title: 2014 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#UAB „Juvelta“ prieš VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“.#Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Laisvas prekių judėjimas – SESV 34 straipsnis – Kiekybiniai importo apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Prekyba tauriųjų metalų gaminiais – Prabavimo ženklas – Importo valstybės narės teisės aktuose įtvirtinti reikalavimai.#Byla C-481/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. sausio 16 d. (
            *1
         )
      „Laisvas prekių judėjimas — SESV 34 straipsnis — Kiekybiniai importo apribojimai — Lygiaverčio poveikio priemonės — Prekyba tauriųjų metalų gaminiais — Prabavimo ženklas — Importo valstybės narės teisės aktuose įtvirtinti reikalavimai“
      Byloje C‑481/12
      dėl Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo 2012 m. rugsėjo 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2012 m. spalio 25 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         UAB „Juvelta“

      prieš

         VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               UAB „Juvelta“, atstovaujamos advokatės A. Astauskienės,

               —

               Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos D. Kriaučiūno ir R. Krasuckaitės,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Steiblytės ir G. Wilms,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 34 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Prašymas pateiktas nagrinėjant UAB „Juvelta“ (toliau – Juvelta) ir VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“ ginčą dėl šių rūmų sprendimo įpareigoti Juveltą paženklinti aukso gaminius, kuriais ji prekiavo, valstybinėje įgaliotoje nepriklausomoje institucijoje prabavimo ženklais, kurie atitiktų Lietuvos teisės aktų reikalavimus.

         Teisinis pagrindas

               3

               Pagal pagrindinėje byloje taikytinos Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymo redakcijos (toliau – Priežiūros įstatymas) 3 straipsnio 21 punktą valstybinis kontrolinis prabavimo ženklas – tai Europos ekonominės erdvės (EEE) valstybių ir Turkijos Respublikos nustatytas ženklas, kuris patvirtina, kad jį turintys gaminiai yra patikrinti ir paženklinti atitinkamos valstybės įgaliotos ir nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos ir atitinka ženkle arabiškais skaitmenimis išreikštą prabą, rodančią tauriojo metalo dalių skaičių lydinio masės tūkstantyje dalių.

               4

               Pagal šio įstatymo 17 straipsnio 1 dalį į Lietuvą įvežti tauriųjų metalų ir brangakmenių gaminiai turi būti VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“ spauduojami Lietuvos valstybiniu kontroliniu prabavimo ženklu.

               5

               Šio įstatymo 17 straipsnio 2 dalies 2 punkte numatyta, kad tauriųjų metalų ir brangakmenių gaminiais, įvežamais iš kitos valstybės – EEE valstybės ir Turkijos Respublikos, kur juos leidžiama teikti rinkai, gali būti prekiaujama be VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“ kontrolinio spaudavimo ar kokybės pažymėjimo, jeigu jie yra tos valstybės įgaliotos ir nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos patikrinti ir paženklinti tos valstybės valstybiniu kontroliniu prabavimo ženklu ir turi gaminyje įspaustą toje valstybėje registruotą privalomą atsakomybės ženklą.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               6

                  Juvelta yra bendrovė, be kita ko, užsiimanti mažmenine prekyba juvelyriniais dirbiniais iš tauriųjų metalų.

               7

               Atlikę patikrinimą VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“ pareigūnai nustatė, kad dalis (355 vnt.) patikrintų aukso gaminių neatitiko Priežiūros įstatymo 17 straipsnio 2 dalies 2 punkto.

               8

               2011 m. kovo 15 d. Patikrinimo aktu Nr. 04‑13‑41, kuriame užfiksuoti minėto patikrinimo rezultatai, VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“ įpareigojo Juveltą aukso gaminius, kuriais ji prekiavo, paženklinti valstybinėje įgaliotoje nepriklausomoje prabavimo priežiūros institucijoje prabavimo ženklais, kurie atitiktų Lietuvos teisės aktų reikalavimus.

               9

               Iš patikrinimo akto matyti, kad nagrinėjami aukso gaminiai buvo paženklinti Lenkijos Respublikos įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos prabavimo ženklu, tačiau, anot VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“, jis neatitiko Priežiūros įstatymo 17 straipsnio 2 dalies 2 punkto ir 3 straipsnio 21 punkto reikalavimų, nes ženkle esantis arabiškas skaitmuo 3 neišreiškė santykinio tauriųjų metalų kiekio lydinio masės tūkstantyje dalių.

               10

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog neginčijama, kad Lenkijos Respublikoje prabavimo ženkle naudojamas skaitmuo 3 skirtas ženklinti tauriųjų metalų gaminius, kurių praba, išreikšta tauriojo metalo dalių skaičiumi lydinio masės tūkstantyje dalių, yra 585.

               11

               Šis teismas taip pat nurodo, kad Juvelta papildomai paženklino nagrinėjamus gaminius žymeniu 585, skirtu nurodyti šių gaminių prabai Lietuvos vartotojams suprantama forma.

               12

               Po to, kai 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimu Nr. 1.5-264 VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“ direktorius atmetė Juveltos skundą dėl patikrinimo akto ir paliko šį patikrinimo aktą galioti, Juvelta pateikė Vilniaus apygardos administraciniam teismui skundą, kuriuo prašė panaikinti minėtus patikrinimo aktą ir direktoriaus sprendimą, tačiau 2011 m. rugpjūčio 18 d. šio teismo sprendimu jos skundas buvo atmestas.

               13

                  Juvelta šį sprendimą apeliacine tvarka apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               14

               Tokiomis aplinkybėmis Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar SESV 34 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokį nacionalinį teisinį reguliavimą, pagal kurį, siekiant Europos Sąjungos valstybės narės rinkoje realizuoti iš kitos valstybės narės įvežtus aukso gaminius, kuriuos leidžiama teikti šios (eksporto) valstybės narės rinkai, šie gaminiai turi būti paženklinti valstybės narės įgaliotos ir nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos ženklu, kuris patvirtintų, kad jį turintis gaminys yra tos institucijos patikrintas, ir kuriame (ženkle) būtų nurodyta importo valstybės narės vartotojams suprantama informacija apie gaminio prabą, kai tokia informacija apie prabą yra pateikiama atskirame ir papildomame tame pačiame aukso gaminyje įspaustame ženkle ar ženklinime?

                        2.

                        Ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi reikšmės aplinkybė, kad, kaip yra nagrinėjamu atveju, aukso gaminiuose pateiktas importo valstybės narės vartotojams suprantamas papildomas ženklinimas apie aukso gaminio prabą (pvz., ženklinimas trimis arabiškais skaičiais 585) nebuvo atliktas Europos Sąjungos valstybės narės įgaliotos ir nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos, tačiau jame pateikiama informacija savo turiniu atitinka tame pačiame gaminyje įspaustame eksporto valstybės narės įgaliotos ir nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos ženkle nurodytą informaciją (pvz., eksporto valstybės ženklinimas arabišku skaitmeniu 3 pagal šios valstybės teisės aktus išreiškia būtent prabą 585)?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               15

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas nacionalinis teisinis reguliavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį norint valstybės narės rinkoje prekiauti tauriųjų metalų gaminiais, įvežtais iš kitos valstybės narės, kurioje jais leidžiama prekiauti, ir paženklintais prabavimo ženklu laikantis šios antrosios valstybės narės teisės aktų, jeigu šiame ženkle esanti informacija apie šių gaminių prabą neatitinka pirmosios valstybės narės teisės aktų reikalavimų, šie gaminiai turi būti iš naujo paženklinti pirmosios valstybės narės įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos prabavimo ženklu, patvirtinančiu, kad gaminiai buvo patikrinti, ir nurodančiu jų prabą laikantis minėtų reikalavimų.

               16

               Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką bet kuri valstybių narių prekybos reguliavimo priemonė, galinti tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai trukdyti Sąjungos vidaus prekybą, turi būti laikoma kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemone, kaip ji suprantama pagal SESV 34 straipsnį (žr., be kita ko, 1974 m. liepos 11 d. Sprendimo Dassonville, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą ir 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Ker-Optika, C-108/09, Rink. p. I-12213, 47 punktą).

               17

               Pagal SESV 34 straipsnį draudžiamomis lygiaverčio poveikio priemonėmis laikomos laisvo prekių judėjimo kliūtys, nesant suderintų teisės aktų atsirandančios dėl kitose valstybėse narėse teisėtai pagamintoms ir parduodamoms prekėms taikomų taisyklių dėl sąlygų, kurias turi atitikti šios prekės, net jeigu šios taisyklės vienodai taikomos visiems gaminiams, jeigu šio taikymo negalima pateisinti bendruoju interesu, kuris leistų šiems reikalavimams teikti pirmumą laisvo prekių judėjimo atžvilgiu (žr. 1982 m. birželio 22 d. Sprendimo Robertson ir kt., 220/81, Rink. p. 2349, 9 punktą; 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Houtwipper, C-293/93, Rink. p. I-4249, 11 punktą; taip pat 2001 m. birželio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C-30/99, Rink. p. I-4619, 26 punktą).

               18

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad dėl nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos reikalaujama, kad tauriųjų metalų gaminiai, importuoti iš kitų valstybių narių, kur jais teisėtai prekiaujama ir kur jie paženklinti prabavimo ženklais laikantis šių valstybių teisės aktų, būtų iš naujo ženklinami importo valstybėje narėje, importas tampa sudėtingesnis ir brangesnis (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Robertson ir kt. 10 punktą; Houtwipper 13 punktą ir Komisija prieš Airiją 27 punktą).

