title: 2011 m. spalio 25 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas.#Microban International Ltd ir Microban (Europe) Ltd prieš Europos Komisiją.#Visuomenės sveikata – Priedų, kurie gali būti naudojami gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais, sąrašas – Pirminio pareiškėjo prašymo įtraukti priedą į sąrašą atsiėmimas – Komisijos sprendimas neįtraukti 2,4,4’‑trichlor‑2’‑hidroksidifenilo eterio į sąrašą – Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas – Tiesioginė sąsaja – Įgyvendinimo priemonių nebuvimas – Teisinis pagrindas.#Byla T-262/10.

text:
      Byla T‑262/10
      Microban International Ltd ir
      Microban (Europe) Ltd
      prieš
      Europos Komisiją
      „Visuomenės sveikata – Priedų, kurie gali būti naudojami gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais, sąrašas
         – Pirminio pareiškėjo prašymo įtraukti priedą į sąrašą atsiėmimas – Komisijos sprendimas neįtraukti 2,4,4’‑trichlor‑2’‑hidroksidifenilo eterio į sąrašą – Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas – Tiesioginė sąsaja – Įgyvendinimo priemonių nebuvimas – Teisinis pagrindas“

      Sprendimo santrauka
      1.      Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Reglamentuojamojo pobūdžio teisės akto sąvoka, kaip ji suprantama
            pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą – Bet koks visuotinai taikomas teisės aktas, išskyrus įstatymo galią turinčius
            aktus
      (SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa)
      2.      Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai ir konkrečiai su jais susiję aktai – Tiesioginė sąsaja
            – Kriterijai
      (EB 230 straipsnio ketvirta pastraipa; SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa)
      3.      Ieškinys dėl panaikinimo – Fiziniai ar juridiniai asmenys – Tiesiogiai su jais susiję aktai – Komisijos sprendimas neįtraukti
            priedo į Direktyvoje 2002/72 numatytą leidžiamų priedų sąrašą – Įmonių, naudojančių atitinkamą priedą gaminant savo produktus,
            pareikštas ieškinys – Priimtinumas
      (SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa)
      4.      Teisės aktų derinimas – Medžiagos ir gaminiai, galintys liestis su maisto produktais – Komisijos sprendimas neįtraukti priedo
            į Direktyvoje 2002/72 numatytą leidžiamų priedų sąrašą – Teisinis pagrindas – Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalis
            – Nepriimtinumas
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalis; Komisijos direktyva 2002/72)
      5.      Teisės aktų derinimas – Medžiagos ir gaminiai, galintys liestis su maisto produktais – Komisijos sprendimas neįtraukti priedo
            į Direktyvoje 2002/72 numatytą leidžiamų priedų sąrašą – Sprendimo priėmimas pirminiam pareiškėjui atsiėmus prašymą įtraukti
            priedą į sąrašą
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 1935/2004; Komisijos direktyva 2002/72)
      1.      Sąvoka „reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas“, kaip ji suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, turi būti
         aiškinama kaip apimanti bet kokį visuotinio taikymo teisės aktą, išskyrus įstatymo galią turinčius teisės aktus.

      Šiuo atžvilgiu Komisijos sprendimas neįtraukti priedo į priedų, kurie pagal Direktyvą 2002/72 dėl plastikinių medžiagų ir
         gaminių, galinčių liestis su maisto produktais, gali būti naudojami gaminant tokias medžiagas ir gaminius, sąrašą, priimtas
         remiantis Reglamento Nr. 1935/2004 dėl žaliavų ir gaminių, skirtų liestis su maistu, panaikinančio direktyvas 80/590/EEB ir
         89/109/EEB, 11 straipsnio 3 dalimi, yra reglamentuojamojo pobūdžio aktas, kaip jis suprantamas pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą
         pastraipą. Šį sprendimą Komisija priėmė vykdydama įgyvendinimo, o ne teisėkūros įgaliojimus. Be to, kadangi šis sprendimas
         taikomas visiems fiziniams ar juridiniams asmenims, kurie gamina ir (arba) prekiauja šiuo priedu bei medžiagomis ir gaminiais,
         kuriuose jo yra, jis yra visuotinai taikomas aktas, nes taikomas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir daro teisinį poveikį
         bendrai ir abstrakčiai numatytų asmenų kategorijoms.

      (žr. 21–25 punktus)
      2.      Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl jam skirtų aktų
         arba aktų, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję, ar dėl reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų, tiesiogiai su
         juo susijusių ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių.

      Dėl tiesioginės sąsajos sąvokos pažymėtina, kad frazė „kurie tiesiogiai su juo susiję“ SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje
         vartojama du kartus. Pirma, šioje nuostatoje vartojamos tos pačios sąvokos kaip ir EB 230 straipsnio ketvirtoje pastraipoje
         ir nurodomi „aktai, kurie tiesiogiai su juo susiję“. Antra, SESV 263 straipsnyje atsiranda sąvoka „reglamentuojamojo pobūdžio
         teisės aktai, tiesiogiai su juo susiję ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių“.

      Tiesioginės sąsajos sąlyga, įtvirtinta EB 230 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, tenkinama tik tuomet, kai, pirma, skundžiama
         priemonė daro tiesioginį poveikį individo teisinei padėčiai ir, antra, nepalieka diskrecijos adresatams, atsakingiems už jos
         įgyvendinimą, vykstantį savaime ir kylantį tik iš skundžiamų teisės normų, netaikant kitų tarpinių taisyklių. Pagal SESV 263 straipsnio
         ketvirtą pastraipą leidžiant fiziniam ar juridiniam asmeniui pareikšti ieškinį dėl reglamentuojamojo pobūdžio aktų, kurie
         tiesiogiai su juo susiję ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių, siekiama suteikti galimybę pareikšti
         tiesioginius ieškinius. Todėl šioje nuostatoje iš naujo įtvirtintos tiesioginės sąsajos sąvokos bet kuriuo atveju nereikėtų
         aiškinti siauriau negu tiesioginės sąsajos sąvokos EB 230 straipsnio ketvirtoje pastraipoje. Kadangi, kaip minėta, Komisijos
         sprendimas tiesiogiai susijęs su ieškovėmis, kaip tiesioginės sąsajos sąvoka suprantama pagal EB 230 straipsnio ketvirtą pastraipą,
         konstatuotina, kad šis sprendimas su jomis taip pat tiesiogiai susijęs, kaip tiesioginės sąsajos sąvoka suprantama pagal SESV 263 straipsnio
         ketvirtą pastraipą.

      (žr. 18, 26, 27, 32 punktus)
      3.      Komisijos sprendimas neįtraukti priedo į priedų, kurie pagal Direktyvą 2002/72 dėl plastikinių medžiagų ir gaminių, galinčių
         liestis su maisto produktais, gali būti naudojami gaminant tokias medžiagas ir gaminius, sąrašą, kuriuo uždrausta prekiauti
         medžiagomis ir gaminiais, kuriuose yra šio priedo, laikytinas darančiu tiesioginį poveikį įmonių, kurios perka šį priedą ir
         naudoja jį gamindamos antibakterinių ir antimikrobinių savybių turinčius produktus, kuriuos paskui parduoda, kad jie būtų
         panaudoti gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais, teisinei padėčiai.

      (žr. 28, 30 punktus)
      4.      Komisijos sprendimas neįtraukti priedo į priedų, kurie pagal Direktyvą 2002/72 dėl plastikinių medžiagų ir gaminių, galinčių
         liestis su maisto produktais, gali būti naudojami gaminant tokias medžiagas ir gaminius, sąrašą, kuriuo Komisija uždraudė
         prekiauti atitinkamu priedu kaip priedu, naudojamu gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto
         produktais, ir dėl to atsisakė įtraukti šį priedą į leidžiamų naudoti priedų sąrašą bei išbraukė šią medžiagą iš laikinojo
         sąrašo, neturėtų būti grindžiamas Reglamento Nr. 1935/2004 dėl žaliavų ir gaminių, skirtų liestis su maistu, panaikinančio
         direktyvas 80/590/EEB ir 89/109/EEB, 11 straipsnio 3 dalimi. Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalis susijusi tik su
         tais atvejais, kai Komisija leidžia Sąjungos lygmeniu prekiauti medžiagomis, kurių yra žaliavose ir gaminiuose, galinčiuose
         liestis su maisto produktais.

      (žr. 46–48 punktus)
      5.      Komisija nesilaikė Reglamente Nr. 1935/2004 dėl žaliavų ir gaminių, skirtų liestis su maistu, panaikinančiame direktyvas 80/590/EEB
         ir 89/109/EEB, ir Direktyvoje 2002/72 dėl plastikinių medžiagų ir gaminių, galinčių liestis su maisto produktais, numatytos
         procedūros, nes pagrindiniam pareiškėjui atsiėmus prašymą įtraukti priedą į leidžiamų priedų sąrašą ji priėmė sprendimą neįtraukti
         šio priedo į priedų, kurie pagal Direktyvą 2002/72 gali būti naudojami gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius
         liestis su maisto produktais, sąrašą, bet nebuvo priimtas su rizikos valdymu susijęs sprendimas, kaip jis suprantamas pagal
         Reglamento Nr. 1935/2004 14 konstatuojamąją dalį.

      (žr. 67, 69 punktus)
BENDROJO TEISMO (ketvirtoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 25 d.(*)

      „Visuomenės sveikata – Priedų, kurie gali būti naudojami gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais, sąrašas
         – Pirminio pareiškėjo prašymo įtraukti priedą į sąrašą atsiėmimas – Komisijos sprendimas neįtraukti 2,4,4’‑trichlor‑2’‑hidroksidifenilo eterio į sąrašą – Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas – Tiesioginis poveikis – Įgyvendinimo priemonių nebuvimas – Teisinis pagrindas“

      Byloje T‑262/10
      Microban International Ltd, įsteigta Hantersvilyje, Šiaurės Karolina (Jungtinės Valstijos),

      Microban (Europe) Ltd, įsteigta Kanoke (Jungtinė Karalystė),

      atstovaujamos advokato M. Sánchez Rydelski,
      ieškovės,
      prieš
      Europos Komisiją, atstovaujamą L. Pignataro ir T. Scharf,

      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2010 m. kovo 19 d. Komisijos sprendimą dėl 2,4,4’‑trichlor‑2’‑hidroksidifenilo eterio neįtraukimo į
         Sąjungos priedų, kurie gali būti naudojami gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais
         pagal Direktyvą 2002/72/EB, sąrašą (OL L 75, p. 25)

      BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė I. Pelikánová, teisėjai V. Vadapalas, K. Jürimäe (pranešėja), K. O’Higgins ir M. van der Woude,
      posėdžio sekretorius N. Rosner, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. rugsėjo 28 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        Ieškovės Microban International Ltd ir Microban (Europe) Ltd verčiasi antimikrobinių ir antibakterinių priedų, skirtų daugelio produktų antibakterinei ir antimikrobinei apsaugai, gamyba
         ir prekyba. Microban International gamina šiuos priedus ir juos parduoda visame pasaulyje. Microban (Europe) užsiima Microban International pagamintų priedų prekyba Europos Sąjungoje.

      2        1998 m. kovo 23 d. RCC Registration and Consulting Company Ltd pateikė Ciba Inc. vardu Europos Komisijai prašymą įtraukti priedą 2,4,4’‑trichlor‑2’‑hidroksidifenilo eterį (toliau – triklozanas) į priedų,
         leidžiamų pagal 1990 m. vasario 23 d. Komisijos direktyvą 90/128/EEB dėl plastikinių medžiagų ir gaminių, galinčių liestis
         su maisto produktais (OL L 75, p. 19), sąrašą.

      3        2000 m. birželio 22 d. Maisto produktų mokslinis komitetas, su kuriuo Komisija turėjo konsultuotis pagal 1988 m. gruodžio
         21 d. Tarybos direktyvos 89/109/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su medžiagomis ir gaminiais, galinčiais liestis
         su maisto produktais, suderinimo (OL L 40, 1989, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 9 t., p. 322) 3 straipsnio
         3 dalį, priėmė nuomonę dėl medžiagų, besiliečiančių su maisto produktais, kai kurių monomerų ir priedų. Šioje nuomonėje minėtas
         komitetas nusprendė, kad nors triklozanas yra medžiaga, kurios leistinos dienos dozės nustatyti neįmanoma, vis dėlto galima
         leisti jį naudoti.

