title: 2013 m. balanžio 30 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Alumina d.o.o. prieš Europos Sąjungos Taryba. # Dempingas - Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių importas - Normalioji vertė - Pardavimų vidaus rinkoje tipiškumas - Pelno marža - Įprastos prekybos sąlygos. # Byla T-304/11.

text:
         BENDROJO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. balandžio 30 d. (
            *1
         )
      „Dempingas — Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių importas — Normalioji vertė — Pardavimų vidaus rinkoje tipiškumas — Pelno marža — Įprastos prekybos sąlygos“
      Byloje T-304/11

         Alumina d.o.o., įsteigta Zvornike (Bosnija ir Hercegovina), atstovaujama advokatų J.-F. Bellis ir B. Servais,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą J.-P. Hix, padedamo advokatų G. Berrisch ir A. Polcyn,
      atsakovę,
      palaikomą

         Europos Komisijos, atstovaujamos É. Gippini Fournier ir H. van Vliet,
      įstojusios į bylą šalies,
      dėl prašymo panaikinti 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas (OL L 125, p. 1), kiek jis susijęs su ieškove,
      BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas N. J. Forwood (pranešėjas), teisėjai F. Dehousse ir J. Schwarcz,
      posėdžio sekretorė C. Kristensen, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 15 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               2010 m. sausio 4 d. gavusi skundą, 2010 m. vasario 17 d. Europos Komisija paskelbė Pranešimą apie tyrimo dėl importuojamų Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių inicijavimą (OL C 40, p. 5).

               2

               Ieškovė Alumina d.o.o., kuri yra Birac grupės narė, 2010 m. balandžio 9 d. pateikė savo atsakymą į antidempingo klausimyną. 2010 m. birželio 29 d. ‐ liepos 1 d. Komisija atliko patikrinimą vietoje ieškovės patalpose.

               3

               Pagal 2010 m. lapkričio 15 d. Komisijos reglamentą (ES) Nr. 1036/2010, kuriuo importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams nustatomas laikinasis antidempingo muitas (OL L 298, p. 27, toliau – laikinasis reglamentas), Komisija nustatė 28,1 % laikinąjį antidempingo muitą importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, dar vadinamiems ceolito NaA arba ceolito 4A milteliais. Pagal laikinojo reglamento 11 konstatuojamąją dalį tyrimas apėmė laikotarpį nuo 2009 m. sausio 1 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d.

               4

               Iš laikinojo reglamento 3 ir 10 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Birac grupė, kuriai priklauso ieškovė, yra vienintelė šio produkto gamintoja ir eksportuotoja Bosnijoje ir Hercegovinoje.

               5

               Apskaičiuodama normaliąją vertę Komisija rėmėsi 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 343, p. 51, klaidų ištaisymas OL L 7, 2010, p. 22; toliau – pagrindinis reglamentas) 2 straipsnio 3 dalyje aprašyta metodologija, nes ieškovės pardavimai vidaus rinkoje nebuvo tipiški, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Apskaičiuodama normaliąją vertę Komisija naudojo svertinį vidutinį pelną, gautą iš grupės, kuriai priklauso ieškovė, įvykdytų panašaus produkto pardavimų šalies viduje (laikinojo reglamento 21‐26 konstatuojamosios dalys)

               6

               2010 m. lapkričio 16 d. laišku pagal pagrindinio reglamento 20 straipsnį Komisija perdavė ieškovei laikinojo reglamento kopiją, pranešimą dėl specialaus dempingo skirtumo apskaičiavimo, pranešimą dėl specialaus žalos dydžio apskaičiavimo ir galiausiai atsakymą į ieškovės argumentus dėl tyrimo pradėjimo.

               7

               2010 m. gruodžio 1 d. laišku ieškovė pateikė savo pastabas, kuriose tvirtino, kad pažeistos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalys, nes normalioji vertė buvo apskaičiuota pagal pelno maržą, susidariusią iš pardavimų vidaus rinkoje vieninteliam jos klientui, esant didelei neatsiskaitymo ar pavėluoto atsiskaitymo rizikai, todėl šie pardavimai nėra įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis.

               8

               2011 m. kovo 16 d. laišku Komisija, remdamasi pagrindinio reglamento 20 straipsniu, perdavė ieškovei galutinį informacinį dokumentą ir atsakymą, kuriame atmesti teiginiai dėl pirmesniame punkte minėtų vidaus pardavimų. 2011 m. kovo 18 d. laišku ieškovė, be kita ko, pakartojo savo poziciją, išdėstytą pirmesniame punkte.

               9

               Pagal 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas (OL L 125, p. 1; toliau – ginčijamas reglamentas), šio sprendimo 3 punkte nurodytiems produktams buvo nustatytas galutinis 28,1 % muitas, taikomas produktų neto kainai Europos Sąjungos pasienyje prieš sumokant muitą.

               10

               Dėl normaliosios vertės apskaičiavimo Europos Sąjungos Taryba ginčijamo reglamento 19 ir 20 konstatuojamosiose dalyse teigia, kad pardavimai vidaus rinkoje, į kuriuos buvo atsižvelgta, vykdyti įprastomis prekybos sąlygomis ir institucijos galėjo remtis tokių pardavimų duomenimis, nepaisant to, kad jie nebuvo tipiški, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Kadangi šie pardavimai buvo pelningi, apskaičiuota normalioji vertė būtų buvusi tokia pati kaip ir gauta taikant pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą.

               11

               2011 m. gegužės 13 d. Komisijos sprendimu 2011/279/ES, kuriuo priimamas įsipareigojimas, pasiūlytas atsižvelgiant į antidempingo tyrimą dėl importuojamų Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių (OL L 125, p. 26), ši institucija priėmė ieškovės pasiūlytą įsipareigojimą dėl minimalios kainos.

         Procesas ir šalių reikalavimai

               12

               2011 m. birželio 16 d. ieškovė pateikė Bendrojo Teismo kanceliarijai šį ieškinį.

               13

               Dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. liepos 29 d., Europos Komisija paprašė leisti įstoti į bylą Tarybos pusėje. 2011 m. rugsėjo 12 d. nutartimi Bendrojo Teismo antrosios kolegijos pirmininkas leido jai įstoti į bylą.

               14

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti jos atžvilgiu ginčijamą reglamentą,

                        —

                        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

               15

               Taryba Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               16

               Komisija Bendrojo Teismo prašo atmesti ieškinį.

         Dėl teisės

               17

               Savo ieškiniui pagrįsti ieškovė remiasi dviem pagrindais, susijusiais, pirma, su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalių pažeidimu ir, antra, šio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmojo sakinio pažeidimu.

               18

               Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovė tvirtina, kad pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalį, kai pardavimai vidaus rinkoje yra nepakankami, normalioji vertė turi būti apskaičiuojama pagal šio straipsnio 6 dalį. Toks metodas, kuris atspindi nusistovėjusią institucijų praktiką, kai pardavimai vidaus rinkoje neviršija tipiškiems pardavimams taikomos ribos, iš principo negali būti toks pat, kaip ir tuo atveju, kai normalioji vertė apskaičiuojama remiantis netipiškais pardavimais vidaus rinkoje, kaip jie suprantami pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Tačiau atsižvelgiant į šio atvejo aplinkybes reikėtų vadovautis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies c punktu ir taikyti protingą pelno maržą. Svertinė vidutinė ieškovės grupės pelno marža, siekianti 58,89 % nuo gamybos sąnaudų ir 37,06 % nuo apyvartos, panaudota apskaičiuojant normaliąją vertę, yra aiškiai neprotinga, ką, beje, patvirtina ir jos palyginimas su pasirinkta 5,9 % marža, kuri panaudota skaičiuojant, kaip pašalinti žalą Sąjungos pramonei.

               19

               Pateikdama antrąjį ieškinio pagrindą ieškovė jo pirmojoje dalyje teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką netipiški pardavimai, kaip jie suprantami pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį, negali būti laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis. Iš tikrųjų tipiškų pardavimų ir pardavimų, vykdomų įprastomis prekybos sąlygomis, sąvokos yra glaudžiai susijusios. Kadangi pardavimai vidaus rinkoje, į kuriuos atsižvelgė institucijos, sudaro tik 1,9 % eksporto į Sąjungą per tiriamąjį laikotarpį, reikia konstatuoti, kad institucijos normaliąją vertę apskaičiavo remdamosi netipiškais sandoriais, kurie, vadinasi, nebuvo sudaryti įprastomis prekybos sąlygomis, ir taip pažeidė pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmą sakinį.

               20

               Ieškovė antrojoje dalyje priduria, kad bet kuriuo atveju Komisijai per administracinę procedūrą buvo pateikti įrodymai, kad pardavimo bendrovei D, kuri yra vienintelė ieškovės klientė vidaus rinkoje, į kurią buvo atsižvelgta, kaina buvo padidinta 25 % dėl pavėluoto atsiskaitymo arba neatsiskaitymo rizikos, todėl tokios kainos neatspindi įprastų prekybos sąlygų. Šiuo atžvilgiu tai, kad per patikrinimą vietoje Komisija nusprendė netikrinti šių įrodymų, neturi reikšmės. Be to, remiantis ieškovės Komisijai pateikta informacija, bendrovės D skolos ieškovei buvo išmokėtos per ilgą laikotarpį kompensacijos arba paskolų perdavimo būdu, todėl pardavimai šiai bendrovei priklauso mainų ir kompensavimo susitarimų, sukuriančių ypatingą situaciją rinkoje, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalį, sričiai.

