title: 2013 m. gegužės 30 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Dirk Frederik Asbeek Brusse ir Katarina de Man Garabito prieš Jahani BV.#Gerechtshof te Amsterdam prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Gyvenamosios patalpos nuomos sutartis, sudaryta tarp profesiniais tikslais veikiančio nuomotojo ir privačiais tikslais veikiančio nuomininko – Sutarties sąlygos nesąžiningumo nagrinėjimas, kurį nacionalinis teismas atlieka ex officio – Baudos sąlyga – Sąlygos pripažinimas negaliojančia.#Byla C-488/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-488/11
            dėl Gerechtshof te Amsterdam  (Nyderlandai) 2011 m. rugsėjo 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. rugsėjo 23 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Dirk Frederik Asbeek Brusse,
            Katarina de Man Garabito
            prieš
            Jahani BV
            TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Ilešič, E. Levits, M. Safjan ir M. Berger (pranešėja),
            generalinis advokatas P. Mengozzi,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fehér ir K. Szíjjártó,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir M. Owsiany-Hornung,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288, toliau – direktyva), visų pirma jos 6 straipsnio 1 dalies, išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp D. F. Asbeek Brusse ir K. de Man Garabito, viena šalis, ir Jahani BV  (toliau – Jahani ), kita šalis, dėl pirmosios šalies pareigos sumokėti nesumokėtą gyvenamosios patalpos nuomos sutartyje numatytų nuompinigių dalį, sutartyje numatytas palūkanas ir baudas.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Direktyvos devinta ir dešimta konstatuojamosios dalys išdėstytos taip:
            „ < ... > asmenys, įsigyjantys prekes ir paslaugas, turi būti apsaugoti nuo pardavėjo ar tiekėjo piktnaudžiavimo savo galia, ypač nuo vienašalių tipinių sutarčių ir nuo esminių teisių nesąžiningo neįtraukimo į sutartis;
            < ... > vartotojo apsauga būtų veiksmingesnė priėmus vienodas teisės normas nesąžiningų sąlygų atžvilgiu; < ... > tos normos turėtų būti taikomos visoms pardavėjų ar tiekėjų su vartotojais sudaromoms sutartims; < ... > todėl, inter alia , darbo sutartys, sutartys susijusios su teisėmis į paveldėjimą, sutartys susijusios su teisėmis pagal šeimos teisę ir bendrovių inkorporavimo ar organizavimo sutartys arba ūkinių bendrijų sutartys neturi būti įtrauktos į šią direktyvą“.
            4. Direktyvos 1 straipsnyje nurodyta:
            „1. Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus susijusius su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse.
            2. Sutarčių sąlygoms, atspindinčioms įstatymų ar kitų teisės aktų privalomąsias nuostatas < ... > šios direktyvos nuostatos nėra taikomos.“
            5. Direktyvos 2 straipsnyje pateiktos „vartotojo“ ir „pardavėjo arba tiekėjo“ sąvokų apibrėžtys:
            „Šioje direktyvoje:
            < ... >
            b) „vartotojas“ – bet kuris fizinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva, veikia siekdamas tikslų, nesusijusių su jo verslu, prekyba ar profesija;
            c) „pardavėjas ar tiekėjas“ – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris sutartyse, kurioms taikoma ši direktyva veikia < ... > savo verslo, prekybos ar profesijos tikslias, nesvarbu ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė.“
            6. Direktyvos 3 straipsnyje pateikta nesąžiningos sąlygos apibrėžtis:
            „1. Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
            < ... >
            3. Priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.“
            7. Dėl sąlygos pripažinimo nesąžininga padarinių direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
            „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
            8. Pagal direktyvos 7 straipsnio 1 dalį „[v]alstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais“.
            9. Direktyvos priede išvardytos jos 3 straipsnio 3 dalyje minimos sąlygos. Prie tokių nurodyta:
            „1. Sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas:
            < ... >
            e) reikalauti iš bet kurio vartotojo, kuris neįvykdo savo įsipareigojimo, kaip kompensaciją už tai sumokėti neproporcingai didelę sumą;
            < ... > “
            Nacionalinė teisė
            10. Ši direktyva į Nyderlandų teisę perkelta sutarčių standartinėms sąlygoms skirtais civilinio kodekso ( Burgerlijk Wetboek , toliau – BW) 6:231–6:247 straipsniais.
            11. BW 6:233 straipsnio pirmos pastraipos a punkte nurodyta:
            „Sutarties standartinė sąlyga gali būti pripažinta negaliojančia:
            a) kai ji, atsižvelgiant į sutarties pobūdį ir turinį, sutarties sąlygų sudarymo būdą, akivaizdžius abiejų šalių interesus ir kitas konkretaus atvejo aplinkybes yra pernelyg didelė našta kitai sutarties šaliai.“
            12. Pagal BW 3:40 straipsnį geriems papročiams, viešajai tvarkai ar imperatyviai įstatymo normai prieštaraujantis sandoris yra negaliojantis. Tačiau nuostatos, kuria siekiama apsaugoti tik vieną iš daugiašalio sandorio šalių, pažeidimo atveju galima tik nuginčyti sandorį, nebent atitinkamoje nuostatoje būtų nurodyta kitaip.
            13. Dėl baudų BW 6:94 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad skolininko prašymu teismas turi teisę sumažinti sutartyje numatytą baudą, jei tai padaryti būtina dėl teisingumo.
            14. Be to, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad apeliacinės instancijos teismas, į kurį kreiptasi, gali nagrinėti tik tuos pagrindus, kuriuos bylos šalys nurodė pirmą kartą pateikdamos reikalavimus apeliacinėje instancijoje. Tačiau apeliacinės instancijos teismas turi ex officio  taikyti atitinkamas viešosios tvarkos nuostatas, net jeigu jomis bylos šalys nesirėmė.
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            15. 2007 m. bendrovė Jahani , užsiimanti gyvenamosios paskirties patalpų nuomos veikla, išnuomojo Alkmare (Nyderlandai) esančias gyvenamosios paskirties patalpas privačiais tikslais veikiantiems D. F. Asbeek Brusse ir K. de Man Garabito.
            16. Sudaryta nuomos sutartis parengta pagal nekilnojamojo turto agentų profesinės asociacijos Raad voor Onroerende Zaken  (Nekilnojamojo turto taryba) parengtas standartines sąlygas.
            17. Be kitų, šiose standartinėse sąlygose numatyta taip suformuluota baudos sąlyga:
            „20.1		Pasibaigus nustatytam terminui, laikoma, kad nuomininkas praleido terminą.
            20.2 Pavėlavęs sumokėti laiku ir visą sumą, nuomininkas kaskart privalo mokėti mėnesines palūkanas, kurios sudaro 1 % mokėtinos sumos, skaičiuojamas nuo tos dienos, kai suma turėjo būti sumokėta, iki dienos, kai mokėtina suma visiškai sumokama.
            < ... >
            20.6 Jei nuomininkas nevykdo šioje nuomos sutartyje, įskaitant prie jos pridedamas Bendrąsias nuomos sutarčių sąlygas, numatyto įsipareigojimo arba jį pažeidžia, jis privalo nuomotojui sumokėti sutartyje numatytą 25 eurų už kalendorinę dieną baudą, ir tai jo neatleidžia nuo pareigos vykdyti šį įsipareigojimą ir neatima nuomotojo teisės reikalauti žalos atlyginimo ar kitų jo reikalavimų < ... > “
            18. Sutarties galiojimo pradžioje 875 eurus per mėnesį siekusi nuomos kaina nuo 2008 m. liepos 1 d., pritaikius sutartyje numatytą indeksavimo sąlygą, padidėjo iki 894,25 euro per mėnesį. D. F. Asbeek Brusse ir K. de Man Garabito nesumokėjo nuomos kainos padidėjimo. Už 2009 m. vasario mėn. nuomą jie sumokėjo 190 eurų, paskui visiškai nustojo mokėti nuompinigius.
            19. 2009 m. liepos mėn. Jahani kreipėsi dėl nuomininkų į teismą ir pareikalavo, be kita ko, nutraukti nuomos sutartį ir priteisti iš atsakovų 13 897,09 euro sumą, kurią sudaro:
            – 5 365,50 euro nuompinigių,
            – 156,67 euro susikaupusių palūkanų pagal sutartį,
            – 96,25 euro dėl indeksacijos padidėjusių nuompinigių,
            – 4 525 eurai bauda už nesumokėtus nuompinigius,
            – 3 800 eurų bauda už nesumokėtus dėl indeksacijos padidėjusius nuompinigius ir
            – 658,67 euro neteisminių išlaidų.
            20. 2009 m. spalio 21 d. sprendimu Rechtbank Alkmaar patenkino Jahani  reikalavimus.
            21. Apeliacinės instancijos teismo D. F. Asbeek Brusse ir K. de Man Garabito prašo sumažinti baudų sumą atsižvelgiant į tai, kad ji neproporcinga nuomotojo patirtai žalai.
            22. Tokiomis aplinkybėmis Gerechtshof te Amsterdam  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar nuomotojas, profesiniais tikslais nuomojantis gyvenamąją patalpą privačiam asmeniui, gali būti laikomas pardavėju arba paslaugų teikėju, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13? Ar ši direktyva taikoma nuomos sutarčiai tarp nuomotojo, veikiančio profesiniais tikslais, ir nuomininko, veikiančio ne profesiniais tikslais?
            2. Ar aplinkybė, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnis prilygintinas nacionalinei viešosios tvarkos taisyklei, reiškia, kad nagrinėjant bylą tarp privačių asmenų šio straipsnio įgyvendinimo nacionalinės nuostatos, skirtos nesąžiningoms sąlygoms, yra imperatyvios, todėl nacionalinis teismas tiek pirmojoje, tiek apeliacinėje instancijose gali ir privalo ex officio  (taigi ir ultra petitia ) vertinti sutarties nuostatą pagal šias nacionalines įgyvendinimo nuostatas ir pripažinti ją negaliojančia, jei nustatoma, kad ji yra nesąžininga?
            3. Ar su [Sąjungos] teisės veiksmingumu suderinama tai, kad nacionalinis teismas ne atsisako taikyti nesąžiningą, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/13, baudos sąlygą, o tik sumažina jos sumą vadovaudamasis nacionalinės teisės nuostatomis, jei privatus asmuo faktiškai rėmėsi teismo kompetencija sumažinti baudą, o ne galimybe pripažinti sutarties nuostatą negaliojančia?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            23. Pateikdamas pirmąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar gyvenamosios patalpos nuomos sutartis, sudaryta tarp profesiniais tikslais veikiančio nuomotojo ir privačiais tikslais veikiančio nuomininko, patenka į direktyvos taikymo sritį.
