title: 2013 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) ir SNF SAS prieš Europos cheminių medžiagų agentūrą (ECHA).#Apeliacinis skundas – Europos cheminių medžiagų agentūra (ECHA) – Cheminių medžiagų registracija, įvertinimas ir autorizacija – Reglamentas (EB) Nr. 1907/2006 (REACH reglamentas) – 57 ir 59 straipsniai – Cheminės medžiagos, dėl kurių reikia gauti autorizaciją – Akrilamido pripažinimas labai didelį susirūpinimą keliančia chemine medžiaga – Įtraukimas į kandidatinį cheminių medžiagų sąrašą – Paskelbimas – Ieškinio pareiškimo terminas – Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalis – Data, nuo kurios turi būti skaičiuojamas šis terminas, kai ieškinys pareikštas dėl tik internete paskelbto sprendimo – Teisinis saugumas – Veiksminga teisminė gynyba.#Byla C-625/11 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. rugsėjo 26 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Europos cheminių medžiagų agentūra (ECHA) — Cheminių medžiagų registracija, įvertinimas ir autorizacija — Reglamentas (EB) Nr. 1907/2006 (REACH reglamentas) — 57 ir 59 straipsniai — Cheminės medžiagos, dėl kurių reikia gauti autorizaciją — Akrilamido pripažinimas labai didelį susirūpinimą keliančia chemine medžiaga — Įtraukimas į kandidatinį cheminių medžiagų sąrašą — Paskelbimas — Ieškinio pareiškimo terminas — Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalis — Data, nuo kurios turi būti skaičiuojamas šis terminas, kai ieškinys pareikštas dėl tik internete paskelbto sprendimo — Teisinis saugumas — Veiksminga teisminė gynyba“
      Byloje C‑625/11 P
      dėl 2011 m. lapkričio 30 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), įsteigta Briuselyje (Belgija),

         SNF SAS, įsteigta Andrezjė Buteone (Prancūzija),
      atstovaujamos advokatų R. Cana ir K. Van Maldegem,
      apeliantės,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:

         Europos cheminių medžiagų agentūrai (ECHA), atstovaujamai M. Heikkilä ir W. Broere, padedamų advocaat J. Stuyck,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,

         Nyderlandų Karalystei, atstovaujamai C. Wissels ir B. Koopman,

         Europos Komisijai, atstovaujamai P. Oliver ir E. Manhaeve, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      įstojusioms į bylą šalims pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, U. Lõhmus (pranešėjas), M. Safjan ir A. Prechal,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. lapkričio 14 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2013 m. kovo 21 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniu skundu Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (toliau – PPG) ir SNF SAS (toliau – SNF) prašo panaikinti 2011 m. rugsėjo 21 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį PPG ir SNF prieš ECHA (T-268/10, Rink. p. II-6595; toliau – skundžiama nutartis), kuria jis atmetė kaip nepriimtiną jų ieškinį dėl Europos cheminių medžiagų agentūros (ECHA) sprendimo, kuriuo akrilamidas (EB Nr. 201‑173‑7) pripažintas 2006 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1907/2006 dėl cheminių medžiagų registracijos, įvertinimo, autorizacijos ir apribojimų (REACH), įsteigiančio Europos cheminių medžiagų agentūrą, iš dalies keičiančio Direktyvą 1999/45/EB bei panaikinančio Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 793/93, Komisijos reglamentą (EB) Nr. 1488/94, Tarybos direktyvą 76/769/EEB ir Komisijos direktyvas 91/155/EEB, 93/67/EEB, 93/105/EB bei 2000/21/EB (OL L 396, p. 1, ir klaidų ištaisymas OL L 136, 2007, p. 3; toliau – REACH reglamentas), 57 straipsnyje nustatytus kriterijus atitinkančia chemine medžiaga ir įtrauktas į kandidatinį sąrašą, kuriame esančios cheminės medžiagos galiausiai bus įtrauktos į minėto reglamento XIV priedą, kaip numatyta šio reglamento 59 straipsnyje (toliau – ginčijamas sprendimas), panaikinimo.

         Teisinis pagrindas

         REACH reglamentas

               2

               REACH reglamento 57 straipsnyje išvardijamos cheminės medžiagos, kurios gali būti įtrauktos į jo XIV priedą „Autorizuotinų cheminių medžiagų sąrašas“. Šio reglamento 57 straipsnio a ir b punktuose nurodytos tam tikrų kategorijų cheminės medžiagos, atitinkančios priskyrimo prie kancerogeninių ir mutageninių medžiagų kriterijus.

               3

               Šio reglamento 59 straipsnyje „57 straipsnyje nurodytų cheminių medžiagų nustatymas“ įtvirtinta:
               „1.   Siekiant nustatyti 57 straipsnyje nurodytus kriterijus atitinkančias chemines medžiagas ir sudaryti kandidatinį sąrašą, kuriame esančios cheminės medžiagos galiausiai bus įtrauktos į XIV priedą [(toliau – kandidatinis cheminių medžiagų sąrašas)], taikoma šio straipsnio 2–10 dalyse išdėstyta tvarka. <...>
               <...>
               10.   Priėmus sprendimą dėl cheminės medžiagos įtraukimo į sąrašą, [ECHA] savo tinklavietėje nedelsdama paskelbia ir atnaujina 1 dalyje nurodytą sąrašą.“

               4

               REACH reglamento 94 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pagal SESV 263 straipsnį Bendrajam Teismui arba Teisingumo Teismui gali būti pateiktas ieškinys dėl ECHA apeliacinės komisijos priimto sprendimo, o tais atvejais, kai sprendimo negalima apskųsti Apeliacinei komisijai, – dėl ECHA priimto sprendimo.

               5

               Nenumatyta jokios galimybės apskųsti Apeliacinei komisijai sprendimus, priimtus pagal šio reglamento 59 straipsnį.

         Bendrojo Teismo procedūros reglamentas

               6

               Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Jeigu terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį dėl institucijos priimto akto, prasideda nuo to akto paskelbimo, pagal 101 straipsnio 1 dalies a punktą jis skaičiuojamas nuo keturioliktos dienos po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje pabaigos.
               2.   Nustatyti procesiniai terminai dėl nuotolių pratęsiami dešimčiai dienų, ir tas laikotarpis yra visiems vienodas.“

         Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas

               7

               PPG yra polielektrolitus, poliakrilamidą ir (arba) kitus polimerus, kurių sudėtyje yra akrilamido, gaminančių ir (arba) importuojančių bendrovių interesams atstovaujanti Europos ekonominių interesų grupė. Viena iš jos narių yra bendrovė SNF.

               8

               2009 m. rugpjūčio 25 d. Nyderlandų Karalystė pateikė ECHA savo parengtą dokumentaciją dėl akrilamido pripažinimo REACH reglamento 57 straipsnio a ir b punktuose nustatytus kriterijus atitinkančia chemine medžiaga.

               9

               Atlikusi REACH reglamento 59 straipsnyje numatytą procedūrą ECHA ginčijamu sprendimu pripažino akrilamidą šio reglamento 57 straipsnyje nustatytus kriterijus atitinkančia chemine medžiaga ir įtraukė jį į kandidatinį cheminių medžiagų sąrašą.

               10

               2010 m. kovo 30 d. šis sąrašas, į kurį įtrauktas akrilamidas, buvo paskelbtas ECHA tinklavietėje, kaip reikalaujama pagal REACH reglamento 59 straipsnio 10 dalį.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiama nutartis

               11

               Ieškiniu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. birželio 10 d., PPG ir SNF prašė panaikinti ginčijamą sprendimą.

               12

               2010 m. lapkričio 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ECHA pareiškė šio ieškinio nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą. Ji nurodė tris nepriimtinumo pagrindus, susijusius visų pirma su ieškinio pareiškimo termino nesilaikymu, taip pat aplinkybe, kad ginčijamas sprendimas nedaro tiesioginio poveikio apeliantėms, ir aplinkybe, kad ginčijamas sprendimas nėra konkrečiai su apeliantėmis susijęs reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, kaip numatyta SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje.

               13

               Nyderlandų Karalystei ir Europos Komisijai buvo leista įstoti į bylą palaikyti ECHA reikalavimų. Komisija pritarė ECHA argumentams dėl ieškinio pareiškimo termino nesilaikymo ir nurodė, kad šis ieškinys taip pat nepriimtinas dėl lis pendens.

               14

               Dėl ieškinio pareiškimo termino nesilaikymo ECHA ir Komisija iš esmės nurodė, kad ginčijamas sprendimas buvo paskelbtas 2010 m. kovo 30 d., o SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje numatytas terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį dėl šio sprendimo, baigėsi 2010 m. gegužės 30 d. Nuo šios datos pradedamas skaičiuoti Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalyje numatytas papildomas dešimties dienų terminas dėl nuotolio, todėl bendras terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį, baigėsi 2010 m. birželio 9 d. Taigi 2010 m. birželio 10 d. PPG ir SNF ieškinys buvo pareikštas pavėluotai.

               15

               Apeliantės rėmėsi minėto Procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalies taikymu ir teigė, kad terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį, skaičiuotinas nuo keturioliktos dienos po ginčijamo sprendimo paskelbimo pabaigos, todėl nagrinėjamu atveju šio termino buvo laikomasi.

               16

               Skundžiamos nutarties 33 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad iš šios nuostatos formuluotės matyti, jog ji taikoma tik Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbtiems aktams, o pagal REACH reglamento 59 straipsnio 10 dalį kandidatinį cheminių medžiagų sąrašą numatyta skelbti ECHA tinklalapyje, ir jokioje kitoje minėto reglamento nuostatoje nėra numatytas kitoks paskelbimo būdas.

               17

               Šios nutarties 35 punkte Bendrasis Teismas šiuo klausimu visų pirma nusprendė, kad tik internete skelbiama elektroniniu būdu, todėl taip paskelbti aktai yra prieinami visuomenei visoje Europos Sąjungoje tuo pačiu metu. Tačiau, Bendrojo Teismo nuomone, nors Europos Sąjungos oficialiojo leidinio elektroninė versija prieinama ir internete, tik minėto leidinio spausdinta versija yra autentiška.

               18

               Toliau skundžiamos nutarties 37 punkte Bendrasis Teismas teigė, kad jo praktika dėl sprendimų valstybės pagalbos srityje paskelbimo negali būti taikoma šioje byloje. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad nors pagal šią praktiką aplinkybė, jog trečiosioms šalims suteikiama galimybė susipažinti su visu tinklalapyje įdėto sprendimo tekstu, kartu paskelbiant trumpą pranešimą Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, praplečia jo Procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, vis dėlto tokio tipo bylose paskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje yra aiškiai numatytas 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108 straipsnio] taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 26 straipsnyje.

