ir 8 sąlygas, kurios būdingos konkrečiai
         Alitalia, dauguma sąlygų yra įprastos ir būna visada nustatytos leidžiant teikti restruktūrizavimo pagalbą. Tik trys iš jų, t. y.
         3, 5 ir 7, iš tikrųjų turi ekonominį ir finansinį poveikį, nesukeliantį jokių neigiamų pasekmių, kurias Alitalia nurodo nepateikdama jokių įrodymų. Tokiomis aplinkybėmis negali būti kalbama apie neproporcingumą.

      396    Dėl tariamo būtinumo iš naujo išnagrinėti sąlygas pakeitus planą Komisija pabrėžia, kad Alitalia nepatikslina nurodytų sąlygų ir jų nagrinėjimo iš naujo praktinių pasekmių. Be to, minėtos sąlygos buvo užbaigtos po to,
         kai buvo padaryti paskutiniai plano pakeitimai ir į juos atsižvelgta. Galiausiai, kadangi plane numatytas pelningumo koeficientas
         padidėjo nuo 25,7 iki 26,1 %, tai negalėjo padaryti didesnio poveikio sąlygų turiniui.

      397    Dėl motyvavimo stokos Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamąją dalį.

      398    Dėl tariamo diskriminavimo, nuo kurio Alitalia nukentėjo, palyginti su Air France, Komisija pabrėžia, jog, atrodo, kad Alitalia nepaiso tos aplinkybės, kad remdamasi aiškiu Italijos valdžios institucijų prašymu, būtent dėl vienodo požiūrio principo,
         Komisija tam tikrų sąlygų kriterijus apibrėžė atsižvelgdama į 1994 m. liepos 27 d. Komisijos sprendimą 94/653/EB dėl Air France pranešto kapitalo didinimo (OL L 254, p. 73, toliau – sprendimas Air France).

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      399    Visų pirma dėl nurodyto nagrinėjamų sąlygų teisinio pagrindo nebuvimo pripažintina, kad pastarųjų pagrindas – pirmiausia Italijos
         valdžios institucijų pranešimas apie restruktūrizavimo planą ir Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 4 dalis. Iš tikrųjų pastarajame
         nurodyta:

      „Komisija priimdama teigiamą sprendimą gali nustatyti sąlygas, pagal kurias pagalba gali būti laikoma atitinkančia bendrąją
         rinką, ir gali nustatyti sprendimo vykdymo kontrolei būtinus įsipareigojimus.“

      400    Todėl nemanytina, kad nagrinėjamos sąlygos neturi teisinio pagrindo.

      401    Antra, dėl tariamos pareigos iš naujo išnagrinėti sąlygas atsižvelgiant į paskutinę plano versiją, iš šio sprendimo 8 punkte
         minėto sprendimo Alitalia I (33 punktas) matyti, kad 1997 m. birželio 26 d. laiške (pateiktas atsiliepimo į ieškinį priede) nurodytus Italijos valdžios
         institucijų įsipareigojimus, kurie tiksliai atitinka ginčijamame sprendime nurodytas sąlygas, Italijos valdžios institucijos
         Komisijai nusiuntė iškartu su galutine restruktūrizavimo plano versija.

      402    Iš to, kad paskutinė plano versija ir Italijos valdžios institucijų įsipareigojimai, taigi ir su jais sutampančios ginčijamame
         sprendime nurodytos sąlygos, buvo nusiųsti kartu, darytina išvada, jog jų nereikia iš naujo nagrinėti siekiant suderinti su
         minėta paskutine versija.

      403    Be to, šiuo klausimu pažymėtina, kad nė vienos iš nagrinėjamų sąlygų tikslas nebuvo įmonės pelningumo atkūrimas. Dauguma sąlygų
         siekta išvengti konkurencijos iškraipymo, todėl vidinio rodiklio augimas nebūtinai reiškė, kad jos turi būti pakeistos. Taigi
         Alitalia nenurodė jokio konkretaus argumento, kuriame būtų atsižvelgta į šią aplinkybę.

      404    Trečia, dėl tariamo nagrinėjamų sąlygų neteisėtumo Komisija priimdama sprendimą, kuriuo patvirtina pagalbą pagal EB 87 straipsnio
         3 dalies c punktą, gali nustatyti sąlygas, kuriomis siekiama užtikrinti, kad patvirtinta pagalba nepakeis prekybos sąlygų
         taip, kad jos prieštarautų bendram interesui (1995 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo TWD prieš Komisiją, T‑244/93 ir T‑486/93, Rink. p. II‑2265, 55 punktas ir šio sprendimo 56 punkte minėto sprendimo British Airways ir kt. prieš Komisiją, 288 punktas).

      405    Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Komisija gali nustatyti diskrecijos įgyvendinimo kryptis aktais, pavyzdžiui,
         gairėmis, tiek, kiek šiuose aktuose yra taisyklių, nurodančių, kaip turi elgtis ši institucija ir kiek tai nepažeidžia Sutarties
         normų (šiuo klausimu žr. 2006 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Schmitz‑Gotha Fahrzeugwerke prieš Komisiją, T‑17/03, Rink. p. II‑1139, 42 punktą).

      406    Taigi ginčijamo sprendimo 15 konstatuojamojoje dalyje nurodytame pranešime dėl aviacijos reikalaujama, kad restruktūrizavimo
         pagalba būtų numatyta oro transporto bendrovės sanavimo plane tam, kad per pagrįstą terminą ji galėtų vėl tapti gyvybinga.
         Komisija galės leisti teikti restruktūrizavimo pagalbą tik išimtiniais atvejais ir labai griežtomis sąlygomis (38 punkto 1
         ir 2 dalys ir 41 punktas).

      407    Iš to darytina išvada, kad pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą priimtame sprendime, kaip ir ginčijamame sprendime, Komisija
         gali nustatyti bet kokią sąlygą, kurią mano esant būtiną įmonės pagalbos gavėjos gyvybingumui po restruktūrizavimo užtikrinti.

      408    Kita vertus, nė vienoje minėtoje nuostatoje nereikalaujama, kad visos nustatytos sąlygos būtų reikalingos įmonės gyvybingumui
         užtikrinti. Atvirkščiai, iš pranešimo dėl aviacijos matyti, kad Komisija turi stengtis kuo labiau apriboti konkurencijos iškraipymą
         (41 punktas) ir užtikrinti, kad vyriausybė nesikištų į bendrovės valdymą, išskyrus dėl su nuosavybės teise susijusių priežasčių
         (38 punkto 5 dalis), ir kad pagalba būtų naudojama tik restruktūrizavimo programai bei būtų proporcinga, palyginti su poreikiais
         (38 punkto 6 dalis).

      409    Priešingai nei tvirtina Alitalia, pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 3 dalyje visai nenumatyta, kad Komisija gali nustatyti sąlygas tik dviem atvejais, t. y.
         kai to reikia finansiniam gyvybingumui susigrąžinti arba reikalaujamai yra gamybos pajėgumų perteklius. Iš tikrųjų šis punktas
         suformuluotas taip:

      „Jei finansiniam gyvybingumui susigrąžinti ar dėl padėties rinkoje reikia sumažinti pajėgumą, tai turi būti numatyta programoje“.
      410    Kadangi Alitalia, atrodo, remiasi 1999 m. spalio 9 d. Bendrijos gairėmis dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms įmonėms sanuoti ir
         restruktūrizuoti (OL C 288, p. 2), primintina, kad jos šiuo atveju netaikytinos, nes Italijos valdžios institucijos apie restruktūrizavimo
         planą Komisijai pranešė 1996 m. liepos 26 d. laišku. Be to, jos nepagrindžia Alitalia teiginio. Iš tikrųjų Bendrijos gairių dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti 3.2.2 skirsnio
         c punkto i papunktis numato, kad „tais atvejais, kai rinkoje dalyvauja pagalbos gavėjas, yra struktūrinis pajėgumų perteklius
         visos Bendrijos ar visos EEE mastu, restruktūrizavimo plane turi būti numatyta, kaip proporcingai gautos pagalbos sumai ir
         jos poveikiui tai rinkai bus prisidėta prie rinkos sąlygų gerinimo neatšaukiamai mažinant gamybos pajėgumus“. Minėtų gairių
         3.2.2 skirsnio c punkto ii papunktis numato, kad, „kai rinkoje, kurioje dalyvauja pagalbos gavėjas, nėra struktūrinio pajėgumų
         pertekliaus Bendrijos ir EEE mastu, Komisija vis dėlto tiria, ar nereikėtų taikyti kompensacinių priemonių“.

      411    Taigi Komisija gali nustatyti sąlygas netgi ir tada, kai nėra struktūrinio pajėgumų pertekliaus. Atvirkščiai nei tai tvirtina
         Alitalia, Komisija neturi įrodyti struktūrinio pajėgumų pertekliaus buvimo tam, kad galėtų nustatyti sąlygas, kuriomis leidžiama teikti
         pagalbą.

      412    Ketvirta, dėl bendro argumento, susijusio su nagrinėjamų sąlygų neproporcingumu, vien ta aplinkybė, kad paskutinėje plano
         versijoje buvo pagerintas pelningumo rodiklis, nereiškia, kad Komisija turėjo jam pritarti tokiam, koks buvo, nenustatydama
         sąlygų. Kaip jau pabrėžta, Komisija turi stengtis apriboti minėto plano sukeltus konkurencijos iškraipymus. Taigi šiuo tikslu
         plano patvirtinimui ji gali nustatyti sąlygas.

      413    Be to, Alitalia argumentai yra bendro pobūdžio, nėra jokių konkrečių įrodymų, pagrindžiančių jos teiginį. Viena vertus, Alitalia neįrodo, kiek nustatytos sąlygos yra neproporcingos, palyginti su jos padėtimi. Kita vertus, negalima daryti prielaidos,
         kad Alitalia padėtis buvo panaši į minėtų bendrovių, dėl kurių Komisija jau buvo priėmusi sprendimus, padėtį. Be to, net darant prielaidą,
         kad jos valdymo savarankiškumas buvo labai suvaržytas, to nepakanka Alitalia nustatytų sąlygų neproporcingumui įrodyti.

      414    Penkta, prie argumento, susijusio su diskriminacinių sąlygų Alitalia, palyginti su jos konkurentais, be kita ko, Air France, nustatymu reikės sugrįžti nagrinėjant konkrečius su tam tikromis sąlygomis susijusius kaltinimus. Tačiau apskritai šiame
         etape primintina, kad šio sprendimo 56 punkte minėtame sprendime British Airways ir kt. prieš Komisiją Pirmosios instancijos teismas panašų kaltinimą atmetė (443 punktas). Minėtame sprendime Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
         kad atsižvelgiant į tokį restruktūrizavimo plano vertinimą Komisija neturėjo pateikti konkrečių paaiškinimų dėl Air France plano ir kitų oro transporto bendrovių, pavyzdžiui, Lufthansa ir British Airways, restruktūrizavimo planų palyginimo. Iš tikrųjų šie planai susiję su kitomis restruktūrizuotomis bendrovėmis ir kitu laikotarpiu.
         Todėl tokio palyginimo nepakanka nevienodo požiūrio buvimui pagrįsti atsižvelgiant į aplinkybių įvairovę.

      415    Šešta, dėl minėtų sąlygų motyvavimo ir negalėjimo jas dar kartą nustatyti ginčijamame sprendime, viena vertus, darytina nuoroda
         į šio sprendimo 74–77 punktus.