               21

               Kaip matyti iš ieškinio 27, 29 ir 50 punktų, kiekviename ieškovės ieškinio pagrinde nurodytais argumentais siekiama įrodyti, kad šiuo atveju neturi būti taikomas pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmasis sakinys. Ieškovė savo išvadas iš esmės grindžia dviem motyvais. Pirma, ji teigia, kad apskaičiuojant vertę, grindžiamą pelno, gauto iš pardavimų vienintelei ieškovės klientei vidaus rinkoje bendrovei D, į kurią atsižvelgta, marža, buvo atsižvelgta tik į netipiškus sandorius, o tai prieštarauja pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 daliai (pirmasis ieškinio pagrindas). Antra, ji teigia, kad pardavimai bendrovei D vyko ne įprastomis prekybos sąlygomis, nes, viena vertus, jie nėra tipiški ir, kita vertus, jų kaina padidinta papildoma marža dėl kliento ekonominės situacijos (antrasis ieškinio pagrindas).

               22

               Paklausta per posėdį ieškovė pažymėjo, kad net jei pardavimai vidaus rinkoje viršytų tipiškiems pardavimams taikomą ribą, nustatytą pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalyje, ji ginčytų vertinimą, jog jie buvo vykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, nes institucijos pridėjo papildomą maržą dėl bendrovės D ekonominės situacijos.

               23

               Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad antrojo ieškinio pagrindo, per įprastų prekybos sąlygų sąvoką siejamo su pardavimų vidaus rinkoje tipiškumu ir 25 % priedo įtraukimu apskaičiuojant pelno maržą, nagrinėjimas susijęs su pagrindiniu ieškovės argumentu, todėl jį reikia nagrinėti pirmiausia.

               24

               Šiuo atžvilgiu dėl šio ieškinio pagrindo pirmosios dalies reikia pažymėti, kad iš principo klausimas, ar pardavimai vidaus rinkoje yra tipiški, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį, kurioje yra nurodytas kiekybinis kriterijus, skiriasi nuo klausimo, ar jie buvo vykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalis, kuriose įtvirtintas kokybinis kriterijus, susijęs su pačių pardavimų pobūdžiu (šiuo klausimu žr. 1992 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Goldstar prieš Tarybą, C-105/90, Rink. p. I-677, 13 punktą). Vis dėlto pardavimų vidaus rinkoje apimtis yra veiksnys, galintis turėti įtakos kainos sudarymui, todėl abu kriterijai gali sąveikauti, kai, pavyzdžiui, vidaus rinka yra tokia maža, kad kainų nenulemia pasiūlos ir paklausos dėsnis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Goldstar prieš Tarybą 15–18 punktus).

               25

               Tačiau ši sąveikos galimybė nereiškia, kad kai tipiškumui nustatyta 5 % riba nėra pasiekiama, pardavimai vidaus rinkoje nėra laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis. Iš tikrųjų negalima visiškai atmesti to, kad, nepaisant mažos pardavimų vidaus rinkoje apimties, jie yra vykdomi įprastomis prekybos sąlygomis, jei vis dėlto atspindi įprastą atitinkamų ūkio subjektų elgesį. Tokiomis aplinkybėmis pirmiausia reikia pareikšti nuomonę dėl 25 % priedo įtraukimo apskaičiuojant pelno maržą, vadinasi, reikia išnagrinėti šio sprendimo 20 punkte išdėstytą antrąjį ieškinio pagrindą.

               26

               Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal pagrindinio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje esantį dempingo sąvokos apibrėžimą eksporto kaina turi būti lyginama su panašaus produkto kaina įprastomis prekybos sąlygomis eksportuojančioje valstybėje; tas pats pakartota šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje ir 6 dalyje ir tai atspindi penktą konstatuojamąją dalį, pagal kurią normalioji vertė visada turi būti nustatoma remiantis tipiškais pardavimo rodikliais įprastomis prekybos sąlygomis.

               27

               Be to, kai normaliosios vertės negalima nustatyti pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalį, ją apskaičiuojant pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalis siekiama nustatyti normaliąją vertę, kaip galima artimesnę tokiai produkto pardavimo kainai, kokia būtų, jei tas produktas būtų parduodamas kilmės ar eksporto valstybėje įprastomis prekybos sąlygomis (1992 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Minolta Camera prieš Tarybą, C-178/87, Rink. p. I-1577, 17 punktas).

               28

               Remiantis tuo darytina išvada, kad nustatant normaliąją vertę siekiama leisti institucijoms įvertinti, ar dempingo veiksmai buvo atlikti per tiriamąjį laikotarpį; ji nustatoma remiantis objektyviomis taisyklėmis ir nepaisant to, koks bus galutinis rezultatas. Įprastų prekybos sąlygų sąvoka siekiama, kad nustatant normaliąją vertę nebūtų atsižvelgiama į situacijas, kai pardavimo vidaus rinkoje sandoriai sudaryti kitokiomis sąlygomis, pavyzdžiui, kai produktas parduodamas už mažesnę kainą nei gamybos sąnaudos ar kai sandoriai sudaromi tarp partnerių, kurie susiję arba yra sudarę kompensavimo susitarimus (šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo Goldstar prieš Tarybą 13 punktas). Kaip matyti iš pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos ir 2 straipsnio 4 dalies ir kaip pabrėžia Taryba atsiliepimo į ieškinį 57 punkte, šios aplinkybės yra pardavimų, kurie gali būti laikomi vykusiais ne įprastomis prekybos sąlygomis, pavyzdžiai.

               29

               Pardavimų, vykusių įprastomis prekybos sąlygomis, sąvoka yra objektyvi ir ja gali remtis ne tik institucijos, kad užkirstų kelią veiksmams, galintiems nuslėpti dempingą ar jo mastą (kompensavimo susitarimai, kai nurodoma dirbtinai maža pardavimo kaina, pardavimai vidaus rinkoje tokia kaina, kuri ilgą laiką yra mažesnė už gamybos sąnaudas), bet ir konkretūs ūkio subjektai, susidūrę su veiksmais, darančiais poveikį įprastoms prekybos sąlygoms (žr., pavyzdžiui, 2003 m. sausio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Petrotub ir Republica, C-76/00 P, Rink. p. I-79, 65–68 ir 84–86 punktus).

               30

               Vadinasi, institucijos, apskaičiuodamos normaliąją vertę, turi neatsižvelgti į pardavimus, vykusius ne įprastomis prekybos sąlygomis, kai pardavimo kaina yra didesnė arba mažesnė už kainą, taikomą įprastomis sąlygomis, nepaisant to, kokios yra sandorio nesudarymo įprastomis prekybos sąlygomis priežastys, ir tokio neatsižvelgimo pasekmių išvadai dėl dempingo buvimo ar jo apimties. Kaip dėl Sutarties dėl 1994 m. bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos vi straipsnio įgyvendinimo (GATT) (OL L 336, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 189), esančios Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) Steigimo sutarties 1A priede, 2.1 straipsnio konstatavo Pasaulio prekybos organizacijos apeliacinė institucija, atsižvelgus į pardavimus, vykdytus ne įprastomis prekybos sąlygomis, nesvarbu, maža ar didele kaina, būtų iškreipta vadinamosios „normalios“ vertės sąvoka (2011 m. liepos 24 d. PPO apeliacinės institucijos pranešimo byloje „Jungtinės Valstijos – Antidempingo priemonės tam tikriems Japonijos kilmės karštai valcuotiems plieno produktams“ 144 ir 145 punktai).

               31

               Šiuo atveju ieškovė savo 2010 m. balandžio 9 d. atsakyme į antidempingo klausimyną pažymėjo, kad jos finansiniai santykiai su bendrove D, jos vienintele kliente vidaus rinkoje, pablogėjo dėl vėlavimo atsiskaityti ir tai pateisino rizikos priedo taikymą, dėl kurio padidėjo ceolito A pardavimo kaina. 2010 m. gruodžio 1 d. ieškovės pateiktose pastabose pateikta papildoma informacija tuo klausimu (žr. šio sprendimo 7 punktą); prie pastabų, be kitų dalykų, buvo pridėta 2009 m. gegužės 29 d. sutartis tarp ieškovės ir bendrovės D, kurioje nustatytas 25 % šio priedo dydis.

               32

               Atsakydama į šiuos argumentus, 2011 m. kovo 16 d. laiške (žr. šio sprendimo 8 punktą) Komisija pažymėjo: kadangi bendrovė D yra vienintelė ieškovės klientė vidaus rinkoje, nebuvo galima patikrinti, ar pardavimo šiai įmonei kaina apima 25 % dydžio rizikos priedą. Komisija manė, kad ieškovės teiginius reikia atmesti, nesant reikalo nagrinėti, ar bylos aplinkybės leidžia manyti, kad atitinkami pardavimai nebuvo įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis. Vis dėlto, kaip teigiama ginčijamo reglamento 20 konstatuojamojoje dalyje, „atliekant tyrimą nustatyta, kad Birac pateikti duomenys ir įrodymai sudarė patikimą pagrindą normaliajai vertei nustatyti“, todėl ieškovės argumentą, kad pardavimų vidaus rinkoje negalima laikyti vykdytais įprastomis prekybos sąlygomis, reikia atmesti.

