title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. kovo 15 d.#The Queen, Dany Bidar prašymu prieš London Borough of Ealing ir Secretary of State for Education and Skills.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Jungtinė Karalystė.#Sąjungos pilietybė - EB sutarties 12 ir 18 straipsniai - Pagalba studentams suteikiant subsidijuojamą paskolą - Nuostata, numatanti tokių paskolų suteikimą tik studentams įsikūrusiems valstybės narės teritorijoje.#Byla C-209/03.

text:
      Byla C‑209/03
      The Queen Dany Bidar prašymu
      prieš
      London Borough of Ealing ir Secretary of State for Education and Skills
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Sąjungos pilietybė – EB 12 ir 18 straipsniai – Pagalba studentams suteikiant subsidijuojamą paskolą – Nuostata, numatanti tokių paskolų suteikimą tik valstybės narės teritorijoje įsikūrusiems studentams“
      Generalinio advokato L. A. Geelhoed išvada, pateikta 2004 m. lapkričio 11 d.  I‑0000
      2005 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     EB sutartis – Taikymo sritis draudimo diskriminuoti dėl pilietybės tikslais – Studentams teikiama pagalba jų išlaikymo išlaidoms
            padengti – Įtraukimas – Nacionalinės teisės aktai, kurie numato, kad tokią pagalbą gali gauti tik nuolat valstybės teritorijoje
            gyvenantys studentai – Galimybės studentams, kurie yra kitų valstybių narių piliečiai, būti laikomiems nuolat gyvenančiais
            asmenimis, nebuvimas – Nepriimtinumas
      (EB 12 str.)
      2.     Prejudiciniai klausimai – Aiškinimas – Aiškinamųjų sprendimų veikimas laiko atžvilgiu – Veikimas atgaline data – Teisingumo
            Teismo nustatytas apribojimas – Sąlygos – Finansinių sprendimo pasekmių svarba atitinkamai valstybei narei – Lemiamos reikšmės
            neturintis kriterijus
      (EB 234 str.)
      1.     Pagalba priimančiojoje valstybėje narėje teisėtai gyvenantiems studentams, suteikiant subsidijuojamas paskolas arba stipendijas,
         kurios skirtos jų išlaikymo išlaidoms padengti, patenka į Sutarties taikymo sritį EB 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto
         draudimo diskriminuoti taikymo tikslais.

      Ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionalinius teisės aktus, kurie numato, jog studentai gali gauti tokią
         pagalbą, tik jei jie nuolat gyvena priimančiojoje valstybėje narėje, ir nenumato jokios galimybės studentui, kuris yra kitos
         valstybės narės pilietis, gauti nuolat gyvenančio asmens statusą, net jei jis teisėtai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje
         ir joje pabaigė didelę dalį vidurinio mokslo bei dėl to turi realų ryšį su šios valstybės visuomene.

      Žinoma, kad valstybė narė teisėtai gali šią pagalbą teikti tik tiems studentams, kurie įrodė tam tikrą integracijos į šios
         valstybės visuomenę lygį. Bet ji negali reikalauti iš atitinkamų studentų įrodyti jų ryšio su šios valstybės darbo rinka.
         Tačiau tam tikros integracijos reikalavimas gali būti laikomas patenkintu, jei nustatoma, kad tas studentas tam tikrą laiką
         gyveno priimančiojoje valstybėje narėje.

      Vis dėlto dėl šių teisės aktų, nenumatančių jokios galimybės studentui, kuris yra kitos valstybės narės pilietis, gauti nuolat
         gyvenančio asmens statusą, toks pilietis, kad ir koks būtų jo realios integracijos lygis, atsiduria padėtyje, kurioje jis
         neturi jokių galimybių gauti pagalbą, ir todėl jie sudaro kliūtį toliau mokytis tokiomis pačiomis sąlygomis, kokiomis tai
         gali daryti tokioje pačioje situacijoje esantis šios valstybės pilietis.

      (žr. 48, 57–59, 61, 63 punktus, rezoliucinės dalies 1, 2 punktus)
      2.     Teisingumo Teismas, aiškindamas Bendrijos teisės nuostatą, aiškina tik jos reikšmę ir taikymo sritį taip, kaip ji turėtų būti
         suprantama ir taikoma nuo jos priėmimo momento. Iš to išplaukia, kad teismas taip išaiškintą nuostatą gali ir turi taikyti
         net ir teisiniams santykiams, kurie prasidėjo ar atsirado prieš priimant sprendimą dėl prašymo išaiškinti, jei, be kita ko,
         patenkinamos sąlygos, leidžiančios kompetentingame teisme pareikšti su šios nuostatos taikymu susijusį ieškinį. Tik išimtinėmis
         aplinkybėmis Teisingumo Teismas gali, taikydamas Bendrijos teisės sistemai būdingą bendrąjį teisinio saugumo principą, apriboti
         bet kurio suinteresuotojo asmens galimybę remtis jo išaiškinta norma, siekiant užginčyti sąžiningai nustatytus teisinius santykius.
         Finansinės pasekmės, galinčios kilti valstybei narei dėl sprendimo, priimto byloje dėl prejudicinio sprendimo, pačios savaime
         nepateisina tokio sprendimo veikimo laiko atžvilgiu apribojimo.

      (žr. 66–68 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. kovo 15 d.(*)

      „Sąjungos pilietybė – EB 12 ir 18 straipsniai – Pagalba studentams suteikiant subsidijuojamą paskolą – Nuostata, numatanti tokių paskolų suteikimą tik studentams, įsikūrusiems valstybės narės teritorijoje“
      Byloje C‑209/03
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) (Jungtinė Karalystė) 2003 m. vasario 12 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gegužės 15 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Queen
      Dany Bidar  prašymu

      prieš
      London Borough of Ealing,
      Secretary of State for Education and Skills,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro Teisingumo Teismo pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts
         (pranešėjas) ir A. Borg Barthet, teisėjai J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, N. Colneric, M. Ilešič, J. Malenovský, J. Klučka
         ir U. Lõhmus,

      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, sekretoriaus padėjėjas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. rugsėjo 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      D. Bidar, atstovaujamo barristers R. Scannell ir M. Soorjoo bei solicitor  J. Luqmani,

      Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Caudwell, padedant QC E. Sharpston ir barrister C. Lewis,

      Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde,
      Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C.‑D. Quassowski ir A. Tiemann,
      Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir C. Bergeot‑Nunes,
      Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Wissels ir H. G. Sevenster,
      Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä,
      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. Yerrell ir M. Condou,
      susipažinęs su 2004 m. lapkričio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra pateiktas dėl EB 12 straipsnio pirmosios pastraipos ir EB 18 straipsnio išaiškinimo.
      2       Šitas prašymas pateiktas byloje dėl D. Bidar ieškinio London Borough of Ealing ir Švietimo bei profesinio ugdymo ministrui (Secretary of State for Education and Skills) dėl atsisakymo studentui suteikti subsidijuojamą paskolą išlaikymo išlaidoms padengti.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       EB 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta:
      „Šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.“
      4       EB 18 straipsnio 1 dalyje sakoma:
      „Kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikydamasis šioje Sutartyje
         ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose nustatytų apribojimų bei sąlygų.“

      5       EB 149 straipsnyje numatyta:
      „1.      Bendrija prie geros kokybės švietimo plėtojimo prisideda skatindama valstybių narių bendradarbiavimą ir prireikus paremdama
         bei papildydama jų veiksmus, kartu visiškai pripažindama valstybių narių atsakomybę už mokymo turinį ir švietimo sistemų organizavimą
         bei gerbdama jų kultūrų ir kalbų įvairovę.

      2.      Bendrija savo veiksmais siekia:
      –       plėtoti europinę pakraipą švietimo srityje, ypač mokant valstybių narių kalbų ir jas populiarinant;
      –       skatinti studentų ir dėstytojų judėjimą, be kita ko, skatinant mokymo įstaigas pripažinti diplomus ir studijų trukmę;
      –       remti švietimo įstaigų bendradarbiavimą;
      –       plėtoti keitimąsi informacija ir patirtimi bendrais valstybių narių švietimo sistemų klausimais;
      –       skatinti plačiau keistis jaunimu ir socialinės bei pedagoginės pakraipos instruktoriais;
      –       skatinti plėtoti nuotolinį švietimą.
      <...>
      4.      Kad padėtų pasiekti šiame straipsnyje paminėtus tikslus, Taryba:
      –       spręsdama 251 straipsnyje nustatyta tvarka, pasikonsultavusi su Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetu bei Regionų komitetu,
         imasi skatinamųjų priemonių, išskyrus valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų derinimą;

      –       kvalifikuota balsų dauguma Komisijos pasiūlymu teikia rekomendacijas.“
      6       1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 90/364/EEB (OL L 180, p. 26) dėl teisės apsigyventi 1 straipsnyje numatoma, kad
         valstybės narės suteikia teisę jose apsigyventi kitų valstybių narių piliečiams, kurie neturi šios teisės pagal kitus Bendrijos
         teisės aktus, ir jų šeimos nariams, kaip apibrėžta šio straipsnio 2 dalyje, jeigu priimančiojoje valstybėje narėje jiems bei
         jų šeimos nariams taikomas ligos draudimas bet kurios rizikos atžvilgiu ir jeigu savo gyvenimo atitinkamoje valstybėje narėje
         laikotarpiu jie turi pakankamai lėšų, kad netaptų našta šios valstybės narės socialinės paramos sistemai.

      7       Šios direktyvos 3 straipsnyje nustatyta, kad teisė apsigyventi galioja tol, kol jos turėtojas atitinka 1 straipsnyje nustatytas
         sąlygas.

      8       1993 m. spalio 29 d. Tarybos direktyvos 93/96/EEB (OL L 317, p. 59) dėl studentų teisės apsigyventi septintoje konstatuojamojoje
         dalyje sakoma:

      „<...> esant tokiai Bendrijos teisės būklei, kokią nustatė Teisingumo Teismo precedentų teisė, studentams teikiamai pagalbai
         netaikoma (EEB) Sutartis, kaip apibrėžta 7 straipsnyje (tapo EB sutarties 6 straipsniu, o vėliau EB 12 straipsniu)“.

