title: 2010 m. birželio 10 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Leo-Libera GmbH prieš Finanzamt Buchholz in der Nordheide. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą - Pridėtinės vertės mokestis - Direktyva 2006/112/EB - 135 straipsnio 1 dalies i punktas - Lažybų, loterijų ir kitų azartinių lošimų neapmokestinimas - Sąlygos ir apribojimai - Valstybių narių diskrecija. # Byla C-58/09.

text:
      Byla C‑58/09
      Leo-Libera GmbH
      prieš
      Finanzamt Buchholz in der Nordheide
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis – Direktyva 2006/112/EB – 135 straipsnio 1 dalies i punktas – Lažybų, loterijų ir kitų azartinių lošimų neapmokestinimas – Sąlygos ir apribojimai – Valstybių narių diskrecija“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Neapmokestinimas
            – Lažybų, loterijų ir kitų formų azartinių lošimų neapmokestinimas
      (Tarybos direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punktas)
      Direktyvos 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 135 straipsnio 1 dalies i punktą reikia aiškinti taip,
         kad valstybės narės, pasinaudodamos joms suteikta teise nustatyti šioje nuostatoje numatyto neapmokestinimo pridėtinės vertės
         mokesčiu sąlygas ir apribojimus, gali nuspręsti neapmokestinti šiuo mokesčiu tik tam tikrų azartinių lošimų.

      Iš tikrųjų šia nuostata valstybėms narėms buvo palikta didelė diskrecija apmokestinti ar ne atitinkamus sandorius, nes ja
         šioms valstybėms leidžiama nustatyti galimas šio neapmokestinimo sąlygas ir apribojimus. Be to, jos formuluotėje nėra nieko,
         kas leistų daryti išvadą, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino įvesti kokį nors kiekybinį apribojimą, siekdamas užtikrinti,
         kad šioje nuostatoje numatytas neapmokestinimas pridėtinės vertės mokesčiu būtų taikomas bent 50 % valstybės narės teritorijoje
         organizuojamų ir vykdomų azartinių lošimų ar bent 50 % iš jų organizavimo ar vykdymo gautos apyvartos. Beje, toks reglamentavimas
         neprieštarauja fiskalinio neutralumo principui, pagal kurį panašių ir todėl tarpusavyje konkuruojančių paslaugų teikimas neturi
         būti vertinamas skirtingai pridėtinės vertės mokesčio atžvilgiu. Šio principo negalima aiškinti kaip draudžiančio apmokestinti
         pridėtinės vertės mokesčiu vieną azartinių lošimų formą, o kitos – ne, su sąlyga kad šios dvi formos nekonkuruoja tarpusavyje;
         priešingu atveju Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punktas ir šia nuostata valstybėms narėms suteikta didelė diskrecija
         netektų veiksmingumo.

      (žr. 26–27, 34–35, 39 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. birželio 10 d.(*)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis – Direktyva 2006/112/EB – 135 straipsnio 1 dalies i punktas – Lažybų, loterijų ir kitų azartinių lošimų neapmokestinimas – Sąlygos ir apribojimai – Valstybių narių diskrecija“
      Byloje C‑58/09
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2008 m. gruodžio 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. vasario 11 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Leo-Libera GmbH
      prieš
      Finanzamt Buchholz in der Nordheide,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai E. Levits, A. Borg Barthet, J.‑J. Kasel (pranešėjas) ir M. Berger,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 4 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Leo-Libera GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt B. Hansen,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma, C. Blaschke ir B. Klein,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir C. Pochet, padedamų advocaten P. Vlaemminck, Y T’Jampens ir A. Hubert,

      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo BL N. Travers,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski, padedamo baristerės N. Shaw,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,
      susipažinęs su 2010 m. kovo 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės
         mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1) 135 straipsnio 1 dalies i punkto aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bendrovės Leo-Libera GmbH (toliau – Leo-Libera) ir Finanzamt Buchholz in der Nordheide (Buchholco mokesčių administratorius, toliau – Finanzamt) ginčą dėl pajamų iš azartinių lošimų automatais organizavimo apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM).

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 2006/112 131 straipsnyje nustatyta:

      „2–9 skyriuose numatytais atvejais neapmokestinimas PVM taikomas nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų ir tokiomis sąlygomis,
         kurias valstybės narės nustato siekdamos užtikrinti tinkamą ir sąžiningą neapmokestinimo atvejus reglamentuojančių nuostatų
         taikymą bei užkirsti kelią galimiems mokesčių vengimo, išsisukinėjimo ar piktnaudžiavimo atvejams.“

      4        Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punkte numatyta:

      „Sandoriai, kurių valstybės narės neapmokestina PVM:
      <…>
      i)      lažybos, loterijos ir kitų formų azartiniai lošimai, kuriems taikomos kiekvienos valstybės narės nustatytos sąlygos ir apribojimai.“
      5        Iki Direktyvos 2006/112 įsigaliojimo taikytina Bendrijos teisės nuostata buvo 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios tarybos direktyvos
         dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas
         (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 13 straipsnio B skirsnio
         f punktas. Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punktas ir Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktas
         suformuluoti identiškai.

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Pagal pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz 2005, BGBl 2005 I, p. 386, toliau – UStG) redakcijos 1 straipsnio 1 dalies 1 punkto pirmąjį sakinį PVM apmokestinami „verslininko, vykdančio savo veiklą, prekių tiekimas
         ir paslaugų teikimas už atlygį šalies teritorijoje“.

      7        Iki 2006 m. gegužės 5 d. šio įstatymo 4 straipsnio 9 punkto b papunktyje buvo nustatyta, kad PVM neapmokestinami šie 1 straipsnio
         1 dalies 1 punkte nurodyti sandoriai:

      „Į Lažybų dėl žirgų lenktynių ir loterijų įstatymo taikymo sritį patenkantys sandoriai bei licenciją turinčių viešųjų kazino
         sudaromi sandoriai bei su jų veikla susiję sandoriai. Nuo mokesčio neatleidžiami į Lažybų dėl žirgų lenktynių ir loterijų
         įstatymo taikymo sritį patenkantys sandoriai, atleisti nuo lažybų dėl žirgų lenktynių ir loterijų mokesčio, arba apskritai
         neapmokestinami minėtu mokesčiu“.

      8        Priėmus 2005 m. vasario 17 d. Sprendimą Linneweber ir Akritidis (C‑453/02 ir C‑462/02, Rink. p. I‑1131), Umsatzsteuergesetz 2005 4 straipsnio 9 punkto b papunktis buvo iš dalies pakeistas (2006 m. balandžio 28 d. Gesetz zur Eindämmung missbräuchlicher Steuergestaltungen (StEindämmG), BGBl. 2006 I, p. 1095), o pakeitimai įsigaliojo 2006 m. gegužės 6 d. Nuo šiol PVM neapmokestinami:

      „Į Lažybų dėl žirgų lenktynių ir loterijų įstatymo taikymo sritį patenkantys sandoriai. Nuo mokesčio neatleidžiami į Lažybų
         dėl žirgų lenktynių ir loterijų įstatymo taikymo sritį patenkantys sandoriai, atleisti nuo lažybų dėl žirgų lenktynių ir loterijų
         mokesčio, arba apskritai neapmokestinami minėtu mokesčiu“.

      9        Taikant kartu UStG ir Lažybų dėl žirgų lenktynių ir loterijų įstatymą (Rennwett- und Lotteriegesetz, toliau – RennwLottG), PVM neapmokestinamos lažybos dėl viešų žirgų lenktynių, fiksuotų laimėjimų (oddset) sporto lažybos, taip pat loterijos ir burtų traukimai.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      10      Leo Libera eksploatuoja lošimų automatų saloną. Savo PVM deklaracijoje už 2007 m. sausio mėn. ji nurodė su šia veikla susijusius sandorius.
         Paskui, kai Finanzamt nustatė mokėtiną avansinį PVM, Leo Libera dėl to pateikė skundą motyvuodama, jog nurodyti sandoriai neturi būti apmokestinti PVM. Ji teigė, kad Umsatzsteuergesetz 2005 4 straipsnio 9 punkto b papunkčio pakeitimas, padarytas StEindämmG, prieštarauja Bendrijos teisei.