               19

               Taip yra ir pagrindinėje byloje nagrinėjamo teisės akto atveju. Pagal jį tauriųjų metalų ir brangakmenių gaminiais, paženklintais prabavimo ženklu, kurio turinys neatitinka minėto teisės akto reikalavimų, Lietuvoje gali būti prekiaujama tik iš naujo juos paženklinus šioje valstybėje narėje.

               20

               Vadinasi, toks teisės aktas yra kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė, draudžiama pagal SESV 34 straipsnį.

               21

               Dėl galimybės pateisinti tokią priemonę Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad importuotojui nustatyta pareiga ženklinti tauriųjų metalų gaminius prabą nurodančiu ženklu iš esmės užtikrinama veiksminga vartotojų apsauga ir skatinamas prekybos sandorių sąžiningumas (žr. minėtų sprendimų Robertson ir kt. 11 punktą; Houtwipper 14 punktą ir Komisija prieš Airiją 29 punktą).

               22

               Tačiau tuo klausimu Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad valstybė narė negali reikalauti iš naujo ženklinti prekes, importuotas iš kitos valstybės narės, kur jomis buvo teisėtai prekiaujama ir jos buvo paženklintos laikantis tos valstybės teisės aktų, jeigu pradinio prabavimo ženklo, kad ir kokia būtų jo forma, turinys yra lygiavertis tam, kurio reikalaujama importo valstybėje narėje, ir suprantamas šios valstybės vartotojams (žr. minėtų sprendimų Robertson ir kt. 12 punktą, Houtwipper 15 punktą bei Komisija prieš Airiją 30 ir 69 punktus).

               23

               Siekiant nustatyti, ar nurodant prabą valstybės narės teisės aktuose nenumatyta forma šios valstybės vartotojams suteikiama lygiavertė ir suprantama informacija, reikia atsižvelgti į vidutinio, pakankamai informuoto ir protingai pastabaus bei nuovokaus vartotojo preziumuojamus lūkesčius (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Airiją 32 punktą).

               24

               Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos pažymėtina, jog buvo nustatyta, kad gaminiai, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, buvo paženklinti Lenkijos Respublikos įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos laikantis šios valstybės teisės aktų.

               25

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog neginčijama, kad prabavimo ženkle, kuriuo paženklinti minėti gaminiai, praba nurodyta skaitmeniu 3 ir kad Lenkijoje šis skaitmuo naudojamas tauriųjų metalų gaminiams, kurių praba, išreikšta tauriojo metalo dalių skaičiumi lydinio masės tūkstantyje dalių, yra 585, ženklinti.

               26

               Iš to matyti, kad minėtu skaitmeniu perteikiama informacija, kiek tai susiję su Lenkijoje paženklintais tauriųjų metalų gaminiais, yra lygiavertė tai, kuri nurodoma skaitmeniu 585, esančiu prabavimo ženkle,kurį uždeda Lietuvoje įgaliota nepriklausoma valstybinė prabavimo priežiūros institucija, laikydamasi šios valstybės teisės aktų.

               27

               Atsižvelgiant į tai, taip pat reikia patikrinti, ar prabavimo ženkle, kuriuo paženklinti gaminiai, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, esančiu skaitmeniu 3 perteikiama informacija yra suprantama paprastam, pakankamai informuotam ir protingai pastabiam bei nuovokiam Lietuvos vartotojui.

               28

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad yra tikėtina, jog toks Lietuvos vartotojas nesupras šio skaitmens reikšmės, nes jis iš esmės neprivalo žinoti Lenkijos tauriųjų metalų gaminių prabos nurodymo sistemos.

               29

               Vis dėlto, nors pagrindinėje byloje nagrinėjamo reguliavimo ribojamąjį poveikį galima pateisinti siekiu užtikrinti veiksmingą Lietuvos vartotojų apsaugą, suteikiant jiems suprantamos informacijos apie į Lietuvą importuotų tauriųjų metalų gaminių prabą, toks pateisinimas priimtinas, tik jei šis reguliavimas yra proporcingas juo siekiamam tikslui, t. y. jeigu jis tinka šiam tikslui įgyvendinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti.

               30

               Taigi reikia išnagrinėti, ar minėtas tikslas gali būti pasiektas prekybą tauriųjų metalų gaminiais Sąjungoje mažiau ribojančiomis priemonėmis, nei minėtu reguliavimu numatyta pareiga ženklinti nauju prabavimo ženklu importo valstybėje narėje.

               31

               Šiomis aplinkybėmis primintina, kad, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdama nurodyti gaminių, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, prabą Lietuvos vartotojams suprantama forma, Juvelta papildomai paženklino šiuos gaminius žymeniu 585, kuris atitinka šių gaminių prabą, išreikštą tauriojo metalo dalių skaičiumi lydinio masės tūkstantyje dalių.

               32

               Reikia pripažinti, kad tokiu ženklinimu pasiekiamas pagrindinėje byloje nagrinėjamo reguliavimo tikslas ir kad jis yra tauriųjų metalų gaminių judėjimą Sąjungoje mažiau ribojanti priemonė, nei šiuo reguliavimu nustatyta pareiga ženklinti nauju prabavimo ženklu, su sąlyga, kad tokiu ženklinimu teikiama informacija atitinka nurodomąją prabavimo ženkle, kuriuo tokius gaminius ženklina jų eksporto valstybės narės įgaliota nepriklausoma prabavimo priežiūros institucija.

               33

               Taip pat pažymėtina, kad, be pagrindinėje byloje minimo papildomo ženklinimo, gali būti taikomos kitos priemonės, kurių pakanka norint užtikrinti veiksmingą vartotojų apsaugą, kaip antai importo valstybės narės nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos patvirtintų atitikmens lentelių, informuojančių vartotojus apie kitų valstybių narių naudojamus prabavimo ženklus ir jų atitikmenį šioje valstybėje narėje, privalomas buvimas iš kitų valstybių narių atvežtų tauriųjų metalų gaminių pardavimo vietoje arba pareiga tvirtinti prie šių gaminių etiketę, kurioje būtų minima visa pagal šios valstybės narės teisės aktus reikalaujama informacija.

               34

               Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: SESV 34 straipsnis aiškintinas taip, kad juo draudžiamas nacionalinis teisinis reguliavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį norint valstybės narės rinkoje prekiauti tauriųjų metalų gaminiais, įvežtais iš kitos valstybės narės, kurioje jais leidžiama prekiauti, ir paženklintais prabavimo ženklu laikantis šios antrosios valstybės narės teisės aktų, privaloma, kai šiame ženkle esanti informacija apie šių gaminių prabą neatitinka pirmosios valstybės narės teisės aktų reikalavimų, šiuos gaminius iš naujo paženklinti pirmosios valstybės narės įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos prabavimo ženklu, patvirtinančiu, kad gaminiai buvo patikrinti, ir nurodančiu jų prabą laikantis minėtų reikalavimų.

         Dėl antrojo klausimo

               35

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi reikšmės aplinkybė, kad papildomas importuotų tauriųjų metalų gaminių ženklinimas, skirtas pateikti importo valstybės narės vartotojams suprantamą informaciją apie šių gaminių prabą, nebuvo atliktas valstybės narės įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos.

               36

               Šiuo klausimu pažymėtina: kadangi gaminiai, dėl kurių kilo ginčas pagrindinėje byloje, papildomai paženklinti tik siekiant papildyti prabos ženkle, uždėtame eksporto valstybės narės, šiuo atveju Lenkijos Respublikos įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos, esančią informaciją, šio ženklo atliekama garantijos funkcija yra užtikrinta (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Houtwipper 19 punktą).

               37

               Iš tiesų pagrindinėje byloje susiklosčiusią padėtį reikia skirti nuo atvejo, kai tauriųjų metalų gaminius prabavimo ženklais eksporto valstybėje narėje ženklina patys gamintojai. Pastaruoju atveju galimas sukčiavimas, su kuriuo, nesant Sąjungos teisės aktų, turi kovoti didelę diskreciją turinčios valstybės narės, imdamosi, jų nuomone, adekvačių priemonių (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Houtwipper 20–22 punktus).

               38

               Atsižvelgiant į tai, papildomu ženklinimu, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, teikiama informacija bet kuriuo atveju turi atitikti nurodomąją prabavimo ženkle, kuriuo gaminius ženklina eksporto valstybės narės įgaliota nepriklausoma prabavimo priežiūros institucija.

               39

               Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš šio sprendimo 25 ir 26 punktų, pagrindinėje byloje ši sąlyga tenkinama.

               40

               Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: aplinkybė, kad importuotų tauriųjų metalų gaminių papildomas ženklinimas, skirtas suprantamai informacijai importo valstybės narės vartotojams apie šių gaminių prabą pateikti, nebuvo atliktas valstybės narės įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos, neturi reikšmės atsakymui į pirmąjį klausimą, jeigu anksčiau prabos ženklu šiuos gaminius paženklino eksporto valstybės narės įgaliota nepriklausoma prabavimo priežiūros institucija ir tokiu papildomu ženklinimu teikiama informacija atitinka nurodytąją šiame prabos ženkle.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               41

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           SESV 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo draudžiamas nacionalinis teisinis reguliavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį norint valstybės narės rinkoje prekiauti tauriųjų metalų gaminiais, įvežtais iš kitos valstybės narės, kurioje jais leidžiama prekiauti, ir paženklintais prabavimo ženklu laikantis šios antrosios valstybės narės teisės aktų, privaloma, kai šiame ženkle esanti informacija apie šių gaminių prabą neatitinka pirmosios valstybės narės teisės aktų reikalavimų, šiuos gaminius iš naujo paženklinti pirmosios valstybės narės įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos prabavimo ženklu, patvirtinančiu, kad gaminiai buvo patikrinti, ir nurodančiu jų prabą laikantis minėtų reikalavimų.