            24. Direktyvos tikslas apibrėžtas jos 1 straipsnio 1 dalyje.
            25. Tačiau skirtingos šios nuostatos kalbinės versijos skiriasi. Direktyvos 1 straipsnio 1 dalies versijoje olandų kalba nurodyta, kad šios direktyvos tikslas yra suderinti nacionalines nuostatas, susijusias su nesąžiningomis sąlygomis, esančiomis tarp „pardavėjo“ („verkoper“) ir vartotojo sudaromose sutartyse. Kitose šios nuostatos kalbinėse versijose pavartota platesnė vartotojo kontrahentą apibūdinanti formuluotė. Direktyvos 1 straipsnio 1 dalies versijoje prancūzų kalba minimos sutartys, sudarytos tarp „verslininko“ („professionnel“) ir vartotojo. Tokia platesnė apibrėžtis būdinga ir versijoms ispanų („profesional“), danų („erhvervsdrivende“), vokiečių („Gewerbetreibender“), graikų („επαγγελματίας“), italų („professionista“) ir portugalų („profissional“) kalbomis. Versijoje anglų kalba pavartota formuluotė „seller and supplier“.
            26. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką būtinybė vienodai taikyti, taigi ir aiškinti, Sąjungos aktą panaikina galimybę remtis tik viena jo versijų ir reikalauja, kad jis būtų aiškinamas remiantis tiek tikrąja jo autoriaus valia, tiek jo siekiamu tikslu, atsižvelgiant, be kita ko, į versijas visomis kitomis oficialiosiomis kalbomis (žr., be kita ko, 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo Internetportal und Marketing , C-569/08, Rink. p. I-4871, 35 punktą ir 2011 m. birželio 9 d. Sprendimo Eleftheri tileorasi ir Giannikos , C-52/10, Rink. p. I-4973, 23 punktą).
            27. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad versijoje olandų kalba pavartotas terminas „verkoper“ apibrėžtas direktyvos 2 straipsnio c punkte, kuriame visomis kalbinėmis versijomis pateiktas toks pat apibūdinimas: „bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kuris < ... > veikia < ... > savo verslo, prekybos ar profesijos tikslais, nesvarbu ar tai būtų viešoji, ar privati nuosavybė“.
            28. Taigi atrodo, kad, nepaisant to, koks terminas pavartotas vartotojo kontrahentui apibūdinti, teisės aktų leidėjas neketino apriboti direktyvos taikymo srities tik tarp pardavėjo ir vartotojo sudaromomis sutartimis.
            29. Be to, reikia pažymėti, kad nė vienoje direktyvos nuostatoje nepatikslinta, kokių rūšių sutartims ji taikoma. Nors keliose jos konstatuojamosiose dalyse, kaip antai devintoje, pabrėžiama būtinybė apsaugoti prekių ar paslaugų įsigyjančius asmenis nuo pardavėjų ar tiekėjų piktnaudžiavimo turima galia, direktyvos dešimtos konstatuojamosios dalies apimtis yra platesnė, nes joje nustatyta, kad nesąžiningoms sąlygoms skirtos vienodos teisės normos turėtų būti taikomos „visoms pardavėjų ar tiekėjų su vartotojais sudaromoms sutartims“, kaip jos apibrėžtos direktyvos 2 straipsnio b ir c punktuose.
            30. Taigi, sutartys, kurioms taikoma direktyva, joje apibrėžiamos per šias sutartis sudarančių asmenų statusą pagal tai, ar jie veikia profesiniais tikslais, ar ne.
            31. Šis kriterijus atitinka idėją, kuria pagrįsta direktyvoje nustatyta apsaugos sistema, jog vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio, taigi jis priverstas sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto parengtomis sąlygomis ir negali daryti įtakos jų turiniui (žr., be kita ko, 2012 m. birželio 14 d. Sprendimo Banco Español de Crédito , C-618/10, 39 punktą ir 2013 m. vasario 21 d. Sprendimo Banif Plus Bank , C-472/11, 19 punktą).
            32. Ši apsauga yra ypač svarbi gyvenamosios patalpos nuomos sutarties, sudarytos tarp privačiais tikslais veikiančio privataus asmens ir nekilnojamojo turto verslininko, atveju. Tarp šalių egzistuojančios nelygybės padariniai faktiškai tampa rimtesni dėl to, kad ekonominiu požiūriu tokia sutartis skirta tenkinti esminį vartotojo poreikį, t. y. apsirūpinti būstu, ir susijusi su sumomis, kurios dažniausiai sudaro vieną iš didžiausių biudžeto, kuriuo disponuoja nuomininkas, dalių, o teisiniu požiūriu ji paprastai patenka į sudėtingo nacionalinio reglamentavimo, kurį privatūs asmenys dažnai menkai išmano, sritį.
            33. Tačiau reikia pažymėti, kad pagal direktyvos 1 straipsnio 2 dalį šios direktyvos nuostatos netaikomos sutarčių sąlygoms, atspindinčioms imperatyvias įstatymų ar kitų nacionalinės teisės aktų nuostatas (žr. 2013 m. kovo 21 d. Sprendimo RWE Vertrieb , C-92/11, 25 punktą). Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar tokios yra sąlygos, dėl kurių kilo jo nagrinėjamas ginčas.
            34. Taigi, atsižvelgiant į pirma išdėstytus argumentus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog direktyva aiškintina taip, kad, išskyrus imperatyvias įstatymų ar kitų nacionalinės teisės aktų nuostatas atspindinčias sąlygas, kurių egzistavimą turi patikrinti nacionalinis teismas, ji taikoma gyvenamosios patalpos nuomos sutarčiai, sudarytai tarp profesinę veiklą vykdančio nuomotojo ir su profesine veikla nesusijusiais tikslais veikiančio nuomininko.
            Dėl antrojo klausimo
            35. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar, atsižvelgiant į su direktyvos 6 straipsniu susijusią Teisingumo Teismo praktiką, šią direktyvą reikia aiškinti taip, kad jos perkėlimo į nacionalinę teisę nuostatų statusą reikia prilyginti viešosios tvarkos normos pagal vidaus teisę statusui, dėl ko nacionalinis teismas privalo ex officio  išnagrinėti galimą sutarties sąlygos nesąžiningumą ir prireikus pripažinti ją negaliojančia.
            36. Šis klausimas sudarytas iš dviejų dalių, kurių pirmoji susijusi su nacionalinio teismo pareiga ex officio  konstatuoti sutarties sąlygos nesąžiningumą, o antroji – su padariniais, kuriuos nacionalinis teismas turi taikyti konstatavęs tokį nesąžiningumą.
            Dėl pareigos ex officio  konstatuoti sutarties sąlygos nesąžiningumą
            37. Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad antrojo klausimo pirmoji dalis susijusi su nacionalinėje teisėje egzistuojančia taisykle, kuria iš nacionalinio apeliacinės instancijos teismo reikalaujama laikytis šalių nurodytų pagrindų ir jais grįsti savo sprendimą, tačiau leidžia jam ex officio  taikyti viešosios tvarkos nuostatas.
            38. Pirmiausia reikia priminti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje, kurioje numatyta, kad nesąžiningos sąlygos nėra privalomos vartotojui, yra imperatyvi nuostata, skirta sutartimi nustatytą formalią sutarties šalių teisių ir pareigų pusiausvyrą pakeisti realia, atkuriančia sutarties šalių lygybę (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  40 punktą ir minėto Sprendimo Banif Plus Bank  20 punktą).
            39. Siekdamas užtikrinti direktyva siekiamą apsaugą Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo egzistuojanti nelygybė gali būti kompensuota tik pozityvia, su sutarties šalimis nesusijusia intervencija (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  41 punktą ir minėto Sprendimo Banif Plus Bank  21 punktą bei nurodytą teismų praktiką).
            40. Vadovaudamasis šiuo motyvu Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinis teismas turi ex officio  įvertinti į direktyvos taikymo sritį patenkančios sutarties sąlygos nesąžiningumą ir tai darydamas kompensuoti pusiausvyros tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo trūkumą, kai tik jam tampa žinomos tam reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  42 punktą ir minėto Sprendimo Banif Plus Bank  22 punktą).
            41. Todėl vaidmuo, kuris nacionaliniam teismui suteiktas atitinkamoje srityje pagal Sąjungos teisę, apima ne tik teisę priimti sprendimą dėl galimo sutarties sąlygos nesąžiningumo, bet ir pareigą išnagrinėti šį klausimą ex officio , kai tik jam tampa žinomos tam reikalingos teisinės ir faktinės aplinkybės (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  43 punktą ir minėto Sprendimo Banif Plus Bank  23 punktą).
            42. Dėl šių nacionalinio apeliacinės instancijos teismo pareigų vykdymo primintina, kad Sąjungos teisėje nesant nuostatų, kurios reglamentuotų procesinę apeliacijų, skirtų užtikrinti, kad būtų laikomasi teisių, kurias teisės subjektai kildina iš Sąjungos teisės, pateikimo tvarką, tokią tvarką savo vidaus teisės sistemose, vadovaudamosi jų procesinės autonomijos principu, turi nustatyti valstybės narės. Tačiau ji turi būti ne mažiau palanki nei ta, kuri taikoma panašioms vidaus situacijoms (lygiavertiškumo principas), ir dėl jos Sąjungos teisės sistema suteiktų teisių įgyvendinimas neturi tapti praktiškai neįmanomas ar pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  46 punktą ir minėto Sprendimo Banif Plus Bank  26 punktą).
            43. Dėl lygiavertiškumo principo, su kuriuo netiesiogiai susijęs antrasis prejudicinis klausimas, reikia pabrėžti, kad, kaip priminta šio sprendimo 38 punkte, direktyvos 6 straipsnio 1 dalis yra imperatyvi nuostata. Be to, svarbu pažymėti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, visa ši direktyva yra būtina priemonė Sąjungai nustatytoms užduotims vykdyti ir būtent gyvenimo lygiui ir kokybei kelti visoje Sąjungoje (žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Pannon GSM , C-243/08, Rink. p. I-4713, 26 punktą ir minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  67 punktą).
            44. Teisingumo Teismas, be kita ko, yra nusprendęs, kad atsižvelgiant į viešojo intereso, kuriuo grindžiama direktyva užtikrinama vartotojų apsauga, pobūdį ir svarbą, jos 6 straipsnį reikia laikyti lygiaverčiu nacionalinėms normoms, kurios vidaus teisės sistemoje priskiriamos prie viešosios tvarkos normų kategorijos (žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones , C-40/08, Rink. p. I-9579, 52 punktą ir 2010 m. lapkričio 16 d. Nutarties Pohotovost’ , C-76/10, Rink. p I-11557, 50 punktą). Reikia manyti, kad taip kvalifikuotinos visos direktyvos nuostatos, kurios būtinos šio 6 straipsniu siekiamam tikslui pasiekti.
            45. Darytina išvada, kad kai pagal vidaus proceso taisykles nacionalinis teismas turi kompetenciją ex officio  nagrinėti teisinio akto teisėtumą pagal nacionalines viešosios tvarkos taisykles, o iš sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos matyti, kad pagal Nyderlandų teismų sistemą būtent taip yra apeliacinės instancijos teismo atveju, jis ja turi pasinaudoti, kad pagal direktyvoje įtvirtintus kriterijus ex officio  įvertintų į šios direktyvos taikymo sritį patenkančią galimą nesąžiningą sutarties sąlygą.
