title: 2009 m. balanžio 30 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft prieš LIBRO Handelsgesellschaft mbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Laisvas prekių judėjimas - Nacionalinės teisės nuostatos dėl importuotoms knygoms nustatytų kainų - Kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė - Pateisinimas. # Byla C-531/07.

text:
      Byla C-531/07
      Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      prieš
      LIBRO Handelsgesellschaft mbH
      (Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas prekių judėjimas – Nacionalinės teisės nuostatos dėl importuotoms knygoms nustatytų kainų – Kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė – Pateisinimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Teisės aktai knygų kainų srityje
      (EB 28 straipsnis)
      2.        Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Teisės aktai knygų kainų srityje
      (EB 28, EB 30 ir EB 151 straipsniai)
      1.        Nacionalinės teisės nuostata, kuri knygų importuotojams uždraudžia nustatyti mažesnę kainą nei galutinė pardavimo kaina, kurią
         nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje ir kuri tuo pačiu metu leidžia nacionaliniam leidėjui laisvai
         nustatyti minimalią kainą, yra „kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė“ EB 28 straipsnio prasme.

      Iš tiesų tokia nuostata sukuria importuotoms knygoms taikomą skirtingą reglamentavimą, dėl kurio prekės iš kitų valstybių
         narių vertinamos mažiau palankiai ir apribojama knygų importuotojų galimybė konkuruoti su savo tiesioginiais konkurentais.
         Šiuo atžvilgiu minėtiems importuotojams ir užsienio leidėjams neleidžiama nustatyti minimalių mažmeninių kainų atsižvelgiant
         į importo rinkos pobūdį, priešingai nei šios valstybės narės leidėjams, kurie gali veikti laisvai ir patys nustatyti savo
         prekių pardavimo nacionalinėje rinkoje mažmenines kainas.

      (žr. 21–22, 24 ir 29 punktus bei rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Nacionalinės teisės nuostata, kuri knygų importuotojams uždraudžia nustatyti mažesnę kainą nei galutinė pardavimo kaina, kurią
         nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje ir kuri tuo pačiu metu leidžia nacionaliniam leidėjui laisvai
         nustatyti minimalią kainą, negali būti pateisinama nei remiantis EB 30 ir EB 151 straipsniais, nei privalomais bendrojo intereso
         reikalavimais.

      Kultūros įvairovės apsauga apskritai negali būti laikoma „nacionalinių meno, istorijos ar archeologijos vertybių apsaugos“
         EB 30 straipsnio prasme dalimi. Be to, EB 151 straipsniu, skirtu Bendrijos veiksmams kultūros srityje, negali būti remiamasi
         kaip nuostata, kuri Bendrijos teisėje nustato bet kurios prekybą Bendrijos viduje galinčios apsunkinti nacionalinės priemonės
         šioje srityje pateisinimo pagrindą.

      Tačiau knygų, kaip kultūros vertybių, apsauga gali būti laikoma privalomu viešojo intereso reikalavimu, galinčiu pateisinti
         laisvo prekių judėjimo apribojimo priemones, jeigu tokios priemonės yra tinkamos nustatytam tikslui pasiekti ir neviršija
         to, kas yra reikalinga tam, kad jis būtų pasiektas.

      Šiuo atžvilgiu knygų, kaip kultūros vertybių, apsaugos tikslas gali būti pasiektas mažiau importuotoją ribojančiomis priemonėmis,
         pavyzdžiui, leidžiant jam arba užsienio leidėjui nustatyti pardavimo importo rinkoje kainą atsižvelgiant į šios rinkos pobūdį.

      (žr. 32–36 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 30 d.(*)

      „Laisvas prekių judėjimas – Nacionalinės teisės nuostatos dėl importuotoms knygoms nustatytų kainų – Kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė – Pateisinimas“
      Byloje C‑531/07
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) 2007 m. lapkričio 13 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. lapkričio 29 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      prieš
      LIBRO Handelsgesellschaft mbH,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai K. Schiemann, P. Kūris, L. Bay Larsen ir C. Toader (pranešėja),
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc‑Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. spalio 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft, atstovaujamos advokatų B. Tonninger ir E. Riegler,

      –        LIBRO Handelsgesellschaft mbH, atstovaujamos advokato G. Prantl,

      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer ir G. Thallinger,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López‑Medel Bascones,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir A.‑L. Vendrolini,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Sauer ir B. Schima,
      –        ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos N. Fenger ir F. Simonetti,
      susipažinęs su 2008 m. gruodžio 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 3 straipsnio 1 dalies, EB 10, 28, 30, 81 ir 151 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft (profesinė prekybos rūmų asociacija knygų ir žiniasklaidos priemonių sektoriui, toliau – Fachverband) ir bendrovės LIBRO Handelsgesellschaft mbH (toliau – LIBRO), siekiant įpareigoti pastarąją atsisakyti reklamos dėl knygų pardavimo nacionalinėje teritorijoje žemesnėmis kainomis nei
         nustatytos federaliniame įstatyme dėl knygų kainų (Bundesgesetz über die Preisbindung bei Büchern, BGBl I 45/2000, toliau – BPrBG).

       Nacionalinė teisė
       BPrBG
      3        BPrBG 1 straipsnyje nurodyta:

      „Šis federalinis įstatymas taikomas knygų vokiečių kalba ir natų leidybai, importui ir prekybai jais, išskyrus tarpvalstybinę
         elektroninę prekybą. Jis skirtas kainodarai, kurioje atsižvelgiama į knygų kaip kultūros vertybių vietą, vartotojų interesus
         įsigyti knygų už tinkamą kainą ir prekybos knygomis ekonomines sąlygas.“

      4        BPrBG 3 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Prekių 1 straipsnio prasme leidėjas arba importuotojas privalo nustatyti savo išleistų arba savo į federalinę teritoriją importuotų
         prekių 1 straipsnio prasme mažmeninę pardavimo kainą ir ją paskelbti.

      2.      Importuotojui neleidžiama nustatyti mažesnės mažmeninės pardavimo kainos, nei ją nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo
         valstybėje, arba mažesnės kainos, nei federalinėje teritorijoje rekomendavo taikyti leidėjas, kurio buveinė yra ne Europos
         ekonominės erdvės (EEE) susitarimui priklausančioje valstybėje, atskaičius į šią kainą įskaičiuotą apyvartos mokestį (toliau
         – PVM).

      3.      Nukrypstant nuo 2 dalies, importuotojas, kuris prekes 1 straipsnio prasme Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimui priklausančioje
         Susitariančiojoje Valstybėje įsigyja nuo įprastinių įsigijimo kainų nukrypstančiomis mažesnėmis įsigijimo kainomis, gali taikyti
         proporcingai gautai prekybos nuolaidai mažesnę kainą nei ją nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje,
         o grįžtamojo importo atveju – mažesnę kainą nei nustatytoji nacionalinio leidėjo).

      <...>
      5.      Prie pagal 1–4 dalis nustatytos mažmeninės pardavimo kainos turi būti pridėtas prekėms 1 straipsnio prasme Austrijoje taikomas
         (PVM).“

      5        BPrBG 5 straipsnis numato:

      „1.      Mažmeniniams pardavėjams leidžiama parduodant galutiniams vartotojams prekes 1 straipsnio prasme sumažinti pagal 3 straipsnį
         nustatytą mažmeninę pardavimo kainą daugiausia 5 %.

      2.      Mažmeniniams pardavėjams neleidžiama versle konkurencijos tikslais skelbti apie mažmeninės pardavimo kainos 1 dalies prasme
         sumažinimą.

      3.      1 dalyje nustatytas įpareigojimas netaikomas prekėms 1 straipsnio prasme, kurių mažmeninė pardavimo kaina pagal 4 straipsnį
         pirmą kartą buvo paskelbta prieš daugiau kaip 24 mėnesius ir kurios buvo gautos daugiau kaip prieš 6 mėnesius.“

       Tradicinė reversinė surinkimo sistema (Sammelrevers)
      6        Visų pirma iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Europos Bendrijų Komisijos pastabų matyti, kad iki 2000 m. birželio
         30 d. Vokietijos ir Austrijos leidėjai bei knygų pardavėjai buvo sudarę nemažai standartinių sutarčių, sudarančių 1993 m.
         reversinę surinkimo sistemą. Ši sistema buvo susijusi su knygų vokiečių kalba pardavimo kainų nustatymu ir iš esmės pagrįsta
         knygų pardavėjų įpareigojimu laikytis leidėjo nustatytų mažmeninių kainų.