      9       Šios direktyvos 1 straipsnyje numatyta:
      „Siekdamos nustatyti sąlygas, kurios padėtų naudotis teise apsigyventi, ir užtikrinti galimybę siekti profesinio mokymo nediskriminuojant
         valstybių narių piliečių, kurie buvo priimti į profesinio mokymo kursus kitoje valstybėje narėje, valstybės narės pripažįsta
         studentų, kurie yra valstybės narės piliečiai ir kurie nesinaudoja šia teise pagal kitas Bendrijos teisės nuostatas, bei šio
         studento sutuoktinio ir jo išlaikomų vaikų teisę apsigyventi, jei studentas atitinkamą nacionalinę instituciją įtikina, jog
         turi pakankamai lėšų, kad per savo gyvenimo laikotarpį priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai netaps našta
         pateikdamas pranešimą ar pasinaudodamas bent jau lygiavertėmis kitomis pasirinktomis alternatyviomis priemonėmis, jei minėtas
         studentas yra įtrauktas į pripažintos mokymo įstaigos sąrašus iš esmės dėl to, kad jis joje lanko profesinio mokymo kursus
         ir priimančioje valstybėje narėje nuo įvairių rūšių rizikos apsidraudęs sveikatą.“

      10     Šios direktyvos 3 straipsnyje sakoma:
      „Ši direktyva priimančiosios valstybės narės neįpareigoja teise apsigyventi besinaudojantiems studentams mokėti išlaikymo
         pašalpas.“

      11     Nuo 2006 m. balandžio 30 d. Direktyvas 90/364 ir 93/36 panaikina 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva
         2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje (OL L 229,
         p. 35), kuri pagal jos 40 straipsnį turi būti perkelta į nacionalinę teisę iki 2006 m. balandžio 30 dienos.

       Nacionalinės teisės aktai
      12     Anglijoje ir Velse finansinė pagalba studentams, skirta jų išlaikymo išlaidoms padengti, pagal 2001 m. Švietimo (finansinės
         paramos studentams) reglamentą (Education (Student Support) Regulations 2001,  toliau – Student Support Regulations) daugiausia teikiama suteikiant paskolas.

      13     Pagal Student Support Regulations paskolą gaunantys studentai gauna 75 % nuo maksimalios paskolos sumos, o likę 25 % gali būti suteikti, atsižvelgiant į studento,
         jo tėvų ar partnerio finansinę padėtį. Paskolos palūkanų norma yra susieta su infliacijos dydžiu, tad yra mažesnė už komercinių
         paskolų palūkanų normą. Paskola grąžinama baigus studijas su sąlyga, kad studento pajamos viršija 10 000 Didžiosios Britanijos
         svarų. Jei ši sąlyga įvykdoma, tai studentas kiekvienais metais paskolos grąžinimui skiria 9 % nuo savo pajamų, viršijančių
         10 000 Didžiosios Britanijos svarų, tol, kol grąžina visą paskolą.

      14     Pagal Student Support Regulations 4 straipsnį asmuo gali gauti studento paskolą konkrečiai studijų programai, jei jo padėtis atitinka vieną iš aprašytųjų Student Support Regulations 1 priede (Schedule 1).

      15     Šio priedo 1 dalyje numatyta, kad asmuo gali gauti studento paskolą, jei jis nuolatos gyvena Jungtinėje Karalystėje 1971 m.
         Imigracijos įstatymo (Immigration Act 1971) prasme ir atitinka šias su gyvenamąja vieta susijusias to paties priedo 8 dalyje išdėstytas sąlygas:

      a)      kad pirmąją akademinių metų, kuriais prasideda studijos, dieną jis gyventų Anglijoje arba Velse;
      b)      kad trejus metus iki tos dienos jis būtų gyvenęs Jungtinėje Karalystėje arba Salose ir
      c)      kad per tuos trejus metus vienintelė ar pagrindinė gyvenimo Jungtinėje Karalystėje ar Salose priežastis nebuvo mokymasis pagal
         dieninę studijų programą.

      16     Dėl migruojančių darbuotojų ir jų šeimos narių, kuriems taikomas 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68
         dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2), Student Support Regulations 1 priedo 4–6 dalyse nurodoma, kad jiems netaikomas reikalavimas nuolatos gyventi Jungtinėje Karalystėje, o dėl studento paskolos
         suteikimo keliamos tokios pačios gyvenimo sąlygos, tačiau laikoma, kad jie patenkina 8 dalies b punkte numatytą gyvenamosios
         vietos reikalavimą nuo to momento, kai apsigyvena Europos ekonominei erdvei priklausančios valstybės teritorijoje.

      17     Pagal Immigration Act 1971, asmuo nuolatos gyvena Jungtinėje Karalystėje, jei jis ten įprastai gyvena ir jam netaikomi jokie apribojimai dėl laiko,
         kurį jis gali būti jos teritorijoje.

      18     Tačiau iš byloje pateiktų dokumentų aišku, kad pagal Jungtinės Karalystės įstatymus, kitos valstybės narės pilietis, būdamas
         studentu Jungtinėje Karalystėje, negali gauti joje nuolatos gyvenančio asmens statuso.

      19     Student Support Regulations numato, kad finansinė pagalba, skirta mokesčiui už mokslą kompensuoti, kitų valstybių narių piliečiams teikiama tomis pačiomis
         sąlygomis kaip ir Jungtinės Karalystės piliečiams.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      20     1998 m. rugpjūčio mėn. Prancūzijos pilietis D. Bidar atvyko į Jungtinės Karalystės teritoriją lydėdamas savo motiną, kuriai
         čia turėjo būti suteikta medicinos pagalba. Nustatyta, kad Jungtinėje Karalystėje ieškovas gyveno pas savo močiutę, jos buvo
         išlaikomas, tęsė ir pabaigė vidurinę mokyklą ir niekada nesikreipė socialinės pagalbos.

      21     2001 m. rugsėjo mėn. jis pradėjo ekonomikos studijas University College London.

      22     D. Bidar buvo suteikta parama, skirta mokesčiui už mokslą kompensuoti, tačiau dėl to, kad jo nuolatinė gyvenamoji vieta buvo
         ne Jungtinėje Karalystėje, buvo atsisakyta suteikti jam pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti duodant studento paskolą.

      23     Ginčydamas šį atsisakymą ieškovas pagrindinėje byloje nurodė, kad Student Support Regulations, kuriame valstybės narės piliečiui, norinčiam gauti studento paskolą, keliamas reikalavimas nuolat gyventi Jungtinėje Karalystėje,
         numato diskriminuojančią nuostatą, uždraustą EB 12 straipsnyje. Subsidiariai jis nurodo, kad jei būtų pripažinta, jog stipendijos
         mokėjimas nepatenka į EB sutarties taikymo sritį, tai nebūtų taikoma prašymui suteikti finansinę pagalbą duodant subsidijuojamą
         paskolą.

      24     Už Student Support Regulations priėmimą atsakinga valdžios institucija Secretary of State for Education and Skills teigia priešingai, kad pagalbos išlaikymo išlaidoms teikimas, neatsižvelgiant į tai, ar ji teikiama stipendijos, ar subsidijuotos
         paskolos forma, nepatenka į EB 12 straipsnio taikymo sritį ir kad Teisingumo Teismas tai pripažino 1998 m. birželio 21 d.
         sprendimuose Lair (39/86, Rink. p. 3161) ir Brown (197/86, Rink. p. 3205). Net jei tokios pagalbos teikimas ir patektų į EB sutarties taikymo sritį, jos teikimo sąlygos užtikrintų
         tiesioginį ryšį tarp pagalbą gaunančio asmens ir ją teikiančios valstybės.

      25     Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nurodo, kad studentų paskolų teikimas dėl sumažintos palūkanų normos ir
         dėl galimų jų grąžinimo problemų kainuoja valstybei. Secretary of State for Education and Skills skaičiavimu šių išlaidų dydis sudaro 50 % nuo paskolos sumos. Vidutinis 2001–2003 akademiniais metais suteiktos paskolos
         dydis buvo 3155 Didžiosios Britanijos svarai. Jei 41 713 Europos Sąjungos piliečių, kurie tais metais studijavo Anglijoje
         ir Velse, tačiau ten nuolatos negyveno, būtų paėmę studento paskolą, tai valstybei būtų kainavę 66 milijonus svarų.

      26     Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo teigimu, D. Bidar netaikomas Reglamentas Nr. 1612/68 ir jis taip pat
         neturi teisės reikalauti suteikti jam studento paskolą remdamasis Direktyva 93/96.

      27     Šioje situacijoje High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „1)      Ar, atsižvelgiant į minėtus 1998 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimus Lair  ir Brown,  Europos bendrijos teisės raidą, įskaitant EB 18 straipsnio priėmimą, naujausius pokyčius Europos Sąjungos kompetencijos, susijusios
         su švietimu ir pagalbos, skirtos išlaikymo išlaidoms padengti, teikimu pagal universitetines studijų programas studijuojantiems
         studentams, srityje, šios pagalbos teikimas a) duodant subsidijuojamas paskolas arba b) skiriant stipendijas tebėra už EB 12 straipsnio
         ir draudimo diskriminuoti dėl pilietybės taikymo ribų?

      2)      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą ar jo dalį būtų neigiamas ir jei pagalba studentams išlaikymo išlaidoms padengti, teikiama
         skiriant stipendijas arba duodant subsidijuojamas paskolas, patenka į EB 12 straipsnio taikymo sritį, kokius kriterijus turėtų
         taikyti nacionalinis teismas norėdamas nustatyti, ar tokios pagalbos teikimo sąlygos yra objektyviai pagrįstos ir nesusijusios
         su pilietybe?