      11      Finanzamt atmetus minėtą skundą kaip nepagrįstą, Leo Libera pareiškė ieškinį Finanzgericht. Šis ieškinį atmetė, motyvuodamas tuo, jog nagrinėjami sandoriai nebuvo atleisti nuo mokesčio pagal UStG 4 straipsnio 9 punkto b papunktį. Pagal šią nuostatą neapmokestinami tik sandoriai, kuriems taikomas RennwLottG. Tačiau su lošimų automatais susiję sandoriai nėra neapmokestinamų sandorių dalis. Teismas pridūrė, jog pagal Direktyvos
         2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punktą valstybėms narėms leidžiama nustatyti atleidimo nuo mokesčio išimtis.

      12      Grįsdama Bundesfinanzhof pateiktą kasacinį skundą Leo Libera nurodė, kad remiantis Direktyvos 2006/112/EB 135 straipsnio 1 dalies i punktu valstybė narė negali neapmokestinti PVM išimtinai
         tik lažybų ir loterijų, bet turi taip pat atleisti nuo šio mokesčio ir „kitus azartinius lošimus“. Žinoma, nacionalinis įstatymų
         leidėjas gali nustatyti šio neapmokestinimo sąlygas ir apribojimus, tačiau jis neturi teisės apmokestinti visų „kitų azartinių
         lošimų“. Kadangi pagal Vokietijos įstatymus PVM apmokestinama apie 63% visų Vokietijos teritorijoje vykdomų azartinių lošimų,
         tik maža jų dalis neapmokestinama remiantis Direktyva 2006/112. Taigi nacionalinės teisės aktas prieštarauja Bendrijos teisei.
         Be to, šiuo teisės aktu pažeidžiamas fiskalinio neutralumo principas, nes dėl jo lošimų automatų eksploatavimas patenka į
         blogesnę padėtį, palyginti su viešaisiais kazino, nes pastarieji gali perkelti PVM lošėjams.

      13      Bundesfinanzhof išreiškė abejones dėl UStG 4 straipsnio 9 punkto b papunkčio atitikties Bendrijos teisei. Šis teismas mano, jog remiantis Teisingumo Teismo išaiškintu
         Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktu azartinių lošimų organizavimas ir eksploatavimas iš esmės turėtų būti
         neapmokestintas PVM. Tokia pati išvada darytina ir dėl Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punkto, nes šių dviejų
         Bendrijos teisės nuostatų formuluotės identiškos.

      14      UStG 4 straipsnio 9 punkto b papunkčiu šis atleidimas nuo mokesčio taikomas tik ribotam lošimų skaičiui, būtent loterijoms ir lažyboms,
         nors jie sudaro tik mažąją Vokietijos teritorijoje vykdomų lošimų ir iš jų gaunamos apyvartos dalį.

      15      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar vykdydamas 2006 m. teisėkūros reformą Vokietijos
         įstatymų leidėjas neviršijo jam pagal Bendrijos teisę pripažįstamos diskrecijos ribų.

      16      Esant šioms aplinkybėms Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar <...> Direktyvos 2006/112 <...> 135 straipsnio 1 dalies i punktą reikia aiškinti taip, kad valstybėms narėms leidžiama
         priimti teisės aktus, kuriais neapmokestinamos tik tam tikros lažybos (dėl žirgų lenktynių) ir loterijos, netaikant šio atleidimo
         nuo mokesčių visiems „kitokiems azartiniams lošimams“.“

       Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
      17      Prašymu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. kovo 17 d., Leo-Libera paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį, taikant Procedūros reglamento 61 straipsnį.

      18      Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismas, manydamas, kad jam nebuvo pateikta pakankamai paaiškinimų arba kad byla
         turi būti išspręsta remiantis argumentu, kuris šalių nebuvo aptartas, pagal savo Procedūros reglamento 61 straipsnį gali priimti
         nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo (2000 m. vasario 10 d. Sprendimo Deutsche Post, C‑270/97 ir C‑271/97, Rink. p. I‑929, 30 punktas ir 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo Philips, C‑299/99, Rink. p. I‑5475, 20 punktas).

      19      Teisingumo Teismas, susipažinęs su generalinio advokato nuomone, mano nagrinėjamoje byloje turįs pakankamai informacijos,
         kad priimtų sprendimą dėl jam pateikto prašymo ir kad šis neturi būti nagrinėjamas remiantis argumentu, dėl kurio jam nebuvo
         pareikšta nuomonių.

      20      Todėl reikia atmesti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.

       Dėl prejudicinio klausimo
      21      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2006/112 135 straipsnio
         1 dalies i punktą reikia aiškinti taip, kad valstybės narės, pasinaudodamos joms suteikta teise nustatyti šioje nuostatoje
         numatyto neapmokestinimo PVM sąlygas ir apribojimus, gali nuspręsti neapmokestinti PVM tik tam tikrus azartinius lošimus.

      22      Siekiant atsakyti į šį klausimą pirmiausia reikia pažymėti, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog formuluotės, vartojamos
         Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalyje nurodytiems neapmokestinimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinamos griežtai,
         nes šie neapmokestinimo atvejai yra bendro principo, pagal kurį PVM taikomas kiekvienam mokesčio mokėtojo už atlygį atliekamam
         paslaugų teikimui, išimtis (žr. pagal analogiją, kiek tai susiję su Šeštąja direktyva, 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo United Utilities, C‑89/05, Rink. p. I‑6813, 21 punktą).

      23      Be to, šioje nuostatoje vartojamų formuluočių aiškinimas turi atitikti minėto neapmokestinimo tikslus ir tenkinti bendrai
         PVM sistemai būdingo fiskalinio neutralumo principo reikalavimus (žr. pagal analogiją minėto Sprendimo United Utilities 22 punktą).

      24      Kalbant konkrečiai apie lažybas, loterijas ir kitus azartinius lošimus, primintina, kad jų neapmokestinimas grindžiamas praktiniais
         sumetimais, nes azartiniams lošimams ne taip paprasta taikyti PVM, o ne siekiant užtikrinti šiai veiklai palankesnes sąlygas
         PVM srityje, kaip tai yra tam tikrų bendrojo intereso paslaugų teikimo socialiniame sektoriuje atveju (minėto Sprendimo United Utilities 23 punktas).

      25      Atsižvelgiant būtent į šiuos sumetimus reikia išnagrinėti, ar valstybės narės teisėtai gali apriboti Direktyvos 2006/112 135 straipsnio
         1 dalies i punkte numatyto neapmokestinimo PVM taikymą taip, kad jis būtų taikomas tik nedidelei jų teritorijoje organizuojamų
         azartinių lošimų daliai, nustatomai atsižvelgiant į legalizuotų lošimų skaičių arba į iš jų gaunamą apyvartą.

      26      Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad iš paties Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punkto teksto matyti, kad
         šia nuostata valstybėms narėms buvo palikta didelė diskrecija apmokestinti ar ne atitinkamus sandorius, nes ja šioms valstybėms
         leidžiama nustatyti galimas šio neapmokestinimo sąlygas ir apribojimus.

      27      Toliau reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punkto formuluotėje nėra nieko, kas leistų daryti
         išvadą, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino įvesti kokį nors kiekybinį apribojimą, siekdamas užtikrinti, kad šioje nuostatoje
         numatytas neapmokestinimas PVM būtų taikomas bent 50 % valstybės narės teritorijoje organizuojamų ir vykdomų azartinių lošimų
         ar bent 50 % iš jų organizavimo ar vykdymo gautos apyvartos.

      28      Šiomis aplinkybėmis faktas, kad Teisingumo Teismas ne kartą buvo nusprendęs, jog azartinių lošimų organizavimas ir lošimų
         įrenginių eksploatavimas iš esmės turi būti atleidžiamas nuo PVM (žr., be kita ko, 1998 m. birželio 11 d. Sprendimo Fischer C‑283/95, Rink. p. I‑3369, 25 punktą bei minėto Sprendimo Linneweber ir Akritidis 23 punktą), negali būti suprantamas kaip abejonė dėl minėtos išvados, atsižvelgiant į Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies
         i punktu siekiamą tikslą ir į bendrą šios direktyvos struktūrą.

      29      Iš tikrųjų, kalbant pirmiausia apie nagrinėjamo neapmokestinimo tikslą, primintina, kad azartinių lošimų srityje valstybės
         narės ne tik gali laisvai nustatyti Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punkte numatyto neapmokestinimo sąlygas
         ir apribojimus (minėtų sprendimų Fischer 25 punktas bei Linneweber ir Akritidis 23 punktas), tačiau taip pat turi diskreciją visiškai ar iš dalies uždrausti šio pobūdžio veiklą ar ją apriboti ir šiuo tikslu
         numatyti daugiau ar mažiau griežtas kontrolės priemones (1994 m. kovo 24 d. Sprendimo Schindler, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 61 punktas ir 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Läärä ir kt., C‑124/97, Rink. p. I‑6067, 35 punktas).