               19

               Galiausiai skundžiamos nutarties 38 punkte Bendrasis Teismas atmetė apeliančių argumentą, kad aplinkybė, jog šio teismo Procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalis netaikoma aktams, kurie pagal Sąjungos teisę turi būti skelbiami tik internete, yra diskriminacija ar savivalė jų atžvilgiu. Jis padarė išvadą, kad faktinė ir teisinė padėtis, kurioje yra asmuo po akto paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, nepanaši į padėtį, kurioje šis asmuo yra paskelbus šį aktą tik internete. Be to, Bendrojo Teismo nuomone, atsižvelgimas į ginčijamo sprendimo paskelbimo ECHA tinklalapyje datą kaip į paskelbimo datą, kaip ji suprantama pagal SESV 263 straipsnio šeštą pastraipą, garantuoja vienodą požiūrį į visas suinteresuotąsias šalis ir užtikrina, kad terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį dėl šio sprendimo, visiems skaičiuojamas vienodai. Bendrasis Teismas pridūrė, kad termino, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį, skaičiavimo skirtumai skelbiant Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir internete, kad ir kaip būtų, taip pat pateisinami paskelbimo internete ypatybėmis.

               20

               Išnagrinėjęs nepriimtinumo pagrindą, susijusį su termino, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį, nesilaikymu, Bendrasis Teismas atmetė PPG ir SNF ieškinį kaip nepriimtiną ir nenagrinėjo kitų ECHA ir Komisijos pateiktų nepriimtinumo pagrindų.

         Šalių reikalavimai

               21

               Apeliantės Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą nutartį ir ginčijamą sprendimą arba, nepatenkinus šio prašymo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl jų ieškinio, ir priteisti iš ECHA bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.

               22

               ECHA, taip pat ECHA pirmojoje instancijoje palaikiusios Nyderlandų Karalystė ir Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti apeliacinį skundą nepagrįstu ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

         Šalių argumentai

               23

               Apeliantės remiasi vieninteliu argumentu, susijusiu su teisės klaida, kurią Bendrasis Teismas padarė aiškindamas ir taikydamas Procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalį, nes dėl šios klaidos pažeistas veiksmingos teisminės gynybos principas. Jos teigia, kad šioje nuostatoje nurodytas keturiolikos dienų terminas turi būti taikomas visiems paskelbtiems sprendimams, o ne tik sprendimams, paskelbtiems Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.

               24

               Šiuo klausimu apeliantės tvirtina, kad principai, kuriais grindžiamas atsižvelgimas į minėto 102 straipsnio 1 dalyje numatytą keturiolikos dienų laikotarpį apskaičiuojant terminą, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį, t. y. teisinio saugumo ir trečiųjų šalių lygybės principai, taip pat taikomi internete paskelbtiems aktams. Dėl skundžiamos nutarties 37 punkto jos mano, kad, kiek tai susiję ir su ginčijamu sprendimu ir su valstybės pagalbos srityje priimtais sprendimais, dėl kurių suformuota teismų praktika, kuria šiame punkte rėmėsi Bendrasis Teismas, formalus sprendimas skelbiamas internete. Todėl Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai atskyrė šiuos du nagrinėjamus atvejus.

               25

               Be to, priešingai, nei Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamos nutarties 38 punkte, teisinė ir faktinė padėtis, kurioje yra asmuo po akto paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, yra tapati padėčiai, kurioje šis asmuo yra paskelbus šį aktą tik internete, todėl Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalies netaikymas paskelbus aktą tik internete yra diskriminacija ir savivalė.

               26

               Anot ECHA, kurią palaiko Nyderlandų Karalystė, ši nuostata neturi būti aiškinama neatsižvelgiant į jos tekstą. Šiuo klausimu agentūra primena, kad, pirma, griežtas procesinius terminus reglamentuojančių Sąjungos teisės aktų taikymas atitinka teisinio saugumo reikalavimą ir būtinybę išvengti bet kokios diskriminacijos ar savivalės vykdant teisingumą ir, antra, šie terminai, numatyti siekiant užtikrinti teisinių padėčių aiškumą ir saugumą, yra imperatyvūs, todėl nei šalys, nei teismas negali jų nustatyti. Bendrasis Teismas galėtų išplėsti Procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalies taikymo sritį tik pakeitęs jį. ECHA taip pat tvirtina, kad paskelbimas internete skiriasi nuo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.

               27

               Komisija mano, kad apeliantės būtų buvusios diskriminuojamos ar patyrusios savivalę tik jei joms būtų taikytas trumpesnis terminas nei kitoms šalims, kurių padėtis tokia pati, t. y. šalims, kurios taip pat nori ginčyti kandidatinio cheminių medžiagų sąrašo teisėtumą. Tačiau, kaip Bendrasis Teismas yra nusprendęs skundžiamos nutarties 38 punkte, asmenų, ginčijančių aktą, paskelbtą tik Sąjungos institucijos tinklalapyje, padėtis nepanaši į padėtį asmenų, siekiančių, kad Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbtas aktas būtų panaikintas. Komisija taip pat nurodo, kad skundžiamos nutarties 35 ir 37 punktuose Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               28

               Reikia iš karto pažymėti, kad neginčijama, jog ECHA sprendimas įtraukti cheminę medžiagą į kandidatinį cheminių medžiagų sąrašą yra aktas, dėl kurio gali būti pareikštas ieškinys pagal SESV 263 straipsnio pirmą pastraipą. Iš tiesų REACH reglamento 94 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė remiantis SESV 263 straipsniu pareikšti ieškinį dėl ECHA sprendimo, kai, be kita ko, sprendimo negalima apskųsti ECHA apeliacinei komisijai. Būtent taip yra kalbant apie sprendimus, priimtus pagal šio reglamento 59 punktą.

               29

               Kiek tai susiję su paskelbtu aktu, SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje numatytas dviejų mėnesių terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį, skaičiuojamas nuo šio akto paskelbimo. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad jeigu laikotarpis, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį dėl institucijos priimto akto, prasideda nuo to akto paskelbimo, jis skaičiuojamas nuo keturioliktos dienos po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje pabaigos.

               30

               Priešingai, nei Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamos nutarties 33 punkte, iš šios nuostatos formuluotės neišplaukia, kad ji taikoma tik Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbtiems aktams.

               31

               Iš tikrųjų, kaip pažymi generalinis advokatas savo išvados 76 ir 77 punktuose, tai, kaip suformuluota Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalį sudarančio sakinio pirma dalis, leidžia manyti, kad turimas omenyje aktų paskelbimas apskritai, kaip ir SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje. Šio sakinio antroje dalyje padaryta nuoroda į Europos Sąjungos oficialųjį leidinį gali būti aiškinama kaip aplinkybė, jog priimant šį Procedūros reglamentą vienintelė priimtina paskelbimo forma buvo paskelbimas šiame leidinyje.

               32

               Darytina išvada, kad Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta nuostata taip pat gali būti taikoma tik internete paskelbtam aktui, pavyzdžiui, ginčijamam sprendimui.

               33

               Be to, kadangi dėl Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalies formuluotės gali kilti abejonių, reikia, nesant esminių priežasčių, dėl kurių turėtų būti kitaip, teikti pirmenybę tai formuluotei, pagal kurią suinteresuotoji šalis nepraranda teisės kreiptis į teismą (šiuo klausimu žr. 1979 m. balandžio 5 d. Sprendimo Orlandi prieš Komisiją, 117/78, Rink. p. 1613, 11 punktą).

               34

               Apskritai reikia priminti, kad kai nuostata nelabai aiškiai suformuluota, reikia atsižvelgti į kontekstą, kuriame ji vartojama, ir į ja siekiamus tikslus (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Leno Merken, C‑149/11, 39 punktą).

               35

               Šiuo atžvilgiu darytina išvada, kad Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu keturiolikos dienų terminu siekiama garantuoti suinteresuotosioms šalims pakankamai laiko pareikšti ieškinį dėl paskelbtų aktų ir atitinkamai užtikrinti teisę į veiksmingą teisminę gynybą, šiuo metu įtvirtintą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje.

               36

               Tačiau kadangi, kaip nuspręsta šio sprendimo 31 punkte, Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalis gali būti aiškinama kaip skirta visiems nesvarbu kaip paskelbtiems aktams, šią nuostatą reikia aiškinti taip, siekiant išvengti to, kad suinteresuotosioms šalims, pasikliovusioms papildomo keturiolikos dienų laikotarpio ieškiniui pareikšti buvimu, būtų nesuteikta veiksminga teisminė gynyba.

               37

               Iš to matyti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nusprendė, jog minėta nuostata taikoma tik Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbtiems aktams, ir atitinkamai pripažino PPG ir SNF ieškinį nepriimtinu.

               38

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pritarti vieninteliam apeliančių nurodytam pagrindui ir atitinkamai patenkinti jų apeliacinį skundą, taigi panaikinti skundžiamą nutartį.

               39

               Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, jei Teisingumo Teismas Bendrojo Teismo sprendimą panaikina, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.

               40

               Šiuo atveju, kadangi šioje bylos stadijoje negalima priimti tokio sprendimo, reikia grąžinti bylą Bendrajam Teismui ir atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2011 m. rugsėjo 21 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį PPG ir SNF prieš ECHA (T‑268/10).

                           2.

                           Grąžinti šią bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui.

                           3.