      3)      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą ar jo dalį būtų neigiamas, ar galima remtis EB 12 straipsniu reikalaujant pagalbos išlaikymo
         išlaidoms padengti už laikotarpį, buvusį iki šios Teisingumo Teismo bylos sprendimo priėmimo, o jei ne, ar reikėtų padaryti
         išimtį tiems asmenims, kurie buvo pareiškę ieškinį iki šio sprendimo priėmimo dienos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      28     Pirmuoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal dabartinę Europos bendrijos
         teisę aukštųjų mokyklų studentams teikiama pagalba išlaikymo išlaidoms padengti teikiama duodant subsidijuojamą paskolą arba
         skiriant stipendiją nepatenka į EB sutarties, o ypač į jos 12 straipsnio 1 dalies, taikymo sritį.

      29     Iš prašymą pateikusio teismo sprendimo aišku, kad ieškovui pagrindinėje byloje netaikomas Reglamentas Nr. 1612/68.
      30     Esant tokiam kontekstui, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nori sužinoti, ar studentams teikiama pagalba
         išlaikymo išlaidoms padengti patenka į EB 12 straipsnio 1 dalies, kuri draudžia, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų,
         bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės, taikymo sritį.

      31     Vertinant EB 12 straipsnio taikymo sritį, šį straipsnį reikia skaityti kartu su kitomis EB sutarties nuostatomis dėl pilietybės.
         Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį tiems, kurie yra tokioje pačioje
         situacijoje, reikalauti vienodo teisinio požiūrio, neatsižvelgiant į jų pilietybę ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų
         išimčių (2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 30 ir 31 punktai ir 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Garcia Avello, C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 22 ir 23 punktai).

      32     Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, Sąjungos pilietis, teisėtai gyvenantis priimančiosios valstybės narės teritorijoje,
         gali remtis EB 12 straipsniu visose situacijose, kurios priklauso Bendrijos teisės ratione materiae (1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Martínez Sala, C‑85/96, Rink. p. I‑2691, 63 punktas ir minėto sprendimo Grzelczyk 32 punktas).

      33     Tokioms situacijoms priskirtinos tos, kurios yra susijusios su EB sutartyje garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimu,
         ir tos, kurios susijusios su laisvės judėti ir apsigyventi valstybės narės teritorijoje įgyvendinimu, kaip tą numato EB 18 straipsnis
         (žr. 1998 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Bickel ir Franz, C‑274/96, Rink. p. I‑7637 15 ir 16 punktus, o taip pat minėto sprendimo Grzelczyk 33 punktą ir minėto sprendimo Garcia Avello 24 punktą).

      34     Be to, EB sutarties tekste nėra nieko, kas duotų pagrindą manyti, kad Sąjungos piliečiais esantys studentai, persikeldami
         į kitą valstybę narę studijuoti, netenka EB sutartimi Sąjungos piliečiams suteiktų teisių (minėto sprendimo Grzelczyk 35 punktas).

      35     Iš 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo D’Hoop (C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 29–34 punktai) aišku, kad kai vienos valstybės narės pilietis persikelia į kitą valstybę narę
         tęsti vidurinio mokslo, jis naudojasi EB 18 straipsnyje numatyta judėjimo laisve.

      36     Svarbu pažymėti, kad valstybės narės pilietis, šiuo atveju ieškovas pagrindinėje byloje, gyvenantis kitoje valstybėje narėje,
         kur jis tęsia ir pabaigia vidurinį mokslą ir kurioje jam nekeliama pretenzijų dėl to, kad jis neturi pakankamai lėšų ar sveikatos
         draudimo, naudojasi EB 18 straipsnyje ir Direktyvoje 90/364 numatyta teise apsigyventi.

      37     Dėl socialinių išmokų Teisingumo Teismas 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendime Trojani (C‑456/02, Rink. p. I‑0000, 43 punktas) nusprendė, kad ekonomiškai neaktyvus Europos Sąjungos pilietis gali remtis EB 12 straipsniu,
         jei jis teisėtai gyveno priimančiojoje valstybėje narėje tam tikrą laikotarpį arba jei turi leidimą apsigyventi.

      38     Iš tiesų Teisingumo Teismas minėtuose sprendimuose Lair  ir Brown (atitinkamai 15 ir 18 punktai) nusprendė, kad „šiame Bendrijos teisės raidos etape studentams teikiamai pagalbai pragyvenimui
         ir studijoms EEB 7 straipsnis (tapo EB sutarties 6 straipsniu, o vėliau – EB 12 straipsniu) iš principo netaikomas. Šiuose
         sprendimuose Teisingumo Teismas manė, kad tokia pagalba priskirtina, viena vertus, švietimo politikai, kurioje Bendrijos institucijoms
         nebuvo suteikta kompetencijos, ir, kita vertus, socialinei politikai, kuri liko valstybių narių kompetencijoje tiek, kiek
         jos nereglamentavo konkrečios EEB sutarties nuostatos.

      39     Tačiau per laiką, kuris praėjo po minėtų Lair  ir Brown sprendimų paskelbimo, Europos Sąjungos sutartimi į EB sutartį buvo įtraukta nuostata dėl Sąjungos pilietybės bei šios sutarties
         trečios dalies VIII antraštinė dalis (tapo XI antraštine dalimi), papildyta 3 skyriumi, skirtu švietimui ir profesiniam rengimui
         (minėto Sprendimo Grzelczyk 35 punktas).

      40     EB 149 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Bendrija prie geros kokybės švietimo plėtojimo prisideda skatindama valstybių narių
         bendradarbiavimą ir prireikus paremdama bei papildydama jų veiksmus, kartu visiškai pripažindama valstybių narių atsakomybę
         už mokymo turinį ir švietimo sistemų organizavimą bei gerbdama jų kultūrų ir kalbų įvairovę.

      41     Pagal to paties straipsnio 2 ir 4 dalis Taryba imasi skatinamųjų priemonių, išskyrus valstybių narių įstatymų ir kitų teisės
         aktų derinimą, o taip pat teikia rekomendacijas, kurių tikslas, be kita ko,  skatinti studentų ir dėstytojų judėjimą (žr. minėto sprendimo D'Hoop  32 punktą).

      42     Atsižvelgiant į šias aplinkybes, kurios atsirado priėmimus minėtus Lair  ir Brown  sprendimus, reikia konstatuoti, kad į EB 12 straipsnio 1 dalies taikymo sritį patenka ir situacija, kai kitoje valstybėje
         narėje teisėtai gyvenantis Sąjungos pilietis siekia gauti studentams skirtą pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti, kuri teikiama
         duodant subsidijuojamą paskolą arba skiriant stipendiją.

      43     Šį Bendrijos teisės pokytį patvirtina ir Direktyvos 2004/38 24 straipsnis, kurio 1 dalyje nurodoma, kad visiems Sąjungos piliečiams,
         pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, „Sutarties taikymo srityje“ taikomas vienodas
         požiūris, kaip ir į tos valstybės narės piliečius. Atsižvelgiant į tai, kad šio straipsnio 2 dalyje Bendrijos teisės aktų
         leidėjas patikslina 1 dalies turinį nurodydamas, jog priimančioji valstybė narė neįpareigojama iki įgyjant nuolatinio gyvenimo
         šalyje teisę suteikti paramos studijoms, kurią sudaro studento stipendijos ar paskolos, asmenims, išskyrus darbuotojus, savarankiškai
         dirbančiuosius, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius, iš šio straipsnio 1 dalies darytina išvada, kad, teisės
         aktų leidėjo požiūriu, tokios pagalbos teikimui EB sutartis dabar jau taikoma.

      44     Šio aiškinimo nepaneigia pastabas pateikusių valstybių narių ir Komisijos argumentai, susiję su EB 18 straipsnyje minimais
         apribojimais ir sąlygomis. Šios vyriausybės ir Komisija teigia, kad nors Sąjungos piliečio statusas leidžia jiems remtis EB 12 straipsnio
         1 pastraipa, kai jie naudojasi laisve keliauti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, jų situacijai taikomas EB 12 straipsnis
         tik tuomet, kaip numatoma EB 18 straipsnio 1 dalyje, kai tai nepažeidžia EB sutartyje ar jai įgyvendinti priimtuose teisės
         aktuose nustatytų apribojimų ir sąlygų, tarp jų ir nustatytų Direktyvoje 93/96. Kadangi Direktyvos 93/96 3 straipsnyje nenumatoma
         valstybės narės pareiga mokėti teise apsigyventi besinaudojantiems studentams išlaikymo pašalpas, joms netaikoma EB sutartis.

      45     Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad iš tiesų studentai, kurie vyksta į kitą valstybę narę pradėti ar tęsti aukštojo mokslo
         studijų ir kurie dėl tos priežasties pagal Direktyvą 93/96 turi teisę apsigyventi toje valstybėje, negali reikalauti išlaikymo
         pašalpų pagal šią direktyvą.

      46     Tačiau Direktyvos 93/96 3 straipsnis nedaro kliūčių valstybės narės piliečiui, kuris pagal EB 18 straipsnį ir Direktyvą 90/364
         teisėtai gyvena kitoje valstybėje narėje, kurioje jis ketina pradėti ar tęsti aukštojo mokslo studijas, remtis EB 12 straipsnio
         pirmojoje pastraipoje numatytu pagrindiniu vienodo požiūrio principu.

      47     Esant tokioms aplinkybėms, susiklosčiusioms pagrindinėje byloje, kurioje nėra ginčijama pagalbos prašančio asmens teisė apsigyventi,
         kai kurių pateikusių pastabas valstybių nurodyti argumentai, kad Bendrijos teisė leidžia valstybei narei konstatuoti, jog
         kitos valstybės narės pilietis, kuris kreipėsi socialinės pagalbos, nebeatitinka tų sąlygų, kurios yra būtinos įgyvendinant
         apsigyvenimo teisę, ir tokiu atveju, laikantis Bendrijos teisės šioje srityje nustatytų apribojimų, gali jį išsiųsti (žr.
         minėto sprendimo Grzelczyk 42 punktą ir minėto sprendimo Trojani  45 punktą), yra visai netinkami.