            46. Reikia priminti, kad tokią pareigą nacionalinis teismas turi ir tada, kai jam pagal vidaus teisminę sistemą suteikta paprasčiausia galimybė ex officio  vertinti tokios sąlygos ir nacionalinių viešosios tvarkos taisyklių prieštaravimą (žr. minėto Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones  54 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
            Dėl padarinių, kuriuos nacionalinis teismas turi taikyti konstatavęs nesąžiningą sutarties sąlygą
            47. Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad antrojo klausimo antroji dalis susijusi egzistuojančia nacionalinės teisės taisykle, pagal kurią nacionalinis teismas iš principo negali pripažinti nesąžiningą sąlygą negaliojančia, jei vartotojas nesirėmė jos negaliojimu. Tačiau teismas gali ex officio  pripažinti negaliojančia viešajai tvarkai ar privalomai teisės nuostatai prieštaraujančią sąlygą, kai šios taikymo sritis pateisina tokią sankciją.
            48. Reikia priminti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalies pirmoje sakinio dalyje reikalaujama, kad valstybės narės numatytų, jog nesąžiningos sąlygos nebūtų privalomos vartotojui tokiomis sąlygomis, „kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose“.
            49. Šią nuostatą Teisingumo Teismas išaiškino taip, kad nacionalinis teismas turi taikyti visus padarinius, pagal nacionalinę teisę siejamus su atitinkamos sąlygos nesąžiningumo konstatavimu, kad užtikrintų, jog ji vartotojui nebūtų privaloma (minėto Sprendimo Banco Español de Crédito 63 punktas ir minėto Sprendimo Banif Plus Bank  27 punktas). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas patikslino, kad kai nacionalinis teismas laiko tam tikrą sutarties sąlygą nesąžininga, jis privalo jos netaikyti, nebent tam prieštarautų vartotojas (žr. minėto Sprendimo Pannon GSM  35 punktą).
            50. Iš šios teismo praktikos išplaukia, jog visiškam Direktyvoje 93/13 numatytos apsaugos veiksmingumui būtina, kad nacionalinis teismas, kuris ex officio  konstatavo sąlygos nesąžiningumą, galėtų taikyti visus dėl tokio konstatavimo kylančius padarinius nelaukdamas, kol vartotojas, informuotas apie turimas teises, pateiks pareiškimą su prašymu pripažinti tokią sąlygą negaliojančia (minėto Sprendimo Banif Plus Bank  28 ir 36 punktai).
            51. Remiantis šio sprendimo 43 ir 44 punktuose išdėstytais motyvais darytina išvada, kad kai pagal vidaus proceso taisykles nacionalinis teismas turi teisę ex officio pripažinti negaliojančia viešajai tvarkai ar privalomai teisės nuostatai, kurios taikymo sritis pateisina tokią sankciją, prieštaraujančią sąlygą, o taip, remiantis prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija, yra apeliacinės instancijos teismo Nyderlandų teismų sistemoje atveju, jis taip pat turi ex officio pripažinti negaliojančia sutarties sąlygą, kurios nesąžiningumą pagal direktyvoje įtvirtintus kriterijus jis konstatavo.
            52. Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad rungimosi principas reikalauja, kad nacionalinis teismas, kuris ex officio konstatuoja, jog sutarties sąlyga nesąžininga, apie tai informuotų bylos šalis ir suteiktų joms galimybę pateikti savo poziciją paisant rungimosi principo ir šiuo atžvilgiu nacionalinės teisės procesinėse normose numatytos formos (minėto Sprendimo Banif Plus Bank  31 ir 36 punktai).
            53. Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyva aiškintina taip:
            – kai pagal vidaus proceso taisykles nacionalinis teismas, nagrinėjantis prieš vartotoją pareikštą verslininko ieškinį dėl sutarties vykdymo, turi teisę ex officio  išnagrinėti sąlygos, kuria grindžiamas ieškinys, ir nacionalinių viešosios tvarkos nuostatų prieštaravimą, nustatęs, kad atitinkama sąlyga patenka į šios direktyvos taikymo sritį, jis taip pat turi ex officio  įvertinti galimą jos nesąžiningumą pagal šioje direktyvoje įtvirtintus kriterijus,
            – kai pagal vidaus proceso taisykles nacionalinis teismas turi teisę ex officio pripažinti negaliojančia viešajai tvarkai ar privalomai teisės nuostatai, kurios taikymo sritis pateisina tokią sankciją, prieštaraujančią sąlygą, suteikęs šalims galimybę pateikti savo poziciją laikantis rungimosi principo, jis iš principo turi ex officio pripažinti negaliojančia sutarties sąlygą, kurios nesąžiningumą pagal direktyvoje įtvirtintus kriterijus konstatavo.
            Dėl trečiojo klausimo
            54. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 6 straipsnį galima aiškinti taip, kad jis nesąžiningą baudos sąlygą konstatavusiam nacionaliniam teismui leidžia, užuot netaikius šios sąlygos, apsiriboti joje numatytos baudos sumažinimu, kaip tai leidžiama pagal nacionalinę teisę ir kaip to prašo vartotojas.
            55. Iš pradžių reikia pažymėti, kad direktyvos priedo pirmos dalies e punkte prie sąlygų, kurios gali būti laikomos nesąžiningomis, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalį, minimos tos, kurių tikslas arba rezultatas yra nustatyti įsipareigojimų nevykdančiam vartotojui pareigą sumokėti neproporcingai didelę kompensaciją. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nors vien šio priedo turinys nėra toks, kad ginčijama sąlyga automatiškai ir savaime taptų nesąžininga, ši nuostata yra esminis elementas, kuriuo remdamasis kompetentingas teismas gali pagrįsti pateikiamą šios sąlygos nesąžiningumo vertinimą (2012 m. balandžio 26 d. Sprendimo Invitel , C-472/10, 26 punktas).
            56. Dėl atsakymo į klausimą, ar nustatęs baudos sąlygos nesąžiningumą nacionalinis teismas gali apsiriboti tik šioje sąlygoje numatytos baudos sumažinimu, kaip tai leidžiama pagal BW 6:94 straipsnio 1 dalį, reikia pažymėti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalies sakinio antroje dalyje aiškiai numatyta, kad tarp verslininko ir vartotojo sudaryta sutartis šalims turi likti privaloma „tomis sąlygomis“, jeigu ji gali išlikti „be nesąžiningų nuostatų“.
            57. Iš šios 6 straipsnio 1 dalies formuluotės Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad nacionaliniai teismai privalo netaikyti nesąžiningos sutarties sąlygos, kad ji nesukeltų privalomų padarinių vartotojui, ir neturi teisės keisti jos turinio. Galiojanti sutartis iš principo negali būti pakeista kaip nors kitaip, nei pašalinant nesąžiningas sąlygas, jei tolesnis tokios sutarties galiojimas pagal vidaus teisės taisykles yra teisiškai įmanomas (minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  65 punktas).
            58. Teisingumo Teismas, be kita ko, yra pažymėjęs, kad tokį aiškinimą patvirtina direktyvos tikslas ir bendra struktūra. Šiuo atžvilgiu jis priminė, kad atsižvelgiant į viešojo intereso, kuriuo grindžiama vartotojams suteikiama apsauga, pobūdį ir svarbą, direktyva, kaip matyti iš jos 7 straipsnio 1 dalies, valstybės narės įpareigojamos numatyti tinkamas ir veiksmingas priemones, „užkertančias kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais“. Tačiau jei nacionaliniams teismams būtų leidžiama keisti tokiose sutartyse esančių nesąžiningų sąlygų turinį, ši galimybė galėtų pakenkti direktyvos 7 straipsnyje nurodytam ilgalaikiam tikslui, nes sumenkintų atgrasomąjį poveikį, kurį verslininkams turi visiškas nesąžiningų sąlygų netaikymas vartotojo atžvilgiu (minėto Sprendimo Banco Español de Crédito  66–69 punktai).
            59. Darytina išvada, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalies negalima aiškinti kaip leidžiančios nacionaliniam teismui, konstatavusiam nesąžiningą tarp verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties baudos sąlygą, sumažinti vartotojui numatytą baudą, užuot jo atžvil giu visiškai netaikius atitinkamos sąlygos.
            60. Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyvos 6 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja nacionaliniam teismui, konstatavusiam nesąžiningą tarp verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties baudos sąlygą, neleidžiama apsiriboti, kaip tai leidžiama pagal nacionalinę teisę, šioje sąlygoje vartotojui numatytos baudos sumažinimu, bet iš jo reikalaujama iš viso netaikyti šios sąlygos vartotojo atžvilgiu.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            61. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
            1. 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais reikia aiškinti taip, kad, išskyrus imperatyvias įstatymų ar kitų nacionalinės teisės aktų nuostatas atspindinčias sąlygas, kurių egzistavimą turi patikrinti nacionalinis teismas, ji taikoma gyvenamosios patalpos nuomos sutarčiai, sudarytai tarp profesinę veiklą vykdančio nuomotojo ir su profesine veikla nesusijusiais tikslais veikiančio nuomininko.
            2. Direktyvą 93/13 reikia aiškinti taip:
            – kai pagal vidaus proceso taisykles nacionalinis teismas, nagrinėjantis prieš vartotoją nukreiptą verslininko ieškinį dėl sutarties vykdymo, turi teisę ex officio  išnagrinėti sąlygos, kuria grindžiamas ieškinys, ir nacionalinių viešosios tvarkos nuostatų prieštaravimą, nustatęs, kad atitinkama sąlyga patenka į šios direktyvos taikymo sritį, jis taip pat turi ex officio  įvertinti galimą jos nesąžiningumą pagal šioje direktyvoje įtvirtintus kriterijus,
            – kai pagal vidaus proceso taisykles nacionalinis teismas turi teisę ex officio pripažinti negaliojančia viešajai tvarkai ar privalomai teisės nuostatai, kurios taikymo sritis pateisina tokią sankciją, prieštaraujančią sąlygą, suteikęs šalims galimybę pateikti savo poziciją laikantis rungimosi principo, jis iš principo turi ex officio pripažinti negaliojančia sutarties sąlygą, kurios nesąžiningumą pagal direktyvoje įtvirtintus kriterijus konstatavo.
            3. Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja nacionaliniam teismui, konstatavusiam nesąžiningą tarp verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties baudos sąlygą, neleidžiama apsiriboti, kaip tai leidžiama pagal nacionalinę teisę, šioje sąlygoje vartotojui numatytos baudos sumažinimu, bet iš jo reikalaujama iš viso netaikyti šios sąlygos vartotojo atžvilgiu.