               33

               Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, pirma, kad, kitaip nei 2011 m. kovo 16 d. laiške teigia Komisija, pardavimų vidaus rinkoje kitiems klientams nei bendrovė D nebuvimas tokio patikrinimo nepadaro neįmanomo. Pirmiausia informacija dėl rizikos priedo taikymo buvo pateikta ieškovės atsakyme į antidempingo klausimyną, t. y. iki patikrinimo vietoje. Be to, iš ieškovės Komisijai perduotos sutarties (žr. šio sprendimo 31 punktą) 6 punkto aiškiai matyti, kad toks priedas egzistavo, nes apskaičiuotoji pelno marža, siekianti 58,89 % nuo gamybos sąnaudų ir 37,06 % nuo apyvartos, yra rimtas argumentas, kad tas priedas iš tikrųjų buvo taikytas. Beje, iš 2010 m. gruodžio 1 d. ieškovės laiško 3.2 ir 3.3 priedų matyti, kad bendrovė D vėluodavo grąžinti skolas bent nuo 2008 m. ir ši tendencija tęsėsi 2009 m., kaip tai rodo šio laiško 2 priede esanti lentelė. Galiausiai 2011 m. kovo 16 d. laiške Komisija sutiko su argumentu, susijusiu su 25 % priedo faktiniu įtraukimu į kainą ir net jį panaudojo atsakydama į kitą ieškovės argumentą dėl nagrinėjamų pardavimų įprasto pobūdžio, grindžiamą šį kartą su bendrove D sudarytais kompensavimo susitarimais.

               34

               Antra, tvirtindama, kad ieškovė neginčijo, jog nagrinėjamos prekybos sąlygos yra įprastos, Komisija neatsižvelgia į tai, kad savo atsakyme į antidempingo klausimyną ieškovė pažymėjo, jog bendrovei D nustatyta kaina buvo padidinta rizikos priedu, ir plačiau išdėstė šį argumentą savo 2010 m. gruodžio 1 d. laiške.

               35

               Trečia, tripliko 30 punkte Taryba pažymėjo, kad Komisija nepatikrino šios informacijos, nes nusprendė atmesti ieškovės teiginius dėl to, kad dėl šios aplinkybės nagrinėjamos prekybos sąlygos netapo „neįprastos“. Jei būtent taip reikia suprasti ginčijamo reglamento 20 konstatuojamąją dalį (žr. šio sprendimo 32 punktą), toliau reikia pažymėti kelis dalykus.

               36

               Toks rizikos priedas, kaip nagrinėjamasis, iš tikrųjų yra kompensacija už riziką, kurią tiekėjas prisiima parduodamas produktus tam tikram klientui ir jam nustatydamas atsiskaitymo terminą. Taigi, šis priedas neatspindi parduoto produkto vertės dalies ir nėra susijęs su jo savybėmis, tačiau jo taikymas ir apimtis priklauso nuo kliento tapatybės ir nuo to, kaip tiekėjas vertina jo finansinį pajėgumą. Vadinasi, atsižvelgus į tokį priedą apskaičiuojant normaliąją vertę siekiama įtraukti į skaičiavimus veiksnį, negalintį lemti kainos, kuria produktas parduodamas kilmės valstybėje (žr. šio sprendimo 27 punktą), bet išimtinai susijusį su konkretaus pirkėjo vidaus rinkoje finansiniu pajėgumu.

               37

               Tokiomis aplinkybėmis atsiliepimo į ieškinį 58 punkte esantis Tarybos teiginys, kad su kliento finansiniu patikimumu susijusi rizika gali būti valdoma naudojantis žalos atlyginimo priemonėmis, akredityvais arba avansais, bet ne rizikos priedu, padidinančiu pardavimo kainą, nepaaiškina, kodėl pardavėjas negali taikyti tokio priedo ir kodėl tokios rizikos buvimas neleidžia padidinti pardavimo kainos priedu, kuris turi kompensuoti ir pačią riziką, ir galimas išlaidas, kurių tiekėjas patirtų, jei galiausiai turėtų pareikšti ieškinį savo klientui teisme.

               38

               Bylos aplinkybėmis įtraukiant į pelno maržos, kuri nustatoma apskaičiuojant normaliąją vertę, skaičiavimus tokį priedą, kaip nagrinėjamasis, atsižvelgiama į veiksnį, kuris neatspindi parduodamo produkto vertės dalies ir kuris dirbtinai padidina normaliosios vertės apskaičiavimo rezultatą, todėl jis nebeatspindi kuo tikslesnės tos produkto pardavimo kainos, kokia būtų, jei tas produktas būtų parduotas kilmės valstybėje įprastomis prekybos sąlygomis, nebent vėliau būtų pritaikyta atitinkama korekcija pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punktą (žr. šio sprendimo 27–30 punktus).

               39

               Reikia pridurti, kad per posėdį Tarybos ir Komisijos pateiktiems argumentams, grindžiamiems tuo, kad priežastys, dėl kurių gamintojas taiko dempingą, yra nesvarbios nustatant antidempingo muitą, negalima pritarti. Nors tiesa, kad priežastys, dėl kurių eksportuotojas gali nuspręsti taikyti dempingą, nėra svarbios atliekant su tuo susijusius skaičiavimus, vis dėlto dempingo konstatavimas, pirmasis etapas nagrinėjant klausimą, ar reikia nustatyti antidempingo muitą, yra grindžiamas visiškai objektyviu normaliosios vertės ir eksporto kainos palyginimu (2006 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ritek ir Prodisc Technology prieš Tarybą, T-274/02, Rink. p. II-4305, 59 punktas). Šiuo atveju trūkumas dėl atsižvelgimo į rizikos priedą, kuriuo remiasi ieškovė, daro įtaką normaliosios vertės, nustatomos siekiant įvertinti, ar egzistuoja dempingas, apskaičiavimo teisingumui ir yra padarytas pirmiau nei išvada dėl jo egzistavimo, todėl gali turėti įtakos pačios išvados dėl jo egzistavimo teisingumui.

               40

               Be to, Taryba negali remtis teismo praktika dėl pardavimų vidaus rinkoje tariamai padidinta kaina dėl to, kad produkto gamintojas nori apsaugoti patentą (2001 m. gegužės 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą ir Komisiją, C-76/98 P ir C-77/98 P, Rink. p. I-3223 ir 1997 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą, T-159/94 ir T-160/94, Rink. p. II-2461). Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, kaip pažymėjo Bendrasis Teismas ir Teisingumo Teismas, tose bylose ieškovės netvirtino, kad patento egzistavimas neatspindėjo realios situacijos tikslinės trečiosios šalies rinkoje ar kad pardavimai, į kuriuos buvo atsižvelgta, vyko ne įprastomis prekybos sąlygomis (minėto Sprendimo Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą ir Komisiją 41 punktas ir minėto Sprendimo Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą 127–129 punktai). Tokiomis aplinkybėmis reikia pridurti, kad 1988 m. liepos 11 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2423/88 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina ir subsidijuojamo importo iš Europos ekonominės bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 209, p. 1), kuriuo remiantis buvo sukurta minėta teismo praktika, šiuo klausimu buvo grindžiamas kitokia filosofija nei pagrindinis reglamentas, nes jame nebuvo numatyta galimybė koreguoti normaliąją vertę, kai pirkėjai vidaus rinkoje dėl tam tikrų jai būdingų veiksnių, kurie daro įtaką kainų palyginimui, nuolatos moka skirtingas kainas, nors tokia galimybė yra numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punkte.

               41

               Remiantis šiais svarstymais ir, nesant reikalo nuspręsti dėl rėmimosi pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmuoju sakiniu teisėtumo, atsižvelgiant į pirmajame ieškinio pagrinde suformuluotus kaltinimus reikia tenkinti ieškinį ir panaikinti ginčijamą reglamentą, kiek jis susijęs su ieškove.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               42

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Taryba pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės pateiktus reikalavimus. Pagal to paties reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą Komisija padengia savo išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas, kiek jis susijęs su Alumina d.o.o.

                           2.

                           Europos Sąjungos Taryba padengia savo ir Alumina patirtas bylinėjimosi išlaidas.

                           3.

                           Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Paskelbta 2013 m. balandžio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.
    ---documentbreak---