      7        Apie reversinę surinkimo sistemą buvo pranešta Komisijai, kuri 1998 m. sausio 22 d. priėmė pranešimą apie kaltinimus ir vėliau
         2000 m. vasario 8 d. nuomonėje pareikalavo, kad vėliausiai iki 2000 m. birželio 30 d. Austrijos leidėjai pasišalintų iš sistemos
         ir būtų eliminuotas bet koks tarpvalstybinis poveikis. Todėl pranešusios šalys 2000 m. kovo 31 d. ir 2000 m. gegužės 10 d.
         pateikė pakeistą reversinės surinkimo sistemos versiją, kurioje buvo numatytas Austrijos leidėjų ir knygų pardavėjų sudarytų
         sutarčių nutraukimas, taigi jie formaliai pasišalino iš šios sistemos. Naujoji sistema buvo įvertinta teigiamai (byla COMP/34.657
         – Sammelrevers (OL C 162, 2000, p. 25), o įvertinime Komisija konstatavo, kad sistema nedaro didelio poveikio prekybai tarp valstybių narių.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        Fachverband yra atsakinga už pardavimo kainų, kurių pagal BPrBG 3 straipsnio 1 dalį turi laikytis knygų pardavėjai, Austrijoje parduodami
         knygas vokiečių kalba, skelbimą ir prižiūri, kad mažmeniniai pardavėjai laikytųsi galutinių knygų pardavimo kainų su šiomis
         knygomis susijusioje reklamoje.

      9        LIBRO Austrijoje turi 219 filialų. 80 % jos parduodamų knygų yra iš užsienio.

      10      Nuo 2006 m. rugsėjo mėn. LIBRO pradėjo Austrijos teritorijoje reklamuoti Vokietijoje išleistas knygas, nurodydama kainas, mažesnes nei Austrijos teritorijai
         nustatytos minimalios kainos, remdamasi Vokietijoje taikomomis kainomis.

      11      Fachverband pirmosios instancijos teisme pateikė prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuriame prašė įpareigoti LIBRO susilaikyti nuo tokios reklamos. Manydamas, kad Austrijos knygų kainų sistema, net jei ji yra EB 28 straipsniui prieštaraujantis
         laisvo prekių judėjimo apribojimas, „pateisinama su kultūra susijusiomis priežastimis ir reikalingumu išsaugoti žiniasklaidos
         priemonių įvairovę“, pirmosios instancijos teismas patenkino šį prašymą. Šis sprendimas buvo patvirtintas apeliacinės instancijos
         teismo sprendimu.

      12      Dėl šio sprendimo LIBRO pateikė kasacinį skundą. Savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą Oberster Gerichtshof nurodo, kad Bendrijos teismų praktikoje kainų sistemų srityje, visų pirma 1985 m. sausio 10 d. Sprendime Association des Centres distributeurs Leclerc ir Thouars Distribution (229/83, Rink. p. 1) ir 2000 m. spalio 3 d. Sprendime Échirolles Distribution (C‑9/99, Rink. p. I‑8207), Teisingumo Teismas dar nėra atsakęs į klausimą, ar Bendrijos teisė draudžia nacionalinę nustatytų
         kainų sistemą, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, ir kokiomis sąlygomis. Be to, jis pažymi, kad Austrijos teisinėje literatūroje
         nesutariama dėl šios sistemos atitikties Bendrijos teisės taisyklėms analizės.

      13      Tokiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar EB 28 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis savaime draudžia taikyti nacionalinės teisės nuostatas, kurios tik
         knygų vokiečių kalba importuotojus įpareigoja nustatyti ir paskelbti mažmeniniams pardavėjams privalomą pardavimo kainą į
         šalį importuotoms knygoms, ir ši kaina negali būti mažesnė, nei ją nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje,
         arba mažesnė, nei ją šalyje yra rekomendavęs taikyti leidėjas, kurio buveinė yra ne Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimui
         priklausančioje valstybėje, atskaičius į šią kainą įskaičiuotą (PVM), tačiau, nukrypstant nuo šios taisyklės, importuotojui,
         kuris EEE susitarimui priklausančioje valstybėje knygas įsigyja mažesnėmis nei įprastinės kainomis, leidžiama taikyti proporcingai
         gautai prekybos nuolaidai mažesnę kainą nei ją nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje (grįžtamojo importo
         atveju – mažesnę kainą nei nustatytoji nacionalinio leidėjo)?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
      Ar EB 28 straipsniui – galbūt ir kaip prekių judėjimo laisvei įtakos turinti pardavimo sąlyga – savaime prieštaraujančios
         pirmajame klausime nurodytos nacionalinės teisės nuostatos dėl fiksuotų knygų kainų, kurių tikslas bendrai yra apibrėžtas
         būtinybe atsižvelgti į knygų kaip kultūros vertybių vietą, vartotojų interesus įsigyti knygas už tinkamą kainą ir prekybos
         knygomis ekonomines sąlygas, yra pateisinamos pagal EB 30 arba EB 151 straipsnius atsižvelgiant, pavyzdžiui, į bendrą interesą
         skatinti knygų gamybą, knygų įvairovę reguliuojamomis kainomis ir prekiautojų knygomis įvairovę, nepaisant to, kad trūksta
         empirinių duomenų, galinčių patvirtinti, jog įstatyminė tam tikros knygų kainos nustatymo priemonė yra tinkama numatytiems
         tikslams pasiekti?

      3.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
      Ar pirmajame klausime nurodytos nacionalinės teisės nuostatos dėl tam tikros knygų kainos nustatymo atitinka EB 3 straipsnio
         1 dalies g punktą, EB 10 ir EB 81 straipsnius, nors šios nuostatos laiko ir dalyko atžvilgiu tiesiogiai susijusios su prieš
         tai buvusia knygų privalomų kainų sistema, pagrįsta sutartiniu prekiautojų knygomis įpareigojimu taikyti leidiniams leidėjų
         nustatytas kainas (1993 m. reversinė surinkimo sistema), ir pakeitė šią sistemą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      14      Kadangi ginčas pagrindinėje byloje susijęs su LIBRO vykdomu knygų importu iš kitos valstybės narės, Teisingumo Teismo atsakymuose turėtų būti kalbama apie tai, ar EB sutarties
         nuostatos dėl prekybos tarp valstybių narių draudžia BPrBG nuostatas, susijusias su knygų vokiečių kalba importu iš kitos
         valstybės narės.

       Dėl pirmojo klausimo
      15      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 28 straipsnis turi būti aiškinamas
         taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės nuostatas dėl importuotų knygų kainų, kokios įtvirtintos BPrBG 3 straipsnio 2,
         3 ir 5 dalyse.

      16      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką bet kokie valstybių narių komercinės teisės
         aktai, galintys tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą, laikytini kiekybiniams
         apribojimams lygiaverčio poveikio priemone EB 28 straipsnio prasme (žr., be kita ko, 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo Dassonville, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą).

      17      Vis dėlto tam tikras prekybos sąlygas ribojančių ar draudžiančių nacionalinių nuostatų, kurios, viena vertus, taikomos visiems
         atitinkamiems ūkio subjektams, savo veiklą vykdantiems nacionalinėje teritorijoje, ir, antra vertus, daro tokį patį teisinį
         ir faktinį poveikį nacionalinių prekių ir prekių iš kitų valstybių narių prekybai, taikymas prekėms iš kitų valstybių narių
         negali būti tokia kliūtis. Iš tiesų, jei šios sąlygos įvykdytos, tokių teisės aktų taikymu prekėms iš kitos valstybės narės,
         atitinkančioms jos nustatytas taisykles, neužkertamas kelias patekti į rinką arba jų pardavimas nėra labiau ribojamas, palyginti
         su nacionalinėms prekėms taikomomis sąlygomis (žr. 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Keck ir Mithouard, C‑267/91 ir C‑268/91, Rink. p. I‑6097, 16 ir 17 punktus ir 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑110/05, Rink. p. I‑0000, 36 punktą).

      18      Fachverband ir Austrijos, Vokietijos ir Prancūzijos vyriausybių teigimu, pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai nustato nacionalinėms
         ir importuotoms knygoms vienodai taikomą pardavimo sąlygą, kuri pastarosioms nenumato mažiau palankaus vertinimo, nes ji įtvirtina
         pareigą nustatyti galutinę pardavimo kainą visoms knygoms vokiečių kalba, neatsižvelgiant į jų kilmės šalį.

      19      Tokiam argumentui negali būti pritarta. Iš tiesų prejudicinis klausimas susijęs ne su BPrBG 3 straipsnio 1 dalimi, kurioje
         reglamentuojama leidėjų ir importuotojų pareiga nustatyti atitinkamai nacionalinių ir importuotų knygų mažmeninę kainą, o
         su šio straipsnio 2 ir 3 dalimis, kurios taikomos tik importuotoms knygoms.