      416    Kita vertus, primintina, kad ginčijamam sprendimui priimti ir motyvuoti Komisija turėjo atsižvelgti į to laikotarpio aplinkybes,
         kai buvo imtasi finansinės pagalbos priemonių ir todėl remtis informacija, kurią ji turėjo priimdama 1997 m. sprendimą, nes
         į vėliau atsiradusias aplinkybes ji negalėjo atsižvelgti (žr. šio sprendimo 137 punktą).

      417    Be to, Komisija ginčijamame sprendime daro išvadą, kad minimalus rodiklis didesnis nei vidinis rodiklis neatsižvelgiant į
         pastarojo augimą. Taigi galutinė išvada, t. y. nagrinėjamų veiksmų pripažinimas valstybės pagalba, yra tokia pati kaip ir
         1997 m. sprendime atliktos analizės. Tačiau toks pripažinimas valstybės pagalba reikalauja pagalbos suderinamumo, su kuriuo
         susijusios nagrinėjamos sąlygos, vertinimo. Kadangi sąlygos tiesiogiai nesusijusios su vidiniu rodikliu, pastarojo augimas
         neįpareigojo Komisijos jas keisti ir dėl to nurodyti ad hoc motyvus.

      418    Taigi visi Alitalia nurodyti bendro pobūdžio kaltinimai, susiję su ginčijamame sprendime nustatytomis sąlygomis, atmestini.

      b)     Konkretūs kaltinimai, pateikti dėl tam tikrų ginčijamame sprendime nustatytų sąlygų
      419    Alitalia ypač ginčija ginčijamame sprendime nustatytas 2 ir 8 sąlygas. Kiekviena jų nagrinėtina atskirai.

       2 sąlyga: naujos pagalbos draudimas
      –       Šalių argumentai
      420    Alitalia nuomone, sąlyga, pagal kurią Italijos valdžios institucijos turi įsipareigoti „Alitalia nebeskirti nei naujų kapitalo dotacijų, nei naujos pagalbos jokia forma, įskaitant paskolos garantiją“, dėl savo bendro pobūdžio
         jai yra griežta ir pernelyg sunki ypač tuo metu, kai visame nagrinėjamame sektoriuje yra labai gili krizė.

      421    Ši sąlyga prieštarauja pranešimo dėl aviacijos logikai. Iš tikrųjų Komisija jame tik tvirtina, kad iš esmės restruktūrizavimo
         pagalba gali būti suteikiama tik vieną kartą. Komisija jame patikslina, kad jokia papildoma pagalba neturi būti reikalinga
         per programos galiojimo laikotarpį, bet „ateičiai palieka pravertas duris“.

      422    Galiausiai Alitalia teigia, kad klaidinga tvirtinti, jog tokia sąlyga nurodyta visuose sprendimuose, kuriais leidžiama restruktūrizavimo pagalba
         teikti konkuruojančioms oro transporto bendrovėms. Iš tikrųjų 1992 m. liepos 22 d. sprendime dėl kapitalo dotacijos bei visos
         bendrovės Iberia restruktūrizavimo ir investavimo programos patvirtinimo Komisija nustatė pagalbos teikimo sąlygą, būtent, kad pagalba būtų
         „paskutinė per strateginio plano galiojimo laikotarpį“.

      423    Komisija mano, kad 2 sąlyga visiškai pagrįsta ir nelaikytina neteisėta ar pernelyg sunkia. Tokia sąlyga nustatyta visuose
         sprendimuose, kuriais leidžiama teikti restruktūrizavimo pagalba oro transporto bendrovėms.

      424    Komisija pabrėžia, kad pagalbos draudimas nustatytas EB 87 straipsnio 1 dalyje ir kad savaime aišku, jog individualus sprendimas
         negali pakeisti Sutarties. Taigi būtent tokiomis aplinkybėmis nustatyta sąlyga turi būti suprantama ir aiškinama. Minėtos
         sąlygos taikymo sritis yra ribota, nes ji taikoma tik per Alitalia restruktūrizavimo laikotarpį ir nedraudžia skirti horizontalią pagalbą investicijoms, kitokioms ir nesusijusioms su tomis,
         kurios numatytos restruktūrizavimo plane, su sąlyga, kad būtų laikomasi EB 87 straipsnio 3 dalies.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      425    Šalys nesutaria dėl ginčijamame sprendime nustatytos naujos pagalbos draudimo taikymo srities. Alitalia nuomone, tai bendra ir neteisėta sąlyga, kuri neapribota laiku.

      426    Valstybės pagalbos draudimo principo bendras pobūdis kyla iš EB 87 straipsnio 1 dalies, o ne iš ginčijamo sprendimo. Toks
         draudimas visai netrukdo valstybėms narėms pranešti Komisijai apie naujus valstybės pagalbos projektus remiantis EB 88 straipsnio
         3 dalimi. Kadangi Komisija turi juos nagrinėti, ji nustatė gaires, kurios reglamentuoja tam tikros rūšies ar tam tikrų sektorių
         pagalbos projektų vertinimą, pavyzdžiui, aviacijos sektoriui – pranešimas dėl aviacijos.

      427    Iš pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 2 dalies matyti, kad Komisija „atsižvelgdama į Bendrijos teisės nuostatas paprastai reikalauja
         vyriausybės rašytinio užtikrinimo, kad nagrinėjama pagalba bus paskutinis įnašas, nesvarbu, kokia forma, iš valstybinių išteklių
         per programos galiojimo laikotarpį“.

      428    Todėl atsižvelgiant į minėtas nuostatas suprantama 2 sąlyga nelaikytina bendro pobūdžio ir pernelyg griežta.

      429    Dėl 2 sąlygos neriboto galiojimo laike nepažeidžiant EB 87 straipsnio 1 dalies Italijos valdžios institucijų prisiimti įsipareigojimai,
         kurie pakartoti ginčijamose sąlygose, galioja tiek, kiek ir restruktūrizavimo planas, kaip tai matyti iš pranešimo dėl aviacijos
         ir kaip tai patvirtino Komisija. Taigi 2 sąlygos galiojimas laike neišvengiamai apribotas.

      430    Alitalia nepagrįstai ginčija tokios sąlygos buvimą visuose kituose tos pačios rūšies Komisijos sprendimuose, kuriais leidžiama restruktūrizavimo
         pagalbą teikti oro transporto bendrovėms, nurodydama 1992 m. liepos 22 d. Komisijos sprendimą, kuriuo leidžiama teikti restruktūrizavimo
         pagalbą bendrovei Iberia. Iš tikrųjų, kaip dublike teigia pati Alitalia, šiame sprendime viena sąlygų buvo ta, kad pagalba būtų „paskutinė per strateginio plano laikotarpį“. Todėl Komisija teisingai
         tvirtina, kad minėtame sprendime draudimas suformuluotas kiek kitaip nei ginčijamame sprendime, bet esmė tokia pati, nes abiem
         atvejais sąlygos galiojimas apribotas restruktūrizavimo plano trukmė (žr. pirmesnį punktą). Todėl vienintelis Alitalia nurodytas pavyzdys nepaneigia, kad tokia sąlyga yra visuose tokios rūšies Komisijos sprendimuose.

      431    Be to, Alitalia nemėgino įrodyti, jog minėtos sąlygos nustatymas kitoms nurodytoms bendrovėms buvo pagrįstas, o jos – ne.

      432    Taigi 2 sąlyga neturi jokių Alitalia nurodytų trūkumų ir todėl šiuo atžvilgiu jos pateikti kaltinimai atmestini.

       3 sąlyga: draudimas įsigyti kitų oro transporto bendrovių akcijų
      –       Šalių argumentai
      433    Alitalia nurodo, kad 3 sąlyga, pagal kurią Italijos valdžios institucijos turi „užtikrinti, kad iki 2000 m. gruodžio 31 d. Alitalia naudotų pagalbą tik bendrovės restruktūrizavimui, o ne naujų kitų oro vežėjų akcijų įsigijimui“, yra neproporcinga ir diskriminacinė.

      434    Alitalia tvirtina, kad 1993 m. gruodžio 21 d. Komisijos sprendime 94/118/EB dėl Airijos pagalbos suteikimo grupei Aer Lingus (OL L 54, 1994, p. 30, toliau – sprendimas Aer Lingus) ir 1994 m. spalio 7 d. Komisijos sprendime dėl Graikijos valstybės suteiktos pagalbos bendrovei Olympic Airways (OL L 273, p. 22, toliau – sprendimas Olympic Airways) minėtoms bendrovėms nustatytas tik draudimas įsigyti kitų Bendrijos ir EEE oro transporto bendrovių akcijų. Ji priduria,
         kad tokios rūšies draudimas nenustatytas 1991 m. liepos 24 d. Komisijos sprendime 91/555/EEB dėl pagalbos, kurią Belgijos
         vyriausybė numato skirti Bendrijos oro transporto vežėjui Sabena (OL L 300, p. 48, toliau – sprendimas Sabena).

      435    Be to, Alitalia nurodo, kad jos padėtis nepanaši į Air France , kuri buvo aiškiai blogesnė, todėl pastarosios atveju draudimas galėjo būti pagrįstas. Alitalia mano, kad jos atžvilgiu minėtas draudimas visiškai nepagrįstas, nes nustatyta, kad pagalbos suma ir intensyvumas priderinami
         prie restruktūrizavimo reikalavimų ir užtikrina didesnę grąžą nei sektoriaus norma.

      436    Alitalia priduria, kad 3 sąlygos neproporcingas ir diskriminacinis pobūdis dar akivaizdesnis susiejus su 8 sąlyga, kuri įpareigoja
         Alitalia perleisti savo dalį bendrovėje Malév. Šiuo atžvilgiu Komisija Air France įpareigojo tik atsisakyti nepagrindinės bendrovės veiklos (core business).

      437    Komisija tvirtina, kad 3, 5 ir 7 sąlygos, kurios yra restruktūrizavimo branduolys, turi būti „vertinamos kartu“, nes jomis
         siekiama to paties tikslo, t. y. atkurti Alitalia pelningumą ir konkurencingumą iki 2000 m. bei apriboti su pagalba susijusį konkurencijos iškraipymą. Jos sukurtų pusiausvyrą
         tarp Alitalia interesų ir bendro intereso.

      438    Paskui Komisija paaiškina, kad draudimo įsigyti naujų akcijų apimtis susijusi su aviacijos rinkos liberalizavimu EEE lygmeniu
         1997 metais. Šiuo atžvilgiu Komisija daro nuorodą į pranešimą dėl aviacijos.

      439    Šiuo klausimu Komisija pažymi, kad Alitalia nurodyti sprendimai Aer Lingus ir Olympic Airways priimti iki šio liberalizavimo. Be to, minėtos bendrovės iš esmės veikė regioniniu mastu ir todėl nebuvo pasaulinės rinkos
         dalyvės. Air France padėtis kitokia. Taigi sprendime Air France numatytas toks pat draudimas kaip ir ginčijamame sprendime Alitalia nustatytas draudimas, o tai pagrindžiama aplinkybe, kad abi šios bendrovės siekia pasaulinės strategijos ir iš dalies yra
         konkurentės tose pačiose rinkose.

      440    Galiausiai Komisija nurodo, kad pagal pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 4 dalį 3 sąlyga nėra nepagrįstas apribojimas Alitalia naudotis savo ištekliais, o yra pastarosios įsipareigojimo skirti pagalbą tik restruktūrizavimui, o ne plėtrai, pasekmė.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      441    Nėra abejonių, kad Bendrijoje oro transporto sektorius liberalizuotas etapais, o liberalizavimo programa baigta 1997 m. Šis
         liberalizavimas yra pranešimo dėl aviacijos pagrindinis elementas, kaip tai patvirtina jo įžanga. Skyriuje „Bendrijos oro
         transporto liberalizavimas“ Komisija nurodo:

      „1.Anksčiau Bendrijos oro transportui buvo būdingas didelis valstybės dalyvavimas ir dvišališkumas.“
      <...>
      Tačiau Taryba baigė Bendrijos oro transporto liberalizavimo programą. Kadangi Bendrijoje padidėjo konkurencija, todėl išaugo
         poreikis griežčiau taikyti valstybės taisykles valstybės pagalbos srityje.

