title: 2007 m. sausio 16 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Calavo Growers, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio prekių ženklo CALVO paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas CALAVO - Protesto priimtinumas - Kita nei procedūros kalba pateikto protesto pagrindimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis - Reglamento (EB) Nr. 2868/95 20 taisyklės 3 dalis. # Byla T-53/05.

text:
      Byla T‑53/05
      Calavo Growers, Inc.
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą
      (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio prekių ženklo CALVO paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas CALAVO – Protesto priimtinumas – Kita nei procedūros kalba pateiktas protesto pagrindimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 20 taisyklės 3 dalis“
      Sprendimo santrauka
      Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų šalių pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas
      (Tarybos reglamento Nr.º40/94 42 straipsnio 3 dalis ir 74 straipsnio 1 dalis; Komisijos reglamento Nr. 2868/95 1 straipsnio
            20 taisyklės 3 dalis)
      Jeigu per dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos pareikšto protesto procedūrą pagrindžiant protestą tik nurodoma  „galimybė
         supainioti“, o į kita nei procedūros kalba pateiktą protesto pagrindų paaiškinimą Protestų skyrius negali atsižvelgti, klausimas,
         ar tokiomis aplinkybėmis šis skyrius gali teisėtai nagrinėti protestą iš esmės, turi būti vertinamas vadovaujantis Reglamento
         Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 74 straipsnio 1 dalimi, kuri numato, jog procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas
         santykinių pagrindų atveju nagrinėjami tik šalių nurodyti pagrindai ir pateikti prašymai, bei Reglamento Nr. 2868/95, skirto
         įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94, 20 taisyklės 3 dalimi, numatančia, kad jei pareiškėjas nepateikia jokių pastabų, Vidaus
         rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) gali priimti sprendimą dėl protesto remdamasi turimais įrodymais.

      Šiuo atžvilgiu santykinio atmetimo pagrindo ar bet kurios kitos nuostatos, kuriais grindžiami šalių pateikti prašymai, taikymo
         kriterijai paprastai yra teisinių aplinkybių, kurias nagrinėja Tarnyba, dalis.

      Šiomis aplinkybėmis Protestų skyrius, nagrinėjantis galimybę supainioti, neviršija savo kompetencijos, jeigu šį vertinimą
         buvo galima atlikti vien palyginus žymenis, dėl kurių kilo ginčas, ir aptariamas prekes, ir visa su šiais dviem kriterijais
         susijusi informacija buvo pateikta prekių ženklo paraiškoje, ankstesnio prekių ženklo registracijoje ir protesto kalba surašytoje
         protesto dalyje, nesant reikalo remtis nei kita kalba surašytu pagrindų paaiškinimu, nei kitais informacijos šaltiniais.

      (žr. 58–59, 66, 68 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. sausio 16 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio prekių ženklo CALVO paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas CALAVO – Protesto priimtinumas – Kita nei procedūros kalba pateiktas protesto pagrindimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 20 taisyklės 3 dalis“
      Byloje T‑53/05
      Calavo Growers,      Inc., įsteigta Santa Ana (Jungtinės Amerikos Valstijos), atstovaujama advokatų E. Armijo Chávarri ir A. Castán Pérez‑Gómez,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą J. García Murillo,

      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į Pirmosios instancijos teismo nagrinėjamą bylą,
      Luis Calvo Sanz, SA, įsteigta Carballo (Ispanija), atstovaujama advokatų J. Rivas Zurdo ir E. López Leiva,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2004 m. lapkričio 8 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 159/2004‑1), susijusio
         su protesto procedūra tarp Calavo Growers, Inc. ir Luis Calvo Sanz, SA,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),

      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai A. W. H. Meij ir I. Pelikánová,
      kancleris E. Coulon,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2001 m. kovo 8 d. Luis Calvo Sanz SA pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti kaip Bendrijos
         prekių ženklą šį vaizdinį prekių ženklą:

      2        Pagal peržiūrėtą ir pataisytą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų ženklų registravimo
         klasifikacijos prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti minėtą prekių ženklą, priklauso 29, 30 ir 31 klasėms ir pagal kiekvieną
         klasę apibūdinamos taip:

      –        29 klasė: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės;
         drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai“;

      –        30 klasė: „Kava, arbata, kakava, cukrus, ryžiai, tapijoka, sago kruopos, kavos pakaitalai; miltai ir grūdų produktai, duona,
         pyragas ir konditerijos gaminiai, ledai; medus, melasos sirupas; mielės, kepimo milteliai; druska, garstyčios; actas, padažai;
         prieskoniai; ledas.“ ;

      –        31 klasė: „Žemės ūkio, sodo, miško produktai ir grūdai, nepriskirti prie kitų klasių; gyvi gyvūnai; švieži vaisiai ir daržovės;
         sėklos, natūralūs augalai ir gėlės; pašarai, salyklas“.

      3        2001 m. rugsėjo 24 d. paraiška įregistruoti buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 86/99.

      4        2001 m. gruodžio 21 d. Calavo Growers Inc. pareiškė protestą dėl Bendrijos prekių ženklo paraiškos. Protestą sudarė dvi dalys. Pirmoji dalis, surašyta ispanų kalba
         ir pavadinta „Escrito de Oposición“ (toliau – Anketa), buvo anketos formos; šioje Anketoje buvo išlaikyta oficialios VRDT
         anketos skyrių numeracija ir pavadinimai, skyriuje „Protesto kalba“ buvo pažymėta „ES“, o skyriuje „Protesto pagrindai“ –
         „94 protestas grindžiamas ankstesniu prekių ženklu ir galimybe suklaidinti“. Antrąją dalį, surašytą anglų kalba ir pavadintą
         „Notice of Opposition“ (toliau – Pagrindų paaiškinimas), sudarė trijų puslapių tekstas, antrašte „99 Explanations of grounds“,
         paaiškinantis protesto pagrindus.

      5        Protestas buvo grindžiamas žodinio Bendrijos prekių ženklo Nr. 102 822 CALAVO registracija; šio prekių ženklo paraiška buvo
         pateikta 1996 m. balandžio 1 d. ir jis buvo įregistruotas 1998 m. rugpjūčio 26 d. prekėms, kurios pagal Nicos sutartį priklauso
         29 ir 31 klasėms ir kurios pagal kiekvieną klasę apibūdinamos taip:

      –        29 klasė: „Mėsa, žuvis, paukštiena ir žvėriena; mėsos ekstraktai; konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės;
         drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai; maistiniai aliejai ir riebalai; paruošti bei šaldyti
         avokadai ir guakamolės; papajos ir džiovinti mangai“;

      –        31 klasė: „Žemės ūkio, sodo, miško produktai ir grūdai, nepriskirti prie kitų klasių; gyvi gyvūnai; švieži vaisiai ir daržovės;
         sėklos, natūralūs augalai ir gėlės; pašarai, salyklas; švieži avokadai, papajos ir mangai“.

      6        Protestas buvo grindžiamas visomis ankstesniu prekių ženklu žymimomis prekėmis ir pateiktas dėl visų prekių ženklo paraiškoje
         išvardytų prekių.

      7        2003 m. gruodžio 18 d. Sprendimu VRDT protestų skyrius iš dalies patenkino protestą, padarydamas išvadą, kad tam tikrų prekių
         atžvilgiu egzistuoja galimybė supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas. Tame sprendime nurodyta, kad nebuvo galima atsižvelgti
         į protestą pareiškusio asmens (ieškovės Pirmosios instancijos teisme) su Anketa pateikto Pagrindų paaiškinimo, nes šis dokumentas
         buvo surašytas kita nei procedūros kalba, o jo vertimas į procedūros kalbą per VRDT šiam tikslui nustatytą terminą nebuvo
         pateiktas.

      8        Dėl šio sprendimo 2004 m. vasario 18 d. įstojusi į bylą šalis padavė apeliaciją. 2004 m. lapkričio 8 d. VRDT pirmoji apeliacinė
         taryba patenkino šią apeliaciją panaikindama Protestų skyriaus sprendimą. Savo sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas),
         apie kurį ieškovei buvo pranešta 2004 m. lapkričio 12 d., Apeliacinė taryba atmetė protestą ir nurodė protestą pareiškusiam
         asmeniui padengti pareiškėjos (įstojusios į Pirmosios instancijos teismo nagrinėjamą bylą šalies) protesto ir apeliacinėse
         procedūrose patirtas išlaidas.

      9        Ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba nusprendė, kad Protestų skyrius neturėjo kompetencijos nagrinėti protesto savo iniciatyva
         ir kad dėl to jis negalėjo jo iš dalies patenkinti. Protestas buvo neteisėtas, nes jis buvo grindžiamas tik „galimybe supainioti“,
         nepateikiant jokių papildomų argumentų procedūros kalba.

      10      Apeliacinė taryba manė, kad Protestų skyrius pažeidė „dispozityvumo principą“, pagal kurį šalys nustato ginčo dalyką, bei
         procesinio lygiateisiškumo principą, kurie reglamentuoja protesto procedūrą ir yra įtvirtinti 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos
         reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1) 74 straipsnio 1 dalyje, pagal kurią VRDT negali
         nagrinėti faktų savo iniciatyva, nes ji gali nagrinėti tiktai šalių nurodytus pagrindus ir pateiktus prašymus.

      11      Apeliacinė taryba mano, kad protestą pareiškęs asmuo turi pateikti ir įrodyti pagrindus, kuriais grindžiamas protestas, ir
         kad abstraktaus „galimybės supainioti“ nurodymo nepakanka. Jos teigimu, reikia kiekvienu konkrečiu atveju nurodyti ir įrodyti
         galimybę supainioti lemiančius veiksnius. Jeigu protestą pareiškęs asmuo neįvykdo šio reikalavimo, VRDT niekaip negali ištaisyti
         šio procedūrinio trūkumo, nes neturi kompetencijos nagrinėti bylos savo iniciatyva; ji privalo būti nešališka ir negali tuo
         pačiu metu veikti kaip teismas ir šalis. Ginčijamame sprendime daroma išvada konstatuojant, jog reikia taikyti sankciją ?
         atmesti protestą kaip nepagrįstą ? dėl to, kad nebuvo laikytasi šio procedūros reikalavimo.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir šalių reikalavimai
      12      2005 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.

      13      Įstojusi į bylą šalis ir VRDT savo atsakymus į ieškinį pateikė atitinkamai 2005 m. birželio 20 d. ir liepos 25 dieną.

      14      Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2005 m. rugpjūčio 4 ir 5 dienomis pateiktais laiškais ieškovė ir įstojusi į bylą
         šalis paprašė leisti pateikti dublikus. 2005 m. rugpjūčio 17 d. antrosios kolegijos pirmininkas nusprendė, kad, vadovaujantis
         Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 2 dalimi, pasikeitimas pareiškimais antrą kartą nereikalingas.
         Tačiau jis nusprendė leisti įstojusiai į bylą šaliai pateikti paaiškinimus, kad ši galėtų pateikti savo poziciją dėl VRDT
         atsakymo į ieškinį, kuriame ši pritarė ieškovės išdėstytiems argumentams. 2006 m. spalio 10 d. įstojusi į bylą šalis Pirmosios
         instancijos teismo kanceliarijai pateikė savo papildomus paaiškinimus.