                           2.

                           Aplinkybė, kad importuotų tauriųjų metalų gaminių papildomas ženklinimas, skirtas suprantamai informacijai importo valstybės narės vartotojams apie šių gaminių prabą pateikti, nebuvo atliktas valstybės narės įgaliotos nepriklausomos prabavimo priežiūros institucijos, neturi reikšmės atsakymui į pirmąjį klausimą, jeigu prieš tai prabos ženklu šiuos gaminius paženklino eksporto valstybės narės įgaliota nepriklausoma prabavimo priežiūros institucija ir tokiu papildomu ženklinimu teikiama informacija atitinka nurodytąją šiame prabos ženkle.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: lietuvių.


1989 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Erik van der Stijl ir Geoffrey Cullington prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Sujungtos bylos 341/85, 251, 258, 259, 262 ir 266/86, 222 ir 232/87.


1993 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gerardus Cornelis Ten Oever prieš Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Kantongerecht Utrecht - Nyderlandai. # Byla C-109/91.


1970 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel prieš Köster ir Berodt & Co. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Vokietija. # Byla 25-70.


title: 2013 m. birželio 27 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Vodafone Malta ltd. ir Mobisle Communications ltd. prieš Avukat Ġenerali ir kt.#Qorti Kostituzzjonali prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Direktyva 2002/20/EB – 12 ir 13 straipsniai – Administraciniai mokesčiai ir mokesčiai už naudojimo teises – Mobiliojo ryšio operatoriams taikomas mokestis – Nacionalinės teisės aktai – Mokesčio skaičiavimo metodas – Naudotojų mokamų mokesčių procentinė dalis.#Byla C-71/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-71/12
            dėl Qorti Kostituzzjonali  (Malta) 2012 m. sausio 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. vasario 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Vodafone Malta ltd.,
            Mobisle Communications ltd.
            prieš
            Avukat Ġenerali,
            Kontrollur tad-Dwana,
            Ministru tal-Finanzi,
            Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, trečiosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, teisėjai E. Jarašiūnas (pranešėjas), A. Ó Caoimh ir C. G. Fernlund,
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 30 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Vodafone Malta ltd. , atstovaujamos avukati I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia ir M. Borg bei QC M. Hall,
            – Mobisle Communications ltd., atstovaujamos F. Galea Salomone, padedamo avukati I. Gauci ir R. Tufigno,
            – Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni , atstovaujamos avukati L. Cassar Pullicino ir P. Micallef,
            – Maltos vyriausybės, atstovaujamos P. Grech, D. Mangion ir V. Buttigieg,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.-S. Pilczer,
            – Vengrijos, atstovaujamos M. Z. Fehér bei K. Szíjjártó ir Á. Szílágyi,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir K. Mifsud-Bonnici bei L. Nicolae,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (OL L 108, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337) 12 ir 13 straipsnių išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Vodafone Malta ltd.  (toliau – Vodafone Malta ) ir Mobisle Communications ltd.  (toliau – Mobisle Communications ) ginčą su Avukat Ġenerali  (generalinis prokuroras), Kontrollur tad-Dwana  (muitinės kontrolierius), Ministru tal-Finanzi  (finansų ministras) ir Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni  (Maltos ryšių reguliavimo tarnyba) dėl apmokestinimo akcizo mokesčiu.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Leidimų direktyvos 30 ir 31 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
            „(30)	Elektroninių ryšių paslaugų teikėjams galima skirti administracinius mokesčius nacionalinės reguliavimo institucijos veiklai, kurią ji vykdo valdydama leidimų sistemą ir suteikdama naudojimo teises, finansuoti. Tokių mokesčių dydis neturėtų viršyti tos sumos, kurios reikia faktinėms tokios veiklos sąnaudoms padengti. Dėl to turėtų būti užtikrintas nacionalinės reguliavimo institucijos pajamų ir išlaidų skaidrumas pateikiant metines ataskaitas apie visą surinktų mokesčių sumą ir administracines sąnaudas. Tai leis įmonėms patikrinti, ar mokesčiai atitinka administracines sąnaudas.
            (31) Administracinių mokesčių sistemos neturėtų iškreipti konkurencijos ar sukurti kliūčių patekti į rinką. Taikant bendrojo leidimo sistemą, nebebus galima administracines sąnaudas ir atitinkamus mokesčius priskirti atskiroms įmonėms, juos bus galima priskirti tik už teisių naudoti numerius, radijo dažnius ar įrengti įrenginius suteikimą. Bet kokie taikomi administraciniai mokesčiai turėtų atitikti bendrojo leidimo sistemos principus. Sąžiningos, paprastos ir skaidrios alternatyvos pavyzdžiu šiems mokesčių skyrimo kriterijams galėtų būti su apyvarta susijęs platinimas [paskirstymas]. Kai administraciniai mokesčiai labai nedideli, tinkamas sprendimas galėtų būti ir vienodo tarifo mokesčiai arba mokesčiai, nustatomi derinant vienodą tarifą su apyvarta susijusiu elementu [ir su apyvarta susijusį elementą].“
            4. Pagal Leidimų direktyvos 1 straipsnį „Tikslas ir taikymo sritis“:
            „1. Šios direktyvos tikslas – elektroninių ryšių tinkluose ir paslaugose įdiegti vidaus rinkos principus suderinant ir supaprastinant leidimų taisykles ir reikalavimus, kad būtų lengviau juos teikti visoje Bendrijoje.
            2. Ši direktyva taikoma leidimams teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas.“
            5. Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintas toks apibrėžimas:
            „bendrasis leidimas“ – pagal šią direktyvą valstybių narių sukurta teisinė sistema, pagal kurią užtikrinamos teisės teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir nustatomi sektoriui specifiniai įpareigojimai, kurie gali būti taikomi visiems ar tik tam tikros rūšies elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms.“
            6. Minėtos direktyvos 12 straipsnis „Administraciniai mokesčiai“ suformuluotas taip:
            „1. Bet kurie administraciniai mokesčiai, taikomi įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą ar turinčioms naudojimo teisę, turi:
            a) dengti bendra suma tik administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus, į kurias gali įeiti tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos bei sąnaudos, susijusios su antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, tokių kaip sprendimai dėl prieigos ar sujungimo, rengimu ir vykdymu; ir
            b) būti taikomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas ir susijusias išlaidas.
            2. Kai nacionalinės reguliavimo institucijos taiko administracinius mokesčius, jos skelbia metines savo administracinių sąnaudų apžvalgas ir surinktų mokesčių bendrą sumą. Atitinkami koregavimai atliekami atsižvelgiant į mokesčių bendros sumos ir administracinių sąnaudų skirtumą.“
            7. Leidimų direktyvos 13 straipsnyje „Mokesčiai už naudojimo teises ir teises įrengti įrenginius“ nustatyta:
            „Valstybės narės gali leisti atitinkamai institucijai taikyti tokius mokesčius už radijo dažnių ar numerių naudojimą ar teises įrengti įrenginius ant valstybinės ar privačios nuosavybės, virš jos ar po ja, kurie atitinka būtinybę užtikrinti tokių išteklių optimalų naudojimą. Valstybės narės užtikrina, kad tokie mokesčiai būtų objektyviai pagrįsti, skaidrūs, nediskriminaciniai ir proporcingi savo paskirčiai, ir atsižvelgia į [2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyvos 2002/21/EB [dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos] (Pagrindų direktyva) [(OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349)] 8 straipsnio tikslus.“
            Maltos teisė
            8. 2005 m. Įstatymo Nr. II – Biudžeto priemonių įgyvendinimo įstatymo, kuriame numatytos ir kitos administracinės priemonės – ( Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra ) ( Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta  Nr. 17,734, 2005 m. kovo 1 d., toliau – 2005 m. Įstatymas Nr. II), 40 straipsnyje įtvirtintas 3 % akcizo mokestis, taikomas mobiliojo ryšio paslaugoms (abonentams ir išankstinio mokėjimo kortelėms), o 41 straipsnyje įtvirtintos su šiomis paslaugomis susijusios normos.
            9. 2005 m. Įstatymo Nr. II 41 straipsnis, kuriame įtvirtintos šios normos, suformuluotas taip:
            „G skyrius
            Mobiliojo ryšio paslaugų nuostatai
            1. Šių nuostatų pavadinimas „Mobiliojo ryšio paslaugų nuostatai“.
            2. Šie nuostatai, kaip nurodyta taisyklėje Nr. 4, taikomi visoms pajamoms, gautoms teikiant mobiliojo ryšio paslaugas.
            3. Mobiliojo ryšio operatoriai privalo registruotis [muitinės] kontrolieriaus įstaigoje, kaip numatyta Akcizo mokesčio įstatyme (toliau – įstatymas).
            4. Akcizo mokestis nustatomas visiems mobiliojo ryšio operatorių nustatytiems mokesčiams už jų teikiamas paslaugas, įskaitant abonentus ir išankstinio mokėjimo korteles:
            jei sąvoka „operatorius“ turi tą pačią reikšmę, kaip nustatyta Elektroninių ryšių (reguliavimo) įstatymo 2 straipsnyje;
            jei akcizo mokestis nenustatomas šioms paslaugoms:
            a) įeinantiems tarptinklinio ryšio skambučiams,
            b) pajamoms iš jungiamųjų linijų,
            c) piniginio pobūdžio dovanoms, dovanos davėjo persiųstoms jos gavėjui naudojantis mobiliojo ryšio operatoriaus teikiamomis paslaugomis;
            d) nemokamam ryšiui.
            5. Fizinis asmuo, įmonė ar bendrovė, kurie yra tinkamai prisiregistravę [muitinės] kontrolieriaus įstaigoje, privalo mokėti akcizo mokestį, kaip nurodyta įstatymo 3 straipsnyje, prievolės mokėti akcizo mokestį atsiradimo momentu.
            6. (1) Pajamų iš paslaugų, kurios, remiantis šiais nuostatais, apmokestinamos akcizo mokesčiu, registrai turi būti prieinami [muitinės] kontrolieriui, kad šis galėtų atlikti būtinus patikrinimus.
            (2) [Muitinės] kontrolieriui pateikiama periodinė deklaracija, kurioje išsamiai nurodomos pajamos, gautos teikiant paslaugas, apmokestinamas akcizo mokesčiu remiantis šiais nuostatais; deklaracija pateikiama už visus laikotarpius, kuriuos gali nustatyti [muitinės] kontrolierius.