      30      Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 47 punkte, tai reiškia, kad valstybė narė gali nuspręsti apriboti azartinių
         lošimų pasiūlą savo teritorijoje, leisdama tik tokias lošimų formas, kurioms galima taikyti PVM, taigi praktiniai sumetimai,
         kuriais, kaip minėta šio sprendimo 24 punkte, grindžiamas neapmokestinimas, joms nebus taikomi.

      31      Taigi Leo Libera siūlomas Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punkto aiškinimas, pagal kurį šia nuostata valstybė narė, pasirinkusi
         pirmesniame punkte aprašytą poziciją, vis dėlto būtų įpareigota neapmokestinti PVM bent 50 % legalizuotų lošimų ir (arba)
         tokių lošimų rūšis, iš kurių gaunama bent 50 % nacionalinėje visų azartinių lošimų rinkoje gaunamos apyvartos, akivaizdžiai
         prieštarautų tiek Bendrijos teisės aktų leidėjo siekiamam tikslui, tiek šio sprendimo 22 punkte primintam principui, pagal
         kurį bendrojo principo išimtys turi būti aiškinamos griežtai.

      32      Antra, kiek tai susiję su Direktyvos 2006/112 struktūra, reikia pažymėti: kadangi apyvarta, gaunama atitinkamai iš PVM neapmokestintų
         ir apmokestintų lošimų, laikui bėgant gali labai kisti, pritarus Leo-Libera siūlomam aiškinimui, tam tikrų formų azartinių lošimų neapmokestinimas PVM gali atitinkamai būti suderinamas su Direktyvos 2006/112
         135 straipsnio 1 dalies i punktu arba jam prieštarauti.

      33      Dėl šios priežasties toks aiškinimas ne tik sukeltų didelį teisinį nesaugumą, bet ir prieštarautų šios direktyvos 131 straipsnio
         idėjai, kad neapmokestinimas PVM turi būti taikomas teisingai ir paprastai (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo
         Turn- und Sportunion Waldburg, C‑246/04, Rink. p. I‑589, 31 punktą).

      34      Galiausiai reikia pridurti, kad, priešingai nei teigia Leo-Libera, toks reglamentavimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neprieštarauja fiskalinio neutralumo principui, pagal kurį
         panašių ir todėl tarpusavyje konkuruojančių paslaugų teikimas neturi būti vertinamas skirtingai PVM atžvilgiu.

      35      Šio principo negalima aiškinti kaip draudžiančio apmokestinti PVM vieną azartinių lošimų formą, o kitos – ne, su sąlyga kad
         šios dvi formos nekonkuruoja tarpusavyje; priešingu atveju Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies i punktas ir šia nuostata
         valstybėms narėms suteikta didelė diskrecija netektų veiksmingumo.

      36      Tačiau, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos, nagrinėjamu nacionalinės teisės aktu panašūs azartiniai lošimai,
         kuriuos galima laikyti konkuruojančiais tarpusavyje, nėra skirtingai vertinami PVM atžvilgiu.

      37      Taigi aplinkybė, kad PVM neapmokestinti azartiniai lošimai sudaro tik mažą nacionalinėje teritorijoje legalizuotų lošimų dalį
         ir (arba) iš jų gaunama tik maža bendros apyvartos, gaunamos iš šioje teritorijoje vykdomų lošimų, dalis, kaip tai susiklostė
         pagrindinėje byloje, nėra reikšminga fiskalinio neutralumo principui.

      38      Be to, ir priešingai nei teigia Leo-Libera, šiam principui neturi reikšmės aplinkybė, kad nesuderinto lošimų mokesčio, kurį taip pat turi mokėti kai kurie PVM apmokestinami
         azartinių lošimų organizatoriai ir vykdytojai, dydis nustatomas atsižvelgiant į už šią veiklą mokėtiną PVM, nes fiskalinio
         neutralumo principas netaikomas tokiam mokesčiui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Fischer 30 punktą).

      39      Atsižvelgiant į išdėstytus samprotavimus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 135 straipsnio 1 dalies
         i punktą reikia aiškinti taip, kad valstybės narės, pasinaudodamos joms suteikta teise nustatyti šioje nuostatoje numatyto
         neapmokestinimo PVM sąlygas ir apribojimus, gali nuspręsti neapmokestinti šiuo mokesčiu tik tam tikrų azartinių lošimų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      40      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 135 straipsnio 1 dalies
            i punktą reikia aiškinti taip, kad valstybės narės, pasinaudodamos joms suteikta teise nustatyti šioje nuostatoje numatyto
            neapmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu sąlygas ir apribojimus, gali nuspręsti neapmokestinti šiuo mokesčiu tik tam tikrų
            azartinių lošimų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2012 m. birželio 20 d. EUROPOS SĄJUNGOS TARNAUTOJŲ TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS.#Alma Yael Cristina prieš Europos Komisija.#Viešoji tarnyba – Atviras konkursas – Konkurso atrankos komisijos sprendimas neleisti laikyti egzaminų – Teisės gynimo priemonės – Ieškinys, pareikštas nesulaukus sprendimo dėl administracinio skundo – Priimtinumas – Specialios dalyvavimo konkurse sąlygos – Profesinė patirtis, susijusi su pareigų pobūdžiu.#Byla F‑83/11.


2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Sarrió SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Konkurencija - Bauda - Motyvavimas. # Byla C-291/98 P.