      15      2005 m. spalio 27 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu laišku ieškovė pakartojo savo rugpjūčio 4 d. prašymą,
         nurodydama, jog ji taip pat norėtų atsakyti į įstojusios į bylą šalies teiginius, kuriuos šiai buvo leista pateikti savo papildomame
         paaiškinime. 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimu antrosios kolegijos pirmininkas atmetė šį prašymą.

      16      Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (antroji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį, nesiimdamas išankstinių tyrimo priemonių.

      17      Per 2006 m. liepos 11 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo užduotus klausimus.
         Be to, VRDT pateikė savo papildomus, rašytinėje proceso dalyje nepateiktus reikalavimus dėl bylinėjimosi išlaidų.

      18      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      19      VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        grąžinti bylą Apeliacinei tarybai, kad ši priimtų sprendimą dėl galimybės supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas,
      –        nurodyti kiekvienai iš šalių padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
      20      Įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti visą ieškinį ir patvirtinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš ieškovės šiame procese įstojusios į bylą šalies patirtas bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      21      Grįsdama savo reikalavimus, ieškovė remiasi vieninteliu pagrindu dėl Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalies ir 74 straipsnio
         1 dalies, skaitomų kartu su 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94
         (JO L 303, p. 1), 20 taisyklės 3 dalimi.

       Dėl VRDT reikalavimų priimtinumo
       Šalių argumentai
      22      VRDT mano, kad ieškovės reikalavimai pagrįsti, nes ginčijamas sprendimas neatitinka šios tarnybos praktikos protesto priimtinumo
         ir pagrįstumo srityje.

      23      Įstojusi į bylą šalis nesutinka su tuo, kad VRDT gali prisijungti prie ieškovės pareikšto ieškinio. Jos teigimu, toks veiksmas
         prieštarauja teisių apsaugos bei teisinio saugumo principams ir yra su jais nesuderinamas. Iš tikrųjų VRDT prašo panaikinti
         jos pačios priimtą sprendimą. Dėl tokio VRDT pozicijos pakeitimo būtina išklausyti Apeliacinę tarnybą, nebent būtų pasikeitę
         teisės aktai arba būtų paaiškėjusi nauja informacija, galinti pagrįsti šį radikalų pakeitimą.

      24      Įstojusios į bylą šalies nuomone, Pirmosios instancijos teismo praktika, kuria remiasi VRDT siekdama pagrįsti savo elgesį,
         neapima tokių kaip šis atvejų.

      25      Be to, įstojusi į bylą šalis teigia, kad ji gali tikėtis apsaugos, įtvirtintos Procedūros reglamento 130 straipsnio 1 dalyje
         bei 133 straipsnio 2 dalyje, pagal kurias ieškinys pareiškiamas VRDT kaip atsakovei, ir tik įstojusios į bylą šalys pagal
         procedūros reglamento 134 straipsnio 2 dalį gali prisijungti prie pagrindinės šalies reikalavimų arba įstoti į bylą šiems
         reikalavimams palaikyti. Taigi šiuo atveju VRDT vienintelė iš tikrųjų turi ginti ginčijamą sprendimą, todėl ji pažeidė savo
         procesinį statusą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      26      Pirmosios instancijos teismas dėl procedūros, susijusios su Apeliacinės tarybos sprendimu dėl protesto procedūros, nusprendė,
         kad, nors VRDT neturi teisės pareikšti ieškinio dėl Apeliacinės tarybos sprendimo, ji neturi nuolat ginti bet kurio Apeliacinės
         tarybos priimto ginčijamo sprendimo arba būtinai reikalauti atmesti bet kurį dėl tokio sprendimo pareikštą ieškinį (2004 m.
         birželio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo GE Betz prieš VRDT – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, Rink. p. II‑1845, 34 punktas ir 2005 m. spalio 25 d. Sprendimo Peek & Cloppenburg prieš VRDT (Cloppenburg), T‑379/03, Rink. p. II‑4633, 22 punktas).

      27      Niekas netrukdo VRDT palaikyti ieškovės reikalavimų arba nuspręsti pasikliauti Pirmosios instancijos teismo nuomone, pateikiant
         visus, jos manymu, tinkamus argumentus, skirtus paaiškinti savo poziciją Pirmosios instancijos teismui (minėto sprendimo BIOMATE 36 punktas ir minėto sprendimo Peek & Cloppeburg prieš VRDT (Cloppenburg) 22 punktas). Tačiau ji negali prašyti panaikinti arba pakeisti Apeliacinės tarybos sprendimo tais klausimais, kurie nėra
         išdėstyti ieškinyje, arba pateikti pagrindus, kurie nėra išdėstyti ieškinyje (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 12 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Vedial prieš VRDT, C‑106/03 P, Rink. p. I‑9573, 34 punktas ir minėto sprendimo Cloppenburg 22 punktas).

      28      Be to, Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, kad ši Bendrijos teismų praktika taikoma tiek procedūroms inter partes, tiek procedūroms ex parte (minėto sprendimo Cloppenburg 24 punktas).

      29      Iš šios Bendrijos teismų praktikos išplaukia, kad reikalavimai, kuriais VRDT prisijungia prie ieškovės reikalavimų dėl panaikinimo,
         turi būti pripažįstami priimtinais tiek, kiek šie reikalavimai ir argumentai, kuriais jie grindžiami, neperžengia ieškovės
         pateiktų reikalavimų ir ieškinio pagrindų ribų. Šioje byloje VRDT neperžengė šių ribų, nes, grįsdama savo reikalavimus dėl
         ginčijamo sprendimo panaikinimo, nurodė tuos pačius pagrindus kaip ir ieškovė.

      30      Iš to darytina išvada, kad šiuo atveju VRDT gali, nekeisdama ginčo ribų, prašyti panaikinti ginčijamą sprendimą. Taigi reikia
         konstatuoti, kad VRDT reikalavimai yra priimtini.

       Dėl ginčo dalyko apimties
       Šalių argumentai
      31      Įstojusios į bylą šalies teigimu, siekiant išspręsti šį ginčą, nereikia nagrinėti ieškovės pareikšto protesto VRDT. Jos nuomone,
         protestas ginčijamu sprendimu buvo atmestas ne kaip nepriimtinas, bet kaip iš esmės nepagrįstas. Taigi šioje byloje reikia
         nagrinėti ne nuostatas, kurios reglamentuoja protesto turinį, bet Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalį, nes ginčas kilo
         dėl to, kad nėra protestą pagrindžiančių įrodymų bei pastabų.

      32      Ieškovė ir VRDT ginčija įstojusios į bylą šalies argumentus.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      33      Išnagrinėjus ginčijamo sprendimo motyvus, nepaisant tam tikros painiavos dėl terminų reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba
         protestą atmetė remdamasi argumentais dėl priimtinumo.

      34      Konkrečiai kalbant, sprendimo 16 punkte išdėstyti argumentai susiję su protesto priimtinumu, net jeigu šis žodis ir nevartojamas.
         Iš tikrųjų Apeliacinė taryba, manydama, jog klausimas dėl Apeliacinės tarybos kompetencijos nagrinėti protesto esmę turi būti
         išspręstas prieš nagrinėjant bylą iš esmės, leidžia suprasti, kad šis klausimas nesusijęs su ginčo esme. Toliau to paties
         sprendimo 17 punkte Apeliacinė taryba nagrinėja protesto priimtinumą, nes ji nurodo esminį ieškovės pateiktos Anketos trūkumą.

      35      Tiesa, šiuo atžvilgiu ji nepadaro aiškios išvados, jog protestas yra nepriimtinas. Atvirkščiai, ginčijamo sprendimo versijos
         procedūros kalba 19 punkto pabaigoje bei 21 punkte, susijusiame su galutine išvada, Apeliacinė taryba du kartus nurodo, kad
         protestas atmetamas „kaip nepagrįstas“. Taigi, kadangi Apeliacinės tarybos sprendimo esmė ir jo motyvuose vartojamos formuluotės
         nesutampa, Pirmosios instancijos teismas turi išaiškinti šį sprendimą, kad atskleistų jo tikrąjį turinį.

      36      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba niekur nemini protesto esmės – t. y. klausimo, ar šiuo atveju egzistuoja
         galimybė supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas. Taigi darytina išvada, kad net jeigu ginčijamo sprendimo motyvuose pateiktose
         formuluotėse dėl protesto atmetimo, atrodo, nurodoma priešingai, ieškovės protestas buvo atmestas ne kaip nepagrįstas, o kaip
         nepriimtinas.

      37      Taigi įstojusios į bylą šalies prieštaravimui pritarti negalima.

       Dėl protesto priimtinumo
       Šalių argumentai
      38      Ieškovė teigia, kad jos pateiktoje Anketoje aiškiai nurodyta, jog protestas grindžiamas ankstesniu prekių ženklu ir galimybe
         supainioti. Tokia nuoroda tenkina Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalimi ir Reglamento Nr. 2868/95 18 taisykle nustatytą
         minimalų pagrindimo reikalavimą, nes, pirma, protesto pagrindas gali būti nustatytas iš su protestu pateiktos informacijos
         ir, antra, ši informacija leidžia tiek pareiškėjai, tiek VRDT suprasti minėtą protesto pagrindą.

      39      Be to, Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 3 dalis aiškiai numato, kad tai, jog nėra detalios informacijos, susijusios su
         faktais ir įrodymais, leidžiančiais įrodyti protesto pagrįstumą, nėra pastarojo nepriimtinumo pagrindas.

      40      VRDT tvirtina, kad ieškovės pateiktoje Anketoje buvo aiškiai ir nedviprasmiškai procedūros kalba, t. y. ispaniškai, nurodyta,
         kad protestas grindžiamas ankstesnio prekių ženklo buvimu – šiuo atveju aiškiai nustatyta Bendrijos prekių ženklo registracija
         – ir tuo, kad egzistuoja galimybė supainioti.

      41      Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalis nustato, kad protestas privalo būti paduotas raštu ir turi būti nurodomi jo pagrindai,
         tačiau tai nereiškia, kad jis yra priimtinas, tik jei jame yra detaliai apibūdintos priežastys, dėl kurių protestą pareiškusi
         šalis mano, jog pagrindas ar pagrindai, kuriais ji grindžia savo protestą, egzistuoja. Šiuo atžvilgiu 42 straipsnio 3 dalies
         paskutinis sakinys numato tik paprastą galimybę protestą pareiškusiai šaliai pateikti faktus, įrodymus ir argumentus, ir tai
         patvirtina kitos Reglamento 40/94 lingvistinės versijos.

      42      VRDT pažymi, kad tokia pozicija taip pat atitinka jos praktiką dėl protesto priimtinumo klausimų, kurie išdėstyti su protesto
         procedūra susijusiose direktyvose.

      43      Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad nors ji visą laiką ginčijo protestą dėl esmės, iš to negalima padaryti išvados, jog ji
         sutinka, kad taip netinkamai surašytas protestas yra priimtinas.