      2. Nuo šiol įsigaliojusios su rinkos liberalizavimu ir konkurencija susijusios priemonės iš esmės pakeitė ekonominę oro transporto
         aplinką.

      <...>
      Konkurencingesnėje aplinkoje valstybės pagalba gali būti labai svarbi vyriausybėms, kurios rūpinasi „savo“ bendrovių ekonominių
         interesų apsauga. Tai gali paskatinti subsidijas, kurios kelia grėsmę tiek bendram interesui, tiek ir liberalizavimo proceso
         pagrindiniams tikslams.“

      442    Be to, pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 2 dalyje Komisija atsižvelgia į tą aplinkybę, kad „1997 m. suformuota bendroji aviacijos
         rinka labai padidins konkurenciją bendrojoje rinkoje“. Komisija priduria, kad šiomis aplinkybėmis ji „leis restruktūrizavimo
         pagalbą tik išimtiniais atvejais ir labai griežtomis sąlygomis“. Komisija tai taip pat pakartoja 41 punkto pabaigoje.

      443    Pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 4 dalyje Komisija pabrėžia, kad „iš valstybės pagalbos finansuojama programa gali būti laikoma
         „neprieštaraujančia bendrajam interesui“ <...> tik tada, jei ji nesusijusi su plėtra, o tai reiškia, kad jos tikslas neturi
         būti atitinkamos bendrovės pajėgumų ir pasiūlos didinimas pakenkiant jos tiesioginėms konkurentėms Europoje“.

      444    Galiausiai pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 4 dalyje Komisija nurodo, kad pagalba „turi būti naudojama siekiant tik restruktūrizavimo
         programoje numatytų tikslų ir turi būti proporcinga, palyginti su poreikiais“. Iš to Komisija daro išvadą, kad „per restruktūrizavimo
         laikotarpį bendrovė neturi įsigyti kitų oro transporto vežėjų akcijų “.

      445    Iš to darytina išvada, kad Alitalia nustatyta 3 sąlyga yra aiškiai nurodyta tarp sąlygų, pavyzdžiui, nurodytų pranešime dėl aviacijos, į kurį daroma nuoroda
         ginčijamame sprendime, su kuriomis Komisija sieja pagalbos patvirtinimą. Šias su oro transporto rinkos liberalizavimu susijusias
         sąlygas Komisija apibrėžė atsižvelgdama į EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą, pagal kurį restruktūrizavimo pagalba gali būti
         suderinama su bendrąja rinka, jei ji netrikdo prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui. Taigi tai, kad Komisija
         atsižvelgė į prekybos liberalizavimą ir bendrą interesą, neprieštarauja Bendrijos teisei.

      446    Alitalia taip pat nediskriminuojama taikant 3 sąlygą.

      447    Tiesa, sprendimuose Aer Lingus ir Olympic Airways Komisija šioms bendrovėms uždraudė įsigyti kitų, atitinkamai Bendrijos ar EEE, oro transporto bendrovių akcijų. Tačiau, kaip
         tai tvirtina Komisija, abu minėti sprendimai priimti anksčiau nei buvo liberalizuota rinka ir priimtas pranešimas dėl aviacijos
         (1994 m. gruodžio mėn.). Tokia išvada a fortiori tinka 1991 m. priimtam sprendimui Sabena, kuriame, tiesa, nebuvo tokio draudimo,. Kadangi šių sprendimų aplinkybės skiriasi, juose nustatytos sąlygos negali būti
         lyginamos su ginčijamame sprendime nustatytomis sąlygomis.

      448    Be to, net jei ir būtų reikėję atsižvelgti į precedentus iki rinkos liberalizavimo ir iki pranešimo dėl aviacijos priėmimo,
         dėl savo dydžio ir rinkos, kurioje veikia, Alitalia būtų panašesnė į Air France nei į Aer Lingus ar Olympic Airways. Taigi sprendime Air France Komisija pagalbos patvirtinimą siejo su tokios pačios apimties sąlyga, kokia Alitalia nustatyta ginčijamame sprendime, t. y., „kad per plano įgyvendinimo laikotarpį Air France pagalbą naudotų tik bendrovės restruktūrizavimui, o ne naujų akcijų kitose oro transporto bendrovėse įsigijimui“.

      449    Darytina išvada, kad 3 sąlyga Alitalia atžvilgiu nelaikytina neproporcinga ar diskriminacine ir šiuo klausimu pateikti kaltinimai atmestini.

       4 sąlyga: draudimas Alitalia taikyti lengvatas

      –       Šalių argumentai
      450    Ginčijamo sprendimo 4 sąlyga įpareigoja Italijos valdžios institucijas panaikinti tam tikras lengvatas, kuriomis naudojasi
         Alitalia. Tačiau Alitalia teigia, kad oro transporto srityje galiojantys Italijos teisės aktai, be kita ko, 1992 m. balandžio 16 d. Dekretu patvirtintas
         1992 m. balandžio 15 d. Susitarimas visiškai atitinka atitinkamas Bendrijos teisės nuostatas. Todėl 4 sąlyga nepagrįsta ir
         klaidinga. Be to, ji visai nemotyvuota.

      451    Be to, Italijos transporto ministerijos laiške nurodyta, kad, pirma, Alitalia atsisakė pirmumo teisių, kaip tai buvo numatyta 1997 m. sprendime, antra, Alitalia jau pripažinta netekusi nenaudojamų skrydžių teisių ir, trečia, kad nustatomi objektyvūs kriterijai, kuriais remiantis turėjo
         būti suteiktos Alitalia panaikintos skrydžių teisės ar kitu pagrindu suteikiamos teisės.

      452    Galiausiai Alitalia ginčija, kad pagal EB 87 ir EB 88 straipsnius Komisijos priimtas sprendimas gali turėti įtakos skrydžių iš ne EEE šalių ar
         į ne EEE šalis teisių suteikimui. Iš tikrųjų tokias teises reglamentuoja tarptautinės teisės konvencijos, kurios nepatenka
         į Komisijos kompetenciją.

      453    Komisija atsako, kad nagrinėjamas draudimas gali būti kildinamas iš EB 12 straipsnyje įtvirtinto bendro draudimo diskriminuoti,
         kurį papildo oro transporto sektoriaus liberalizavimą numatantys teisės aktai. Komisija negali leisti teikti pagalbą, kuri
         prieštarauja Bendrijos teisės normai ar principui, ir todėl yra nesuderinama su Bendrijos teise.

      454    Komisijos nuomone, Susitarimu Nr. 4372 Alitalia suteikta daug privilegijų, kurios nurodytos 1997 m. sprendimo 1 straipsnio 4 dalyje. Komisija priduria, kad dėl minėtų privilegijų
         į procesą įstojusios bendrovės pateikė teisėtų kaltinimų, kaip tai patvirtina 1997 m. sprendimo IV dalis. Taip pat Komisija
         daro nuorodą į 1997 m. sprendimo VI dalies 4 punktą, kuriame priminta, kad Italijos valdžios institucijos pripažino, jog Alitalia suteiktos lengvatos dėl skrydžių teisių, skrydžių laiko, antžeminių paslaugų ir naudojimosi oro uosto įrenginiais. Toks diskriminavimas
         tęsėsi iki 1998 m. sausio mėnesio.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      455    Pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą Komisija gali pripažinti restruktūrizavimo pagalbą neprieštaraujančia bendrajai rinkai
         tik tada, jei ji netrikdo prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui. Todėl šiuo atveju Komisija turėjo patikrinti,
         ar ši sąlyga įvykdyta, juo labiau, kad per oficialią tyrimo procedūrą, kuri vyko prieš priimant 1997 m. sprendimą ir buvo
         pakartota prieš priimant ginčijamą sprendimą, pastabas pateikusios suinteresuotosios šalys aiškiai paprašė, kad būtų nutrauktas
         jų diskriminavimas, kuris įvairiais atžvilgiais naudingas bendrovei Alitalia.

      456    Taigi Komisijai atliekant tyrimą, po kurio priimtas 1997 m. sprendimas, Susitarimas Nr. 4372 prieštaravo Bendrijos teisei.
         Iš tikrųjų 1997 m. birželio 26 d. laiške, kuris pateiktas atsiliepimo į ieškinį priede, Italijos valdžios institucijos užtikrino,
         kad jos „nedelsdamos pradės ir ne vėliau kaip iki 1998 m. gruodžio 31 d. užbaigs“ šio susitarimo „peržiūrėjimo procedūrą“.
         Nemanytina, kad Susitarimo Nr. 4372 „de facto peržiūrėjimo“, kuriuo numatyta, kad jis taikomas tik tiek, kiek neprieštarauja Bendrijos teisei, pakanka teisės aktui pakeisti
         ir jo taikymui užtikrinti.

      457    Todėl Alitalia negali tvirtinti, kad Susitarimas Nr. 4372 atitinka Bendrijos teisę ir kad dėl to pradėta peržiūrėjimo procedūra buvo užbaigta
         priimant 1997 m. sprendimą. Todėl 4 sąlyga buvo būtina tam, kad pagalba netrikdytų prekybos sąlygų ir būtų suderinama su bendrąja
         rinka. Todėl ši sąlyga pateisinta ir Alitalia, kuri aktyviai dalyvavo procedūroje, po kurios priimtas 1997 m. sprendimas, o po to dalyvavo formaliame tyrime, kuris buvo
         atnaujintas siekiant priimti ginčijamą sprendimą, neturi tvirtinti, kad nežinojo minėtos sąlygos motyvų.

      458    Komisija negali remtis 1998 m. vasario 6 d. Italijos transporto ministro Komisijai išsiųstu laišku, kuris pateiktas 1998 m.
         rugsėjo 18 d. Komisijos pranešime dėl restruktūrizavimo pagalbos Alitalia antros dalies, kurią Komisija patvirtino 1997 m. liepos 15 d. (OL C 290, p. 3), nes jis gautas vėliau nei priimtas 1997 m.
         sprendimas, ir į jį negalima atsižvelgti vertinant minėtos sąlygos pateisinimą tuo metu. Tas pats ir dėl Komisijos nurodytos
         aplinkybės, kad minėtos lengvatos teiktos tol, kol šis klausimas buvo išspręstas per 1999 m. liepos ir rugpjūčio mėnesiais
         vykusius techninius susirinkimus.

      459    Dėl argumento, kad pagal EB 87 ir EB 88 straipsnius priimtas Komisijos sprendimas negali turėti įtakos skrydžių iš ne EEE
         valstybių teisių suteikimui, reikia pripažinti, kad tokia prielaida nenurodyta nagrinėjamoje sąlygoje, kuri susijusi būtent
         su „skrydžių teisių (įskaitant į trečiąsias (ne EEE) šalis) suteikimu“.

      460    Dėl skrydžių į trečiąsias šalis pabrėžtina, kad oro transporto bendrovės taip pat konkuruoja dėl skrydžių į ne EEE šalis,
         todėl vertindama nagrinėjamą pagalbą Komisija turi į tai atsižvelgti (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 56 punkte minėto sprendimo
         British Airways ir kt. prieš Komisiją 273 punktą).