                           Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


2017 m. gegužės 4 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Martin Kasztantowicz prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Registracijos panaikinimo procedūra – Žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas GEOTEK – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies a punktas – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 40 taisyklės 5 dalis – Prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų – Vėlavimas – Reglamento Nr. 2868/95 61 taisyklės 2 ir 3 dalys ir 65 taisyklės 1 dalis – Pranešimas apie suteiktą terminą faksu – Aplinkybių, kurios galėtų turėti įtakos EUIPO pateiktai perdavimo ataskaitai, nebuvimas – Reglamento Nr. 207/2009 78 straipsnis – Reglamento Nr. 2868/95 57 taisyklė – Prašymas apklausti liudininkus – EUIPO diskrecija.#Byla T-97/16.


title: 2009 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#AHP Manufacturing BV prieš Bureau voor de Industriële Eigendom.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank 's-Gravenhage - Nyderlandai.#Patentų teisė - Vaistai - Reglamentai (EEB) Nr. 1768/92 ir (EB) Nr. 1610/96 - Medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimas - Liudijimų suteikimo dviem ar daugiau pagrindinių patentų, išduotų dėl to paties produkto, savininkų sąlygos - Patikslinimas dėl egzistuojančių nagrinėjamų paraiškų.#Byla C-482/07.

text:
      Byla C‑482/07
      AHP Manufacturing BV
      prieš
      Bureau voor de Industriële Eigendom
      (Rechtbank 's-Gravenhage prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Patentų teisė – Vaistai – Reglamentai (EEB) Nr. 1768/92 ir (EB) Nr. 1610/96 – Medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimas – Liudijimų suteikimo dviem ar daugiau pagrindinių patentų, išduotų dėl to paties produkto, savininkams sąlygos – Patikslinimas dėl egzistuojančių nagrinėjamų paraiškų“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Vienodi teisės aktai – Pramoninė ir komercinė nuosavybė – Patentų teisė – Medicinos produktų papildomos
            apsaugos liudijimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalis; Tarybos reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio c punktas)
      Reglamento Nr. 1768/92 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo 3 straipsnio c punktas, kuriame numatyta,
         kad liudijimas išduodamas, jeigu valstybėje narėje, kurios teritorijoje paduodama paraiška, tos paraiškos padavimo dieną produktui
         iki šiol nebuvo gautas liudijimas, nagrinėjamas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1610/96 dėl augalų apsaugos priemonių papildomos
         apsaugos liudijimo sukūrimo 3 straipsnio 2 dalies antrąjį sakinį, pagal kurį jeigu du arba daugiau skirtingų patentų savininkų
         yra padavę dvi arba daugiau paraiškų dėl to paties produkto, kiekvienam iš jų gali būti išduotas vienas to produkto liudijimas,
         turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia pagrindinio patento savininkui išduoti produkto, dėl kurio paduodant paraišką
         gauti liudijimą jau buvo išduotas vienas ar daugiau liudijimų vieno ar kelių kitų pagrindinių patentų savininkui (-ams), papildomos
         apsaugos liudijimo.

      (žr. 43 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. rugsėjo 3 d.(*)

      „Patentų teisė – Vaistai – Reglamentai (EEB) Nr. 1768/92 ir (EB) Nr. 1610/96 – Medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimas – Liudijimų suteikimo dviem ar daugiau pagrindinių patentų, išduotų dėl to paties produkto, savininkams sąlygos – Patikslinimas dėl egzistuojančių nagrinėjamų paraiškų“
      Byloje C‑482/07
      dėl 2007 m. spalio 22 d. Rechtbank ’s‑Gravenhage (Nyderlandai) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. lapkričio 2 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      AHP Manufacturing BV
      prieš
      Bureau voor de Industriële Eigendom
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Klučka, U. Lõhmus (pranešėjas), P. Lindh ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. vasario 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        AHP Manufacturing BV, atstovaujamos advokato K. A. J. Bisschop,

      –        Bureau voor de Industriële Eigendom, atstovaujamos N. O. M Rethmeier,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels, Y. de Vries ir M. de Mol,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos V. Kondolaimos ir S. Charitaki,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos Z. Bryanston-Cross, padedamos baristerių S. Malynicz ir G. Peretz,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Krämer ir A. Nijenhuis,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. birželio 18 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1768/92 dėl medicinos
         produktų papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo (OL L 182, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 11 t.,
         p. 200) 3 straipsnio c punkto ir 1996 m. liepos 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1610/96 dėl augalų
         apsaugos priemonių papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo (OL L 198, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk.,
         19 t., p. 335) 3 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą AHP Manufacturing BV (toliau ‑ AHP) prieš Bureau voor de Industriële Eigendom (Pramoninės nuosavybės tarnyba, toliau – BIE) dėl BIE sprendimo nesuteikti AHP papildomos apsaugos liudijimo (toliau – PAL).

       Teisinis pagrindas
      3        Reglamento Nr. 1768/92 pirmoje–ketvirtoje ir šeštoje–devintoje konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

      „<...> farmaciniai tyrimai turi lemiamą reikšmę toliau gerinant žmonių sveikatą;
      <...> medicinos produktai, ypač tie, kuriems sukurti reikia ilgų ir brangių tyrimų, negalės būti toliau gaminami Bendrijoje
         ir Europoje, jeigu jiems nebus sukurtos palankios taisyklės, suteikiančios pakankamą apsaugą tokiems tyrimams skatinti;

      <...> šiuo metu laikotarpio, kuris praeina nuo paraiškos dėl naujo medicinos produkto patento pateikimo dienos iki leidimo
         pateikti tą medicinos produktą į rinką dienos, nepakanka veiksmingai patentinei moksliniams tyrimams skirtų investicijų apsaugai;

      <...> dėl tokios padėties trūksta apsaugos, o tai apsunkina farmacinius tyrimus;
      <...>
      <...> Bendrijos mastu turėtų būti priimtas bendras sprendimas, kuris kartu neleistų priimti skirtingų nacionalinių įstatymų
         nuostatų, dėl kurių atsiranda prieštaravimai, kurie trukdytų laisvam medicinos produktų judėjimui Bendrijoje ir taip darytų
         tiesioginę įtaką vidaus rinkos kūrimui ir funkcionavimui;

      <...> dėl to yra būtina (PAL), kurį išduotų visos valstybės narės tomis pačiomis sąlygomis, jeigu jo prašo nacionalinio arba
         Europos patento medicinos produktui, kuriam yra išduotas leidimas prekiauti, turėtojas [savininkas] <...>;

      <...> tokiu liudijimu suteikiamos apsaugos laikas turi būti toks, kad jo teikiama apsauga būtų pakankamai veiksminga; <...>
         dėl to patento ir liudijimo savininkas turėtų galimybę juo išskirtinai naudotis maksimalų penkiolikos metų laikotarpį, skaičiuojant
         nuo tos dienos, kai konkrečiam medicinos produktui pirmą kartą buvo išduotas leidimas pateikti jį į Bendrijos rinką;

      <...> į visus šiuos jautrius dalykus, taip pat ir sveikatos apsaugai, farmacijoje, kuri yra sudėtinga ir jautri sritis, turi
         būti atsižvelgta; <...> dėl to toks liudijimas negali būti išduodamas ilgesniam kaip penkerių metų laikotarpiui; <...>“

      4        Šio reglamento 3 straipsnyje, apibrėžiančiame sąlygas PAL gauti, numatyta:

      „Liudijimas išduodamas, jeigu valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra paduodama 7 straipsnyje nurodyta paraiška ir tos
         paraiškos galiojimo dieną:

      a)       tas produktas yra apsaugotas galiojančiu pagrindiniu patentu;
      b)       galiojantis leidimas pateikti tą produktą į rinką kaip medicinos produktą buvo išduotas atitinkamais atvejais pagal (1965 m.
         sausio 26 d. Tarybos) Direktyvą 65/65/EEB (dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vaistais, nuostatų suderinimo) (OL 22,
         1965, p. 369) arba (1981 m. rugsėjo 28 d.) Tarybos Direktyvą 81/851/EEB (dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su veterinariniais
         vaistais, suderinimo) (OL L 317, p. 1);

      c)       šiam produktui iki šiol nebuvo gautas liudijimas;
      d)       b punkte nurodytas leidimas yra pirmasis leidimas pateikti produktą į rinką kaip medicinos produktą.“
      5        Minėto reglamento 6 straipsnyje nurodyta, kad PAL išduodamas pagrindinio patento savininkui arba jo teisių perėmėjui.

      6        Pagal Reglamento Nr. 1768/92 7 straipsnį:

      „1.      Paraiška liudijimui gauti yra paduodama per šešis mėnesius nuo tos dienos, kai buvo išduotas 3 straipsnio b dalyje minimas
         leidimas pateikti produktą į rinką kaip medicinos produktą.

      2.      Nepažeidžiant šio straipsnio 1 dalies, jeigu leidimas pateikti produktą į rinką išduodamas anksčiau negu pagrindinis patentas,
         paraiška liudijimui gauti yra paduodama per šešis mėnesius nuo tos dienos, kai buvo išduotas patentas.“

      7        Pagal šio reglamento 9 straipsnio 1 dalį paraiška PAL gauti paduodama tai valstybės narės kompetentingai pramoninės nuosavybės
         institucijai, kuri išdavė pagrindinį patentą ir kurioje buvo gautas leidimas pateikti tokį produktą į rinką, jeigu nenustatyta
         kitaip.

      8        Minėto reglamento 13 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Liudijimas įsigalioja pasibaigus teisėtam pagrindinio patento galiojimo laikui ir galioja laiko tarpą, lygų laiko tarpui,
         praėjusiam nuo paraiškos įsigyti pagrindinį patentą padavimo datos iki leidimo pateikti produktą į Bendrijos rinką išdavimo
         datos, sumažintam penkeriais metais.

      2.      Nepaisant šio straipsnio 1 dalies nuostatų, liudijimo galiojimo laikas negali viršyti penkerių metų, skaičiuojant nuo jo įsigaliojimo
         dienos.“

      9        Reglamento Nr. 1610/96 17 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „<…> šio reglamento 12, 13 ir 14 konstatuojamosiose dalyse bei 3 straipsnio 2 dalyje, 4 straipsnyje, 8 straipsnio 1 dalies
         c punkte ir 17 straipsnio 2 dalyje pateiktos išsamios taisyklės mutatis mutandis taip pat taikomos pirmiausia <…> Reglamento (EEB) Nr. 1768/92 9 konstatuojamajai daliai, 3 ir 4 straipsniams, 8 straipsnio
         1 dalies c punktui ir 17 straipsniui išaiškinti“

      10      Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalyje numatyta:

      „Daugiau nei vieno patento, išduoto tam pačiam produktui, turėtojas [savininkas], tam pačiam produktui gali gauti ne daugiau
         kaip vieną liudijimą. Vis dėlto, jeigu du arba daugiau skirtingų patentų turėtojų [savininkų] yra padavę du [dvi] arba daugiau
         paraiškų dėl to paties produkto, kiekvienam iš jų gali būti išduotas vienas to produkto liudijimas.“

      11      Pagal Reglamento Nr. 1610/96 21 straipsnį šis reglamentas įsigaliojo praėjus šešiems mėnesiams po jo paskelbimo 1996 m. rugpjūčio
         8 d. Europos Bendrijų oficialiame leidinyje, t. y. 1997 m. vasario 8 dieną.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12      2000 m. vasario 3 d. Komisija pirmą kartą išdavė leidimą pateikti rinkai medicinos produktą „Enbrel“, kurio veiklioji medžiaga
         yra junginys „Etanercept“.

      13      2000 m. spalio 4 bei 6 d. ir 2001 m. sausio 30 d. Nyderlanduose buvo išduoti trys „Etanercept“ PAL (konkrečiai – Immunex Corporation, Hoechst AG, General Hospital Corporation ir Abbott GmbH & Co KG). Pagrindiniai patentai dėl „Etanercept“ šioms įmonėms išduoti 1994–1998 metais. Trijų PAL galiojimo terminas baigiasi 2015 m.
         vasario 1 dieną.