               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T-304/11
            Alumina d.o.o., įsteigta Zvornike (Bosnija ir Hercegovina), atstovaujama advokatų J.-F. Bellis ir B. Servais,
            ieškovė,
            prieš
            Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą J.-P. Hix, padedamo advokatų G. Berrisch ir A. Polcyn,
            atsakovę,
            palaikomą
            Europos Komisijos,  atstovaujamos É. Gippini Fournier ir H. van Vliet,
            įstojusios į bylą šalies,
            dėl prašymo panaikinti 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas (OL L 125, p. 1), kiek jis susijęs su ieškove,
            BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas N. J. Forwood (pranešėjas), teisėjai F. Dehousse ir J. Schwarcz,
            posėdžio sekretorė C. Kristensen, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 15 d. posėdžiui,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. 2010 m. sausio 4 d. gavusi skundą, 2010 m. vasario 17 d. Europos Komisija paskelbė Pranešimą apie tyrimo dėl importuojamų Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių inicijavimą (OL C 40, p. 5).
            2. Ieškovė Alumina d.o.o. , kuri yra Birac  grupės narė, 2010 m. balandžio 9 d. pateikė savo atsakymą į antidempingo klausimyną. 2010 m. birželio 29 d. ‐ liepos 1 d. Komisija atliko patikrinimą vietoje ieškovės patalpose.
            3. Pagal 2010 m. lapkričio 15 d. Komisijos reglamentą (ES) Nr. 1036/2010, kuriuo importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams nustatomas laikinasis antidempingo muitas (OL L 298, p. 27, toliau – laikinasis reglamentas), Komisija nustatė 28,1 % laikinąjį antidempingo muitą importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, dar vadinamiems ceolito NaA arba ceolito 4A milteliais. Pagal laikinojo reglamento 11 konstatuojamąją dalį tyrimas apėmė laikotarpį nuo 2009 m. sausio 1 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d.
            4. Iš laikinojo reglamento 3 ir 10 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Birac  grupė, kuriai priklauso ieškovė, yra vienintelė šio produkto gamintoja ir eksportuotoja Bosnijoje ir Hercegovinoje.
            5. Apskaičiuodama normaliąją vertę Komisija rėmėsi 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 343, p. 51, klaidų ištaisymas OL L 7, 2010, p. 22; toliau – pagrindinis reglamentas) 2 straipsnio 3 dalyje aprašyta metodologija, nes ieškovės pardavimai vidaus rinkoje nebuvo tipiški, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Apskaičiuodama normaliąją vertę Komisija naudojo svertinį vidutinį pelną, gautą iš grupės, kuriai priklauso ieškovė, įvykdytų panašaus produkto pardavimų šalies viduje (laikinojo reglamento 21‐26 konstatuojamosios dalys)
            6. 2010 m. lapkričio 16 d. laišku pagal pagrindinio reglamento 20 straipsnį Komisija perdavė ieškovei laikinojo reglamento kopiją, pranešimą dėl specialaus dempingo skirtumo apskaičiavimo, pranešimą dėl specialaus žalos dydžio apskaičiavimo ir galiausiai atsakymą į ieškovės argumentus dėl tyrimo pradėjimo.
            7. 2010 m. gruodžio 1 d. laišku ieškovė pateikė savo pastabas, kuriose tvirtino, kad pažeistos pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalys, nes normalioji vertė buvo apskaičiuota pagal pelno maržą, susidariusią iš pardavimų vidaus rinkoje vieninteliam jos klientui, esant didelei neatsiskaitymo ar pavėluoto atsiskaitymo rizikai, todėl šie pardavimai nėra įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis.
            8. 2011 m. kovo 16 d. laišku Komisija, remdamasi pagrindinio reglamento 20 straipsniu, perdavė ieškovei galutinį informacinį dokumentą ir atsakymą, kuriame atmesti teiginiai dėl pirmesniame punkte minėtų vidaus pardavimų. 2011 m. kovo 18 d. laišku ieškovė, be kita ko, pakartojo savo poziciją, išdėstytą pirmesniame punkte.
            9. Pagal 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas (OL L 125, p. 1; toliau – ginčijamas reglamentas), šio sprendimo 3 punkte nurodytiems produktams buvo nustatytas galutinis 28,1 % muitas, taikomas produktų neto kainai Europos Sąjungos pasienyje prieš sumokant muitą.
            10. Dėl normaliosios vertės apskaičiavimo Europos Sąjungos Taryba ginčijamo reglamento 19 ir 20 konstatuojamosiose dalyse teigia, kad pardavimai vidaus rinkoje, į kuriuos buvo atsižvelgta, vykdyti įprastomis prekybos sąlygomis ir institucijos galėjo remtis tokių pardavimų duomenimis, nepaisant to, kad jie nebuvo tipiški, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Kadangi šie pardavimai buvo pelningi, apskaičiuota normalioji vertė būtų buvusi tokia pati kaip ir gauta taikant pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą.
            11. 2011 m. gegužės 13 d. Komisijos sprendimu 2011/279/ES, kuriuo priimamas įsipareigojimas, pasiūlytas atsižvelgiant į antidempingo tyrimą dėl importuojamų Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A miltelių (OL L 125, p. 26), ši institucija priėmė ieškovės pasiūlytą įsipareigojimą dėl minimalios kainos.
            Procesas ir šalių reikalavimai
            12. 2011 m. birželio 16 d. ieškovė pateikė Bendrojo Teismo kanceliarijai šį ieškinį.
            13. Dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. liepos 29 d., Europos Komisija paprašė leisti įstoti į bylą Tarybos pusėje. 2011 m. rugsėjo 12 d. nutartimi Bendrojo Teismo antrosios kolegijos pirmininkas leido jai įstoti į bylą.
            14. Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
            – panaikinti jos atžvilgiu ginčijamą reglamentą,
            – priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
            15. Taryba Bendrojo Teismo prašo:
            – atmesti ieškinį,
            – priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
            16. Komisija Bendrojo Teismo prašo atmesti ieškinį.
            Dėl teisės
            17. Savo ieškiniui pagrįsti ieškovė remiasi dviem pagrindais, susijusiais, pirma, su pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalių pažeidimu ir, antra, šio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmojo sakinio pažeidimu.
            18. Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovė tvirtina, kad pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalį, kai pardavimai vidaus rinkoje yra nepakankami, normalioji vertė turi būti apskaičiuojama pagal šio straipsnio 6 dalį. Toks metodas, kuris atspindi nusistovėjusią institucijų praktiką, kai pardavimai vidaus rinkoje neviršija tipiškiems pardavimams taikomos ribos, iš principo negali būti toks pat, kaip ir tuo atveju, kai normalioji vertė apskaičiuojama remiantis netipiškais pardavimais vidaus rinkoje, kaip jie suprantami pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį. Tačiau atsižvelgiant į šio atvejo aplinkybes reikėtų vadovautis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies c punktu ir taikyti protingą pelno maržą. Svertinė vidutinė ieškovės grupės pelno marža, siekianti 58,89 % nuo gamybos sąnaudų ir 37,06 % nuo apyvartos, panaudota apskaičiuojant normaliąją vertę, yra aiškiai neprotinga, ką, beje, patvirtina ir jos palyginimas su pasirinkta 5,9 % marža, kuri panaudota skaičiuojant, kaip pašalinti žalą Sąjungos pramonei.
            19. Pateikdama antrąjį ieškinio pagrindą ieškovė jo pirmojoje dalyje teigia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką netipiški pardavimai, kaip jie suprantami pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį, negali būti laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis. Iš tikrųjų tipiškų pardavimų ir pardavimų, vykdomų įprastomis prekybos sąlygomis, sąvokos yra glaudžiai susijusios. Kadangi pardavimai vidaus rinkoje, į kuriuos atsižvelgė institucijos, sudaro tik 1,9 % eksporto į Sąjungą per tiriamąjį laikotarpį, reikia konstatuoti, kad institucijos normaliąją vertę apskaičiavo remdamosi netipiškais sandoriais, kurie, vadinasi, nebuvo sudaryti įprastomis prekybos sąlygomis, ir taip pažeidė pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmą sakinį.
            20. Ieškovė antrojoje dalyje priduria, kad bet kuriuo atveju Komisijai per administracinę procedūrą buvo pateikti įrodymai, kad pardavimo bendrovei D, kuri yra vienintelė ieškovės klientė vidaus rinkoje, į kurią buvo atsižvelgta, kaina buvo padidinta 25 % dėl pavėluoto atsiskaitymo arba neatsiskaitymo rizikos, todėl tokios kainos neatspindi įprastų prekybos sąlygų. Šiuo atžvilgiu tai, kad per patikrinimą vietoje Komisija nusprendė netikrinti šių įrodymų, neturi reikšmės. Be to, remiantis ieškovės Komisijai pateikta informacija, bendrovės D skolos ieškovei buvo išmokėtos per ilgą laikotarpį kompensacijos arba paskolų perdavimo būdu, todėl pardavimai šiai bendrovei priklauso mainų ir kompensavimo susitarimų, sukuriančių ypatingą situaciją rinkoje, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 dalį, sričiai.
            21. Kaip matyti iš ieškinio 27, 29 ir 50 punktų, kiekviename ieškovės ieškinio pagrinde nurodytais argumentais siekiama įrodyti, kad šiuo atveju neturi būti taikomas pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmasis sakinys. Ieškovė savo išvadas iš esmės grindžia dviem motyvais. Pirma, ji teigia, kad apskaičiuojant vertę, grindžiamą pelno, gauto iš pardavimų vienintelei ieškovės klientei vidaus rinkoje bendrovei D, į kurią atsižvelgta, marža, buvo atsižvelgta tik į netipiškus sandorius, o tai prieštarauja pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 daliai (pirmasis ieškinio pagrindas). Antra, ji teigia, kad pardavimai bendrovei D vyko ne įprastomis prekybos sąlygomis, nes, viena vertus, jie nėra tipiški ir, kita vertus, jų kaina padidinta papildoma marža dėl kliento ekonominės situacijos (antrasis ieškinio pagrindas).
            22. Paklausta per posėdį ieškovė pažymėjo, kad net jei pardavimai vidaus rinkoje viršytų tipiškiems pardavimams taikomą ribą, nustatytą pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalyje, ji ginčytų vertinimą, jog jie buvo vykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, nes institucijos pridėjo papildomą maržą dėl bendrovės D ekonominės situacijos.
            23. Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad antrojo ieškinio pagrindo, per įprastų prekybos sąlygų sąvoką siejamo su pardavimų vidaus rinkoje tipiškumu ir 25 % priedo įtraukimu apskaičiuojant pelno maržą, nagrinėjimas susijęs su pagrindiniu ieškovės argumentu, todėl jį reikia nagrinėti pirmiausia.
            24. Šiuo atžvilgiu dėl šio ieškinio pagrindo pirmosios dalies reikia pažymėti, kad iš principo klausimas, ar pardavimai vidaus rinkoje yra tipiški, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 2 dalį, kurioje yra nurodytas kiekybinis kriterijus, skiriasi nuo klausimo, ar jie buvo vykdyti įprastomis prekybos sąlygomis, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalis, kuriose įtvirtintas kokybinis kriterijus, susijęs su pačių pardavimų pobūdžiu (šiuo klausimu žr. 1992 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Goldstar prieš Tarybą , C-105/90, Rink. p. I-677, 13 punktą). Vis dėlto pardavimų vidaus rinkoje apimtis yra veiksnys, galintis turėti įtakos kainos sudarymui, todėl abu kriterijai gali sąveikauti, kai, pavyzdžiui, vidaus rinka yra tokia maža, kad kainų nenulemia pasiūlos ir paklausos dėsnis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Goldstar prieš Tarybą 15–18 punktus).
            25. Tačiau ši sąveikos galimybė nereiškia, kad kai tipiškumui nustatyta 5 % riba nėra pasiekiama, pardavimai vidaus rinkoje nėra laikomi įvykdytais įprastomis prekybos sąlygomis. Iš tikrųjų negalima visiškai atmesti to, kad, nepaisant mažos pardavimų vidaus rinkoje apimties, jie yra vykdomi įprastomis prekybos sąlygomis, jei vis dėlto atspindi įprastą atitinkamų ūkio subjektų elgesį. Tokiomis aplinkybėmis pirmiausia reikia pareikšti nuomonę dėl 25 % priedo įtraukimo apskaičiuojant pelno maržą, vadinasi, reikia išnagrinėti šio sprendimo 20 punkte išdėstytą antrąjį ieškinio pagrindą.
            26. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal pagrindinio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje esantį dempingo sąvokos apibrėžimą eksporto kaina turi būti lyginama su panašaus produkto kaina įprastomis prekybos sąlygomis eksportuojančioje valstybėje; tas pats pakartota šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje ir 6 dalyje ir tai atspindi penktą konstatuojamąją dalį, pagal kurią normalioji vertė visada turi būti nustatoma remiantis tipiškais pardavimo rodikliais įprastomis prekybos sąlygomis.