      48     Esant šioms aplinkybėms į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagalba priimančiojoje valstybėje narėje teisėtai gyvenantiems
         studentams, suteikiant subsidijuojamas paskolas arba stipendijas, kurios skirtos jų išlaikymo išlaidoms padengti, patenka
         į Sutarties taikymo sritį EB 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto draudimo diskriminuoti taikymo tikslais.

       Dėl antrojo klausimo
      49     Antruoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, kokius kriterijus turėtų taikyti nacionalinis
         teismas norėdamas nustatyti, ar tokios pagalbos teikimo sąlygos yra objektyviai pagrįstos ir nesusijusios su vienos ar kitos
         valstybės pilietybe.

      50     Todėl pirmiausiai reikėtų išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje aptariami teisės aktai numato skirtingą požiūrį į pagalbos
         prašančius studentus dėl jų pilietybės.

      51     Dėl šio klausimo reikėtų priminti, kad vienodo požiūrio principas draudžia ne tik atvirą diskriminaciją dėl pilietybės, bet
         ir visas paslėptas diskriminacijos formas, kurios, taikant kitus kriterijus, sukelia tokias pačias pasekmes (žr., be kita
         ko, 1974 m. vasario 12 d. Sprendimo Sotgiu  152/73,  Rink. p. 153, 11 punktą;  1999 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Meints, C‑57/96, Rink. p. I‑6689, 44 punktą ir 2001 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑212/99, Rink. p. I‑4923, 24 punktą).

      52     Student Support Regulations 1 priedo 1 dalyje pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti norintiems gauti asmenims, kuriems netaikomas Reglamentas Nr. 1612/68,
         numatomas reikalavimas, kad asmuo nuolatos gyventų Jungtinėje Karalystėje nacionalinės teisės prasme ir įvykdytų tam tikrus
         su gyvenamąja vieta susijusius reikalavimus – pirmąją akademinių metų, kuriais prasideda studijos, dieną jis gyventų Anglijoje
         arba Velse ir kad trejus metus iki šios dienos jis būtų gyvenęs Jungtinėje Karalystėje arba Salose.

      53     Dėl šių reikalavimų grėsmė atsidurti blogesnėje padėtyje pirmiausiai kyla kitų valstybių narių piliečiams. Tiek reikalavimą,
         kad šios pagalbos prašytojas nuolatos gyventų Jungtinėje Karalystėje, tiek ir reikalavimą prieš pradedant studijas gyventi
         jos teritorijoje lengviau gali patenkinti Jungtinės Karalystės piliečiai.

      54     Toks nevienodas požiūris galėtų būti pateisintas, tik jeigu jis būtų pagrįstas objektyviais veiksniais, nesusijusiais su suinteresuotųjų
         asmenų pilietybe, kurie taip pat būtų proporcingi nacionalinės teisės siekiamam teisėtam tikslui (žr. minėto sprendimo Bickel ir Franz  27 punktą; minėto sprendimo D'Hoop  36 punktą ir minėto sprendimo Garcia Avello  31 punktą).

      55     Jungtinės Karalystės vyriausybės teigimu, valstybė narė gali teisėtai apsidrausti, kad tėvų ar studentų kaip mokesčiai mokamų
         lėšų pakaktų dabar ir ateityje subsidijuojamoms paskoloms teikti. Taip pat yra teisėta reikalauti, kad tarp pagalbos išlaikymo
         išlaidoms padengti prašančio studento ir priimančiosios valstybės narės darbo rinkos būtų tikras ryšys.

      56     Šiuo klausimu reikia paaiškinti, kad nors valstybės narės, organizuodamos ir taikydamos savo socialinės pagalbos sistemas,
         turi parodyti tam tikrą finansinį solidarumą su kitų valstybių narių piliečiais (žr. sprendimo Grzelczyk 44 punktą), tačiau kiekviena valstybė narė turi teisę užtikrinti, kad pagalbos išlaikymo išlaidoms padengti teikimas kitų
         valstybių narių studentams netaptų neprotinga našta, kuri galėtų turėti įtakos bendram tos valstybės teikiamos pagalbos lygiui.

      57     Kalbant apie pagalbos išlaikymo išlaidoms padengti teikimą studentams, valstybė narė teisėtai gali šią pagalbą teikti tik
         tiems studentams, kurie įrodė tam tikrą integracijos į šios valstybės visuomenę lygį.

      58     Vis dėlto šioje situacijoje valstybė narė negali reikalauti iš atitinkamų studentų įrodyti jų ryšio su pastarosios darbo rinka.
         Dažniausiai mokantis aukštojoje mokykloje įgytos žinios studento nesusieja su konkrečia geografine darbo rinka, todėl pagalbos
         išlaikymo išlaidoms padengti prašančio studento padėtis nėra sulyginama su asmens, kuris prašo laukimo išmokos, skiriamos
         savo pirmojo darbo ieškančiam jaunimui, arba išmokos darbo paieškai (žr. atitinkamai minėto sprendimo D'Hoop 38 punktą ir 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo Collins, C‑138/02, Rink. p. I‑0000, 67 punktą).

      59     Tačiau tam tikros integracijos reikalavimas gali būti laikomas patenkintu, jei nustatoma, kad tas studentas tam tikrą laiką
         gyveno priimančiojoje valstybėje narėje.

      60     Dėl nacionalinių taisyklių, pavyzdžiui, Student Support Regulations, pažymėtina, kad pakankamos integracijos į priimančiosios valstybės narės visuomenę garantija kyla iš sąlygos, kad asmuo prieš
         tai gyventų šios valstybės teritorijoje – pagrindinėje byloje nagrinėjamos Jungtinės Karalystės taisyklės reikalauja gyventi
         trejus metus.

      61     Papildoma sąlyga, kad studentai gali gauti pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti tik tuomet, jei jie nuolatos gyvena priimančiojoje
         valstybėje narėje, kaip ir reikalavimas gyventi trejus metus, aptartas pirmesniame punkte, tai pat galėtų būti laikoma pagrįsta
         ir skirta tam tikram integracijos į šios valstybės visuomenės lygiui užtikrinti. Tačiau nustatyta, kad pagrindinėje byloje
         nagrinėjami teisės aktai nenumato jokios galimybės studentui, kuris yra kitos valstybės pilietis, gauti nuolat gyvenančio
         asmens statusą. Dėl šių teisės aktų toks pilietis, kad ir koks būtų jo realios integracijos į priimančiosios valstybės narės
         visuomenę lygis, neturi jokių galimybių įvykdyti šią sąlygą ir gauti pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti. Todėl toks požiūris
         negali būti pateisintas šiomis taisyklėmis siekiamu teisėtu tikslu.

      62     Toks požiūris sudaro kliūtį studentui, valstybės narės piliečiui, kuris teisėtai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje ir
         joje pabaigė didelę vidurinio mokslo dalį bei dėl to turi realų ryšį su pastarąja valstybe, toliau mokytis tokiomis pat sąlygomis,
         kaip gali tokioje pačioje situacijoje esantis studentas, kuris yra priimančiosios valstybės narės pilietis.

      63     Esant šioms aplinkybėms į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 12 straipsnio pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip,
         kad ji draudžia nacionalinius teisės aktus, kurie numato, kad studentai gali gauti pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti, tik
         jei jie nuolat gyvena priimančiojoje valstybėje narėje, ir nenumato jokios galimybės studentui, kuris yra kitos valstybės
         narės pilietis, gauti nuolat gyvenančio asmens statuso, net jei jis teisėtai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje ir joje
         pabaigė didelę dalį vidurinio mokslo bei dėl to turi realų ryšį su šios valstybės visuomene.

       Dėl trečiojo klausimo
      64     Trečiuoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar tuo atveju, jei Teisingumo
         Teismas nuspręstų, kad studentams teikiama pagalba išlaikymo išlaidoms padengti patenka į EB 12 straipsnio 1 pastraipos taikymo
         sritį, tokio sprendimo pasekmės turėtų būti apribotos laike.

      65     Jungtinės Karalystės, Vokietijos ir Austrijos vyriausybės Teisingumo Teismo prašo, jei jis nuspręstų taip, kaip nurodoma pateiktame
         klausime, apriboti savo sprendimo veikimą laike, o apribojimo netaikyti tik ieškiniams, kurie buvo pareikšti iki sprendimo
         priėmimo dienos. Grįsdamos šį prašymą jos, be kita ko, remiasi prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nurodytomis
         finansinėmis pasekmėmis.

      66     Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, aiškindamas Bendrijos teisės nuostatą, aiškina tik jos reikšmę ir taikymo sritį taip,
         kaip ji turėjo būti suprantama ir taikoma nuo jos priėmimo momento. Iš to išplaukia, kad teismas taip išaiškintą nuostatą
         gali ir turi taikyti net ir teisiniams santykiams, kurie prasidėjo ar atsirado prieš priimant sprendimą, dėl prašymo išaiškinti,
         jei, be kita ko, patenkinamos sąlygos, leidžiančios kompetentingame teisme pareikšti su šios nuostatos taikymu susijusį ieškinį
         (žr. 1980 m. kovo 27 d. Sprendimo Denkavit italiana, 61/79, Rink. p. 1205, 16 punktą ir 1998 m. vasario 2 d. Sprendimo Blaizot, 24/86, Rink. p. 379, 27 punktą).

      67     Tik išimtinėmis aplinkybėmis Teisingumo Teismas gali, taikydamas Bendrijos teisės sistemai būdingą bendrąjį teisinio saugumo
         principą, apriboti bet kurio suinteresuotojo asmens galimybę remtis jo išaiškinta norma siekiant užginčyti sąžiningai nustatytus
         teisinius santykius (žr. minėto sprendimo Blaizot  28 punktą; 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Legros ir kt., C‑163/90, Rink. p. I‑4625, 30 punktą ir 1999 m. gegužės 4 d. Sprendimo Sürül, C‑262/96, Rink. p. I‑2685, 108 punktą).