      14      F. Hoffmann-La Roche AG (toliau – Hoffmann) pateikus paraišką, šiai įmonei išduotas Europos patentas dėl TNF (auglio nekrozės faktorius) surišančių proteinų. Apie šio
         patento išdavimą pranešta 2003 m. balandžio 2 dieną.

      15      2003 m. liepos 2 d. Hoffmann BIE pateikė paraišką Nyderlanduose gauti „Enbrel“ („Etanercept“) PAL. Šioje paraiškoje remtasi minėtu Hoffmann Europos patentu ir minėtu leidimu pateikti šį produktą rinkai. 2003 m. gruodžio 22 d. Sprendimu BIE šią paraišką atmetė.
         2004 m. vasario 2 d. Hoffmann dėl šio sprendimo pateikė skundą.

      16      2005 m. kovo 24 d. Nyderlandų patentų registre įregistruotu perleidimu Hoffmann minėtu patentu suteikiamas teises perdavė AHP.

      17      2006 m. birželio 16 d. BIE Hoffmann pateiktą skundą pripažino nepriimtinu ir paliko galioti 2003 m. gruodžio 22 d. Sprendimą.

      18      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šiuo atžvilgiu BIE rėmėsi siauru pažodiniu Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio
         c punkto, skaitomo kartu su Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalimi, aiškinimu ir nusprendė, kad atsižvelgiant į tai,
         jog kiti „Etanercept“ PAL jau buvo išduoti, Hoffmann paraiškos pateikimo momentu jau nebuvo nagrinėjamų paraiškų dėl PAL šios nuostatos prasme. Todėl šią paraišką reikėjo atmesti.

      19      2006 m. liepos 26 d. AHP dėl BIE sprendimo pateikė ieškinį Rechtbank ’s‑Gravenhage, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.   Ar <...> Reglamentas <...> Nr. 1768/92 <...>, visų pirma jo (3 straipsnio c punktas), draudžia pagrindinio patento savininkui
         išduoti (PAL) produktui, dėl kurio paduodant paraišką gauti (PAL) jau buvo išduotas vienas ar daugiau (PAL) vieno ar kelių
         kitų pagrindinių patentų savininkui (-ams)?

      2.     Ar, atsižvelgiant į <...> Reglamentą <...> Nr. 1610/96 <...>, visų pirma į jo 17 konstatuojamąją dalį ir 3 straipsnio 2 dalies
         antrąjį sakinį, į pirmąjį klausimą turėtų būti atsakyta kitaip?

      3.     Ar atsakant į pirmiau pateiktus klausimus svarbu, ar vėliausiai paduota paraiška, kaip ir ankstesnė paraiška (ankstesnės paraiškos),
         buvo paduota per Reglamento <...> Nr. 1768/92 7 straipsnio 1 dalyje arba Reglamento <...> Nr. 1768/92 7 straipsnio 2 dalyje
         nustatytą terminą?

      4.     Ar atsakant į pirmiau pateiktus klausimus svarbu, ar išduodant (PAL) pagal Reglamento <...> Nr. 1768/92 13 straipsnį suteiktos
         apsaugos laikotarpis pasibaigia tuo pačiu ar vėlesniu momentu, kaip tai yra vieno ar kelių (PAL), išduotų tam pačiam produktui,
         atveju?

      5.     Ar atsakant į pirmiau pateiktus klausimus svarbu tai, kad Reglamente <...> Nr. 1768/92 nenustatyta, per kokį terminą kompetentingos
         institucijos šio reglamento 9 straipsnio 1 dalies prasme turi išnagrinėti paraišką gauti (PAL) ir galiausiai jį išduoti, o
         dėl to skirtinga paraiškos nagrinėjimo sparta kompetentingose valstybių narių institucijose gali lemti atitinkamus galimybės
         gauti (PAL) skirtumus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      20      Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti,
         ar Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio c punktas, nagrinėjamas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalies
         antrąjį sakinį, turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia pagrindinio patento savininkui išduoti produkto, dėl kurio paduodant
         paraišką gauti PAL jau buvo išduotas vienas ar daugiau PAL vieno ar kelių kitų pagrindinių patentų savininkui (-ams), PAL.

      21      Pagal Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio c punktą, skaitomą kartu su jo 6 straipsniu, PAL išduodamas pagrindinio patento
         savininkui arba jo teisių perėmėjui, jeigu valstybėje narėje, kurioje paduodama paraiška gauti PAL, jos padavimo dieną minėtu
         patentu saugomo produkto PAL iki šiol nebuvo gautas.

      22      Šiuo klausimu 1997 m. sausio 23 d. Sprendimo Biogen (C‑181/95, Rink. p. I‑357) 28 punkte Teisingumo Teismas nurodė, kad, kai produktas apsaugotas keliais galiojančiais pagrindiniais
         patentais, kurie gali priklausyti keliems savininkams, bet kuriuo iš šių patentų galima remtis vykstant procedūrai dėl PAL
         išdavimo, tačiau esant vienam pagrindiniam patentui gali būti išduotas ne daugiau kaip vienas PAL.

      23      Šis Teisingumo Teismo patikslinimas atitinka Reglamento Nr. 1610/96, kuris buvo priimtas prieš paskelbiant minėtą sprendimą
         Biogen, tačiau įsigaliojo jau po jo paskelbimo, nuostatas. Šio reglamento 3 straipsnio 2 dalies antrajame sakinyje numatyta galimybė
         išduoti produkto PAL kiekvienam iš dviejų ar daugiau skirtingų šio produkto pagrindinių patentų savininkų. Pagal šio reglamento
         17 konstatuojamąją dalį šio reglamento 3 straipsnio 2 dalyje pateiktos išsamios taisyklės mutatis mutandis taip pat taikomos Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsniui išaiškinti (2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo Massachusetts Institute of Technology, C‑431/04, Rink. p. I‑4089, 24 punktas).

      24      Tačiau Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalies antrajame sakinyje aiškiai kalbama apie tokį išdavimą tik tuo atveju,
         kai minėtų savininkų pateiktos paraiškos gauti PAL dar nagrinėjamos. Todėl kyla klausimas, ar šios nuostatos formuluotė draudžia
         išduoti produkto, dėl kurio pagrindinio patento savininkui paduodant paraišką gauti minėtą PAL jau buvo išduotas vienas ar
         daugiau PAL vieno ar kelių kitų pagrindinių patentų savininkui (-ams), PAL.

      25      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog minėtos dalies pirmuoju sakiniu draudžiama, kad kelių to paties produkto patentų savininkui
         dėl šio produkto būtų išduoti keli PAL. Tačiau pagal tos pačios dalies antrąjį sakinį toks išdavimas galimas dviejų ar daugiau
         skirtingų patentų, išduotų dėl to paties produkto, savininkų atžvilgiu. Taigi paaiškėja, jog norint, kad būtų išduoti du ar
         daugiau to paties produkto PAL, reikalaujama, kad būtų įvykdyta speciali sąlyga, jog su tuo susijusias paraiškas pateiktų
         skirtingi pagrindinių patentų savininkai. Atvirkščiai, pagal minėtą antrąjį sakinį nereikalaujama, kad šios paraiškos būtų
         nagrinėjamos kartu. Be to, Reglamento Nr. 1610/96 versijoje italų kalba žodis „nagrinėjamos“ nevartojamas: nurodyta, kad paraiškos
         tiesiog turi būti paduotos („(t)uttavia, se sono state introdotte due o più domande <...>“).

      26      Iš 25 punkte pateiktų argumentų matyti, kad aptariamų paraiškų vienalaikiškumas negali būti laikomas šio reglamento 3 straipsnio
         2 dalies antrajame sakinyje minimo išdavimo pagrindine sąlyga.

      27      Be to, reikia pabrėžti, kad Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalies antrasis sakinys turi būti aiškinamas ne tik atsižvelgiant
         į jo formuluotę, tačiau ir į sistemos, kurios dalis jis yra, bendrą struktūrą bei tikslus (pagal analogiją žr. 2003 m. sausio
         9 d. Sprendimo Davidoff, C‑292/00, Rink. p. I‑389, 24 punktą).

      28      Kalbant apie Reglamento Nr. 1768/92 bendrą struktūrą reikia nurodyti, kad šio reglamento 7 straipsnyje numatytas šešių mėnesių
         terminas, per kurį galima paduoti paraišką gauti PAL, skaičiuojamas nuo tos dienos, kai buvo išduotas šio reglamento 3 straipsnio
         b punkte minimas leidimas pateikti produktą rinkai arba, jeigu toks leidimas išduodamas ankščiau negu pagrindinis patentas,
         nuo tokio patento išdavimo dienos. Be to, 1990 m. balandžio 11 d. Pasiūlymo, susijusio su Tarybos reglamentu (EEB) dėl medicinos
         produktų papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo (COM(90) 101 galutinis), motyvų santraukos 46 punkte nurodyta, jog šie terminai
         nustatyti tam, kad būtų apsaugoti, viena vertus, patento savininko interesai ir, kita vertus, trečiųjų asmenų, norinčių kuo
         anksčiau sužinoti, ar aptariamas produktas bus apsaugotas PAL, ar ne, interesai.

      29      Tuo atveju, jeigu paraiška gauti PAL, paduota per minėtame 7 straipsnyje nustatytus terminus, nepatekinama remiantis tuo,
         kad jau patenkinta kita paraiška dėl to paties produkto, taigi ji jau baigta nagrinėti, iš vėliau paraišką pateikusio asmens
         būtų atimta galimybė pasinaudoti minėtais terminais, kurie sudaro vieną iš Reglamentu Nr. 1768/92 nustatytos sistemos sudėtinių
         dalių.

      30      Dėl Reglamento Nr. 1768/92 tikslų visų pirma primintina, kad pagrindinis šio reglamento tikslas, nustatytas jo pirmoje ir
         antroje konstatuojamosiose dalyse, užtikrinti pakankamą apsaugą, kuri skatintų farmacinius tyrimus, turinčius lemiamą reikšmę
         toliau gerinant žmonių sveikatą (1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Farmitalia, C‑392/97, Rink. p. I‑5553, 19 punktas). Šiuo atžvilgiu minėto reglamento trečioje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse
         nurodyta, jog jis priimtas dėl to, kad faktinio patentinės apsaugos laikotarpio nepakanka atliekant farmacinius tyrimus padarytoms
         investicijoms amortizuoti. Taigi Reglamentu Nr. 1768/92 siekiama šį trūkumą pašalinti sukuriant medicinos produktams skirtą
         PAL. Be to, juo nacionalinio ar Europos patento savininkams, nedarant tarp jų skirtumo, siekiama suteikti galimybę naudotis
         papildoma apsauga (minėto sprendimo Biogen 26 ir 27 punktai).