            27. Be to, kai normaliosios vertės negalima nustatyti pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalį, ją apskaičiuojant pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 3 ir 6 dalis siekiama nustatyti normaliąją vertę, kaip galima artimesnę tokiai produkto pardavimo kainai, kokia būtų, jei tas produktas būtų parduodamas kilmės ar eksporto valstybėje įprastomis prekybos sąlygomis (1992 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Minolta Camera prieš Tarybą , C-178/87, Rink. p. I-1577, 17 punktas).
            28. Remiantis tuo darytina išvada, kad nustatant normaliąją vertę siekiama leisti institucijoms įvertinti, ar dempingo veiksmai buvo atlikti per tiriamąjį laikotarpį; ji nustatoma remiantis objektyviomis taisyklėmis ir nepaisant to, koks bus galutinis rezultatas. Įprastų prekybos sąlygų sąvoka siekiama, kad nustatant normaliąją vertę nebūtų atsižvelgiama į situacijas, kai pardavimo vidaus rinkoje sandoriai sudaryti kitokiomis sąlygomis, pavyzdžiui, kai produktas parduodamas už mažesnę kainą nei gamybos sąnaudos ar kai sandoriai sudaromi tarp partnerių, kurie susiję arba yra sudarę kompensavimo susitarimus (šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo Goldstar prieš Tarybą  13 punktas). Kaip matyti iš pagrindinio reglamento 2 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos ir 2 straipsnio 4 dalies ir kaip pabrėžia Taryba atsiliepimo į ieškinį 57 punkte, šios aplinkybės yra pardavimų, kurie gali būti laikomi vykusiais ne įprastomis prekybos sąlygomis, pavyzdžiai.
            29. Pardavimų, vykusių įprastomis prekybos sąlygomis, sąvoka yra objektyvi ir ja gali remtis ne tik institucijos, kad užkirstų kelią veiksmams, galintiems nuslėpti dempingą ar jo mastą (kompensavimo susitarimai, kai nurodoma dirbtinai maža pardavimo kaina, pardavimai vidaus rinkoje tokia kaina, kuri ilgą laiką yra mažesnė už gamybos sąnaudas), bet ir konkretūs ūkio subjektai, susidūrę su veiksmais, darančiais poveikį įprastoms prekybos sąlygoms (žr., pavyzdžiui, 2003 m. sausio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Petrotub ir Republica , C-76/00 P, Rink. p. I-79, 65–68 ir 84–86 punktus).
            30. Vadinasi, institucijos, apskaičiuodamos normaliąją vertę, turi neatsižvelgti į pardavimus, vykusius ne įprastomis prekybos sąlygomis, kai pardavimo kaina yra didesnė arba mažesnė už kainą, taikomą įprastomis sąlygomis, nepaisant to, kokios yra sandorio nesudarymo įprastomis prekybos sąlygomis priežastys, ir tokio neatsižvelgimo pasekmių išvadai dėl dempingo buvimo ar jo apimties. Kaip dėl Sutarties dėl 1994 m. bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos vi straipsnio įgyvendinimo (GATT) (OL L 336, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 189), esančios Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) Steigimo sutarties 1A priede, 2.1 straipsnio konstatavo Pasaulio prekybos organizacijos apeliacinė institucija, atsižvelgus į pardavimus, vykdytus ne įprastomis prekybos sąlygomis, nesvarbu, maža ar didele kaina, būtų iškreipta vadinamosios „normalios“ vertės sąvoka (2011 m. liepos 24 d. PPO apeliacinės institucijos pranešimo byloje „Jungti nės Valstijos – Antidempingo priemonės tam tikriems Japonijos kilmės karštai valcuotiems plieno produktams“ 144 ir 145 punktai).
            31. Šiuo atveju ieškovė savo 2010 m. balandžio 9 d. atsakyme į antidempingo klausimyną pažymėjo, kad jos finansiniai santykiai su bendrove D, jos vienintele kliente vidaus rinkoje, pablogėjo dėl vėlavimo atsiskaityti ir tai pateisino rizikos priedo taikymą, dėl kurio padidėjo ceolito A pardavimo kaina. 2010 m. gruodžio 1 d. ieškovės pateiktose pastabose pateikta papildoma informacija tuo klausimu (žr. šio sprendimo 7 punktą); prie pastabų, be kitų dalykų, buvo pridėta 2009 m. gegužės 29 d. sutartis tarp ieškovės ir bendrovės D, kurioje nustatytas 25 % šio priedo dydis.
            32. Atsakydama į šiuos argumentus, 2011 m. kovo 16 d. laiške (žr. šio sprendimo 8 punktą) Komisija pažymėjo: kadangi bendrovė D yra vienintelė ieškovės klientė vidaus rinkoje, nebuvo galima patikrinti, ar pardavimo šiai įmonei kaina apima 25 % dydžio rizikos priedą. Komisija manė, kad ieškovės teiginius reikia atmesti, nesant reikalo nagrinėti, ar bylos aplinkybės leidžia manyti, kad atitinkami pardavimai nebuvo įvykdyti įprastomis prekybos sąlygomis. Vis dėlto, kaip teigiama ginčijamo reglamento 20 konstatuojamojoje dalyje, „atliekant tyrimą nustatyta, kad Birac  pateikti duomenys ir įrodymai sudarė patikimą pagrindą normaliajai vertei nustatyti“, todėl ieškovės argumentą, kad pardavimų vidaus rinkoje negalima laikyti vykdytais įprastomis prekybos sąlygomis, reikia atmesti.
            33. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, pirma, kad, kitaip nei 2011 m. kovo 16 d. laiške teigia Komisija, pardavimų vidaus rinkoje kitiems klientams nei bendrovė D nebuvimas tokio patikrinimo nepadaro neįmanomo. Pirmiausia informacija dėl rizikos priedo taikymo buvo pateikta ieškovės atsakyme į antidempingo klausimyną, t. y. iki patikrinimo vietoje. Be to, iš ieškovės Komisijai perduotos sutarties (žr. šio sprendimo 31 punktą) 6 punkto aiškiai matyti, kad toks priedas egzistavo, nes apskaičiuotoji pelno marža, siekianti 58,89 % nuo gamybos sąnaudų ir 37,06 % nuo apyvartos, yra rimtas argumentas, kad tas priedas iš tikrųjų buvo taikytas. Beje, iš 2010 m. gruodžio 1 d. ieškovės laiško 3.2 ir 3.3 priedų matyti, kad bendrovė D vėluodavo grąžinti skolas bent nuo 2008 m. ir ši tendencija tęsėsi 2009 m., kaip tai rodo šio laiško 2 priede esanti lentelė. Galiausiai 2011 m. kovo 16 d. laiške Komisija sutiko su argumentu, susijusiu su 25 % priedo faktiniu įtraukimu į kainą ir net jį panaudojo atsakydama į kitą ieškovės argumentą dėl nagrinėjamų pardavimų įprasto pobūdžio, grindžiamą šį kartą su bendrove D sudarytais kompensavimo susitarimais.
            34. Antra, tvirtindama, kad ieškovė neginčijo, jog nagrinėjamos prekybos sąlygos yra įprastos, Komisija neatsižvelgia į tai, kad savo atsakyme į antidempingo klausimyną ieškovė pažymėjo, jog bendrovei D nustatyta kaina buvo padidinta rizikos priedu, ir plačiau išdėstė šį argumentą savo 2010 m. gruodžio 1 d. laiške.
            35. Trečia, tripliko 30 punkte Taryba pažymėjo, kad Komisija nepatikrino šios informacijos, nes nusprendė atmesti ieškovės teiginius dėl to, kad dėl šios aplinkybės nagrinėjamos prekybos sąlygos netapo „neįprastos“. Jei būtent taip reikia suprasti ginčijamo reglamento 20 konstatuojamąją dalį (žr. šio sprendimo 32 punktą), toliau reikia pažymėti kelis dalykus.
            36. Toks rizikos priedas, kaip nagrinėjamasis, iš tikrųjų yra kompensacija už riziką, kurią tiekėjas prisiima parduodamas produktus tam tikram klientui ir jam nustatydamas atsiskaitymo terminą. Taigi, šis priedas neatspindi parduoto produkto vertės dalies ir nėra susijęs su jo savybėmis, tačiau jo taikymas ir apimtis priklauso nuo kliento tapatybės ir nuo to, kaip tiekėjas vertina jo finansinį pajėgumą. Vadinasi, atsižvelgus į tokį priedą apskaičiuojant normaliąją vertę siekiama įtraukti į skaičiavimus veiksnį, negalintį lemti kainos, kuria produktas parduodamas kilmės valstybėje (žr. šio sprendimo 27 punktą), bet išimtinai susijusį su konkretaus pirkėjo vidaus rinkoje finansiniu pajėgumu.
            37. Tokiomis aplinkybėmis atsiliepimo į ieškinį 58 punkte esantis Tarybos teiginys, kad su kliento finansiniu patikimumu susijusi rizika gali būti valdoma naudojantis žalos atlyginimo priemonėmis, akredityvais arba avansais, bet ne rizikos priedu, padidinančiu pardavimo kainą, nepaaiškina, kodėl pardavėjas negali taikyti tokio priedo ir kodėl tokios rizikos buvimas neleidžia padidinti pardavimo kainos priedu, kuris turi kompensuoti ir pačią riziką, ir galimas išlaidas, kurių tiekėjas patirtų, jei galiausiai turėtų pareikšti ieškinį savo klientui teisme.
            38. Bylos aplinkybėmis įtraukiant į pelno maržos, kuri nustatoma apskaičiuojant normaliąją vertę, skaičiavimus tokį priedą, kaip nagrinėjamasis, atsižvelgiama į veiksnį, kuris neatspindi parduodamo produkto vertės dalies ir kuris dirbtinai padidina normaliosios vertės apskaičiavimo rezultatą, todėl jis nebeatspindi kuo tikslesnės tos produkto pardavimo kainos, kokia būtų, jei tas produktas būtų parduotas kilmės valstybėje įprastomis prekybos sąlygomis, nebent vėliau būtų pritaikyta atitinkama korekcija pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punktą (žr. šio sprendimo 27–30 punktus).
            39. Reikia pridurti, kad per posėdį Tarybos ir Komisijos pateiktiems argumentams, grindžiamiems tuo, kad priežastys, dėl kurių gamintojas taiko dempingą, yra nesvarbios nustatant antidempingo muitą, negalima pritarti. Nors tiesa, kad priežastys, dėl kurių eksportuotojas gali nuspręsti taikyti dempingą, nėra svarbios atliekant su tuo susijusius skaičiavimus, vis dėlto dempingo konstatavimas, pirmasis etapas nagrinėjant klausimą, ar reikia nustatyti antidempingo muitą, yra grindžiamas visiškai objektyviu normaliosios vertės ir eksporto kainos palyginimu (2006 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ritek ir Prodisc Technology prieš Tarybą , T-274/02, Rink. p. II-4305, 59 punktas). Šiuo atveju trūkumas dėl atsižvelgimo į rizikos priedą, kuriuo remiasi ieškovė, daro įtaką normaliosios vertės, nustatomos siekiant įvertinti, ar egzistuoja dempingas, apskaičiavimo teisingumui ir yra padarytas pirmiau nei išvada dėl jo egzistavimo, todėl gali turėti įtakos pačios išvados dėl jo egzistavimo teisingumui.
            40. Be to, Taryba negali remtis teismo praktika dėl pardavimų vidaus rinkoje tariamai padidinta kaina dėl to, kad produkto gamintojas nori apsaugoti patentą (2001 m. gegužės 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą ir Komisiją , C-76/98 P ir C-77/98 P, Rink. p. I-3223 ir 1997 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą , T-159/94 ir T-160/94, Rink. p. II-2461). Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, kaip pažymėjo Bendrasis Teismas ir Teisingumo Teismas, tose bylose ieškovės netvirtino, kad patento egzistavimas neatspindėjo realios situacijos tikslinės trečiosios šalies rinkoje ar kad pardavimai, į kuriuos buvo atsižvelgta, vyko ne įprastomis prekybos sąlygomis (minėto Sprendimo Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą ir Komisiją  41 punktas ir minėto Sprendimo Ajinomoto ir NutraSweet prieš Tarybą  127–129 punktai). Tokiomis aplinkybėmis reikia pridurti, kad 1988 m. liepos 11 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 2423/88 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina ir subsidijuojamo importo iš Europos ekonominės bendrijos narėmis nesančių valstybių (OL L 209, p. 1), kuriuo remiantis buvo sukurta minėta teismo praktika, šiuo klausimu buvo grindžiamas kitokia filosofija nei pagrindinis reglamentas, nes jame nebuvo numatyta galimybė koreguoti normaliąją vertę, kai pirkėjai vidaus rinkoje dėl tam tikrų jai būdingų veiksnių, kurie daro įtaką kainų palyginimui, nuolatos moka skirtingas kainas, nors tokia galimybė yra numatyta pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies k punkte.
            41. Remiantis šiais svarstymais ir, nesant reikalo nuspręsti dėl rėmimosi pagrindinio reglamento 2 straipsnio 6 dalies pirmuoju sakiniu teisėtumo, atsižvelgiant į pirmajame ieškinio pagrinde suformuluotus kaltinimus reikia tenkinti ieškinį ir panaikinti ginčijamą reglamentą, kiek jis susijęs su ieškove.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            42. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Taryba pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės pateiktus reikalavimus. Pagal to paties reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą Komisija padengia savo išlaidas.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Panaikinti 2011 m. gegužės 11 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 464/2011, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas ir laikinojo muito, nustatyto importuojamiems Bosnijos ir Hercegovinos kilmės ceolito A milteliams, galutinis surinkimas, kiek jis susijęs su Alumina d.o.o.
            2. Europos Sąjungos Taryba padengia savo ir Alumina patirtas bylinėjimosi išlaidas.
            3. Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 14 d. # Ispanijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Sąvoka - Įmonės mokesčių ir socialinio draudimo įmokų nemokėjimas - Nacionalinės valdžios institucijų elgesys paskelbus nemokumą. # Byla C-276/02.