      68     Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką, finansinės pasekmės, galinčios kilti valstybei narei dėl sprendimo, priimto byloje
         dėl prejudicinio sprendimo, pačios savaime nepateisina tokio sprendimo veikimo laike apribojimo (žr., be kita ko,  minėto sprendimo Grzelczyk 52 punktą).

      69     Teismas tokį sprendimą priimdavo tik esant ypatingoms aplinkybėms, kai, pirma, dėl didelio skaičiaus teisinių santykių, sukurtų
         veikiant sąžiningai, remiantis teisės aktu, laikomu teisėtu ir galiojančiu, egzistuodavo rimtų ekonominių pasekmių kilimo
         rizika, ir, antra, kai paaiškėdavo, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos Bendrijos teisės neatitinkančioje situacijoje
         atsidurdavo dėl to, jog Bendrijos teisės normos turinio netikrumas būdavo objektyvus ir rimtas, o netikrumo atsiradimo priežastis
         galėjo būti net kitų valstybių narių ar Komisijos elgesys (žr. minėto sprendimo Grzelczyk 53 punktą).

      70     Šiuo atveju pakanka konstatuoti, kad Jungtinės Karalystės, Vokietijos ir Austrijos vyriausybių pateiktos informacijos nepakanka
         pagrįsti jų teiginiui, kad neapribojus šio sprendimo veikimo laike šioms valstybėms narėms kiltų rimta finansinė grėsmė. Skaičiai,
         kuriais remiasi šios vyriausybės, taip pat apima ir atvejus, kurie visai nepanašūs į tą, dėl kurio kilo pagrindinėje byloje
         nagrinėjamas ginčas.

      71     Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, jog nėra reikalo apriboti šio sprendimo veikimo laike.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Pagalba priimančiojoje valstybėje narėje teisėtai gyvenantiems studentams, suteikiant subsidijuojamas paskolas arba stipendijas,
            kurios skirtos jų išlaikymo išlaidoms padengti, patenka į Sutarties taikymo sritį EB 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto
            draudimo diskriminuoti taikymo tikslais.
      2.      EB 12 straipsnio pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionalinius teisės aktus, kurie numato, jog
            studentai gali gauti pagalbą išlaikymo išlaidoms padengti, tik jei jie nuolatos gyvena priimančiojoje valstybėje narėje, ir
            nenumato jokios galimybės studentui, kuris yra kitos valstybės narės pilietis, gauti nuolat gyvenančio asmens statusą, net
            jei jis teisėtai gyvena priimančiojoje valstybėje narėje ir joje pabaigė didelę dalį vidurinio mokslo bei dėl to turi realų
            ryšį su šios valstybės visuomene.
      3.      Nėra reikalo apriboti šio sprendimo veikimo laike.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2012 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Santander Asset Management SGIIC SA, veikianti FIM Santander Top 25 Euro Fi vardu, (C‑338/11) prieš Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux ir Santander Asset Management SGIIC SA, veikianti Cartera Mobiliaria SA SICAV vardu, (C‑339/11–C‑347/11) ir kt. prieš Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État.#Tribunal administratif de Montreuil prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#SESV 63 ir 65 straipsniai – Kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektai (KIPVPS) – KIPVPS nerezidentams išmokėtų dividendų, kuriems taikomas mokestis prie šaltinio, ir KIPVPS rezidentams išmokėtų dividendų, kuriems netaikomas toks mokestis, skirtingas vertinimas – Būtinybė atsižvelgti į dalininkų padėtį siekiant įvertinti nacionalinės priemonės suderinamumą su kapitalo judėjimo laisve – Nebuvimas.#Sujungtos bylos C‑338/11–C‑347/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gegužės 10 d. (
            *1
         )
      „SESV 63 ir 65 straipsniai — Kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektai (KIPVPS) — KIPVPS nerezidentams išmokėtų dividendų, kuriems taikomas mokestis prie šaltinio, ir KIPVPS rezidentams išmokėtų dividendų, kuriems netaikomas toks mokestis, skirtingas vertinimas — Būtinybė atsižvelgti į dalininkų padėtį siekiant įvertinti nacionalinės priemonės suderinamumą su kapitalo judėjimo laisve — Nebuvimas“
      Sujungtose bylose C-338/11–C-347/11
      dėl Tribunal administratif de Montreuil (Prancūzija) 2011 m. liepos 1 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2011 m. liepos 4 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

         Santander Asset Management SGIIC SA, veikianti FIM Santander Top 25 Euro Fi vardu (C-338/11)
      prieš

         Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux

      ir

         Santander Asset Management SGIIC SA, veikianti Cartera Mobiliaria SA SICAV vardu (C-339/11),

         Kapitalanlagegesellschaft mbH, veikianti Alltri Inka vardu (C-340/11),

         Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH, veikianti DBI-Fonds APT n° 737 vardu (C-341/11),

         SICAV KBC Select Immo (C-342/11),

         SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH (C-343/11),

         International Values Series of the DFA Investment Trust Co. (C-344/11),

         Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. (C-345/11),

         SICAV GA Fund B (C-346/11),

         Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, veikianti AMB Generali Aktien Euroland vardu (C-347/11),
      prieš

         Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai J. Malenovský, G. Arestis, T. von Danwitz ir D. Šváby,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. vasario 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Santander Asset Management SGIIC SA, veikiančios FIM Santander Top 25 Euro Fi vardu, ir Santander Asset Management SGIIC SA, veikiančios Cartera Mobiliaria SA SICAV vardu, atstovaujamų advokatų C. Charpentier, N. Gelli, P. Van den Perre ir C. Profitos,

               —

                  Kapitalanlagegesellschaft mbH, veikiančios Alltri Inka vardu, International Values Series of the DFA Investment Trust Co., Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. ir Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, veikiančios AMB Generali Aktien Euroland vardu, atstovaujamų advokatų Y. Robert ir S. Lauratet,

               —

                  Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH, veikiančios DBI-Fonds APT n° 737 vardu, atstovaujamos advokatų P. Schultze ir A. Feger,

               —

                  SICAV KBC Select Immo, atstovaujamos advokatų V. Louvel ir S. Defert,

               —

                  SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, atstovaujamos advokatų A. Lagarrigue ir B. Hardeck,

               —

                  SICAV GA Fund B, atstovaujamos advokatų P. Le Roux ir L. Bogey,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.-S. Pilczer,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir W. Roels,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl SESV 63 ir 65 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šie prašymai pateikti nagrinėjant ginčus tarp kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektų (toliau – KIPVPS ) nerezidentų ir Prancūzijos mokesčių institucijų dėl mokesčio prie šaltinio, kuriuo apmokestinti šiems KIPVPS paskirstyti nacionalinės kilmės dividendai.

         Nacionalinė teisė

               3

               Pagal Prancūzijos teisę KIPVPS apima kintamo kapitalo investicines bendroves (sociétés d’investissement à capital variable, toliau – SICAV) ir bendrus investicinius fondus (fonds communs de placement, toliau – FCP). Remiantis Bendrojo mokesčių kodekso (Code général des impôts, toliau – CGI) 208 straipsnio 1bis dalies A punktu, SICAV pelnas, gautas vykdant įstatuose numatytą veiklą, neapmokestinamas pelno mokesčiu. Kalbant apie FCP, reikia pažymėti, kad dėl savo, kaip bendros dalinės nuosavybės objekto, statuso jie nepatenka į pelno mokesčio taikymo sritį.

               4

               CGI 119bis straipsnio 2 dalyje teigiama:
               „[Dividendai] apmokestinami mokesčiu prie šaltinio, kurio tarifas nustatytas 187 straipsnyje, jeigu jie išmokami asmenims, Prancūzijoje neturintiems nuolatinės gyvenamosios vietos mokesčių tikslais arba registruotos buveinės <...>“

               5

               CGI 187 straipsnyje teigiama:
               „1.   119bis straipsnyje numatyto mokesčio prie šaltinio tarifas yra:
               <...>

                        —

                        25 % visoms kitoms pajamoms.“

         Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

               6

               Ieškovai pagrindinėse bylose yra Belgijos (bylos C-342/11 ir C-346/11), Vokietijos (bylos C-340/11, C-341/11, C-343/11 ir C-347/11), Ispanijos (bylos C-338/11 ir C-339/11) ir Jungtinių Valstijų (bylos C-344/11 ir C-345/11) KIPVPS, investuojantys, be kita ko, į Prancūzijos bendrovių akcijas ir už tai gaunantys dividendus. Pagal CGI 119bis straipsnio 2 dalį ir 187 straipsnio 1 dalį šie dividendai Prancūzijoje yra apmokestinami taikant 25 % mokesčio prie šaltinio tarifą.

               7

               Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose įtvirtinamas skirtingas požiūris dėl mokesčių, nepalankus KIPVPS nerezidentams, nes Prancūzijos kilmės dividendai, kuriuos tokie subjektai gauna, apmokestinami mokesčiu prie šaltinio, o tos pačios kilmės dividendai, išmokėti KIPVPS rezidentams, šiuo mokesčiu neapmokestinami. Šis skirtingas požiūris, pasak prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, sudaro kapitalo judėjimo laisvės apribojimą, kaip tai suprantama pagal SESV 63 straipsnį, kuris, atsižvelgiant į SESV 65 straipsnį, leistinas tik jei skirtingai vertinamos objektyviai nepanašios situacijos arba jeigu toks ribojimas pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu. Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, klausimas, ar, be KIPVPS, turi būti atsižvelgta ir į dalininkų situaciją, yra esminis vertinant situacijų panašumą.

               8

               Jis paaiškina, kad jeigu būtų atsižvelgta vien į KIPVPS situaciją, reikėtų konstatuoti, jog jie yra objektyviai panašioje situacijoje, nesvarbu, ar būtų Prancūzijos, ar kitos valstybės narės rezidentai. Tokiu atveju skirtingas požiūris negalėtų būti laikomas pateisinamu taip pat ir privalomuoju bendrojo intereso pagrindu.