            (3) Atsiskaitymo laikotarpis yra trys mėnesiai arba [muitinės] kontrolieriaus nustatytas ar kitaip leistinas ilgesnis laikotarpis; informacinis pranešimas pateikiamas [muitinės] kontrolieriui per trisdešimt dienų nuo kiekvieno atsiskaitymo laikotarpio pabaigos.
            (4) Asmuo, nesilaikantis šių nuostatų, daro pažeidimą ir jam gali būti skiriama ne didesnė kaip penkių šimtų lirų bauda.“
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            10. Vodafone Malta ir Mobisle Communications yra operatorės Maltos telekomunikacijų rinkoje ir turi bendrąjį leidimą teikti mobiliojo ryšio paslaugas.
            11. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2005 m. balandžio 19 d. Vodafone Malta ir Mobisle Communications pateikė Prim’Awla tal-Qorti Ċivili  (civilinių bylų teismo pirmoji kolegija) ieškinį dėl 2005 m. Įstatymo Nr. II 40 ir 41 straipsnių panaikinimo, kuriame tvirtino, kad šie straipsniai prieštarauja Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsniams, nes juose įtvirtintas tam tikrų mobiliojo ryšio paslaugų apmokestinimas akcizo mokesčiu.
            12. Pirmosios instancijos teismas atmetė Vodafone Malta ir Mobisle Communications  ieškinį. Pirma, jis tvirtino, kad ginčijamas apmokestinimas akcizo mokesčiu neprieštarauja Leidimų direktyvai, nes ja valstybėms narėms nedraudžiama numatyti kitų, direktyvoje nenurodytų, mokesčių už telekomunikacijų operatorių teikiamas paslaugas. Antra, pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad nagrinėjamas mokestis apskaičiuojamas remiantis ne operatoriaus apyvarta, o tik operatoriaus naudotojui teikiamos tam tikros paslaugos kaina, todėl aplinkybė, dėl kurios atsiranda pareiga mokėti mokestį, susijusi ne su operatoriaus turimu leidimu teikti paslaugas, bet su naudojimusi ta paslauga.
            13. 2008 m. gruodžio 10 d. Vodafone Malta ir Mobisle Communications dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Qorti Kostituzzjonali . Šiame teisme jos vėl tvirtino, kad nagrinėjamą akcizo mokestį reikia panaikinti, nes jis prieštarauja Leidimų direktyvai, kadangi valstybės narės negali nustatyti kitų mokesčių ir rinkliavų nei numatytieji direktyvoje ir bendrai taikomų mokesčių.
            14. Anot jų, akcizo mokestis už nagrinėjamas mobiliojo ryšio paslaugas yra ne bendrai taikomas mokestis, o specialusis mokestis, kurį privalo mokėti tik mobiliojo ryšio operatoriai.
            15. Atsakovai pagrindinėje byloje tvirtina, kad 2005 m. Įstatyme Nr. II numatytas akcizo mokestis yra visiškai kitoks ir skiriasi nuo Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsniuose nurodytų administracinių mokesčių. Jie teigia, kad šis mokestis mokamas už naudojimąsi vartotojams teikiamomis paslaugomis ir jį surenka atitinkama įmonė ir kad šis akcizo mokestis skiriasi nuo mokesčių, nagrinėtų 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendime Albacom ir Infostrada  (C-292/01 ir C-293/01, Rink. p. I-9449).
            16. Atsižvelgęs į 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Mobistar ir Belgacom Mobile (C-544/03 ir C-545/03, Rink. p. I-7723), Qorti Kostituzzjonali suabejojo dėl Leidimų direktyvos taikymo apimties ir jam kilo klausimas, ar šia direktyva draudžiamas tiesioginis mobiliojo ryšio operatorių teikiamų tam tikrų paslaugų apmokestinimas.
            17. Tokiomis aplinkybėmis Qorti Kostituzzjonali nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar [Leidimų] direktyva, būtent jos 12 ir 13 straipsniais, draudžiama valstybėms narėms apmokestinti mobiliojo ryšio operatorius mokesčiu, kuris:
            a) yra vadinamasis akcizo mokestis, nustatytas nacionalinės teisės aktais,
            b) apskaičiuojamas procentais už mokesčius, kuriuos už teikiamas paslaugas mobiliojo ryšio operatoriai gauna iš savo klientų, išskyrus paslaugas, kurios pagal teisės aktus neapmokestinamos,
            c) klientų individualiai mokamas mobiliojo ryšio operatoriams, o vėliau visų operatorių, teikiančių mobiliojo ryšio paslaugas, perduodamas muitinės kontrolieriui ir kurį moka tik šie operatoriai, bet ne kitos įmonės, įskaitant ir tas, kurios teikia kitas elektroninio ryšio ar tinklo paslaugas?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            18. Pateikdamas klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami valstybės narės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai apmokestinami vadinamuoju akcizo mokesčiu, kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš šiomis paslaugomis besinaudojančių klientų.
            19. Visų pirma pažymėtina, kad Leidimų direktyvos 13 straipsnis susijęs su apmokestinimo mokesčiais už radijo dažnių ar numerių naudojimą ar teises įrengti įrenginius ant valstybinės ar privačios nuosavybės, virš jos ar po ja tvarka. Tačiau, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, akcizo mokesčiu pavadinto mokesčio, taikomo visoms pajamoms, kurias mobiliojo ryšio operatoriai gauna už savo teikiamas paslaugas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, rinkimas siejamas su „mobiliojo ryšio paslaugų teikimu“. Todėl pagrindinėje byloje Leidimų direktyvos 13 straipsnis nėra svarbus.
            20. Dėl Leidimų direktyvos 12 straipsnio primintina, kad šioje direktyvoje numatytos ne tik taisyklės, susijusios su bendrųjų leidimų išdavimo procedūromis ar mokesčiais už radijo dažnių ar numerių naudojimą ir tokių leidimų turiniu, bet ir nuostatos, susijusios su dėl šių procedūrų atsirandančių piniginių prievolių, kurias valstybės narės gali nustatyti telekomunikacijų paslaugų sektoriuje veikiančioms įmonėms, pobūdžiu ar apimtimi (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Albacom ir Infostrada 35 ir 36 punktus ir 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Telefónica de España , C-284/10, Rink. p. I-6991, 18 punktą).
            21. Šiuo klausimu iš Leidimų direktyvos 12 straipsnio teksto matyti, kad valstybės narės įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą arba turinčioms teisę naudoti radijo dažnius ar numerius, gali taikyti tik administracinius mokesčius, dengiančius visas administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus.
            22. Taigi Leidimų direktyvos 12 straipsnyje nurodyti administraciniai mokesčiai yra atlyginamojo pobūdžio, nes, pirma, gali būti taikomi tik už administracines paslaugas, kurias nacionalinės valdžios institucijos teikia elektroninių ryšių operatoriams visų pirma pagal bendrąjį leidimą arba suteikdamos teises naudoti radijo dažnius ar numerius, ir, antra, turi dengti dėl minėtų paslaugų susidarančias administracines sąnaudas.
            23. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, konkrečiai kalbant apie administracinius mokesčius, kuriuos valstybės narės nustato bendrąjį leidimą turintiems operatoriams pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnį, pažymėtina, kad šie mokesčiai gali padengti tik sąnaudas, susijusias su keturiomis administracinės veiklos rūšimis, t. y. bendrųjų leidimų išdavimu, administravimu, kontrole ir taikomos bendrųjų leidimų sistemos įgyvendinimu (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Telefónica de España 22 punktą).
            24. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad mokestis, kurį mokėti pareiga atsiranda dėl aplinkybės, susijusios su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, patenka į Leidimų direktyvos 12 straipsnio taikymo sritį. Valstybės narės turi užtikrinti, kad toks administracinis mokestis būtų taikomas tik siekiant Leidimų direktyvos 12 straipsnyje nurodytų tikslų ir kad būtų įvykdytos šiame straipsnyje įtvirtintos sąlygos.
            25. Tačiau mokestis, kurį mokėti pareiga atsiranda dėl aplinkybės, susijusios ne su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, o su naudojimusi operatorių teikiamomis mobiliojo ryšio paslaugomis, ir kurį galiausiai moka asmenys, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, nepatenka į Leidimų direktyvos 12 straipsnio taikymo sritį.
            26. Pažymėtina, jog 2010 m. gruodžio 15 d. Nutarties Agricola Esposito (C-492/09) 35 ir 36 punktuose Teisingumo Teismas teigė, kad Leidimų direktyva netaikoma mokesčiui už galinių įrenginių naudojimą viešosioms antžeminėms mobiliojo radijo ryšio paslaugoms teikti, nes jis grindžiamas ne elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimu, ir kad tai, jog abonentas privačiai naudojasi mobiliojo ryšio paslauga, nesuponuoja elektroninių ryšių tinklų ar paslaugų teikimo, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
            27. Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava vadinama akcizo mokesčiu, kuriuo apmokestinami ne visi elektroninių ryšių operatoriai, turintys bendrąjį leidimą, bet tik mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai ir kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš šiomis paslaugomis besinaudojančių klientų. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad „šis mokestis klientų individualiai mokamas mobiliojo ryšio operatoriams, o vėliau visų operatorių, teikiančių mobiliojo ryšio paslaugas, perduodamas muitinės kontrolieriui ir šį mokestį moka tik šie operatoriai, bet ne kitos įmonės, įskaitant ir tas, kurios teikia kitas elektroninio ryšio ar tinklo paslaugas“.
            28. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava primena mokestį už naudojimąsi, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jei tikrai taip yra, ši rinkliava nepatenka į Leidimų direktyvos 12 straipsnio taikymo sritį.
            29. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Leidimų direktyvos 12 straipsnis aiškintinas taip, kad juo nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai apmokestinami vadinamuoju akcizo mokesčiu, kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš klientų, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, su sąlyga, kad aplinkybė, dėl kurios atsiranda pareiga mokėti šį mokestį, susijusi ne su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, o su naudojimusi operatorių teikiamomis mobiliojo ryšio paslaugomis ir kad galiausiai jį moka asmenys, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            30. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) 12 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai apmokestinami vadinamuoju akcizo mokesčiu, kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš klientų, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, su sąlyga, kad aplinkybė, dėl kurios atsiranda pareiga mokėti šį mokestį, susijusi ne su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, o su naudojimusi operatorių teikiamomis mobiliojo ryšio paslaugomis ir kad galiausiai jį moka asmenys, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