      4        2002 m. lapkričio 15 d., Maisto produktų moksliniam komitetui atnaujinus savo gaires, Ciba pateikė prašymą iš naujo įvertinti triklozaną.

      5        2004 m. kovo 15 d., iš naujo įvertinus triklozaną, Europos maisto saugos tarnyba (EFSA), kuri pakeitė maisto produktų mokslinį
         komitetą pagal 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 178/2002, nustatančio maistui skirtų
         teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiančio Europos maisto saugos tarnybą ir nustatančio su maisto saugos
         klausimais susijusias procedūras (OL L 31, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 463), 62 straipsnį,
         priėmė nuomonę, kurioje patvirtino Maisto produktų mokslinio komiteto poziciją, išreikštą 2000 m. birželio 22 d. nuomonėje.

      6        2008 m. balandžio 10 d. triklozanas buvo įtrauktas į laikinąjį priedų sąrašą (toliau – laikinasis sąrašas), minimą iš dalies
         pakeistos 2002 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos direktyvos 2002/72/EB dėl plastikinių medžiagų ir gaminių, galinčių liestis su
         maisto produktais (OL L 220, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 535), 4a straipsnio 3 dalyje.
         Pagal šios direktyvos 4a straipsnio 4 dalį į Sąjungos lygmeniu leidžiamų naudoti priedų sąrašą (toliau – leidžiamų naudoti
         priedų sąrašas, kaip jis vadinamas tos pačios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje) neįtraukti priedai gali
         būti toliau naudojami pagal nacionalinės teisės aktus tol, kol jie bus laikinajame sąraše.

      7        2009 m. balandžio 21 d. Ciba pranešė Komisijai apie sprendimą atsiimti prašymą dėl leidimo naudoti triklozaną kaip priedą gaminant plastikines medžiagas
         ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais.

      8        2010 m. kovo 19 d. Komisija priėmė Sprendimą 2010/169/ES dėl triklozano neįtraukimo į Sąjungos priedų, kurie gali būti naudojami
         gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais pagal Direktyvą 2002/72/EB, sąrašą (OL L 75,
         p. 25; toliau – ginčijamas sprendimas). Komisijos nurodytas šio sprendimo teisinis pagrindas yra iš dalies pakeisto 2004 m.
         spalio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1935/2004 dėl žaliavų ir gaminių, skirtų liestis su maistu,
         ir panaikinančio Direktyvas 80/590/EEB ir 89/109/EEB (OL L 338, p. 4), 11 straipsnio 3 dalis.

      9        Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad Ciba jai pranešė apie savo sprendimą atsiimti prašymą dėl leidimo naudoti triklozaną kaip priedą gaminant plastikines medžiagas
         ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais. Kadangi paraiška dėl triklozano naudojimo kaip priedo gaminant plastikines
         medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais, nebegaliojo, Komisija nusprendė, kad ši medžiaga neturėtų būti
         įtraukta į Direktyvos 2002/72/EB III priedą, kuriame pateiktas leidžiamų naudoti priedų sąrašas. Todėl Komisija pabrėžė, kad
         ši medžiaga turėtų būti išbraukta iš laikinojo priedų sąrašo. Ji vis dėlto nusprendė esant reikalinga nustatyti pereinamąjį
         laikotarpį, per kurį valstybės narės galėtų leisti pardavinėti plastikines medžiagas ir gaminius, kuriuose yra triklozano.

      10      Ginčijamo sprendimo dėstomojoje dalyje numatyta:

      „1 straipsnis
      [Triklozanas] (CAS Nr. 0003380–34–5, nuorodos Nr. 93930) neturėtų būti įtrauktas į Direktyvos 2002/72/EB III priedą.
      2 straipsnis
      Plastikinės medžiagos ir gaminiai, kuriuose yra [triklozano] ir kurie buvo patiekti rinkai iki 2010 m. lapkričio 1 d., gali
         būti pardavinėjami iki 2011 m. lapkričio 1 d., laikantis nacionalinių įstatymų.

      3 straipsnis
      Šis sprendimas skirtas valstybėms narėms.“
       Procesas ir šalių reikalavimai
      11      Ši byla buvo pradėta ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijoje 2010 m. birželio 7 d.

      12      2011 m. kovo 31 d ieškovės pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 55 straipsnio 2 dalį pateikė prašymą, kad bylos nagrinėjimui
         būtų suteikta pirmenybė.

      13      Susipažinęs su teisėjos pranešėjos pranešimu Bendrasis Teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir bylos nagrinėjimui
         suteikti pirmenybę pagal Procedūros reglamento 55 straipsnio 2 dalį.

      14      Per 2011 m. rugsėjo 28 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

      15      Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      16      Komisija Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
      –        arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl priimtinumo
      17      Formaliai nepateikdama prieštaravimo dėl priimtinumo, Komisija teigia, kad ieškinys nepriimtinas, nes ginčijamas sprendimas
         nėra reglamentuojamojo pobūdžio aktas, dėl kurio nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių, kaip tai suprantama pagal
         SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, ir kad jis nėra konkrečiai susijęs su ieškovėmis.

      18      Pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pateikti ieškinį dėl jam skirtų aktų
         arba aktų, kurie yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susiję, ar dėl reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktų, tiesiogiai su
         juo susijusių ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių.

      19      Nagrinėjamoje byloje neginčijama, kad ginčijamas sprendimas nebuvo adresuotas ieškovėms, taigi jis nėra joms skirtas. Tokiomis
         aplinkybėmis pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą ieškovės gali pateikti ieškinį dėl šio akto panaikinimo tik jeigu
         jis yra reglamentuojamojo pobūdžio aktas, tiesiogiai su jomis susijęs, dėl kurio nereikia priimti įgyvendinamųjų priemonių,
         arba jeigu jis tiesiogiai ir konkrečiai su jomis susijęs.

      20      Pirma, reikia patikrinti, ar ginčijamas sprendimas yra reglamentuojamojo pobūdžio aktas, kaip jis suprantamas pagal SESV 263 straipsnio
         ketvirtą pastraipą.

      21      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką sąvoka „reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas“,
         kaip ji suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, turi būti aiškinama kaip apimanti bet kurį visuotinio taikymo
         teisės aktą, išskyrus įstatymo galią turinčius teisės aktus (2011 m. rugsėjo 6 d. Bendrojo Teismo nutartis Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. prieš Parlamentą ir Tarybą, T‑18/10, Rink. p. II‑0000, 56 punktas).

      22      Šioje byloje ginčijamame sprendime nurodytas teisinis pagrindas yra Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalis. Šiame
         straipsnyje numatyta, kad priemones pagal šį straipsnį Komisija priima iš dalies pakeisto 1999 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimo 1999/468/EB,
         nustatančio Komisijos naudojimosi jai suteiktais įgyvendinimo įgaliojimais tvarką (OL L 184, p. 23; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 124), 5a straipsnio 1–4 dalyse ir 5 dalies b punkte nustatyta tvarka. Taigi ginčijamą sprendimą
         Komisija priėmė vykdydama įgyvendinimo, o ne teisėkūros įgaliojimus.

      23      Be to, ginčijamas sprendimas yra visuotinai taikomas, nes taikomas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir daro teisinį poveikį
         bendrai ir abstrakčiai numatytų asmenų kategorijoms.

      24      Kaip matyti iš šio sprendimo 9 punkto, ginčijamu sprendimu siekiama neįtraukti triklozano į leidžiamų naudoti priedų sąrašą.
         Pagal Direktyvos 2002/72 4a straipsnio 6 dalies b punktą dėl šio neįtraukimo triklozanas taip pat buvo išbrauktas iš laikinojo
         sąrašo. Neįtraukimo į leidžiamų naudoti priedų sąrašą ir išbraukimo iš laikinojo sąrašo tiesioginė pasekmė tokia, kad triklozanas
         nebegalės būti parduodamas Sąjungoje po 2011 m. lapkričio 1 d. Taigi ginčijamas sprendimas taikomas visiems fiziniams ar juridiniams
         asmenims, kurie gamina ir (arba) parduoda triklozaną bei medžiagas ir gaminius, kuriuose jo yra.

      25      Iš to matyti, kad reikia pripažinti, jog ginčijamas sprendimas yra reglamentuojamojo pobūdžio aktas, kaip jis suprantamas
         pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.

      26      Antra, dėl tiesioginės sąsajos sąvokos pažymėtina, kad frazė „kurie yra tiesiogiai su juo susiję“ SESV 263 straipsnio ketvirtoje
         pastraipoje vartojama du kartus. Pirma, šioje nuostatoje vartojamos tos pačios sąvokos kaip ir EB 230 straipsnio ketvirtoje
         pastraipoje ir nurodomi „aktai <…>, kurie tiesiogiai su juo susiję“. Antra, SESV 263 straipsnyje atsiranda sąvoka „reglamentuojamojo
         pobūdžio teisės aktai, tiesiogiai su juo susiję ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių“.

      27      Pirma, dėl tiesioginės sąsajos sąlygos, įtvirtintos EB 230 straipsnyje, yra nuspręsta, kad ji įvykdoma tik tuomet, kai, pirma,
         skundžiama Bendrijos priemonė daro tiesioginį poveikį individo teisinei padėčiai ir, antra, nepalieka diskrecijos adresatams,
         atsakingiems už jos įgyvendinimą, vykstantį savaime ir išplaukiantį tik iš Bendrijos teisės normų, netaikant kitų tarpinių
         taisyklių (1998 m. gegužės 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dreyfus prieš Komisiją, C‑386/96 P, Rink. p. I‑2309, 43 punktas ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Ente per le Ville vesuviane ir Ente per le Ville vesuviane prieš Komisiją, C‑445/07 P ir C‑455/07 P, Rink. p. I‑7993, 45 punktas).

      28      Šioje byloje, kaip minėta šio sprendimo 24 punkte, ginčijamu sprendimu draudžiama prekiauti medžiagomis ir gaminiais, kuriuose
         yra triklozano, galinčiais liestis su maisto produktais. Kadangi, kaip pažymėta per posėdį, ieškovės perka triklozaną ir naudoja
         jį gamindamos antibakterinių ir antimikrobinių savybių turinčius produktus, kuriuos paskui parduoda, kad jie būtų panaudoti
         gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais, ginčijamas sprendimas daro tiesioginį
         poveikį ieškovių teisinei padėčiai.

      29      Be to, reikia pripažinti, kad ginčijamas sprendimas nepalieka diskrecijos valstybėms narėms, kurioms jis skirtas ir kurios
         atsakingos už jo įgyvendinimą. Iš ginčijamo sprendimo 2 straipsnio matyti, kad medžiagas ir gaminius, kuriuose yra triklozano,
         galima pardavinėti iki 2011 m. lapkričio 1 d., laikantis nacionalinių įstatymų, o tai reiškia, kad valstybės narės turi galimybę
         uždrausti pardavinėti tokias medžiagas ir gaminius iki minėtos datos. Taigi, nors valstybės narės turi tam tikrą diskreciją
         pasirinkti datą, kada nori uždrausti pardavinėti triklozaną, šio draudimo įgyvendinimas vyks savaime ir bus privalomas nuo
         2011 m. lapkričio 1 d. Be to, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje numatyto pereinamojo laikotarpio tikslas –
         padaryti lengvesnį triklozano neįtraukimą į leidžiamų naudoti priedų sąrašą, atsižvelgiant į tai, kad šis laikotarpis turi
         šalutinį pobūdį minėtos priemonės atžvilgiu.

      30      Iš to matyti, kad pripažintina, jog ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai susijęs su ieškovėmis, kaip tiesioginės sąsajos sąvoka
         suprantama pagal EB 230 straipsnio ketvirtą pastraipą.