title: 2015 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Reglamentas (EB) Nr. 737/2010 – Reglamentas, kuriuo nustatomos išsamios Reglamento (EB) Nr. 1007/2009 įgyvendinimo taisyklės – Prekyba produktais iš ruonių – Šių produktų importo ir prekybos ribojimai – Galiojimas – Teisinis pagrindas – EB 95 straipsnis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 17 straipsnis – Jungtinių Tautų deklaracija dėl čiabuvių tautų teisių – 19 straipsnis.#Byla C-398/13 P.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑398/13 P
            dėl 2013 m. liepos 8 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
            Inuit Tapiriit Kanatami , įsteigta Otavoje (Kanada),
            Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation , įsteigta Kikiktardžuake (Kanada),
            Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation , įsteigta Pangnirtunge (Kanada),
            Jaypootie Moesesie , gyvenantis Kikiktardžuake,
            Allen Kooneeliusie , gyvenantis Kikiktardžuake,
            Toomasie Newkingnak , gyvenantis Kikiktardžuake,
            David Kuptana , gyvenantis Ulukhattok (Kanada),
            Karliin Aariak , gyvenanti Ikaluite (Kanada),
            Canadian Seal Marketing Group , įsteigta Kvebeke (Kanada),
            Ta Ma Su Seal Products Inc. , įsteigta Cap-aux-Meules (Kanada),
            Fur Institute of Canada , įsteigtas Otavoje,
            NuTan Furs Inc. , įsteigta Katalinoje (Kanada),
            GC Rieber Skinn AS , įsteigta Bergene (Norvegija),
            Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland) , įsteigta Nūke, Grenlandijoje (Danija)
            Johannes Egede , gyvenantis Nūke,
            Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK) , įsteigta Nūke,
            William E. Scott & Son , įsteigta Edinburge (Jungtinė Karalystė),
            Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine , įsteigta Cap-aux-Meules,
            Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi , įsteigta Stambule (Turkija),
            Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd , įsteigta Fler de Lise (Kanada),
            atstovaujami advokatų H. Viaene, J. Bouckaert ir D. Gillet,
            apeliantai,
            dalyvaujant kitai proceso šaliai
            Europos Komisijai , atstovaujamai K. Mifsud‑Bonnici ir C. Hermes,
            atsakovei pirmojoje instancijoje,
            palaikomai:
            Europos Parlamento , atstovaujamo L. Visaggio ir J. Rodrigues,
            Europos Sąjungos Tarybos , atstovaujamos K. Michoel ir M. Moore,
            įstojusių į bylą pirmoje instancijoje šalių,
            TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz (pranešėjas), teisėjai C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász ir D. Šváby,
            generalinė advokatė J. Kokott,
            posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. vasario 9 d. posėdžiui,
            susipažinęs su 2015 m. kovo 19 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Apeliaciniu skundu Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, J. Moesesie, A. Kooneeliusie, T. Newkingnak, D. Kuptana, K. Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar C-ouncil Greenland (ICC‑Greenland), J. Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi ir Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd prašo panaikinti 2013 m. balandžio 25 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Komisija (T‑526/10, EU:T:2013:215, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jų ieškinį dėl 2010 m. rugpjūčio 10 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 737/2010, kuriuo nustatomos išsamios Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1007/2009 dėl prekybos produktais iš ruonių įgyvendinimo taisyklės (OL L 216, p. 1, toliau – ginčijamas reglamentas), panaikinimo ir 2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1007/2009 dėl prekybos produktais iš ruonių (OL L 286, p. 36, toliau – pagrindinis reglamentas) pripažinimo netaikytinu.
            Teisinis pagrindas
            Tarptautinė teisė
            2. 2007 m. rugsėjo 13 d. Rezoliucija 61/295 Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja priėmė Jungtinių Tautų deklaraciją dėl čiabuvių tautų teisių (toliau – JTDČTT). Šios deklaracijos 19 straipsnis suformuluotas taip:
            „Prieš priimdamos ir įgyvendindamos teisines arba administracines priemones, kurios gali daryti poveikį čiabuvių tautoms, valstybės konsultuojasi ir sąžiningai bendradarbiauja su čiabuvių tautoms atstovaujančiomis institucijomis, siekdamos gauti jų savanorišką ir turimomis žiniomis pagrįstą išankstinį sutikimą.“
            Sąjungos teisė
            3. Pagal Pagrindinio reglamento 4–7 ir 14 konstatuojamąsias dalis:
            4) „Gyvūnų gerovės klausimams neabejingi visuomenės nariai ir Vyriausybių atstovai išreiškė rimtą susirūpinimą dėl ruonių patiriamo skausmo, kančių, baimės ir kitokių formų kentėjimo, kai jie žudomi ir lupamas jų kailis, o tai daroma dažniausiai.
            5) Reaguodamos į piliečių ir vartotojų susirūpinimą gyvūnų gerovės aspektais, susijusiais su ruonių žudymu ir kailio lupimu, ir tuo, kad rinkoje esama produktų, gautų iš gyvūnų, kurie buvo nužudyti ir jų kailis nuluptas sukeliant skausmą, kančias, baimę ir kitų formų kentėjimą, kelios valstybės narės priėmė arba ketina priimti teisės aktus, kuriais reguliuojama prekyba produktais iš ruonių uždraudžiant tokių produktų importą ir gamybą, tačiau kitose valstybėse narėse prekyba tais produktais neribojama.
            6) Todėl valstybių narių nacionalinės nuostatos, kuriomis reglamentuojama prekyba produktais iš ruonių, jų importas, gamyba ir pardavimas, yra skirtingos. Tie skirtumai daro neigiamą įtaką produktų, kurių sudėtyje yra arba gali būti produktų iš ruonių, vidaus rinkos veikimui ir sudaro kliūtis prekybai tokiais produktais.
            7) Tokios skirtingos nuostatos gali dar labiau paskatinti vartotojus nepirkti produktų, kurie pagaminti ne iš ruonių, bet kuriuos nelengva atskirti nuo panašių iš ruonių pagamintų produktų, arba produktų, kuriuose gali būti iš ruonių gautų, bet nelengvai atpažįstamų elementų arba sudėtinių dalių, pvz., kailių, Omega‑3 kapsulių, taukų ir odos gaminių.
            < … >
            14) Pagrindiniams ekonominiams ir socialiniams inuitų bendruomenių, kurios medžioja ruonius, kad pragyventų, interesams neturėtų būti padaryta neigiamos įtakos. Medžioklė yra neatsiejama inuitų bendruomenių kultūros ir jų narių identiteto dalis ir yra pripažįstama Jungtinių Tautų deklaracijoje dėl vietos gyventojų teisių. Todėl produktus, pagamintus iš ruonių, kuriuos tradiciškai medžioja inuitų ir kitos čiabuvių bendruomenės pragyvenimo tikslais, turėtų būti leidžiama pateikti į rinką.“
            4. Šio reglamento 3 straipsnio „Pateikimo į rinką sąlygos“ 1 ir 4 dalyse nustatyta:
            „1. Pateikti į rinką produktus iš ruonių leidžiama tik tada, kai jie pagaminti iš ruonių, kuriuos tradiciškai medžioja inuitų ir kitos čiabuvių bendruomenės pragyvenimo tikslais. Šios sąlygos taikomos importuojamiems produktams jų importo metu ar importo vietoje.
            < … >
            4. Nedarant poveikio 3 daliai, šio straipsnio įgyvendinimo priemonės, skirtos iš dalies pakeisti neesmines šio reglamento nuostatas jį papildant, tvirtinamos pagal 5 straipsnio 3 dalyje nurodytą reguliavimo procedūrą su tikrinimu.“
            5. Remdamasi minėto reglamento 3 straipsnio 4 dalimi Europos Komisija priėmė ginčijamą reglamentą. Ginčijamo reglamento 1 straipsnyje nustatyta, kad šiuo reglamentu „nustatomos išsamios produktų iš ruonių pateikimo į rinką pagal [pagrindinio reglamento] 3 straipsnį taisyklės.“
            Ginčo aplinkybės ir skundžiamas sprendimas
            6. Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. pareiškė ieškinį dėl pagrindinio reglamento panaikinimo; jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. sausio 11 d. Nutartimi Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (T‑18/10, EU:T:2011:419) Bendrasis Teismas atmetė minėtą ieškinį kaip nepriimtiną. Apeliacinis skundas, pateiktas dėl šios nutarties, buvo atmestas Teisingumo Teismo sprendimu Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
            7. 2010 m. rugpjūčio 10 d. Komisija priėmė ginčijamą reglamentą, kuriuo nustatomos pagrindinio reglamento įgyvendinimo taisyklės.
            8. Apeliantai pareiškė ieškinį dėl ginčijamo reglamento panaikinimo ir pagrindinio reglamento pripažinimo netaikytinu pagal SESV 277 straipsnį; jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2010 m. lapkričio 9 d.
            9. 2011 m. balandžio 13 d. Bendrojo Teismo septintosios kolegijos pirmininko nutartimi Europos Parlamentui ir Europos Sąjungos Tarybai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.
            10. Grįsdami savo ieškinį apeliantai nurodė du pagrindus, iš kurių pirmasis susijęs su pagrindinio reglamento neteisėtumu dėl klaidingai pasirinkto EB 95 straipsnio, kaip jo teisinio pagrindo, todėl ginčijamas reglamentas netenka teisinio pagrindo, taip pat susijęs su subsidiarumo, proporcingumo principų ir pagrindinių teisių pažeidimu. Nurodydami antrąjį pagrindą ieškovai kaltino Komisiją tuo, kad priimdama ginčijamą reglamentą ji piktnaudžiavo įgaliojimais.
            11. Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas nepritarė šiems abiem pagrindams ir atmetė visą ieškinį.