      44      Be to, įstojusios į bylą šalies teigimu, ieškovė savo ieškinyje neneigė, kad Apeliacinė taryba teisingai taikė Reglamentą 40/94.
         Ieškovė neįvykdė savo pareigos pateikti įrodymus ir argumentus, galinčius pagrįsti protestą, o aptariami įrodymai ir informacija,
         kuriuos turėjo Apeliacinė taryba, buvo tik tie, kad protestą pareiškęs asmuo Anketoje trumpai ir abstrakčiai užsiminė apie
         „galimybę supainioti“.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      45      Reglamento Nr. 2868/95 faktinėms aplinkybėms taikomos redakcijos 18 taisyklė išvardija sąlygas, kuriomis VRDT gali atmesti
         protestą kaip nepriimtiną. Sąlygos yra tokios: Reglamentų Nr. 40/94 ir 2868/95 42 straipsnio ir kitų nuostatų nesilaikymas
         bei prekių ženklo paraiškos, dėl kurios pareikštas protestas, arba ankstesnio prekių ženklo, kurio pagrindu pareikštas protestas,
         aiškus nenurodymas.

      46      Šioje byloje neginčijama, kad ieškovės pateiktoje Anketoje buvo aiškiai nurodyta ginčijama paraiška bei ankstesnis Bendrijos
         prekių ženklas, kuriuo remiamasi. Taigi belieka išnagrinėti protesto atitikimą Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniui bei Reglamento 2868/95
         15 taisyklei.

      47      Reglamento 2868/95 faktinėms aplinkybėms taikomos redakcijos 15 taisyklė išdėsto elementus, kurie turi būti proteste ir kurie
         sugrupuoti į keturias grupes, susijusias atitinkamai su paraiška, dėl kurios pareikštas protestas, su ankstesniu prekių ženklu
         arba ankstesne teise, kuria grindžiamas protestas, su protestą pareiškusiu asmeniu ir su pagrindais, kuriais grindžiamas protestas.
         Paskutinio punkto, kuris nagrinėjamas šioje byloje, atžvilgiu prašoma tik „išsamaus pagrindų <...> išdėstymo“.

      48      Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalis numato, kad protestas privalo būti paduotas raštu ir turi būti nurodomi jo pagrindai.
         Pagal tos pačios dalies paskutinį sakinį per VRDT nustatytą laiką protestą pareiškęs asmuo savo protestui pagrįsti gali pateikti
         faktus, įrodymus ir argumentus.

      49      Kalbant apie protesto priimtinumą, iš to išplaukia, pirma, kad protesto pagrindai turi būti išdėstyti tiksliai ir, antra,
         kad sąvoką „pagrindimas“ reikia skirti nuo sąvokos „faktai, įrodymai ir argumentai“. Iš tikrųjų protesto pagrindimas yra būtina
         jo priimtinumo sąlyga, o faktų, įrodymų bei argumentų pateikimas šiuo atžvilgiu yra tik fakultatyvus, kaip tai matyti iš vartojamo
         termino „gali“ (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Chef Revival USA prieš VRDT – Massagué Marín (Chef), T‑232/00, Rink. p. II‑2749, 31 punktą).

      50      Taigi reikia konstatuoti, kad Anketos skyriuje „Protesto pagrindai“ ieškovės sakinys, jog „protestas grindžiamas galimybe
         supainioti“, yra visiškai aiškus ir tikslus Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto santykinio atsisakymo
         įregistruoti pagrindo apibūdinimas. Šis sakinys leido tiek VRDT, tiek pareiškėjai sužinoti, kokiu pagrindu yra grindžiamas
         protestas ir atitinkamai pasirengti bylos nagrinėjimui bei gynybai.

      51      Išnagrinėjus VRDT oficialią anketą, net jeigu šio dokumento turinys savaime nesaisto Pirmosios instancijos teismo, tik pasitvirtina
         šis teiginys. Iš tikrųjų šio dokumento skyriuje „Protesto pagrindai“ yra langelis, pažymėtas Nr. 94 su nuoroda „Galimybė supainioti“,
         kurį reikia pažymėti. Taigi, pildant šią oficialią anketą, pakanka tik pažymėti šį langelį tam, kad būtų nurodytas protesto
         pagrindas. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad oficialios anketos naudojimas visiškai nėra privalomas. Tai matyti iš Reglamento
         Nr. 2868/95 83 taisyklės 6 dalies, kuri leidžia naudoti anketas su tuo pačiu turiniu ir tuo pačiu formatu kaip ir VRDT anketa,
         kaip antai elektroninio duomenų apdorojimo priemonėmis sukurtos anketos. Iš to išplaukia, jog neoficialios anketos turiniui
         negalima kelti didesnių reikalavimų nei oficialiai anketai. Anketoje esantis ieškovės teiginys yra toks pat tikslus, kaip
         ir atitinkamo langelio užbraukimas oficialiojoje anketoje.

      52      Todėl ieškovės Anketos forma pareikštas protestas yra priimtinas.

       Dėl klausimo, ar Protestų skyrius viršijo savo kompetenciją neatmesdamas protesto kaip nepagrįsto dėl to, kad nebuvo Pagrindų
            paaiškinimo vertimo
       Šalių argumentai
      53      Ieškovė tvirtina, kad, pagal Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 3 dalį, Protestų skyrius turėjo galimybę pareikšti nuomonę
         dėl protesto remdamasis jos turimais įrodymais. Šiuo atžvilgiu ji pastebi, kad nors Pagrindų paaiškinime išdėstytų jos pastabų
         Protestų skyrius nepriėmė, jos vėlesnės, 2002 m. gruodžio 20 d. pastabos, kuriomis buvo atsakyta į įstojusios į bylą šalies
         2002 m. spalio 21 d. pastabas, buvo priimtos ir prijungtos prie bylos Protestų skyriui priimant sprendimą. Ieškovė pažymi,
         kad šis dokumentas, skaitomas kartu su Anketa, leido patikslinti ir aiškiai nustatyti ginčo ribas bei šalių ginamas pozicijas.

      54      VRDT teigimu, Protestų skyrius turėjo galimybę priimti sprendimą dėl protesto, nes žinojo apie visas šiuo atžvilgiu svarbias
         aplinkybes, t. y. apie Bendrijos prekių ženklo paraišką ir prekes, dėl kurių buvo pareikštas protestas, ankstesnę teisę, kuria
         buvo grindžiamas protestas (atsižvelgiant į tai, kad tai buvo Bendrijos prekių ženklas), su juo susijusias prekes ir pagrindą,
         kuriuo buvo remiamasi, t. y. galimybę supainioti.

      55      Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad Pirmosios apeliacinės tarybos argumentai yra nepriekaištingi ir atitinka Reglamento Nr. 40/94
         74 straipsnio 1 dalį bei Pirmosios instancijos teismo praktiką.

      56      Jos nuomone, ieškovės pateiktoje Anketoje buvo esminis trūkumas, nes joje kaip protesto pagrindas buvo nurodyta tik „galimybė
         supainioti“, nepateikiant jokių papildomų motyvų. Vis dėlto Protestų skyrius nagrinėjo ir iš dalies patenkino protestą. Taip
         veikdamas jis pažeidė „dispozityvumo principą“ ir šalių įrodymų administravimo bei procesinio lygiateisiškumo principus, kurie
         reglamentuoja Protesto procedūrą ir yra įtvirtinti Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalyje. Pagal šią nuostatą VRDT negali
         nagrinėti faktų savo iniciatyva; atvirkščiai, ji gali nagrinėti tiktai šalių nurodytus pagrindus ir pateiktus prašymus, o
         tai yra procesinės taisyklės iudex judicare debet secundum allegata et probata partibus išraiška.

      57      Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad vien abstraktaus „galimybės supainioti“ nurodymo nepakanka, kad būtų laikomasi Reglamento
         Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos pareigos, pagal kurią teigimo ir įrodinėjimo, jog iš tikrųjų egzistuoja protesto
         pagrindas, kuriuo remiamasi, našta tenka protestą pareiškusiai šaliai. Būtina tvirtinti ir įrodyti, jog galimybę supainioti
         lemiantys veiksniai egzistuoja konkrečiu nagrinėjamu atveju. Jeigu protestą pareiškęs asmuo neįvykdo šios pareigos, VRDT negali
         šio trūkumo ištaisyti; iš tikrųjų ji neturi kompetencijos nagrinėti bylą savo iniciatyva, nes ji turi būti nešališka ir negali
         tuo pačiu metu veikti kaip teismas ir šalis. Taigi, įstojusios į bylą šalies nuomone, ji privalo taikyti sankciją ? atmesti
         protestą kaip nepagrįstą ? kuri taikoma neįvykdžius minėtos procesinės pareigos. Tai patvirtina ir Pirmosios instancijos teismo
         praktika (2003 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Éditions Albert Renéprieš VRDT – Trucco (Starix), T‑311/01, Rink. p. II‑4625, 69 punktas ir 2004 m. birželio 22 d. Sprendimo „Drie Mollen sinds 1818“ prieš VRDT – Nabeiro Silveria (Galáxia), T‑66/03, Rink. p. II‑1765, 43 punktas). Nors ieškinio 51 punkte ieškovė tvirtina, jog ši Bendrijos teismų praktika negali
         būti taikoma protesto procedūrose, Pirmosios instancijos teismas sprendimo Galáxia 43 ir 44 punktuose aiškiai nusprendė priešingai.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      58      Nustatyta, kad šioje byloje ieškovės VRDT pateiktos Anketos skyriuje „Protesto pagrindai“ tik nurodoma „galimybė supainioti“,
         o į anglų kalba surašytą Pagrindų paaiškinimą Protestų skyrius negalėjo atsižvelgti. Klausimas, ar tokiomis aplinkybėmis Protestų
         skyrius galėjo teisėtai nagrinėti protestą iš esmės, turi būti vertinamas vadovaujantis Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
         1 dalimi, kuri numato, jog procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių pagrindų atveju nagrinėjami tiktai šalių
         nurodyti pagrindai ir pateikti prašymai, bei Reglamento Nr. 2868/95 faktinėms aplinkybėms taikomos redakcijos 20 taisyklės
         3 dalimi, numatančia, kad jei pareiškėjas nepateikia jokių pastabų, VRDT gali priimti sprendimą dėl protesto remdamasi turimais
         įrodymais.

      59      Pirmosios instancijos teismas jau yra nusprendęs, kad per procedūrą dėl santykinių atmetimo pagrindų, vadovaujantis Reglamento
         Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies in fine tekstu, VRDT nagrinėja tik šalių nurodytus pagrindus ir pateiktus prašymus. Taigi nuspręsdama dėl apeliacijos, pateiktos dėl
         protesto procedūrą užbaigiančio sprendimo, Apeliacinė taryba savo sprendimą gali grįsti tik tais santykiniais atmetimo pagrindais,
         kuriais remėsi suinteresuotoji šalis, bei su tuo susijusiais šalių nurodytais faktais ir įrodymais. Santykinio atmetimo pagrindo
         ar bet kurios kitos nuostatos, kuriais grindžiami šalių pateikti prašymai, taikymo kriterijai paprastai yra teisinių aplinkybių,
         kurias nagrinėja VRDT, dalis (žr. 2005 m. vasario 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo SPAG prieš VRDT – Dann ir Backer (HOOLIGAN), T‑57/03, Rink. p. II‑287, 21 punktą ir nurodytą Bendrijos teismų praktiką).