      461    Be to, pažymėtina, kad 4 sąlyga įpareigoja būtent Italijos valdžios institucijas Alitalia neteikti pirmenybės, be kita ko, suteikiant skrydžių teises. Taigi pati Komisija tiesiogiai nedalyvauja suteikiant minėtas
         teises. Todėl kaltinimas, kad Komisija šiuo klausimu neturi kompetencijos, yra nepagrįstas.

      462    Todėl Alitalia kaltinimai dėl 4 sąlygos atmestini.

       5 sąlyga: pajėgumų apribojimas
      –       Šalių argumentai
      463    Alitalia tvirtina, kad 5 sąlyga nustato dvigubą sąlygą dėl jos eksploatuojamų orlaivių siūlomų pajėgumų, t. y. apriboja turimų vietų
         skaičių ir vietų kilometrui skaičiaus pasiūlos metinį augimą. Ši sąlyga neproporcinga, diskriminacinė ir prieštarauja 1 sąlygai,
         pagal kurią Alitalia turi išlaikyti valdymo savarankiškumą, kad galėtų kaip galima geriau pasinaudoti rinkos plėtros teikiamomis galimybėmis.
         Minėta sąlyga ją varžo kliudydama pakankamai lanksčiai veikti rinkoje. Nustatydama minėtas sąlygas Komisija tinkamai neįvertino
         konkrečios Alitalia padėties ir ekonominių aplinkybių, kuriose pastaroji veikė. Be to, bendrovei nustatytą apribojimą Komisija pateisino tik
         formaliais motyvais, kurie grindžiami pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 4 dalimi.

      464    Po to, dėl 5 sąlygos a punkto Alitalia pažymi, kad naudotas dydis, t. y. turimų vietų skaičiaus apribojimas, yra ypač varžantis, visų pirma palyginti su tuo, kuris
         nustatytas sprendime Air France, kuriame Komisija numatė tik didžiausią leidžiamą ribą remdamasi orlaivių skaičiumi laivyne. Juo labiau, kad šiuo atveju
         apribojimas taikomas visiems Alitalia grupės orlaiviams. Be to, nagrinėjama sąlyga taikoma ir ne EEE šalims, ir taip peržengta pranešimo dėl aviacijos taikymo
         sritis.

      465    Alitalia pabrėžia, kad akivaizdu, jog 5 sąlygos b punktas, ribojantis vietų kilometrui pasiūlos metinį augimą, nukopijuotas nuo sprendimo
         Air France 8 sąlygos. Tačiau ši sąlyga visiškai nepagrįsta ir diskriminacinė, nes taikoma ekonomiškai gyvybingai įmonei. Šios sąlygos
         turinys griežtesnis nei Air France atveju, nes ji taikoma visai Alitalia, o sprendime Air France išskirtos Air France, Air Charter ir Air Inter. Alitalia taikomas apribojimas susijęs ir su nacionaliniais skrydžiais, dėl to yra dar griežtesnis. Be to, Alitalia augimo apribojimo dydis paimtas iš sprendimo Air France be paaiškinimo. Galiausiai Komisija dar sumažino 1997 m. sprendime nustatytą didžiausią leidžiamą ribą 1999 ir 2000 metams.

      466    Komisija tvirtina, kad pajėgumų apribojimas ir draudimas siūlyti mažiausias kainas (price leadership draudimas) yra „dvi to paties medalio pusės“. Iš tikrųjų, Komisijos nuomone, kaina ir kiekis yra du pagrindiniai kintamieji,
         kuriais bendrovės paprastai remiasi nustatydamos savo pramonės ir komercijos strategijas. Darant poveikį vienam ar kitam galima
         gauti skirtingas pasekmes siekiant to paties pasiūlos ribojimo tikslo. Taigi dėl šių dviejų kintamųjų galima derėtis ir Alitalia atveju dėl jų vyko ilgos derybos, kuriose visada dalyvavo Alitalia atstovai. Todėl šios sąlygos yra išsamaus, visapusiško ir sudėtingo rinkos vertinimo, kurį Komisija atliko atsižvelgdama
         į diskusijas ir padedama išorės konsultantų, pasekmė. Komisija primena, kad esant panašioms aplinkybėms Pirmosios instancijos
         teismas gali tik nuspręsti, kad padaryta akivaizdi fakto vertinimo ir Sutarties taikymo klaida.

      467    Dėl pajėgumų ribojimo tikslingumo Komisija nurodo, kad jau paaiškino, jog pagal pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 3 ir 4 dalis
         minėtas ribojimas reikalingas bendrovės gyvybingumui atkurti.

      468    Alitalia kaltinimas, susijęs su jos diskriminavimu palyginti su Air France dėl turimų vietų apribojimo grindžiamas klaida, nes sprendime Air France nustatyti apribojimai tiek vietų kilometrui pasiūlai, tiek ir leidžiamų skrydžių skaičiui.

      469    Kaltinimas, susijęs su tariamu komercinių sąjungų draudimu, irgi nesvarbus, nes Alitalia leista sudaryti sąjungas remiantis 5 sąlyga.

      470    Dėl Alitalia argumentų, susijusių su vietų kilometrui pasiūlos metinio augimo ribojimu Komisija mano, kad jais neatsižvelgta į Alitalia pareigą paisyti Bendrijos interesų. Skirtumai, susiję su 1994 m. Air France nustatytomis sąlygomis, paaiškinami naujomis pranešime dėl aviacijos nurodytomis aplinkybėmis. Po pasikeitimų rinkoje abiejų
         bendrovių padėtis nevisada galima palyginti.

      471    Be to, Komisija mano, kad jei atitinkamos bendrovės pajėgumų ir pasiūlos augimas neturi būti didesnis už rinkos augimą, jis
         neišvengiamai turi būti mažesnis ar bent jau lygus minėtam rodikliui, todėl nesuprantamas Alitalia argumentas, susijęs su pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 4 dalies nesilaikymu. Atsižvelgusi į įvairius galimus pasikeitimus
         ir nustačiusi 2,7 % rodiklį, Komisija visiškai laikėsi minėtos nuostatos.

      472    Galiausiai dėl Air France ir Air Inter išskyrimo sprendime Air France, kuriame pastarajai nebuvo nustatytas augimo apribojimas, nustatytas pirmajai, Komisija primena, kad ji ėmėsi priemonių,
         kurios būtinos tam, kad patvirtinta pagalba nesuteiktų pranašumo Air Inter ir kad, svarbiausia, šiuo atžvilgiu pateiktus kaltinimus Pirmosios instancijos teismas aiškiai atmetė šio sprendimo 56 punkte
         minėtame sprendime British Airways ir kt. prieš Komisiją.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      473    Visų pirma pripažintina, kad 5 sąlyga, kuri riboja Alitalia siūlomus pajėgumus, neprieštarauja 1 sąlygai. Iš tikrųjų pastaroji numato, kad Italijos valdžios institucijos įsipareigoja
         „Alitalia atžvilgiu elgtis kaip su paprastu akcininku, kad ji būtų valdoma tik pagal komercijos taisykles ir jos valdyme dalyvauti
         tik tiek, kiek tai susiję su Italijos valstybės kaip akcininkės statusu“. 1 sąlyga skirta Italijos valstybei, kad ribotų jos
         dalyvavimą Alitalia valdyme. Jos pagrindinis tikslas – užtikrinti, kad Italijos valstybė elgtųsi kaip paprastas akcininkas, o ne Alitalia suteikti savarankišką valdymą, kaip tai tvirtina Alitalia.
      474    Bet kuriuo atveju šiomis aplinkybėmis Alitalia negali reikalauti visiško savarankiškumo valdant. Tai prieštarauja EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto nuostatoms ir atitinkamai
         sąlygai, kad restruktūrizavimo pagalba netrikdytų prekybos taip, kad prieštarautų bendram interesui.

      475    Tačiau pagal pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 4 dalį, kadangi „bet kokia aviacijos sektoriui suteikta pagalba trikdo valstybių
         narių prekybos sąlygas“, iš valstybės pagalbos finansuojama programa gali būti laikoma neprieštaraujančia bendram interesui
         tik tada, jei ja „nesiekiama didinti atitinkamos bendrovės pajėgumus ir pasiūlą kitų tiesioginių konkurenčių Europoje nenaudai“.
         Be to, toje pačioje nuostatoje nurodyta, kad „bet kuriuo atveju programa negali lemti orlaivių skaičiaus ar siūlomų vietų
         atitinkamose rinkose augimo, kuris didesnis už minėtų rinkų augimą“.

      476    Reikia pridurti, jog pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 3 dalyje numatyta, kad „jei finansinio gyvybingumo atkūrimas ar padėtis
         rinkoje reikalauja sumažinti pajėgumus, tai turi būti numatyta programoje“.

      477    Taigi kartu skaitomos Sutarties ir jų pagrindu Komisijos pranešime dėl aviacijos nustatytos nuostatos leidžia Komisijai nustatyti
         sąlygas dėl pajėgumų tam, kad būtų užtikrintas Alitalia pelningumo atkūrimas ir bendro intereso apsauga.

      478    Dėl įvairių diskriminavimų, dėl kurių Alitalia nukentėjo, palyginti su Air France, visų pirma pabrėžtina, kad, nors ir neatmestina, jog Komisija gali palyginti Alitalia numatytas restruktūrizavimo priemones su tomis, kurių ėmėsi kitos oro transporto bendrovės, vis dėlto restruktūrizuojant
         įmonę dėmesys turi būti skiriamas jos pačios vidinėms problemoms, o kitų bendrovių patirtis kitomis ekonominėmis ir politinėmis
         aplinkybėmis bei kitu laikotarpiu gali būti nesvarbi (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 56 punkte minėto sprendimo British Airways ir kt. prieš Komisiją 135 punktą).

      479    Taigi Komisija teisingai nurodo, kad sprendimo Air France ir ginčijamo sprendimo aplinkybės skiriasi, nes Air France restruktūrizavimas vyko 1994–1996 metais, o Alitalia – 1996–2000 metais. Iš tikrųjų pastarasis atliktas visiškai liberalizavus rinką ir atitinkamai padidėjus konkurencijai, kai
         akivaizdžiai reikia griežčiau taikyti valstybės pagalbos taisykles, kaip tai pabrėžiama pranešime dėl aviacijos. Tokio aplinkybių
         skirtumo pakanka, kad vienai ir kitai bendrovei nustatytų sąlygų palyginimas būtų nebesvarbus.

      480    Be to, bet kuriuo atveju Alitalia klaidingai tvirtina, kad sprendime Air France Komisija numatė tik jos laivyną sudarančių orlaivių skaičiaus didžiausią leidžiamą ribą. Iš tikrųjų iš sprendimo Air France 1 straipsnio 8, 11 ir 12 dalių matyti, kad Komisija Air France ir Air Charter nustatė tiek vietų kilometrui pasiūlos, tiek ir leidžiamų skrydžių skaičiaus apribojimus.

      481    Be to, minėtoje byloje visa pagalba turėjo būti skirta tik Air France ir jos dukterinėms bendrovėms, išskyrus Air Inter (žr. sprendimo Air France 1 straipsnio 1 dalį). Tokiai schemai pritarė Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 56 punkte minėtame sprendime British Airways ir kt. prieš Komisiją. Taigi Alitalia negali argumentuoti tuo, kad Air France sprendime nustatytos sąlygos netaikomos Air Inter.