    ---documentbreak---

         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. birželio 27 d. (
            *1
         )
      „Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos — Direktyva 2002/20/EB — 12 ir 13 straipsniai — Administraciniai mokesčiai ir mokesčiai už naudojimo teises — Mobiliojo ryšio operatoriams taikomas mokestis — Nacionalinės teisės aktai — Mokesčio skaičiavimo metodas — Naudotojų mokamų mokesčių procentinė dalis“
      Byloje C-71/12
      dėl Qorti Kostituzzjonali (Malta) 2012 m. sausio 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. vasario 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Vodafone Malta ltd.,

         Mobisle Communications ltd.

      prieš

         Avukat Ġenerali,

         Kontrollur tad-Dwana,

         Ministru tal-Finanzi,

         Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, trečiosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, teisėjai E. Jarašiūnas (pranešėjas), A. Ó Caoimh ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Vodafone Malta ltd., atstovaujamos avukati I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia ir M. Borg bei QC M. Hall,

               —

                  Mobisle Communications ltd., atstovaujamos F. Galea Salomone, padedamo avukati I. Gauci ir R. Tufigno,

               —

                  Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni, atstovaujamos avukati L. Cassar Pullicino ir P. Micallef,

               —

               Maltos vyriausybės, atstovaujamos P. Grech, D. Mangion ir V. Buttigieg,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.-S. Pilczer,

               —

               Vengrijos, atstovaujamos M. Z. Fehér bei K. Szíjjártó ir Á. Szílágyi,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir K. Mifsud-Bonnici bei L. Nicolae,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (OL L 108, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 337) 12 ir 13 straipsnių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Vodafone Malta ltd. (toliau – Vodafone Malta) ir Mobisle Communications ltd. (toliau – Mobisle Communications) ginčą su Avukat Ġenerali (generalinis prokuroras), Kontrollur tad-Dwana (muitinės kontrolierius), Ministru tal-Finanzi (finansų ministras) ir Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (Maltos ryšių reguliavimo tarnyba) dėl apmokestinimo akcizo mokesčiu.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Leidimų direktyvos 30 ir 31 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(30)

                        Elektroninių ryšių paslaugų teikėjams galima skirti administracinius mokesčius nacionalinės reguliavimo institucijos veiklai, kurią ji vykdo valdydama leidimų sistemą ir suteikdama naudojimo teises, finansuoti. Tokių mokesčių dydis neturėtų viršyti tos sumos, kurios reikia faktinėms tokios veiklos sąnaudoms padengti. Dėl to turėtų būti užtikrintas nacionalinės reguliavimo institucijos pajamų ir išlaidų skaidrumas pateikiant metines ataskaitas apie visą surinktų mokesčių sumą ir administracines sąnaudas. Tai leis įmonėms patikrinti, ar mokesčiai atitinka administracines sąnaudas.

                        (31)

                        Administracinių mokesčių sistemos neturėtų iškreipti konkurencijos ar sukurti kliūčių patekti į rinką. Taikant bendrojo leidimo sistemą, nebebus galima administracines sąnaudas ir atitinkamus mokesčius priskirti atskiroms įmonėms, juos bus galima priskirti tik už teisių naudoti numerius, radijo dažnius ar įrengti įrenginius suteikimą. Bet kokie taikomi administraciniai mokesčiai turėtų atitikti bendrojo leidimo sistemos principus. Sąžiningos, paprastos ir skaidrios alternatyvos pavyzdžiu šiems mokesčių skyrimo kriterijams galėtų būti su apyvarta susijęs platinimas [paskirstymas]. Kai administraciniai mokesčiai labai nedideli, tinkamas sprendimas galėtų būti ir vienodo tarifo mokesčiai arba mokesčiai, nustatomi derinant vienodą tarifą su apyvarta susijusiu elementu [ir su apyvarta susijusį elementą].“

               4

               Pagal Leidimų direktyvos 1 straipsnį „Tikslas ir taikymo sritis“:
               „1.   Šios direktyvos tikslas – elektroninių ryšių tinkluose ir paslaugose įdiegti vidaus rinkos principus suderinant ir supaprastinant leidimų taisykles ir reikalavimus, kad būtų lengviau juos teikti visoje Bendrijoje.
               2.   Ši direktyva taikoma leidimams teikti elektroninių ryšių tinklus ir paslaugas.“

               5

               Šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintas toks apibrėžimas:
               „bendrasis leidimas“ – pagal šią direktyvą valstybių narių sukurta teisinė sistema, pagal kurią užtikrinamos teisės teikti elektroninių ryšių tinklus ar paslaugas ir nustatomi sektoriui specifiniai įpareigojimai, kurie gali būti taikomi visiems ar tik tam tikros rūšies elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms.“

               6

               Minėtos direktyvos 12 straipsnis „Administraciniai mokesčiai“ suformuluotas taip:
               „1.   Bet kurie administraciniai mokesčiai, taikomi įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą ar turinčioms naudojimo teisę, turi:

                        a)

                        dengti bendra suma tik administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus, į kurias gali įeiti tarptautinio bendradarbiavimo, derinimo ir standartizacijos, rinkos analizės, reikalavimų laikymosi priežiūros ir kitokios rinkos kontrolės sąnaudos bei sąnaudos, susijusios su antrinės teisės aktų ir administracinių sprendimų, tokių kaip sprendimai dėl prieigos ar sujungimo, rengimu ir vykdymu; ir

                        b)

                        būti taikomi atskiroms įmonėms objektyviai, skaidriai ir proporcingai, stengiantis mažinti papildomas administracines sąnaudas ir susijusias išlaidas.

                  2.   Kai nacionalinės reguliavimo institucijos taiko administracinius mokesčius, jos skelbia metines savo administracinių sąnaudų apžvalgas ir surinktų mokesčių bendrą sumą. Atitinkami koregavimai atliekami atsižvelgiant į mokesčių bendros sumos ir administracinių sąnaudų skirtumą.“

               7

               Leidimų direktyvos 13 straipsnyje „Mokesčiai už naudojimo teises ir teises įrengti įrenginius“ nustatyta:
               „Valstybės narės gali leisti atitinkamai institucijai taikyti tokius mokesčius už radijo dažnių ar numerių naudojimą ar teises įrengti įrenginius ant valstybinės ar privačios nuosavybės, virš jos ar po ja, kurie atitinka būtinybę užtikrinti tokių išteklių optimalų naudojimą. Valstybės narės užtikrina, kad tokie mokesčiai būtų objektyviai pagrįsti, skaidrūs, nediskriminaciniai ir proporcingi savo paskirčiai, ir atsižvelgia į [2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyvos 2002/21/EB [dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos] (Pagrindų direktyva) [(OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349)] 8 straipsnio tikslus.“

         Maltos teisė

               8

               2005 m. Įstatymo Nr. II – Biudžeto priemonių įgyvendinimo įstatymo, kuriame numatytos ir kitos administracinės priemonės – (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta Nr. 17,734, 2005 m. kovo 1 d., toliau – 2005 m. Įstatymas Nr. II), 40 straipsnyje įtvirtintas 3 % akcizo mokestis, taikomas mobiliojo ryšio paslaugoms (abonentams ir išankstinio mokėjimo kortelėms), o 41 straipsnyje įtvirtintos su šiomis paslaugomis susijusios normos.