text:
      Byla C-276/02
      Ispanijos Karalystė
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Valstybės pagalba – Sąvoka – Įmonės mokesčių ir socialinio draudimo įmokų nemokėjimas – Nacionalinės valdžios institucijų elgesys paskelbus nemokumą“
      Sprendimo santrauka
      1.        Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka – Priemonės, mažinančios įmonės kaštus
      (EB 87 str. 1 dalis)
      2.        Valstybių teikiama pagalba – Komisijos sprendimas – Teisėtumo vertinimas, atsižvelgiant į turimą informaciją sprendimo priėmimo
            metu
      (EB 87 str.)
      1.        EB 87 straipsnio 1 dalis apibrėžia valstybės pagalbą, kuri reglamentuojama EB sutarties, kaip valstybės narės arba iš jos
         valstybinių išteklių bet kokia forma suteiktą pagalbą, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo
         konkurenciją arba gali ją iškraipyti, kai daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.

      EB 87 straipsnio 1 dalies prasme valstybės pagalbos sąvoka yra platesnė nei subsidijos, nes apima ne tik teigiamas išmokas,
         pavyzdžiui, subsidijas, bet ir įvairių formų priemones, sumažinančias sąnaudas, kurių įmonė įprastai patiria.

      (žr. 24 punktą)
      2.        Sprendimo dėl valstybės pagalbos teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Komisijos turimą informaciją priimant sprendimą.
      (žr. 31 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 14 d.(*)

      „Valstybės pagalba – Sąvoka – Įmonės mokesčių ir socialinio draudimo įmokų nemokėjimas – Nacionalinės valdžios institucijų elgesys paskelbus nemokumą“
      Byloje C‑276/02,
      dėl ieškinio dėl panaikinimo pagal EB 230 straipsnį,
      Teisingumo Teismui pateikto 2002 m. liepos 23 d.,
      Ispanijos Karalystė, atstovaujama S. Ortiz Vaamonde, nurodžiusio adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą V. Kreuschitz ir J. L. Buendía Sierra, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro  kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann, J.‑P. Puissochet (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues
         ir  F. Macken,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      sekretorius R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2004 m. balandžio 1 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Ispanijos Karalystė prašo panaikinti 2002 m. gegužės 14 d. Komisijos sprendimą 2002/935/EB dėl pagalbos Grupo de Empresas Álvarez (OL, L 329, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Faktinės aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
      2        Grupo de Empresas Álvarez SA (toliau – GEA), kuri buvo viena iš pagrindinių indų ir porceliano gamintojų bei pardavėjų Ispanijoje, po 1991 m. privatizacijos patyrė
         didelių nuostolių.

      3        Įmonė naudojosi valstybės pagalba garantijų ir tiesioginės subsidijos forma, kurią leido Komisija savo 1997 m. liepos 15 d.
         sprendimu 98/634/EB (OL C 336, p. 6) su sąlyga, kad Ispanijos valdžios institucijos neteiks jokios kitos pagalbos ir visiškai
         vykdys jų pateiktą restruktūrizacijos planą.

      4        Vis dėlto trejus metus po šio leidimo, GEA ir jos dukterinė įmonė Vidrios Automáticos del Noroeste SA (toliau – Vanosa) nevykdė savo pareigos mokėti mokesčius bei socialinio draudimo įmokas.

      5        Po to, kai GEA ir VANOSA, jų pačių prašymu, buvo pripažintos nemokiomis – 1997 m. lapkričio 19 d. pirmoji ir 1997 m. lapkričio 14 d. antroji, – Agencia Estatal de Administración Tributaria (valstybinė mokesčių inspekcija, toliau – mokesčių inspekcija) 1998 m. balandžio 14 d. su jomis pasirašė atskiras sutartis.