      20      Tiek, kiek nacionalinės teisės nuostatos dėl knygų kainų, kaip įtvirtintosios BPrBG 3 straipsnyje, nereglamentuoja šių prekių
         savybių, bet yra susijusios tik su jų pardavimo sąlygomis, tokios nuostatos turi būti laikomos reglamentuojančiomis pardavimo
         sąlygas minėto sprendimo Keck ir Mithouard prasme. Kaip matyti iš šio sprendimo, vis dėlto tokiai pardavimo sąlygai EB 28 straipsnyje numatytas draudimas gali būti
         netaikomas, tik jei jis atitinka šio sprendimo 17 punkte nurodytas sąlygas.

      21      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, kaip pažymėjo Komisija ir ELPA priežiūros institucija, minėto 3 straipsnio 2 dalis,
         uždrausdama knygas vokiečių kalba įvežantiems Austrijos importuotojams nustatyti mažesnę mažmeninę pardavimo kainą nei ją
         nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje, atskaičius PVM, numato mažiau palankų importuotų knygų vertinimą,
         nes jis neleidžia Austrijos importuotojams ir užsienio leidėjams nustatyti minimalių mažmeninių kainų atsižvelgiant į importo
         rinkos pobūdį, o Austrijos leidėjai turi teisę patys nustatyti savo prekių pardavimo nacionalinėje rinkoje mažmenines kainas.

      22      Todėl tokia nuostata turi būti laikoma kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemone, pažeidžiančia EB 28 straipsnį,
         nes ji importuotų knygų atžvilgiu nustato skirtingą reglamentavimą, dėl kurio prekės iš kitų valstybių narių vertinamos mažiau
         palankiai (šia prasme žr. minėto sprendimo Association des Centres distributeurs Leclerc ir Thouars Distribution 23 punktą).

      23      Vokietijos vyriausybė per posėdį nurodė, kad visi argumentai dėl Austrijos teisės nuostatų apribojančio poveikio neturi pagrindo,
         nes knygų iš Vokietijos importas į Austriją faktiškai sudaro didžiąją pastarosios valstybės rinkos dalį ir knygų vokiečių
         kalba rinka Austrijoje negali būti laikoma savarankiška santykiuose su Vokietijos rinka. Jos teigimu, faktiškai yra viena
         rinka, kurioje, kadangi mažmeninių kainų skirtumai minimalūs, nėra konkurencijos tarp atskirų tos pačios knygos leidimų, parduodamų
         šiose dviejose valstybėse narėse.

      24      Į šiuos duomenis, kurie, beje, nebuvo ginčijami, negali būti atsižvelgta. Iš tiesų, net ir darant prielaidą, kad knygų vokiečių
         kalba leidykloms, visų pirma toms, kurios yra įsisteigusios Vokietijoje, Austrijos teisės nuostatomis dėl importuotų knygų
         kainų, kurios joms leidžia kontroliuoti Austrijos rinkoje praktikuojamas kainas ir kartu būti tikroms, kad šios kainos nėra
         mažesnės nei išleidimo valstybėje esančios kainos, nesudaromos mažiau palankios sąlygos, tokie argumentai neleidžia atmesti
         galimybės, kad dėl tokios nuostatos, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, apribojama Austrijos importuotojų galimybė konkuruoti,
         nes jie negali savo rinkoje veikti laisvai – priešingai nei Austrijos leidėjai, kurie yra tiesioginiai pirmųjų konkurentai.

      25      Be to, Fachverband ir Austrijos vyriausybė pažymi, kad laisvė nustatyti mažmeninę pardavimo kainą bet kuriuo atveju užtikrinama importuotojui
         BPrBG 3 straipsnio 3 dalyje pripažįstama galimybe taikyti mažesnę kainą nei paprastai taiko užsienio leidėjas, jeigu toks
         sumažinimas atitinka importuotojo gautą komercinę nuolaidą, ir galutiniam pardavėjui BPrBG 5 straipsnyje pripažįstama galimybe
         taikyti 5 % nuolaidą nuo pagal to paties įstatymo 3 straipsnio 1 dalį nustatytos kainos.

      26      Tačiau LIBRO pažymi, kad, kadangi knygų kainos negali būti žinomos prieš patiekiant jas į rinką, nes, kaip nurodė generalinė advokatė,
         kainos, kuriomis didmenininkai ir mažmenininkai perka knygas iš Vokietijos leidėjų, iš esmės yra komercinė paslaptis, importuotojai
         negali apskaičiuoti perkant gautos komercinės nuolaidos, taigi ir apskaičiuoti BPrBG 3 straipsnio 3 dalyje numatytos nuolaidos.

      27      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, kaip nurodo Austrijos vyriausybė, šioje dalyje numatyta galimybė taikyti nuolaidą
         negali būti laikoma tam tikra kompensacijos forma, sudaranti importuotojui galimybę visas eksporto valstybėje gautas nuolaidas,
         remiantis savo paties kainų politika, toliau taikyti mažmeninėms kainoms. Importuotojas, kuris, kaip LIBRO, perka didelį kiekį knygų, nepaisant šios taisyklės dėl nuolaidų, negali laisvai visoms importuotoms knygoms nustatyti mažesnių
         kainų nei paprastai taikomos išleidimo valstybėje. Iš tiesų nuolaidas jis gali taikyti tik toms knygoms, kurias gavo palankesne
         kaina.

      28      Be to, tiek Austrijoje išleistų, tiek importuotų knygų pardavimui pripažįstama galutinio pardavėjo teisė pagal BPrBG 5 straipsnio
         1 dalį taikyti 5 % nuolaidą nuo leidėjų ir importuotojų nustatytos kainos negali pateisinti išvados, kad BPrBG užtikrina laisvę
         visoms skirtinguose komercinės grandinės etapuose dalyvaujančioms įmonėms nustatyti į Austriją importuotų knygų vokiečių kalba
         kainas, nes ši teisė susijusi tik su pardavimo galutiniam vartotojui momentu, o BPrBG 5 straipsnio 2 dalis neleidžia reklamuoti
         tokios nuolaidos. Taigi viešai paskelbta kaina lieka kaina, nustatyta pagal BPrBG 3 straipsnyje įtvirtintas taisykles.

      29      Tokiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip nagrinėjama pagrindinėje
         byloje, kuri knygų vokiečių kalba importuotojams uždraudžia nustatyti mažesnę kainą nei galutinė pardavimo kaina, kurią nustatė
         ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje, yra „kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė“
         EB 28 straipsnio prasme.

       Dėl antrojo klausimo
      30      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tuo atveju, jei atsakymas į
         pirmąjį klausimą būtų teigiamas, tokios nacionalinės teisės nuostatos dėl importuotų knygų kainų, kaip įtvirtintos BPrBG 3 straipsnio
         2, 3 ir 5 dalyse, kurių tikslas, remiantis šio įstatymo 1 straipsniu, yra „(knygų) kainodara, kurioje atsižvelgiama į knygų
         kaip kultūros vertybių vietą, vartotojų interesus įsigyti knygų už tinkamą kainą ir prekybos knygomis ekonomines sąlygas“,
         gali būti pateisinamos remiantis EB 30 ir 151 straipsniais.

      31      Austrijos vyriausybė pažymi, kad jei nebūtų tokios importuotų knygų vokiečių kalba minimalių nustatytų kainų sistemos, sumažėtų
         plačiajai visuomenei skirtų knygų kainos, o tai lemtų už šio pobūdžio knygų pardavimą gaunamų pelno maržų netekimą. Toks netekimas
         lemtų tai, kad knygų, kurių turiniui keliami didesni reikalavimai, tačiau kurios ekonominiu atžvilgiu yra mažiau patrauklios,
         leidyba ir pardavimas nebegalėtų būti finansuojami, o maži knygynai, kuriuose paprastai yra didžiulis tokio pobūdžio knygų
         pasirinkimas, būtų išstumti iš rinkos didžiųjų knygynų, kurie prekiauja visų pirma komerciniais produktais. Be to, Austrijos
         vyriausybė nurodo, kad tokioje rinkoje kaip Austrijos, kuri pasižymi itin mažu knygynų tankumu ir didelės apimties importu
         iš Vokietijos, ši sistema yra proporcinga priemonė, siekiant įgyvendinti minėtus privalomus bendro intereso tikslus.

      32      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, kad tokie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyti tikslai,
         šiuo atveju knygų kaip kultūros vertybių apsauga, negali būti pagrindas pateisinti importo apribojimo priemones EB 30 straipsnio
         prasme (šia prasme žr. minėto sprendimo Association des Centres distributeurs Leclerc ir Thouars Distribution 30 punktą). Iš tiesų kultūros įvairovės apsauga apskritai negali būti laikoma „nacionalinių meno, istorijos ar archeologijos
         vertybių apsaugos“ EB 30 straipsnio prasme dalimi.

      33      Be to, kaip nurodė generalinė advokatė, EB 151 straipsniu, skirtu Bendrijos veiksmams kultūros srityje, negali būti remiamasi
         kaip nuostata, kuri Bendrijos teisėje nustato bet kurios prekybą Bendrijos viduje galinčios apsunkinti nacionalinės priemonės
         šioje srityje pateisinimo pagrindą.