               9

               2005 m. Įstatymo Nr. II 41 straipsnis, kuriame įtvirtintos šios normos, suformuluotas taip:
               „G skyrius
               Mobiliojo ryšio paslaugų nuostatai
               1.   Šių nuostatų pavadinimas „Mobiliojo ryšio paslaugų nuostatai“.
               2.   Šie nuostatai, kaip nurodyta taisyklėje Nr. 4, taikomi visoms pajamoms, gautoms teikiant mobiliojo ryšio paslaugas.
               3.   Mobiliojo ryšio operatoriai privalo registruotis [muitinės] kontrolieriaus įstaigoje, kaip numatyta Akcizo mokesčio įstatyme (toliau – įstatymas).
               4.   Akcizo mokestis nustatomas visiems mobiliojo ryšio operatorių nustatytiems mokesčiams už jų teikiamas paslaugas, įskaitant abonentus ir išankstinio mokėjimo korteles:
               jei sąvoka „operatorius“ turi tą pačią reikšmę, kaip nustatyta Elektroninių ryšių (reguliavimo) įstatymo 2 straipsnyje;
               jei akcizo mokestis nenustatomas šioms paslaugoms:

                        a)

                        įeinantiems tarptinklinio ryšio skambučiams,

                        b)

                        pajamoms iš jungiamųjų linijų,

                        c)

                        piniginio pobūdžio dovanoms, dovanos davėjo persiųstoms jos gavėjui naudojantis mobiliojo ryšio operatoriaus teikiamomis paslaugomis;

                        d)

                        nemokamam ryšiui.

                  5.   Fizinis asmuo, įmonė ar bendrovė, kurie yra tinkamai prisiregistravę [muitinės] kontrolieriaus įstaigoje, privalo mokėti akcizo mokestį, kaip nurodyta įstatymo 3 straipsnyje, prievolės mokėti akcizo mokestį atsiradimo momentu.

                        (1)

                        Pajamų iš paslaugų, kurios, remiantis šiais nuostatais, apmokestinamos akcizo mokesčiu, registrai turi būti prieinami [muitinės] kontrolieriui, kad šis galėtų atlikti būtinus patikrinimus.

                        (2)

                        [Muitinės] kontrolieriui pateikiama periodinė deklaracija, kurioje išsamiai nurodomos pajamos, gautos teikiant paslaugas, apmokestinamas akcizo mokesčiu remiantis šiais nuostatais; deklaracija pateikiama už visus laikotarpius, kuriuos gali nustatyti [muitinės] kontrolierius.

                        (3)

                        Atsiskaitymo laikotarpis yra trys mėnesiai arba [muitinės] kontrolieriaus nustatytas ar kitaip leistinas ilgesnis laikotarpis; informacinis pranešimas pateikiamas [muitinės] kontrolieriui per trisdešimt dienų nuo kiekvieno atsiskaitymo laikotarpio pabaigos.

                        (4)

                        Asmuo, nesilaikantis šių nuostatų, daro pažeidimą ir jam gali būti skiriama ne didesnė kaip penkių šimtų lirų bauda.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               10

                  Vodafone Malta ir Mobisle Communications yra operatorės Maltos telekomunikacijų rinkoje ir turi bendrąjį leidimą teikti mobiliojo ryšio paslaugas.

               11

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2005 m. balandžio 19 d.Vodafone Malta ir Mobisle Communications pateikė Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (civilinių bylų teismo pirmoji kolegija) ieškinį dėl 2005 m. Įstatymo Nr. II 40 ir 41 straipsnių panaikinimo, kuriame tvirtino, kad šie straipsniai prieštarauja Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsniams, nes juose įtvirtintas tam tikrų mobiliojo ryšio paslaugų apmokestinimas akcizo mokesčiu.

               12

               Pirmosios instancijos teismas atmetė Vodafone Malta ir Mobisle Communications ieškinį. Pirma, jis tvirtino, kad ginčijamas apmokestinimas akcizo mokesčiu neprieštarauja Leidimų direktyvai, nes ja valstybėms narėms nedraudžiama numatyti kitų, direktyvoje nenurodytų, mokesčių už telekomunikacijų operatorių teikiamas paslaugas. Antra, pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad nagrinėjamas mokestis apskaičiuojamas remiantis ne operatoriaus apyvarta, o tik operatoriaus naudotojui teikiamos tam tikros paslaugos kaina, todėl aplinkybė, dėl kurios atsiranda pareiga mokėti mokestį, susijusi ne su operatoriaus turimu leidimu teikti paslaugas, bet su naudojimusi ta paslauga.

               13

               2008 m. gruodžio 10 d.Vodafone Malta ir Mobisle Communications dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Qorti Kostituzzjonali. Šiame teisme jos vėl tvirtino, kad nagrinėjamą akcizo mokestį reikia panaikinti, nes jis prieštarauja Leidimų direktyvai, kadangi valstybės narės negali nustatyti kitų mokesčių ir rinkliavų nei numatytieji direktyvoje ir bendrai taikomų mokesčių.

               14

               Anot jų, akcizo mokestis už nagrinėjamas mobiliojo ryšio paslaugas yra ne bendrai taikomas mokestis, o specialusis mokestis, kurį privalo mokėti tik mobiliojo ryšio operatoriai.

               15

               Atsakovai pagrindinėje byloje tvirtina, kad 2005 m. Įstatyme Nr. II numatytas akcizo mokestis yra visiškai kitoks ir skiriasi nuo Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsniuose nurodytų administracinių mokesčių. Jie teigia, kad šis mokestis mokamas už naudojimąsi vartotojams teikiamomis paslaugomis ir jį surenka atitinkama įmonė ir kad šis akcizo mokestis skiriasi nuo mokesčių, nagrinėtų 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendime Albacom ir Infostrada (C-292/01 ir C-293/01, Rink. p. I-9449).

               16

               Atsižvelgęs į 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Mobistar ir Belgacom Mobile (C-544/03 ir C-545/03, Rink. p. I-7723), Qorti Kostituzzjonali suabejojo dėl Leidimų direktyvos taikymo apimties ir jam kilo klausimas, ar šia direktyva draudžiamas tiesioginis mobiliojo ryšio operatorių teikiamų tam tikrų paslaugų apmokestinimas.

               17

               Tokiomis aplinkybėmis Qorti Kostituzzjonali nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Leidimų] direktyva, būtent jos 12 ir 13 straipsniais, draudžiama valstybėms narėms apmokestinti mobiliojo ryšio operatorius mokesčiu, kuris:

                        a)

                        yra vadinamasis akcizo mokestis, nustatytas nacionalinės teisės aktais,

                        b)

                        apskaičiuojamas procentais už mokesčius, kuriuos už teikiamas paslaugas mobiliojo ryšio operatoriai gauna iš savo klientų, išskyrus paslaugas, kurios pagal teisės aktus neapmokestinamos,

                        c)

                        klientų individualiai mokamas mobiliojo ryšio operatoriams, o vėliau visų operatorių, teikiančių mobiliojo ryšio paslaugas, perduodamas muitinės kontrolieriui ir kurį moka tik šie operatoriai, bet ne kitos įmonės, įskaitant ir tas, kurios teikia kitas elektroninio ryšio ar tinklo paslaugas?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               18

               Pateikdamas klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar Leidimų direktyvos 12 ir 13 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami valstybės narės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai apmokestinami vadinamuoju akcizo mokesčiu, kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš šiomis paslaugomis besinaudojančių klientų.

               19

               Visų pirma pažymėtina, kad Leidimų direktyvos 13 straipsnis susijęs su apmokestinimo mokesčiais už radijo dažnių ar numerių naudojimą ar teises įrengti įrenginius ant valstybinės ar privačios nuosavybės, virš jos ar po ja tvarka. Tačiau, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, akcizo mokesčiu pavadinto mokesčio, taikomo visoms pajamoms, kurias mobiliojo ryšio operatoriai gauna už savo teikiamas paslaugas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, rinkimas siejamas su „mobiliojo ryšio paslaugų teikimu“. Todėl pagrindinėje byloje Leidimų direktyvos 13 straipsnis nėra svarbus.

               20

               Dėl Leidimų direktyvos 12 straipsnio primintina, kad šioje direktyvoje numatytos ne tik taisyklės, susijusios su bendrųjų leidimų išdavimo procedūromis ar mokesčiais už radijo dažnių ar numerių naudojimą ir tokių leidimų turiniu, bet ir nuostatos, susijusios su dėl šių procedūrų atsirandančių piniginių prievolių, kurias valstybės narės gali nustatyti telekomunikacijų paslaugų sektoriuje veikiančioms įmonėms, pobūdžiu ar apimtimi (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Albacom ir Infostrada 35 ir 36 punktus ir 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Telefónica de España, C-284/10, Rink. p. I-6991, 18 punktą).