      60      Taigi reikia išnagrinėti, pirma, ar Protestų skyrius nagrinėjo tik šalių nurodytus pagrindus ir pateiktus prašymus ir, antra,
         ar per šį nagrinėjimą jo turimų įrodymų pakako pagrįsti savo sprendimą, iš dalies tenkinantį protestą.

      61      Visų pirma, kalbant apie nurodytus pagrindus ir pateiktus prašymus, jau buvo konstatuota (žr. 46 ir 50 punktus), jog ieškovės
         VRDT pateiktoje Anketoje buvo aiškiai nurodyta, kad ji siekė pareikšti protestą dėl nagrinėjamos Bendrijos prekių ženklo paraiškos
         ir kad šiuo atžvilgiu ji rėmėsi galimybe supainioti. Taigi Protestų skyrius neperžengė nei ieškovės pateikto prašymo, nei
         jo pagrindų ribų, o laikėsi ieškovės nustatytų ginčo ribų.

      62      Antra, dėl klausimo, ar įrodymai buvo pakankami, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Protestų skyrius teisėtai galėjo
         priimti sprendimą remdamasis priimant šį sprendimą turimais įrodymais. Iš tikrųjų, išnagrinėjus šį sprendimą, matyti, kad
         Protestų skyrius turėjo visus faktinius duomenis, kuriais jis rėmėsi, ir nebuvo būtinybės remtis anglų kalba surašytu Pagrindų
         paaiškinimu, kurio atžvilgiu minėtame sprendime aiškiai nurodyta, kad į jį nebuvo galima atsižvelgti. Protesto pagrįstumo
         vertinimas, kurį sudaro galimybės supainioti prašomą įregistruoti prekių ženklą su ankstesniu prekių ženklu nagrinėjimas,
         pateikiamas sprendimo 5–8 punktuose.

      63      Pirmiausia, lygindamas aptariamas prekes, Protestų skyrius konstatuoja, kad Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytos 29
         ir 31 klasėms priklausančios prekės taip pat žymimos ankstesniu prekių ženklu, išskyrus vienintelę išimtį, kuri vis dėlto
         susijusi su preke, labai panašia į ankstesniu prekių ženklu žymimą prekę. Be to, dėl tam tikrų prekių ženklo paraiškoje nurodytų
         30 klasei priklausančių prekių Protestų skyrius taip pat mano, kad jos kažkiek panašios į ankstesniu prekių ženklu žymimas
         prekes arba jos sudaro prekių grupę, kurios apima tokias prekes, arba jos yra netgi tapačios. Dėl kitų 30 klasei priklausančių
         prekių Protestų skyrius konstatuoja, kad jos skiriasi nuo ankstesniu prekių ženklu žymimų prekių.

      64      Toliau, lygindamas žymenis, dėl kurių kilo ginčas, Protestų skyrius remiasi Teisingumo Teismo praktika šioje srityje (1997 m.
         lapkričio 11 d. Sprendimo SABEL, C‑251/95, Rink. p. I‑6191, 23 punktu) ir nagrinėja garsinius, vaizdinius bei koncepcinius panašumus. Jis, be kita ko, konstatuoja,
         kad yra tam tikras abiejų prekių ženklų fonetinis ir vaizdinis panašumas, kartu manydamas, kad žymenų koncepcinis palyginimas
         neįmanomas, nes žodis „calvo“ turi reikšmę tik ispanų kalboje (plikas), o žodis „calavo“ visomis Bendrijos kalbomis bus suprantamas
         kaip išgalvotas prekių ženklas.

      65      Reziumuodamas Protestų skyrius padaro išvadą, kad, vertinant bendrai, žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra vizualiai panašūs
         su nedideliu garsiniu panašumu, o koncepciniu požiūriu skirtis gali tik ispaniškai kalbančiam vartotojui, ir kad tam tikros
         prekės, kurių atžvilgiu įregistruotas ankstesnis prekių ženklas, bei Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytos 29, 30 ir
         31 klasėms priklausančios prekės yra tapačios arba panašios. Be to, Protestų skyrius konstatuoja, kad nagrinėjamos prekės
         yra kasdieninio vartojimo prekės, kurių įsigydamas pirkėjas neskiria ypač didelio dėmesio. Remdamasis šiomis išvadomis, jis
         mano, kad egzistuoja galimybė supainioti aptariamus prekių ženklus, kuri apima galimybę susieti minėtas tapačias arba panašias
         prekes.

      66      Reikia konstatuoti, kad toks vertinimas, kurio pagrįstumo neginčija įstojusi į bylą šalis, tikrai patenka į ribas to, ką Protestų
         skyrius turėjo nagrinėti ieškovei pateikus prašymą, t. y. galimybę supainioti. Šį vertinimą buvo galima atlikti vien palyginus
         žymenis, dėl kurių kilo ginčas, ir aptariamas prekes. Visa su šiais dviem kriterijais susijusi informacija buvo pateikta prekių
         ženklo paraiškoje, ankstesnio prekių ženklo registracijoje ir Anketoje, nesant reikalo remtis nei ieškovės pateiktu Pagrindų
         paaiškinimu, nei kitais informacijos šaltiniais.

      67      Šiuo atžvilgiu reikia atskirti šį atvejį nuo atvejų bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai Starix ir Galáxia, kuriais remiasi Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime ir įstojusi į bylą šalis savo atsakyme. Iš tikrųjų, kaip matyti
         iš sprendimo Starix 64 punkto ir sprendimo Galáxia 38 punkto, ieškovės tose Pirmosios instancijos teismo nagrinėjamose bylose remiasi ankstesnio prekių ženklo geru vardu (Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis). Nors ieškovės tose dviejose bylose nurodė per procedūrą VRDT savo atitinkamų prekių ženklų
         gerą vardą, šis nurodymas buvo šalutinis ir pateiktas argumentuose, kuriuose dėmesys buvo sutelktas į Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 1 straipsnio b punktą, siekiant pagrįsti galimybės supainioti buvimą, nesiremiant reglamento 8 straipsnio 5 punktu
         (sprendimo Starix 68 punktas ir sprendimo Galáxia 41 punktas), o byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas Starix, – nepateikiant jokio gero vardo įrodymo (sprendimas Starix 12 punktas). Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovių abiejose bylose pateiktą priekaištą, kad Apeliacinė
         taryba turėjo nagrinėti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį, kuria jos nesirėmė. Tačiau šioje byloje, kaip buvo konstatuota
         pirmiau, ieškovė per procedūrą VRDT aiškiai rėmėsi pagrindu dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 straipsnio b punkto, o
         VRDT turėjo visus faktinius duomenis, kad galėtų išnagrinėti pagrindo pagrįstumą.

      68      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Protestų skyrius, neatmetęs ieškovės protesto kaip nepagrįsto dėl to, kad nebuvo Pagrindų
         paaiškinimo vertimo, neviršijo savo kompetencijos. Todėl panaikinusi protestų skyriaus sprendimą ir atmetusi protestą kaip
         nepagrįstą, Apeliacinė taryba padarė teisės klaidą.

      69      Iš viso to išplaukia, kad vienintelį ieškovės ieškinio pagrindą reikia pripažinti pagrįstu ir konstatuoti, kad ginčijamas
         sprendimas pažeidžia Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 3 dalį ir 74 straipsnio 1 dalį, skaitomas kartu su Reglamento Nr. 2868/95
         20 taisyklės 3 dalimi.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      70      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ginčijamas sprendimas buvo panaikintas, VRDT pralaimėjo bylą, todėl ji turi padengti
         ieškovės patirtas bylinėjimosi išlaidas pagal pastarosios reikalavimus. Kadangi įstojusi į bylą šalis pralaimėjo bylą, ji
         padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2004 m. lapkričio 8 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios
            apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 159/2004‑1).
      2.      VRDT padengia savo ir ieškovės patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Įstojusi į bylą šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

               Meij

               Pelikánová

         Paskelbta 2006 m. sausio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Proceso kalba: ispanų.


1996 m. balanžio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Ingrid Boukhalfa prieš Bundesrepublik Deutschland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesarbeitsgericht - Vokietija. # Byla C-214/94.


1980 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Regina prieš Stanislaus Pieck. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pontypridd Magistrates' Court (Wales) - Jungtinė Karalystė. # Byla 157/79.


title: 2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Alcoa Trasformazioni Srl prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Elektra - Preferencinis tarifas - Sprendimas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą - Priimtinumas - Valstybės pagalbos sąvoka - Nauja arba esama pagalba - Nauda - Motyvavimas - Teisėti lūkesčiai - Teisinis saugumas. # Byla T-332/06.

text:
      2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas Alcoa Trasformazioni prieš Komisiją
      (Byla T‑332/06)
      „Valstybės pagalba – Elektra – Preferencinis tarifas – Sprendimas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą – Priimtinumas – Valstybės pagalbos sąvoka – Nauja arba esama pagalba – Nauda – Motyvavimas – Teisėti lūkesčiai – Teisinis saugumas“
      1.                     Ieškinys dėl panaikinimo – Aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį – Aktai, sukeliantys teisinių padarinių – Komisijos sprendimas
            pradėti formalią tyrimo procedūrą dėl įgyvendinamos valstybės priemonės, kuri laikinai kvalifikuota kaip nauja pagalba (EB 87 straipsnio
            1 dalis, EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys bei EB 230 straipsnis) (žr. 34–36 punktus)
      2.                     Valstybių teikiama pagalba – Komisijos sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą dėl valstybės priemonės – Komisijos įvertinimo
            laikinasis pobūdis (EB 88 straipsnio 2 dalis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnis) (žr. 59–60 punktus)
      3.                     Valstybių teikiama pagalba – Komisijos sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą dėl valstybės priemonės, kuri laikinai
            kvalifikuota kaip nauja pagalba – Pareiga motyvuoti (EB 88 straipsnio 2 dalis ir EB 253 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 659/1999
            6 straipsnis) (žr. 78–80 punktus)
      4.                     Bendrijos teisė – Principai – Teisėtų lūkesčių apsauga – Teisinis saugumas (žr. 102–108 punktus)
      5.                     Valstybių teikiama pagalba – Esama pagalba ir nauja pagalba – Pakeitimas, dėl kurio keičiasi priemonės, iš pradžių nelaikytos
            valstybės pagalba, esmė – Priemonė, nagrinėtina pagal naujai pagalbai taikomą procedūrą (EB 87 ir 88 straipsniai) (žr. 128–129 punktus)
      Dalykas

         Prašymas panaikinti Komisijos sprendimą 2006/C 214/03, apie kurį Italijos Respublikai pranešta 2006 m. liepos 19 d. laišku,
                  pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą dėl valstybės pagalbos C 36/06 (

               ex
                NN 38/06) – Preferencinis elektros energijos tarifas, taikomas daug energijos naudojančioms pramonės įmonėms Italijoje, tiek,
                  kiek šis sprendimas susijęs su elektros tiekimo tarifais, nustatytais dviem pirminio aliuminio gamykloms, priklausančioms