      31      Antra, kalbant apie tiesioginės sąsajos sąvoką, iš naujo įtvirtintą SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, galima teisėtai
         kelti klausimą, ar šią sąvoką reikėtų aiškinti kitaip, negu ji buvo aiškinta šio sprendimo 27 punkte nurodytoje teismo praktikoje.

      32      Tačiau pažymėtina, kad iš teismo praktikos matyti, jog leidžiant fiziniam ar juridiniam asmeniui pareikšti ieškinį dėl reglamentuojamojo
         pobūdžio teisės aktų, tiesiogiai su juo susijusių ir dėl kurių nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių, SESV 263 straipsnio
         ketvirta pastraipa siekiama sudaryti sąlygas pareikšti tiesioginius ieškinius (šiuo klausimu žr. 21 punkte minėtos Nutarties
         Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. prieš Parlamentą ir Tarybą 50 punktą). Taigi šioje nuostatoje iš naujo įtvirtintos tiesioginės sąsajos sąvokos bet kuriuo atveju nereikėtų aiškinti siauriau
         negu tiesioginės sąsajos sąvokos EB 230 straipsnio ketvirtoje pastraipoje. Kadangi, kaip minėta šio sprendimo 30 punkte, ginčijamas
         sprendimas tiesiogiai susijęs su ieškovėmis, kaip tiesioginės sąsajos sąvoka suprantama pagal EB 230 straipsnio ketvirtą pastraipą,
         konstatuotina, kad šis sprendimas su jomis taip pat tiesiogiai susijęs, kaip tiesioginės sąsajos sąvoka suprantama pagal SESV 263 straipsnio
         ketvirtą pastraipą.

      33      Trečia, kalbant apie klausimą, ar dėl ginčijamo sprendimo reikia priimti įgyvendinamąsias priemones, kaip jos suprantamos
         pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, ar ne, reikia dar kartą pabrėžti, kaip jau minėta šio sprendimo 24 ir 28 punktuose,
         kad ginčijamu sprendimu siekta neįtraukti triklozano į leidžiamų naudoti priedų sąrašą. Todėl pagal Direktyvos 2002/72 4a straipsnio
         6 dalies b punktą ši medžiaga skundžiamu sprendimu buvo išbraukta iš laikinojo sąrašo. Be to, siekiant palengvinti neįtraukimo
         į leidžiamų naudoti priedų sąrašą ir išbraukimo iš laikinojo sąrašo įgyvendinimą, skundžiamu sprendimu papildomai nustatytas
         pereinamasis laikotarpis, per kurį galima leisti prekiauti medžiagomis ir gaminiais, turinčiais triklozano, ir kuris baigiasi
         2011 m. lapkričio 1 d.

      34      Šiuo atžvilgiu, pirma, konstatuotina, kad nei dėl neįtraukimo į leidžiamų naudoti priedų sąrašą, nei dėl išbraukimo iš laikinojo
         sąrašo valstybės narės neturi priimti įgyvendinamųjų priemonių. Pagal Direktyvos 2002/72 4a straipsnio 4 dalį po 2010 m. sausio
         1 d. gali būti naudojami tik į laikinąjį sąrašą įtraukti priedai. Be to, remiantis Direktyvos 2002/72 4a straipsnio 6 dalies
         b punktu, priedas išbraukiamas iš laikinojo sąrašo, jei Komisija nusprendžia jo neįtraukti į leidžiamų naudoti priedų sąrašą.
         Taigi sprendimas neįtraukti triklozano iškart lėmė jo išbraukimą iš laikinojo sąrašo ir draudimą juo prekiauti, o valstybės
         narės neturėjo priimti jokių įgyvendinimo priemonių.

      35      Be to, pažymėtina, kaip minėjo ieškovės, kad 2004 m. kovo 1 d. Komisijos direktyva 2004/19/EB, iš dalies keičiančia Direktyvą 2002/72
         (OL L 71, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 34 t., p. 19) ir 2008 m. kovo 6 d. Komisijos direktyva 2008/39/EB,
         iš dalies keičiančia Direktyvą 2002/72 (OL L 63, p. 6), Direktyva 2002/72 papildyta atitinkamai 4a straipsnio 4 dalimi ir
         4a straipsnio 6 dalies b punktu. Iš Direktyvos 2004/19 2 straipsnio ir Direktyvos 2008/39 2 straipsnio matyti, kad valstybės
         narės turėjo perkelti atitinkamai Direktyvos 2002/72 4a straipsnio 4 dalį ir 4a straipsnio 6 dalies b punktą. Taigi negalima
         teigti, kad norint uždrausti prekiauti triklozanu po to, kai jis nebuvo įtrauktas į leidžiamų naudoti priedų sąrašą ir išbrauktas
         iš laikinojo sąrašo, reikėjo priimti įgyvendinimo priemones.

      36      Antra, dėl pereinamosios priemonės, kuria leidžiama pratęsti galimybę prekiauti triklozanu iki 2011 m. lapkričio 1 d., pažymėtina,
         kad valstybės narės neturi priimti įgyvendinimo priemonių; galimas šių valstybių įsikišimas siekiant nustatyti ankstesnį terminą
         negu 2011 m. lapkričio 1 d. yra tik pagalbinis.

      37      Trečia, nors tokiu atveju pereinamoji priemonė gali sąlygoti valstybių narių priimtas įgyvendinimo priemones, reikia pakartoti,
         kad ši pereinamoji priemonė skirta ginčijamo sprendimo įgyvendinimui palengvinti, nes ja uždraudžiama prekiauti triklozanu,
         taigi fiziniai ar juridiniai asmenys, su kuriais šis draudimas susijęs, gali juo remtis. Taigi ši priemonė yra pagalbinė skundžiamo
         sprendimo, kuris nuo 2011 m. lapkričio 1 d. bus taikomas be jokių įgyvendinimo priemonių, pagrindinio tikslo uždrausti prekiauti
         triklozanu atžvilgiu.

      38      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, negalima teigti, kad ginčijamame sprendime yra numatytos įgyvendinamosios priemonės.

      39      Iš to matyti, kad minėtas sprendimas yra reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, kuris tiesiogiai susijęs su ieškovėmis ir
         dėl kurio nereikia priimti įgyvendinamųjų priemonių, taigi Komisijos pateiktą nepriimtinumo pagrindą reikia atmesti ir nebereikia
         nagrinėti galimos konkrečios sąsajos su ieškovėmis.

       Dėl esmės
      40      Grįsdamos šį ieškinį ieškovės nurodo keturis pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su teisės klaida, padaryta pasirenkant
         ginčijamo sprendimo teisinį pagrindą, antrasis – su Reglamente Nr. 1935/2004 ir Direktyvoje 2002/72 numatytos procedūros pažeidimu,
         trečiasis – su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu ir ketvirtasis – su gero administravimo, skaidrumo ir teisinio
         saugumo principų pažeidimu.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida, padaryta pasirenkant teisinį pagrindą
      41      Pirmajame ieškinio pagrinde ieškovės iš esmės tvirtina, kad Komisija padarė teisės klaidą, nes ginčijamą sprendimą grindė
         Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalimi. Ši nuostata susijusi su leidimais Sąjungos lygmeniu prekiauti medžiagomis,
         kurių yra medžiagose ir gaminiuose, galinčiuose liestis su maisto produktais, o ginčijamame sprendime tokio leidimo nėra,
         priešingai – jame nustatyta, kad medžiagos nereikėtų įtraukti į Direktyvos 2002/72 III priedą, todėl šis sprendimas yra priemonė,
         kuria draudžiama naudoti triklozaną kaip priedą medžiagose ir gaminiuose, besiliečiančiuose su maistu.

      42      Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisinio pagrindo Sąjungos teisės aktui parinkimas turi
         būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė kontrolė ir kuriems, be kita ko, priskirtinas
         teisės akto tikslas ir turinys (2007 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑440/05, Rink. p. I‑9097, 61 punktas).

      43      Be to, jeigu Sąjungos teisės akto analizė rodo, kad juo siekiama dviejų tikslų arba jis turi dvi sudedamąsias dalis, ir jei
         viena iš jų yra laikytina pagrindine ar dominuojančia, o kita tik papildoma, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu
         teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja tikslas arba pagrindinė ar dominuojanti sudedamoji dalis (2008 m. gegužės 20 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑91/05, Rink. p. I‑3651, 73 punktas).

      44      Šiuo atveju Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

      „Komisija patvirtina Bendrijos leidimą 1 dalyje nurodytos konkrečios priemonės forma. Ši priemonė, skirta iš dalies pakeisti
         neesmines šio reglamento nuostatas, patvirtinama pagal 23 straipsnio 4 dalyje nurodytą reguliavimo procedūrą su tikrinimu.“

      45      To paties straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Bendrijos leidimas naudoti medžiagą ar medžiagas suteikiamas priimant konkrečią priemonę. <…>“
      46      Atsižvelgiant į šiose nuostatose vartojamas sąvokas, Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalis susijusi tik su tais atvejais,
         kai Komisija leidžia Sąjungos lygmeniu prekiauti medžiagomis, kurių yra žaliavose ir gaminiuose, galinčiuose liestis su maisto
         produktais.

      47      Tačiau nagrinėjamoje byloje Komisija ginčijamu sprendimu uždraudė pardavinėti triklozaną kaip priedą, naudojamą gaminant medžiagas
         ir gaminius, galinčius liestis su maistu. Šiuo tikslu Komisija ginčijamame sprendime, pirma, atsisakė įtraukti triklozaną
         į leidžiamų naudoti priedų sąrašą ir, antra, išbraukė šią medžiagą iš laikinojo sąrašo.

      48      Iš to matyti: kadangi ginčijamo sprendimo tikslas yra uždrausti prekiauti triklozanu Sąjungoje, jis neturėtų būti grindžiamas
         Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 3 dalimi, kuri, priešingai, susijusi su leidimais prekiauti.

      49      Šios išvados nereikėtų ginčyti Komisijos argumentu, kad ginčijamą sprendimą taip pat reikia nagrinėti kaip sprendimą, kuriuo
         iki 2011 m. lapkričio 1 d. leidžiama pardavinėti plastikines medžiagas ir gaminius, kuriuose yra triklozano ir kurie buvo
         patiekti į rinką iki 2010 m. lapkričio 1 d.

      50      Šio sprendimo 29 punkte jau minėta, kad ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nustatytas pereinamasis laikotarpis, per kurį medžiagas
         ir gaminius, kuriuose yra triklozano, leidžiama pardavinėti laikantis nacionalinių įstatymų, buvo skirtas tik draudimo pardavinėti
         triklozaną įgyvendinimui palengvinti, nes šis draudimas buvo tiesioginė ginčijamo sprendimo pagrindinio tikslo, t. y. neįtraukti
         į leidžiamų naudoti priedų sąrašą, pasekmė. Iš to matyti, kad priemonė, kuria nustatomas pereinamasis laikotarpis, ginčijamo
         sprendimo pagrindinio tikslo atžvilgiu turi būti laikoma pagalbine, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 43 punkte nurodytą
         teismo praktiką.

      51      Taigi reikia patenkinti pirmąjį ieškinio pagrindą ir panaikinti ginčijamą sprendimą, nes jis pagrįstas klaidingu teisiniu
         pagrindu.

      52      Nors Komisijos klaidingai pasirinktas teisinis pagrindas savaime pateisina ginčijamo sprendimo panaikinimą, Bendrasis Teismas
         mano, kad verta dėl išsamumo išnagrinėti antrąjį ieškinio pagrindą, nes šiuo ieškinio pagrindu iš esmės keliamas klausimas
         dėl teisinio pagrindo, kuriuo Komisija būtų galėjusi teisėtai pagrįsti ginčijamą sprendimą, buvimo ar nebuvimo.

       Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamente Nr. 1935/2004 ir Direktyvoje 2002/72 numatytos procedūros pažeidimu
      53      Antrajame ieškinio pagrinde ieškovės iš esmės tvirtina, kad nesant sprendimo dėl rizikos valdymo, kaip jis suprantamas pagal
         Reglamento Nr. 1935/2004 keturioliktą konstatuojamąją dalį, Komisija pažeidė šiame reglamente ir Direktyvoje 2002/72 numatytą
         procedūrą, kai nusprendė neįtraukti priedo į leidžiamų naudoti priedų sąrašą. Be to, remdamosi minėtame reglamente ir minėtoje
         direktyvoje numatytos procedūros esme ieškovės tvirtina, kad pirminiam pareiškėjui atsiėmus prašymą įtraukti priedą į leidžiamų
         naudoti priedų sąrašą, Komisija suinteresuotoms šalims turi suteikti galimybę palikti prašymą galioti, kad galėtų priimti
         sprendimą dėl rizikos valdymo.

      54      Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad nei Reglamente Nr. 1935/2004, nei Direktyvoje 2002/72 nenumatyta procedūra, kurios Komisija
         turi laikytis, jei pirminis pareiškėjas nusprendžia atsiimti prašymą įtraukti priedą į leidžiamų naudoti priedų sąrašą. Tokiomis
         aplinkybėmis būtina patikrinti, ar procedūra, kurios turi laikytis Komisija, tokiu atveju gali būti kildinama iš šių dviejų
         teisės aktų tikslo ir struktūros bei procedūros, numatytos kituose Sąjungos teisės aktuose, kurie susiję su kitomis medžiagų
         rūšimis, tačiau kurių tikslas panašus ir šio tikslo siekiama vykdant panašias procedūras.

      55      Pirmiausia reikia priminti, kad Reglamentas Nr. 1935/2004 yra pagrindų reglamentas, nes susijęs su žaliavomis ir gaminiais,
         skirtais liestis su maistu, o Direktyva 2002/72 yra speciali direktyva, kuri ypač susijusi su plastikinėmis medžiagomis ir
         gaminiais, galinčiais liestis su maisto produktais.

      56      Pirmiausia, kalbant apie šių dviejų teisės aktų tikslą, reikia atsižvelgti į Reglamento Nr. 1935/2004 1 straipsnyje vartojamas
         sąvokas:

      „Šio reglamento tikslas yra užtikrinti veiksmingą vidaus rinkos veikimą žaliavų ir gaminių, skirtų tiesiogiai ar netiesiogiai
         liestis su maistu, pateikimo į Bendrijos rinką atžvilgiu, tuo pačiu suteikiant pagrindą išlaikyti aukšto lygio žmonių sveikatos
         apsaugą ir apsaugoti vartotojų interesus.“

      57      Direktyvoje 2002/72 įtvirtintomis procedūromis siekiama užtikrinti žmonių sveikatos apsaugos tikslą, ypač kalbant apie priedus,
         naudojamus gaminant plastikines medžiagas ir gaminius. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą nuo 2010 m.
         sausio 1 d. gaminant plastikines medžiagas ir gaminius gali būti naudojami tik į leidžiamų naudoti priedų sąrašą įtraukti
         priedai. Pagal šios direktyvos 4a straipsnio 1 dalį naujas priedas gali būti įtrauktas į leidžiamų naudoti priedų sąrašą tik
         po to, kai EFSA įvertina jo saugą. Galiausiai iš šios direktyvos 4a straipsnio 3 ir 4 dalių matyti, kad medžiaga, kuri nėra
         įtraukta į leidžiamų naudoti priedų sąrašą, bet kurią vertina EFSA, įtraukiama į laikinąjį sąrašą ir dėl to gali būti toliau
         naudojama pagal nacionalinės teisės aktus. Kitaip tariant, kol EFSA neišreiškė nuomonės dėl medžiagos saugos, atsakomybė įvertinti
         prekybos ta medžiaga suderinamumą su žmonių sveikatos apsauga tenka nacionalinėms valdžios institucijoms.

      58      Kadangi Komisijos sprendimas neįtraukti triklozano į leidžiamų naudoti priedų sąrašą buvo grindžiamas tuo, kad Ciba atsiėmė savo prašymą dėl leidimo, šis sprendimas negali būti laikomas tokiu, kuriuo siekiama užtikrinti žmonių sveikatos
         apsaugos tikslą. Šią išvadą taip pat patvirtina aplinkybė, kad prieš ginčijamą sprendimą priimtos dvi mokslinės nuomonės:
         pirmąją 2000 m. birželio 22 d. priėmė Maisto produktų mokslinis komitetas, o antrąją – 2004 m. kovo 15 d. EFSA; šiose nuomonėse
         neprieštarauta prekybai triklozanu.

      59      Antra, kalbant apie Reglamento Nr. 1935/2004 ir Direktyvos 2002/72 struktūrą, pirmiausia pažymėtina, kad nors pagal šio reglamento
         8 straipsnį paraišką dėl leidimo naudoti naują medžiagą turi pateikti asmuo, siekiantis, kad būtų leista naudoti medžiagą,
         šio leidimo suteikimas įtraukiant į leidžiamų naudoti priedų sąrašą skirtas ne tik leidimo prašiusiam pareiškėjui, bet ir
         visiems medžiagos, kurią naudoti prašyta leidimo, naudotojams.

      60      Iš Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 4 dalies matyti, kad leidus naudoti medžiagą visi verslo subjektai, naudojantys
         leistiną medžiagą arba žaliavą ir gaminius, kurių sudėtyje yra leistinos medžiagos, laikosi visų minėtame leidime nustatytų
         sąlygų ar apribojimų. Be to, šio reglamento 11 straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad pareiškėjas arba verslo subjektas, naudojantis
         leistiną medžiagą arba žaliavas ir gaminius, kurių sudėtyje yra leistinos medžiagos, nedelsdamas pateikia Komisijai visą naują
         mokslinę arba techninę informaciją, kuri galėtų turėti įtakos leistinos medžiagos saugos žmonių sveikatai įvertinimui. Be
         to, Reglamento Nr. 1935/2004 12 straipsnyje numatyta, kad pareiškėjas arba verslo subjektas, naudojantis leistiną medžiagą
         arba žaliavas ir gaminius, kurių sudėtyje yra leistinos medžiagos, gali kreiptis dėl galiojančio leidimo keitimo. Galiausiai
         Reglamento Nr. 1935/2004 5 straipsnio 1 dalies n punkte a contrario išimtinai minima individualaus leidimo naudoti tam tikrą medžiagą, procesą arba žaliavą ar gaminį suteikimo tvarka, priimant
         pareiškėjui skirtą sprendimą.

      61      Antra, kaip jau minėta šio sprendimo 57 punkte, iš Direktyvos 2002/72 4a straipsnio 3 ir 4 dalių matyti, kad medžiaga, kuri
         nėra įtraukta į leidžiamų naudoti priedų sąrašą, bet kurią vertina EFSA, įtraukiama į laikinąjį sąrašą. Be to, pagal šios
         direktyvos 4a straipsnio 6 dalį priedas išbraukiamas iš laikinojo sąrašo, kai jis įtraukiamas į leidžiamų naudoti priedų sąrašą,
         kai Komisija priima sprendimą jo neįtraukti į leidžiamų naudoti priedų sąrašą arba kai vertindama medžiagą EFSA paprašo papildomos
         informacijos ir ta informacija nepateikiama. Galiausiai iš Reglamento Nr. 1935/2004 keturioliktos konstatuojamosios dalies
         matyti, kad po medžiagų saugos įvertinimo turėtų būti priimtas su rizikos valdymu susijęs sprendimas, ar tos medžiagos turėtų
         būti įtrauktos į leistinų medžiagų sąrašą.

      62      Iš šių nuostatų galima daryti išvadą, kad išbraukimas iš laikinojo sąrašo yra su rizikos valdymu susijusio Komisijos sprendimo
         įtraukti arba neįtraukti medžiagos į leistinų medžiagų sąrašą arba pareiškėjo atsisakymo bendradarbiauti su EFSA per medžiagos
         saugos vertinimo procedūrą pasekmė.

      63      Nagrinėjamoje byloje aplinkybė, kad triklozanas nebuvo įtrauktas į leidžiamų naudoti priedų sąrašą, remiantis minėtos direktyvos
         4a straipsnio 6 dalies b punktu, iškart lėmė, kad ši medžiaga buvo išbraukta iš laikinojo sąrašo, tačiau šis išbraukimas nebuvo
         su rizikos valdymu susijusio sprendimo arba pirminio pareiškėjo atsisakymo bendradarbiauti su EFSA pasekmė, nes ši tarnyba
         jau buvo pateikusi mokslinę nuomonę.

      64      Trečia, pažymėtina, kad, kaip pabrėžia Komisija, nors ieškovės galėjo pateikti naują paraišką dėl leidimo pagal Reglamento
         Nr. 1935/2004 8 straipsnį, iš Direktyvos 2002/72 aiškiai nematyti, jog dėl šios paraiškos triklozanas būtų vėl įtrauktas į
         laikinąjį sąrašą. Direktyvos 2002/72 4a straipsnio 5 dalies b punkte nustatyta:

      „Laikinas sąrašas papildomas priedu laikantis šių sąlygų:
      priedą turi būti leidžiama naudoti vienoje ar keliose valstybėse narėse ne vėliau kaip 2006 m. gruodžio 31 d.;
      2 dalyje minimi duomenys apie tą priedą turi būti pateikti laikantis [EFSA] reikalavimų ne vėliau kaip 2006 m. gruodžio 31 d.“
      65      Pagal šios direktyvos 4a straipsnio 2 dalį asmuo, norintis į tikslų leidžiamų naudoti priedų sąrašą įtraukti priedą, ne vėliau
         kaip iki 2006 m. gruodžio 31 d. [EFSA] pateikia duomenis, reikalingus jo saugai įvertinti. Šioje byloje ieškovės negalėjo
         pateikti EFSA vertinti reikalingų duomenų iki 2006 m. gruodžio 31 d.

      66      Be to, nors Reglamento Nr. 1935/2004 11 straipsnio 5 dalyje ir 12 straipsnyje numatyta galimybė EFSA pakartotinai įvertinti
         atitinkamą medžiagą, jeigu jai pateikiama nauja informacija, pabrėžtina, kad nei Reglamente Nr. 1935/2004, nei Direktyvoje 2002/72
         nenumatyta galimybė atlikti tokį pakartotinį įvertinimą, jei nėra naujų duomenų, galinčių daryti įtakos pirminiam įvertinimui
         ir jei dar nebuvo išduotas leidimas. Taip pat iš dokumento „EFSA’s note for guidance for petitioners presenting an application
         for the safety assessment of a substance to be used in food contact materials prior to its authorisation“ („EFSA nurodymai
         asmenims, prašantiems atlikti medžiagos, kurią galima naudoti gaminant žaliavas, skirtas liestis su maisto produktais, įvertinimą“)
         matyti, kad jei EFSA atliko pirmą medžiagos įvertinimą (įskaitant atvejus, kai atlikusi tokį įvertinimą EFSA nusprendė, kad
         medžiaga neleistina), naujo įvertinimo galima prašyti tik tada, jei papildomi duomenys gali paskatinti šią tarnybą pakeisti
         įvertinimą. Kadangi nagrinėjamoje byloje EFSA jau pateikė palankią nuomonę remdamasi Ciba pateikta informacija, galimu nauju ieškovių prašymu atlikti įvertinimą visiškai nebūtų siekiama pakeisti pirminio vertinimo.
         Be to, tikėtina, kad ieškovės pateiktų savo paraišką dėl leidimo remdamosi ta pačia informaciją, kurią iš pradžių pateikė
         Ciba, nes šie duomenys nėra nauji. Taigi tokiu atveju kaip nagrinėjamasis teisės aktuose nenumatyta galimybė ieškovėms pateikti
         naują prašymą įvertinti nagrinėjamą medžiagą, o tai rodo, kad Komisija privalo priimti sprendimą dėl rizikos valdymo, remdamasi
         pirminiu EFSA įvertinimu.