      31      Darant prielaidą, kad egzistuoja du ar daugiau patentų, išduotų dėl to paties produkto, savininkų ir visi jie per Reglamento
         Nr. 1768/92 7 straipsnyje nustatytus terminus kompetentingai valstybės narės pramoninės nuosavybės institucijai paduoda PAL
         paraišką, nustačius sąlygą, kad PAL išduodamas tik tada, jeigu šios paraiškos vis dar nagrinėjamos, kiltų grėsmė, kad vienas
         ar daugiau šių savininkų netektų galimybės naudotis papildoma apsauga, leidžiančia geriau amortizuoti investicijas, kurias
         jie skyrė moksliniams tyrimams, ir taip kai kuriems iš minėtų savininkų būtų suteikta pirmenybė.

      32      Iš tikrųjų, jeigu būtų keliama tokia sąlyga, ar išduoti PAL, ar ne, priklausytų nuo nepatikimo veiksnio, iš esmės nepriklausančio
         nuo paraišką teikiančio asmens, t. y. nuo minėtos institucijos sprendimo, susijusio su vieno ar kelių PAL išdavimu, priėmimo
         datos. Taigi, patenkinus vieną ar daugiau paraiškų gauti PAL, susijusių su tuo pačiu produktu, jos jau nebus nagrinėjimo stadijoje,
         todėl kita paraiška gauti PAL, nesvarbu, ar paduota prieš priimant ar jau priėmus tokį sprendimą, ar net prieš paduodant paraiškas,
         dėl kurių priimamas minėtas sprendimas, turės būti atmesta.

      33      Todėl toks sprendimas kelia grėsmę, kad labai sumažės Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalyje numatyta skirtingų patentų,
         išduotų dėl to paties produkto,  dviejų ar daugiau savininkų galimybė gauti šio produkto PAL.

      34      Be to, Reglamento Nr. 1768/92 7 straipsnio 2 dalyje aiškiai numatyta pagrindinio patento savininkui suteikiama galimybe paduoti
         paraišką gauti PAL per šešis mėnesius nuo tokio patento išdavimo dienos, jeigu jis išduodamas vėliau negu leidimas pateikti
         produktą į rinką, siekiama šį savininką apsaugoti nuo galbūt ilgos tokio patento išdavimo procedūros trukmės, kuri tik iš
         dalies priklauso nuo paraišką pateikusio asmens. Atsisakius tokiam savininkui suteikti PAL remiantis tuo, kad, kaip ir pagrindinėje
         byloje, kitiems patentų savininkams, kurie gavo patentus anksčiau, negu buvo išduotas leidimas pateikti produktą į rinką,
         ir todėl galėjo pasinaudoti minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalyje numatytu terminu, jau buvo išduoti kiti PAL, jis netektų
         šios apsaugos, todėl, palyginti su minėtais kitais savininkais, jis būtų mažiau palankioje padėtyje.

      35      Antra, Reglamente Nr. 1768/92, kuris priimtas remiantis EEB sutarties 100 A straipsniu (EB Sutarties 100 A straipsnis, po
         pakeitimo – EB 95 straipsnis), kaip matyti iš jo šeštos ir septintos konstatuojamųjų dalių, įtvirtintas bendras sprendimas
         Bendrijos mastu, nes šiuo reglamentu sukuriamas PAL, kurį nacionalinio ar Europos patento savininkas gali gauti tokiomis pačiomis
         sąlygomis bet kurioje valstybėje narėje. Taip juo siekiama neleisti priimti skirtingų nacionalinių įstatymų nuostatų, dėl
         kurių kyla naujų prieštaravimų, galinčių trukdyti laisvam medicinos produktų judėjimui Bendrijoje ir taip daryti tiesioginę
         įtaką vidaus rinkos kūrimui ir funkcionavimui (žr. 1995 m. liepos 13 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą, C‑350/92, Rink. p. I‑1985, 34 bei 35 punktus ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Hässle, C‑127/00, Rink. p. I‑14781, 37 punktą).

      36      Bendrijoje taikant skirtingą tapataus medicinos produkto apsaugą, rinka būtų suskaidyta į nacionalines rinkas, kuriose vis
         dar būtų taikoma medicinos produkto apsauga, ir rinkas, kuriose ši apsauga jau nebūtų taikoma (minėto sprendimo Ispanija prieš Tarybą 36 punktas).

      37      Iš tikrųjų, kadangi minėtame reglamente nenumatytas joks terminas, per kurį pateikus paraišką gauti PAL šio reglamento 9 straipsnio
         1 dalyje numatyta kompetentinga institucija privalėtų priimti su tokia paraiška susijusį sprendimą, nacionaliniuose valstybių
         narių teisės aktuose ar jų valdžios institucijų praktikoje tokie terminai gali labai skirtis. Šiuo atžvilgiu AHP nurodo, kad
         Nyderlanduose pagal Bendrojo administravimo įstatymo (Algemene wet bestuursrecht) 3:18 straipsnio 1 dalį sprendimą dėl to,
         ar išduoti PAL, ar ne, minėta kompetentinga institucija privalo priimti kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per šešis mėnesius
         nuo paraiškos gavimo, o kitose valstybėse narėse paraiškas gauti PAL tokia institucija pradeda nagrinėti tik pasibaigus atitinkamų
         pagrindinių patentų galiojimo terminui.

      38      Reikia konstatuoti, kad kuo trumpesnis valstybėje narėje terminas, per kurį turi būti priimtas toks sprendimas, tuo mažiau
         tikėtina, kad Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalies prasme tokioje valstybėje reikės nagrinėti dvi ar daugiau paraiškų
         dėl PAL, susijusių su tuo pačiu produktu. Todėl paraiškas, kurias pateikia skirtingi atitinkamų pagrindinių patentų savininkai,
         susiejus su nagrinėjimo kriterijumi kyla grėsmė, kad valstybėse narėse bus taikoma skirtinga farmacijos produkto apsauga,
         ir ši aplinkybė gali iš tiesų trukdyti laisvam medicinos produktų judėjimui Bendrijoje ir taip daryti įtaką vidaus rinkos
         kūrimui ir funkcionavimui.

      39      Trečia, be tikslo užtikrinti pakankamą apsaugą, kuri skatintų mokslinius tyrimus, Reglamente Nr. 1768/92, kaip matyti iš jo
         devintos konstatuojamosios dalies, pabrėžiama būtinybė farmacijoje, kuri yra sudėtinga sritis, atsižvelgti į visus jautrius
         dalykus, taip pat ir sveikatos apsaugai (žr. minėto sprendimo Ispanija prieš Tarybą 38 punktą). Šiuo tikslu PAL negali būti išduotas ilgesniam nei penkerių metų laikotarpiui. Be to, šio reglamento aštuntoje
         konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad asmeniui, kuris tuo pačiu metu yra patento ir PAL savininkas, turi būti suteikta išskirtinio
         naudojimosi maksimalų penkiolikos metų laikotarpį galimybė, skaičiuojant nuo tos dienos, kai pirmą kartą išduotas leidimas
         konkretų medicinos produktą pateikti Bendrijos rinkai.

      40      Dėl, viena vertus, Reglamento Nr. 1768/92 13 straipsnyje numatytų taisyklių, taikomų PAL galiojimo trukmei apskaičiuoti, ir,
         kita vertus, dvidešimt metų trunkančio patento galiojimo laiko, skaičiuojamo nuo paraiškos pateikimo dienos, PAL negali būti
         išduodamas viršijant šiuos maksimalius apsaugos laikotarpius. Todėl, norint nustatyti šiuo reglamentu siekiamą pusiausvyrą
         tarp skirtingų interesų, jokiu būdu nebūtina atsisakyti išduoti PAL remiantis tuo, kad vienas ar daugiau PAL jau išduoti kitiems
         pagrindinių patentų, išduotų dėl to paties produkto,  savininkams.

      41      Šiuo atžvilgiu, jeigu kiekvienu PAL suteiktos apsaugos galiojimo laikotarpis buvo apskaičiuotas laikantis Reglamento Nr. 1768/92
         13 straipsnyje numatytų taisyklių, nėra labai svarbu, kad prašomo PAL galiojimo laikotarpio pabaiga sutampa su jau suteikto
         (‑ų) PAL galiojimo laikotarpio pabaiga.

      42      Be to, šio sprendimo 28 punkte minėtos reglamento pasiūlymo santraukos 36 punkte nurodyta, jog Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio
         c punktu siekiama išvengti, kad iš eilės būtų suteikti keli to paties produkto PAL, o dėl to būtų viršytas maksimalus to paties
         medicinos produkto apsaugos laikotarpis. Tačiau dėl pirmesniuose dviejuose punktuose nurodytų priežasčių skirtingiems atitinkamo
         produkto pagrindinių patentų savininkams pateikus kelias paraiškas gauti PAL, nesvarbu, ar jos būtų nagrinėjamos kartu, ar
         ne, negali būti suteiktas ilgesnis nei penkiolikos metų laikotarpis, per kurį galima naudotis išskirtine teise, šį laikotarpį
         skaičiuojant nuo tos dienos, kai buvo išduotas pirmasis leidimas pateikti šį produktą Bendrijos rinkai.