      6        Pagal šias sutartis mokestinė skola buvo sumažinta dviem trečdaliais, o likusią skolos dalį leista mokėti dalimis, t. y. mokėjimą
         atidedant dvejiems metams, o vėliau 10 metų nuo 2000 m. sausio mėnesio mokant kas tris mėnesius, su sąlyga, kad šios dvi įmonės
         laikysis grafiko ir tiksliai vykdys savo vėlesnes mokestines prievoles. Šių sąlygų nesilaikymo atveju sutartys būtų nutrauktos,
         ir todėl iš naujo atsirastų visa pradinė skola.

      7        1998 m. lapkričio 6 d. Tesorería General de la Seguridad Social (toliau – socialinio draudimo įstaiga) su Vanosa taip pat sudarė sutartį, analogišką 1998 m. balandžio 14 d. sutartims, pirmą mokėjimą numatydama 2000 m. sausio mėnesį. GEA su socialinio draudimo įstaiga nesusitarė dėl panašios sutarties.

      8        Dvejus metus po sutarčių su mokesčių inspekcija ir socialinio draudimo įstaiga sudarymo GEA ir Vanosa ir toliau nemokėjo socialinio draudimo įmokų bei einamųjų mokesčių, išskyrus keletą atskirų įmokų. Nuo 2000 m. pradžios šios
         įmonės nustojo mokėti skolą pagal minėtas sutartis.

      9        Kaip teigia Ispanijos vyriausybė, 2001 m. vasario 7 d. po daugelio nesėkmingų raginimų mokesčių inspekcija nutraukė 1998 m.
         balandžio 14 d. sutartis su GEA ir Vanosa. 2001 m. gruodžio 20 d. socialinio draudimo įstaiga savo ruožtu nutraukė 1998 m. lapkričio 6 d. sutartį, sudarytą su Vanosa.

      10      Ispanijos vyriausybė taip pat teigia, kad net paskelbus nemokumą socialinio draudimo įstaiga bei mokesčių inspekcija ir toliau
         vykdė turto areštą ir ėmėsi kitų vykdymo priemonių. Pavyzdžiui, mokesčių inspekcija areštavo 96 butus (1999 m. gruodžio 23 d.),
         GEA grupės prekių ženklus (2000 m. rugpjūčio 22 d.), šių įmonių pagrindinių klientų skolas (laikotarpiu nuo 2000 m. spalio mėnesio
         iki 2001 m. balandžio mėnesio) ir Vanosa gamyklą (2002 m. birželio 5 d.), o socialinio draudimo įstaiga susigrąžino dalį skolos (pvz., 42 767 950 ESP 1998 m. lapkričio
         mėnesį) ir areštavo banko sąskaitas (2001 m. sausio mėnesį) bei reikalavimus biudžetui (2001 m. balandžio mėnesį). Dėl šių
         veiksmų 2001 m. pavasarį įmonės buvo uždarytos, nes visos jų galimos pajamos iš veiklos buvo nukreiptos viešiesiems kreditoriams.

      11      Po to, kai 2001-ųjų pirmąjį pusmetį Komisija gavo du skundus, nurodančius, inter alia, kad Ispanijos valdžios institucijos atsisakė išieškoti GEA ir Vanosa mokestinę bei socialinio draudimo įmokų skolą, ji keletą kartų kreipėsi į šias valdžios institucijas reikalaudama paaiškinimo.
         Keletą kartų apsikeitus laiškais, Komisija 2001 m. rugsėjo 19 d. pradėjo procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje, ir
         apie tai pranešė Ispanijos valdžios institucijoms tą pačią dieną laišku, kuris po to buvo paskelbtas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje, kviečiant suinteresuotuosius asmenis pateikti savo pastabas (OL 2001, C 336, p. 6).

      12      Ispanijos valdžios institucijos pateikė savo pastabas, kurias Komisija gavo 2001 m. gruodžio 4 d. Jokia kita valstybė narė
         ar suinteresuotasis asmuo nepateikė pastabų. 2002 m. gegužės 14 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.

      13      Jo motyvuose Komisija nurodo, kad sistemingas GEA ir Vanosa mokesčių bei socialinio draudimo įmokų nemokėjimas mažiausiai nuo 1997 m. lapkričio mėnesio, kai įmonės tapo nemokios, iki
         2001 m. sausio mėnesio yra valstybės išteklių perdavimas joms ir laikomas valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.

      14      Šis perdavimas suteikė minėtoms įmonėms konkurencinį pranašumą, nes, priešingai nei konkurentai, jos nemokėjo socialinio draudimo
         įmokų ir mokesčių, kaip tai turėtų būti įprastai. Šis pranašumas atsirado dėl priemonių, numatytų Ispanijos teisės aktuose,
         netaikymo, nes nebuvo imtasi atskirų vykdymo procedūrų, siekiant išreikalauti po nemokumo atsiradusias skolas, kurios būtų
         užkirtusios kelią įmonei, nesilaikančiai savo pareigos mokėti mokesčius bei socialinio draudimo įmokas, toliau vykdyti savo
         veiklą.

      15      Šitaip Ispanijos valdžios institucijos nesiėmė jokių veiksmų kaip stropus privatus kreditorius, išieškant bent mažą dalį nesumokėtų
         mokesčių ir socialinio draudimo įmokų. Dėl jų pasyvumo išaugo mokestinė ir socialinio draudimo įmokų skola, be to, buvo akivaizdžiai
         nukrypta nuo restruktūrizavimo plano, kuriuo remiantis priimtas 1997 m. liepos 15 d. sprendimas.

      16      Komisija taip pat teigia, kad nurodyta pagalba negali būti kvalifikuojama kaip išimtis pagal EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalis
         ir neatitinka sąlygų, nurodytų pranešime (OL C 288, 1999, p. 2) dėl Bendrijos gairių dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms
         įmonėms sanuoti bei restruktūrizuoti (OL 1999, C 288, p. 2).

      17      Galiausiai Komisija nusprendžia, kad „pagalba dėl tęstinio (GEA ir Vanosa) mokesčių bei socialinio draudimo įmokų nemokėjimo laikotarpiu nuo GEA nemokumo paskelbimo 1997 m. lapkričio 19 d., o Vanosa – 1997 m. lapkričio 14 d. iki 2001 m. sausio mėnesio yra nesuderinama su bendrąja rinka“. Be to, ji teigia, kad Ispanijos
         Karalystė turi imtis „visų būtinų priemonių, kad susigrąžintų (nagrinėjamą) neteisėtai suteiktą pagalbą iš jos gavėjo“.

       Dėl ieškinio
      18      Ispanijos Vyriausybė tvirtina, inter alia, kad Komisija padarė teisės ir fakto klaidas, taikydama EB 87 straipsnio 1 dalį. Pirmiausiai reikia svarstyti šiuos ieškinio
         pagrindus.

       Dėl pagrindo, susijusio su teisės klaida
       Šalių argumentai
      19      Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia EB 87 straipsnio 1 dalį, nes pagal šia nuostatą tokiomis
         aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, valstybės pagalbos buvimas negali būti nustatytas.

      20      Ji mano, kad kompetentingos valdžios institucijos paprasčiausiai sudarė sutartis su GEA ir Vanosa dėl skolų sumažinimo ir mokėjimo dalimis bei nurodė, kad tai joms leido nacionaliniai įstatymai, taikomi įmonės nemokumo
         atveju, ir kad jos tai būtų padariusios su bet kokia kita įmone, esančia tokioje pat padėtyje. Tokių sutarčių pasirašymas,
         įmonei esant nemokiai, negali būti laikomas valstybės pagalba.

      21      Remiantis Komisijos teiginiais, pagal kuriuos faktas, kad įmonės naudojasi sutartimis, kurios joms leidžia toliau tęsti savo
         veiklą, nors viešieji kreditoriai būtų galėję inicijuoti neatidėliotiną likvidavimą, laikytinas valstybės pagalba, reikėtų
         manyti, kad bet kurioje nemokumo procedūroje yra pagalbos elementų ir kad valstybių narių numatytos bankroto prevencijos procedūros
         savaime prieštarauja Bendrijos teisės nuostatoms dėl valstybės pagalbos.

      22      Ispanijos Vyriausybė taip pat tvirtina, kad šioje byloje Komisija nei įrodė, nei pateikė motyvų, jog viešųjų kreditorių sudarytos
         sutartys su GEA ir Vanosa skiriasi ar yra palankesnės už tas, kurios paprastai sudaromos vykstant nemokumo procedūroms.

      23      Tuo tarpu Komisija pažymi, kad valstybės pagalba yra ne sutartys dėl skolos įskaitymo ar jos mokėjimo dalimis viešiesiems
         kreditoriams, o socialinio draudimo įstaigos ir mokesčių inspekcijos pasyvumas po šių sutarčių sudarymo. Priešingai nei tvirtina
         Ispanijos Vyriausybė, Komisija niekada nemanė, kad šioje byloje minėtos sutartys yra valstybės pagalba.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      24      EB 87 straipsnio 1 dalis apibrėžia valstybės pagalbą, reglamentuojamą EB sutarties, kaip valstybės narės arba iš jos valstybinių
         išteklių bet kokia forma suteiktą pagalbą, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją
         arba gali ją iškraipyti, kai daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai. Šios nuostatos prasme valstybės pagalbos sąvoka
         yra platesnė nei subsidijos, nes ji apima ne tik teigiamas išmokas, pavyzdžiui, subsidijas, bet ir įvairių formų priemones,
         sumažinančias kaštus, kurias įmonė įprastai patiria (žr. 1961 m. vasario 23 d. Sprendimo De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją, 30/59, Rink. p. 1, 39 punktą; 1994 m. kovo 15 d. Sprendimo Banco Exterior de España, C‑387/92, Rink. p. I‑877, 13 punktą; 1999 m. birželio 29 d. Sprendimo DM Transport, C‑256/97, Rink. p. I‑3913, 19 punktą ir 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, C‑5/01, Rink. p. I‑11991, 32 punktą).