               9

               Kita vertus, jeigu – turint omeny, pirma, ypatingą KIPVPS tikslą, t. y. kaip paprasti tarpininkai, nebūtinai turintys juridinio asmens statusą, užtikrinti investavimą investuotojų vardu, ir, antra, faktinį dividendų apmokestinimą, kuris dalininkams taikomas arba tiesiogiai dėl KIPVPS rezidentų apmokestinimo tvarkos, arba netiesiogiai dėl KIPVPS nerezidentams taikomo mokesčio prie šaltinio, nesvarbu, ar dalininkai yra rezidentai, ar ne, – reikėtų atsižvelgti ne tik į KIPVPS, bet ir į jų dalininkų situaciją, galėtų būti pripažinta mokesčio prie šaltinio atitiktis laisvo kapitalo judėjimo principui visais atvejais, kai situacijos negalėtų būti laikomos objektyviai panašiomis, atsižvelgiant į visą taikytiną apmokestinimo tvarką, arba kai skirtingą vertinimą pateisintų privalomasis bendrojo intereso pagrindas, susijęs su mokestinių patikrinimų veiksmingumu.

               10

               Tokiomis aplinkybėmis Tribunal administratif de Montreuil nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar, be KIPVPS, turi būti atsižvelgta ir į dalininkų situaciją?

                        2.

                        Jeigu taip, kokiomis sąlygomis ginčijamas mokestis prie šaltinio galėtų būti laikomas atitinkančiu laisvo kapitalo judėjimo principą?“

               11

               2011 m. rugpjūčio 4 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-338/11–C-347/11 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.

         Dėl prejudicinių klausimų

               12

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad nors CGI 119bis straipsnio 2 dalis ir 187 straipsnis apskirtai taikomi asmenims, kurie Prancūzijoje neturi nuolatinės gyvenamosios vietos mokesčių tikslais arba registruotos buveinės, pateikti klausimai yra susiję tik su KIPVPS mokestiniu vertinimu, atliekamu taikant šias nuostatas.

               13

               Šiais klausimais prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 63 ir 65 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, pagal kurias KIPVPS paskirstytiems nacionalinės kilmės dividendams taikomas skirtingas mokestinis vertinimas, nelygu juos gaunančio subjekto rezidavimo vieta. Jis visų pirma siekia išsiaiškinti, ar, kiek tai susiję su bendrovių rezidenčių KIPVPS nerezidentams paskirstytų dividendų apmokestinimu, siekiant nustatyti, ar egzistuoja skirtingas vertinimas, sudarantis kapitalo judėjimo laisvės kliūtį, situacijos turi būti lyginamos tik investavimo tarpininko lygmeniu, ar turi būti atsižvelgiama ir į dalininkų situaciją.

               14

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, jos vis dėlto turi ją įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės (2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-334/02, Rink. p. I-2229, 21 punktas; 2011 m. sausio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C-155/09, Rink. p. I-65, 39 punktas ir 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C-10/10, Rink. p. I-5389, 23 punktas).

               15

               Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, kad tarp SESV 63 straipsnio 1 dalyje draudžiamų laisvo kapitalo judėjimo apribojimo priemonių yra tos, kurios gali atgrasyti nerezidentus investuoti tam tikroje valstybėje narėje arba atgrasyti šios valstybės narės rezidentus tai daryti kitose valstybėse (2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Festersen, C-370/05, Rink. p. I-1129, 24 punktas; 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo A, C-101/05, Rink. p. I-11531, 40 punktas ir 2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Haribo Lakritzen Hans Riegel ir Österreichische Salinen, C-436/08 ir C-437/08, Rink. p. I-305, 50 punktas).

               16

               Kalbant apie tai, ar valstybės narės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, sudaro kapitalo judėjimo apribojimą, reikia priminti, kad pagal jas bendrovės rezidentės KIPVPS nerezidentui paskirstyti dividendai, nesvarbu, ar jis įsisteigęs kitoje valstybėje narėje, ar trečiojoje valstybėje, apmokestinami taikant 25 % mokesčio prie šaltinio tarifą, tačiau tokie dividendai neapmokestinami, kai išmokami KIPVPS rezidentui.

               17

               Toks skirtingas dividendų mokestinis vertinimas, nelygu KIPVPS rezidavimo vieta, gali atgrasyti, pirma, KIPVPS nerezidentus investuoti į Prancūzijoje įsteigtas bendroves ir, antra, Prancūzijoje reziduojančius investuotojus įsigyti KIPVPS nerezidentų kapitalo dalių.

               18

               Todėl šios teisės nuostatos sudaro kapitalo judėjimo laisvės apribojimą, kuris SESV 63 straipsniu iš principo yra draudžiamas.

               19

               Tačiau reikia išnagrinėti, ar šis apribojimas gali būti pateisinamas atsižvelgiant į ESV sutarties nuostatas.

               20

               Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis SESV 65 straipsnio 1 dalies a punktu, „[SESV] 63 straipsnio nuostatos nepažeidžia valstybių narių teisės <...> taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos padėties gyvenamosios vietos arba kapitalo investavimo vietos atžvilgiu“.

               21

               Ši nuostata, kaip nukrypstanti nuo pagrindinio laisvo kapitalo judėjimo principo, turi būti aiškinama siaurai. Todėl ji negali būti aiškinama taip, kad kiekvienas mokesčių teisės aktas, kuriame daromi skirtumai tarp mokesčių mokėtojų pagal jų gyvenamąją vietą arba valstybę, kur jie investuoja savo kapitalą, automatiškai yra suderinamas su Sutartimi (žr. 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Eckelkamp ir kt., C-11/07, Rink. p. I-6845, 57 punktą; 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo Mattner, C-510/08, Rink. p. I-3553, 32 punktą ir minėto Sprendimo Haribo Lakritzen Hans Riegel ir Österreichische Salinen 56 punktą).

               22

               Minėtoje dalyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą savo ruožtu riboja SESV 65 straipsnio 3 dalis, kurioje nustatyta, kad šio straipsnio 1 dalyje nurodytos nacionalinės teisės nuostatos „neturi sudaryti laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų, kaip nustatyta 63 straipsnyje, savavališko diskriminavimo ar užslėpto apribojimo“.

               23

               Todėl reikia skirti SESV 65 straipsnio 1 dalies a punktu leidžiamą skirtingą vertinimą nuo šio straipsnio 3 dalimi uždraustos diskriminacijos. Iš teismo praktikos matyti, jog tam, kad nacionalinės mokesčių teisės normos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, galėtų būti laikomos suderinamomis su laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančiomis Sutarties nuostatomis, reikia, kad skirtingas vertinimas būtų susijęs su objektyviai skirtingomis situacijomis arba jis būtų pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu (žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo Verkooijen, C-35/98, Rink. p. I-4071, 43 punktą; 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C-319/02, Rink. p. I-7477, 29 punktą ir 2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C-250/08, Rink. p. I-12341, 51 punktą).

               24

               Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar vertinant situacijų panašumą, be KIPVPS, reikia atsižvelgti ir į dalininkų situaciją.

               25

               Prancūzijos vyriausybė šiuo klausimu primygtinai pabrėžia, kad KIPVPS yra ne savo vardu veikiantys investuotojai, o savo dalininkų vardu veikiantys kolektyvinio investavimo tarpininkai. Kadangi mokesčių požiūriu KIPVPS tarpinė padėtis yra neutrali, jų gaunami dividendai neapmokestinami. Taigi reikia atsižvelgti ir į dalininkų padėtį, norint nustatyti, ar skirtingas KIPVPS nerezidentams išmokamų dividendų vertinimas, palyginti su KIPVPS rezidentams išmokamais dividendais, yra susijęs su situacijomis, kurios nėra objektyviai panašios.

               26

               Vis dėlto su tokiais argumentais negalima sutikti.

               27

               Žinoma, kiekviena valstybė narė, laikydamasi Sąjungos teisės, turi nustatyti savą paskirstytojo pelno apmokestinimo sistemą. Tačiau kuomet nacionalinės mokesčių teisės aktuose nustatytas paskirstomojo pelno apmokestinimo atskyrimo kriterijus, situacijų panašumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į šį kriterijų (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 14 d.Sprendimo Denkavit Internationaal ir Denkavit France, C-170/05, Rink. p. I-11949, 34 ir 35 punktus; 2009 m. birželio 18 d. Sprendimo Aberdeen Property Fininvest Alpha, C-303/07, Rink. p. I-5145, 51–54 punktus; 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-540/07, Rink. p. I-10983, 43 punktą ir 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C-284/09, Rink. p. I-9879, 60 punktą).

               28

               Be to, siekiant nustatyti, ar skirtingas vertinimas, atsirandantis taikant nagrinėjamus teisės aktus, atspindi objektyvų situacijų skirtumą, turi būti atsižvelgiama tik į atitinkamus tokiais teisės aktais įtvirtintus atskyrimo kriterijus. Vadinasi, kai valstybė narė pasirenka įgyvendinti savo apmokestinimo kompetenciją bendrovių rezidenčių išmokėtų dividendų atžvilgiu remdamasi vien KIPVPS gavėjų rezidavimo vieta, pastarųjų dalininkų mokestinė padėtis neturi reikšmės vertinant tokių teisės aktų diskriminacinį pobūdį.

               29

               Dėl pagrindinėse bylose nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų nuostatų reikia konstatuoti, kad jose įtvirtintas atskyrimo kriterijus, pagrįstas KIPVPS rezidavimo vieta, nes tik KIPVPS nerezidentų gaunami dividendai apmokestinami mokesčiu prie šaltinio.

               30

               Be to, nėra Prancūzijos vyriausybės minėto ryšio tarp KIPVPS rezidentų gaunamų dividendų neapmokestinimo ir šių dividendų apmokestinimo jau jų dalininkų lygmeniu. Atleidimas nuo mokesčio, taikomas KIPVPS rezidentams, nesiejamas su pajamų, paskirstytų jų dalininkams, apmokestinimu.