               Alcoa Trasformazioni
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Alcoa Trasformazioni Srl padengia savo bei Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.


title: 2011 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Vengrijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvas asmenų judėjimas - Įsisteigimo laisvė - Nekilnojamojo turto, kuris bus pagrindinė gyvenamoji vieta, pirkimas - Mokesčio už nekilnojamojo turto pirkimą apmokestinamosios vertės nustatymas - Parduoto gyvenamojo būsto vertės atskaitymas iš įsigyto gyvenamojo būsto vertės - Tokio atskaitymo netaikymas, jei parduotas turtas nėra nacionalinėje teritorijoje.#Byla C-253/09.

text:
      Byla C‑253/09
      Europos Komisija
      prieš
      Vengrijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Nekilnojamojo turto, skirto naujai pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, pirkimas – Mokesčio už nekilnojamojo turto įsigijimą bazės nustatymas – Parduoto gyvenamojo būsto vertės atskaitymas iš įsigyto gyvenamojo būsto vertės – Tokio atskaitymo netaikymas, jei parduotas turtas nėra nacionalinėje teritorijoje“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių
            narių teritorijoje – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai – Nekilnojamojo turto perleidimo mokestis
      (EB 18, 39 ir 43 straipsniai; EEE susitarimo 28 ir 31 straipsniai)
      Valstybė narė, kurios teisės aktuose numatyta, kad apskaičiuojant mokestį už perkamą nekilnojamąjį turtą, kuris bus pagrindinė
         gyvenamoji vieta, jeigu pirkėjas fizinis asmuo parduoda kitą savo gyvenamąjį būstą per vienus metus iki pirkimo arba po jo,
         mokesčio bazė lygi nupirkto ir parduoto turto rinkos vertės prieš atskaitant mokesčius skirtumui, nepažeidė savo įsipareigojimų
         pagal EB 18, 39 ir 43 straipsnius bei Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 28 ir 31 straipsnius.

      Žinoma, tiek, kiek šiais teisės aktais asmenys, kurie ketina įsikurti Vengrijoje ir čia perka nekilnojamąjį turtą ir kuriems
         neleidžiama pasinaudoti nagrinėjamo mokesčio lengvata perkant nekilnojamąjį turtą, vertinami mažiau palankiai, kiek tai susiję
         su mokesčiu už nekilnojamojo turto pirkimą, palyginti su asmenimis, kurie keičia būstą šioje valstybėje narėje, šios nuostatos
         yra EB 39 ir EB 43 straipsnyje įtvirtinto laisvo asmenų judėjimo apribojimas. Dėl EB 18 straipsnio pažymėtina, kad tai, jog
         mokesčio apmokestinamoji vertė nesumažinama asmenims, keičiantiems gyvenamąją vietą Sąjungos viduje dėl priežasčių, nesusijusių
         su ekonominės veiklos vykdymu, tam tikrais atvejais gali atgrasyti šiuos asmenis nuo naudojimosi šiame straipsnyje užtikrintomis
         pagrindinėmis laisvėmis.

      Be to, šis skirtingas vertinimas susijęs su objektyviai panašiomis padėtimis, nes ginčijamo mokesčio atžvilgiu vienintelis
         naują pagrindinį gyvenamąjį būstą atitinkamoje valstybėje narėje įsigyjančių asmenų, nerezidentų šioje valstybėje narėje,
         įskaitant ir jos piliečius, pasinaudojusius laisvo judėjimo Sąjungoje teise, ir šios valstybės narės rezidentų, jos ar kitos
         Sąjungos valstybės piliečių, skirtumas susijęs su ankstesniu pagrindiniu gyvenamuoju būstu. Iš tiesų abiem atvejais asmenys
         nusipirko nekilnojamąjį būstą šioje valstybėje narėje, kad čia įsikurtų, ir, pirkdami savo ankstesnį pagrindinį gyvenamąjį
         būstą, vieni sumokėjo tokį patį mokestį kaip ginčijamasis valstybėje, kurioje buvo šis būstas, o kiti šį mokestį sumokėjo
         šioje valstybėje narėje.

      Vis dėlto šis apribojimas gali būti pateisintas pagrindu, susijusiu su mokesčio sistemos darnumo užtikrinimu. Iš tiesų, kai
         parduotas turtas yra kitoje valstybėje narėje, atitinkama valstybė narė neturi jokios teisės apmokestinti sandorio, kurį pirmojoje
         valstybėje narėje sudarė asmuo, nusprendęs įsigyti nekilnojamąjį turtą, kuris bus pagrindinė gyvenamoji vieta. Tokiomis aplinkybėmis
         numatant, kad perkant turtą mokesčio lengvata gali naudotis tik asmenys, kurie jau sumokėjo ginčijamą mokestį įsigydami panašų
         turtą, šios mokesčio lengvatos sistema atspindi simetrišką logikos santykį. Iš tiesų, jei mokesčių mokėtojams, kurie anksčiau
         nesumokėjo šio mokesčio pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką, būtų taikoma atitinkama mokesčio lengvata, jie nepagrįstai gautų
         mokesčio, kuriuo jų ankstesnis įsigijimas už atitinkamos teritorijos ribų nebuvo apmokestintas, lengvatą. Taigi šioje sistemoje
         yra tiesioginis ryšys tarp suteiktos mokesčio lengvatos ir pirminės rinkliavos. Iš tiesų, pirma, ši lengvata ir mokestinė
         našta susijusios su tuo pačiu asmeniu ir, antra, jos taikomos apmokestinant tuo pačiu mokesčiu.

      Šis apribojimas yra tinkamas tokiam tikslui pasiekti, nes jis visiškai simetriškas, kadangi taikant ginčijamą apmokestinimo
         tvarką galima atsižvelgti tik į parduoto nekilnojamojo turto atitinkamoje valstybėje narėje vertės ir įsigyto nekilnojamojo
         turto vertės skirtumą. Be to, šis apribojimas yra proporcingas siekiamam tikslui, nes, pirma, nagrinėjamo teisės akto tikslas –
         išvengti kapitalo, investuoto  pagrindiniam gyvenamajam būstui, kuris po kažkiek laiko parduodamas, pirkti, dvigubo apmokestinimo,
         kai perkamas antras pagrindinis gyvenamasis būstas šioje valstybėje narėje, ir, antra, valstybė narė neturi jokios galios
         apmokestinti su nekilnojamuoju turtu susijusių sandorių, sudarytų kitose valstybėse narėse. Tokiomis aplinkybėmis, jei būtų
         atsižvelgiama į šiuos sandorius siekiant sumažinti nagrinėjamo mokesčio apmokestinamąją vertę, šie sandoriai būtų vertinami
         kaip apmokestinti ginčijamu mokesčiu, nors jie ir nebūtų buvę apmokestinti. Akivaizdu, kad tokia situacija prieštarautų minėtam
         tikslui išvengti dvigubo apmokestinimo nacionalinės mokesčių sistemos atžvilgiu.

      Kadangi nuostatos, draudžiančios riboti judėjimo laisvę ir įsisteigimo laisvę, įtvirtintos EEE susitarimo 28 ir 31 straipsniuose,
         turi tokią pačią teisinę galią kaip ir iš esmės identiškos įtvirtintosios EB 39 ir EB 43 straipsniuose, šiais straipsniais
         nedraudžiami nagrinėjami teisės aktai.

      (žr. 58, 64, 68, 74–76, 80–82, 85, 87, 91 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gruodžio 1 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Nekilnojamojo turto, skirto naujai pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, pirkimas – Mokesčio už nekilnojamojo turto įsigijimą bazės nustatymas – Parduoto gyvenamojo būsto vertės atskaitymas iš įsigyto gyvenamojo būsto vertės – Tokio atskaitymo netaikymas, jei parduotas turtas nėra nacionalinėje teritorijoje“
      Byloje C‑253/09
      dėl 2009 m. liepos 8 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama R. Lyal ir K. Talabér‑Ritz, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Vengrijos Respubliką, atstovaujamą R. Somssich ir M. Z. Fehér,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits ir M. Berger (pranešėjas),
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 23 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. gruodžio 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Vengrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal EB 18, EB 39 bei EB 43 straipsnius ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3, toliau – EEE susitarimas) 28 ir 31 straipsnius, nes nekilnojamojo
         turto Vengrijoje, kuris bus pagrindinė gyvenamoji vieta, pirkimą, pardavus tokio tipo turtą, vertino skirtingai, atsižvelgdama
         į tai, ar parduotas turtas buvo Vengrijoje, ar kitoje valstybėje narėje.

       Nacionalinė teisė
      2        1995 m. Pajamų mokesčio įstatymo Nr. CXVII (toliau – Pajamų mokesčio įstatymas) redakcijos, galiojusios iki 2007 m. gruodžio
         31 d., 63 straipsnyje buvo numatyta:

      „<...> pajamos už nekilnojamojo turto ir nuosavybės teisių pardavimą apmokestinamos 25 % mokesčio tarifu.
      <...> Mokėtinas mokestis sumažinamas (arba asmuo visai atleidžiamas nuo mokesčio) mokesčio suma, mokėtina nuo tos už turto
         ar nuosavybės teisių pardavimą gautų pajamų dalies (gyvenamojo būsto pirkimo lengvata), kuri naudojama paties fizinio asmens,
         jo artimo šeimos nario arba buvusio sutuoktinio gyvenamajam būstui įsigyti, 12 mėnesių iki šių pajamų gavimo arba 60 mėnesių
         po to (gyvenamojo būsto pirkimo lengvatos pagrindas).“

      3        Ši gyvenamojo būsto pirkimo lengvata buvo teikiama tik tuo atveju, jeigu investicijos susijusios su gyvenamosios paskirties
         turtu Vengrijoje.

      4        Pagrindinei bylai taikomos 1990 m. Mokesčių įstatymo Nr. XCIII redakcijos (toliau – Mokesčių įstatymas) 1 straipsnyje nustatyta:

      „Turto mokesčiu apmokestinamas paveldimas, dovanojamas ir perleidžiamas už užmokestį turtas <...>“.
      5        Mokesčių įstatymo 2 straipsnio 2 dalies tekstas yra toks:

      „Nuostatos, kuriose reglamentuojamas dovanojamo ir perleidžiamo už atlygį turto apmokestinimas, taikomos valstybės teritorijoje
         esančiam turtui ir su juo susijusioms nuosavybės teisėms, jeigu tarptautinėse sutartyse nenumatyta kitaip“.

      6        Mokesčių įstatymo 21 straipsnio 5 dalyje numatyta:

      „<...> Jeigu pirkėjas fizinis asmuo parduoda kitą savo gyvenamąjį būstą per vienus metus iki pirkimo arba po jo, mokesčio
         bazė apskaičiuojama kaip skirtumas tarp nupirkto ir parduoto turto rinkos vertės (prieš atskaitant mokesčius) <...>“

       Ikiteisminė procedūra
      7        2007 m. kovo 23 d. oficialiu pranešimu Komisija atkreipė Vengrijos Respublikos dėmesį į tai, kad nacionalinės mokesčių teisės
         nuostatos, susijusios su nekilnojamojo turto perleidimu, nesuderinamos su EB 18, EB 39, EB 43 bei EB 56 straipsniuose ir atitinkamuose
         EEE susitarimo straipsniuose užtikrintomis teisėmis.