      482    Be to, pažymėtina, kad Alitalia argumentai dėl jos palyginimo su Air France prieštaringi. Iš tikrųjų kartais Alitalia remiasi tuo, kad jos padėtis panaši į Air France, todėl jai reikėjo taikyti tokias pačias sąlygas, o ne griežtesnę sąlygą, pavyzdžiui, dėl turimų vietų ribojimo (5 sąlygos
         a punktas). Bet dėl vietų kilometrui skaičiaus metinio augimo rodiklio ribojimo (5 sąlygos b punktas), atvirkščiai, ji tvirtina,
         kad Komisija jai klaidingai taikė tokį patį ribojimą kaip ir Air France, nes jos padėtis kitokia.

      483    Dėl 5 sąlygoje nustatyto 2,7 % augimo rodiklio visų pirma pripažintina, kad pranešime dėl aviacijos tik nustatyta, kad maksimali
         orlaivių skaičiaus ir siūlomų vietų skaičiaus didėjimo atitinkamose rinkose riba negali būti didesnė kaip šių rinkų augimas
         (žr. šio sprendimo 475 punktą). Todėl mažesnio už atitinkamų rinkų augimą rodiklio nustatymas neprieštarauja pranešimui dėl
         aviacijos.

      484    Antra, pagal ginčijamą sprendimą minėtas 2,7 % rodiklis taikomas „kiekvienerių kalendorinių metų siūlomų vietų kilometrui
         skaičiaus augimui“ „(EEE), išskyrus Italiją“ ir „Italijoje“. Todėl kalbama tik apie vieną iš daugelio Alitalia bendros padėties ir augimo dydį. Tačiau atsakyme į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus Alitalia šiuo klausimu pateikti skaičiai paprastai yra susiję su „Alitalia augimo rodikliu“ nepateikiant jokių kitų paaiškinimų. Be to, vienoje iš pateiktų lentelių nurodyti duomenys susiję su tarptautiniu,
         o ne su EEE skrydžių tinklu.

      485    Todėl Alitalia neįrodė, kad 5 sąlygoje minėtas rodiklis, kuris, be to, gali didėti, yra neproporcingas.

      486    Beje, reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju Komisijos nustatyti dydžiai, pavyzdžiui, turimų vietų skaičiaus ir siūlomų vietų
         kilometrui skaičiaus metinis augimas, kurių negalima viršyti, reikalauja sudėtingo ekonominio vertinimo. Taigi šiuo atžvilgiu
         Komisija turi didelę diskreciją vertinti.

      487    Taigi Alitalia Komisijos atliktame Alitalia padėties ir tuo metu buvusių aplinkybių vertinime neįrodė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos.

      488    Visų pirma Alitalia negali tvirtinti, kad 5 sąlygos b punkto sąlyga yra nepagrįsta ir diskriminacinė, nes taikoma ekonomiškai gyvybingai įmonei.
         Iš tikrųjų padėtis, į kurią Komisija turėjo atsižvelgti priimdama ginčijamą sprendimą, t. y. 1997 m. sprendimo priėmimo metu
         buvusi padėtis, kuri, be kita ko, aprašyta šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I (5–7 punktai), buvo tokia, kad nebuvo įmanoma atkurti pelningumo, o dėl įsiskolinimų buvo patiriamos didelės finansinės išlaidos
         ir dideli nuostoliai.

      489    Taip pat Alitalia klaidingai nurodo ir tariamą 5 sąlygoje nustatytą draudimą kurti komercines sąjungas. Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo 1 konstatuojamojoje
         dalyje, viena vertus, nurodytas Italijos valdžios institucijų įsipareigojimas pateikti ataskaitą, kurioje būtų aprašyti „per
         praėjusius finansinius metus Alitalia sudaryti komerciniai ir veiklos bendradarbiavimo susitarimai“ (10 sąlyga). Kita vertus, joje konkrečiai minimi Alitalia „ar kitų oro transporto vežėjų, jei tai susiję su Alitalia komercine rizika,“ eksploatuojamų orlaivių siūlomi pajėgumai (wet‑leasing, block‑space, joint‑venture susitarimai)“. Taigi galimybė sudaryti tokius susitarimus visiškai neatmetama.

      490    Taip pat dėl argumento, kad minėta sąlyga taikoma ne EEE šalims, primintina, jog ši sąlyga susijusi su turimų vietų skaičiumi,
         kurio neturi viršyti Alitalia laivynas, bei su siūlomų vietų kilometrui skaičiaus ribos augimu „(EEE), išskyrus Italiją,“ ir „Italijoje“.

      491    Be to, net jei 1999 m. ir 2000 m. didžiausia leidžiama riba sumažėjo, bet kuriuo atveju tai nesvarbu, nes įvyko vėliau už
         aplinkybes, į kurias reikia atsižvelgti.

      492    Galiausiai 5 sąlygos motyvavimas pateiktas ginčijamame sprendime ir 1997 m. sprendime, į kurį daroma nuoroda ginčijamame sprendime,
         ir jis leidžia suprasti priežastis, dėl kurių Komisija nustatė šią sąlygą (žr. šio sprendimo 74 punktą).

      493    Todėl nė vienam iš kaltinimų, susijusių su 5 sąlyga, negalima pritarti.

       6 sąlyga: analitinės apskaitos tvarkymas
      –       Šalių argumentai
      494    Alitalia tvirtina, kad 6 sąlyga, kuri ją įpareigoja tvarkyti kiekvieno vykdomo skrydžio analitinę apskaitą, yra neproporcinga ir nepagrįsta.

      495    Tokia sąlyga reikštų visos Alitalia apskaitos sistemos pertvarkymą, o tai yra pakankamai sudėtinga ir susiję su didelėmis administracinėmis sąnaudomis. Minėta
         sąlyga neproporcinga, nes 1997 m. sprendime jau buvo numatyta, kad Alitalia turi atsisakyti daugelio maršrutų. Be to, maršrutų pelningumas vertintinas ne atsižvelgiant į vieną skrydį, o turi būti nagrinėjamas
         viso bendrovės skrydžių tinklo kontekste.

      496    6 sąlyga prieštarauja oro transporto bendrovių praktikai, kurios savo apskaitą tvarko „pagal network analysis principą“, t. y. atsižvelgdamos į visus vykdomus skrydžius. Be to, nė viename Komisijos sprendime dėl valstybės pagalbos
         oro transporto sektoriui nenumatyta tokios sąlygos. Be to, šia sąlyga nepateisinamai nesilaikoma oro transporto bendrovių
         ir Komisijos praktikos.

      497    Taip pat Alitalia teigia, kad Komisija neturi kompetencijos nustatyti tokią sąlygą, nes ji taikoma ne tik vidiniams skrydžiams EEE.

      498    Galiausiai Alitalia nurodo, kad 6 sąlygos negalima pateisinti remiantis 10 sąlyga (tinkamas plano vykdymas, kurį patvirtina metinės ataskaitos).
         Alitalia nurodo, kad ji galėjo puikiai įvykdyti 10 sąlygoje numatytą įsipareigojimą pateikdama informaciją apie visus vykdomus maršrutus.
         Bet kuriuo atveju nepateisinama Alitalia nustatyti tokią pareigą vien tik Komisijos konsultantų užduočiai palengvinti.

      499    Komisija atsako, kad analitinės apskaitos įvedimą lemia skaidrumo principas ir reikalavimas kontroliuoti atskirus plano vykdymo
         etapus. Visų pirma toks metodas per labai trumpą laiką leistų patikrinti kiekvieno maršruto pelningumo pasikeitimus, įskaitant
         skrydžius ne EEE, kurie daro poveikį bendrovės pelningumui. Ši sąlyga yra Alitalia 10 sąlygos, kurios ji neginčijo, gero vykdymo pasekmė arba prielaida.

      500    Komisija tvirtina, kad 6 sąlygos kituose sprendimuose nėra, nes atitinkamos bendrovės neturėjo tokių pačių problemų kaip Alitalia.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      501    6 sąlyga Italijos valdžios institucijas įpareigoja „įsitikinti, kad Alitalia tvarkoma analitinė apskaita, leidžianti greitai nustatyti kiekvieno skrydžio pelningumo rodiklį, kuris apibrėžiamas kaip
         vienam skrydžiui tenkančių visų pajamų ir visų sąnaudų santykis (visos sąnaudos lygios kintamų sąnaudų ir fiksuotų sąnaudų
         sumai)“.

      502    Visų pirma pažymėtina, kad, atvirkščiai nei teigia Alitalia, 6 sąlyga įpareigoja ją tvarkyti ne kiekvieno atskiro skrydžio analitinę apskaitą, o tik apskaitą, kuri leistų greitai nustatyti
         kiekvieno skrydžio pelningumą, o tai visai ne tas pats. Taigi Alitalia argumentas grindžiamas neteisingu nagrinėjamos sąlygos aiškinimu.

      503    Dėl šios sąlygos primintina, kad pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą su bendrąja rinka suderinama galima pripažinti tik
         restruktūrizavimo pagalbą, kuri netrikdo prekybos taip, kad prieštarautų bendram interesui. Todėl Komisija turi turėti galimybę
         patikrinti nagrinėjamų priemonių poveikį prekybai. Be to, pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 8 dalyje numatyta, kad „visa minėta
         pagalba turi būti susisteminta taip, kad būtų skaidri ir ją būtų galima kontroliuoti“. Taigi tai apima ir pareigą tvarkyti
         analitinę apskaitą. Ši apskaita yra viena iš priemonių, kurios Komisijai leidžia patikrinti, „kaip iš tikrųjų įgyvendinta
         iš valstybės pagalbos finansuojama programa“ (pranešimo dėl aviacijos 40 punktas).

      504    Dėl kitų 6 sąlygos atžvilgiu Alitalia nurodytų kaltinimų visų pirma pabrėžtina, kad analitinės apskaitos, leidžiančios nustatyti kiekvieno skrydžio pelningumo
         rodiklį, tvarkymas nelaikytinas prieštaraujančiu įmonės pelningumo analizės praktikai, kuri grindžiama visais vykdomais skrydžiais.
         Iš tikrųjų vienas nepaneigia kito ir gali būti jo pagrindu ar jį papildyti.

      505    Tačiau, net jei šia sąlyga Alitalia nustatoma papildoma pareiga, ji nelaikytina neproporcinga Komisijos galėjimo greitai patikrinti faktinį plano vykdymą atžvilgiu,
         be kita ko, tam, kad galėtų mokėti kitas dalis, juo labiau, kad pakeistoje plano versijoje buvo numatyta, kaip pati Alitalia tai tvirtina, kad bendrovė atsisakys daugelio vertinamų kaip menkai pelningų maršrutų ir dažnių. Todėl šios priemonės įgyvendinimas
         reikalauja tvarkyti apskaitą, iš kurios matyti kiekvieno skrydžio pelningumas.

      506    Šiuo atžvilgiu pripažintina, kad 6 sąlygos tikslas ne toks pats kaip 10 sąlygos. Iš tikrųjų pastarąja siekiama bendrai kontroliuoti
         restruktūrizavimo plano įgyvendinimą, įmonės gyvybingumą ir nustatytų sąlygų laikymąsi, o 6 sąlygos tikslas – teikti tikslią
         informaciją apie kiekvieno maršruto pelningumą. Todėl negalima daryti prielaidos, kad 10 sąlyga Komisijai leido greitai nustatyti
         kiekvieno maršruto pelningumo rodiklį. Taigi pagal pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 1 dalį vertindama programą Komisija ypač
         didelį dėmesį turi skirti, be kita ko, „nepelningų maršrutų uždarymui“. To neįmanoma padaryti neturint konkrečios priemonės
         kiekvieno maršruto pelningumui vertinti.