title: 2014 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Liivimaa Lihaveis MTÜ prieš Eesti‑Läti programmi 2007‑2013 Seirekomitee.#Tartu ringkonnakohus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Struktūriniai fondai – Reglamentai (EB) Nr. 1083/2006 ir 1080/2006 – Europos regioninės plėtros fondas (ERPF) – Veiksmų programa, skirta Europos teritoriniam bendradarbiavimui tarp Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos skatinti – Stebėsenos komiteto sprendimas atmesti finansavimo paraišką – Nuostatos, pagal kurias negalima apskųsti šio komiteto sprendimų – SESV 267 straipsnis – Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo aktas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – Sąjungos teisės įgyvendinimas – 47 straipsnis – Teisė į veiksmingą teisinę gynybą – Teisė kreiptis į teismą – Valstybės narės, kurios teismų jurisdikcijai priklauso nagrinėti ieškinį, nustatymas.#Byla C-562/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑562/12
            dėl Tartu ringkonnakohus  (Estija) 2012 m. lapkričio 23 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gruodžio 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Liivimaa Lihaveis MTÜ
            prieš
            Eesti-Läti programmi 2007‑2013 Seirekomitee ,
            dalyvaujant
            Eesti Vabariigi Siseministeerium ,
            TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Safjan (pranešėjas), J. Malenovský, A. Prechal ir K. Jürimäe,
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. gruodžio 4 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Liivimaa Lihaveis MTÜ , atstovaujamos vandeadvokaat A. Sander,
            – Estijos vyriausybės, atstovaujamos K. Kraavi‑Käerdi,
            – Latvijos vyriausybės, atstovaujamos I. Kalniņš ir A. Nikolajeva,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos A. Steiblytės ir L. Naaber‑Kivisoo,
            susipažinęs su 2014 m. kovo 13 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 256 straipsnio 1 dalies, SESV 263 straipsnio pirmos pastraipos antro sakinio, SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punkto, SESV 274 straipsnio, taip pat dėl Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio ir 2006 m. liepos 11 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1083/2006, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl Europos regioninės plėtros fondo, Europos socialinio fondo ir Sanglaudos fondo bei panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1260/1999 (OL L 210, p. 25), 63 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant galvijų augintojų kooperatyvo Liivimaa Lihaveis MTÜ  (toliau – Liivimaa Lihaveis ) ir Eesti-Läti programmi 2007‑2013 Seirekomitee  (2007–2013 m. Estijos ir Latvijos programos stebėsenos komitetas, toliau – Seirekomitee ) ginčą dėl to, kad pastarasis atmetė šio kooperatyvo paraišką dėl finansavimo pagal šią vykdomą programą.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            Reglamentas Nr. 1083/2006
            3. Reglamento Nr. 1083/2006 1 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipoje nurodyta:
            „Šiuo reglamentu nustatomos bendrosios taisyklės, reglamentuojančios Europos regioninės plėtros fondo (ERPF), Europos socialinio fondo (ESF) (toliau – struktūriniai fondai) ir Sanglaudos fondo veiklą, nepažeidžiant konkrečių nuostatų, nustatytų [2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 1080/2006 dėl Europos regioninės plėtros fondo ir panaikinančiame Reglamentą (EB) Nr. 1783/1999] reglamentuose (EB) Nr. 1081/2006 ir (EB) Nr. 1084/2006.
            Šiame reglamente apibrėžiami tikslai, kurių siekti padeda struktūriniai fondai ir Sanglaudos fondas < ... >, kriterijai, kuriuos turi atitikti valstybės narės ir regionai tų fondų paramai gauti, turimi finansiniai ištekliai ir jų paskirstymo kriterijai.“
            4. Reglamento Nr. 1083/2006 2 straipsnio 1 punkte pateikta tokia apibrėžtis:
            „veiksmų programa – valstybės narės pateiktas ir Komisijos priimtas dokumentas, kuriame išdėstoma plėtros strategija su nuosekliais prioritetais, kurie turi būti įgyvendinti gaunant fondo paramą arba Konvergencijos tikslo atveju – Sanglaudos fondo ir ERPF – paramą.“
            5. Minėto reglamento 32 straipsnio „Veiksmų programų rengimas ir tvirtinimas“ 1 ir 5 dalyse nustatyta:
            „1. [Struktūrinių] fondų [ir Sanglaudos fondo] veikla valstybėse narėse vykdoma vykdant veiksmų programas pagal nacionalinę bendrąją strategiją. Kiekviena veiksmų programa apima laikotarpį nuo 2007 m. sausio 1 d. iki 2013 m. gruodžio 31 d. Veiksmų programa apima tik vieną iš trijų tikslų, nurodytų 3 straipsnyje, išskyrus atvejus, kai Komisija ir valstybė narė susitaria kitaip.
            < ... >
            5. Valstybei narei oficialiai pateikus veiksmų programą, Komisija kaip galima greičiau, tačiau ne vėliau nei per keturis mėnesius nuo jos pateikimo ir ne anksčiau nei 2007 m. sausio 1 d. ją patvirtina.“
            6. Šio reglamento 59 straipsnyje „Institucijų skyrimas“ numatyta:
            „1. Kiekvienai veiksmų programai valstybė narė skiria:
            a) vadovaujančią instituciją: tai yra nacionalinė, regioninė arba vietos valdžios institucija arba valstybinė ar privati įstaiga, valstybės narės paskirta vadovauti konkrečiai veiksmų programai;
            < … >
            3. Valstybė narė nustato taisykles, reglamentuojančias jos santykius su 1 dalyje nurodytomis institucijomis ir jų santykius su Komisija.
            Nepažeidžiant šio reglamento, valstybė narė nustato 1 dalyje nurodytų institucijų, kurios savo užduotis vykdo visiškai laikydamosi tos valstybės narės institucinių, teisinių ir finansinių sistemų reikalavimų, savitarpio santykius.
            < ... >
            5. Veiksmų programoms pagal Europos teritorinio bendradarbiavimo tikslą Reglamente (EB) Nr. 1080/2006 nustatomos konkrečios valdymo ir kontrolės taisyklės.
            < ... > “
            7. Reglamento Nr. 1083/2006 60 straipsnis „Vadovaujančios institucijos funkcijos“ suformuluotas taip:
            „Vadovaujanti institucija atsako už veiksmų programos valdymą ir įgyvendinimą laikantis patikimo finansų valdymo principo, ir visų pirma:
            a) užtikrina, kad veiksmai finansavimui būtų atrinkti vadovaujantis veiksmų programai taikytinais kriterijais ir kad visą įgyvendinimo laikotarpį jie atitiktų galiojančias Bendrijos ir nacionalines taisykles;
            < ... >
            h) teikia gaires stebėsenos komiteto darbui ir pateikia šiam komitetui būtinus dokumentus, kad būtų galima vykdyti veiksmų programos įgyvendinimo kokybės stebėseną atsižvelgiant į jos konkrečius tikslus.“
            8. Pagal minėto reglamento 63 straipsnį „Stebėsenos komitetas“:
            „1. Valstybė narė, pritariant vadovaujančiai institucijai, per tris mėnesius nuo tos dienos, kai valstybei narei buvo pranešta apie veiksmų programos patvirtinimą, įsteigia stebėsenos komitetą kiekvienai veiksmų programai. Kelioms veiksmų programoms galima įsteigti vieną bendrą stebėsenos komitetą.
            2. Kiekvienas stebėsenos komitetas parengia savo darbo tvarkos taisykles pagal atitinkamos valstybės narės institucinę, teisinę ir finansinę sistemą ir vadovaujančiai institucijai pritarus jas patvirtina, kad galėtų vykdyti pagal šį reglamentą jam skirtus uždavinius.“
            9. Minėto reglamento 65 straipsnyje nurodyta:
            „Stebėsenos komitetas įsitikina veiksmų programos įgyvendinimo efektyvumu ir kokybe atsižvelgdamas į šias nuostatas:
            a) jis nagrinėja ir patvirtina finansuojamų veiksmų atrankos kriterijus per šešis mėnesius nuo veiksmų programos patvirtinimo dienos ir patvirtina minėtų kriterijų pakeitimus atsižvelgdamas į programavimo poreikius;
            < ... > “
            Reglamentas Nr. 1080/2006
            10. Reglamento Nr. 1080/2006 1 straipsnyje nurodyta:
            „1. Šiuo reglamentu nustatomi [ERPF] uždaviniai, jo paramos taikymo sritis siekiant Konvergencijos, Regioninio konkurencingumo ir užimtumo ir Europos teritorinio bendradarbiavimo tikslų, apibrėžtų Reglamento < ... > Nr. 1083/2006 3 straipsnio 2 dalyje, ir reikalavimų paramai gauti atitikimo taisyklės.
            2. ERPF veiklą reglamentuoja Reglamentas < ... > Nr. 1083/2006 ir šis reglamentas.“
            11. Reglamento Nr. 1080/2006 14 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:
            „1 Veiksmų programoje dalyvaujančios valstybės narės paskiria vieną vadovaujančią instituciją, vieną tvirtinančią instituciją ir vieną audito instituciją; pastaroji yra vadovaujančios institucijos valstybėje narėje. Tvirtinanti institucija gauna Komisijos atliekamus mokėjimus ir paprastai atlieka mokėjimus pagrindiniam paramos gavėjui.
            Vadovaujanti institucija, pasikonsultavusi su valstybėmis narėmis, kurių teritorijoje taikoma programa, įsteigia jungtinį techninį sekretoriatą. Pastarasis padeda vadovaujančiai institucijai ir stebėsenos komitetui bei, atitinkamais atvejais, audito institucijai atlikti atitinkamas jų pareigas.
            < ... >
            3. Kiekviena veiksmų programoje dalyvaujanti valstybė narė paskiria atstovus, kurie posėdžiauja Reglamento < ... > Nr. 1083/2006 63 straipsnyje nurodytame stebėsenos komitete.“
            12. Reglamento Nr. 1080/2006 19 straipsnio „Veiksmų atranka“ 1 ir 3 dalyse numatyta:
            „1. Veiksmuose, atrinktuose veiksmų programoms, skirtoms 6 straipsnio 1 punkte nurodytai peržengiančiai sieną veiklai plėtoti ir 6 straipsnio 2 punkte nurodytam tarpvalstybiniam bendradarbiavimui nustatyti ir plėtoti, dalyvauja paramos gavėjai iš mažiausiai dviejų šalių, iš kurių bent viena yra valstybė narė, kurie kiekviename veiksme bendradarbiauja bent dviem iš toliau nurodytų būdų: bendras kūrimas, bendras įgyvendinimas, bendras aprūpinimas personalu ir bendras finansavimas.
            < … >
            3. Stebėsenos komitetas arba jam atskaitingas iniciatyvinis komitetas ne tik vykdo Reglamento < ... > Nr. 1083/2006 65 straipsnyje nurodytas užduotis, bet ir atsako už veiksmų atranką.“
            2007–2013 m. Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos veiksmų programa
            13. 2007–2013 m. Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos veiksmų programa (toliau – Estijos ir Latvijos veiksmų programa) siekiama skatinti Europos teritorinį bendradarbiavimą.
            14. Taikant Reglamento Nr. 1083/2006 32 straipsnio 5 dalį, minėta programa buvo patvirtinta 2007 m. gruodžio 21 d. Europos Komisijos sprendimu C (2007) 6603 galutinis.
            15. Estijos ir Latvijos veiksmų programa įtvirtinta dokumente „Eesti-Läti programm 2007–2013“ (2007–2013 m. Estijos ir Latvijos programa, toliau – programos dokumentas); jam suteiktas numeris CCI No 2007 CB 163 PO 050 ir jį bendrai parengė Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos institucijos.
            16. Taikant reglamentus Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006, programos dokumente, be kita ko, buvo apibrėžtos vadovaujančios institucijos, tvirtinančios institucijos ir audito institucijos skyrimo ir veiklos taisyklės.
            17. Programos dokumento 7.1 punkto „Programos valdymas“ antroje, penktoje, septintoje ir devintoje pastraipose nurodyta:
            „Pagal Reglamento [Nr. 1083/2006] 63 straipsnį Estija ir Latvija įsteigia bendrą stebėsenos komitetą, kuris įsitikina veiksmų programos įgyvendinimo efektyvumu ir kokybe.
            < ... >
            Siekdamos bendrai įgyvendinti [Estijos ir Latvijos veiksmų] programą, Estija ir Latvija nusprendė įsteigti Estijoje struktūrinį vienetą. Vidaus reikalų ministerija paskirta atlikti vadovaujančios institucijos, tvirtinančios institucijos ir audito institucijos funkcijas < ... > .
            < ... >
            Pagal Reglamento [Nr. 1083/2006] 59 straipsnį pirmiau nurodytos institucijos užduotis atlieka visiškai laikydamosi Estijos Respublikos institucinių, teisinių ir finansinių sistemų reikalavimų.
            < ... >
            Išsamesnės [Estijos ir Latvijos veiksmų] programos įgyvendinimo nuostatos, kuriomis papildomos tolesniuose veiksmų programos skyriuose įtvirtintos taisyklės, turi būti numatytos programos vadove. Programos vadovą per pirmąjį posėdį priima stebėsenos komitetas. Programos vadovo nuostatų privalo laikytis tiek programą įgyvendinančios institucijos, tiek pagrindiniai paramos gavėjai ir kiti programos naudos gavėjai.“
            18. Programos dokumento 7.2.2 punkte „Vadovaujančios institucijos funkcijos“ numatyta:
            „Pagal Reglamento [Nr. 1083/2006] 60 straipsnį ir Reglamento [Nr. 1080/2006] 14 straipsnio 1 dalį ir 15 straipsnį vadovaujanti institucija atsako už [Estijos ir Latvijos] veiksmų programos valdymą ir įgyvendinimą laikantis patikimo finansų valdymo principo, ir visų pirma:
            a) užtikrina, kad finansavimo veiksmai būtų atrinkti vadovaujantis veiksmų programai taikytinais kriterijais ir kad visą įgyvendinimo laikotarpį jie atitiktų galiojančias Bendrijos ir nacionalines taisykles.
            < … >
            Be to, vadovaujanti institucija turi:
            < … >
            stebėjimo komitetui priėmus sprendimą dėl finansavimo (Reglamento [Nr. 1080/2006] 19 straipsnio 3 dalis), nustatyti kiekvieno veiksmo įgyvendinimo tvarką (finansavimo susitarimas), susitarusi su pagrindiniu paramos gavėju (Reglamento [Nr. 1080/2006] 15 straipsnio 2 dalis);
            < … > “
            19. Programos dokumento 7.6.1 punktas, susijęs su stebėsenos komiteto užduotimis, suformuluotas taip:
            „Pagal Reglamento [Nr. 1083/2006] 65 straipsnį stebėsenos komitetas įsitikina [Estijos ir Latvijos] veiksmų programos įgyvendinimo efektyvumu ir kokybe atsižvelgdamas į šias nuostatas:
            a) jis nagrinėja ir patvirtina finansuojamų veiksmų atrankos kriterijus per šešis mėnesius nuo veiksmų programos patvirtinimo dienos ir minėtų kriterijų pakeitimus atsižvelgdamas į programavimo poreikius;
            < … >
            Be to, stebėsenos komitetas turi:
            < … >
            atrinkti finansuotinus projektus (Reglamento [Nr. 1080/2006] 19 straipsnio 3 dalis);
            < … > “
            20. Programos dokumento 7.6.2 punkto ketvirtoje pastraipoje nurodyta, kad stebėsenos komitetą turi sudaryti ne daugiau kaip septyni atstovai iš Estijos ir Latvijos.
            21. Remiantis programos dokumento 7.7.1 punktu, vadovaujančiosios institucijos įsteigtas bendras techninis sekretoriatas ( Joint Technical Secretariat , toliau – JTS), kuris administruoja [Estijos ir Latvijos veiksmų] programą, yra Tartu (Estija), o sekretoriato informacinis biuras – Rygoje (Latvija).
            22. Programos dokumento 9.4 punkto pirmoje pastraipoje nustatyta:
            „Stebėsenos komitetas, kurį sudaro nariai iš Estijos ir Latvijos, ir konsultacinę funkciją atliekantys Komisijos, vadovaujančios institucijos ir bendro techninio sekretoriato atstovai atrenka finansuotinus veiksmus.“
            23. Programos dokumento 9.5 punktas suformuluotas taip:
            „Stebėsenos komitetui patvirtinus finansavimo paraišką, vadovaujanti institucija patvirtintam projektui parengia su pagrindiniu paramos gavėju sudarytiną finansavimo susitarimą.“
            24. 2009 m. gruodžio 1 d. Seirekomitee priėmė [Estijos ir Latvijos programos] vadovą (toliau – programos vadovas), kuriame, be kita, ko išdėstytos finansavimo paraiškų rengimo, projektų įgyvendinimo ir stebėjimo, ataskaitų teikimo ir projektų užbaigimo gairės. Programos vadovo 1 punkto pabaigoje nurodyta, kad „šio vadovo tekstas yra pagrindinis paraiškos teikėjo orientyras“.
            25. Pagrindinės bylos ginčui taikytinos redakcijos programos vadovo 6.6 punkto pirmoje ir antroje pastraipose nurodyta:
            „Sprendimus dėl finansuotinų projektų priima stebėsenos komitetas < ... >, remdamasis įvertinimo rezultatais. [Stebėsenos komiteto] sprendimai negali būti skundžiami.
            [Stebėsenos komitetui] priėmus sprendimą dėl finansavimo, neatrinktų projektų atsakingi asmenys gauna bendro techninio sekretoriato raštą su paraiškos atmetimo motyvais. Šį raštą [bendras techninis sekretoriatas] išsiunčia per dešimt darbo dienų nuo stebėsenos komiteto posėdžio.“
            26. Be to, Seirekomitee 2009 m. gegužės 29 d. priėmė [Estijos ir Latvijos veiksmų] programos įgyvendinimo procedūrines taisykles. Pagal jų 1 taisyklės 2 punktą oficiali stebėsenos komiteto buveinės vieta yra ta pati kaip bendro techninio sekretoriato, taigi jis yra Tartu.
            Estijos teisė
            27. Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos 2001 m. birželio 6 d. priimto Administracinės procedūros įstatymo ( haldusmenetluse seadus  (RT I 2001, 58, 354, toliau – Administracinės procedūros įstatymas) 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