      43      Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio c punktas,
         nagrinėjamas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1610/96 3 straipsnio 2 dalies antrąjį sakinį, turi būti aiškinamas taip, kad jis
         nedraudžia pagrindinio patento savininkui išduoti produkto, dėl kurio paduodant paraišką gauti PAL jau buvo išduotas vienas
         ar daugiau PAL vieno ar kelių kitų pagrindinių patentų savininkui (-ams), PAL.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1992 m. birželio 18 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1768/92 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo
            3 straipsnio c punktas, nagrinėjamas atsižvelgiant į Tarybos reglamento (EB) Nr. 1610/96 dėl augalų apsaugos priemonių papildomos apsaugos liudijimo
            sukūrimo 3 straipsnio 2 dalies antrąjį sakinį, turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia pagrindinio patento savininkui
            išduoti produkto, dėl kurio paduodant paraišką gauti liudijimą jau buvo išduotas vienas ar daugiau liudijimų vieno ar kelių
            kitų pagrindinių patentų savininkui (-ams), papildomos apsaugos liudijimo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1990 m. lapkričio 22 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # V prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnas. # Byla T-54/89.


title: 2008 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding prieš Firma Feryn NV.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arbeidshof te Brussel - Belgija.#Direktyva 2000/43/EB - Diskriminaciniai darbuotojų atrankos kriterijai - Įrodinėjimo pareiga - Sankcijos.#Byla C-54/07.

text:
      Byla C‑54/07
      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      prieš
      Firma Feryn NV
      (Arbeidshof te Brussel prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 2000/43/EB – Diskriminaciniai darbuotojų atrankos kriterijai – Įrodinėjimo pareiga – Sankcijos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Vienodas požiūris į asmenis nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės kilmės
            – Direktyva 2000/43
      (Tarybos direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies a punktas)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Vienodas požiūris į asmenis nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės kilmės
            – Direktyva 2000/43
      (Tarybos direktyvos 2000/43 8 straipsnio 1 dalis)
      3.        Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Vienodas požiūris į asmenis nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės kilmės
            – Direktyva 2000/43
      (Tarybos direktyvos 2000/43 15 straipsnis)
      1.        Aplinkybė, jog darbdavys viešai pareiškė neįdarbinsiąs tam tikros etninės kilmės ar rasės darbuotojų, yra tiesioginė diskriminacija
         įdarbinimo metu 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai
         nuo jų rasės arba etninės priklausomybės, 2 straipsnio 2 dalies a punkto prasme, nes tokie pareiškimai gali rimtai sulaikyti
         tam tikrus kandidatus nuo savo kandidatūros pateikimo ir todėl sudaryti jiems kliūčių patekti į darbo rinką. Tokios tiesioginės
         diskriminacijos buvimas nereikalauja identifikuojamo ieškovo, kuris teigtų tapęs tokios diskriminacijos auka.

      (žr. 25, 28 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Viešų pareiškimų, kuriais darbdavys paskelbia, kad, laikydamasis savo įdarbinimo politikos, jis neįdarbins tam tikros etninės
         kilmės ar rasės darbuotojų, Direktyvos 2000/43, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės
         arba etninės priklausomybės, 8 straipsnio 1 dalies prasme pakanka prielaidai dėl tiesiogiai diskriminuojančios įdarbinimo
         politikos buvimo. Taigi šis darbdavys privalo įrodyti, jog vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas. Tai jis gali padaryti
         parodydamas, kad tikroji įmonės įdarbinimo praktika neatitinka šių pareiškimų.

      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar aplinkybės, kuriomis kaltinama, yra nustatytos,
         ir įvertinti, ar pakanka įrodymų, kuriuos minėtas darbdavys pateikia savo tvirtinimams, jog jis nepažeidė vienodo požiūrio
         principo, pagrįsti.

      (žr. 34 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Direktyvos 2000/43, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės,
         15 straipsnis reikalauja, kad net jei nėra identifikuojamo nukentėjusiojo, už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal šią direktyvą,
         pažeidimus taikytinų sankcijų taisyklės būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.

      (žr. 40 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. liepos 10 d.(*)

      „Direktyva 2000/43/EB – Diskriminaciniai darbuotojų atrankos kriterijai – Įrodinėjimo pareiga – Sankcijos“
      Byloje C‑54/07
      dėl Arbeidshof te Brussel (Belgija) 2007 m. sausio 24 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. vasario 6 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      prieš
      Firma Feryn NV,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk ir J.-C. Bonichot
         (pranešėjas),

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. lapkričio 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, atstovaujamo advokato C. Bayart,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir C. Pochet,
      –        Airijos Respublikos, atstovaujamos D. O’Hagan ir P. McGarry,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos T. Harris, padedamos baristerio T. Ward ir solisitoriaus J. Eady,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir J. Enegren,
      susipažinęs su 2008 m. kovo 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios
         vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, p. 22; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp ieškovo pagrindinėje byloje, Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding (Lygių galimybių ir kovos su rasizmu centras), ir atsakovės pagrindinėje byloje, bendrovės Firma Feryn NV (toliau – Feryn), dėl vienos iš šios bendrovės vadovo viešos pastabos, kad bendrovė nepageidauja įdarbinti užsienio kilmės asmenų.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Direktyvos 2000/43 1 straipsnį ja siekiama „sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės sistemą
         siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“.

      4        Remiantis šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punktu:

      „tiesioginė diskriminacija yra tada, kai vienam asmeniui taikomos prastesnės sąlygos, nei panašioje situacijoje yra, buvo
         ar galėjo būti taikomos kitam asmeniui dėl rasės ar etninės priklausomybės“.

      5        Aptariamos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad ji taikoma „įsidarbinant, savarankiškai įsidarbinant ir
         darbo sąlygoms, įskaitant atrankos kriterijus ir priėmimo į darbą sąlygas, visoms veiklos rūšims ir visais profesinės karjeros
         etapais, įskaitant paaukštinimą darbe“. Tačiau, remiantis direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi, joje neaptariamos „dėl pilietybės
         taikomos skirtingos sąlygos“.

      6        Remiantis Direktyvos 2000/43 6 straipsnio 1 dalimi:

      „Valstybės narės gali įdiegti arba toliau taikyti nuostatas, kurios būtų palankesnės vienodo požiūrio principui įgyvendinti
         nei nustatytos šioje direktyvoje.“

      7        Šios direktyvos 7 straipsnyje numatyta:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad dėl šioje direktyvoje numatytų jų įpareigojimų užtikrinimo visiems asmenims, manantiems, kad
         jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, būtų prieinamos teismo ir (arba) administracinės
         procedūros, įskaitant, kai jos mano, kad yra būtina, taikinimo procedūras, net pasibaigus tariamiems diskriminuojantiems santykiams.

      2.      Valstybės narės užtikrina, kad asociacijos, organizacijos arba kiti juridiniai asmenys, kurie pagal jų nacionalinėje teisėje
         nustatytus kriterijus yra teisėtai suinteresuoti, kad būtų užtikrintas šios direktyvos nuostatų laikymasis, gali nukentėjusio
         vardu arba jį remiant, gavus jo arba jos sutikimą, dalyvauti šioje direktyvoje nustatytiems įpareigojimams užtikrinti numatytose
         teismo ir (arba) administracinėse procedūrose.

      <...>“
      8        Be to, šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės taiko tokias pagal jų nacionalines teismų sistemas būtinas priemones, kurios užtikrintų, jog tais atvejais,
         kai asmenys, manantys, kad jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, teismui ar kitai kompetentingai
         institucijai nurodo aplinkybes, leidžiančias daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos, pats atsakovas
         turi įrodyti, kad vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas.“

      9        Direktyvos 2000/43 13 straipsnio 1 dalis reikalauja, kad valstybės narės paskirtų instituciją arba institucijas, skatinančias
         vienodo požiūrio principo taikymą. Pagal šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalį:

      „Valstybės narės užtikrina, kad šių institucijų kompetencijai priklausytų:
      –        nepažeidžiant nukentėjusiųjų ir 7 straipsnio 2 dalyje paminėtų asociacijų, organizacijų ar kitų juridinių asmenų teisių, teikti
         nepriklausomą pagalbą nukentėjusiesiems nuo diskriminacijos teikiant skundus dėl diskriminacijos,

      <...>“
      10      Galiausiai aptariamos direktyvos 15 straipsnyje valstybėms narėms patikima nustatyti taisykles taikytinoms sankcijoms ir patikslinama,
         kad šios sankcijos gali apimti kompensacijų mokėjimą nukentėjusiems ir kad jos turi būti „veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios“.

       Nacionalinės teisės aktai
      11      2003 m. vasario 25 d. Įstatymas dėl kovos su diskriminacija ir pakeičiantis 1993 m. vasario 15 d. Įstatymą dėl Lygių galimybių
         ir kovos su rasizmu centro (Moniteur belge (Oficialus Belgijos leidinys), 2003 m. kovo 17 d., p. 12844), iš dalies pakeistas 2006 m. liepos 20 d. Įstatymu dėl įvairių
         teisės nuostatų (Moniteur belge, 2006 m. liepos 28 d., p. 36940, toliau – 2003 m. vasario 25 d. įstatymas), skirtas perkelti Direktyvą 2000/43 į Belgijos
         teisę.

      12      2003 m. vasario 25 d. Įstatymo 2 straipsnis draudžia bet kokią tiesioginę ar netiesioginę diskriminaciją dėl galimybės įsidarbinti
         pagal darbo sutartį sąlygų. Šio įstatymo 19 straipsnis skirtas perkelti Direktyvos 2000/43 8 straipsnį, susijusį su įrodinėjimo
         pareiga.

      13      2003 m. vasario 25 d. Įstatymas taip pat leidžia persekioti už diskriminaciją baudžiamąja arba civiline tvarka. Teismas, remdamasis
         aptariamo įstatymo 19 straipsniu, gali nurodyti nutraukti diskriminuojančius veiksmus (1 dalis) ir paskelbti teismo sprendimą
         (2 dalis) arba, remdamasis šio įstatymo 20 straipsniu, skirti baudą.

      14      Belgijos įstatymų leidėjas suteikė Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding galimybę diskriminacijos ar jos galimybės atveju kreiptis į teismą net ir negavus atitinkamo skundo.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, pagal Direktyvos 2000/43 13 straipsnį paskirta Belgijos institucija vienodam požiūriui skatinti, paprašė Belgijos darbo
         teismų pripažinti, kad Feryn, įmonė, parduodanti ir montuojanti plokštuma atidaromas ir sekcines duris, praktikuoja diskriminacinę įdarbinimo politiką.

      16      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding remiasi viešais šios įmonės direktoriaus pareiškimais, kad jo įmonė iš principo norėtų įdarbinti montuotojų, tačiau ji negalinti
         priimti užsienio kilmės asmenų, nes jos klientai nepageidauja leisti jiems patekti į savo privačias gyvenamąsias patalpas
         darbams atlikti.

      17      2006 m. birželio 26 d. Nutartimi voorzitter van de arbeidsrechtbank te Brussel (Briuselio pirmosios instancijos darbo teismo pirmininkas) atmetė Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding ieškinį, be kita ko, pažymėdamas, kad nėra nei įrodymų, nei prielaidų manyti, jog koks nors asmuo būtų bandęs gauti darbo
         vietą ir jog jis nebūtų įdarbintas dėl savo etninės kilmės.