            Šalių reikalavimai
            12. Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
            – panaikinti skundžiamą sprendimą, pripažinti pagrindinį reglamentą neteisėtu ir netaikytinu pagal SESV 277 straipsnį ir panaikinti ginčijamą reglamentą pagal SESV 263 straipsnį;
            – nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą nagrinėti Bendrajam Teismui, ir
            – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
            13. Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantų solidariai atlyginti bylinėjimosi išlaidas.
            14. Parlamentas Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
            15. Taryba Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl apeliacinio skundo
            16. Grįsdami apeliacinį skundą apeliantai nurodo du pagrindus, susijusius su teisės klaidomis, kurias Bendrasis Teismas padarė vertindamas pagrindinio reglamento teisėtumą. Pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą sudaro dvi dalys, o antrąjį pagrindą – trys dalys.
            Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies
            Šalių argumentai
            17. Apeliantai tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 28, 29, 37–40, 50 ir 64 punktuose nurodė, jog sąlygos remtis EB 95 straipsniu buvo tenkinamos pagrindinio reglamento priėmimo dieną.
            18. Apeliantų tvirtinimu, minėtos sąlygos turėjo būti įvykdytos jau tą dieną, kai Komisija pateikė pasiūlymą, kuriuo remiantis priimtas pagrindinis reglamentas. Iš tikrųjų, EB 95 straipsniu siekiama ištaisyti padėtį, kai nacionalinės teisės aktų skirtumai tiesiogiai paveikia vidaus rinką, o skatinti skirtingų nacionalinės teisės nuostatų atsiradimą ir taip suteikti Europos Sąjungos teisės aktų leidėjui „visišką veiksmų laisvę“ priimti teisės aktus bet kurioje srityje. Jeigu laikoma, kad siūlomo akto priėmimo diena buvo reikšminga tikrinant minėtų sąlygų įvykdymą, Komisija galėjo pagrįsti savo pasiūlymą paprasčiausiu spėjimu, kad tokie skirtumai jau egzistavo minėto akto priėmimo momentu, o tai prieštarauja ES sutarties 5 straipsnio 1 dalyje nustatytam kompetencijos suteikimo principui.
            19. Papildomai apeliantai teigia, kad net jeigu būtų laikoma, kad pagrindinio reglamento teisėtumo kontrolės pagal EB 95 straipsnį atlikimui reikšminga šio reglamento priėmimo diena, vis dėlto tą dieną sąlygos remtis minėtu straipsniu dar nebuvo įvykdytos. Iš tikrųjų, norint pateisinti rėmimąsi EB 95 straipsniu, nepakanka nurodyti minėto reglamento preambulėje pateiktų neaiškių ir abstrak čių teiginių dėl nacionalinės teisės aktų skirtumų ir pavojaus, jog gali atsirasti kliūčių naudotis pagrindinėmis teisėmis arba konkurencijos iškraipymų. Pavyzdžiui, to paties reglamento 5 konstatuojamojoje dalyje nenurodytos valstybės narės, kurios jau uždraudė arba ketina uždrausti importuoti arba gaminti produktus iš ruonių. Šiuo klausimu papildoma informacija, kurią Komisija pateikė per teismo procesą, negalėjo užpildyti pačiame pagrindinio reglamento tekste esančios informacijos spragos.
            20. Komisija, Parlamentas ir Taryba nepritaria apeliantų argumentams.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            21. Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantai iš esmės nurodo du argumentus, susijusius, pirma, su diena, laikoma reikšminga tikrinant sąlygų remtis EB 95 straipsniu įvykdymą, ir, antra, su pačiomis sąlygomis, kurios leidžia remtis minėtu straipsniu, nes pagrindiniame reglamente nėra jokių pakankamai tikslių nuorodų dėl pavojaus, kad gali atsirasti kliūčių naudotis pagrindinėmis teisėmis arba konkurencijos iškraipymų.
            22. Kalbant apie pirmąjį argumentą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos akto teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo priėmimo momentu susiklosčiusias faktines ir teisines aplinkybes (Sprendimo Agrana Zucker , C‑309/10, EU:C:2011:531, 31 ir 45 punktai ir juose nurodyta teismo praktika ir Sprendimo Schaible , C‑101/12, EU:C:2013:661, 50 punktas). Visų pirma, Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į nagrinėjamo Sąjungos teisės akto priėmimo momentą tam, kad patikrintų, ar buvo įvykdytos sąlygos, leidžiančios remtis EB 95 straipsniu, kaip teisiniu pagrindu (žr. Sprendimo Arnold André,  C‑434/02, EU:C:2004:800, 38 punktą; Sprendimo Swedish Match , C‑210/03, EU:C:2004:802, 37 punktą; Sprendimo Vokietija / Parlamentas ir Taryba , C‑380/03, EU:C:2006:772, 45–51 ir 55 punktus ir Sprendimo Vodafone ir kt. , C‑58/08, EU:C:2010:321, 39 ir 41 punktus).
            23. Vis dėlto, priešingai, nei teigia apeliantai, Komisijos reglamento pasiūlymo diena nėra reikšminga tokio patikrinimo atlikimui. Iš tikrųjų, tuo atveju, kai ieškinys pareiškiamas dėl teisėkūros procedūra priimto akto, kaip pagrindinio reglamento, atlikdamas teisėtumo kontrolę Sąjungos teismas vertina ne pasiūlymą, kuris gali būti keičiamas per teisėkūros procedūrą, o patį teisės aktą, kurį pasibaigus teisėkūros procedūrai priėmė Sąjungos įstatymų leidėjas.
            24. Be to, valstybių narių, kurios Komisijos pasiūlymo pateikimo dieną jau priėmė arba ketino priimti teisės aktus atitinkamoje srityje, skaičius savaime nėra lemiamas vertinant Sąjungos įstatymų leidėjo sprendimo remtis EB 95 straipsniu teisėtumą, jeigu sąlygos remtis šiuo straipsniu buvo įvykdytos nagrinėjamo teisėkūros procedūra priimto akto priėmimo dieną.
            25. Taigi pirmąjį apeliantų argumentą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
            26. Nagrinėjant antrąjį argumentą reikia priminti nusistovėjusią teismo praktiką, pagal kurią EB 95 straipsnio 1 dalyje numatytomis priemonėmis turi būti siekiama pagerinti vidaus rinkos kūrimo ir veikimo sąlygas (Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco , C‑491/01, EU:C:2002:741, 60 punktas; Sprendimo Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba , C‑217/04, EU:C:2006:279, 42 punktas ir Sprendimo Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba , C‑270/12, EU:C:2014:18, 113 punktas). Nors tam, kad EB 95 straipsnis būtų pasirinktas kaip teisinis pagrindas, nepakanka nurodyti vien nacionalinės teisės aktų skirtumų ir abstraktaus pavojus, kad gali atsirasti kliūčių naudotis pagrindinėmis laisvėmis arba kad dėl to bus iškraipoma konkurencija, tačiau Sąjungos teisės aktų leidėjas gali juo remtis pirmiausia tada, kai nacionalinės teisės aktų skirtumai gali pažeisti pagrindines laisves ir turėti tiesioginę įtaką vidaus rinkos veikimui arba labai iškraipyti konkurenciją (Sprendimo Vodafone ir kt. , C‑58/08, EU:C:2010:321, 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            27. Minėta nuostata taip pat galima remtis siekiant užkirsti kelią tokioms prekybos kliūtims, kurių atsiranda dėl nevienodos nacionalinės teisės aktų raidos. Tačiau šių kliūčių atsiradimas turi būti tikėtinas, o atitinkama priemonė – skirta joms išvengti (Sprendimo Vokietija / Parlamentas ir Taryba , C‑380/03, EU:C:2006:772, 38 punktas ir jame nurodyta teismo praktika ir Sprendimo Vodafone ir kt. , C‑58/08, EU:C:2010:321, 33 punktas).
            28. Šiuo klausimu apeliantai klaidingai tvirtina, kad pagrindinio reglamento preambulėje išdėstytų argumentų nepakanka norint pagrįsti rėmimąsi EB 95 straipsniu, ir kad Bendrasis Teismas negalėjo atsižvelgti į informaciją, kurią Komisija pateikė per teismo procesą.
            29. Iš tikrųjų, visuotinai taikomų teisės aktų motyvuose gali būti nurodyta tik, pirma, bendra situacija, lėmusi jų priėmimą, ir, antra, bendri tikslai, kurių jais siekiama (žr. Sprendimo AJD Tuna , C‑221/09, EU:C:2011:153, 59 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), todėl Sąjungos teisės aktų leidėjo negalima kaltinti tuo, kad jis pagrindinio reglamento 4–7 konstatuojamosiose dalyse tik bendrai išdėstė nacionalinės teisės aktų, reglamentuojančių prekybą produktais iš ruonių, skirtumus ir jų nulemtus vidaus rinkos veikimo trikdžius, kuriais galima pagrįsti EB 95 straipsnio taikymą. Priešingai, nei teigia apeliantai, Sąjungos teisės aktų leidėjas taip pat neprivalėjo pačioje pagrindinio reglamento preambulėje tiksliai nurodyti valstybių narių, į kurių teisės aktus atsižvelgta priimant šį reglamentą, skaičiaus ir pavadinimo.
            30. Kadangi pagrindinio reglamento motyvai yra savaime pakankami, Bendrojo Teismo negalima kaltinti tuo, kad skundžiamo sprendimo 50 punkte jis atsižvelgė į Komisijos per teismo procesą pateiktą papildomą informaciją dėl valstybių narių teisės aktų situacijos, turėjusios įtakos šio reglamento priėmimui; vadovaujantis Teisingumo Teismo praktika tokia informacija buvo siekiama tik patikslinti pagrindinio reglamento motyvus. Iš tikrųjų, vertinant EB 95 straipsnio, kaip teisinio pagrindo, pasirinkimą, toje pačioje Teisingumo Teismo praktikoje atsižvelgiama į nagrinėjamo teisės akto motyvų patikslinimus, kurie buvo pateikti per teismo procesą (žr., be kita ko, Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco , C‑491/01, EU:C:2002:741, 68, 70 ir 73 punktus; Sprendimo Jungtinė Karalystė / Parlamentas ir Taryba , C‑217/04, EU:C:2006:279, 61 punktą ir Sprendimo Vokietija / Parlamentas ir Taryba , C‑380/03, EU:C:2006:772, 46 ir 47 punktus).