      67      Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1935/2004 ir Direktyvos 2002/72 struktūrą, tai, kad pareiškėjas atsiėmė savo paraišką dėl leidimo,
         neturėtų būti laikoma pakankama priežastimi nesilaikyti procedūros, pagal kurią turi būti priimtas su rizikos valdymu susijęs
         sprendimas įtraukti arba neįtraukti nagrinėjamos medžiagos, nes iš šių dviejų teisės aktų nematyti, kad ieškovės gali prašyti
         vėl įrašyti triklozaną į laikinąjį sąrašą ir prašyti EFSA atlikti naują šios medžiagos įvertinimą.

      68      Trečia, kalbant apie kitus Sąjungos teisės aktus, kurie gali būti reikšmingi šioje byloje, kaip ir nurodo ieškovės, reikia
         paminėti 2007 m. gruodžio 4 d. Komisijos reglamentą dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/8/EB dėl biocidinių produktų
         pateikimo į rinką 16 straipsnio 2 dalyje nurodytos 10 metų programos antrojo etapo (OL L 325, p. 3). Šio reglamento 11 ir
         12 straipsniuose numatyta, kad jei atsiimamas prašymas įtraukti į leistinų biocidinių produktų sąrašą, naujas pareiškėjas
         gali pakeisti pirminį pareiškėją.

      69      Atsižvelgiant į viską, kas pasakyta, darytina išvada, kad Komisija pažeidė Reglamentą Nr. 1935/2004 ir Direktyvą 2002/72,
         kai nusprendė neįtraukti priedo į leidžiamų naudoti priedų sąrašą tik dėl to, kad buvo atsiimtas pirminis prašymas įtraukti
         triklozaną į leidžiamų naudoti priedų sąrašą, nes nėra teisinio pagrindo tokiam sprendimui priimti. Taigi reikia taip pat
         patenkinti antrąjį ieškinio pagrindą ir panaikinti ginčijamą sprendimą, o trečiojo ir ketvirtojo ieškinio pagrindų nagrinėti
         nebereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      70      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovių reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2010 m. kovo 19 d. Komisijos sprendimą dėl 2,4,4’‑trichlor‑2’‑hidroksidifenilo eterio neįtraukimo į Sąjungos priedų,
            kurie gali būti naudojami gaminant plastikines medžiagas ir gaminius, galinčius liestis su maisto produktais pagal Direktyvą 2002/72/EB,
            sąrašą.
      2.      Nurodyti Europos Komisijai padengti savo ir Microban International Ltd ir Microban (Europe) Ltd patirtas bylinėjimosi išlaidas.

               Pelikánová

               Vadapalas

               Jürimäe

               O’Higgins

                     Van der Woude

         Paskelbta 2011 m. spalio 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1996 m. rugsėjo 12 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-278/94.


title: 2012 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Vengriją.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Socialinė politika – Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje – Direktyva 2000/78/EB – 2 straipsnis ir 6 straipsnio 1 dalis – Nacionalinės teisės aktas, kuriame nustatyta, kad teisėjai, prokurorai ir notarai privalo nutraukti profesinę veiklą sulaukę 62 metų amžiaus – Teisėti tikslai, pateisinantys skirtingą požiūrį, palyginti su darbuotojais iki 62 metų amžiaus – Pereinamojo laikotarpio trukmės proporcingumas.#Byla C‑286/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. lapkričio 6 d. (
            *1
         )
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Socialinė politika — Vienodas požiūris užimtumo ir profesinėje srityje — Direktyva 2000/78/EB — 2 straipsnis ir 6 straipsnio 1 dalis — Nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatyta, kad teisėjai, prokurorai ir notarai privalo nutraukti profesinę veiklą sulaukę 62 metų amžiaus — Teisėti tikslai, pateisinantys skirtingą požiūrį, palyginti su darbuotojais iki 62 metų amžiaus — Pereinamojo laikotarpio trukmės proporcingumas“
      Byloje C-286/12
      dėl 2012 m. birželio 7 d. pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo

         Europos Komisija, atstovaujama J. Enegren ir K. Talabér-Ritz, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ieškovė,
      prieš

         Vengriją, atstovaujamą M. Z. Fehér,
      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano (pranešėjas), teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits ir J.-J. Kasel,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į 2012 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį nagrinėti bylą pagal pagreitintą procedūrą, remiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23a straipsniu ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 133 straipsniu,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. spalio 1 d. posėdžiui,
      susipažinęs su generalinės advokatės nuomone,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Ieškinyje Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad Vengrija neįvykdė įsipareigojimų pagal 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 79), 2 straipsnį ir 6 straipsnio 1 dalį, nes priėmė nacionalinę tvarką, pagal kurią teisėjai, prokurorai ir notarai privalo nutraukti profesinę veiklą sulaukę 62 metų; taip sukuriamas skirtingas požiūris dėl amžiaus, kuris nepateisinamas teisėtais tikslais ir kuris bet kuriuo atveju nėra tinkamas ar reikalingas nustatytiems tikslams pasiekti.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               2

               Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje numatyta:
               „Šios direktyvos tikslas – nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.“

               3

               Šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
               „1.   Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.
               2.   Šio straipsnio 1 dalyje:

                        a)

                        tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu;

                        b)

                        netiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl akivaizdžiai neutralių sąlygų, kriterijų ar taikomos praktikos tam tikrą religiją ar įsitikinimus išpažįstantys, tam tikrą negalią turintys, tam tikro amžiaus ar tam tikros seksualinės orientacijos asmenys gali patekti tam tikru atžvilgiu į prastesnę padėtį nei kiti asmenys, nebent:

                                 i)

                                 tas sąlygas, kriterijus ar taikomą praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama atitinkamomis ir būtinomis priemonėmis arba

                           <...>“

               4

               Minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalis yra išdėstyta taip:
               „Nepaisydamos 2 straipsnio 2 dalies, valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris dėl amžiaus nėra diskriminacija, jei pagal nacionalinę teisę jį objektyviai ir tinkamai pateisina teisėtas tikslas, įskaitant teisėtos užimtumo politikos, darbo rinkos ir profesinio mokymo tikslus, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis.
               Toks skirtingas poveikis, be kitų dalykų, gali apimti:

                        a)

                        specialių sąlygų nustatymą siekiant įsidarbinti ir profesinio mokymo, įdarbinimui ir darbui, įskaitant atleidimą iš darbo ir apmokėjimo sąlygas, jaunimui, pagyvenusio amžiaus asmenims ir už priežiūrą atsakingiems asmenims, siekiant skatinti jų profesinę integraciją ir užtikrinti jų apsaugą;

                  <...>“

         Vengrijos teisė

               5

               Iki 2011 m. gruodžio 31 d. pagal 1997 m. Įstatymo Nr. LXVII dėl teisėjų teisinio statuso ir atlyginimo 57 straipsnio 2 dalį teisėjams iš esmės buvo leidžiama eiti savo pareigas iki jiems sueis 70 metų.

               6

               2011 m. balandžio 25 d. priimtos naujos Konstitucijos (toliau – Konstitucija), kuri įsigaliojo 2012 m. sausio 1 d., 26 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad, „išskyrus Kúria pirmininką, teisėjai gali eiti savo pareigas, kol sulauks bendro pensinio amžiaus“.

               7

               Šiuo klausimu Konstitucijos pereinamojo laikotarpio nuostatų (toliau – pereinamosios nuostatos) 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Jei teisėjas sulaukia Konstitucijos 26 straipsnio 2 dalyje nustatyto bendro amžiaus, kai įgyjama teisė į senatvės pensiją, iki 2012 m. sausio 1 d., jis nustoja eiti pareigas 2012 m. birželio 30 d. Jei teisėjas sulaukia Konstitucijos 26 straipsnio 2 dalyje nustatyto bendro amžiaus, kai įgyjama teisė į senatvės pensiją, laikotarpiu nuo 2012 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d., jis nustoja eiti pareigas 2012 m. gruodžio 31 d.“

               8

               Be to, dėl prokurorų Konstitucijos 29 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta, kad, „išskyrus generalinį prokurorą, prokurorai gali eiti savo pareigas, kol sulauks bendro pensinio amžiaus.“

               9

               Šiuo klausimu pereinamojo laikotarpio nuostatų 13 straipsnyje numatyta:
               „Jei prokuroras sulaukia Konstitucijos 29 straipsnio 3 dalyje nustatyto bendro amžiaus, nuo kurio įgyjama teisė į senatvės pensiją, iki 2012 m. sausio 1 d., jis nustoja eiti savo pareigas 2012 m. birželio 30 d. Jei teisėjas sulaukia Konstitucijos 29 straipsnio 3 dalyje nustatyto bendro amžiaus, nuo kurio įgyjama teisė į senatvės pensiją, laikotarpiu nuo 2012 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d., jis nustoja eiti pareigas 2012 m. gruodžio 31 d.“

               10

               Taigi, pirma, pagal 2011 m. Įstatymo Nr. CLXII dėl teisėjų teisinio statuso ir atlyginimo (toliau – 2011 m. Įstatymas dėl teisėjų), kuris įsigaliojo 2012 m. sausio 1 d., 90 straipsnio ha punktą teisėjas išeina į pensiją, „kai pasiekia jam taikytiną pensinio amžiaus ribą <...>, išskyrus Kúria pirmininką“.

               11

               Antra, pagal 2011 m. Įstatymo Nr. CLXIV dėl prokurorų karjeros ir generalinio prokuroro, prokurorų ir kitų prokuratūros darbuotojų teisinio statuso 34 straipsnio d punktą „prokuroras nustoja eiti prokuroro pareigas, kai pasiekia jam taikytiną pensinio amžiaus ribą“.

               12

               Be to, 2011 m. Įstatymo Nr. CCI dėl tam tikrų įstatymų pakeitimų atsižvelgiant į Konstituciją 45 straipsnio 4 dalimi nuo 2014 m. sausio 1 d. iš dalies keičiamas 1991 m. Įstatymo Nr. XLI dėl notarų 22 straipsnio d punktas. Pagal šio straipsnio naują redakciją „notarai nustoja eiti savo pareigas tą dieną, kai pasiekia jiems taikytiną pensinio amžiaus ribą“.

               13

               Iki 2009 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos 1997 m. Įstatymo Nr. LXXXI dėl socialinio draudimo išmokų pensijų srityje (toliau – Tny įstatymas) 18 straipsnio 1 dalyje buvo įtvirtinta:
               „Kiekvienas asmuo, turintis minimalų 20 metų tarnybos stažą, nuo 62 metų turi teisę į socialinio draudimo senatvės pensiją.“

               14

               Ta pati nuostata pagal 2010 m. sausio 1 d. įsigaliojusią redakciją suformuluota taip:
               „Nustatomas toks amžius, kurio sulaukus įgyjama teisė į socialinio draudimo pensiją:

                        a)

                        62 metai – asmenims, gimusiems iki 1952 m. sausio 1 d.;

                        b)

                        62 metai ir 183 dienos – asmenims, gimusiems 1952 m.;

                        c)

                        63 metai –asmenims, gimusiems 1953 m.;

                        d)

                        63 metai ir 183 dienos – asmenims, gimusiems 1954 m.;

                        e)

                        64 metai – asmenims, gimusiems 1955 m.;

                        f)

                        64 metai ir 183 dienos – asmenims, gimusiems 1956 m.;

                        g)

                        65 metai – asmenims, gimusiems 1957 m. arba vėliau.“

               15

               Pagal 18 straipsnio 2 dalį teisę į viso dydžio pensiją turi asmenys, kurie:

                        „a)

                        sulaukė šio straipsnio 1 dalyje nustatyto jų gimimo datą atitinkančio pensinio amžiaus <...> ir

                        b)

                        turi minimalų 20 metų tarnybos stažą ir

                  <...>“

               16

               Galiausiai pagal 2011 m. Įstatymo dėl teisėjų 230 straipsnį iš teisėjų, sulauksiančių naujai nustatyto amžiaus, nuo kurio privaloma nutraukti veiklą, iki 2013 m. sausio 1 d., tie teisėjai, kuriems 62 metai sukanka iki 2012 m. sausio 1 d., nustoja eiti pareigas 2012 m. birželio 30 d., o teisėjai, kuriems 62 metai sukanka nuo 2012 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d., nustoja eiti pareigas 2012 m. gruodžio 31 d.