      34      Tačiau knygų kaip kultūros vertybių apsauga gali būti laikoma privalomu viešojo intereso reikalavimu, galinčiu pateisinti
         laisvo prekių judėjimo apribojimo priemones, jeigu tokios priemonės yra tinkamos nustatytam tikslui pasiekti ir neviršija
         to, kas yra reikalinga tam, kad jis būtų pasiektas.

      35      Šiuo atžvilgiu, kaip nurodė Komisija ir ELPA priežiūros institucija, knygų kaip kultūros vertybių apsaugos tikslas gali būti
         pasiektas mažiau importuotoją ribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, leidžiant jam arba užsienio leidėjui nustatyti pardavimo
         Austrijos rinkoje kainą atsižvelgiant į šios rinkos pobūdį.

      36      Tokiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad nacionalinės teisės nuostata, kuri knygų vokiečių kalba
         importuotojams uždraudžia nustatyti mažesnę kainą nei galutinė pardavimo kaina, kurią nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas
         išleidimo valstybėje, negali būti pateisinama nei remiantis EB 30 ir 151 straipsniais, nei privalomais bendrojo intereso reikalavimais.

      37      Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmuosius du klausimus, į trečiąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      38      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nacionalinės teisės nuostata, kuri knygų vokiečių kalba importuotojams uždraudžia nustatyti mažesnę kainą nei galutinė pardavimo
            kaina, kurią nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje, yra „kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio
            poveikio priemonė“ EB 28 straipsnio prasme.
      2.      Nacionalinės teisės nuostata, kuri knygų vokiečių kalba importuotojams uždraudžia nustatyti mažesnę kainą nei galutinė pardavimo
            kaina, kurią nustatė ar rekomendavo taikyti leidėjas išleidimo valstybėje, negali būti pateisinama nei remiantis EB 30 ir
            151 straipsniais, nei privalomais bendrojo intereso reikalavimais.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1995 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Finanzamt Köln-Altstadt prieš Roland Schumacker. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Byla C-279/93.


1990 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Belgijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Byla C-142/87.


1982 m. kovo 18 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Caisse de pension des employés privés prieš Léon Bodson. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Liuksemburgo Didžioji Hercogystė. # Byla 212/81.


2001 m. kovo 29 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Portugalijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla C-163/99.


title: 2008 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Finanzamt für Körperschaften III in Berlin prieš Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Įsisteigimo laisvė - Europos ekonominės erdvės susitarimas (EEE) - Mokesčių teisės aktai - EEE valstybėje narėje veikiančio nuolatinio padalinio, priklausančio Europos Sąjungos valstybėje narėje registruotą buveinę turinčiai bendrovei, patirtų nuostolių apmokestinimas.#Byla C-157/07.

text:
      Byla C‑157/07
      Finanzamt für Körperschaften III in Berlin
      prieš
      Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – Europos ekonominės erdvės susitarimas (EEE) – Mokesčių teisės aktai – EEE valstybėje narėje veikiančio nuolatinio padalinio, priklausančio Europos Sąjungos valstybėje narėje registruotą buveinę
         turinčiai bendrovei, patirtų nuostolių apmokestinimas“

      Sprendimo santrauka
      1.        Tarptautiniai susitarimai – Europos ekonominės erdvės susitarimas – Įsisteigimo laisvė – Sutarties nuostatos – Taikymo sritis
      (EB 43 straipsnis; EEE susitarimo 31 straipsnis)
      2.        Tarptautiniai susitarimai – Europos ekonominės erdvės susitarimas – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis
      (EEE susitarimo 31 straipsnis)
      1.        Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės draudžia, kad kilmės valstybė narė savo piliečiams ar pagal jos teisės aktus įsteigtoms
         bendrovėms ribotų įsisteigimo laisvę kitoje valstybėje narėje, o visos priemonės, kurios draudžia, kliudo arba dėl kurių naudojimasis
         šia laisve tampa mažiau patrauklus, turi būti laikomos ribojimu. Šie principai taikomi tuomet, kai valstybėje narėje įsteigta
         bendrovė veikia kitoje valstybėje narėje per nuolatinį padalinį.

      (žr. 29–31 punktus)
      2.        Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 31 straipsnis nedraudžia nacionalinės apmokestinimo schemos, pagal kurią po to,
         kai apskaičiuojant bendrovių pajamų mokestį buvo leista įskaityti nuolatinio padalinio, veikiančio kitoje valstybėje nei ta,
         kurioje įsteigta šį padalinį valdanti bendrovė, patirtus nuostolius, numatomas minėtų nuostolių pakartotinis įtraukimas į
         mokesčio bazę tuo metu, kai minėtas nuolatinis padalinys gauna pelno, jei valstybė, kurioje veikia šis nuolatinis padalinys,
         nesuteikia jokios kitoje valstybėje įsteigtai bendrovei priklausančio nuolatinio padalinio patirtų nuostolių perkėlimo teisės
         ir jei pagal dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartį, sudarytą tarp dviejų susijusių valstybių, tokio padalinio pajamos neapmokestinamos
         valstybėje, kurioje yra padalinį valdančios bendrovės buveinė.

      Tokia apmokestinimo schema akivaizdžiai yra EEE susitarimo 31 straipsnyje įtvirtintos teisės ribojimas, nes bendrovės, turinčios
         registruotą buveinę valstybėje narėje ir nuolatinį padalinį kitoje valstybėje narėje, situacija mokestiniu požiūriu yra mažiau
         palanki nei tuo atveju, jei ši bendrovė turėtų nuolatinį padalinį pirmojoje valstybėje narėje. Iš tikrųjų, nors visi kitoje
         valstybėje narėje veikiančio nuolatinio padalinio patirti nuostoliai pirmiausia buvo atimti iš bendrovės, kuriai jis priklausė,
         pelno, kai minėta bendrovė buvo apmokestinama pirmojoje valstybėje narėje, ir nors tokiu būdu minėta valstybė suteikia mokesčių
         lengvatą, tarsi šis nuolatinis padalinys veiktų jos nacionalinėje teritorijoje, vis dėlto vėliau pakartotinai įtraukdama minėto
         nuolatinio padalinio nuostolius į bendrovės, kuriai jis priklausė, apmokestinamąją vertę, nes pastarasis gavo pelno, nacionalinė
         apmokestinimo schema panaikino šią mokesčių lengvata gautą naudą, ir šitaip bendrovės rezidentės, turinčios nuolatinių padalinių
         kitoje valstybėje narėje, mokestiniu požiūriu atsidūrė nepalankesnėje padėtyje nei tos bendrovės, kurios turi nuolatinių padalinių
         nacionalinėje teritorijoje. Dėl tokio skirtingo apmokestinimo bendrovė rezidentė gali nenorėti vykdyti savo veiklos per kitoje
         valstybėje narėje įsteigtą nuolatinį padalinį.

      Vis dėlto toks apribojimas yra pateisinamas būtinybe užtikrinti mokesčių sistemos vientisumą. Šiuo klausimu reikia pažymėti,
         kad nagrinėjamoje apmokestinimo schemoje numatytas nuostolių pakartotinis įtraukimas negali būti atskirtas nuo ankstesnio
         jų įskaitymo. Šis pakartotinis įtraukimas bendrovės, turinčios kitoje valstybėje veikiantį nuolatinį padalinį, kurio atžvilgiu
         minėtos bendrovės vietos valstybė neturi jokios apmokestinimo teisės, atveju iš tikrųjų atspindi simetrišką logiką. Yra tiesioginis,
         asmeninis ir realus ryšys tarp dviejų nagrinėjamos apmokestinimo tvarkos elementų, nes minėtas pakartotinis įtraukimas yra
         logiškas anksčiau leisto išskaitymo papildymas. Be to, šis apribojimas yra tinkamas siekiant tokio tikslo, nes jis visiškai
         simetriškas, kadangi pakartotinai įtraukiami tik išskaityti nuostoliai. Be to, minėtas apribojimas yra visiškai proporcingas
         nustatytam tikslui, nes pakartotinai įtraukiama tik tiek nuostolių, kiek buvo gauta pelno.

      Šio vertinimo negali paneigti minėtos apmokestinimo schemos ir valstybės, kurioje veikia nuolatinis padalinys, mokesčių teisės
         aktų bendras poveikis. Nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos nustatyti
         pajamų ir turto apmokestinimo kriterijus, siekiant išvengti, prireikus sudarant sutartis, dvigubo apmokestinimo. Ši kompetencija
         taip pat reiškia, kad valstybė narė savo mokesčių teisės aktų taikymo tikslais neprivalo atsižvelgti į neigiamas pasekmes,
         galinčias atsirasti dėl kitos valstybės jos teritorijoje veikiančiam nuolatiniam padaliniui, priklausančiam bendrovei, įsteigtai
         pirmoje valstybėje, taikomų teisės aktų ypatybių. Net manant, kad bendras valstybės, kurioje yra bedrovės, valdančios aptariamą
         nuolatinį padalinį, buveinė, ir valstybės, kurioje veikia šis nuolatinis padalinys, apmokestinimo poveikis gali lemti įsisteigimo
         laisvės apribojimą, toks apribojimas priskirtinas tik antrajai valstybei, nes jis susidarytų ne dėl nagrinėjamos apmokestinimo
         schemos, bet dėl mokestinės kompetencijos padalijimo sutartimi dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, sudaryta tarp atitinkamų
         dviejų valstybių.