      8        Komisija nurodė, kad šiose mokesčių teisės nuostatose diskriminaciškai vertinamas gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto
         Vengrijoje pirkimas pardavus ankstesnį gyvenamąjį būstą, nes jose įtvirtintos palankesnės priemonės, kai šis gyvenamasis būstas
         yra Vengrijoje, o ne kitos valstybės narės teritorijoje. Taigi pagal šias nuostatas gyvenamosios paskirties nekilnojamojo
         turto pirkimas, susijęs su ankstesnio gyvenamojo būsto pardavimu, yra apmokestinamas didesniais mokesčiais, kai būstas yra
         ne Vengrijoje. Be to, dėl šių nuostatų diskriminacinio pobūdžio jomis kliudoma laisvam darbuotojų ir kapitalo judėjimui, taip
         pat pažeidžiama įsisteigimo laisvė. Komisija taip pat nurodė nežinanti jokio pagrindo, kuriuo būtų galima pateisinti skirtingą
         vertinimą.

      9        2007 m. rugpjūčio 8 d. laiške Vengrijos Respublika pripažino, kad Pajamų mokesčio įstatymo 63 straipsnio nuostata pažeidžiama
         galiojanti Sąjungos teisė, ir pareiškė apie ketinimus priimti naujas normas, kuriomis būtų užtikrinta, kad apskaičiuojant
         pajamų mokestį apmokestinamųjų asmenų vertinamas nebūtų diskriminacinis dėl vietos, kurioje yra jų nekilnojamasis turtas.

      10      Tačiau dėl Mokesčių įstatymo 21 straipsnio 5 dalies nuostatos Vengrijos Respublika manė, kad ji nepažeidžia Sąjungos teisės.

      11      2007 m. gruodžio 12 d. elektroniniu laišku Vengrijos Respublika informavo Komisiją, kad Vengrijos Parlamentas priėmė 2007 m.
         Įstatymą Nr. CXXVI dėl tam tikrų mokesčių įstatymų pakeitimų, o šis įstatymas įsigaliojo 2008 m. sausio 1 dieną. Įstatymo
         19 straipsniu pakeistas Pajamų mokesčio įstatymo 63 straipsnis panaikinant nuostatas, susijusias su mokesčio sumažinimu, kuris
         buvo taikomas perkant Vengrijos teritorijoje esantį nekilnojamąjį turtą kaip gyvenamąjį būstą.

      12      Šiomis aplinkybėmis Komisija laikėsi oficialiame pranešime pateiktos nuomonės ir 2008 m. birželio 27 d. išsiuntė pagrįstą
         nuomonę, ragindama Vengrijos Respubliką per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į šią nuomonę būtų tinkamai
         atsižvelgta.

      13      2008 m. rugpjūčio 27 d. laišku Vengrijos Respublika atsakė į pagrįstą nuomonę ir jame pakartojo 2007 m. rugpjūčio 8 d. laiške
         nurodytą nuomonę.

      14      Nepatenkinta tokiu atsakymu, Komisija pateikė šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      15      Komisija nurodo, kad ginčijamas teisės aktas, ypač mokesčio už nekilnojamojo turto pirkimą apskaičiavimo sistema, prieštarauja
         EB 18, EB 39 bei EB 43 straipsniams ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 28 ir 31 straipsniams, nes juose mažiau
         palankiai vertinami Sąjungos ir EEE piliečiai, kurie, naudodamiesi savo laisvo judėjimo teise, nori įsigyti nekilnojamojo
         turto Vengrijoje ir tuo pačiu laiku parduoti nekilnojamąjį turtą kitoje Sąjungos ar EEE valstybėje narėje.

      16      Pirmiausia Komisija mano, kad nagrinėjamas mokestis yra netiesioginis.

      17      Toliau Komisija nurodo, kad mokestis visada mokėtinas, kai Vengrijoje perkamas nekilnojamasis turtas, kuris bus pirkėjo pagrindinė
         gyvenamoji vieta, tačiau jis gali būti sumažintas arba iš viso nemokamas, jei tuo pačiu laiku parduodamas ankstesnis pirkėjo
         gyvenamasis būstas, su sąlyga, kad jis yra Vengrijoje. Iš tiesų, nors pagal Mokesčių įstatymo 21 straipsnio 5 dalį mokesčio
         apmokestinamoji vertė lygi skirtumui tarp nupirkto turto rinkos vertės prieš atskaitant mokesčius ir parduoto turto rinkos
         vertės, gali būti atskaityta tik Vengrijos teritorijoje parduoto turto vertė. Šiomis aplinkybėmis dėl šios diskriminacijos,
         atsiradusios dėl mokesčio sistemos, asmenų, pirmą kartą Vengrijoje perkančių nekilnojamąjį turtą, kuris bus pagrindinė gyvenamoji
         vieta, padėtis yra mažiau palanki ir jie mažiau skatinami pirkti naują gyvenamąjį būstą šioje valstybėje narėje ir čia įsikurti
         nei asmenys, perkantys naują šio tipo turtą vietoj jau turėto turto Vengrijos teritorijoje.

      18      Taigi, anot Komisijos, asmenų, kurie, prieš pirkdami Vengrijoje naują pagrindinį gyvenamąjį būstą, jau turėjo pagrindinį gyvenamąjį
         būstą kitoje valstybėje narėje, padėtis galėjo būti tokia pati kaip ir asmenų, kurie turėjo tokį būstą Vengrijoje, t. y. padėtis,
         kai pirmieji, pirkdami turtą, kuris bus pagrindinė gyvenamoji vieta, kitoje valstybėje narėje taip pat turėjo sumokėti tokio
         paties dydžio mokestį kaip ginčijamas mokestis. Dėl aplinkybės, kad Vengrijos įstatymų leidėjas nenumato jokios galimybės
         apskaičiuojant mokesčio apmokestinamąją vertę iš įsigyto naujo turto vertės atskaityti parduoto turto rinkos vertę, kai parduotas
         turtas nėra Vengrijoje, skirtingai vertinama objektyviai panaši asmenų padėtis ir tai yra diskriminacija.

      19      Dėl įsisteigimo laisvės pažeidimo Komisija, kitaip nei Vengrijos Respublika, mano, kad, kiek tai susiję su naudojimusi šia
         laisve, nesvarbu, kad nagrinėjamos teisės akto nuostatos taikomos gyventi naudojamam nekilojamajam turtui, o ne komercinei
         veiklai skirtoms patalpoms. Iš tiesų negalima atmesti, kad savarankiškai dirbantis asmuo įsteigs savo profesinės veiklos vietą
         savo pagrindinėje gyvenamojoje vietoje.

      20      Anot Komisijos, kiek tai susiję su asmenimis, nevykdančiais ekonominės veiklos, remiantis EB 18 straipsniu dėl tų pačių priežasčių
         darytina tokia pati išvada.

      21      Komisija taip pat mano, kad dėl tų pačių priežasčių kaip ir tos, kurios susijusios su EB 39 ir EB 43 straipsnių pažeidimais,
         Vengrijos Respublika nevykdo įsipareigojimų ir pagal EEE susitarimo 28 ir 31 straipsnius, susijusius atitinkamai su įsisteigimo
         laisve ir laisvu darbuotojų judėjimu.

      22      Be to, Komisija mano, kad tokios diskriminacijos negalima pateisinti bendrojo intereso pagrindais.

      23      Dėl mokesčio sistemos darnumo Komisija mano, kad Vengrijos Respublika negali remtis 1992 m. sausio 28 d. Sprendimu Bachmann (C‑204/90, Rink. p. I‑249) ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimu Keller Holding (C‑471/04, Rink. p. I‑2107). Anot Komisijos, nors tiesa, kad būtinybe užtikrinti mokesčio sistemos darnumą galima pateisinti
         naudojimosi EB sutartyje užtikrintais pagrindiniais principais apribojimą, tačiau šia priežastimi pagrįstam argumentui galima
         pritarti tik jei yra tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčių lengvatos ir jos kompensavimo konkrečia mokestine rinkliava.
         Tačiau nėra jokio tiesioginio mokestinio ryšio tarp ginčijamame teisės akte nekilnojamojo turto nurodytų pardavimo sandorių.

      24      Be to, Komisija mano, jog teritorialumo principu, kuriuo remiasi Vengrijos Respublika, t. y. tuo, kad egzistuoja mokestinė
         kompetencija, kuri gali būti įgyvendinta be jokių apribojimų nacionalinėje teritorijoje esančio nekilnojamojo turto atžvilgiu,
         ir kad ji neegzistuoja užsienyje esančio turto atžvilgiu, negali būti pateisinta Mokesčių įstatymo 21 straipsnio 5 dalyje
         įtvirtinta priemonė.

      25      Pasak Komisijos, kuri remiasi 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen (C‑319/02, Rink. p. I‑7477) 49 punktu, Vengrijos institucijos taip pat negali remtis mokestinių pajamų sumažėjimu kaip privalomuoju
         bendrojo intereso pagrindu, kad pateisintų šią priemonę.

      26      Galiausiai vėl remdamasi minėtu Sprendimu Manninen Komisija taip pat atmeta pateisinimą, pagrįstą sunkumais atsižvelgti į tai, ar parduota nuosavybė kitoje valstybėje narėje
         ir ar sumokėti mokesčiai ją įsigyjant, su kuriais Vengrijos institucijos susidurtų nustatydamos mokėtino mokesčio už Vengrijoje
         esančio nekilnojamojo turto įsigijimą dydį. Sunkumas nustatyti, kiek užsienyje sumokėtas mokestis atitinka ginčijamą mokestį
         pagal apskaičiavimo pagrindą ir metodą, negali būti argumentas, kuriuo būtų galima pateisinti nagrinėjamą diskriminaciją.
         Vis dėlto Komisija pripažįsta, kad Vengrijos Respublika, taikydama 2008 m. sausio 17 d. Sprendimą Jäger (C‑256/06, Rink. p. I‑123), mokesčių mokėtojui gali nustatyti konkrečius reikalavimus, kad gautų būtiną informaciją, tačiau
         bet kuriuo atveju šie reikalavimai negali būti neproporcingi siekiamam tikslui.

      27      Vengrijos Respublika pažymi, kad, kitaip, nei mano Komisija, ginčijamas mokestis turėtų būti priskirtas prie tiesioginių mokesčių
         kategorijos, ir nurodo, kad nagrinėjama apmokestinimo sistema nepažeidžiami EB 18, EB 39 bei EB 43 straipsniai ir atitinkamos
         EEE susitarimo nuostatos. Be to, ši valstybė narė tvirtina, kad ši sistema bet kokiu atveju pateisinama bendrojo intereso
         pagrindais.