      507    Antra, tai, kad kituose Komisijos sprendimuose šioje srityje tokia sąlyga nenumatyta savaime nelaikytina Alitalia diskriminavimu. Iš tikrųjų, viena vertus, pasikeitė bendras kontekstas (žr. šio sprendimo 441, 447 ir 479 punktus). Kita
         vertus, Alitalia galėjo kitaip tvarkyti apskaitą nei kitos atitinkamos bendrovės, todėl jos atveju galėjo reikėti numatyti ypatingą sąlygą.
         Iš šio sprendimo 56 punkte minėto sprendimo British Airways ir kt. prieš Komisiją (135 punktas) matyti, kad Komisija neprivalo nustatyti lygiai tokias pačias sąlygas kokias nustatydavo anksčiau, bet turi
         atsižvelgti į veiksmų atlikimo aplinkybes ir pačios bendrovės padėtį.

      508    Trečia, Alitalia klaidingai tvirtina, jog Komisija neturi kompetencijos nustatyti tokią sąlygą, nes ji taikoma ne tik maršrutams EEE viduje.
         Iš tikrųjų EEE įsteigtos oro transporto bendrovės taip pat konkuruoja ir dėl maršrutų į ne EEE šalis. Taigi Komisija turėjo
         teisę priimti priemonę, kad kontroliuotų, kaip Alitalia laikosi nagrinėjamų maršrutų konkurencijos taisyklių.

      509    Todėl su 6 sąlyga susiję Alitalia kaltinimai atmestini.

       7 sąlyga: rinkos price leadership praktikos draudimas

      –       Šalių argumentai
      510    Taip pat Alitalia ginčija 7 sąlygą, pagal kurią iki 2000 m. gruodžio 31 d. ji savo skrydžiams neturėjo siūlyti mažesnių tarifų nei siūlė jos
         konkurentai už panašią teikiamą paslaugą.

      511    Alitalia tvirtina, kad 1997 m. gegužės 14 d. Italijos valdžios institucijoms Komisijos atsiųstame dokumente nebuvo price leadership draudimo. Iš to darytina išvada, kad dėl šios sąlygos nebuvo diskutuota ir kad ja pažeidžiama teisė į gynybą.

      512    Be to, 7 sąlyga neproporcinga ir ir diskriminacinė, palyginti su Komisijos požiūriu į kitas oro transporto bendroves. Alitalia pabrėžia, kad sprendime Air France Komisija minėtą price leadership draudimą nustatė tik Air France skrydžiams į EEE šalis, o Alitalia atžvilgiu – draudimas apima visus jos skrydžius, įskaitant skrydžius ne į EEE. Be to, Alitalia nustatytas ilgesnis nei Air France draudimo galiojimo terminas. Toks griežtumas Alitalia atžvilgiu taip pat nepagrįstas, nes ji buvo ne tokioje sunkioje padėtyje kaip Air France.

      513    Be to, dėl price leadership draudimo Alitalia buvo padaryta daugiau žalos nei Air France, nes Alitalia šis draudimas buvo nustatytas tada, kai rinka buvo galutinai atverta konkurencijai ir buvo besąlyginė skrydžių ir kainų nustatymo
         laisvė.

      514    Taip pat tai, kad 7 sąlyga diskriminacinė, matyti iš to, kad jokio price leadership draudimo nebuvo nei 1992 m. sprendime Iberia, nei sprendime Aer Lingus, o sprendime Olympic Airways šis draudimas buvo taikomas tik reguliariems skrydžiams tarp Atėnų (Graikija) ir Stokholmo (Švedija) bei tarp Atėnų ir Londono.

      515    Be to, Alitalia abejoja ir dėl Komisijos kompetencijos nustatyti tokią priemonę, nes šioje sąlygoje minėti veiksmai neturi tiesioginio poveikio
         prekybai Bendrijoje. Šiuo atžvilgiu ji daro nuorodą į pranešimą dėl aviacijos.

      516    Po to Alitalia tvirtina, kad 7 sąlyga neteisėta, nes ja siekiama varžyti veiksmus „nesiremiant jokiu konkrečiu jų faktinio neteisėtumo patikrinimu“.
         Alitalia mano, kad jos teiginį, pagal kurį price leadership praktika turi būti vertinama kiekvienu konkrečiu atveju, patvirtina Komisijos pozicija, kurios ji pati laikėsi dėl Air France tokio draudimo pažeidimo.

      517    1993 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas Matra prieš Komisiją (C‑225/91, Rink. p. I‑3203, 41 punktas) patvirtina šio pagrindo pagrįstumą.

      518    Galiausiai Alitalia pažymi, kad 7 sąlyga prieštarauja logikai, kuria grindžiamas ginčijamas sprendimas. Iš tikrųjų minėtas sprendimas gali labai
         pakenkti bendrovės pelningumui. Visų pirma jis kliudo Alitalia tinkamai įveikti didėjančią nacionalinę ir tarptautinę konkurenciją, siūlyti naujus skrydžius ir labai paklausiais maršrutais
         pradėti teikti naujų švytuoklinių maršrutų paslaugas.

      519    Komisijos nuomone, price leadership draudimu siekiama išvengti, kad valstybinių lėšų gaunanti bendrovė užimtų rinkos dalį konkuruojančių bendrovių, kurios tokių
         lėšų negauna, nenaudai. Toks draudimas skirtas konkurencijos taisyklėms atkurti ir padeda siekti gamybos pajėgumų mažinimo
         tikslo, kuris numatytas pranešime dėl aviacijos. Komisija primena, kad tokią sąlygą nustatė sprendime Olympic Airways ir sprendime Air France.

      520    Komisija priduria, kad dėl price leadership draudimo buvo ilgai derėtasi ir kad jį 1997 m. birželio 26 d. laiške pasiūlė Italijos valdžios institucijos. Jos suteikė
         pirmenybę kainų rinkos lyderio draudimui nei dar didesniam pajėgumų mažinimui. Be to, būtent konkrečiu Alitalia prašymu draudimas buvo taikomas visų maršrutų skrydžiams, vietoje to, kad būtų ribojamas tik skrydžių skaičius. Taigi Italijos
         valdžios institucijų ir Alitalia dalyvavimas administracinėje procedūroje paaiškina nustatytus skirtumus, palyginti su sprendimu Air France. Beje, price leadership draudimas nenustatytas nei 1992 m. liepos 22 d. sprendime dėl restruktūrizavimo pagalbos bendrovei Iberia patvirtinimo, nei 1993 m. sprendime Aer Lingus, nes pastarieji buvo priimti anksčiau nei buvo liberalizuota rinka. Sprendime Olympic Airways minėtas draudimas buvo susijęs tik su ypatingų problemų keliančiais maršrutais.

      521    Dėl Komisijos kompetencijos nustatyti nagrinėjamą sąlygą Komisija teigia, kad pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą ji
         turi įgaliojimus nustatyti visas sąlygas, reikalingas tam, kad Alitalia atkurtų ekonominį-finansinį gyvybingumą. Pagal minėtą nuostatą Komisijai suteikta kompetencija nesusijusi su EB 82 straipsniu.
         Be to, ta pati nuostata Komisijai suteikia įgaliojimus nustatyti sąlygas, susijusias su skrydžiais ne EEE, nes konkurencija
         tarp Bendrijos bendrovių vyksta ne tik dėl maršrutų Bendrijoje, bet ir dėl oro transporto iš trečiųjų šalių ir į trečiąsias
         šalis. Beje, iš EB 71 straipsnio 1 dalies a punkto ir EB 80 straipsnio 2 dalies matyti, kad minėti skrydžiai patenka į bendros
         transporto politikos taikymo sritį.

      522    Galiausiai Komisija pažymi, kad skųsdamasi, jog dėl price leadership praktikos draudimo Alitalia į naujus maršrutus negali pritraukti naujų klientų arba paskatinti jų dažniau skristi lėktuvu, Alitalia nori pasinaudoti pagalba tam, kad užimtų didesnę rinkos dalį apribodama joje konkurenciją.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      523    Visų pirma dėl teisės į gynybą pažeidimo šio sprendimo 169–172 punktuose jau nurodyta, kad administracinė procedūra valstybės
         pagalbos srityje vyksta tik prieš atitinkamą valstybę narę, kuri vienintelė gali apginti savo teisę į gynybą. Iš esmės suinteresuotųjų
         asmenų, prie kurių priskiriami pagalbos gavėjai, vaidmuo – teikti Komisijai informaciją. Iš to darytina išvada, kad suinteresuotieji
         asmenys, kurie negali remtis asmenims, prieš kuriuos pradėta procedūra, pripažįstama teise į gynybą, turi vienintelę teisę
         dalyvauti administracinėje procedūroje tiek, kiek tai tinkama atsižvelgiant į bylos aplinkybes. Taigi Alitalia negali remtis savo teisių į gynybą pažeidimu. Be to, Alitalia aktyviai dalyvavo administracinėje procedūroje, vykusioje prieš priimant 1997 m. sprendimą, ir kuri nebuvo panaikinta.

      524    Antra, Alitalia argumentus, susijusius su diskriminavimu, palyginti su ankstesniuose Komisijos sprendimuose nurodytomis oro transporto bendrovėmis,
         paneigia nepanašus bendras kontekstas, kuriame priimti minėti sprendimai, ir pačių atitinkamų bendrovių padėtis (žr. šio sprendimo
         507 punktą). Alitalia palaikomam kiekvienos konkrečios bendrovės veiksmų vertinimui prieštarautų tai, jei Komisija turėtų nustatyti visiškai tokias
         pačias sąlygas visuose sprendimuose dėl valstybės pagalbos oro transporto sektoriui.

      525    Be to, Alitalia argumentai vėl prieštaringi (žr. šio sprendimo 482 punktą). Viena vertus, dėl atitinkamų skrydžių ir draudimo trukmės klausimo
         Alitalia prašo, kad būtų vertinama taip pat kaip ir Air France – tai reiškia, kad padėtis panaši. Kita vertus, kitais klausimais ji nurodo, kad aplinkybės kitokios, taigi nepanašios, t. y.
         tuo metu įvykęs liberalizavimas, kai bendrovėms bendrai leista nustatyti savo tarifus.

      526    Atsižvelgiant į tai, kad Alitalia nurodo oro transporto liberalizavimą, iš pranešimo dėl aviacijos aiškiai matyti, kad dėl šios aplinkybės Komisija turėjo
         griežčiau vertinti valstybės pagalbos patvirtinimą ir nustatytas sąlygas. Taigi, pavyzdžiui, šio pranešimo 41 punkte nurodyta:

      „1997 m. balandžio 1 d. baigta liberalizuoti bendra aviacijos rinka bendrojoje rinkoje labai padidins konkurenciją. Šiomis
         aplinkybėmis restruktūrizavimo pagalbą Komisija galės patvirtinti tik labai išimtiniais atvejais ir labai griežtomis sąlygomis.“

      527    Trečia, Komisijos kompetencija nustatyti tokią kaip 7 sąlygą grindžiama EB 87 straipsnio 3 dalies c punktu, kuris valstybės
         pagalbą restruktūrizavimui leidžia Komisijai pripažinti suderinama su bendrąja rinka tik tada, jei ji netrikdo prekybos sąlygų
         taip, kad prieštarautų bendram interesui. Kaip Komisija tai nurodo pranešimo dėl aviacijos 37 punkto antroje pastraipoje,
         „būtent atsižvelgdama į pastarąją sąlygą, kuri aiškintina oro transporto kontekste, Komisija turi nustatyti sąlygas, kurias
         paprastai reikės įvykdyti siekiant taikyti leidžiančią nukrypti nuostatą“. Šiuo atžvilgiu Komisija turi diskreciją. Netgi
         jei price leadership draudimas pranešime dėl aviacijos tiesiogiai nenurodytas, jis akivaizdžiai padeda siekti Sutarties tikslo, kad pagalba netrikdytų
         prekybos sąlygų taip, kad tai būtų nepriimtina.