      Vertinimas, kad minėtos apmokestinimo schemos nulemtas apribojimas pateisinamas būtinybe užtikrinti jos vientisumą, taip pat
         negali būti paneigtas aplinkybės, kad bendrovė, valdanti atitinkamą nuolatinį padalinį, jį perleido ir kad šio nuolatinio
         padalinio pelno ir nuostolių likutis per visą jo gyvavimo laikotarpį yra neigiamas. Iš tikrųjų nuolatinio padalinio patirtų
         nuostolių pakartotinis įtraukimas į bendrovės, kuriai jis priklauso, rezultatus yra ankstesnio įskaitymo į šiuos nuostolius
         neatsiejamas ir logiškas papildymas.

      (žr. 34–39, 42–46, 48–49, 51–55 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. spalio 23 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – Europos ekonominės erdvės susitarimas (EEE) – Mokesčių teisės aktai – EEE valstybėje narėje veikiančio nuolatinio padalinio, priklausančio Europos Sąjungos valstybėje narėje registruotą buveinę
         turinčiai bendrovei, patirtų nuostolių apmokestinimas“

      Byloje C‑157/07
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2006 m. lapkričio 29 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2007 m. kovo 21 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Finanzamt für Körperschaften III in Berlin
      prieš
      Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), E. Juhász, G. Arestis ir J. Malenovský,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. liepos 10 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Finanzamt für Körperschaften III in Berlin, atstovaujamos J.‑P. Panthen ir P. Lamprecht,

      –        Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH, atstovaujamos advokato J. Schönfeld,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Hubert,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir C. ten Dam,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos Z. Bryanston‑Cross, padedamos baristerio R. Hill,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994,
         p. 3, toliau – EEE susitarimas) 31 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Finanzamt für Körperschaften III in Berlin (toliau – Finanzamt) ir Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH (toliau – KR Wannsee) dėl Austrijoje veikiančio ir KR Wannsee priklausančio nuolatinio padalinio patirtų nuostolių apmokestinimo Vokietijoje.

       Teisinis pagrindas
       Tarptautinė teisė
      3        EEE susitarimo 6 straipsnis nustato:

      „Nepažeidžiant tolesnės teisminės praktikos plėtotės, įgyvendinant ir taikant šio Susitarimo nuostatas, jeigu jos yra iš esmės
         tolygios atitinkamoms Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties ir Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutarties
         bei taikant šias dvi sutartis priimtų aktų normoms, jos yra aiškinamos remiantis atitinkamais Europos Bendrijų Teisingumo
         Teismo sprendimais, kurie buvo priimti prieš pasirašant šį Susitarimą.“

      4        EEE susitarimo 31 straipsnis išdėstytas taip:

      „1.      Vadovaujantis šio Susitarimo nuostatomis, vienos (Europos bendrijos) valstybės narės arba (Europos laisvosios prekybos asociacijos
         (ELPA)) valstybės nacionalinių subjektų įsisteigimo bet kurios kitos iš šių valstybių teritorijoje laisvė neribojama. Ši nuostata
         taip pat taikoma ir tuo atveju, kai vienos (Europos bendrijos) valstybės narės arba ELPA valstybės nacionaliniai subjektai,
         įsisteigę kurios nors iš šių valstybių teritorijoje, steigia atstovybes, padalinius ar dukterines bendroves.

      Įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti
         įmones, būtent – bendroves ar firmas, apibūdintas 34 straipsnio antrojoje pastraipoje, tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo
         šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, ir laikantis 4 skyriaus nuostatų.

      <...>“
      5        EEE susitarimo 34 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta:

      „Bendrovės arba firmos“ – tai bendrovės arba firmos, kurios veikia pagal civilinę ar komercinę teisę, įskaitant kooperatyvus
         ir kitus pagal viešąją ar privatinę teisę veikiančius juridinius asmenis, išskyrus nesiekiančiuosius pelno.“

      6        1954 m. spalio 4 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Austrijos Respublikos sutarties dėl pajamų ir kapitalo bei profesinių
         honorarų ir turto dvigubo apmokestinimo išvengimo (BGBl. II 1955, p. 749), iš dalies pakeistos 1992 m. liepos 8 d. Sutartimi
         (BGBl. II 1994, p. 122, toliau – Vokietijos–Austrijos, sutartis) 4 straipsnyje numatyta:

      „1.      Jei asmuo, įsteigtas ar gyvenantis vienoje iš Susitariančiųjų Valstybių, gauna pajamų kaip gamybos ar prekybos įmonės, veikiančios
         kitos Susitariančiosios Valstybės teritorijoje, savininkas ar bendraturtis, pastaroji valstybė šias pajamas gali apmokestinti,
         tik jei šios pajamos buvo gautos iš jos teritorijoje veikiančio nuolatinio padalinio.

      2.      Taip šiam nuolatiniam padaliniui būtų priskirtos pajamos, kurias jis gautų, jei veiktų kaip nepriklausoma įmonė, užsiimanti
         tokia pačia ar panašia veikla, ir esant tokioms pačioms ar panašioms sąlygoms bei veikiant visiškai nepriklausomai nuo įmonės,
         kurios nuolatinis padalinys jis yra.

      3.      Šios sutarties prasme „nuolatinis padalinys“ yra gamybos ar prekybos įmonės padalinys, per kurį ši įmonė vykdo visą ar dalį
         savo veiklos.

      <...>“
      7        Vokietijos–Austrijos sutarties 15 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Rezidavimo valstybė neturi apmokestinimo teisės, jei ši teisė ankstesniuose straipsniuose buvo suteikta kitai Susitariančiajai
         Valstybei.

      <...>
      3.      1 dalis nedraudžia, kad rezidavimo valstybė apmokestintų jos kompetencijai priklausančias pajamas ir turto dalis mokesčio
         tarifu, taikomu visoms apmokestinamojo asmens pajamoms ar visam turtui.“

      8        1954 m. spalio 4 d. Vokietijos Federacinės Respublikos ir Austrijos Respublikos sutarties dėl pajamų ir kapitalo bei profesinių
         honorarų ir turto dvigubo apmokestinimo išvengimo 2000 m. rugpjūčio 24 d. Protokolo (BGBl. II 2002, p. 734) 12 straipsnio
         b punkte numatyta, kad valstybėje, kurioje veikia nuolatinis padalinys, nuo 1998 finansinių metų patirtus nuostolius reikia
         įskaityti abipusiškai. Šios nuostatos tekstas yra toks:

      „Kai Vokietijoje reziduojantys asmenys nuo 1990 (1989/1990) finansinių metų patiria nuostolių Austrijoje veikiančiuose padaliniuose,
         remiantis Vokietijos pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz, BGBl. I 1988, p. 1093, toliau – EstG) 2a straipsnio
         3 dalies nuostatomis, nuostolius, patirtus iki 1997 (1996–1997) finansinių metų įskaitytinai, reikia įskaityti. Nuo 1994 mokestinių
         metų pagal (EstG) 2a straipsnio 3 dalies trečią sakinį tai netaikoma jau išskaitytoms sumoms. Tuo atveju, kai pagal šias nuostatas
         apmokestinimas negali būti atliktas Vokietijoje, atsižvelgiant į apmokestinimo nekeičiamumą ir negalėjimą pradėti procedūros
         dėl termino nustatyti mokestį pabaigos, Austrijoje įskaityti įmanoma išskaitant nuostolius. Nuostoliai, patirti nuo 1998 (1997–1998)
         finansinių metų, remiantis abipusiškumo principu turi būti įskaityti valstybėje, kurioje veikia padalinys. Išdėstytos taisyklės
         taikomos tik tuo atveju, jei jos nelemia dvigubo nuostolių įskaitymo.“

       Vokietijos teisė
      9        1969 m. rugpjūčio 18 d. Įstatymo dėl mokestinių priemonių, taikomų Vokietijos įmonių investicijų į užsienį atveju (Gesetz
         über steuerliche Maßnahmen bei Auslandsinvestitionen der deutschen Wirtschaft (Auslandsinvestitionengesetz)) (BGBl I 1969,
         p. 1211, toliau – AIG) 2 straipsnio 1 dalis, galiojusi susiklostant faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms, buvo išdėstyta
         taip:

      „Jei pagal dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartį apmokestinamasis asmuo yra visiškai atleidžiamas nuo pajamų mokesčio už
         pajamas, gautas iš ūkinės ar komercinės veiklos užsienio valstybėje, gavus apmokestinamojo asmens prašymą, apskaičiuojant
         bendrą pajamų sumą, reikia iš jos išskaityti atsiradusius nuostolius pagal nacionalinę mokesčių teisę, jei mokesčių mokėtojas
         galėtų atskaityti arba išskaityti nuostolius tuo atveju, kai pajamos neturėtų būti atleidžiamos nuo pajamų mokesčio, ir jei
         šie nuostoliai viršija pagal atitinkamą sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo neapmokestinamas pozityviąsias pajamas
         iš ūkinės ar komercinės veiklos, gautas iš kitų šioje užsienio valstybėje esančių nuolatinių buveinių. Nuostoliai gali būti
         išskaityti esant (EStG) 10d straipsnyje nustatytoms sąlygoms, kai tai nelemia nuostolių atskaitymo. Pagal pirmą ir antrą sakinius
         išskaityta suma turi būti įskaityta dar kartą apskaičiuojant bendrą pajamų per atitinkamą mokestinį laikotarpį sumą, jei vėlesniu
         mokestiniu laikotarpiu bendrai įvertinus šioje užsienio valstybėje veikiančių padalinių ūkinės ir komercinės veiklos rezultatus
         gaunamos teigiamos pajamos, nes šios pozityviosios pajamos buvo atleistos nuo mokesčio pagal dvigubo apmokestinimo išvengimo
         sutartį. Trečias sakinys netaikomas, jei apmokestinamasis asmuo įrodo, kad pagal jam taikomas užsienio valstybės įtvirtintas
         nuostatas jis nuostolius gali išskaityti tik iš pelno tų metų, kuriais susidarė nuostoliai.“

      10      Nuo 1990 m. teisės į išskaitymą taisyklės buvo išdėstytos EStG 2a straipsnio 3 dalyje.

       Austrijos teisė
      11      Iki 1988 m. Austrijos mokesčių teisė nenumatė iš dalies apmokestinamų asmenų, t. y. nuolatinių padalinių, priklausančių kitoje
         nei Austrijos Respublika valstybėje įsteigtoms bendrovėms, patirtų nuostolių perkėlimo. Tik 1989 m. Austrijoje buvo numatytas
         nuolatinių padalinių nuostolių išskaitymas, apimantis nuostolius, patirtus per septynerius metus iki 1988 m. gruodžio 31 dienos.

      12      Vis dėlto toks perkėlimas Austrijos Respublikoje veikiančių nuolatinių padalinių, priklausančių kitoje valstybėje įsteigtoms
         bendrovėms, t. y. iš dalies apmokestinamų asmenų nuostolių atžvilgiu, buvo leidžiamas, tik jei atitinkama įmonė bendrai, tai
         yra įvertinus pasaulines pajamas, negavo jokio pelno. Austrijoje veikiančio nuolatinio padalinio patirti nuostoliai gali būti
         įskaityti, tik jeigu jie buvo didesni už pelną, gautą už dalinio apmokestinimo ribų. Be to, toks išskaitymas buvo įmanomas,
         tik jei nuostoliai nustatyti vedant įprastą apskaitą ir jie nebuvo įskaityti apmokestinant ankstesniais mokestiniais metais.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      KR Wannsee – kita kasacinio proceso šalis, yra Vokietijoje įsteigta ribotos atsakomybės bendrovė, kuri nuo 1982 m. iki 1994 m. turėjo
         nuolatinį padalinį Austrijoje. Iki 1990 m. pabaigos šis padalinys patyrė 2 467 407 DEM nuostolių, iš kurių 36 295 DEM patirti
         per pastaruosius metus.

      14      KR Wannsee prašymu Finanzamt, kasatorė toje pačioje byloje, apskaičiuodama šios bendrovės apmokestinamąją vertę, t. y. vertindama minėtos bendrovės pelną
         Vokietijoje 1982–1990 m. mokestiniais laikotarpiais, minėtus nuostolius įskaitė.

      15      Nuo 1991 m. iki 1994 m. KR Wannsee Austrijoje veikiantis nuolatinis padalinys gavo 1 191 672 DEM pelno, iš kurių 746 828 DEM gauta per pagrindinėje byloje nagrinėjamus
         1994 metus. Tais pačiais metais KR Wannsee perleido minėtą nuolatinį padalinį.

      16      Pagal tuo metu galiojusias Vokietijos mokesčių teisės nuostatas Finanzamt Austrijoje veikiančio nuolatinio padalinio pelną, gautą nuo 1991 m. iki 1994 m., pridėjo prie KR Wannsee bendrų pajamų Vokietijoje. Šitaip Finanzamt a posteriori apmokestino sumas, kurios buvo išskaitytos anksčiau pagal nacionalinę teisę dėl Austrijoje veikiančio nuolatinio padalinio
         patirtų nuostolių. Todėl už pagrindinėje byloje nagrinėjamą mokestinį laikotarpį, t. y. 1994 m., KR Wannsee apmokestinamos pajamos buvo padidintos minėto nuolatinio padalinio per šiuos metus gautu pelnu, t. y. 746 828 DEM suma.

      17      Austrijoje KR Wannsee 1992 m. ir 1993 m., t. y. tais metais, per kuriuos jos nuolatinis padalinys gavo pelno, buvo apmokestinta bendrovių mokesčiu.
         Todėl šios bendrovės minėto nuolatinio padalinio anksčiau patirti nuostoliai nebuvo įskaityti. Atsižvelgiant į tai, kad Austrijos
         Respublika leidžia išskaityti nuostolius tik kaip alternatyvą tuo atveju, kai jų įskaityti nebuvo įmanoma valstybėje, kurioje
         įsteigta bendrovė, valdanti nuolatinį padalinį, ir kadangi KR Wannsee nuo 1982 m. iki 1990 m. gavo pelno Vokietijoje, jai nebuvo leista Austrijoje atskaityti 1992 m. ir 1993 m. patirtų nuostolių.

      18      Dėl 1994 m. metų reikia pažymėti, kad pagal Austrijos mokesčių teisės nuostatas KR Wannsee pelnas per minėtus metus turėjo būti apmokestintas. Vis dėlto už minėtus metus Austrijoje nebuvo priskaičiuotas joks įmonių
         pelno mokestis, tačiau jis priskaičiuotas už 1992 m. ir 1993 metus.

      19      Finanzamt priėmus sprendimą dėl bendros KR Wannsee gautų pajamų Vokietijoje sumos apskaičiavimo, įskaitant ir jos nuolatinio padalinio gautą pelną Austrijoje, ši bendrovė pateikė
         skundą dėl pranešimų apie mokesčio dydį už 1992–1994 metus, prašydama atimti į Vokietijoje nustatytą mokesčio bazę pakartotinai
         įtrauktas sumas. KR Wannsee savo ieškinį grindė nurodydama, kad dėl septynerių metų apribojimo nuostoliams perkelti Austrijoje minėtų sumų pakartotinis
         įtraukimas, remiantis AIG nuostatomis, yra neteisėtas.

      20      Finanzgericht Berlin atmetė KR Wannsee ieškinį dėl pranešimų apie mokesčio dydį už 1992 m. ir 1993 metus. Tačiau šis teismas nusprendė nagrinėti ieškinį dėl pranešimo
         apie mokesčio dydį už 1994 metus.

      21      Bundesfinanzhof, į kurį paskutinėje instancijoje kreipėsi Finanzamt dėl pakartotinio įtraukimo už 1994 mokestinius metus, išreiškė abejonę dėl nacionalinių teisės aktų atitikties Bendrijos teisei.

      22      Tokiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar prieštarauja (EEE susitarimo) 31 straipsniui valstybės narės teisės aktas, pagal kurį vienoje valstybėje narėje įsteigtas
         ir joje neribotai apmokestinamas mokesčių mokėtojas, apskaičiuodamas bendrą pajamų sumą, tam tikromis sąlygomis, nors ir gali
         išskaityti pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo pajamų mokesčiu neapmokestinamus nuostolius, kuriuos patyrė kitoje
         valstybėje narėje įsteigtas nuolatinis padalinys,

      –        tačiau jeigu vienu iš vėlesnių apmokestinimo laikotarpių pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo neapmokestinamų
         pajamų iš ūkinės veiklos, gautų iš kitoje valstybėje narėje įsteigto nuolatinio padalinio, atveju gaunama bendra teigiama
         suma, išskaityta suma atitinkamu apmokestinimo laikotarpiu, apskaičiuojant bendrą pajamų sumą, vėl turi būti įskaičiuojama,

      –        tačiau ši suma neturi būti vėl įskaičiuojama tuo atveju, kai mokesčių mokėtojas įrodo, kad pagal jam taikomus kitos valstybės
         narės teisės aktus „bendru atveju“ negalima pasinaudoti nuostolių išskaitymu kitais metais nei tie, kuriais tie nuostoliai
         buvo patirti, o to nėra, kai nuostolių išskaitymas kitoje valstybėje pagal jos teisę, nors bendrai ir leidžiamas, tačiau konkrečioje
         situacijoje, kurioje yra mokesčių mokėtojas, juo negalima pasinaudoti?