            31. Taigi, remdamasis informacija, susijusia su pagrindinio reglamento motyvais ir Komisijos pateiktais patikslinimais, kurių apeliantai neapskundė Teisingumo Teismui, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 36–40 ir 50 punktuose galėjo, nepadarydamas teisės klaidos, konstatuoti, kad pagrindinio reglamento priėmimo dieną egzistavo nacionalinės teisės nuostatų, reglamentuojančių prekybą produktais iš ruonių, skirtumai, galėję trukdyti laisvam tokių produktų judėjimui.
            32. Todėl Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 58 punkte padarė teisingą išvadą, kad minėti skirtumai galėjo pateisinti Sąjungos teisės aktų leidėjo veiksmus pagal EB 95 straipsnį.
            33. Todėl negalima pritarti visai apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmai daliai.
            Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antros dalies
            34. Apeliantai tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 56 punkte vadovavosi prielaida, kad tarp valstybių narių vykstanti prekyba produktais iš ruonių ir laikomais panašiais produktais neabejotinai yra nedidelės apimties. Vis dėlto būtų galima abejoti dėl didelės tarp valstybių narių vykstančios prekybos produktais iš ruonių ir laikomais panašiais produktais apimties. Be to, apeliantai teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką Sąjungos teisės aktų leidėjas gali remtis EB 95 straipsniu, jei prekyba atitinkamais produktais yra santykinai didelės apimties, nors taip nėra produktų iš ruonių atveju.
            35. Komisija ir Parlamentas teigia, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis yra nepriimtina ir bet kuriuo atveju nepagrįsta.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            – Dėl priimtinumo
            36. Kaip pažymėjo Komisija ir Parlamentas, skundžiamo sprendimo 56 punkte padaryta Bendrojo Teismo išvada dėl didelės prekybos produktais iš ruonių ir laikomais panašiais produktais apimties nepatenka į Teisingumo Teismo kompetenciją nagrinėjant apeliacinį skundą.
            37. Iš tikrųjų, remiantis SESV 256 straipsnio 1 dalimi ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa, apeliacinis skundas paduodamas tik dėl teisės klausimų. Bendrasis Teismas vienintelis turi kompetenciją konstatuoti ir vertinti reikšmingas faktines aplinkybes ir įrodymus, išskyrus atvejus, kai faktinės aplinkybės ir įrodymai iškraipomi (Sprendimo Ryanair / Komisija , C‑287/12 P, EU:C:2013:395, 78 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            38. Kadangi apeliantai nenurodė jokio iškraipymo, vadinasi, apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antrą dalį, susijusią su Bendrojo Teismo išvada dėl didelės prekybos tarp valstybių narių apimties, reikia atmesti kaip nepriimtiną.
            – Dėl esmės
            39. Reikia pažymėti, kad iš paties EB 95 straipsnio teksto nematyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjui yra nustatytas reikalavimas taikyti šį straipsnį tik tuo atveju, jeigu prekyba atitinkamais produktais yra santykinai didelės apimties.
            40. Be to, jeigu tam tikrose bylose Teisingumo Teismas pripažino prekybą atitinkamose rinkose santykinai didelės apimties (žr. Sprendimo Arnold André , C‑434/02, EU:C:2004:800, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; Sprendimo Swedish Match , C‑210/03, EU:C:2004:802, 38 punktą ir Sprendimo Vokietija / Parlamentas ir Taryba , C‑380/03, EU:C:2006:772, 53 punktą), jis tikrai nenustatė teisinio kriterijaus, pagal kurį imtis priemonių remiantis EB 95 straipsniu leidžiama tik tuo atveju, jeigu rinkose vykstanti prekyba produktais yra santykinai didelės apimties.
            41. Vadovaudamasis samprotavimais apie produktų iš ruonių ir produktų, kurie gali būti painiojami su produktais iš ruonių, rinkas skundžiamo sprendimo 39, 40 ir 56 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad nacionalinės teisės aktų, susijusių su prekyba produktais iš ruonių, skirtumai gali trikdyti tokių produktų vidaus rinką. Kadangi Bendrasis Teismas neprivalėjo patikrinti, ar tam, kad pateisintų rėmimąsi EB 95 straipsniu, prekyba atitinkamais produktais buvo santykinai didelės apimties, skundžiamo sprendimo 58 punkte jis pagrįstai nusprendė, kad atsižvelgiant į tokius skirtumus buvo galima imtis priemonių pagal EB 95 straipsnį.
            42. Todėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antrai daliai negali būti pritarta kaip iš dalies nepriimtinai ir iš dalies nepagrįstai.
            Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirmos dalies
            Šalių argumentai
            43. Apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą, kad šis padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 105 punkte nurodė, kad reikia remtis tik Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) nuostatomis, o ne 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau –ŽTK) nuostatomis. Apeliantų teigimu, visų pirma, iš ES sutarties 6 straipsnio 3 dalies ir Chartijos 52 straipsnio 3 dalies bei 53 straipsnio matyti, kad taikant Sutartis būtina deramai atsižvelgti į ŽTK užtikrinamas teises, kaip į bendruosius teisės principus, ir kad pirmenybė turi būti teikiama ŽTK nuostatoms tuo atveju, kai pastarosios užtikrina didesnę apsaugą nei ta, kuri numatyta Chartijoje.
            44. Komisija, Parlamentas ir Taryba nepritaria apeliantų argumentams.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            45. Reikia priminti, kad, nors, kaip tai patvirtinama ESS 6 straipsnio 3 dalyje, ŽTK pripažįstamos pagrindinės teisės, kaip bendrieji principai, yra Sąjungos teisės dalis ir nors Chartijos 52 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad Chartijoje įtvirtintoms teisėms, atitinkančioms ŽTK užtikrinamas teises, suteikiama ta pati prasmė ir apimtis kaip ir toms, kurias suteikia minėta konvencija, tačiau pastaroji tol, kol prie jos Sąjunga neprisijungė, nėra į Sąjungos teisės sistemą formaliai integruota teisės priemonė (šiuo klausimu žr. Sprendimo Åkerberg Fransson , C‑617/10, EU:C:2013:105, 44 punktą; Sprendimo Schindler Holding ir kt. / Komisija , C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 32 punktą ir Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija , C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 41 punktą).
            46. Skundžiamo sprendimo 105 punkte Bendrasis Teismas pagrįstai konstatavo, kad Sąjungos teisėje Chartijos 17, 7, 10 ir 11 straipsniais užtikrinama tokia pat apsauga, kuri suteikiama ŽTK nuostatomis, kuriomis remiasi apeliantai, todėl nagrinėjamoje byloje sprendžiant pagrindinio reglamento galiojimo klausimą reikia remtis tik teisėmis, kurias užtikrina Chartija (šiuo klausimu žr. Sprendimo Otis ir kt. , C‑199/11, EU:C:2012:684, 47 punktą ir Sprendimo Ziegler / Komisija , C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 126 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            47. Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad antrojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą tik tuo, kad jis rėmėsi vien tik Chartijos, o ne ŽTK nuostatomis, tačiau konkrečiai nenurodo, kokią būtent teisės klaidą, galinčią lemti skundžiamo sprendimo panaikinimą, Bendrasis Teismas padarė, kai pagrindinių teisių atžvilgiu nagrinėjo pagrindinio reglamento galiojimo klausimą.
            48. Darytina išvada, kad antrojo pagrindo pirmai daliai neturi būti pritarta.
            Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo antros ir trečios dalių
            Šalių argumentai
            49. Antrojo pagrindo antra dalimi apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė komercinių interesų apsaugos neįtraukti į teisės į nuosavybę taikymo sritį. Prekybos produktais iš ruonių uždraudimas Sąjungoje darytų poveikį jų teisei komerciniais tikslais naudoti minėtus produktus. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad draudimas prekiauti maisto papildais ar juos pateikti Sąjungos rinkai gali apriboti šių produktų gamintojų teisę laisvai verstis profesine veikla. Be to, remiantis Europos Žmogaus Teisių Teismo praktika, ypač Sprendimu Malik / Jungtinė Karalystė  (2012 m. kovo 13 d. EŽTT sprendimas Nr. 23780/08), ekonominiai įmonės interesai yra laikomi „turtu“ pagal ŽTK protokolo Nr. 1 1 straipsnį, todėl patenka į teisės į nuosavybę apsaugos sritį.
            50. Apeliacinio skundo pagrindo trečia dalimi apeliantai priekaištauja Bendrajam Teismui, jog šis skundžiamo sprendimo 112 punkte konstatavo, kad JTDČTT neturi privalomosios galios, ir nenagrinėjo, ar prieš priimdamos pagrindinį reglamentą Europos Sąjungos institucijos gavo išankstinį apeliantų sutikimą pagal deklaracijos 19 straipsnį. Iš tikrųjų, nors JTDČTT savaime neturi privalomojo teisinio statuso, pagrindinio reglamento 14 konstatuojamojoje dalyje Sąjunga pripažino pareigą geranoriškai įgyvendinti deklaracijos nuostatas. Taigi, pagal Teisingumo Teismo praktiką Sąjunga negali nukrypti nuo nuostatų, kurias ji nustatė taikydama minėtą deklaraciją (Sprendimo NTN Toyo Bearing ir kt. / Taryba , 113/77, EU:C:1979:91, 21 punktas). Be to, iš 2012 m. paskelbtos Tarptautinės teisės asociacijos rezoliucijos matyti, kad JTDČTT 19 straipsnyje nustatoma paprotinės tarptautinės teisės norma, kurios Sąjunga, vykdydama savo įgaliojimus, privalo laikytis.