      25      Ginčijamame sprendime Komisija nekvestionuoja sutarčių sudarymo su GEA ir Vanosa dėl skolos sumažinimo ir leidimo ją mokėti dalimis. Priešingai nei tvirtina Ispanijos vyriausybė, Komisija nemano, kad tokių
         sutarčių sudarymas su viešaisiais kreditoriais, vykstant nemokumo procedūrai, yra valstybės pagalba.

      26      Ginčijamo sprendimo motyvuose ir konstatuojamojoje dalyje Komisija aiškiai nurodo dviejų įmonių tęstinį pareigos mokėti mokesčius
         bei socialinio draudimo įmokas nevykdymą. Pagal ginčijamą sprendimą, inter alia, jo motyvų 44 ir 47 punktus nauda, atsiradusi dėl sistemingo mokesčių ir socialinio draudimo įmokų nemokėjimo mažiausiai
         nuo 1997 m. sausio iki 2001 m. sausio, t. y. laikotarpiu prieš ir po nemokumo paskelbimo bei sutarčių sudarymo, yra valstybės
         pagalba. Ši nauda atsirado dėl kompetentingų valdžios institucijų neveikimo, nes jos nepradėjo atskirų vykdymo procedūrų,
         kurios būtų neleidusios abiem įmonėms tęsti savo veiklos, ypač po sutarčių sudarymo, pastarosioms nevykdant savo pareigos
         mokėti mokesčius bei socialinio draudimo įmokas, ir ypač nemokant paskelbus nemokumą atsiradusių skolų, nenumatytų sutartyse
         sumažinant skolą ir leidžiant ją mokėti dalimis. Ginčijamo sprendimo motyvų 53 punkte patikslinta, kad taip elgdamiesi viešieji
         kreditoriai neveikė kaip privatūs kreditoriai, kurie išieško bent mažą dalį nesumokėtų mokesčių bei socialinio draudimo įmokų.

      27      Dėl ginčijamo sprendimo neteisingo supratimo Ispanijos vyriausybės pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

       Dėl pagrindo, susijusio su fakto klaida
       Šalių argumentai
      28      Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad šiuo atveju ginčijamame sprendime yra padaryta fakto klaida, nes Komisija manė, jog Ispanijos
         valdžios institucijos po GEA ir Vanosa nemokumo paskelbimo 1997 m. lapkričio mėnesį liko pasyvios.

      29      Priešingai nei nurodyta ginčijamame sprendime, ir socialinio draudimo įstaiga, ir mokesčių inspekcija jų kompetencijos ribose
         ėmėsi visų priemonių, ypač atskirų vykdymo procedūrų, kad būtų užtikrintas skolų, atsiradusių po sutarčių dėl skolos sumažinimo
         ir leidimo mokėti dalimis sudarymo, išieškojimas. Ispanijos vyriausybė nurodo veiksmus, minėtus šio sprendimo 10 punkte.

      30      Kita vertus, Komisija mano, kad Ispanijos valdžios institucijos neįrodė pakankamo stropumo nagrinėjamoms įmonėms nevykdant
         savo pareigos mokėti mokesčius ir socialinio draudimo įmokas. Socialinio draudimo įstaiga ir mokesčių inspekcija 1998 m. liko
         pasyvios po sutarčių dėl skolos sumažinimo ir leidimo mokėti dalimis sudarymo, dėl to gerokai išaugo vėlesnės skolos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      31      Sprendimo dėl valstybės pagalbos teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Komisijos turimą informaciją priimant sprendimą
         (žr. 1986 m. liepos 10 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, 234/84, Rink. p. 2263, 16 punktą ir 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑241/94, Rink. p. I‑4551, 33 punktą).

      32      Dėl ginčijamo sprendimo pagrindimo, kaip minėta šio sprendimo 26 punkte, Komisija mano, kad valstybės pagalba atsirado dėl
         to, jog Ispanijos valdžios institucijos neinicijavo atskirų vykdymo procedūrų ir neveikė kaip privatūs kreditoriai, išieškant
         bent mažą dalį nesumokėtų mokesčių bei socialinio draudimo įmokų.

      33      Vis dėlto iš apsikeitimo laiškais tarp šalių per administracinę procedūrą matyti, kad Ispanijos valdžios institucijos nurodė,
         jog tarp 1997 m. sausio ir 2001 m. sausio buvo imtasi veiksmų, kuriais siekta iš GEA ir Vanosa išieškoti dalį skolos valstybei bei pastarąsias priversti vykdyti savo pareigas. Nors per šios bylos administracinę procedūrą
         Komisijai pateikta mažiau informacijos nei Ispanijos vyriausybė nurodė šiame ieškinyje, ir ji kartais būdavo netiksli, turėdama
         šią informaciją Komisija negalėjo nuspręsti, kad nebuvo imtasi Ispanijos teisės aktuose numatytų priemonių (atskirų vykdymo
         procedūrų), siekiant, jog nevykdančios savo pareigos mokėti mokesčius ir socialinio draudimo įmokas įmonės nevykdytų savo
         veiklos ir jog viešieji kreditoriai neveikė kaip privatūs kreditoriai, išieškant bent mažą dalį skolų.

      34      Savo atsakyme į Komisijos prašymą pateikti paaiškinimus, kurį pastaroji gavo 2001 m. liepos 5 d., Ispanijos valdžios institucijos
         tik nurodė, kad socialinio draudimo įstaiga areštavo nekilnojamąjį turtą, priklausantį GEA ir Vanosa, ir nepatikslino šių areštų datos bei nepateikė informacijos apie galimus mokesčių inspekcijos veiksmus. Tuo remiantis, savo
         laiške, informuojančiame apie sprendimą pradėti procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje, Komisija minėtoms institucijoms
         patikslino, kad jos nenurodė, jog buvo imtasi nacionalinės teisės nustatytų teisinių priemonių, pavyzdžiui, bankroto proceso
         ar atskirų vykdymo procedūrų įgyvendinimo, kad būtų užkirstas kelias įmonių pareigos mokėti socialinio draudimo įmokas bei
         mokesčius nevykdymui.

      35      Savo pastabose, kurias Komisija gavo 2001 m. gruodžio 4 d., Ispanijos valdžios institucijos nurodo, kad, GEA ir Vanosa nevykdant 1998 m. balandžio 14 d. sutarčių, mokesčių inspekcija jas nutraukė 2001 m. vasario 7 d., ir kad buvo pradėta keletas
         vykdymo priemonių. Šiuo klausimu jos nurodė klientų skolų, prekių ženklų, dukterinių įmonių akcijų ir pastatų areštus. Jos
         taip pat nurodė ir pirmos eilės nekilnojamojo turto hipoteką. Ši informacija reiškia, kad minėtos vykdymo procedūros buvo
         pradėtos tik po ginčijame sprendime nurodyto termino, kuris baigėsi 2001 m. sausio mėnesį. Tačiau Ispanijos valdžios institucijos
         nurodė socialinio draudimo įstaigos ataskaitą ir dokumentus, pridėtus prie atsakymo, kuriuose, inter alia, yra informacijos apie abiejų įmonių nekilnojamojo turto, bankų sąskaitų, reikalavimų kitoms įmonėms bei biudžetui areštus.
         Šios informacijos analizė rodo, kad daugelis turto areštų, inicijuotų 1993 m.–1996 m., buvo iš naujo atlikti tarp 1997 m.
         spalio ir 1998 m. lapkričio ir kad 2001 m. vasario mėnesį atitinkamam bankui buvo pranešta apie GEA sąskaitos areštą, dėl to galima manyti, jog šiai priemonei iš anksto ruoštasi, ir jog 2001 m. balandžio 9 d. reikalavimai
         biudžetui taip pat buvo areštuoti.

      36      Atsižvelgiant į šiuos paaiškinimus, Komisija negalėjo bendrai manyti, kad „Ispanijos Karalystė nesiėmė priemonių (atskirų
         vykdymo procedūrų), numatytų Ispanijos teisės aktuose, siekiant išvengti, jog nemokanti mokesčių bei socialinio draudimo įmokų
         įmonė toliau vykdytų savo veiklą“, ir padaryti išvadą, kad „valstybės veiksmuose jokiu būdu negalima įžvelgti, jog ji veikė
         kaip privatus kreditorius,  išieškant bent mažą dalį nesumokėtų mokesčių bei socialinio draudimo įmokų“.

      37      Nesprendžiant, ar šioje byloje esama valstybės pagalbos, konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo išvados, pagal kurias „tęstinis
         (GEA ir Vanosa) mokesčių bei socialinio draudimo įmokų nemokėjimas laikotarpiu nuo GEA nemokumo paskelbimo 1997 m. lapkričio 19 d., o Vanosa – 1997 m. lapkričio 14 d. iki 2001 m. sausio mėnesio (yra valstybės pagalba, nesuderinama su bendrąja rinka)“ remiasi klaidingomis
         faktinėmis prielaidomis. Dėl to, ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, nenagrinėjant kitų Ispanijos vyriausybės pateiktų
         ieškinio pagrindų ar argumentų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      38      Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
         Kadangi Ispanijos vyriausybė prašė priteisti išlaidas, ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji turi padengti išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2002 m. gegužės 14 d. Komisijos sprendimą 2002/935/EB dėl pagalbos Grupo de Empresas Álvarez.
      2.      Europos Bendrijų Komisija turi atlyginti bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.