            „Administracinė procedūra yra administracinės įstaigos (8 straipsnis) veiksmas oficialiai skelbiant potvarkį (88 straipsnis) arba administracinį aktą (51 ir 52 straipsniai), vykdant aktą (106 straipsnis) arba sudarant administracinį susitarimą (95 straipsnis).“
            28. To paties įstatymo 8 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Administracinė įstaiga yra institucija, organizacija arba asmuo, kuriems įstatymu, įstatymo pagrindu priimtu potvarkiu arba administracine sutartimi suteikti įgaliojimai atlikti viešojo administravimo funkcijas.“
            29. Administracinės procedūros įstatymo 51 straipsnio 1 nustatyta:
            „Administracinis aktas – tai nutarimas, sprendimas, įsakymas, aplinkraštis ar kitas aktas, administracinės įstaigos oficialiai paskelbtas vykdant administravimo funkcijas esant viešosios teisės santykiams siekiant sureguliuoti konkretų atvejį, kuriuo numatyta sukurti, pakeisti arba panaikinti asmens teises arba pareigas.“
            30. Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos 2006 m. gruodžio 7 d. priimto Įstatymo dėl struktūrinės pagalbos 2007–2013 m. laikotarpiu ( perioodi 2007‑2013 struktuuritoetuse seadus , RT I 2006, 59, 440) 1 straipsnio 1–3 ir 5 dalyse nurodyta:
            „1. Šiuo įstatymu nustatomi struktūrinės pagalbos skyrimo ir naudojimo, išieškojimo ir grąžinimo pagrindai ir procedūra, taip pat struktūrinės pagalbos skyrimo ir naudojimo kontrolės pagrindai ir peržiūros procedūros taisyklės.
            2. Šis įstatymas taikomas skiriant ir naudojant lėšas, suteiktas pagal Europos Komisijos remiantis < ... > Reglamento < ... > 1083/2006 32 straipsnio 5 dalimi priimtą struktūrinės pagalbos veiksmų programą.
            3. Skiriant ir naudojant struktūrinę pagalbą pagal veiksmų programas, kuriomis įgyvendinamas < ... > Reglamento < ... > Nr. 1083/2006 3 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytas tikslas „Europos teritorinis bendradarbiavimas“ < … >, taikomos šio įstatymo 8 skyriaus ir 2 straipsnio, 3 straipsnio 4 dalies, 5 straipsnio, 14 straipsnio, 21 straipsnio 1 dalies, 22 straipsnio, 25 straipsnio 1, 2, 4, 5, 7 ir 8 dalių, 26–28 straipsnių, 30 straipsnio 2 ir 3 dalių, 31–33 straipsnių ir 8 skyriaus nuostatos.
            < ... >
            5. Šiame įstatyme numatytai procedūrai taikomos Administracinės procedūros įstatymo normos, atsižvelgiant į šiame įstatyme numatytus ypatumus.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            31. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad Liivimaa Lihaveis 2010 m. vasario 19 d. pagal Estijos ir Latvijos veiksmų programą pateikė paraišką dėl „nauju prekės ženklu pažymėto naujo produkto, pagaminto iš aukštos kokybės galvijų, išaugintų įvairiausiose Estijos ir Latvijos pievose, sukūrimo“ projekto finansavimo.
            32. 2010 m. balandžio 19 d. raštu bendras techninis sekretoriatas pranešė Liivimaa Lihaveis , kad jos paraiška perėjo pirmą atrankos etapą, projektas buvo pripažintas techniniu požiūriu finansuotinas. Tame rašte bendras techninis sekretoriatas taip pat nurodė, kad atliks kokybinį paraiškos vertinimą, o galutinį sprendimą 2010 m. birželio 29 d. priims Seirekomitee .
            33. 2010 m. liepos 7 d. raštu bendras techninis sekretoriatas pranešė Liivimaa Lihaveis , kad Seirekomitee  atmetė finansavimo paraišką. Tame rašte buvo išdėstyti paraiškos atmetimo motyvai.
            34. 2010 m. liepos 23 d. Liivimaa Lihaveis nusiuntė bendram techniniam sekretoriatui ir Estijos Respublikos vidaus reikalų ministerijai raštą, jame atkreipė dėmesį į tai, kad apie paraiškos atmetimą buvo informuota paprastu raštu, o ne administraciniu aktu. Liivimaa Lihaveis paprašė, kad jai būtų atsiųstas administracinio akto forma priimtas Seirekomitee sprendimas atmesti paraišką.
            35. Dėl šio rašto vykusioje korespondencijoje vadovaujanti institucija Estijos Respublikos vidaus ministerijai nurodė, kad vykdant Estijos ir Latvijos veiksmų programą nėra priimtas joks formalus administracinis sprendimas patenkinti ar atmesti projektų finansavimo paraiškas, oficialūs dokumentai – tai Seirekomitee posėdžio protokolas ir bendrojo techninio sekretoriato raštas dėl projekto, dėl kurio pateikta finansavimo paraiška, finansavimo arba nefinansavimo. Šiuo klausimu vadovaujanti institucija rėmėsi programos vadovo 6.6 punktu; pagal jį sprendimus dėl projekto finansavimo priima Seirekomitee , kurio sprendimai negali būti skundžiami, o neatrinktų projektų atsakingi asmenys gauna tik raštą su paraiškos atmetimo motyvais.
            36. 2010 m. rugsėjo 16 d. vadovaujančios institucijos direktorius nusiuntė Liivimaa Lihaveis raštą su pridėtu 2010 m. birželio 28–29 d. Seirekomitee posėdžio protokolo išrašu, kuriame minimas sprendimas atmesti jos finansavimo paraišką.
            37. Liivimaa Lihaveis kreipėsi su skundu į Tartu Halduskohus  (Tartu administracinis teismas); ji prašė panaikinti Seirekomitee  sprendimą atmesti jos finansavimo paraišką ir nurodyti šiam iš naujo ją išnagrinėti, taip pat priimti įstatymo reikalavimus atitinkantį administracinį sprendimą. 2011 m. rugsėjo 21 d. nutartimi šis teismas atmetė skundą.
            38. 2011 m. spalio 3 d. Liivimaa Lihaveis dėl minėtos nutarties pateikė apeliacinį skundą Tartu ringkonnakohus (Tartu apeliacinis teismas).
            39. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma nurodo, kad Seirekomitee yra bendru Estijos Respublikos ir Latvijos Respublikos susitarimu remiantis Reglamento Nr. 1083/2006 63 straipsnio 1 dalimi ir programos dokumentu įsteigta įstaiga. Todėl tokioje byloje, kaip nagrinėjamoji, taikoma Chartija, remiantis jos 51 straipsnio 1 dalimi. Vis dėlto tai, kad finansavimo paraiškos atmetimo atveju Seirekomitee  sprendimas pagal programos vadovo 6.6 punktą negali būti ginčijamas jokiame teisme, prieštarauja Reglamento Nr. 1083/2006 63 straipsnio 2 daliai, siejamai su Chartijos 47 straipsniu.
            40. Be to, Seirekomitee nėra nei administracinė įstaiga, kaip ji suprantama pagal Administracinės procedūros įstatymą, nei privatinės teisės subjektas ir juo labiau ne sutartimi įsteigta tarptautinė organizacija. Kadangi šis programos dokumente numatytas komitetas įsteigtas remiantis Komisijos sprendimu, jis yra Sąjungos įstaiga. Todėl Seirekomitee  priimtas programos vadovas yra aktas, kuriuo siekiama įgyvendinti išvestinę Sąjungos teisę ir kuris privalomas asmenims, norintiems gauti finansavimą pagal Estijos ir Latvijos veiksmų programą.
            41. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad programos vadovo 6.6 punktas gali sukelti teisinių padarinių tretiesiems asmenims. Taigi Europos Sąjungos Bendrojo Teismo jurisdikcijai priklausytų nagrinėti ieškinį dėl neigiamo Seirekomitee  sprendimo. Jeigu programos vadovas nesukelia tokių teisinių padarinių, ginčas turėtų būti sprendžiamas kompetentingame nacionaliniame teisme pagal SESV 274 straipsnį. Tačiau kadangi veiksmų programoje dalyvauja Estijos Respublika ir Latvijos Respublika, vienu metu galėtų būti kreipiamasi į abiejų šių valstybių narių teismus, dėl to gali kilti pavojus, kad bus priimti priešingi teismo sprendimai.
            42. Šiomis aplinkybėmis Tartu ringkonnakohus (Tartu apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar dviejų valstybių narių bendrai įsteigto stebėsenos komiteto darbo tvarkos taisyklės, kaip antai [ Seirekomitee ] priimtas programos vadovas, kuriose numatyta, kad stebėsenos komiteto sprendimai negali būti skundžiami jokiame teisme (programos vadovo 6.6 punkto ketvirta pastraipa: „The decisions of the Monitoring Committee are not appealable at any place of jurisdiction.“) yra suderinamos su [Reglamento (EB) Nr. 1083/2006] 63 straipsnio 2 dalimi ir [Chartijos] 47 straipsniu?
            2. Jeigu atsakymas į [pirmąjį] klausimą būtų neigiamas: ar [SESV] 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktas aiškintinas taip, kad [minėto programos vadovo] 6.6 punkto ketvirta pastraipa yra Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo aktas, kurį reikia panaikinti?
            3. Jeigu atsakymas į [pirmąjį] klausimą būtų neigiamas: ar [SESV] 263 straipsnio pirmos pastraipos antras sakinys, taikomas kartu su [SESV] 256 straipsnio 1 dalimi ir [SESV] 274 straipsniu, aiškintinas taip, kad nagrinėti ieškinius dėl [ Seirekomitee ] sprendimų priklauso Europos Sąjungos Bendrojo Teismo jurisdikcijai, ar vis dėlto pagal nacionalinę teisę kompetentingam teismui?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl trečiojo klausimo