            51. Parlamentas teigia, kad visa antrojo pagrindo trečia dalis yra nepriimtina, nes pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 2 dalį apeliantai nepakankamai tiksliai nurodė Bendrojo Teismo padarytą teisės klaidą. Visų pirma, iš apeliacinio skundo negalima suprasti, ar apeliantai kritikuoja Bendrojo Teismo vertinimą, ar jame pateiktų pagrindų vertinimo nebuvimą ir kodėl reikia suteikti privalomąją galią JTDČTT 19 straipsniui. Komisijos ir Parlamento teigimu, antrojo pagrindo antra ir trečia dalys yra bent iš dalies nepriimtinos, nes apeliantai Bendrajame Teisme nesirėmė nei galimu laisvės užsiimti verslu pažeidimu, nei paprotinės tarptautinės teisės normos pažeidimu.
            52. Komisija, Parlamentas ir Taryba teigia, kad bet kuriuo atveju antrojo pagrindo antra ir trečia dalys nepagrįstos.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            – Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo antros ir trečios dalių priimtinumo
            53. Dėl Parlamento pateikto visos apeliacinio skundo antrojo pagrindo trečios dalies nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo reikia priminti, kad iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto bei 169 straipsnio 2 dalies matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti aiškiai nurodyti sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiami motyvuojamosios dalies punktai ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys tokį prašymą, antraip apeliacinis skundas arba atitinkamas jo pagrindas gali būti pripažintas nepriimtinu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Schindler Holding ir kt. / Komisija , C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 43 punktą ir Sprendimo Ezz ir kt. / Taryba , C‑220/14 P, EU:C:2015:147, 111 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            54. Nagrinėjamoje byloje reikia konstatuoti, kad apeliacinio skundo antrojo pagrindo trečia dalimi apeliantai kritikuoja konkretų skundžiamo sprendimo punktą. Šiuo klausimu apeliantai teigia, kad teisės klaidą sudaro JTDČTT 19 straipsnyje nustatyto reikalavimo gauti sutikimą privalomojo pobūdžio, kuris matyti tiek iš pagrindinio reglamento 14 konstatuojamosios dalies, tiek iš paprotinės tarptautinės teisės normos, nepripažinimas.
            55. Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti Parlamento pateiktą visos apeliacinio skundo antrojo pagrindo trečios dalies nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
            56. Kalbant apie Komisijos ir Parlamento pateiktus dalinius nepriimtinumu grindžiamus prieštaravimus, iš bylos medžiagoje esančių dokumentų matyti, kad Bendrajame Teisme apeliantai nesirėmė nei galimu Chartijos 16 straipsnyje įtvirtintos laisvės užsiimti verslu pažeidimu, nei JTDČTT 19 straipsniu pagrįstos paprotinės tarptautinės teisės normos pažeidimu.
            57. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą remtis pagrindu, kuris nebuvo pateiktas Bendrajame Teisme, reikštų leidimą jai pateikti Teisingumo Teismui nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas (Sprendimo Nexans ir Nexans France / Komisija , C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            58. Todėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo antrai daliai negalima pritarti kaip nepriimtinai tiek, kiek ji susijusi su laisve užsiimti verslu, o šio pagrindo trečiai daliai negalima pritarti kaip nepriimtinai tiek, kiek ji susijusi su paprotinės tarptautinės teisės normos pažeidimu.
            – Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo antros dalies esmės
            59. Apeliantai iš esmės tvirtina, kad pagrindiniu reglamentu pažeidžiama jų teisė į nuosavybę, nes prekybos produktais iš ruonių draudimas daro poveikį jų teisei Sąjungoje komerciniais tikslais naudoti minėtus produktus.
            60. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Chartijos 17 straipsniu užtikrinama teisės į nuosavybę apsauga taikoma ne komerciniams interesams ar galimybėms, kurių kintamas pobūdis yra pati ekonominės veiklos esmė, o turtinėms teisėms, kurios, atsižvelgiant į teisinę sistemą, lemia įgytą teisinę padėtį, leidžiančią tokių teisių turėtojui jomis naudotis savo paties naudai (žr. Sprendimo Sky Österreich , C‑283/11, EU:C:2013:28, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            61. Be to, iš Europos Žmogaus Teisių Teismo praktikos, susijusios su ŽTK Protokolo Nr. 1 1 straipsniu, matyti, kad pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį reikia atsižvelgti į tai, jog būsimos pajamos gali būti laikomos „turtu“, kuriam suteikiama ŽTK Protokolo Nr. 1 1 straipsnio apsauga, tik jeigu tokios pajamos jau buvo uždirbtos, paskolintos arba jeigu, remdamasis išskirtinėmis aplinkybėmis, suinteresuotasis asmuo turi teisėtų lūkesčių įgyti turtines teises (žr., be kita ko, 2007 m. sausio 11 d. EŽTT sprendimo Anheuser‑Busch / Portugalija , Nr. 73049/01, 64 ir 65 punktus ir minėto Sprendimo Malik / Jungtinė Karalystė 93 punktą).
            62. Tačiau Sąjungos teismuose apeliantai rėmėsi vien tik tuo, kad Sąjungoje turi būti leista prekiauti produktais iš ruonių, tačiau nenurodė tokio leidimo aplinkybių.
            63. Todėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo antrai daliai negalima pritarti kaip iš dalies nepriimtinai ir iš dalies nepagrįstai.
            – Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo trečios dalies esmės
            64. Kadangi, priešingai, nei akcentuoja apeliantai, JTDČTT 19 straipsnis savaime neturi privalomosios teisinės galios, pakanka pažymėti, kad pagrindinio reglamento 14 konstatuojamoji dalis taip pat nesuteikia privalomojo pobūdžio deklaracijos 19 straipsnyje nustatytai pareigai konsultuotis ir bendradarbiauti, siekiant gauti inuitų bendruomenių sutikimą.
            65. Iš tikrųjų, iš minėtos konstatuojamosios dalies teksto matyti, kad siekiant užtikrinti, jog nebūtų pakenkta pagrindiniams ekonominiams ir socialiniams inuitų bendruomenių, kurios medžioja ruonius, kad pragyventų, interesams, turėtų būti leidžiama pateikti rinkai produktus, pagamintus iš ruonių, kuriuos pragyvenimo tikslais tradiciškai medžioja šios bendruomenės.
            66. Kadangi leidimas pateikti rinkai numatytas pagrindinio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje, paaiškėja, kad darant nuorodą į tai, jog JTDČTT pripažinta, kad medžioklė yra neatsiejama inuitų bendruomenių kultūros ir jų narių identiteto dalis, 14 konstatuojamąja dalimi tik grindžiama pagrindiniu reglamentu nustatyta nukrypti nuo draudimo pateikti rinkai produktus, pagamintus iš ruonių, leidžianti nuostata.
            67. Tačiau remiantis minėto reglamento 14 konstatuojamąja dalimi negalima daryti išvados, kad šia dalimi nustatoma teisiškai privaloma pareiga laikytis JTDČTT 19 straipsnio, apie kurį minėtoje dalyje net neužsimenama.
            68. Todėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo trečiai daliai negalima pritarti kaip iš dalies nepriimtinai ir iš dalies nepagrįstai.
            69. Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad visą apeliacinį skundą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            70. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
            71. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniam procesui pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Jei į bylą pirmojoje instancijoje įstojusi šalis, kuri pati nepateikė apeliacinio skundo, dalyvauja procese Teisingumo Teisme, pastarasis, remdamasis minėto 184 straipsnio 4 dalimi, gali nuspręsti, kad ta šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Pagal minėto reglamento 140 straipsnio 1 dalį, kuri, remiantis to paties reglamento 184 straipsnio 1 dalimi, taip pat taikoma apeliaciniam procesui, įstojusios į bylą valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
            72. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantų, o šie pralaimėjo bylą, jie turi padengti ne tik savo bylinėjimosi išlaidas – iš jų priteisiamos ir Komisijos patirtos bylinėjimosi išlaidos.
            73. Parlamentas ir Taryba, kaip į bylą Bendrajame Teisme įstojusios šalys, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
            1. Atmesti apeliacinį skundą.
            2. Inuit Tapiriit Kanatami , Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation , Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation , Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak, David Kuptana, Karliin Aariak, Canadian Seal Marketing Group , Ta Ma Su Seal Products Inc. , Fur Institute of Canada, NuTan Furs Inc. , GC Rieber Skinn AS , Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC Greenland) , Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK) , William E. Scott & Son , Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine , Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi ir Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd  padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jų priteisiamos Europos Komisijos patirtos bylinėjimosi išlaidos.
            3. Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2007 m. vasario 15 d.  Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Bodegas Franco-Españolas, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo ROYAL paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas ROYAL FEITORIA - Santykinis atsisakymo registruoti pagrindas - Supainiojimo galimybės nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-501/04.