               31

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad KIPVPS, kurie kapitalizuoja gaunamus dividendus, atveju nebus jokio dividendų perskirstymo, kuris vėliau galėtų būti apmokestintas dalininkų lygmeniu. Taigi pagrindinėse bylose nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose neįtvirtinamas joks ryšys tarp nacionalinės kilmės dividendų, kuriuos gauna kapitalizavimo KIPVPS, – nesvarbu, ar jie rezidentai, ar ne, – mokestinio vertinimo ir jų dalininkų mokestinės situacijos.

               32

               Kiek tai susiję su KIPVPS, kurie paskirsto gautus dividendus, nagrinėjamose teisės nuostatose taip pat neatsižvelgiama į jų dalininkų mokestinę padėtį.

               33

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Prancūzijos vyriausybės argumentai pagrįsti prielaida, jog KIPVPS rezidentų dalininkai patys turi buveinę mokesčių tikslais Prancūzijoje, o KIPVPS nerezidentų dalininkai buveinę mokesčių tikslais turi toje valstybėje, kurioje įsteigtas atitinkamas KIPVPS. Pasak Prancūzijos vyriausybės, Prancūzijos Respublikos ir atitinkamos valstybės narės ar trečiosios valstybės sudarytos dvišalės dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartys taip užtikrina panašų KIPVPS rezidentų ir KIPVPS nerezidentų dalininkų mokestinį vertinimą.

               34

               Vis dėlto tokia prielaida yra neteisinga dėl ja daromo apibendrinimo. Iš tiesų nėra neįprasta, kad Prancūzijoje nereziduojančio KIPVPS dalininkas turi savo buveinę mokesčių tikslais Prancūzijoje arba kad Prancūzijoje reziduojančio KIPVPS dalininkas turi buveinę mokesčių tikslais kitoje valstybėje narėje arba trečiojoje valstybėje.

               35

               Iš pagrindinėse bylose nagrinėjamų teisės aktų nuostatų matyti, kad nacionalinės kilmės dividendai, išmokėti paskirstančiajam KIPVPS rezidentui, bus neapmokestinami net ir tuo atveju, jeigu Prancūzijos Respublika neįgyvendins savo apmokestinimo kompetencijos tokio KIPVPS perskirstytų dividendų atžvilgiu, visų pirma kai jie išmokami dalininkams, turintiems buveinę mokesčių tikslais kitoje valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje.

               36

               Be to, nacionalinės kilmės dividendai, išmokėti paskirstantiesiems KIPVPS nerezidentams, apmokestinami 25 % tarifu, neatsižvelgiant į jų dalininkų mokestinę padėtį.

               37

               Dėl tokių KIPVPS dalininkų nerezidentų pasakytina, kad nors tam tikrose Prancūzijos Respublikos ir atitinkamos valstybės narės arba trečiosios valstybės sudarytose dvišalėse dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartyse ir numatyta, jog šių dalininkų rezidavimo valstybė atsižvelgia į Prancūzijoje išskaičiuotą mokestį prie šaltinio, remiantis tuo negalima daryti išvados, jog pagrindinėse bylose nagrinėjamose teisės aktų nuostatose atsižvelgiama į šių dalininkų mokestinę padėtį. Atvirkščiai, būtent dalininkų rezidavimo valstybė narė pagal tokias sutartis atsižvelgs į dividendų mokestinį vertinimą Prancūzijoje KIPVPS lygmeniu.

               38

               Nors, kaip tvirtina Prancūzijos vyriausybė, KIPVPS nerezidento dalininko, reziduojančio Prancūzijoje, atžvilgiu egzistuoja administracinė praktika, pagal kurią tam tikrais atvejais jis gali gauti mokestinį kreditą už KIPVPS-nerezidento lygmeniu išskaičiuotą mokestį prie šaltinio, vis dėlto pagrindinėse bylose nagrinėjamose teisės aktų nuostatose įtvirtinamas nacionalinės kilmės dividendų, paskirstytų KIPVPS nerezidentams, apmokestinimas 25 % tarifu remiantis vien jų rezidavimo vieta, taigi neatsižvelgiant į šių KIPVPS dalininkų mokestinę padėtį.

               39

               Atsižvelgiant į šiuose teisės aktų nuostatose įtvirtintą atskyrimo kriterijų, pagrįstą vien KIPVPS rezidavimo vieta, situacijų panašumas, norint nustatyti šių teisės aktų nuostatų diskriminacinį (arba ne) pobūdį, turi būti vertinamas vien investavimo tarpininko lygmeniu.

               40

               Šios išvados nepaneigia tai, kad Teisingumo Teismas savo 2008 m. gegužės 20 d. Sprendime Orange European Smallcap Fund (C-194/06, Rink. p. I-3747), susijusiame su KIPVPS apmokestinimo tvarka Nyderlanduose, atsižvelgė į fiziniams asmenims dalininkams taikomą apmokestinimą vertindamas apmokestinimo tvarkos, kaip nagrinėtoji toje byloje, atitiktį kapitalo judėjimo laisvei. Ši apmokestinimo tvarka, kitaip nei nagrinėjamoji pagrindinėse bylose, KIPVPS atleidimą nuo mokesčio susiejo su sąlyga, jog visas šių subjektų pelnas būtų paskirstytas jų dalininkams, siekiant priartinti mokesčių naštą, tenkančią investicinių pajamų, cirkuliuojančių per kolektyvinio investavimo subjektus, atžvilgiu, prie tos, kuri tenka privačių asmenų tiesioginių investicijų atžvilgiu (minėto Sprendimo Orange European Smallcap Fund 8, 33 ir 60 punktai). Pastarojoje byloje nacionalinės teisės aktų leidėjas kaip taikytino mokestinio vertinimo atskyrimo kriterijų pasirinko dalininko mokestinę padėtį.

               41

               Pagrindinėse bylose, atvirkščiai, taikytino mokestinio vertinimo atskyrimo kriterijus, įtvirtintas nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose, yra ne dalininko mokestinė padėtis, o vien KIPVPS statusas – ar jis rezidentas, ar ne.

               42

               Toliau, kaip pažymi prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas dėl nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, kuriomis siekiama užkirsti kelią bendrovių rezidenčių paskirstomų dividendų apmokestinimo grandinei, juos gaunančio KIPVPS rezidento padėtis yra panaši į juos gaunančio KIPVPS nerezidento padėtį (žr. minėtų sprendimų Aberdeen Property Fininvest Alpha 43 ir 44 punktus ir Komisija prieš Vokietiją 58 punktą).

               43

               2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimu Truck Center (C-282/07, Rink. p. I-10767, 47 punktas) grindžiamas Prancūzijos vyriausybės argumentas, jog skirtingas KIPVPS rezidentų ir KIPVPS nerezidentų vertinimas tik atspindi šių subjektų situacijų skirtumą mokesčio išieškojimo atžvilgiu, turi būti atmestas. Šiuo klausimu primintina, kad byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Truck Center, nagrinėtose nacionalinės teisės nuostatose buvo numatyta, kad tam tikros nacionalinės kilmės pajamos apmokestinamos ir jas gaunančių bendrovių rezidenčių, ir nerezidenčių lygmeniu. Tose nuostatose numatyta tik skirtinga mokesčio surinkimo tvarka pagal bendrovės gavėjos buveinės vietą, o toks skirtumas buvo pateisinamas objektyviu situacijų, kuriose buvo bendrovės rezidentės ir nerezidentės, skirtumu. Vis dėlto pagrindinėse bylose nagrinėjamose teisės nuostatose numatyta ne tik skirtinga mokesčio surinkimo tvarka pagal nacionalinės kilmės dividendų gavėjų rezidavimo vietą. Atvirkščiai, joje numatyta šių dividendų apmokestinimas vien KIPVPS nerezidentų atžvilgiu.

               44

               Vadinasi, KIPVPS rezidentų, kuriems taikomas atleidimas nuo mokesčio, kiek tai susiję su jų gaunamais nacionalinės kilmės dividendais, ir KIPVPS nerezidentų, kurių tokie dividendai apmokestinami mokesčiu prie šaltinio, skirtingas vertinimas negali būti pateisinamas atitinkamos situacijos skirtumu.

               45

               Dar reikia išnagrinėti, ar iš tokių nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamosios pagrindinėse bylose, išplaukiantis apribojimas yra pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (žr. 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo ELISA, C-451/05, Rink. p. I-8251, 79 punktą; minėtų sprendimų Haribo Lakritzen Hans Riegel ir Österreichische Salinen 63 punktą ir Komisija prieš Belgiją 68 punktą).

               46

               Prancūzijos vyriausybė Teisingumo Teisme nurodė įvairius pateisinimo motyvus, būtent: būtinybę apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos pasidalijimą tarp valstybių narių, būtinybę užtikrinti mokestinių patikrinimų veiksmingumą bei pagrindinėse bylose nagrinėjamos mokesčių sistemos darnumo išsaugojimą. Konkrečiai kalbėdama apie motyvus, pateisinančius kapitalo judėjimo apribojimus, susijusius su trečiosiomis valstybėmis, Prancūzijos vyriausybė remiasi, pirma, teiginiu, kad šiuo konkrečiu atveju nagrinėjamos normos yra būtinos užtikrinti mokestinių patikrinimų veiksmingumą, ir, antra, SESV 64 straipsnio 1 dalimi.

               47

               Reikia priminti, kad pateisinimui būtinybe apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos pasidalijimą tarp valstybių narių gali būti pritarta, ypač kai nagrinėjama tvarka siekiama užkirsti kelią veiksmams, kurie gali pakenkti valstybės narės teisei įgyvendinti kompetenciją mokesčių srityje jos teritorijoje vykdomos veiklos atžvilgiu (žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C-231/05, Rink. p. I-6373, 54 punktą; 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Amurta, C-379/05, Rink. p. I-9569, 58 punktą; minėtų sprendimų Aberdeen Property Fininvest Alpha 66 punktą ir Komisija prieš Vokietiją 77 punktą).