      18      Šiomis aplinkybėmis Arbeidshof te Brussel (Briuselio darbo teismas), nagrinėdamas Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding apeliacinį skundą, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar tai, kad darbdavys, paskelbęs viešą darbo pasiūlymą, viešai pareiškia:
      „Aš turiu įvykdyti savo klientų reikalavimus. Jei Jūs man pasakote: „aš norėčiau įsigyti tokį produktą“ arba „aš norėčiau,
         kad būtų atlikta taip ir taip“, o aš Jums sakau: „aš to nedarysiu, atsiųsiu šiuos žmones“, tuomet Jūs man atsakote: „man nereikia
         Jūsų durų“. Taip aš žlugdyčiau savo verslą. Mes privalome įvykdyti savo klientų reikalavimus. Ne aš atsakingas už šią problemą
         Belgijoje. Aš noriu, kad įmonė gerai veiktų ir kad metų pabaigoje mes pasiektume savo apyvartą, o kaip gi aš ją pasieksiu
         <...> Aš ją turiu pasiekti atsižvelgdamas į klientų norus!“

      yra tiesioginė diskriminacija <...> Direktyvos 2000/43 <...> 2 straipsnio 2 dalies a punkto prasme?
      2.      Ar tiesioginei diskriminacijai įsidarbinimo pagal darbo sutartį srityje konstatuoti pakanka aplinkybės, kad darbdavys taiko
         tiesiogiai diskriminuojančius atrankos kriterijus?

      3.      Ar tuomet, kai tiriamas diskriminacinis darbdavio įdarbinimo politikos pobūdis, siekiant konstatuoti tiesioginę diskriminaciją
         <...> Direktyvos 2000/43 <...> 2 straipsnio 2 dalies a punkto prasme, galima atsižvelgti į tai, kad su darbdaviu susijusi
         bendrovė įdarbina tik vietinius montuotojus?

      4.      Kaip reikia suprasti „aplinkybes, leidžiančias daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos“ pagal <...>
         Direktyvos 2000/43 <...> 8 straipsnio 1 dalį? Kaip griežtai nacionalinis teismas turi elgtis, vertindamas aplinkybes, leidžiančias
         daryti prielaidą dėl diskriminacijos?

      a)      Kuria dalimi ankstesni diskriminavimo faktai (viešas tiesiogiai diskriminuojančių atrankos kriterijų paskelbimas 2005 m. balandžio
         mėnesį) laikytini „aplinkybėmis, leidžiančiomis daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos“ pagal Direktyvos
         (2000/43) 8 straipsnio 1 dalį?

      b)      Ar 2005 m. balandžio mėnesį konstatuota diskriminacija (viešas pareiškimas 2005 m. balandžio mėnesį) vėliau pagrindžia prezumpciją
         dėl tolesnio tiesiogiai diskriminuojančios įdarbinimo politikos taikymo? Ar, atsižvelgiant į proceso pagrindinėje byloje faktines
         aplinkybes, prezumpcijai (kad darbdavys vykdo ir toliau taiko diskriminuojančią įdarbinimo politiką) pagrįsti pakanka to,
         kad 2005 m. balandžio mėnesį į klausimą, ar jis, kaip darbdavys, nevienodai traktuoja užsienio ir vietinės kilmės asmenis
         ir ar vis dėlto nesielgia kaip šioks toks rasistas, jis viešai atsako: „Aš turiu įvykdyti savo klientų reikalavimus. Jei Jūs
         man pasakote: „aš norėčiau įsigyti tokį produktą“ arba „aš norėčiau, kad būtų atlikta taip ir taip“, o aš Jums sakau: „aš
         to nedarysiu, atsiųsiu šiuos žmones“, tuomet Jūs man atsakote: „man nereikia Jūsų durų“. Taip aš žlugdyčiau savo verslą. Mes
         privalome įvykdyti savo klientų reikalavimus. Ne aš atsakingas už šią problemą Belgijoje. Aš noriu, kad įmonė gerai veiktų
         ir kad metų pabaigoje mes pasiektume savo apyvartą, o kaip gi aš ją pasieksiu <...> Aš ją turiu pasiekti atsižvelgdamas į
         klientų norus!“?

      c)      Ar, atsižvelgiant į proceso pagrindinėje byloje faktines aplinkybes, tokią prezumpciją gali pagrįsti bendras darbdavio ir
         nacionalinės kovos su diskriminacija institucijos pranešimas spaudai, kuriame darbdavys bent jau netiesiogiai pripažįsta diskriminacijos
         faktus?

      d)      Ar aplinkybė, kad darbdavio įmonėje nedirba užsienio kilmės montuotojų, pagrindžia netiesioginės diskriminacijos prezumpciją,
         jei prieš kurį laiką šis darbdavys buvo susidūręs su dideliais sunkumais rasti montuotojų ir tokiame kontekste viešai pareiškė,
         kad jo klientai nenoriai bendradarbiauja su užsienio kilmės montuotojais?

      e)      Ar vienintelės aplinkybės pakanka diskriminacijos prezumpcijai pagrįsti?
      f)      Ar, atsižvelgiant į proceso pagrindinėje byloje faktines aplinkybes, diskriminuojančio darbdavio elgesio prezumpcija gali
         būti kildinama iš to, kad su šiuo darbdaviu susijusioje bendrovėje dirba vien vietiniai darbuotojai?

      5.      Kaip griežtai turi elgtis nacionalinis teismas, vertindamas paneigiantį įrodymą, kuris turi būti pateiktas esant diskriminacijos
         prezumpcijai <...> Direktyvos 2000/43 <...> 8 straipsnio 1 dalies prasme? Ar diskriminacijos prezumpcija <...> Direktyvos
         2000/43 <...> 8 straipsnio 1 dalies prasme gali būti paneigta paprastu vienašaliu darbdavio pareiškimu spaudoje apie tai,
         kad jis nediskriminuoja ar nebediskriminuoja ir kad užsienio kilmės montuotojai yra laukiami jo įmonėje, ir (arba) paprastu
         darbdavio pareiškimu, kad jo įmonėje, išskyrus kitą tos pačios grupės įmonę, visos laisvos montuotojų vietos užimtos, ir (arba)
         pranešimu, kad buvo įdarbinta iš Tuniso kilusi valytoja; ir (arba) ar, atsižvelgiant į proceso pagrindinėje byloje faktines
         aplinkybes, prezumpcija gali būti paneigta vien tuo, kad užsienio kilmės montuotojai iš tikrųjų įdarbinami, ir (arba) tuo,
         kad laikomasi bendrame pranešime spaudai prisiimtų įsipareigojimų?

      6.      Kaip reikia suprasti „veiksmingas, proporcingas ir atgrasančias“ sankcijas <...> Direktyvos 2000/43 <...> 15 straipsnio prasme?
         Ar <...> Direktyvos 2000/43 <...> 15 straipsnyje nurodyta sąlyga leidžia nacionaliniam teismui, atsižvelgiant į proceso pagrindinėje
         byloje faktines aplinkybes, paprasčiausia konstatuoti, kad būta tiesioginės diskriminacijos? Ar vis dėlto nacionalinis teismas
         taip pat turi priimti nutartį dėl neteisėtų veiksmų nutraukimo, kaip numatyta nacionalinėje teisėje? Be to, kiek yra būtina,
         kad, atsižvelgdamas į proceso pagrindinėje byloje faktines aplinkybes, nacionalinis teismas, siekdamas skirti veiksmingą,
         proporcingą ir atgrasančią sankciją, nurodytų viešai paskelbti teismo sprendimą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      19      Pirmiausia reikia priminti, kad EB 234 straipsnis įgalioja Teisingumo Teismą ne taikyti Bendrijos teisės normas konkrečiam
         atvejui, o tik priimti sprendimą dėl EB sutarties bei Europos Bendrijos institucijų priimtų teisės aktų aiškinimo (be kita
         ko, žr. 1964 m. liepos 15 d. Sprendimą Van der Veen, 100/63, Rink. p. 1105, 1121 ir 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo Veedfald, C‑203/99, Rink. p. I‑3569, 31 punktą). Tačiau šiuo straipsniu įtvirtinto teismų bendradarbiavimo kontekste Teisingumo Teismas,
         atsižvelgdamas į bylos medžiagą, vis dėlto gali nacionaliniam teismui pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų jam
         naudingas nagrinėjant šios nuostatos veikimą (1987 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Gauchard, 20/87, Rink. p. 4879, 5 punktas ir 2002 m. kovo 5 d. Sprendimo Reisch ir kt., C‑515/99, C‑519/99–C‑524/99 ir C‑526/99–C‑540/99, Rink. p. I‑2157, 22 punktas).

      20      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2000/43 nuostatas,
         siekiant įvertinti tiesioginės diskriminacijos sąvokos apimtį, atsižvelgiant į darbdavio viešus pareiškimus įdarbinimo kampanijos
         metu (pirmasis ir antrasis klausimai), į sąlygas, kuriomis gali būti taikoma šioje direktyvoje numatyta įrodinėjimo pareigos
         perkėlimo taisyklė (trečiasis–penktasis klausimai), ir į sankcijų, kurios galėtų būti laikomos tinkamomis tokiu, kaip nagrinėjamas,
         atveju, pobūdį (šeštasis klausimas).

       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      21      Dėl pirmojo ir antrojo klausimų Airija bei Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė teigia, kad tuomet,
         kai tariama diskriminacija matoma iš viešų darbdavio pareiškimų apie savo įdarbinimo politiką, bet nėra identifikuojamo ieškovo,
         teigiančio, kad jis buvo diskriminacijos auka, tiesioginė diskriminacija Direktyvos 2000/43 prasme negali būti konstatuojama
         ir todėl ši direktyva netaikytina.

      22      Teisinga, kad, kaip tvirtina šios valstybės narės, Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalyje tiesioginė diskriminacija apibrėžiama
         kaip situacija, kai vienam asmeniui „taikomos“ prastesnės sąlygos, nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti taikomos
         kitam asmeniui dėl rasės ar etninės priklausomybės. Be to, pagal šios direktyvos 7 straipsnį iš valstybių narių reikalaujama
         užtikrinti, kad teismo procedūros būtų prieinamos „visiems asmenims, manantiems, kad jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas
         vienodo požiūrio principas“, ir viešąjį interesą užtikrinantiems subjektams, veikiantiems „nukentėjusio vardu arba jį remiant“.

      23      Vis dėlto iš to negali būti daroma išvada, kad identifikuojamo ieškovo nebuvimas leidžia nuspręsti, jog nėra jokios tiesioginės
         diskriminacijos Direktyvos 2000/43 prasme. Ja, kaip matyti iš aštuntos konstatuojamosios dalies, siekiama „puoselėti sąlygas
         bendrai socialinei darbo rinkai kurti“. Šiuo tikslu aptariamos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad ji,
         be kita ko, taikoma atrankos kriterijams ir priėmimo į darbą sąlygoms.

      24      Sąlygų bendrai socialinei darbo rinkai kurti puoselėjimo tikslas būtų sunkiai pasiekiamas, jei Direktyvos 2000/43 taikymo
         sritis būtų apribota tik tokiais atvejais, kai nesėkmingai bandęs gauti tam tikrą darbo vietą asmuo, manantis nukentėjęs nuo
         tiesioginės diskriminacijos, ėmėsi persekioti darbdavį teismine tvarka.