      28      Pirmiausia, Vengrijos Respublika nurodo, kad laisvas asmenų judėjimas ir įsisteigimo laisvė nepažeidžiami iš esmės dėl to,
         kad nėra diskriminacijos tarp objektyviai panašių situacijų. Ginčydama Komisijos nuomonę šiuo klausimu Vengrijos Respublika
         mano, kad visų asmenų, norinčių pirmą kartą įsigyti nekilnojamąjį turtą Vengrijoje, padėtis yra objektyviai panaši, o tai,
         ar jie buvo įsigiję tokį turtą kitoje valstybėje narėje, nesvarbu. Asmenų, kurie jau būdami nekilojamojo turto, kuris yra
         jų pagrindinė gyvenamoji vieta, Vengrijoje savininkai įsigyja naują tokio tipo turtą šioje valstybėje vietoj senojo, padėtis
         taip pat yra objektyviai panaši.

      29      Tačiau, anot šios valstybės narės, asmenų, kurie parduoda nekilnojamąjį turtą, kuris yra jų pagrindinė gyvenamoji vieta, Vengrijoje,
         kad įsigytų toje pačioje valstybėje kitą tokio tipo turtą, ir kurie parduoda nekilnojamąjį turtą, kuris yra jų pagrindinė
         gyvenamoji vieta, kitoje valstybėje narėje, kad įsigytų kitą tokio tipo turtą Vengrijoje, padėtis nėra objektyviai panaši.
         Iš tiesų, pirma, šių asmenų nuolatinė gyvenamoji vieta mokesčių mokėjimo tikslais gali būti kitur, nes tie, kurie priklauso
         pirmai kategorijai, yra nacionaliniai rezidentai, o tie, kurie priklauso antrajai, yra užsienio rezidentai. Antra, kalbant
         apie pastarajai kategorijai priklausančius asmenis, pažymėtina, kad anksčiau turėtam turtui netaikoma Vengrijos mokesčių teisė
         dėl teritorinių ir materialinių priežasčių, nors taip nėra kitos kategorijos asmenų parduoto turto atveju.

      30      Šiuo klausimu Vengrijos Respublika remiasi Teisingumo Teismo praktika, be kita ko, 1995 m. vasario 14 d. Sprendimu Schumacker (C‑279/93, Rink. p. I‑225) 34 punktu ir 2005 m. liepos 5 d. Sprendimu D. (C‑376/03, Rink. p. I‑5821), pagal kurią pajamų ir turto mokesčių srityje asmenų rezidentų ir nerezidentų padėtis dažniausiai
         nėra panaši, ir tai, kad valstybė narė nesuteikia nerezidentui kai kurių rezidentams suteikiamų mokesčių lengvatų, paprastai
         nėra diskriminacija. Be to, ši valstybė narė savo argumentams pagrįsti remiasi byla, kurioje buvo priimtas 2005 m. rugsėjo
         8 d. Sprendimas Blanckaert (C‑512/03, Rink. p. I‑7685), ir atkreipia dėmesį į ginčijamų nuostatų šioje byloje ir nagrinėjamoje byloje panašumą.

      31      Vengrijos Respublika taip pat pažymi, kad Sutartis, kaip ją aiškina Teisingumo Teismas, neužtikrina to, kad Sąjungos piliečio
         veiklos perkėlimas į kitą valstybę narę neturės jokio poveikio apmokestinimui (žr., be kita ko, 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
         Weigel, C‑387/01, Rink. p. I‑4981, 55 punktą; 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Lindfors, C‑365/02, Rink. p. I‑7183, 34 punktą ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Schempp, C‑403/03, Rink. p. I‑6421, 45 punktą). Ji tvirtina, kad nagrinėjama sistema atitinka mokesčių teritorialumo principą, kuris
         pripažįstamas Sąjungos teisėje (žr., be kita ko, 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimą Futura Participations ir Singer, C‑250/95, Rink. p. I‑2471) ir pagal kurį skirtingos nacionalinės mokesčių sistemos egzistuoja kartu ir nė viena nėra viršesnė
         už kitą.

      32      Kadangi galimi iškraipymai atsirado dėl nacionalinių mokesčių teisės aktų skirtumų ir jiems netaikomos Sutarties nuostatos,
         susijusios su laisvu judėjimu, galima manyti, kad asmuo, kuris pasinaudojo su laisvu judėjimu susijusiomis nuostatomis, valstybėje
         narėje vertinamas mažiau palankiai mokesčių srityje vien dėl to, kad jam taikoma kitos valstybės narės kompetencija mokesčių
         srityje. Vis dėlto negali būti laikoma, kad vien dėl šios padėties asmuo yra diskriminuojamas ir, antra, kad ši padėtis –
         tai teisės į laisvą judėjimą apribojimas, prieštaraujantis Sąjungos teisei.

      33      Šiuo klausimu Vengrijos Respublika pažymi, kad valstybių narių apmokestinimo kompetencija apima ne tik mokesčių naštos nustatymą,
         bet ir lengvatų suteikimą. Taigi ginčijamas teisės aktas atitinka teritorialumo principą ir juo nepažeidžiama Sąjungos teisė.

      34      Anot Vengrijos Respublikos, remiantis šia prielaida galimas pagrindinių laisvių apribojimas – tai būtina valstybių narių apmokestinimo
         kompetencijos teritorinio pasidalijimo pasekmė. Taigi darnaus apmokestinimo galios pasidalijimo tarp valstybių narių užtikrinimas
         yra vienas iš bendrųjų interesų pagrindų, kuriuo pateisinami tokie apribojimai.

      35      Be to, ši valstybė narė, remdamasi nusistovėjusia teismo praktika (žr. minėtą Sprendimą Bachmann; 1992 m. sausio 28 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją, C‑300/90, Rink. p. I‑305; minėtus sprendimus Manninen ir Keller Holding bei 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Amurta, C‑379/05, Rink. p. I‑9569), nurodė, kad ginčijama mokesčio sistema pateisinama bendrojo intereso pagrindais, susijusiais
         su mokesčio sistemos darnumu. Teisingumo Teismas pritaria tokiam pateisinimui, kai, pirma, yra tiesioginis ryšys tarp atitinkamos
         mokesčių lengvatos ir mokestinės naštos, kuri atsveria šią lengvatą, ir, antra, nustatyta, jog ir lengvata, ir našta susijusios
         su tuo pačiu asmeniu ir tuo pačiu mokesčiu. Nagrinėjamu atveju Vengrijos Respublika tvirtina, kad esama tokio ryšio atsižvelgiant
         į tai, jog tik asmenys, kurie jau įsigijo nekilnojamąjį turtą Vengrijos teritorijoje, gali pasinaudoti ginčijama mokesčio
         lengvata, kai įsigyja kitą nekilnojamąjį turtą Vengrijoje. Taigi negalima paneigti to, kad ši mokesčio lengvata ir mokestinė
         našta, kuri atsveria šią lengvatą, susijusios su tuo pačiu asmeniu ir jos taikomos apmokestinant tuo pačiu mokesčiu.

      36      Be to, Vengrijos Respublika atmeta Komisijos argumentą, jog ginčijamu teisės aktu siekiama tik išvengti biudžeto įplaukų sumažėjimo.
         Šiuo teisės aktu siekiamas tikslas – padaryti taip, kad bet koks nekilnojamojo turto Vengrijoje įsigijimas būtų bent vieną
         kartą apmokestintas ginčijamu mokesčiu, apskaičiuojamu nuo visos įsigyto turto rinkos vertės, vengiant to, jog pirmą kartą
         įsigyjant turtą šiuo mokesčiu apmokestinti ištekliai būtų vėliau vėl apmokestinti. Tai darni visuma, kuri būtina įgyvendinant
         teritorialumo principą.

      37      Galiausiai ši valstybė narė tvirtina, kad ginčijamu teisės aktu išplėtus šią mokesčio lengvatą ir ją taikant ir užsienio nekilnojamajam
         turtui kiltų tokių rimtų praktinių problemų, kad būtų sutrikdytas sistemos veikimas ir, be kita ko, nebebūtų galima užkirsti
         kelio galimam piktnaudžiavimui.

      38      Be to, triplike Vengrijos Respublika primena, kad iš Komisijos tyrimo matyti, jog ji ginčija Vengrijos teisės aktą tiek, kiek
         jame ribojamas naudojimasis laisvo asmenų, kurie naudodamiesi laisvo judėjimo ir įsisteigimo teisėmis ketina perkelti savo
         pagrindinę gyvenamąją vietą į Vengriją, judėjimo ir įsisteigimo teisėmis. Jei Komisija būtų norėjusi išnagrinėti ginčijamą
         teisės aktą ir turto pirkimą būtų laikiusi tik investicija, neatsižvelgdama į gyvenamosios vietos ar nuolatinės gyvenamosios
         vietos mokesčių mokėjimo tikslais pakeitimą, reikia manyti, jog ji tai būtų dariusi remdamasi laisvo kapitalo judėjimu, kaip
         jis suprantamas pagal EB 56 straipsnį.

      39      Vis dėlto, kadangi ji rėmėsi ne šia pagrindine laisve, o tik laisvu asmenų judėjimu, reikia manyti, kad tyrimas apima tik
         situacijas, kai asmenys, naudodamiesi laisvo judėjimo teise, perkelia savo gyvenamąją vietą į Vengriją. Taigi iš to valstybė
         narė padarė išvadą, kad gyvenamosios vietos pakeitimu ir įsikūrimu mokesčių mokėjimo tikslais pateisinama tai, kad daromas
         skirtumas tarp asmenų, kurie pirmą kartą įsigyja gyvenamąjį būstą Vengrijoje, ir tų, kurie įsigyja naują gyvenamąjį būstą
         vietoj ankstesnio būsto toje valstybėje.

      40      Todėl Vengrijos Respublika savo argumentus grindžia 2009 m. vasario 12 d. Sprendimu Block (C‑67/08, Rink. p. I‑883) ir tvirtina, kad valstybė narė neprivalo atsižvelgti į gyvenamojo būsto kitoje Sąjungos ar EEE valstybėje
         narėje rinkos vertę.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      41      Pirmiausia reikia priminti, kad Komisija ir Vengrijos Respublika nesutaria dėl to, ar ginčijamas mokestis laikytinas tiesioginiu,
         ar netiesioginiu mokesčiu.

      42      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad neatsižvelgiant į tai, ar ginčijamas mokestis yra tiesioginis, ar netiesioginis, jis
         nėra suvienodintas Europos Sąjungos lygmeniu, todėl priklauso valstybių narių kompetencijai, ir valstybės, remiantis nusistovėjusia
         Teisingumo Teismo praktika, turi ją įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės (kiek tai susiję su tiesioginiais mokesčiais,
         žr., be kita ko, 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 21 punktą; 2011 m. sausio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑155/09, Rink. p. I‑0000, 39 punktą ir 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑10/10, Rink. p. I‑0000, 23 punktą).

      43      Todėl reikia apsvarstyti, ar, kaip teigia Komisija, nacionalinės teisės nuostatomis, susijusiomis su nekilnojamojo turto perleidimo
         už atlygį apmokestinimu, būtent Mokesčių įstatymo 2 straipsnio 2 dalies ir 21 straipsnio 5 dalies nuostatomis, apribojamos
         EB 18, EB 39 bei EB 43 straipsniuose ir EEE susitarimo 28 ir 31 straipsniuose įtvirtintos asmenų judėjimo laisvės.