               17

               2011 m. Įstatymo Nr. CLXIV dėl prokurorų karjeros ir generalinio prokuroro, prokurorų ir kitų prokuratūros darbuotojų teisinio statuso 160 straipsnyje įtvirtintos nuostatos yra iš esmės panašios į nuostatas, numatytas teisėjams. Kiek tai susiję su notarais, jiems nustatyta tvarka, analogiška numatytai teisėjams ir prokurorams, bus taikoma nuo 2014 m. sausio 1 d., kaip paminėta šio sprendimo 12 punkte.

         Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme

               18

               2012 m. sausio 17 d. Komisija išsiuntė Vengrijai oficialų pranešimą, kuriame tvirtino, kad valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 2000/78, nes priėmė nacionalinės teisės aktus dėl amžiaus ribos, kurią pasiekę teisėjai, prokurorai ir notarai privalo nutraukti veiklą. 2012 m. vasario 17 d. atsakyme minėta valstybė narė užginčijo įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo kaltinama. 2012 m. kovo 7 d. Komisija parengė pagrįstą nuomonę, kurioje paragino Vengriją per vieną mėnesį nuo šios nuomonės gavimo dienos imtis būtinų priemonių, kad būtų įvykdyti įsipareigojimai. Ši valstybė narė atsakė 2012 m. kovo 30 d. laišku.

               19

               Kadangi šis atsakymas Komisijos netenkino, 2012 m. birželio 7 d. ji pareiškė šį ieškinį.

               20

               Atskiru dokumentu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo tą pačią dieną, Komisija pateikė prašymą taikyti Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23a straipsnyje numatytą pagreitintą procedūrą, kurį Teisingumo Teismo pirmininkas patenkino 2012 m. liepos 13 d. nutartimi.

               21

               2012 m. liepos 16 d.Alkotmánybíróság (Konstitucinis Teismas) nusprendė atgaline data panaikinti dalį Komisijos kritikuojamų Vengrijos įstatymų. Teisingumo Teismo kanceliarijos prašymu 2012 m. liepos 25 d. Komisija pateikė nuomonę dėl šio sprendimo ir neatsiėmė nei savo ieškinio, nei prašymo taikyti pagreitintą procedūrą. Todėl 2012 m. rugpjūčio 14 d. Vengrija pateikė atsiliepimą į ieškinį, kuriame taip pat išdėstė nuomonę dėl minėto sprendimo pasekmių šiai bylai.

         Dėl ieškinio

         Šalių argumentai

               22

               Komisija teigia, kad ginčijamos nuostatos prieštarauja Direktyvos 2000/78 2 straipsniui ir 6 straipsnio 1 daliai, nes jomis sukuriama nepateisinama diskriminacija ir bet kuriuo atveju jos nėra nei tinkamos, nei būtinos siekiant Vengrijos nurodytų tariamai teisėtų tikslų.

               23

               Pirmiausia Vengrija nurodo, kad ši byla iš dalies neteko savo dalyko, nes Alkotmánybíróság savo sprendimu atgaline data panaikino 2011 m. Įstatymo dėl teisėjų 90 straipsnio ha punktą ir 230 straipsnį. Todėl nebereikia priimti sprendimo dėl atitinkamos ieškinio dalies. Tačiau Komisija mano, kad šis sprendimas nedaro jokio poveikio ieškiniui.

         Dėl diskriminacijos

               24

               Komisijos nuomone, nagrinėjamais Vengrijos įstatymais pažeidžiamas Direktyvos 2000/78 2 straipsnis, nes jais sukuriama diskriminacija dėl amžiaus tarp teisėjų, prokurorų ir notarų, sulaukusių šiais įstatymais nustatyto amžiaus, nuo kurio galima išeiti į pensiją, ir tų asmenų, kurie gali tęsti veiklą. Iš tikrųjų nuo 70 iki 62 metų sumažinus amžiaus ribą, kurią pasiekę teisėjai, prokurorai ir notarai privalo baigti veiklą, sukuriamas skirtingas požiūris dėl amžiaus į konkrečios profesijos atstovus. Pripažindama, kad Vengrija turi teisę nustatyti šių asmenų išėjimo į pensiją amžių, Komisija nurodo, jog nauja tvarka daro esminį poveikį šalis siejančių darbo santykių trukmei ir apskritai atitinkamų asmenų profesinės veiklos vykdymui ir sudaro jiems kliūtis ateityje dalyvauti profesinėje veikloje. Komisija šiuo klausimu patikslina, kad aplinkybė, jog anksčiau atitinkamiems asmenims buvo taikoma palankesnė tvarka nei kitiems viešojo sektoriaus tarnautojams, nereiškia, kad minėtais įstatymais nesukuriama diskriminacija.

               25

               Vengrija atsako, kad šiuo atveju nėra jokios diskriminacijos. Iš tiesų Komisija įvertino tik aptariamus įstatymus ir neatsižvelgė į bendrą jų priėmimo kontekstą. Konkrečiai kalbant, mažinant amžiaus ribą, kurią pasiekę atitinkamoms profesinėms kategorijoms priklausantys asmenys privalo nutraukti veiklą, siekiama pataisyti šiems asmenims naudingą teigiamą diskriminaciją, nes tik jie, kitaip nei kiti viešojo sektoriaus tarnautojai, galėjo ne tik eiti pareigas, kol sulauks 70 metų, bet taip pat dažnai galėjo gauti darbo užmokestį kartu su senatvės pensija, į kurią įgijo teisę sulaukę pensinio amžiaus. Taigi šia reforma buvo siekiama suderinti darbo santykius reglamentuojančius teisės aktus.

         Dėl diskriminacijos pateisinimo

               26

               Komisija teigia, kad nurodytas skirtingas požiūris nepateisinamas remiantis Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalyje nustatytomis sąlygomis. Iš tikrųjų ginčijamais nacionaliniais įstatymais nesiekiama jokio teisėto tikslo, ir kad ir kaip būtų, jie yra neproporcingi. Šių sąlygų reikia laikytis ne tik nustatant amžiaus ribą, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, bet taip pat ją keičiant.

               27

               Dėl šioje nuostatoje numatyto „teisėto tikslo“ buvimo Komisija nurodo, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką tik socialinės politikos tikslai, kaip antai susiję su užimtumo politika, darbo rinka arba profesiniu mokymu, gali pateisinti išimtį iš diskriminacijos dėl amžiaus draudimo principo. Tačiau, pirma, jokio tokio tikslo nesiekiama nagrinėjamais įstatymais, jis net negali išplaukti iš bendro šių įstatymų priėmimo konteksto. Toks trūkumas savaime prieštarauja Direktyvai 2000/78, nes sudaro kliūtis bet kokiai minėtų įstatymų teisėtumo ir proporcingumo teisminei kontrolei.

               28

               Antra, Komisija pažymi, kad per administracinę stadiją Vengrija iš esmės nurodė du aptariamais įstatymais siekiamus tikslus, t. y. visų pirma suvienodinti visų asmenų išėjimo į pensiją taisykles, paskui palengvinti jaunų teisininkų įsidarbinimą teismuose siekiant sukurti „subalansuotą amžiaus struktūrą“, tačiau šis tikslas nėra pagrindinis.

               29

               Komisija teigia, kad pirmasis iš nurodytų tikslų negali būti laikomas „teisėtu“ pagal Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalį, nes Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog diskriminacijos negalima pateisinti organizacinio pobūdžio tikslais. Dėl Vengrijos argumento, kad 2011 m. liepos 21 d. Sprendime Fuchs ir Köhler (C-159/10 ir 160/10, Rink. p. I-6919) Teisingumo Teismo požiūris buvo priešingas, t. y. kad tokie tikslai teisėti, Komisija teigia, jog šis sprendimas netaikytinas šioje byloje. Iš tikrųjų minėtame sprendime Teisingumo Teismas neišplėtė „teisėto tikslo“ apibrėžimo pagal šią nuostatą, tačiau konstatavo, kad tikslas užtikrinti „subalansuotą“ jaunų ir vyresnių pareigūnų „amžiaus struktūrą“ gali būti „teisėtas“ užimtumo politikos ir darbo rinkos „tikslas“. Nesvarbu, kad šis „teisėtas tikslas“ gali turėti „organizacinių“ pasekmių, visų pirma kalbant apie viešosios tarnybos teisėsaugos institucijose veiksmingumo gerinimą, pačios šios pasekmės negalėtų būti laikomos „teisėtais tikslais“.

               30

               Dėl antrojo tikslo Komisija pastebi, kad argumentas dėl vyresnių teisėjų pakeitimo jaunesniais ir iš to išplaukiančio viešosios tarnybos teisėsaugos institucijose kokybės gerinimo yra ne tik „paprasta bendra taisyklė“, kurią Teisingumo Teismas atmetė minėtame Sprendime Fuchs ir Köhler, bet ir su amžiumi susijusio išankstinio nusistatymo forma. Reikia pabrėžti, kad Direktyva 2000/78 kaip tik siekiama apsaugoti asmenis nuo tokių išankstinių nusistatymų.

               31

               Dėl apribojimo pateisinimo Vengrija nurodo, kad aplinkybė, jog aptariamos taisyklės, susijusios tiek su teisėjais, tiek su prokurorais ir notarais, buvo priimtos ir įsigaliojo tuo pačiu laikotarpiu, aiškiai parodo įstatymų leidėjo ketinimą suvienodinti šiuose sektoriuose amžiaus ribą, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, kad būtų užtikrinta „labiau subalansuota amžiaus struktūra“, kiek tai susiję su atitinkamomis profesijomis. Be to, kaip pripažino pati Komisija, šie tikslai yra „teisėti“ pagal minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalį.

         Dėl nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų tinkamumo ir būtinumo

               32

               Atsižvelgdama į du Vengrijos nurodytus tikslus, tariamai numatytus ginčijamose nacionalinėse nuostatose, Komisija mano, kad net darant prielaidą, jog jie yra „teisėti“ pagal Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalį, minėtos nuostatos nėra tinkamos siekiant nurodytų tikslų.

               33

               Pirmiausia šios nuostatos negali padėti pasiekti tikslą suvienodinti išėjimo į pensiją amžių, be kita ko, todėl, kad teisėjų ir prokurorų darbo santykiai pasibaigs jiems sulaukus pensinio amžiaus, o kitų valstybės tarnautojų darbo santykiai pasibaigs tik tada, kai jie sulauks šio amžiaus ir turės tarnybos stažą, būtiną gauti visą senatvės pensiją. Be to, išliko galioti išimtys, pavyzdžiui, dėl Kúria pirmininko, generalinio prokuroro, konstitucinio teismo teisėjų arba prokurorų pavaduotojų ir prokurorų stažuotojų. Galiausiai teisėjai, prokurorai ir notarai, kitaip nei kitų kategorijų specialistai, dirbantys viešajame sektoriuje, neturi galimybės prašyti palikti juos darbe „dėl tarnybos interesų“ po to, kai sulaukia išėjimo į pensiją amžiaus.

               34

               Antra, dėl tikslo palengvinti jaunų specialistų įsidarbinimą viešojoje tarnyboje teisėsaugos institucijose Komisija teigia, jog iš aptariamų nuostatų taikymo sąlygų matyti, kad jos nebuvo parengtos taip, kad būtų galima pasiekti nustatytą tikslą. Be to, pagal jas vyresniems pareigūnams nesudaromos sąlygos perduoti savo patirtį jaunesniems teisininkams, pradedantiems dirbti pagal atitinkamą profesiją. Nustatytas tikslas būtų nuosekliau ir patvariau pasiektas laipsniškai mažinant amžiaus ribą, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą.