            43. Trečiuoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar SESV 263 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad vykdant veiksmų programą, kuri patenka į reglamentų Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006 taikymo sritį ir kuria siekiama skatinti Europos teritorinį bendradarbiavimą, nagrinėti ieškinį dėl stebėsenos komiteto sprendimo atmesti finansavimo paraišką priklauso Europos Sąjungos Bendrojo Teismo jurisdikcijai.
            44. Remiantis SESV 263 straipsnio pirmos pastraipos pirmu sakiniu, Teisingumo Teismas prižiūri pagal teisėkūros procedūrą priimtų teisės aktų, Europos Vadovų Tarybos, Komisijos ir Europos Centrinio Banko priimtų teisės aktų, išskyrus rekomendacijas ir nuomones, ir Europos Parlamento bei Europos Vadovų Tarybos aktų, galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms šalims, teisėtumą.
            45. SESV 263 straipsnio pirmos pastraipos antrame sakinyje nurodyta, kad Teisingumo Teismas taip pat prižiūri Sąjungos įstaigų ar organų aktų, galinčių turėti teisinių padarinių trečiosioms šalims, teisėtumą.
            46. Remiantis Teisingumo Teismo praktika, SESV 263 straipsnyje numatyti teisminės kontrolės mechanizmai taikomi Sąjungos teisės aktų leidėjo įsteigtiems organams ir įstaigoms, kuriems suteikti įgaliojimai priimti fiziniams arba juridiniams asmenims teisiškai privalomus aktus konkrečiose srityse, kaip antai Europos aviacijos saugos agentūrai (EASA), Europos vaistų agentūrai (EMA), Europos cheminių medžiagų agentūrai (ECHA), Bendrijos augalų veislių tarnybai (BAVT) ir Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklai ir dizainas) (VRDT) (šiuo klausimu žr. Sprendimo Jungtinė Karalystė / Taryba ir Parlamentas , C‑270/12, EU:C:2014:18, 81 punktą).
            47. Vykdant veiksmų programą, kuria skatinamas Europos teritorinis bendradarbiavimas, įsteigtas stebėsenos komitetas nėra viena iš šių Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų.
            48. Kai ieškinys pareikštas pagal SESV 263 straipsnį, Sąjungos teismo jurisdikcijai nepriklauso priimti sprendimo dėl nacionalinės valdžios institucijos priimto akto teisėtumo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Oleificio Borelli / Komisija , C‑97/91, EU:C:1992:491, 9 punktą ir Sprendimo Švedija / Komisija , C‑64/05 P, EU:C:2007:802, 91 punktą).
            49. Šiuo atveju stebėsenos komitetą kiekvienai veiksmų programai pagal Reglamento Nr. 1083/2006 63 straipsnio 1 ir 2 dalis įsteigė „valstybė narė“, o kiekvienas stebėsenos komitetas parengia savo darbo tvarkos taisykles pagal tos valstybės narės institucinę, teisinę ir finansinę sistemą.
            50. Kaip aiškiai matyti iš programos dokumento 7.1 punkto antros pastraipos, kadangi reglamentuose Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006 numatyta galimybė parengti veiksmų programas, kuriomis siekiama skatinti Europos teritorinį bendradarbiavimą, Seirekomitee  bendrai įsteigė Estijos Respublika ir Latvijos Respublika.
            51. Todėl Sąjungos Bendrojo Teismo jurisdikcijai nepriklauso pagal SESV 256 straipsnį nagrinėti ieškinio dėl stebėsenos komiteto, kaip antai Seirekomitee , sprendimo atmesti finansavimo paraišką.
            52. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 263 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad vykdant veiksmų programą, kuri patenka į reglamentų Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006 taikymo sritį ir kuria siekiama skatinti Europos teritorinį bendradarbiavimą, Europos Sąjungos Bendrojo Teismo jurisdikcijai nepriklauso nagrinėti ieškinio dėl stebėsenos komiteto sprendimo atmesti finansavimo paraišką.
            Dėl antrojo klausimo
            53. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktas turi būti aiškinamas taip, kad vykdant tokią veiksmų programą, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kuri patenka į reglamentų Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006 taikymo sritį ir kuria siekiama skatinti Europos teritorinį bendradarbiavimą tarp dviejų valstybių narių, stebėsenos komiteto priimtas programos vadovas yra Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo aktas.
            54. Kaip matyti iš atsakymo į trečiąjį klausimą, Seirekomitee nėra Sąjungos institucija, įstaiga ar organas.
            55. Todėl Teisingumo Teismo jurisdikcijai nepriklauso atlikti programos vadovo, kaip nagrinėjamojo pagrindinėje byloje, nuostatų teisėtumo kontrolės.
            56. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktas turi būti aiškinamas taip, kad vykdant tokią veiksmų programą, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kuri patenka į reglamentų Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006 taikymo sritį ir kuria siekiama skatinti dviejų valstybių narių Europos teritorinį bendradarbiavimą, stebėsenos komiteto priimtas programos vadovas nėra Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo aktas, todėl Teisingumo Teismo jurisdikcijai nepriklauso vertinti tokio vadovo nuostatų galiojimo.
            Dėl pirmojo klausimo
            57. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Reglamentas Nr. 1083/2006, siejamas su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama programos vadovo, kurį vykdant dviejų valstybių narių sudarytą Europos teritorinio bendradarbiavimo skatinimo veiksmų programą priėmė stebėsenos komitetas, nuostata, jeigu joje numatyta, kad šio stebėsenos komiteto sprendimas atmesti finansavimo paraišką negali būti skundžiamas.
            58. Šiuo atveju Estijos ir Latvijos veiksmų programą bendrai parengė Estijos ir Latvijos institucijos, remdamosi, be kita ko, reglamentais Nr.°1083/2006 ir Nr. 1080/2006, paskui Komisija ją priėmė.
            59. Programos dokumento 7.1 punkto devintoje pastraipoje nurodyta, kad išsamesnės minėtos veiksmų programos įgyvendinimo nuostatos turi būti numatytos programos vadove. Remdamasis šia nuostata Seirekomitee priėmė programos vadovą, kuriame įtvirtinta ginčijama nuostata, t. y. 6.6 punkto pirmos pastraipos antras sakinys.
            60. Tai, kad Seirekomitee  nėra Sąjungos institucija, įstaiga ar organas, kaip matyti iš atsakymo į trečiąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, nereiškia, kad netaikomas Chartijos 47 straipsnis, jeigu stebėsenos komiteto priimtas programos vadovas yra aktas, kuris patenka į Sąjungos teisės taikymo sritį.
            61. Todėl reikia įvertinti, ar priėmus programos vadovą buvo įgyvendinta Sąjungos teisė, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį.
            62. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, sąvoka „Sąjungos teisės įgyvendinimas“, kaip ji suprantama pagal minėtą Chartijos nuostatą, reikalauja tam tikro lygio sąsajos, kuri išeina už sričių panašumo arba vienos srities netiesioginio poveikio kitai ribų (žr., be kita ko, Sprendimo Kremzow , C‑299/95, EU:C:1997:254, 16 punktą).
            63. Šiuo atveju pakanka konstatuoti, kad Sąjungos teisė įpareigojo dvi valstybes nares, dalyvaujančias Estijos ir Latvijos veiksmų programoje, įgyvendinti šią programą.
            64. Visų pirma, minėtos valstybės narės, taikydamos Reglamento Nr. 1083/2006 63 straipsnio 1 ir 2 dalis, privalėjo, be kita ko, įsteigti stebėsenos komitetą. Antra, visos priemonės, kuriomis taikoma minėta veiksmų programa ir prie kurių priskiriamas programos vadovas, turėjo atitikti reglamentų Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006 nuostatas.
            65. Todėl konstatuotina, kad programos vadovo priėmimas, kurį atliko Seirekomitee , yra Sąjungos teisės įgyvendinimas, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį.
            66. Taigi priimdamas minėtą vadovą Seirekomitee turėjo paisyti Chartijos nuostatų.
            67. Apie veiksmingos teisminės apsaugos principą pasakytina, kad Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta, jog kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turi teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis.
            68. Siekiant Sąjungoje užtikrinti šios teisės į veiksmingą gynybą teisme laikymąsi, pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą valstybės narės įpareigojamos numatyti teisių gynimo priemones, būtinas užtikrinant veiksmingą teisminę apsaugą Sąjungos teisei priklausančiose srityse.