               21

               Šiuo klausimu iš Leidimų direktyvos 12 straipsnio teksto matyti, kad valstybės narės įmonėms, teikiančioms paslaugą ar tinklą pagal bendrąjį leidimą arba turinčioms teisę naudoti radijo dažnius ar numerius, gali taikyti tik administracinius mokesčius, dengiančius visas administracines sąnaudas, susidarančias valdant, kontroliuojant ir vykdant bendrojo leidimo schemą ir naudojimo teises bei šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nurodytus specifinius įpareigojimus.

               22

               Taigi Leidimų direktyvos 12 straipsnyje nurodyti administraciniai mokesčiai yra atlyginamojo pobūdžio, nes, pirma, gali būti taikomi tik už administracines paslaugas, kurias nacionalinės valdžios institucijos teikia elektroninių ryšių operatoriams visų pirma pagal bendrąjį leidimą arba suteikdamos teises naudoti radijo dažnius ar numerius, ir, antra, turi dengti dėl minėtų paslaugų susidarančias administracines sąnaudas.

               23

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, konkrečiai kalbant apie administracinius mokesčius, kuriuos valstybės narės nustato bendrąjį leidimą turintiems operatoriams pagal Leidimų direktyvos 12 straipsnį, pažymėtina, kad šie mokesčiai gali padengti tik sąnaudas, susijusias su keturiomis administracinės veiklos rūšimis, t. y. bendrųjų leidimų išdavimu, administravimu, kontrole ir taikomos bendrųjų leidimų sistemos įgyvendinimu (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Telefónica de España 22 punktą).

               24

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad mokestis, kurį mokėti pareiga atsiranda dėl aplinkybės, susijusios su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, patenka į Leidimų direktyvos 12 straipsnio taikymo sritį. Valstybės narės turi užtikrinti, kad toks administracinis mokestis būtų taikomas tik siekiant Leidimų direktyvos 12 straipsnyje nurodytų tikslų ir kad būtų įvykdytos šiame straipsnyje įtvirtintos sąlygos.

               25

               Tačiau mokestis, kurį mokėti pareiga atsiranda dėl aplinkybės, susijusios ne su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, o su naudojimusi operatorių teikiamomis mobiliojo ryšio paslaugomis, ir kurį galiausiai moka asmenys, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, nepatenka į Leidimų direktyvos 12 straipsnio taikymo sritį.

               26

               Pažymėtina, jog 2010 m. gruodžio 15 d. Nutarties Agricola Esposito (C-492/09) 35 ir 36 punktuose Teisingumo Teismas teigė, kad Leidimų direktyva netaikoma mokesčiui už galinių įrenginių naudojimą viešosioms antžeminėms mobiliojo radijo ryšio paslaugoms teikti, nes jis grindžiamas ne elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimu, ir kad tai, jog abonentas privačiai naudojasi mobiliojo ryšio paslauga, nesuponuoja elektroninių ryšių tinklų ar paslaugų teikimo, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.

               27

               Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava vadinama akcizo mokesčiu, kuriuo apmokestinami ne visi elektroninių ryšių operatoriai, turintys bendrąjį leidimą, bet tik mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai ir kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš šiomis paslaugomis besinaudojančių klientų. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad „šis mokestis klientų individualiai mokamas mobiliojo ryšio operatoriams, o vėliau visų operatorių, teikiančių mobiliojo ryšio paslaugas, perduodamas muitinės kontrolieriui ir šį mokestį moka tik šie operatoriai, bet ne kitos įmonės, įskaitant ir tas, kurios teikia kitas elektroninio ryšio ar tinklo paslaugas“.

               28

               Atsižvelgiant į šias aplinkybes, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama rinkliava primena mokestį už naudojimąsi, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jei tikrai taip yra, ši rinkliava nepatenka į Leidimų direktyvos 12 straipsnio taikymo sritį.

               29

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Leidimų direktyvos 12 straipsnis aiškintinas taip, kad juo nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai apmokestinami vadinamuoju akcizo mokesčiu, kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš klientų, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, su sąlyga, kad aplinkybė, dėl kurios atsiranda pareiga mokėti šį mokestį, susijusi ne su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, o su naudojimusi operatorių teikiamomis mobiliojo ryšio paslaugomis ir kad galiausiai jį moka asmenys, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               30

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) 12 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos mobiliojo ryšio paslaugas teikiantys operatoriai apmokestinami vadinamuoju akcizo mokesčiu, kuris sudaro procentinę dalį pajamų, kurias šie operatoriai gauna iš klientų, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, su sąlyga, kad aplinkybė, dėl kurios atsiranda pareiga mokėti šį mokestį, susijusi ne su bendrojo leidimo veikti elektroninių ryšių paslaugų rinkoje išdavimo procedūra, o su naudojimusi operatorių teikiamomis mobiliojo ryšio paslaugomis ir kad galiausiai jį moka asmenys, kurie naudojasi šiomis paslaugomis, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: maltiečių.


title: 2011 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Finanzamt Essen-NordOst prieš GFKL Financial Services AG.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Šeštoji PVM direktyva - 2 straipsnio 1 punktas ir 4 straipsnis - Taikymo sritis - "Paslaugų teikimo už atlygį" ir "ekonominės veiklos" sąvokos - Abejotinų skolų pardavimas - Mažesnė šių skolų pardavimo kaina nei jų nominalioji vertė - Pirkėjo įsipareigojimas išieškoti šias skolas ir prisiimti skolininkų įsipareigojimų neįvykdymo riziką.#Byla C-93/10.

text:
      Byla C‑93/10
      Finanzamt Essen‑NordOst
      prieš
      GFKL Financial Services AG
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas ir 4 straipsnis – Taikymo sritis – „Paslaugų teikimo už atlygį“ ir „ekonominės veiklos“ sąvokos – Abejotinų skolų pardavimas – Mažesnė šių skolų pardavimo kaina nei jų nominalioji vertė – Pirkėjo įsipareigojimas išieškoti šias skolas ir prisiimti skolininkų įsipareigojimų neįvykdymo riziką“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Paslaugų
            teikimas už atlygį – Sąvoka
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1 ir 4 punktai)
      Šeštosios direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 2 straipsnio 1 punktas ir 4 straipsnis turi
         būti aiškinami taip, kad ūkio subjektas, kuris savo rizika perka abejotinas skolas mažesne kaina nei jų nominalioji vertė,
         neteikia paslaugų už atlygį minėto 2 straipsnio 1 punkte pavartota prasme ir nevykdo ekonominės veiklos, kuriai taikoma ši
         direktyva, jei skirtumu tarp šių skolų nominaliosios vertės ir pirkimo kainos atspindima nagrinėjamų skolų faktinė ekonominė
         vertė jų perleidimo momentu.

      Iš tiesų skirtumas tarp perleistų skolų nominaliosios vertės ir jų pirkimo kainos nėra atlygis už šią paslaugą, tačiau juo
         atspindima šių skolų perleidimo momentu jų faktinė ekonominė vertė, kuri priklauso nuo šių skolų abejotino pobūdžio ir nuo
         padidėjusios skolininkų įsipareigojimų neįvykdymo rizikos.

      (žr. 22, 25, 26 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2011 m. spalio 27 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas ir 4 straipsnis – Taikymo sritis – „Paslaugų teikimo už atlygį“ ir „ekonominės veiklos“ sąvokos – Abejotinų skolų pardavimas – Mažesnė šių skolų pardavimo kaina nei jų nominalioji vertė – Pirkėjo įsipareigojimas išieškoti šias skolas ir prisiimti skolininkų įsipareigojimų neįvykdymo riziką“
      Byloje C‑93/10
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2009 m. gruodžio 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. vasario 17 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Finanzamt Essen‑NordOst
      prieš
      GFKL Financial Services AG
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta (pranešėja), G. Arestis ir D. Šváby,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. gegužės 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        GFKL Financial Services AG, atstovaujamos advokatų A. Bartsch ir B. Keller,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir C. Blaschke,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan ir G. Clohessy,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,
      susipažinęs su 2011 m. liepos 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos
         mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio, 11 straipsnio
         A skirsnio 1 dalies a punkto ir 13 straipsnio B skirsnio d punkto 2 ir 3 papunkčių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Finanzamt Essen‑NordOst (toliau – Finanzamt) ir GFKL Financial Services AG (toliau – GFKL) dėl to, kad pastaroji buvo apmokestinta pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM), nes viena iš jos dukterinių
         bendrovių įsigijo skolų teises pagal 70 nutrauktų paskolų sutarčių su pasibaigusiu mokėjimo terminu.

       Teisinis pagrindas
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte nustatyta:

      „[PVM] apmokestinamas:
      1.      Prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks.“

      4        Šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:

      „1.      „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą
         2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą bei žemės ūkio gamybos veiklą bei įvairių profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus
         turto naudojimas, siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      5        GFKL yra vienintelė ir kontroliuojanti pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės narė, kuri 2004 m. spalio 26 d. pirkimo
         sutartimi iš banko įsigijo teisių į hipotekas ir skolų pagal 70 nutrauktų paskolų sutarčių su pasibaigusiu mokėjimo terminu.

      6        Referencinę dieną, 2004 m. balandžio 29 d., nominalioji šių skolų vertė buvo 15 500 915,16 EUR.

      7        Pagal pirkimo sutartį nuo referencinės dienos šios teisės ir skolos buvo administruojamos ir saugomos pirkėjo sąskaita bei
         rizika, su jomis susiję mokėjimai priklausė jam ir nebuvo jokios pardavėjo atsakomybės už nagrinėjamų skolų išieškojimą.