      2.      Jeigu atsakymas būtų teigiamas: ar tai, kad apribojimai išskaityti nuostolius kitoje (nei šaltinio valstybė) valstybėje narėje
         savo ruožtu pažeidžia (EEE susitarimo) 31 straipsnį, nes jais diskriminuojamas toje valstybėje pajamas iš nuolatinio padalinio
         gaunantis iš dalies apmokestinamas mokesčių mokėtojas, palyginti su toje valstybėje neribotai apmokestinamais mokesčių mokėtojais,
         turi įtakos įsisteigimo valstybei?

      3.      Ir vėl, jeigu atsakymas būtų teigiamas: ar įsisteigimo valstybė turi atsisakyti papildomo užsienyje esančio nuolatinio padalinio
         patirtų nuostolių apmokestinimo, jeigu jie priešingu atveju negali būti išskaityti nė vienoje valstybėje narėje, nes nuolatinio
         padalinio kitoje valstybėje narėje buvo atsisakyta?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl EEE susitarimo 31 straipsnio taikymo
      23      Pirmiausia reikia pažymėti, kad EEE susitarimo nuostatos, susijusios su įsisteigimo laisve, santykiams tarp Vokietijos Federacinės
         Respublikos ir Austrijos Respublikos taikomos laikotarpiui nuo 1994 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d., nes antroji iš šių
         valstybių buvo priimta į Europos Sąjungą 1995 m. sausio 1 dieną.

      24      Dėl minėtų nuostatų apimties Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad EEE susitarimo 31 straipsnyje įtvirtintos taisyklės, draudžiančios
         įsisteigimo laisvės apribojimus, yra tapačios įtvirtintosioms EB 43 straipsnyje (žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Keller Holding, C‑471/04, Rink. p. I‑2107, 49 punktą). Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad nagrinėjamoje srityje EEE susitarimo normos
         ir EB sutarties normos turi būti aiškinamos vienodai (žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Ospelt ir Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Rink. p. I‑9743, 29 punktą ir 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Bellio F.lli, C‑286/02, Rink. p. I‑3465, 34 punktą).

      25      Dėl EEE susitarimo 31 straipsnio taikymo faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad atsižvelgiant
         į tai, jog visais tais metais, kuriais buvo išskaitomi nuostoliai, t. y. 1982–1990 m., EEE susitarimas dar negaliojo, pagrindinėje
         byloje nagrinėjama apmokestinimo tvarka negali būti vertinama pagal minėtą straipsnį, nes data, pagal kurią nustatoma taikytina
         teisė, yra pirmo nuostolių išskaitymo data.

      26      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, nepaisant nurodytos faktinės aplinkybės, Teisingumo Teismas turi vertinti ne nuostolių
         išskaitymą, o pakartotinį įtraukimą į mokesčio bazę, ir kad šis pakartotinis įtraukimas buvo padarytas 1994 metais. Kadangi
         EEE susitarimas įsigaliojo 1994 m. sausio 1 d., pagrindinėje byloje nagrinėjamas apmokestinimo tvarka gali būti nagrinėjama
         atsižvelgiant į šio susitarimo 31 straipsnį.

       Dėl EEE susitarime nustatytos teisės apribojimų egzistavimo
      27      Prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, ar EEE susitarimo 31 straipsnis draudžia tokią nacionalinę apmokestinimo schemą, pagal kurią po to, kai apskaičiuojant
         bendrovių pajamų mokestį buvo leista įskaityti nuolatinio padalinio, veikiančioje kitoje valstybėje nei ta, kurioje įsteigta
         šį padalinį valdanti bendrovė, patirtus nuostolius, numatomas minėtų nuostolių pakartotinis įtraukimas į mokesčio bazę tuo
         metu, kai minėtas nuolatinis padalinys gauna pelno, jei valstybė, kurioje veikia šis nuolatinis padalinys, nesuteikia jokios
         kitoje valstybėje įsteigtai bendrovei priklausančio nuolatinio padalinio patirtų nuostolių perkėlimo teisės ir jei pagal dvigubo
         apmokestinimo išvengimo sutartį, sudarytą tarp dviejų susijusių valstybių, tokio padalinio pajamos neapmokestinamos valstybėje,
         kurioje yra padalinį valdančios bendrovės buveinė.

      28      Reikia priminti, kad įsisteigimo laisvė apima įkurtų pagal valstybės narės teisę ir Bendrijoje turinčių savo registruotas
         buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą bendrovių teisę vykdyti veiklą atitinkamoje valstybėje narėje
         per antrines bendroves, filialus ar atstovybes (žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 35 punktą; 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimo AMID, C‑141/99, Rink. p. I‑11619, 20 punktą ir minėto sprendimo Keller Holding 29 punktą).

      29      Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad nors Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės, remiantis jų formuluote, yra skirtos
         užtikrinti naudojimąsi priimančiojoje valstybėje narėje tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis, jos taip pat
         draudžia, kad kilmės valstybė savo piliečiams ar pagal jos teisės aktus įsteigtoms bendrovėms ribotų įsisteigimo laisvę kitoje
         valstybėje narėje (žr. 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo ICI, C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 21 punktą ir 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Columbus Container Services, C‑298/05, Rink. p. I‑10451, 33 punktą).

      30      Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad tokiais apribojimais laikomos visos priemonės, kurios draudžia, kliudo
         arba dėl kurių naudojimasis šia laisve tampa mažiau patrauklus (žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktą ir 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo CaixaBank France, C‑442/02, Rink. p. I‑8961, 11 punktą).

      31      Šie principai taikomi tuomet, kai valstybėje narėje įsteigta bendrovė veikia kitoje valstybėje narėje per nuolatinį padalinį
         (žr. 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo Lidl Belgium, C‑414/06, Rink. p. I‑0000, 20 punktą).

      32      Dėl Vokietijos apmokestinimo schemos poveikio Bendrijos teisės atžvilgiu reikia pažymėti, kad iš minėto sprendimo Lidl Belgium 23 punkto matyti, jog nuostatos, leidžiančios apskaičiuojant bendrovės pelną ir apmokestinamąsias pajamas įskaityti jos nuolatinio
         padalinio nuostolius, yra mokesčio lengvata. Todėl tokios lengvatos suteikimas ar atsisakymas ją suteikti kitoje valstybėje,
         nei yra įsteigta minėta bendrovė, veikiančiam padaliniui turi būti laikomi veiksniais, galinčiais turėti poveikį įsisteigimo
         laisvei.

      33      Akivaizdu, kad, priešingai nei teisės aktai, kurie buvo nagrinėjami minėtame sprendime Lidl Belgium, pagrindinėje byloje nagrinėjama Vokietijos apmokestinimo schema leidžia vertinant Vokietijoje įsteigtos bendrovės, kuriai
         priklauso Austrijoje veikiantis nuolatinis padalinys, rezultatus įskaityti į minėto nuolatinio padalinio patirtus nuostolius.

      34      Iš tikrųjų, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 14 punkte, visi Austrijoje veikiančio nuolatinio padalinio patirti nuostoliai
         pirmiausia buvo atimti iš bendrovės, kuriai jis priklausė, pelno, kai minėta bendrovė buvo apmokestinama Vokietijoje.

      35      Taip Vokietijos Federacinė Respublika bendrovei rezidentei, kuriai priklausė Austrijoje veikiantis nuolatinis padalinys, suteikė
         mokesčių lengvatą, nes ji buvo apmokestinama taip, kaip būtų buvusi apmokestinama, jei šis nuolatinis padalinys būtų veikęs
         Vokietijoje.

      36      Vis dėlto vėliau pakartotinai įtraukdama minėto nuolatinio padalinio nuostolius į bendrovės, kuriai jis priklausė, apmokestinamąją
         vertę, nes šis padalinys gavo pelno, Vokietijos apmokestinimo schema panaikino šia mokesčių lengvata gautą naudą.

      37      Kadangi šis pakartotinis įtraukimas buvo tokio dydžio kaip ir to paties nuolatinio padalinio gautas pelnas, pagal Vokietijos
         teisės aktus bendrovės rezidentės, turinčios nuolatinių padalinių Austrijoje, mokestiniu požiūriu yra nepalankesnėje padėtyje
         nei tos bendrovės, kurios turi nuolatinių padalinių Vokietijoje.