            69. Tokioje byloje kaip pagrindinė Seirekomitee sprendimas atmesti finansavimo paraišką lėmė tai, kad pareiškėjas buvo galutinai pašalintas iš dotacijų, bendrai finansuojamų Sąjungos, skyrimo procedūros ir vėliau negavo jokio sprendimo.
            70. Kaip, beje, matyti iš programos vadovo 6.6 punkto pirmos pastraipos antro sakinio, Seirekomitee sprendimai negali būti skundžiami. Taigi pareiškėjas, kurio finansavimo paraiška buvo atmesta, neturi jokios galimybės ginčyti šio neigiamo sprendimo.
            71. Šiomis aplinkybėmis, nesant tokio neigiamo sprendimo apskundimo priemonių, iš pareiškėjo atimama teisė į veiksmingą gynybą teisme ir taip pažeidžiamas Chartijos 47 straipsnis.
            72. Pridurtina, kad pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį bet koks šioje Chartijoje pripažintų teisių ir laisvių įgyvendinimo apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės, o remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, kai jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.
            73. Sprendimo atmesti finansavimo paraišką, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, apskundimo priemonių bet kuriuo atveju nenumatė Seirekomitee , o ne įstatymas.
            74. Todėl konstatuotina, kad programos vadove nepaisoma Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytos veiksmingos teisminės apsaugos principo tiek, kiek jame nustatyta, kad Seirekomitee sprendimas atmesti finansavimo paraišką negali būti skundžiamas.
            75. Be to, primintina, kad bet kokio nacionalinių valdžios institucijų sprendimo teisminės kontrolės reikalavimas yra bendrasis Sąjungos teisės principas. Pagal šį principą nacionaliniai teismai turi spręsti dėl skundžiamo akto teisėtumo ir šiuo tikslu pareikštus ieškinius pripažinti priimtinais, net jeigu nacionalinėse proceso normose panašiu atveju galimybė pareikšti ieškinį nenumatyta (šiuo klausimu žr. Sprendimo Oleificio Borelli / Komisija , EU:C:1992:491, 13 ir 14 punktus).
            76. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamentas Nr. 1083/2006, siejamas su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama programos vadovo, kurį vykdant dviejų valstybių narių sudarytą Europos teritorinio bendradarbiavimo skatinimo veiksmų programą priėmė stebėsenos komitetas, nuostata, jeigu joje nenumatyta, kad šio stebėsenos komiteto sprendimas atmesti finansavimo paraišką gali būti skundžiamas valstybės narės teisme.
            Dėl šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu ribojimo
            77. Jeigu šis sprendimas nulemtų, kad tokia nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, neatitinka Sąjungos teisės reikalavimų, Latvijos vyriausybė raštu pateiktose pastabose paprašė Teisingumo Teismo ex nunc apriboti teismo sprendimo poveikį, išskyrus ieškinius dėl Seirekomitee sprendimų, kurie valstybėse narėse pareikšti iki minėto sprendimo paskelbimo.
            78. Grįsdama prašymą Latvijos vyriausybė pabrėžė, pirma, kad Estijos Respublika ir Latvijos Respublika veikė sąžiningai, nes Reglamente Nr. 1083/2006 nebuvo aiškiai nurodyta būtinybė numatyti Seirekomitee  sprendimų apskundimo tvarkos.
            79. Antra, ši vyriausybė teigė, kad tuo atveju, jeigu Seirekomitee sprendimus atmesti finansavimo paraišką būtų galima ginčyti teisme, galėtų būti pareikšta daugybė ieškinių dėl jau įvykdytų sprendimų. Estijos ir Latvijos veiksmų programa buvo taikoma iki 2013 m., taigi visas jai įgyvendinti numatytas finansavimas jau buvo paskirtas. Todėl tokia padėtis sukeltų papildomą naštą nacionaliniams biudžetams.
            80. Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos teisės normos išaiškinimu, kurį Teisingumo Teismas pateikia vykdydamas SESV 267 straipsniu jam suteiktus įgaliojimus, paaiškinama ir patikslinama šios normos reikšmė ir apimtis, kaip ji turi arba turėjo būti suprasta ir taikoma nuo įsigaliojimo momento. Remiantis tuo darytina išvada, kad taip išaiškintą normą pats teismas gali ir turi taikyti net tiems teisiniams santykiams, kurie atsirado ir buvo užmegzti prieš priimant sprendimą dėl prašymo išaiškinti, jei, be to, įvykdytos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį dėl šios normos taikymo (žr., be kita ko, Sprendimo Blaizot ir kt. , 24/86, EU:C:1988:43, 27 punktą ir Sprendimo Vent De Colère ir kt.,  C‑262/12, EU:C:2013:851, 39 punktą).
            81. Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais ir taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės sistemos dalis, gali apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę pasinaudoti jo išaiškinta norma ginčijant sąžiningumu grindžiamus teisinius santykius. Kad būtų galima nuspręsti dėl tokio apribojimo, turi būti tenkinami du esminiai kriterijai, t. y. suinteresuotųjų asmenų sąžiningumas ir didelių sunkumų rizika (žr., be kita ko, Sprendimo Skov ir Bilka , C‑402/03, EU:C:2006:6, 51 punktą ir Sprendimo Vent De Colère ir kt. , EU:C:2013:851, 40 punktą).
            82. Dėl didelių sunkumų rizikos konstatuotina, kad šiame sprendime Teisingumo Teismas pateikė Sąjungos teisės išaiškinimą dėl pareiškėjų teisės teisme ginčyti Seirekomitee sprendimus atmesti finansavimo paraiškas. Kompetentingas nacionalinis teismas privalo nuspręsti dėl kiekvieno pareikšto ieškinio atsižvelgdamas į konkretaus atvejo aplinkybes.
            83. Tokiomis aplinkybėmis finansinės pasekmės, kurių gali kilti Latvijos Respublikai, negali būti nustatomos remiantis vien Sąjungos teisės išaiškinimu, kurį Teisingumo Teismas pateikia šioje byloje (pagal analogiją žr. Sprendimo RWE Vertrieb , C‑92/11, EU:C:2013:180, 61 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            84. Todėl konstatuotina, kad nelaikytina, jog egzistuoja didelių sunkumų rizika, kaip ji suprantama pagal šio sprendimo 81 punkte nurodytą teismo praktiką, galinti pateisinti šio sprendimo poveikio ribojimą laiko atžvilgiu.
            85. Kadangi to sprendimo 81 punkte nurodytas antrasis kriterijus netenkinamas, nebūtina tikrinti, ar tenkinamas suinteresuotųjų asmenų sąžiningumo kriterijus.
            86. Iš išdėstytų argumentų matyti, kad nereikia riboti šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            87. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
            1. SESV 263 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad vykdant veiksmų programą, kuri patenka į 2006 m. liepos 11 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1083/2006, nustatančio bendrąsias nuostatas dėl Europos regioninės plėtros fondo, Europos socialinio fondo ir Sanglaudos fondo bei panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1260/1999, ir 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1080/2006 dėl Europos regioninės plėtros fondo ir panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1783/1999, taikymo sritį ir kuria siekiama skatinti Europos teritorinį bendradarbiavimą, Europos Sąjungos Bendrojo Teismo jurisdikcijai nepriklauso nagrinėti ieškinio dėl stebėsenos komiteto sprendimo atmesti finansavimo paraišką.
            2. SESV 267 straipsnio pirmos pastraipos b punktas turi būti aiškinamas taip, kad vykdant tokią veiksmų programą, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kuri patenka į reglamentų Nr. 1083/2006 ir Nr. 1080/2006 taikymo sritį ir kuria siekiama skatinti dviejų valstybių narių Europos teritorinį bendradarbiavimą, stebėsenos komiteto priimtas programos vadovas nėra Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo aktas, todėl Europos Sąjungos Teisingumo Teismo jurisdikcijai nepriklauso vertinti tokio vadovo nuostatų galiojimo.
            3. Reglamentas Nr. 1083/2006, siejamas su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiama programos vadovo, kurį vykdant dviejų valstybių narių sudarytą Europos teritorinio bendradarbiavimo skatinimo veiksmų programą priėmė stebėsenos komitetas, nuostata tiek, kiek joje nenumatyta, kad šio stebėsenos komiteto sprendimas atmesti finansavimo paraišką gali būti skundžiamas valstybės narės teisme.


1977 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Leonce Cayrol prieš Giovanni Rivoira & Figli. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale civile e penale di Saluzzo - Italija. # Byla 52-77.