      528    Ketvirta, nors tiesa, kad iš Sutarties bendros struktūros darytina išvada, jog EB 87 ir EB 88 straipsniuose numatytos procedūros
         rezultatas niekada negali prieštarauti specialioms Sutarties nuostatoms, tačiau procedūra pagal EB 81 ir paskesnius straipsnius
         bei procedūra pagal EB 87 ir paskesnius straipsnius yra savarankiškos procedūros, kurias reglamentuoja specialios normos (šiuo
         klausimu žr. šio sprendimo 517 punkte minėto sprendimo Matra prieš Komisiją 41 ir 44 punktus). Ši procedūra susijusi ne su EB 82 straipsniu, o su EB 87 straipsniu. Todėl Alitalia argumentai, kad kiekvienu konkrečiu atveju veiksmus būtina pripažinti prieštaraujančiais konkurencijos taisyklėms, nesvarbūs.

      529    Penkta, kaip jau nurodyta šio sprendimo 460 punkte, Alitalia nepagrįstai tvirtina, kad Komisija neturi kompetencijos nustatyti sąlygą, kuri taikoma skrydžiams ne EEE. Šios sąlygos taikymas
         pateisintas, nes Alitalia dėl šių skrydžių konkuruoja su kitomis Bendrijoje įsteigtomis oro transporto bendrovėmis.

      530    Šešta, Alitalia argumentui, kad 7 sąlyga prieštarauja ginčijamo sprendimo logikai, nes gali labai pakenti Alitalia pelningumui, negalima pritarti. Iš tikrųjų remiantis pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 1 ir 2 dalimis pagalbos tikslas –
         atkurti bendrovės gyvybingumą. Priešingai nei, atrodo, mano Alitalia, nesiekiama jai leisti plėstis, pradėti teikti naujas paslaugas maršrutais, kurių anksčiau nesiūlė, ar labai paklausiais
         maršrutais pradėti teikti naujas švytuoklinių maršrutų paslaugas.

      531    Dėl šios sąlygos motyvavimo darytina nuoroda į šio sprendimo 74–77 punktus. Ginčijamame sprendime, kaip ir 1997 m. sprendime,
         Komisija daro nuorodą, be kita ko, į EB 87 ir EB 88 straipsnius ir į pranešimą dėl aviacijos, įpareigojantį Komisiją įsitikinti,
         jog pagalba neperkels bendrovės sunkumų jos konkurentėms. Taigi toks motyvavimas leidžia suprasti priežastis, dėl kurių Komisija
         nustatė šią sąlygą.

      532    Kadangi ši analizė neatskleidė jokios aplinkybės, galinčios turėti poveikį 7 sąlygos teisėtumui, todėl dėl minėtos sąlygos
         nurodyti kaltinimai atmestini.

       8 sąlyga: Malév akcijų perleidimas

      –       Šalių argumentai
      533    Alitalia tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 8 sąlyga, pagal kurią ji įpareigota perleisti savo Malév akcijas, nepakankamai motyvuota. Tokia pareiga prieštarauja 1997 m. sprendime esantiems samprotavimams, kad Alitalia turi vykdyti veiklos reorganizavimą, skirdama dėmesį savo pagrindinei veiklai, ir „negali <...> perleisti su pagrindine veikla
         susijusių aktyvų nekeldama grėsmės sėkmingam plano įgyvendinimui“ (VIII punkto aštuoniolikta pastraipa). Taigi Alitalia tvirtina, kad jos Malév akcijos sudaro aktyvą, kuris glaudžiai susijęs su pagrindine veikla.

      534    Be to, ši sąlyga diskriminacinė, nes sprendime Air France Komisija Prancūzijos bendrovę įpareigojo perleisti tik viešbučių Le Meridien tinklą, t. y. perleisti nepagrindinę veiklą.

      535    Galiausiai 8 sąlyga neturi jokio teisinio pagrindo, nes restruktūrizavimo planu siekta atkurti pelningumą, o ne pasiekti tokį
         patį arba didesnį kaip privačiame sektoriuje pelningumą. Taigi, net ir nesant šiai sąlygai, restruktūrizavimo planas būtų
         galėjęs taip sustiprinti bendrovę, kad per protingą laikotarpį ji vėl būtų tapusi gyvybinga, t. y., savaime, be jokios kitos
         pagalbos, kaip numatyta pranešimo dėl aviacijos 38 punkto 1 dalyje.

      536    Komisija atsako, kad dėl Alitalia turimų Malév akcijų perleidimo vyko derybos ir Alitalia su tuo sutiko per administracinę procedūrą. Kadangi Alitalia ir Malév beveik nebendradarbiauja, atitinkama akcijų dalis laikytina nestrateginiais aktyvais. Paaiškėjo, kad akcijas būtinai reikėjo
         perleisti restruktūrizavimo plano finansinei daliai sustiprinti. Dar Komisija pažymi, kad Alitalia nenurodė, kodėl perleidimas galėjo padaryti didelės žalos.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      537    Dėl tariamo 8 sąlygos prieštaravimo tam tikriems 1997 m. sprendime esantiems samprotavimams pabrėžtina, kad Alitalia iš dalies cituoja minėtą sprendimą. Iš tikrųjų 1997 m. sprendime Komisija Malév akcijų turėjimą pripažino nepagrindine Alitalia veikla, Minėtų akcijų pardavimas atvirkščiai buvo laikytas Alitalia persiorientavimu į pagrindinę veiklą, kaip tai patvirtina šios aplinkybės:

      „<...> kaip daugelis kitų konkuruojančių bendrovių, kurios turėjo įveikti oro transporto krizę 10‑ojo dešimtmečio pradžioje,
         Alitalia tęsia veiklos reorganizavimą skirdama dėmesį savo pagrindinei veiklai, t. y. į patį oro transportą. Taigi po 1995 m. dalių
         bendrovės Societa Aeroporto di Roma kapitale perleidimo, toliau plane be kita ko, numatytas Magliana būstinės pastato bei Alitalia akcijų Alfa Romeo Avio, SISAM, Galileo informacinės rezervavimo sistemos, Mal(é)v ir šešių Italijos regioninių oro uostų pardavimas.

      Dėl to 2000 m. tikimasi labai teigiamų rezultatų, kurių turi pakakti apyvartiniam kapitalui, bendrovės ilgalaikės veiklos
         investicijų finansavimui ir ilgalaikio gyvybingumo perspektyvoms. Taip pat jos turi lemti investuotojų pasitikėjimą ir atverti
         kelią sąjungų su kitomis bendrovėmis plėtrai.

      <...>
      Atlikusi reorganizavimą skiriant dėmesį savo pagrindinei veiklai ir atsisakiusi didelių investicijų Alitalia imasi priemonių savo finansiniams poreikiams patenkinti iš nuosavų išteklių.

      <...>
      Pagalbos lėšos taip pat būtinos, nes Alitalia neturi pakankamai lėšų joms pakeisti iš aktyvų perleidimo. Kaip aukščiau nurodyta, bendrovė jau pradėjo didelių investicijų
         atsisakymo ir veiklos reorganizavimo skiriant dėmesį pagrindinei veiklai politiką. Tačiau nors iš tokios apie 600 milijardų ITL
         siekiančios lėšų sumos galima sumažinti numatytą kapitalo didinimą, ji visiškai neatitinka plane reikalaujamų finansavimo
         poreikių. Be to, bendrovė negali perleisti su savo pagrindine veikla susijusių aktyvų nekeldama grėsmės sėkmingam plano įgyvendinimui.“

      538    Taigi pagal 1997 m. sprendimą Malév pardavimu siekta padengti finansinius poreikius ir sumažinti pagalbos sumą. 1997 m. sprendime nurodyti motyvai, į kuriuos
         ginčijamame sprendime padaryta aiški nuoroda, tai leido suprasti (žr. šio sprendimo 74–77 punktus).

      539    Be to, Alitalia nenurodo jokios aplinkybės, įrodančios, kad Komisija negalėjo manyti, kad sudaranti mažumą turima Malév akcijų dalis (30 %) yra ne strateginiai aktyvai ir kad minėtų aktyvų pardavimas būtinas siekiant apriboti pagalbos sumą bei
         užtikrinti pagalbos proporcingumą, palyginti su poreikiais pagal planą. Iš to darytina išvada, kad nemanytina, jog šiuo klausimu
         Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.

      540    Be to, nei iš ginčijamo sprendimo, nei iš Komisijos nurodytų nuostatų, nei iš rašytinių dokumentų šioje procedūroje nematyti,
         kad vienintelis ginčijamame sprendime nustatytų sąlygų tikslas – pagerinti restruktūrizavimo plano pelningumą.

      541    Tiesa, iš pradžių Komisija manė, kad 1996 m. liepos 29 d. paskelbto bendrovės restruktūrizavimo plano nepakako teigiamam sprendimui
         priimti. Po to Alitalia informavo Komisiją apie savo pageidavimą pakeisti minėtą planą. Vėliau, išnagrinėjusi šiuos pakeitimus, Komisija nurodė Italijos
         valdžios institucijoms 1997 m. balandžio 18 d. laiške, jog šioje byloje ji negali priimti teigiamo sprendimo, grindžiamo rinkos
         ekonomikoje veikiančio privataus investuotojo kriterijumi, dėl sunkumų, susijusių su tuo, kad atsižvelgta į IRI nemokumo procedūros
         sąnaudas Alitalia bankroto atveju, ir dėl plano vis dar keliamos didelės komercinės rizikos. Tuomet prasidėjo trečias etapas, per kurį įvyko
         Italijos valdžios institucijų ir Komisijos susirinkimai. Minėtuose susirinkimuose buvo apibrėžti papildomi plano patobulinimai
         tam tikrais klausimais, t. y. sąnaudų mažinimo proceso pagreitinimas, kapitalo didinimo mažinimas ir Alitalia turėtų Vengrijos bendrovės Malév bei šešių Italijos regioninių oro uostų akcijų perleidimas.

      542    Iš to darytina išvada, jog iš pradžių planas neatitiko sąlygų, kad galėtų būti pripažintas suderinamu su bendrąja rinka. Alitalia bendrovėje Malév turėtų akcijų perleidimas buvo vienas iš patobulinimų, leidusių Komisijai, prieš tai pasikonsultavusiai su savo konsultantais,
         manyti, kad planas realus ir leidžia per protingą laikotarpį atkurti Alitalia gyvybingumą. Taigi minėtas perleidimas buvo būtina sąlyga suderinamumui su bendrąja rinka pripažinti.

      543    Todėl Alitalia negali tvirtinti, kad 8 sąlyga siekta pagerinti tik plano įgyvendinimą ir kad, netgi jei jos nebūtų buvę, planas būtų sustiprinęs
         bendrovę taip, jog ji per protinga laikotarpį vėl taptų gyvybinga. Bet kuriuo atveju Alitalia to neįrodė.