      38      Tokiomis aplinkybėmis bendrovės, turinčios registruotą buveinę Vokietijoje ir nuolatinį padalinį Austrijoje, situacija mokestiniu
         požiūriu yra mažiau palanki nei tuo atveju, jei ši bendrovė turėtų nuolatinį padalinį Vokietijoje. Dėl tokio skirtingo apmokestinimo
         Vokietijos bendrovė gali nenorėti vykdyti savo veiklos per Austrijoje įsteigtą nuolatinį padalinį (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Lidl Belgium 25 punktą).

      39      Reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama apmokestinimo schema riboja EEE susitarimo 31 straipsnyje įtvirtintą
         teisę.

       Dėl pateisinimo egzistavimo
      40      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad įsisteigimo laisvės apribojimas gali būti leidžiamas tik tuo atveju, jeigu jis
         pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tačiau net tokiu atveju šis apribojimas turi būti tinkamas užtikrinti
         atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (žr. minėto sprendimo Lidl Belgium 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      41      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia tai, kad Austrijoje veikiančio nuolatinio padalinio
         gautos pajamos, remiantis Vokietijos–Austrijos sutarties nuostatomis, yra apmokestinamos ne Vokietijoje, t. y. valstybėje
         narėje, kurioje įsteigta minėtą padalinį valdanti bendrovė, o Austrijoje.

      42      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Vokietijos pagrindinėje byloje nagrinėjamoje apmokestinimo schemoje numatytas nuostolių
         pakartotinis įtraukimas negali būti atskirtas nuo ankstesnio jų įskaitymo. Šis pakartotinis įtraukimas bendrovės, turinčios
         kitoje valstybėje veikiantį nuolatinį padalinį, kurio atžvilgiu minėtos bendrovės vietos valstybė neturi jokios apmokestinimo
         teisės, atveju iš tikrųjų, kaip tai nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atspindi simetrišką logiką.
         Yra tiesioginis, asmeninis ir realus ryšys tarp dviejų pagrindinėje byloje nagrinėjamos apmokestinimo tvarkos elementų, nes
         minėtas pakartotinis įtraukimas yra logiškas anksčiau leisto išskaitymo papildymas.

      43      Reikia konstatuoti, kad su numatytu pakartotiniu įtraukimu susijęs apribojimas yra pateisinamas būtinybe užtikrinti Vokietijos
         mokesčių sistemos vientisumą.

      44      Šiuo klausimu reikia pridurti, kad šis apribojimas yra tinkamas siekiant tokio tikslo, nes jis visiškai simetriškas, kadangi
         pakartotinai įtraukiami tik išskaityti nuostoliai.

      45      Be to, minėtas apribojimas yra visiškai proporcingas nustatytam tikslui, nes pakartotinai įtraukiama tik tiek nuostolių, kiek
         buvo gauta pelno.

      46      Šio vertinimo apmokestinimo negali paneigti pagrindinėje byloje nagrinėjamų Vokietijos apmokestinimo schemos ir Austrijos
         mokesčių teisės aktų bendras poveikis, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo pirmajame ir antrajame
         klausimuose.

      47      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad Vokietijos mokesčių teisės aktai nenumatė
         tokio pakartotinio įtraukimo, dėl kurio kilo ginčas pagrindinėje byloje, jei apmokestinamasis asmuo įrodė, kad nuostatos,
         kurios jam taikomos kitoje valstybėje nei ta, kurioje jis yra įsteigtas, iš esmės neleidžia išskaityti nuostolių kitais metais,
         nei jie buvo patirti; priešinga situacija būtų, jei ši valstybė iš esmės numatytų tokią nuostolių išskaitymo galimybę, tačiau
         šia galimybe nebūtų galima pasinaudoti konkrečioje situacijoje, kurioje minėtas apmokestinamasis asmuo. Tačiau pagrindinėje
         byloje KR Wannsee Austrijos mokesčius administruojančių valdžios institucijų negalėjo priversti įskaityti jos nuo 1982 m iki 1990 m. patirtų
         nuostolių.

      48      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių,
         valstybės narės lieka kompetentingos nustatyti pajamų ir turto apmokestinimo kriterijus, siekiant išvengti, prireikus sudarant
         sutartis, dvigubo apmokestinimo (žr. 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Rink. p. I‑9461, 54 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rink. p. I‑11673, 52 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C‑231/05, Rink. p. I‑6373, 52 punktą).

      49      Minėta kompetencija taip pat reiškia, kad valstybė narė savo mokesčių teisės aktų taikymo tikslais neprivalo atsižvelgti į
         neigiamas pasekmes, galinčias atsirasti dėl kitos valstybės jos teritorijoje veikiančiam nuolatiniam padaliniui, priklausančiam
         bendrovei, įsteigtai pirmoje valstybėje, taikomų teisės aktų ypatybių (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Columbus Container Services 51 punktą ir 2008 m. vasario 28 d. Sprendimo Deutsche Shell, C‑293/06, Rink. p. I‑0000, 42 punktą).

      50      Iš tikrųjų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad įsisteigimo laisvė neturėtų būti traktuojama taip, jog valstybė narė savo
         mokesčių teisės nuostatas privalo derinti su kitos valstybės nuostatomis, kad visais atvejais būtų užtikrintas apmokestinimas,
         naikinantis skirtumus, išplaukiančius iš nacionalinių mokesčių teisės aktų, nes bendrovės priimami sprendimai dėl komercinių
         struktūrų įsteigimo užsienyje gali tam tikrais atvejais būti daugiau ar mažiau palankūs arba nepalankūs tokiai bendrovei (žr.
         minėto sprendimo Deutsche Shell 43 punktą).

      51      Net manant, kad bendras valstybės, kurioje yra bedrovės, valdančios aptariamą nuolatinį padalinį, buveinė, ir valstybės, kurioje
         veikia šis nuolatinis padalinys, apmokestinimo poveikis gali lemti įsisteigimo laisvės apribojimą, toks apribojimas priskirtinas
         tik antrajai valstybei.

      52      Tokiu atveju minėtas apribojimas susidarytų ne dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos apmokestinimo schemos, bet dėl mokestinės
         kompetencijos padalijimo Vokietijos–Austrijos sutartyje.

      53      Vertinimas, kad minėtos apmokestinimo schemos nulemtas apribojimas pateisinamas būtinybe užtikrinti jos vientisumą, taip pat
         negali būti paneigtas aplinkybės, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo trečiajame klausime,
         kad bendrovė, valdanti atitinkamą nuolatinį padalinį, jį perleido ir kad šio nuolatinio padalinio pelno ir nuostolių likutis
         per visą jo gyvavimo laikotarpį yra neigiamas.

      54      Iš tikrųjų, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 42 punkte, nuolatinio padalinio patirtų nuostolių pakartotinis įtraukimas į bendrovės,
         kuriai jis priklauso, rezultatus yra ankstesnio įskaitymo į šiuos nuostolius neatsiejamas ir logiškas papildymas.

      55      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad į prejudicinius klausimus reikia atsakyti taip, jog EEE susitarimo 31 straipsnis nedraudžia
         nacionalinės apmokestinimo schemos, pagal kurią po to, kai apskaičiuojant bendrovių pajamų mokestį buvo leista įskaityti nuolatinio
         padalinio, veikiančioje kitoje valstybėje nei ta, kurioje įsteigta šį padalinį valdanti bendrovė, patirtus nuostolius, numatomas
         minėtų nuostolių pakartotinis įtraukimas į mokesčio bazę tuo metu, kai minėtas nuolatinis padalinys gauna pelno, jei valstybė,
         kurioje veikia šis nuolatinis padalinys, nesuteikia jokios kitoje valstybėje įsteigtai bendrovei priklausančio nuolatinio
         padalinio patirtų nuostolių perkėlimo teisės, ir kai pagal dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartį, sudarytą tarp dviejų susijusių
         valstybių, tokio padalinio pajamos neapmokestinamos valstybėje, kurioje yra padalinį valdančios bendrovės buveinė.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      56      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 31 straipsnis nedraudžia nacionalinės apmokestinimo schemos, pagal
            kurią po to, kai apskaičiuojant bendrovių pajamų mokestį buvo leista įskaityti nuolatinio padalinio, veikiančioje kitoje valstybėje
            nei ta, kurioje įsteigta šį padalinį valdanti bendrovė, patirtus nuostolius, numatomas minėtų nuostolių pakartotinis įtraukimas
            į mokesčio bazę tuo metu, kai minėtas nuolatinis padalinys gauna pelno, jei valstybė, kurioje veikia šis nuolatinis padalinys,
            nesuteikia jokios kitoje valstybėje įsteigtai bendrovei priklausančio nuolatinio padalinio patirtų nuostolių perkėlimo teisės,
            ir kai pagal dvigubo apmokestinimo išvengimo sutartį, sudarytą tarp dviejų susijusių valstybių, tokio padalinio pajamos neapmokestinamos
            valstybėje, kurioje yra padalinį valdančios bendrovės buveinė.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.