      8        Vis dėlto gavusios Federalinės finansų ministerijos 2004 m. birželio 3 d. raštą dėl 2003 m. birželio 26 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring (C‑305/01, Rink. p. I‑6729) įgyvendinimo, pirkimo sutarties šalys nusprendė, kad, atsižvelgiant į neatliktų mokėjimų dydį,
         išieškoma nagrinėjamų skolų dalis buvo gerokai mažesnė nei nominalioji vertė, ir jos nustatė šių skolų ekonominę vertę, lygią
         8 956 101 EUR.

      9        Be to, manydamos, kad šių skolų išieškojimas turėtų trukti apie trejus metus, šalys sutarė, kad pagal bendrai sutartą 5,97 %,
         palūkanų normą pirkėjas pardavėjui suteiks 556 293 EUR palūkanomis išreikštą kreditą, ir taip nominalioji ekonominė vertė
         be palūkanų buvo 8 399 808 EUR.

      10      Galutinė nagrinėjamų skolų pirkimo kaina buvo 8 034 883 EUR; pirkimo sutartyje nenumatyta galimybė vėliau peržiūrėti kainas.

      11      Be to, šalys manė, kad pirkdamas šias skolas pirkėjas nesuteikia apmokestinamos paslaugos pardavėjui. Vis dėlto jos nurodė,
         kad jei mokesčių administratorius nepritartų šiai nuomonei, 364 925 EUR skirtumas tarp šių skolų ekonominės vertės be palūkanų
         ir galutinės jų pirkimo kainos turėtų būti laikomas atlygiu už šią paslaugą.

      12      Pateikusi pirminę apyvartos mokesčio deklaraciją, kurioje šį skirtumą nurodė kaip apyvartos mokesčiu apmokestinamą paslaugos
         teikimą nagrinėjamų skolų pardavėjui, GFKL apskundė savo pirminę deklaraciją. Finanzamt atmetė šį skundą kaip nepagrįstą.

      13      Paskui GFKL pareiškė ieškinį Finanzgericht, kuris nusprendė, kad, priešingai nei tikrojo faktoringo atveju, abejotinų skolų perleidimas nėra pardavėjui teikiama apyvartos
         mokesčiu apmokestinama paslauga.

      14      Finanzamt pateikė kasacinį skundą dėl Finanzgericht sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      15      Tokiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius klausimus:

      „1.      Dėl <...> Šeštosios <...> direktyvos <...> 2 straipsnio 1 dalies ir 4 straipsnio išaiškinimo:
      Ar parduodant (perkant) abejotinas skolas, kai pirkėjas įsipareigoja išieškoti šias skolas ir prisiimti skolininkų įsipareigojimų
         neįvykdymo riziką, pastarasis laikytinas teikiančiu paslaugą už atlygį ir vykdančiu ekonominę veiklą, jei kaina nustatoma:

      –        remiantis ne nominaliąja skolų verte, atskaičius pagal bendrą susitarimą fiksuotą sumą išieškojimo teisės ir įsipareigojimų
         neįvykdymo rizikos perėmimo išlaidoms padengti, o

      –        kiekvienos skolos atžvilgiu įvertinta įsipareigojimų neįvykdymo rizika, kai išieškojimo išlaidoms, palyginti su dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo rizikos atskaičiuota suma, tenka tik antraeilis vaidmuo?

      2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, dėl <...> Šeštosios <...> direktyvos <...> 13 straipsnio B skirsnio d punkto
         2 ir 3 papunkčių išaiškinimo:

      a)      ar pirkėjui įsigyjant abejotinas skolas už daug mažesnę nei nominalioji vertė kainą įsipareigojimų neįvykdymo rizikos perėmimas
         atleidžiamas nuo mokesčio, nes tokiu perėmimu suteikiamas kitoks užtikrinimas ar garantija?

      b)      Jei rizikos perėmimas atleidžiamas nuo mokesčio, ar skolų išieškojimas atleidžiamas nuo mokesčio kaip vienos paslaugos elementas,
         ar kaip papildoma paslauga, ar vis dėlto jis apmokestinamas kaip atskira paslauga?

      3.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, dėl <...> Šeštosios <...> direktyvos <...> 11 straipsnio A skirsnio [1 dalies]
         a punkto išaiškinimo ir jei paslauga nėra atleista nuo mokesčio:

      ar atlygis už apmokestinamas paslaugas nustatomas remiantis šalių prognozėmis, ar realiomis išieškojimo išlaidomis?“
       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      16      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 2 straipsnio
         1 punktas ir 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad ūkio subjektas, kuris savo rizika perka abejotinas skolas mažesne
         kaina nei jų nominalioji vertė, teikia paslaugas už atlygį ir vykdo ekonominę veiklą.

      17      Pirmiausia reikia priminti, kad PVM sistemos atžvilgiu apmokestinamos ūkinės operacijos reiškia, jog egzistuoja sandoris tarp
         šalių, kuriame numatyta kaina arba atlygis. Taigi, jei teikėjo veiklą sudaro tik paslaugos teikimas be tiesioginio atlygio,
         neegzistuoja apmokestinamoji vertė ir šis paslaugų teikimas neapmokestinamas PVM (žr. 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Suomiją, C‑246/08, Rink. p. I‑10605, 43 punktą).

      18      Taigi paslauga teikiama „už atlygį“ Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte pavartota prasme ir todėl yra apmokestinama,
         tik jei tarp paslaugos teikėjo ir gavėjo egzistuoja abipusis teisinis ryšys ir paslaugos gavėjo gautas atlygis yra realus
         atlygis už gavėjui suteiktą paslaugą (minėto Sprendimo MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring 47 punktas).

      19      Šiuo klausimu remiantis nusistovėjusia teismo praktika „paslaugų teikimo už atlygį“ sąvoka Šeštosios direktyvos 2 straipsnio
         1 punkte pavartota prasme reiškia, kad tarp suteiktos paslaugos ir gauto atlygio yra tiesioginis ryšys (2010 m. liepos 29
         d. Sprendimo Astra Zeneca UK, C‑40/09, Rink. p. I‑0000, 27 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      20      Minėtame Sprendime MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai, jog finansuotojas garantuoja klientui skolų apmokėjimą, prisiimdamas skolininkų įsipareigojimų
         neįvykdymo riziką, turi būti laikoma nagrinėjamo turto naudojimu siekiant gauti nuolatinių pajamų Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
         2 punkte pavartota prasme, kai ši veikla vykdoma už atlygį tam tikrą laiką (žr. minėto Sprendimo MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring 50 punktą).

      21      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vykdydamas nagrinėjamą skolų perleidimo veiklą byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas,
         skolų perėmėjas įsipareigojo teikti faktoringo paslaugas skolų perleidėjui, už kurias jis gavo atlygį, t. y. faktoringo komisinius
         ir delkrederės komisinius.

      22      Tačiau, kalbant apie pagrindinę bylą, reikia pažymėti, kad, kitaip nei byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, skolų perėmėjas negauna jokio atlygio iš skolų perleidėjo, dėl to jis nevykdo ekonominės veiklos Šeštosios direktyvos 4 straipsnyje
         pavartota prasme ir neteikia paslaugų šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte pavartota prasme.

      23      Savaime suprantama, perleistų skolų nominalioji vertė skiriasi nuo jų pirkimo kainos.

      24      Tačiau nagrinėjamoje byloje šis skirtumas, kitaip nei faktoringo komisiniai ir delkrederės komisiniai, kuriuos byloje, kurioje
         priimtas minėtas Sprendimas MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, gavo finansuotojas, nėra atlygis, skirtas tiesiogiai atsilyginti už perleistų skolų pirkėjo paslaugą.

      25      Iš tiesų skirtumas tarp perleistų skolų nominaliosios vertės ir jų pirkimo kainos nėra atlygis už šią paslaugą, tačiau juo
         atspindima šių skolų perleidimo momentu jų faktinė ekonominė vertė, kuri priklauso nuo šių skolų abejotino pobūdžio ir nuo
         padidėjusios skolininkų įsipareigojimų neįvykdymo rizikos.

      26      Šiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktas ir 4 straipsnis turi
         būti aiškinami taip, jog ūkio subjektas, kuris savo rizika perka abejotinas skolas mažesne kaina nei jų nominalioji vertė,
         neteikia paslaugų už atlygį minėto 2 straipsnio 1 punkte pavartota prasme ir nevykdo ekonominės veiklos, kuriai taikoma ši
         direktyva, jei skirtumu tarp šių skolų nominaliosios vertės ir pirkimo kainos atspindima nagrinėjamų skolų faktinė ekonominė
         vertė jų perleidimo momentu.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
      27      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      28      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
            vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 2 straipsnio 1 punktas ir 4 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad
            ūkio subjektas, kuris savo rizika perka abejotinas skolas mažesne kaina nei jų nominalioji vertė, neteikia paslaugų už atlygį
            minėto 2 straipsnio 1 punkte pavartota prasme ir nevykdo ekonominės veiklos, kuriai taikoma ši direktyva, jei skirtumu tarp
            šių skolų nominaliosios vertės ir pirkimo kainos atspindima nagrinėjamų skolų faktinė ekonominė vertė jų perleidimo momentu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2002 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # H. Lommers prieš Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Centrale Raad van Beroep - Nyderlandai. # Socialinė politika. # Byla C-476/99.