               48

               Tačiau jei valstybė narė nusprendė neapmokestinti savo teritorijoje nacionalinės kilmės dividendus gaunančių KIPVPS rezidentų, ji negali remtis būtinybe apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos pasidalijimą tarp valstybių narių, siekdama pateisinti tokias pajamas gaunančių KIPVPS nerezidentų apmokestinimą (žr. minėtų sprendimų Amurta 59 punktą; Aberdeen Property Fininvest Alpha 67 punktą ir Komisija prieš Vokietiją 78 punktą).

               49

               Nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų negalima pateisinti ir būtinybe užtikrinti mokestinių patikrinimų veiksmingumą. Kaip, beje, pažymi, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, mokestinių patikrinimų veiksmingumu negalima pateisinti apmokestinimo, taikomo konkrečiai ir tik nerezidentams.

               50

               Dėl argumento, susijusio su būtinybe užtikrinti Prancūzijos mokesčių sistemos darnumą, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog būtinybė išsaugoti tokį darnumą gali pateisinti pagrindines laisves ribojančius teisės aktus (žr. 1992 m. sausio 28 d. Sprendimo Bachmann, C-204/90, Rink. p. I-249, 21 punktą; 2008 m. spalio 23 d. Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, Rink. p. I-8061, 43 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Belgiją 70 punktą).

               51

               Vis dėlto, kad būtų galima remtis tokiu pateisinimu grindžiamu argumentu, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką reikia įrodyti, jog egzistuoja tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčio lengvatos ir jos kompensavimo konkrečiu apmokestinimu (minėto Sprendimo Komisija prieš Belgiją 71 punktas ir jame nurodyta teismo praktika), o tokio ryšio tiesioginis pobūdis turi būti vertinamas pagal atitinkamų teisės aktų tikslą (2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Papillon, C-418/07, Rink. p. I-8947, 44 punktas ir minėto Sprendimo Aberdeen Property Fininvest Alpha 72 punktas).

               52

               Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 30 punkto, dividendų neapmokestinimas mokesčiu prie šaltinio nėra siejamas su sąlyga, kad atitinkamas KIPVPS perskirstytų jo gautus dividendus ir kad jų apmokestinimas šio KIPVPS dalininkų lygmeniu leistų kompensuoti neapmokestinimą mokesčiu prie šaltinio.

               53

               Todėl nėra tiesioginio ryšio, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 51 punkte nurodytą teismo praktiką, tarp nacionalinės kilmės dividendų, kuriuos gauna KIPVPS rezidentas, neapmokestinimo mokesčiu prie šaltinio ir tokių dividendų apmokestinimo kaip šio KIPVPS dalininkų pajamų.

               54

               Galiausiai, konkrečiai kalbant apie motyvus, skirtus pateisinti kapitalo judėjimo apribojimus, susijusius su trečiosiomis šalimis, reikia pažymėti, kad Prancūzijos vyriausybė paprasčiausiai tvirtino, jog tokio judėjimo atžvilgiu ir, nesant sutarčių mokesčių srityje, kuriose būtų numatyta abipusė administracinė pagalba, ginčijami apribojimai turėtų būti pateisinami būtinybe užtikrinti mokestinių patikrinimų veiksmingumą. Žinoma, pagal Teisingumo Teismo praktiką tokio kapitalo judėjimo teisinis kontekstas skiriasi nuo to, kuris galioja esant santykiams tarp valstybių narių (minėto Sprendimo A 60 punktas). Tačiau šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad Prancūzijos vyriausybė nepateikė įrodymų, patvirtinančių, dėl kokių priežasčių mokestinių patikrinimų veiksmingumas turėtų pateisinti apmokestinimą, taikomą konkrečiai ir tik KIPVPS nerezidentams. Kita vertus, kadangi prašymai priimti prejudicinį sprendimą nesusiję su SESV 64 straipsnio 1 dalies aiškinimu, nereikia nagrinėti, ar iš nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, kylantys kapitalo judėjimo į trečiąsias valstybes arba iš jų apribojimai gali būti pateisinami pagal šią nuostatą.

               55

               Atsižvelgiant į visus šiuos svarstymus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad SESV 63 ir 65 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, kuriose numatytas nacionalinės kilmės dividendų apmokestinimas mokesčiu prie šaltinio, kuomet juos gauna kitoje valstybėje reziduojantys KIPVPS, tačiau tokie dividendai neapmokestinami, kai juos gauna pirmojoje valstybėje reziduojantys KIPVPS.

         Dėl šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu

               56

               Prancūzijos vyriausybė žodžiu pateiktose pastabose paprašė Teisingumo Teismo apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu tuo atveju, jeigu jis pripažintų, kad nacionalinės teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, yra nesuderinamos su SESV 63 ir 65 straipsniais.

               57

               Grįsdama savo prašymą, ši vyriausybė, pirma, atkreipė Teisingumo Teismo dėmesį į sunkias finansines pasekmes, kurias turėtų sprendimas su tokia išvada. Antra, ji teigė, kad atsižvelgdama į Europos Komisijos ir kitų valstybių narių elgesį Prancūzijos Respublika galėjo manyti, jog pagrindinėse bylose nagrinėjamos nuostatos atitinka Sąjungos teisę.

               58

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia Teisingumo Teismas įgyvendindamas SESV 267 straipsniu jam suteiktą kompetenciją, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo momento. Iš to išplaukia, kad taip išaiškintą normą teismas gali ir turi taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems iki sprendimo, kuriame išnagrinėtas prašymas dėl išaiškinimo, jei, be to, yra patenkintos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį, susijusį su šios normos taikymu (žr., be kita ko, 2002 m. spalio 3 d. Sprendimo Barreira Pérez, C-347/00, Rink. p. I-8191, 44 punktą; 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo Linneweber ir Akritidis, C-453/02 ir C-462/02, Rink. p. I-1131, 41 punktą ir 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C-292/04, Rink. p. I-1835, 34 punktą).

               59

               Todėl Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais ir taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės sistemos dalis, gali apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę pasinaudoti jo išaiškinta norma ginčijant sąžiningai nustatytus teisinius santykius. Kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir didelių sunkumų rizika (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Skov ir Bilka, C-402/03, Rink. p. I-199, 51 punktą ir 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Kalinchev, C-2/09, Rink. p. I-4939, 50 punktą).

               60

               Konkrečiai kalbant, tokį sprendimo būdą Teisingumo Teismas taikė tik labai konkrečiomis aplinkybėmis, be kita ko, kai egzistavo sunkių ekonominių pasekmių atsiradimo rizika, ypač kylanti dėl didelio sąžiningai ir remiantis teisės nuostatomis, kurios laikytos teisėtai galiojančiomis, sukurtų teisinių santykių skaičiaus, ir paaiškėjus, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo paskatintos elgtis Sąjungos teisės neatitinkančiu būdu dėl objektyvaus ir didelio neapibrėžtumo dėl Sąjungos teisės nuostatų turinio, prie kurio galbūt prisidėjo ir kitų valstybių narių ar Komisijos elgesys (žr., be kita ko, 2006 m. balandžio 27 d. Sprendimo Richards, C-423/04, Rink. p. I-3585, 42 punktą ir minėto Sprendimo Kalinchev 51 punktą).

               61

               Kalbant apie Prancūzijos vyriausybės argumentą, susijusį su objektyviu ir dideliu neapibrėžtumu dėl Sąjungos teisės nuostatų turinio, pasakytina, jog ši vyriausybė nepatikslino, kuo Komisijos ir kitų valstybių narių pasirinktas elgesys prisidėjo prie tokio neapibrėžtumo. Bet kuriuo atveju pagrindinėse bylose negali būti pripažinta, jog egzistuoja objektyvus ir didelis neapibrėžtumas dėl Sąjungos teisės nuostatų turinio. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, nurodytos šio sprendimo 27 punkte, matyti, kad siekiant nustatyti teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, suderinamumą su SESV 63 ir 65 straipsniais, situacijų panašumas turi būti vertinamas pačios valstybės narės pasirinktu lygmeniu, nagrinėjamu atveju – KIPVPS lygmeniu. Be to, kaip konstatuoja prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėse bylose, suderinamumo su SESV 63 ir 65 straipsniais vertinimas nekelia jokių ypatingų problemų, jeigu situacijos turi būti lyginamos KIPVPS lygmeniu.

               62

               Dėl Prancūzijos vyriausybės užuominos apie rimtus šio Teisingumo Teismo sprendimo padarinius biudžetui reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismo praktiką vien finansinių pasekmių, valstybei narei galinčių kilti dėl prejudicine tvarka priimto sprendimo, savaime nepakanka pateisinti šio sprendimo poveikio apribojimo laiko atžvilgiu (2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C-184/99, Rink. p. I-6193, 52 punktas; 2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar, C-209/03, Rink. p. I-2119, 68 punktas ir minėto Sprendimo Kalinchev 52 punktas). Nagrinėjamu atveju Prancūzijos Respublika, kuri tik per teismo posėdį paprašė apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu, per šį posėdį nepateikė duomenų, kurie leistų Teisingumo Teismui įvertinti, ar Prancūzijos Respublikai iš tikrųjų kyla sunkių ekonominių padarinių grėsmė.

               63

               Iš išdėstytų argumentų darytina išvada, kad nereikia riboti šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               64

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     SESV 63 ir 65 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, kuriose numatytas nacionalinės kilmės dividendų apmokestinimas mokesčiu prie šaltinio, kuomet juos gauna kitoje valstybėje reziduojantys kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektai, tačiau tokie dividendai neapmokestinami, kai juos gauna pirmojoje valstybėje reziduojantys kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektai.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


2012 m. birželio 5 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Efstratios Chatzidoukakis prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Darbo užmokestis - Šeimos pašalpos. # Byla F-84/10.


1970 m. vasario 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Hauptzollamt Hamburg-Oberelbe prieš Firma Paul G. Bollmann. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Byla 40-69.


2000 m. vasario 24 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Direktyva 92/12/EEB. # Byla C-434/97.


1992 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Consorgan - Gestão de Empresas Ldª prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Europos socialinis fondas. # Byla C-181/90.