               35

               Šiuo klausimu Vengrija atsako, kad faktiškai dėl šių nuostatų ir kartu dėl jaunesnių teisininkų paskyrimo galimybių daug aukštų pareigų teismuose ir prokuratūroje gali užimti tik „vidutinio amžiaus“ karta. Nors vyresni teisėjai, prokurorai ir notarai privalo išeiti iš darbo, nemažai jų dirba toliau. Taigi tokių pareigūnų buvimas ir aplinkybė, kad jie gali eiti aukštas pareigas garantuoja, kad jie perduos įgytą patirtį jaunesniems kolegoms.

               36

               Komisija taip pat teigia, kad toks skubus ir radikalus amžiaus ribos, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, sumažinimas viršija tai, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti, turint omenyje neigiamas pasekmes, kurios dėl tokio pokyčio gali kilti suinteresuotiems teisėjams, prokurorams ir notarams. Iš tikrųjų jie būtų priversti skubiai išeiti iš darbo ir nespėtų imtis priemonių, visų pirma finansinio pobūdžio, kad išspręstų savo pajamų sumažėjimo klausimą.

               37

               Tačiau Vengrija mano, kad suinteresuotiesiems asmenims nustatyti pereinamieji laikotarpiai buvo žinomi ne priimant ginčijamus įstatymus, o jau nuo 2011 m. birželio 20 d., kai Vengrijos Parlamentas priėmė 2011 m. Įstatymą Nr. LXXII dėl tam tikrų įstatymų dėl teisinio statuso pakeitimų atsižvelgiant į Konstituciją. Iš tikrųjų šio 2011 m. Įstatymo Nr. LXXII 10 straipsnio 1 dalyje jau buvo nustatyti „įspėjimo terminai, kurie vėliau turėjo būti perkelti į 2011 m. Įstatymą dėl teisėjų ir į pereinamojo laikotarpio nuostatas“. Tokiomis aplinkybėmis suinteresuotieji asmenys nuo 2011 m. birželio mėn. galėjo žinoti ginčijamais įstatymais nustatytus pereinamuosius laikotarpius. Vengrija priduria, kad, kiek tai susiję su notarais, amžiaus ribą, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, sumažinančios taisyklės įsigalios tik 2014 m. sausio 1 d., todėl jie turi dar daugiau laiko pasiruošti.

         Dėl tvarkos nuoseklumo

               38

               Komisija pabrėžia, kad tarp ginčijamų įstatymų ir Vengrijos bendros pensinės tvarkos reformos nėra jokio nuoseklumo. Ji tvirtina, kad „2012 m. bus privalomai nutraukti 62–70 metų sulaukusių teisėjų, prokurorų ir notarų darbo santykiai“, tačiau „2014–2022 m. bendras išėjimo į pensiją amžius ir atitinkamai teisėjams, prokurorams ir notarams taikoma [amžiaus riba, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą], bus laipsniškai didinama nuo 62 iki 65 metų“. Dėl šių dviejų reformų susidarytų ypač nesubalansuota situacija įdarbinant ir paaukštinant jaunus teisininkus, nes tikėtina, kad 2012 ir 2013 m. valstybė pradės masiškai priiminėti į darbą asmenis, kad įdarbintų juos laisvose pareigose, o nuo 2014 m. dėl privalomo išėjimo į pensiją amžiaus ribos padidinimo šis priėmimo į darbą procesas turėtų iš esmės sulėtėti.

               39

               Vengrijos nuomone, Komisijos nurodytas nenuoseklumas yra tik menamas. Iš tikrųjų galima pamatyti, kad amžiaus riba, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, didinama beveik visose valstybėse narėse ir tai neleidžia suabejoti ginčijamų įstatymų vidaus logika. Konkrečiai kalbant, pagal juos ši atitinkamų profesijų asmenų amžiaus riba siejama su amžiumi, kurio sulaukus įgyjama teisė į senatvės pensiją, kad pasirinktas amžius atitiktų ekonominius ir demografinius pokyčius, į kuriuos būtinai turi būti atsižvelgta pensijų sistemoje ir užimtumo politikoje. Taigi valstybių narių vykdoma pensijų politika grindžiama nuostata, kad amžiaus riba, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, ir amžius, kurio sulaukę asmenys įgyja teisę į senatvės pensiją, visada turi būti keičiami kartu, kad būtų galima optimaliai pasiekti užimtumo politikos tikslus.

         Teisingumo Teismo vertinimas

      Dėl ieškinio dalyko

               40

               Pirmiausia reikia išnagrinėti Vengrijos argumentą, kad nebereikia priimti sprendimo dėl dalies ieškinio, nes dėl Alkotmánybíróság sprendimo poveikio jis neteko savo dalyko.

               41

               Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimų neįvykdymo buvimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į tokią valstybės narės padėtį, kokia buvo pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje, o į vėliau padarytus pakeitimus Teisingumo Teismas negali atsižvelgti (žr., be kita ko, 2004 m. sausio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C-209/02, Rink. p. I-1211, 16 punktą ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-565/10, 22 punktą).

               42

               Šioje byloje neginčijama, kad Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje aptariamos nacionalinės nuostatos galiojo. Be to, kaip pati Vengrija pripažino per teismo posėdį, kompetentingos valdžios institucijos, remdamosi šiomis nuostatomis, priėmė individualius administracinius aktus, skirtus nutraukti atitinkamų asmenų darbo santykius.

               43

               2012 m. liepos 16 d., po to, kai suėjo minėtas terminas, t. y. 2012 m. balandžio 7 d., Alkotmánybíróság priėmė sprendimą, kuriuo panaikino 2011 m. Įstatymo dėl teisėjų 90 straipsnio ha punktą ir 230 straipsnį.

               44

               Vengrijos nuomone, kadangi minėti 90 straipsnio ha punktas ir 230 straipsnis panaikinti šiuo sprendimu atgaline data, jie nebegali būti laikomi galiojusiais tuo metu, kai suėjo pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas.

               45

               Tačiau šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad remiantis šio sprendimo 41 punkte paminėta teismo praktika data, kai Teisingumo Teismas turi vertinti įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo kaltinama Vengrija, yra 2012 m. balandžio 7 d. Todėl dėl Alkotmánybíróság sprendimo galiojimo atgaline data šis ieškinys negali netekti dalyko, nes 2011 m. Įstatymo dėl teisėjų 90 straipsnio ha punkto ir 230 straipsnio panaikinimą lėmė įvykis, kuris įvyko po šios datos, ir dėl šios priežasties į jį negali būti atsižvelgta.

               46

               Kad ir kaip būtų, reikia konstatuoti, kad, pirma, minėtas sprendimas nepadarė jokio poveikio pereinamojo laikotarpio nuostatoms, kuriose numatytos taisyklės, analogiškos įtvirtintosioms 2011 m. Įstatymo dėl teisėjų 90 straipsnio ha punkte ir 230 straipsnyje. Antra, kadangi šių nuostatų panaikinimas neturėjo tiesioginės įtakos individualių aktų, kuriais buvo nutraukti atitinkamų asmenų darbo santykiai, galiojimui, šie asmenys nėra automatiškai grąžinami į savo pareigas. Atvirkščiai, kad būtų grąžinti į savo pareigas, šie asmenys privalo pareikšti ieškinius dėl minėtų aktų panaikinimo, t. y. ieškinius, kurių baigtis, kaip pati Vengrija patvirtino per teismo posėdį, nėra aiški.

               47

               Todėl reikia priimti sprendimą dėl viso ieškinio.

         Dėl ieškinio esmės

               48

               Vertinant kaltinimo, kuriuo Komisija kaltina Vengriją pagrįstumą, reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 1 dalį „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos“. Minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkte patikslinama, kad pagal šio straipsnio 1 dalį tiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl bet kurios iš tos pačios direktyvos 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai, nei panašioje situacijoje elgiamasi su kitu asmeniu (2011 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Prigge ir kt., C-447/09, Rink. p. I-8003, 42 punktas).

               49

               Šiuo atveju neginčijama, kad ginčijamose nacionalinėse nuostatose numatyta, jog atitinkami teisėjai, prokurorai ir notarai automatiškai nustoja eiti pareigas, kai sulaukia 62 metų.

               50

               Užsiimantys savo profesija asmenys sulaukę 62 metų yra padėtyje, panašioje į jaunesnių asmenų, užsiimančių ta pačia profesija, padėtį. Tačiau pirmieji dėl savo amžiaus yra priversti automatiškai nustoti dirbti (pagal analogiją žr. minėtų sprendimų Fuchs ir Köhler 34 punktą ir Prigge ir kt. 44 punktą).

               51

               Iš tikrųjų ginčijamos nuostatos, pagal kurias aplinkybė, kad asmenys sulaukia šiomis nuostatomis nustatyto pensinio amžiaus, reiškia automatišką darbo santykių nutraukimą, turi būti laikomos įtvirtinančiomis mažiau palankų šio amžiaus sulaukusių asmenų vertinimą, palyginti su visais kitais dirbančiais asmenimis. Taigi tokios nuostatos įtvirtina Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies a punkte nurodytą skirtingą požiūrį dėl amžiaus (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 16 d. Sprendimo Palacios de la Villa, C-411/05, Rink. p. I-8531, 51 punktą).

               52

               Vengrija šiuo klausimu nurodo, kad faktiškai pagal šias nuostatas amžiaus riba, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, buvo mažinama siekiant ištaisyti pozityvios diskriminacijos situaciją, kuria teisėjai, prokurorai ir notarai naudojosi pagal anksčiau galiojusią tvarką, nes kitaip nei kiti valstybės tarnautojai galėjo dirbti, kol sulauks 70 metų.

               53

               Tačiau tokia aplinkybė negali paneigti skirtingo požiūrio į asmenis, kurie, sulaukę 62 metų amžiaus, turi nustoti dirbti, palyginti su šio amžiaus nesulaukusiais ir galinčiais toliau dirbti asmenimis, buvimo. Iš tiesų skirtingas požiūris dėl amžiaus grindžiamas amžiaus ribos, kurią peržengę asmenys nustoja dirbti, nesvarbu koks amžius pasirinktas šiai ribai nustatyti ir a fortiori ribai, kuri buvo taikoma anksčiau, buvimu.

               54

               Todėl reikia konstatuoti, kad nagrinėjamoje nuostatoje įtvirtintas amžiaus kriterijumi tiesiogiai grindžiamas skirtingas požiūris, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 1 straipsnį ir 2 straipsnio 2 dalies a punktą.

               55

               Tačiau iš Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos matyti, kad skirtingas požiūris dėl amžiaus nėra diskriminacija, jei pagal nacionalinę teisę jį objektyviai ir tinkamai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis (minėto Sprendimo Prigge ir kt. 77 punktas ir 2012 m. liepos 5 d. Sprendimo Hörnfeldt, C-141/11, 21 punktas).

               56

               Taigi vadovaujantis proporcingumo principu reikia patikrinti, ar ginčijamas nuostatas pateisina teisėtas tikslas ir ar priemonės, kurių imtasi siekiant šio tikslo, yra tinkamos ir būtinos.

               57

               Pirma, dėl šiomis nuostatomis siekiamų tikslų reikia iš karto pažymėti, jog Komisijos nurodyta aplinkybė, kad jose nėra aiškiai numatyta jokio specialaus tikslo, nėra lemiama.

               58

               Iš Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies negalima daryti išvados, kad jei nagrinėjamuose nacionaliniuose įstatymuose tiksliai nenurodytas jais siekiamas tikslas, tai savaime reiškia, kad jie negali būti pateisinami pagal šią nuostatą. Nesant tokio tikslaus nurodymo svarbu, jog kiti su atitinkamos priemonės bendru kontekstu susiję elementai leistų nustatyti ja siekiamą tikslą, kad būtų galima vykdyti teisminę kontrolę, norint išsiaiškinti, ar šis tikslas yra teisėtas ir ar jam įgyvendinti imtasi tinkamų ir būtinų priemonių (žr. minėtų sprendimų Fuchs ir Köhler 39 punktą ir Hörnfeldt 24 punktą).