      544    Taigi nė vienas iš kaltinimų, pateiktų dėl 8 sąlygos, nepagrįstas.

       Netiesioginė sąlyga: paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudų finansavimas
      –       Šalių argumentai
      545    Alitalia nurodo, kad pirminėje restruktūrizavimo plano versijoje buvo numatytas 700 darbuotojų paankstintas išėjimas į pensiją. Po
         Komisijos, kuri darė prielaidą, kad šios priemonės sąnaudos ir yra valstybės pagalba, prašymų pateikti paaiškinimus, Italijos
         valdžios institucijos nurodė, kad taip visiškai nėra ne tik dėl to, kad ši priemonė yra visuotinai taikytina priemonė, bet
         ir dėl to, kad jos gavėjas ne įmonė, o jos darbuotojai. Visgi įspėjus, kad gali pradėti specialią procedūrą, Komisijai pavyko
         įpareigoti Italijos valdžios institucijas visiškai prisiimti Alitalia minėto paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudas.

      546    Kadangi Komisijos teigiamo sprendimo nebuvo įmanoma pasiekti be minėtų paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudų padengimo, Alitalia nurodė, kad yra pasirengusi padengti šias sąnaudas su sąlyga, kad Komisija pripažins, jog veiksmai atitinka privataus investuotojo
         kriterijų.

      547    Alitalia tvirtina, kad savo ieškinyje byloje T‑296/97 ji kaltino Komisiją, jog ši vidinės grąžos skaičiavimų rezultatą vertino atsižvelgdama
         į šios priemonės sąnaudas ir nustatė Alitalia šią išankstinę sąlygą neatsižvelgdama į jos teigiamų pasekmių bendrovei nebuvimą. Taigi šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime
         Alitalia I Pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimą tik dėl kaltinimo, susijusio su vidinio rodiklio apskaičiavimu, o ne dėl Komisijos
         veiksmų.

      548    Remdamasi tokiomis išvadomis Alitalia pateikia du kaltinimus dėl ginčijamo sprendimo. Pirma, 2001 m. Komisija nekėlė klausimo apie 1997 m. priimtos pozicijos išlaikymo
         tinkamumą. Šiuo klausimu nebuvo jokių diskusijų neatsižvelgiant į tai, kad padėtis pasikeitė. Alitalia nuomone, jei Komisija anksčiau turėjo abejonių dėl sistemos suderinamumo su bendrąja rinka, tai turėjo jas arba išsklaidyti,
         arba patvirtinti pradėdama procedūrą.

      549    Antra, ginčijamame sprendime Komisija netinkamai susiejo IRI investicijos į Alitalia patvirtinimą su sąlyga, kad pastaroji įsipareigoja sumokėti 700 savo darbuotojų paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudų, t. y.
         su neteisėta sąlyga, kuri grindžiama klaidingu atitinkamų Italijos teisės aktų supratimu, paviršutiniška paankstinto išėjimo
         į pensiją sistemos analize, diskriminaciniu Sutarties principų taikymu Alitalia atžvilgiu, neteisingu Komisijos įgaliojimų panaudojimu įpareigojant Alitalia paklusti Komisijos valiai ir atlikti mokėjimą prieš priimant 1997 m. sprendimą.

      550    Komisija tvirtina, kad Alitalia mėgina iš naujo diskutuoti dėl klausimo, kurį Pirmosios instancijos teismas jau išsprendė šio sprendimo 8 punkte minėtame
         sprendime Alitalia I. Ji nurodo, kad neginčytina, jog bendrovė su nagrinėjamomis sąnaudomis sutiko, nes visų pirma su jomis sutiko Italijos valdžios
         institucijos, kurios akivaizdžiai pageidavo, kad Komisija išsamiau nenagrinėtų paankstinto išėjimo į pensiją sistemos valstybės
         pagalbos atžvilgiu. Taip pat Komisija nurodo, kad ji nebūtų galėjusi nepradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros,
         jei būtų turėjusi rimtų abejonių dėl nagrinėjamos sistemos pobūdžio, ir tai būtų dariusi be jokios prievartos.

      –       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      551    Šio sprendimo 8 punkte minėtame sprendime Alitalia I Pirmosios instancijos teismas nusprendė:

      „Antra, ieškovė tvirtina, jog Komisija vienašališkai privertė ją sumokėti 700 jos darbuotojų paankstinto išėjimo į pensiją
         sąnaudas, kurias pagal 1996 m. spalio 23 d. Dekretą Nr. 546 (kurį pakeitė 1996 m. gruodžio 20 d. Įstatymas Nr. 640) turėjo
         padengti valstybė ir kurios remiantis Komisijos konsultantų skaičiavimais ne mažiau kaip dviem punktais sumažino IRI investicijų
         pelningumo rodiklį.

      Tačiau, kaip tai teisingai pabrėžia Komisija, prieš priimant (1997 m.) sprendimą ieškovė neatšaukiamai įsipareigojo padengti
         700 darbuotojų paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudas <...>. Dėl šios priežasties (1997 m.) sprendimo teisiniame vertinime
         ir rezoliucinėje dalyje ieškovės sprendimas padengti minėtas sąnaudas nenurodytas. Komisija jį mini tik (1997 m.) sprendimo
         dalyje „Faktinės aplinkybės“.

      Net jei iš pradžių ieškovė prisiėmė nagrinėjamą įsipareigojimą su sąlyga, kad galutiniame sprendime būtų pripažinta, jog rekapitalizacija
         yra privataus investuotojo kriterijų atitinkanti investicija, reikia pripažinti, kad 1997 m. liepos mėn. nustačius naudojimosi
         teisės apribojimą šis įsipareigojimas tapo neatšaukiamu <...>. Tada Komisija turėjo tikrinti, ar investicija atitinka privataus
         investuotojo kriterijų, atsižvelgdama į šią naują aplinkybę.

      Galiausiai per administracinę procedūrą ieškovė galėjo prieštarauti dėl tariamo Komisijos spaudimo prisiimti nagrinėjamą įsipareigojimą
         arba galėjo, kaip kitų „sąlygų“ atveju, neprisiimti vienašalio neatšaukiamo įsipareigojimo. Jei ieškovė būtų taip pasielgusi
         per administracinę procedūrą, dėl 700 darbuotojų paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudų Komisija būtų išreiškusi savo poziciją
         (1997 m.) sprendime arba kitame sprendime, kurio teisėtumą būtų vertinęs Pirmosios instancijos teismas.

      Iš to darytina išvada, kad ieškovės argumentas, susijęs su tariamai klaidingu vidinio rodiklio apskaičiavimu, nes Komisija
         ją privertė padengti 700 savo darbuotojų paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudas, atmestinas.“

      552    Iš to matyti, kad Pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimą ne tik dėl klaidingo vidinio rodiklio apskaičiavimo, nes
         buvo atsižvelgta į paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudas, bet ir dėl tariamo Komisijos sprendimo dėl nagrinėjamo įsipareigojimo.
         Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Alitalia galėjo tam prieštarauti arba galėjo neprisiimti vienašalio „neatšaukiamo“ įsipareigojimo. Todėl argumentas dėl spaudimo buvo
         atmestas ir šioje byloje iš naujo nenagrinėtinas.

      553    Taigi Alitalia klaidingai nurodo, kad 2001 m. Komisija turėjo iš naujo nagrinėti poziciją, kurią ji pasirinko 1997 m. Iš tikrųjų Pirmosios
         instancijos teismui panaikinus 1997 m. sprendimą, priimdama naują sprendimą, Komisija turėjo persikelti į 1997 m. sprendimo
         aplinkybes ir vertinti planą, apie kurį pranešta, atsižvelgdama į informaciją, kurią tuo metu turėjo (žr. šio sprendimo 137 punktą).

      554    Galiausiai pabrėžtina, kad pagal 88 straipsnio 2 dalį pradėtai procedūrai taikomos griežtos taisyklės. Kadangi Alitalia prisiėmė neatšaukiamą įsipareigojimą padengti paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudas, Komisija nebegalėjo pradėti procedūros
         prieš Italijos Respubliką, kad išnagrinėtų minėtą paankstinto išėjimo į pensiją sistemą valstybės pagalbos atžvilgiu.

      555    Taigi Alitalia kaltinimai dėl minėtos netiesioginės sąlygos, susijusios su paankstinta pensija, atmestini.

      556    Kadangi nė vienas Alitalia nurodytas su ginčijamomis sąlygomis susijęs kaltinimas nepriimtas, penktasis pagrindas atmestinas.

      557    Iš to darytina išvada, kad pirma ir antra reikalavimų dalis atmestina.

      558    Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, visas ieškinys turi būti atmestas.

      559    Nėra reikalo tenkinti Alitalia prašymą imtis tyrimo priemonių. Iš tikrųjų, viena vertus, atsiliepimo į ieškinį priede Komisija pateikė 2001 m. birželio
         1 d. konsultantų ataskaitą. Kita vertus, atitinkama informacija, susijusi su apskaičiavimu ir vertinimu, kurios buvo reikalaujama,
         matyti iš bylos medžiagos ir , be kita ko, iš Alitalia ieškinio priedų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      560    Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Alitalia pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Alitalia – Linee aeree italiane SpA bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Dehousse

               Šváby

                      Jürimäe

         Paskelbta 2008 m. liepos 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         Turinys
      Turinys

      Bylos aplinkybės
      Ginčijamas sprendimas
      Procesas
      Šalių reikalavimai
      Dėl priimtinumo
      A –  Šalių argumentai
      B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl esmės
      A –  Dėl pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
      1.  Nepakankamas ginčijamo sprendimo išvadų motyvavimas
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      2.  1997 m. sprendime nustatytų sąlygų motyvavimo stoka ginčijamame sprendime
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      B –  Dėl pagrindo, susijusio su EB 233 straipsnio pažeidimu
      1.  Šalių argumentai
      2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      C –  Dėl pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 5 dalyje nustatyta pareiga priimti sprendimą per du mėnesius
      1.  Šalių argumentai
      2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      D –  Dėl pagrindo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimu
      1.  Šalių argumentai
      2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      E –  Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 ir EB 88 straipsnių pažeidimu ir klaidingu taikymu
      1.  Minimalaus rodiklio nustatymas
      a)  Minimalaus rodiklio, kuris taikytas sprendime Iberia, taikymas Alitalia atžvilgiu
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      b)  Netinkamas atsižvelgimas į paskutinės plano versijos poveikį apskaičiuojant minimalų rodiklį
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      c)  Atsižvelgimas į klaidingas prielaidas apskaičiuojant minimalų rodiklį
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –  Minimalaus rodiklio apskaičiavimo metodas
      –  Rizika, į kurią atsižvelgė Komisija
      2.  Vidinio rodiklio nustatymas
      a)  Nemokumo procedūros sąnaudų suma
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      b)  Vidinio rodiklio įvertinimas remiantis paskutine restruktūrizavimo plano versija
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      c)  Tam tikrų Komisijos naudotų dydžių klaidingumas
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      d)  Paskolų pavertimo į kapitalą įtaka vidinio rodiklio apskaičiavimui
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      F –  Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 3 dalies pažeidimu
      1.  Dėl priimtinumo
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      2.  Dėl esmės
      a)  Bendri kaltinimai dėl ginčijamame sprendime esančių sąlygų
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      b)  Konkretūs kaltinimai, pateikti dėl tam tikrų ginčijamame sprendime nustatytų sąlygų
      2 sąlyga: naujos pagalbos draudimas
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      3 sąlyga: draudimas įsigyti kitų oro transporto bendrovių akcijų
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      4 sąlyga: draudimas Alitalia taikyti lengvatas
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      5 sąlyga: pajėgumų apribojimas
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      6 sąlyga: analitinės apskaitos tvarkymas
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      7 sąlyga: rinkos price leadership praktikos draudimas
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      8 sąlyga: Malév akcijų perleidimas
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Netiesioginė sąlyga: paankstinto išėjimo į pensiją sąnaudų finansavimas
      –  Šalių argumentai
      –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      * Proceso kalba: italų.