      25      Tai, kad darbdavys viešai pareiškė neįdarbinsiąs tam tikros etninės kilmės ar rasės darbuotojų, o tai akivaizdžiai gali sulaikyti
         kai kuriuos kandidatus nuo savo kandidatūros pateikimo ir todėl sudaryti jiems kliūčių patekti į darbo rinką, yra tiesioginė
         diskriminacija įdarbinimo metu Direktyvos 2000/43 prasme. Tokios tiesioginės diskriminacijos buvimas nereikalauja identifikuojamo
         ieškovo, kuris teigtų, kad jis buvo tokios diskriminacijos auka.

      26      Klausimas dėl to, kas yra tiesioginė diskriminacija Direktyvos 2000/43 prasme, turi būti atskirtas nuo klausimo dėl šios direktyvos
         7 straipsnyje numatytų teisių gynimo priemonių vienodo požiūrio principo nepaisymui konstatuoti ir bausti. Remiantis šio straipsnio
         nuostatomis, šios teisių gynimo priemonės turi būti prieinamos asmenims, manantiems, kad jie yra nukentėję nuo diskriminacijos.
         Tačiau Direktyvos 2000/43 7 straipsnio reikalavimai, kaip sakoma šios direktyvos 6 straipsnyje, yra tik minimalūs, ir ši direktyva
         nedraudžia valstybėms narėms įdiegti arba toliau taikyti nuostatas, kurios būtų palankesnės įgyvendinti vienodo požiūrio principą.

      27      Taigi Direktyvos 2000/43 7 straipsnis jokiu būdu nedraudžia, kad valstybės narės nacionalinės teisės aktuose suteiktų teisėtą
         interesą turintiems susivienijimams teisę imtis veiksmų šios direktyvos laikymuisi užtikrinti arba numatytų pagal šios direktyvos
         13 straipsnį paskirtų institucijų galimybę inicijuoti teismines ar administracines procedūras, kuriomis būtų siekiama iš šios
         direktyvos išplaukiančių įpareigojimų įvykdymo, joms nebūtinai veikiant konkretaus ieškovo vardu arba net nesant identifikuojamo
         ieškovo. Vis dėlto tik nacionalinis teismas turi vertinti, ar jo taikytini teisės aktai suteikia tokią galimybę.

      28      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad aplinkybė, jog darbdavys viešai pareiškė
         neįdarbinsiąs tam tikros etninės kilmės ar rasės darbuotojų, yra tiesioginė diskriminacija įdarbinimo metu Direktyvos 2000/43
         2 straipsnio 2 dalies a punkto prasme, nes tokie pareiškimai gali rimtai sulaikyti tam tikrus kandidatus nuo savo kandidatūros
         pateikimo ir todėl sudaryti jiems kliūtis patekti į darbo rinką.

       Dėl trečiojo–penktojo klausimų
      29      Trečiuoju–penktuoju klausimais siekiama sužinoti, kaip Direktyvos 2000/43 8 straipsnio 1 dalyje numatyta įrodinėjimo pareigos
         perkėlimo taisyklė turi būti taikoma situacijose, kai teiginiai dėl diskriminuojančios įdarbinimo politikos buvimo formuluojami
         remiantis darbdavio viešais pareiškimais apie savo įdarbinimo politiką.

      30      Šiuo atžvilgiu Direktyvos 2000/43 8 straipsnyje numatyta, jog atsakovas turi įrodyti, kad vienodo požiūrio principas nebuvo
         pažeistas, jei faktinės aplinkybės leidžia daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos buvimo. Pareiga
         pateikti priešingą įrodymą, tenkanti preziumuojamos diskriminacijos kaltininkui, susieta su vienintele aplinkybe, kad buvo
         konstatuota diskriminacijos prezumpcija, paremta nustatytomis aplinkybėmis.

      31      Tokios aplinkybės, galinčios leisti daryti prielaidą dėl diskriminacinės įdarbinimo politikos, yra pareiškimai, kuriais darbdavys
         viešai paskelbia, kad laikydamasis savo įdarbinimo politikos jis neįdarbins tam tikros etninės kilmės ar rasės darbuotojų.

      32      Todėl būtent šis darbdavys privalo įrodyti, kad jis nepažeidė vienodo požiūrio principo, ir tai jis, be kita ko, gali padaryti
         parodydamas, jog tikroji įmonės įdarbinimo praktika neatitinka šių pareiškimų.

      33      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, viena vertus, turi patikrinti, ar aplinkybės, kuriomis kaltinamas
         minėtas darbdavys, yra nustatytos, ir, kita vertus, – įvertinti, ar pakanka įrodymų, kuriuos jis pateikia savo tvirtinimams,
         jog nepažeidė vienodo požiūrio principo, pagrįsti.

      34      Taigi į trečiąjį–penktąjį klausimus reikia atsakyti, jog viešų pareiškimų, kuriais darbdavys paskelbia, kad, laikydamasis
         savo įdarbinimo politikos, jis neįdarbins tam tikros etninės kilmės ar rasės darbuotojų, Direktyvos 2000/43 8 straipsnio 1 dalies
         prasme pakanka prielaidai dėl tiesiogiai diskriminuojančios įdarbinimo politikos buvimo. Taigi šis darbdavys privalo įrodyti,
         jog vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas. Tai jis gali padaryti parodydamas, kad tikroji įmonės įdarbinimo praktika
         neatitinka šių pareiškimų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar aplinkybės, kuriomis
         kaltinama, yra nustatytos, ir įvertinti, ar pakanka įrodymų, kuriuos minėtas darbdavys pateikia savo tvirtinimams, jog jis
         nepažeidė vienodo požiūrio principo, pagrįsti.

       Dėl šeštojo klausimo
      35      Šeštasis klausimas iš esmės susijęs tuo, kokios sankcijos galėtų būti laikomos tinkamomis už remiantis viešais darbdavio pareiškimais
         patikima laikytiną diskriminaciją įdarbinimo metu.

      36      Direktyvos 2000/43 15 straipsniu valstybėms narėms patikima nustatyti taisykles sankcijoms, taikytinoms už nacionalinių nuostatų,
         priimtų pagal šią direktyvą, pažeidimus. Šiame straipsnyje nurodyta, kad šios sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos
         ir atgrasančios, bei numatyta, kad jas gali sudaryti ir kompensacijos sumokėjimas nukentėjusiajam.

      37      Taigi Direktyvos 2000/43 15 straipsnyje valstybės narės įpareigojamos numatyti savo vidaus teisės sistemoje pakankamai veiksmingas
         priemones šios direktyvos tikslui pasiekti ir pasirūpinti, kad šiomis priemonėmis būtų galima faktiškai pasinaudoti nacionaliniuose
         teismuose tam, kad teisminė apsauga būtų tikra ir veiksminga. Tačiau Direktyvoje 2000/43 konkrečios sankcijos nenustatomos;
         valstybėms narėms paliekama laisvė pasirinkti vieną iš įvairių galimybių, leidžiančių pasiekti joje numatytą tikslą.

      38      Tokiu atveju, kaip šis, kurį Teisingumo Teismui pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kai nėra tiesiogiai
         nuo diskriminacijos nukentėjusio asmens, o įstatymu įgaliotoji institucija reikalauja, kad būtų pripažinta diskriminacija
         ir už ją būtų nubausta, sankcijos, kurias Direktyvos 2000/43 15 straipsnis reikalauja numatyti nacionalinėje teisėje, taip
         pat turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.

      39      Tam tikrais atvejais ir jeigu tai pasirodytų tinkama atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, jas gali sudaryti diskriminacijos
         konstatavimas teisme arba kompetentingoje administracinėje institucijoje, susietas su adekvataus paskelbimo reikalavimu, kurio
         išlaidas turėtų padengti atsakovas. Jas taip pat galėtų sudaryti pagal nacionalinės teisės taisykles darbdaviui nustatytas
         įpareigojimas, prireikus paskiriant baudą, nutraukti diskriminuojančius veiksmus. Be to, jas gali sudaryti tai, kad procedūrą
         inicijavusiai institucijai bus priteistas žalos atlyginimas.

      40      Todėl į šeštąjį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 2000/43 15 straipsnis reikalauja, kad net jei nėra identifikuojamo
         nukentėjusiojo, už nacionalinių nuostatų, priimtų pagal šią direktyvą, pažeidimus taikytinų sankcijų taisyklės būtų veiksmingos,
         proporcingos ir atgrasančios.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      41      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Aplinkybė, jog darbdavys viešai pareiškė neįdarbinsiąs tam tikros etninės kilmės ar rasės darbuotojų, yra tiesioginė diskriminacija
            įdarbinimo metu 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai
            nuo jų rasės arba etninės priklausomybės, 2 straipsnio 2 dalies a punkto prasme, nes tokie pareiškimai gali rimtai sulaikyti
            tam tikrus kandidatus nuo savo kandidatūros pateikimo ir todėl sudaryti jiems kliūtis patekti į darbo rinką.
      2.      Viešų pareiškimų, kuriais darbdavys paskelbia, kad, laikydamasis savo įdarbinimo politikos, jis neįdarbins tam tikros etninės
            kilmės ar rasės darbuotojų, Direktyvos 2000/43 8 straipsnio 1 dalies prasme pakanka prielaidai dėl tiesiogiai diskriminuojančios
            įdarbinimo politikos buvimo. Taigi šis darbdavys privalo įrodyti, jog vienodo požiūrio principas nebuvo pažeistas. Tai jis
            gali padaryti parodydamas, kad tikroji įmonės įdarbinimo praktika neatitinka šių pareiškimų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą
            pateikęs teismas turi patikrinti, ar aplinkybės, kuriomis kaltinama, yra nustatytos, ir įvertinti, ar pakanka įrodymų, kuriuos
            minėtas darbdavys pateikia savo tvirtinimams, jog jis nepažeidė vienodo požiūrio principo, pagrįsti.
      3.      Direktyvos 2000/43 15 straipsnis reikalauja, kad net jei nėra identifikuojamo nukentėjusiojo, už nacionalinių nuostatų, priimtų
            pagal šią direktyvą, pažeidimus taikytinų sankcijų taisyklės būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2017 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Uosto apsaugos stiprinimas – Direktyva 2005/65/EB – 2 straipsnio 3 dalis, 6, 7 ir 9 straipsniai – Pažeidimas – Uosto apsaugos vertinimo nebuvimas – Uosto ribos, uosto apsaugos planas ir uosto apsaugos pareigūnas – Apibrėžties nebuvimas.#Byla C-58/16.