               59

               Todėl reikia išnagrinėti argumentus, kuriuos Vengrija nurodė per ikiteisminę procedūrą, taip pat savo rašytiniuose dokumentuose ir per teismo posėdį, pagal kuriuos aptariamomis nuostatomis iš esmės siekiama dviejų tikslų, būtent, pirma, suvienodinti, kalbant apie valstybės tarnautojų profesijas, amžiaus ribą, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, ir taip užtikrinti pensijų sistemos gyvybingumą, aukštą užimtumo lygį ir didesnį atitinkamos su teisingumo vykdymu susijusios veiklos kokybės lygį ir veiksmingumą, antra, sukurti „labiau subalansuotą amžiaus struktūrą“ ir taip palengvinti jaunų teisininkų įsidarbinimą teisėjais, prokurorais arba notarais ir garantuoti jiems greitesnę karjerą.

               60

               Dėl šių tikslų teisėtumo reikia priminti, antra, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog tikslai, kurie gali būti laikomi „teisėtais“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, todėl ir galinčiais pateisinti diskriminacijos dėl amžiaus draudimo principo išimtį, yra socialinės politikos tikslai, kaip antai susiję su užimtumo politika, darbo rinka arba profesiniu mokymu (žr. 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo Age Concern England, C-388/07, Rink. p. I-1569, 46 punktą; 2009 m. birželio 18 d. Sprendimo Hütter, C-88/08, Rink. p. I-5325, 41 punktą ir minėto Sprendimo Prigge ir kt. 81 punktą).

               61

               Dėl tikslo suvienodinti, kalbant apie valstybės tarnautojų profesijas, amžiaus ribas, kurias pasiekus privaloma nutraukti veiklą, reikia konstatuoti, kaip savo nuomonės 63 punkte pažymėjo generalinė advokatė, kad šis tikslas gali būti teisėtas užimtumo politikos tikslas, nes jo siekimas leidžia užtikrinti vienodo požiūrio principo laikymąsi visų konkretaus sektoriaus asmenų atžvilgiu ir yra susijęs su esminiu jų darbo santykių elementu, kaip antai išėjimo į pensiją momentas.

               62

               Dėl tikslo sukurti labiau subalansuotą amžiaus struktūrą ir jaunų teisininkų įsidarbinimą teisėjais, prokurorais arba notarais pakanka konstatuoti, kad Teisingumo Teismas jau turėjo progą nuspręsti, jog tikslas nustatyti amžiaus struktūrą, atsižvelgiant į pusiausvyrą tarp jaunų ir vyresnių pareigūnų, siekiant skatinti jaunimo įdarbinimą ir paaukštinimą, gerinti personalo administravimą ir vengti galimų ginčų dėl tinkamumo tarnybai nuo tam tikro amžiaus, taip pat užtikrinti tinkamas ir kokybiškas teisėsaugos institucijų paslaugas, gali būti teisėtas užimtumo politikos ir darbo rinkos tikslas (minėto Sprendimo Fuchs ir Köhler 50 punktas).

               63

               Nors iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamos nuostatos pateisinamos teisėtais tikslais, galiausiai reikia išsiaiškinti, ar aptariamos nacionalinės nuostatos yra tinkamos ir būtinos priemonės siekiant įgyvendinti šiuos du tikslus.

               64

               Kiek tai susiję su pirmuoju tikslu, šios nuostatos iš principo yra tinkama priemonė įgyvendinant tikslą suvienodinti, kurio Vengrija siekia, nes jomis siekiama jei ne pašalinti, tai bent iš esmės sumažinti amžiaus ribų, kurias pasiekę visų profesijų viešosios tarnybos teisėsaugos institucijose atstovai privalo nutraukti veiklą, skirtumą.

               65

               Tačiau taip pat reikia nustatyti, ar minėtos nuostatos yra dar ir būtina priemonė siekiant šių tikslų.

               66

               Siekiant išnagrinėti, ar nagrinėjamos priemonės viršija tai, kas būtina, kad būtų pasiektas užsibrėžtas tikslas, ir ar daro pernelyg didelę žalą atitinkamų asmenų interesams, šias priemones reikia vertinti atsižvelgiant į teisės aktus, kuriuose jos įtvirtintos, ir įvertinti tiek galimą žalą asmenims, kuriems ji taikoma, tiek naudą, kurią bendrai gauna visuomenė ir pavieniai jos nariai (žr. 2010 m. spalio 12 d. Sprendimo Rosenbladt, C-45/09, Rink. p. I-9391, 73 punktą).

               67

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad minėtose nuostatose numatytų kategorijų asmenims iki jų įsigaliojimo buvo taikoma nukrypti leidžianti nuostata, pagal kurią šie asmenys galėjo toliau eiti pareigas iki jiems sueis 70 metų, todėl jie pagrįstai tikėjosi, jog liks darbe iki sulauks šio amžiaus.

               68

               Tačiau remiantis nagrinėjamomis nuostatomis amžiaus riba, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, buvo sumažinta staigiai ir iš esmės ir nebuvo numatyta pereinamojo laikotarpio priemonių, galėjusių apsaugoti atitinkamų asmenų teisėtus lūkesčius.

               69

               Taigi dėl ginčijamo įstatymo, kuris įsigaliojo tik 2012 m. sausio 1 d., poveikio, pirma, visi teisėjai ir prokurorai, kuriems 62 metai sukako iki šios datos, buvo priversti nustoti eiti savo pareigas 2012 m. birželio 30 d., t. y. po šešių mėnesių, o tie, kurie šio amžiaus sulauks nuo 2012 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d., nustos eiti savo pareigas 2012 m. gruodžio 31 d., t. y. bet kuriuo atveju ne vėliau kaip po vienų metų, o dažnai ir anksčiau. Antra, sulaukę 62 metų amžiaus iki 2014 m. sausio 1 d. notarai nustos eiti savo pareigas nuo šios datos, t. y. ne vėliau kaip po dvejų metų nuo naujos pensijų tvarkos įsigaliojimo momento.

               70

               Šiomis aplinkybėmis atitinkami asmenys savo iniciatyva ir galutinai išeina iš darbo rinkos nespėję imtis priemonių, visų pirma ekonominio ir finansinio pobūdžio, kurių reikia esant tokiai situacijai, turint omenyje aplinkybę, kad, pirma, jų senatvės pensija, kaip buvo paaiškinta per teismo posėdį, yra bent 30 % mažesnė nei atlyginimas, antra, nutraukiant darbą neatsižvelgiama į įmokų mokėjimo laikotarpį, o tai atitinkamai negarantuoja teisės į viso dydžio pensiją.

               71

               Reikia konstatuoti, kad Vengrija nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, jog bet kokia švelnesnė nuostata neleistų pasiekti aptariamo tikslo.

               72

               Tiesa, ši valstybė narė tvirtino, kad atitinkami asmenys nuo 2011 m. galėjo numatyti jiems taikomos pensijų tvarkos pokyčius, nes 2011 m. Įstatymo Nr. LXXII dėl tam tikrų įstatymų dėl teisinio statuso pakeitimų atsižvelgiant į Konstituciją 10 straipsnio 1 dalyje jau buvo nustatyti „įspėjimo terminai“, kurie turėjo būti perkelti į 2011 m. Įstatymą dėl teisėjų ir į pereinamojo laikotarpio nuostatas. Tačiau net tuo atveju, jei šie terminai galėjo būti pakankami, kad būtų išvengta bet kokių neigiamų pasekmių atitinkamiems asmenims, reikia pažymėti, jog Vengrija nepaaiškino, kad remdamiesi ginčijamais įstatymais teisėjai, prokurorai ir notarai galėjo pakankamai patikimai numatyti planuojamus jiems taikomos pensijų tvarkos pokyčius ir imtis būtinų priemonių.

               73

               Be to, Vengrija taip pat nenurodė priežasčių, dėl kurių, pirma, aštuoneriais metais sumažino išėjimo į pensiją amžių ir nenumatė laipsniško sumažinimo, nors, antra, pagal Tny įstatymą buvo ne tik numatyta nuo 2014 m. per aštuonerius metus padidinti pensinį amžių 3 metais, t. y. nuo 62 iki 65 metų, o pats šis įstatymas įsigaliojo 2010 m. sausio 1 d., t. y. ketveriais metais anksčiau, nei bus pradėtas taikyti.

               74

               Tačiau, kaip savo nuomonės 66 punkte teigia generalinė advokatė, iš šių ginčijamų nuostatų ir Tny įstatymo skirtumų matyti, kad į asmenų, kuriems išėjimo į pensiją amžiaus riba buvo sumažinta, ir kitų valstybės tarnautojų, kuriems minėta amžiaus riba buvo padidinta, interesus buvo atsižvelgta nevienodai.

               75

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad aptariamos nuostatos nėra būtinos siekiant Vengrijos nurodyto suvienodinimo tikslo.

               76

               Dėl antrojo tikslo, kuriuo siekiama sukurti labiau subalansuotą amžiaus struktūrą ir taip palengvinti jaunų teisininkų įsidarbinimą teisėjais, prokurorais arba notarais bei garantuoti jiems greitesnę karjerą, reikia pažymėti, kad, kaip teigia Vengrija, sumažinus amžiaus ribą, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, daug pareigų atsilaisvino ir galės būti užimtos jaunųjų teisininkų, be to, buvo pagreitinta atitinkamų profesijų personalo kaita ir atnaujinimas.

               77

               Tačiau tokios teigiamos trumpalaikės pasekmės gali sukelti abejonių dėl galimybės pasiekti iš tikrųjų subalansuotą „amžiaus struktūrą“ vidutiniu arba ilgu laikotarpiu.

               78

               Nors 2012 m. atitinkamų profesijų personalo atnaujinimas įgis labai didelį pagreitį, nes aštuonios amžiaus grupės bus pakeistos tik viena, t. y. 2012 m. amžiaus grupe, šis kaitos ritmas lygiai taip pat radikaliai sulėtės 2013 m., nes tik viena amžiaus grupė turės būti pakeista. Maža to, šis kaitos ritmas nuolat lėtės, nes pagal Tny įstatymo 18 straipsnio 1 dalį amžiaus riba, kurią pasiekus privaloma nutraukti veiklą, laipsniškai didės nuo 62 iki 65 m., ir taip bus pablogintos jaunųjų teisininkų galimybės įsidarbinti pagal teisininko profesiją.

               79

               Remiantis tuo, darytina išvada, kad aptariamos nuostatos nėra tinkamos siekiant tikslo sukurti labiau subalansuotą „amžiaus struktūrą“.

               80

               Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad ginčijamomis nacionalinėmis nuostatomis sukuriamas skirtingas požiūris dėl amžiaus ir nesilaikoma proporcingumo principo, todėl reikia patenkinti Komisijos ieškinį.

               81

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Vengrija neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnį ir 6 straipsnio 1 dalį, nes priėmė nacionalinę tvarką, pagal kurią teisėjai, prokurorai ir notarai privalo nutraukti profesinę veiklą sulaukę 62 metų; taip sukuriamas skirtingas požiūris dėl amžiaus, kuris nėra proporcingas, palyginti su siekiamais tikslais.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               82

               Pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Vengrija pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Vengrija neįvykdė įsipareigojimų pagal 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvos 2000/78/EB, nustatančios vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus, 2 straipsnį ir 6 straipsnio 1 dalį, nes priėmė nacionalinę tvarką, pagal kurią teisėjai, prokurorai ir notarai privalo nutraukti profesinę veiklą sulaukę 62 metų; taip sukuriamas skirtingas požiūris dėl amžiaus, kuris nėra proporcingas, palyginti su siekiamais tikslais.

                           2.

                           Priteisti iš Vengrijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vengrų.


title: 2009 m. gegužės 14 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Švedijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2004/83/EB - Neperkėlimas per numatytą terminą. # Byla C-322/08.

text:
      2009 m. gegužės 14 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Švediją
      (Byla C‑322/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2004/83/EB – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 11 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvą 2004/83/EB dėl
                  trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga,
                  jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
                  19 sk., 7 t., p. 96), nepriėmimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi visų įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų įgyvendinti 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvą
                     2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė
                     apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų, Švedijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal
                     šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Švedijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.


1994 m. lapkričio 9 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Scottish Football Association prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-46/92.