text:
      2007 m. vasario 15 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Bodegas Franco‑Españolas prieš VRDT – Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro (ROYAL)
      (Byla T‑501/04)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ROYAL paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas ROYAL FEITORIA – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 52–53 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys, pareikštas dėl 2004 m. spalio 25 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 513/2002‑1) dėl protesto
                  procedūros tarp

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)
               ir
               Bodegas Franco‑Españolas, SA
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Bodegas Franco-Españolas, SA

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Žodinis prekių ženklas ROYAL 33 klasės prekėms – paraiška Nr. 1056902

               Ženklo ar žymens, kuriuo remiamasi protesto procedūroje, savininkas:

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)

               Ženklas ar žymuo, kuriuo remiamasi protesto procedūroje:

               Vaizdinis Portugalijos prekių ženklas ROYAL BRANDE Nr. 122170, žodinis Bendrijos prekių ženklas ROYAL FEITORIA Nr. 418301
                  ir žodinis tarptautinis prekių ženklas ROYAL OPORTO WINE COMPANY (Portugalija) Nr. 174788, skirti 33 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               Priimti protestą remiantis Bendrijos prekių ženklu Nr. 418301 ir atmesti prekių ženklo paraišką

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               Atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2004 m. spalio 25 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 513/2002‑1).

                  2.

                  	Priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.


1980 m. balanžio 24 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Una Coonan prieš Insurance Officer. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: National Insurance Commissioner - Jungtinė Karalystė. # Byla 110/79.


1995 m. balanžio 6 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Ernst Bauer prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Arbitražinė išlyga. # Byla C-299/93.


title: 2012 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Belgijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EEE susitarimo 36 ir 40 straipsniai – Diskriminacinis turto vertės padidėjimo, gauto atpirkus Norvegijoje ir Islandijoje įsteigtų ir pagal Direktyvą 85/611/EEB leidimo negavusių kolektyvinio investavimo subjektų akcijas, apmokestinimas.#Byla C‑370/11.

text:
      2012 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimasKomisija prieš Belgiją
      (Byla C‑370/11)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EEE susitarimo 36 ir 40 straipsniai – Diskriminacinis turto vertės padidėjimo, gauto atpirkus Norvegijoje ir Islandijoje įsteigtų ir pagal Direktyvą 85/611/EEB
         leidimo negavusių kolektyvinio investavimo subjektų akcijas, apmokestinimas“

      Tarptautiniai susitarimai – Europos ekonominės erdvės susitarimas – Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai – Pajamų mokestis (EEE susitarimo 40 straipsnis; Tarybos direktyva 85/611) (žr. 20 punktą ir rezoliucinę dalį)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Europos ekonominės erdvės susitarimo 36 ir 40 straipsnių pažeidimas – Diskriminacinis
                  turto vertės padidėjimo, gauto atpirkus Norvegijoje ir Islandijoje įsteigtų ir pagal Direktyvą 85/611/EEB leidimo negavusių
                  kolektyvinio investavimo subjektų akcijas, apmokestinimas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Palikusi galioti normas, pagal kurias turto vertės padidėjimas, gautas atpirkus kolektyvinio investavimo subjektų, kurių daugiau
                     nei 40 % turto investuota į skolos dokumentus ir kurie neturi leidimo, išduodamo pagal 1985 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvą 85/611/EEB
                     dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius popierius subjektais (KIAVPS),
                     derinimo, akcijas, neapmokestinamas, jeigu šie subjektai įsteigti Belgijoje, o turto vertės padidėjimas, gautas atpirkus Norvegijoje
                     ir Islandijoje įsteigtų tokių subjektų akcijas, – apmokestinamas, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1992 m.
                     gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 40 straipsnį.

                  2.

                  	Priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.


1992 m. gruodžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Calvin E. Williams prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Pareigūnai - Priimtinumas - Vertinimo ataskaita. # Byla T-33/91.


1996 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Juana de la Cruz Elena Vela Palacios prieš Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetą. # Pareigūnai - Priimtinumas - Asmens nenaudai priimtas aktas. # Byla T-293/94.


1996 m. birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # NMB France SARL, NMB-Minebea-GmbH, NMB UK Ltd ir NMB Italia Srl prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Antidempingo muitai. # Byla T-162/94.


1990 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Waldrich Siegen Werkzeugmaschinen GmbH prieš Finanzamt Hagen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Münster - Vokietija. # Byla C-38/88.


2014 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Reber Holding GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinis prekių ženklas „Walzer Traum“ – Nacionalinio žodinio prekių ženklo „Walzertraum“ savininko protestas – Prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų sąvoka – Neatsižvelgimas į ankstesnius sprendimus – Vienodo požiūrio principas.#Byla C-141/13 P.