       Dėl kaltinimų, susijusių su Sutarties nuostatų pažeidimu
      44      Kalbant apie kaltinimą, pagrįstą EB 18, EB 39 ir EB 43 straipsnių pažeidimu, reikia priminti, kad EB 18 straipsnio, kuriame
         apskritai įtvirtinta kiekvieno Sąjungos piliečio teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, specialios
         normos yra EB 39 straipsnis, kiek tai susiję su darbuotojų judėjimo laisve, ir EB 43 straipsnis, kiek tai susiję su įsisteigimo
         laisve (žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑345/05, Rink. p. I‑10633, 13 punktą; 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Švediją, C‑104/06, Rink. p. I‑671, 15 punktą; 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑152/05, Rink. p. I‑39, 18 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Graikiją 41 punktą).

      45      Todėl, prieš pagal EB 18 straipsnį vertinant ginčijamą mokesčio sistemą asmenų, kurie juda iš vienos valstybės narės į kitą
         ketindami ten įsikurti dėl priežasčių, nesusijusių su ekonominės veiklos vykdymu, atžvilgiu, ją reikia išnagrinėti remiantis
         EB 39 ir EB 43 straipsniais.

      –       Dėl EB 39 ir EB 43 straipsnių apribojimų
      46      Visomis Sutarties nuostatomis, susijusiomis su laisvu asmenų judėjimu, siekiama palengvinti Sąjungos piliečiams sąlygas visoje
         jos teritorijoje vykdyti bet kokią profesinę veiklą ir draudžiamos priemonės, galinčios sudaryti mažiau palankias sąlygas
         piliečiams, siekiantiems vykdyti ekonominę veiklą kitos valstybės narės teritorijoje (žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
         Komisija prieš Daniją, C‑464/02, Rink. p. I‑7929, 34 punktą ir nurodytą teismo praktiką; minėtų Sprendimo Komisija prieš Portugaliją 15 punktą, Sprendimo Komisija prieš Švediją 17 punktą, Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 21 punktą ir Sprendimo Komisija prieš Graikiją 43 punktą).

      47      Valstybės narės piliečiams pripažinta įsisteigimo laisvė apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja
         verstis kitos valstybės narės teritorijoje tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės aktuose nustatytos
         jos pačios piliečiams (žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 13 punktą ir 2011 m. gegužės 24 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑47/08, Rink. p. I‑0000, 79 punktą, taip pat šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑161/07, Rink. p. I‑10671, 27 punktą). Kitaip tariant, pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama savo teisės aktuose
         numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo laisve, nei tos, kurios nustatytos
         jų pačių piliečiams (minėtų 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją 28 punktas ir 2001 m. gegužės 24 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją 79 punktas).

      48      Nagrinėjamu atveju Komisija nurodo, kad ginčijamame teisės akte įtvirtintas skirtingas Vengrijos ar užsienio mokesčių mokėtojų,
         kurie parduoda turtą Vengrijos teritorijoje, ir mokesčių mokėtojų, kurie parduoda turtą už šios teritorijos ribų, mokestinis
         vertinimas yra diskriminacinis ir juo pastarieji atgrasomi nuo naudojimosi laisvo judėjimo teise ir įsisteigimo laisve.

      49      Taigi Komisija mano, kad diskriminacija kyla dėl mažiau palankaus mokestinio vertinimo, taikomo perkeliant gyvenamąją vietą
         iš kitos valstybės narės nei Vengrija į pastarąją, palyginti su tuo, kuris taikomas keičiant gyvenamąją vietą Vengrijos teritorijoje,
         ir iš esmės laikosi nuomonės, kad, remiantis mokestinės lygybės principu, pirmoji, su keliomis valstybėmis narėmis susijusi,
         situacija turi būti vertinama taip pat kaip ir antroji ir kad jai susiklosčius turi būti galima pasinaudoti ginčijama teise
         į mokesčio lengvatą.

      50      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką diskriminacija gali kilti tik tuomet, kai panašioms
         situacijoms taikomos skirtingos normos arba kai ta pati norma taikoma skirtingoms situacijoms (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
         Schumacker 30 punktą; 2007 m. kovo 22 d. Sprendimo Talotta, C‑383/05, Rink. p. I‑2555, 18 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lakebrink ir Peters‑Lakebrink, C‑182/06, Rink. p. I‑6705, 27 punktą).

      51      Vadinasi, šių dviejų mokesčių mokėtojų kategorijų skirtingas vertinimas galėtų būti laikomas diskriminacija, kaip ji suprantama
         pagal Sutartį, jei šių kategorijų mokesčių mokėtojų padėtis būtų panaši pagal nagrinėjamas mokesčių teisės normas.

      52      Darytina išvada, kad nagrinėjamu atveju Vengrijos Respublika privalėtų suteikti ginčijamą mokesčio lengvatą mokesčių mokėtojams,
         kurie parduoda už šios valstybės narės teritorijos esantį nekilnojamąjį turtą, tik su sąlyga, kad taikant šį mokestį jų padėtis
         būtų laikoma objektyviai panašia į mokesčių mokėtojų, kurie parduoda nekilnojamąjį turtą Vengrijoje, padėtį.

      53      Šiuo klausimu Vengrijos Respublika prieštarauja Komisijos išvadai ir nurodo, kad padėtis yra nepanaši. Valstybė narė tvirtina,
         kad galima neišplėsti ginčijamos mokesčių lengvatos taikymo turtui, už kurį jau buvo ar turėjo būti sumokėtas mokestis kitoje
         valstybėje narėje, jei ji buvo numačiusi tokį valstybinį mokestį. Atsižvelgiant į šio mokesčio pobūdį, ginčijamas teisės aktas
         taikomas tik nekilnojamajam turtui Vengrijoje, nes asmenų, kurie anksčiau nebuvo įsigiję nekilnojamojo turto šioje valstybėje,
         ir tų, kurie jau turėjo tokį turtą, padėtis nėra panaši, todėl skirtingų normų taikymas šioms dviem asmenų kategorijoms nėra
         diskriminacija, kaip ji suprantama pagal Sutartį.

      54      Su tokiais argumentais negalima sutikti.

      55      Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką tiesioginių mokesčių srityje rezidentų ir nerezidentų padėtis valstybėje paprastai
         nėra panaši, nes nerezidento vienos valstybės teritorijoje gaunamos pajamos dažniausiai sudaro tik dalį jo bendrų pajamų,
         centralizuotų jo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, ir asmeninis nerezidento mokumas, atsirandantis atsižvelgiant į jo bendras
         pajamas ir į asmeninę bei šeiminę padėtį, lengviausiai gali būti įvertinamas toje vietoje, kur yra jo asmeninių ir turtinių
         interesų centras, t. y. paprastai jo nuolatinė gyvenamoji vieta (minėto Sprendimo Schumacker 31 ir 32 punktai; 1999 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Gschwind, C‑391/97, Rink. p. I‑5451, 22 punktas ir 2004 m. liepos 1 d. Sprendimo Wallentin, C‑169/03, Rink. p. I‑6443, 15 punktas).

      56      Be to, tai, kad valstybė narė nesuteikia nerezidentams tam tikrų mokesčių lengvatų, kurių ji suteikia rezidentams, atsižvelgiant
         į objektyvius rezidentų ir nerezidentų padėties skirtumus, ir pajamų šaltinio, ir asmeninio mokumo arba jo asmeninės bei šeiminės
         padėties požiūriu paprastai nėra diskriminacija (minėtų Sprendimo Schumacker 34 punktas, Sprendimo Gschwind 23 punktas; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Gerritse, C‑234/01, Rink. p. I‑5933, 44 punktas ir minėto Sprendimo Wallentin 16 punktas).

      57      Vis dėlto svarbu pažymėti, kad šiuos principus Teisingumo Teismas išplėtojo savo praktikoje, susijusioje su pajamų mokesčiu,
         t. y. srityje, kurioje objektyvūs mokesčių mokėtojų skirtumai, kaip antai pajamų šaltinis, asmens mokumas ar asmeninė ir šeiminė
         padėtis, gali turėti įtakos apmokestinant mokesčių mokėtoją, ir į juos paprastai atsižvelgia įstatymų leidėjas. Tačiau taip
         nėra ginčijamo mokesčio, kuris yra nustatomas pagal nekilnojamojo turto pardavimo kainą, atveju. Taigi Vengrijos Respublika
         nenurodė ir iš bylos medžiagos nematyti, kad mokant šį mokestį atsižvelgiama į asmenines mokesčių mokėtojo aplinkybes.

      58      Šiomis aplinkybėmis ginčijamo mokesčio atžvilgiu vienintelis naują pagrindinį gyvenamąjį būstą Vengrijoje įsigyjančių asmenų,
         nerezidentų šioje valstybėje narėje, įskaitant ir Vengrijos piliečius, pasinaudojusius laisvo judėjimo Sąjungoje teise, ir
         Vengrijos rezidentų, Vengrijos ar kitos Sąjungos valstybės piliečių, skirtumas susijęs su ankstesniu pagrindiniu gyvenamuoju
         būstu. Iš tiesų abiem atvejais asmenys nusipirko nekilnojamąjį būstą Vengrijoje, kad čia įsikurtų, ir, pirkdami savo ankstesnį
         pagrindinį gyvenamąjį būstą, vieni sumokėjo tokį patį mokestį kaip ginčijamasis valstybėje, kurioje buvo šis būstas, o kiti
         šį mokestį sumokėjo Vengrijoje.

      59      Šiomis aplinkybėmis, pripažinus, kad valstybė narė gali laisvai taikyti skirtingą vertinimą vien dėl to, kad Sąjungos piliečio
         pirmoji pagrindinė gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, normos dėl laisvo asmenų judėjimo taptų beprasmės (šiuo
         klausimu žr. minėto 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 18 punktą; 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 42 punktą ir 2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Papillon, C‑418/07, Rink. p. I‑8947, 26 punktą).

      60      Atsižvelgiant į ankstesnius svarstymus, kaip teisingai nurodo Komisija, visų asmenų, kurie perkelia savo pagrindinę gyvenamąją
         vietą Sąjungos ar EEE viduje, nesvarbu, ar perkeliama Vengrijos teritorijoje, ar iš kitos valstybės narės, kurioje buvo ankstesnė
         gyvenamoji vieta, į Vengriją, padėtis yra panaši.

      61      Tai konstatavus, reikia priminti, kad nustatant, ar egzistuoja diskriminacija, Bendrijos situacijos ir išimtinai vidaus situacijos
         panašumas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į atitinkamų nacionalinių nuostatų tikslą (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
         Papillon 27 punktą).

      62      Šiuo klausimu iš bylos medžiagos matyti, kad nagrinėjamu atveju nacionalinės teisės akto tikslas yra, kad kiekvienas nekilnojamojo
         turto pirkimas būtų apmokestintas mokesčiu, kurio apmokestinamąją vertę sudaro visa įsigyto turto rinkos vertė, vengiant to,
         kad pirmą kartą įsigyjant turtą apmokestinti ištekliai vėliau perkant turtą būtų vėl apmokestinti.

      63      Tačiau dėl padėties panašumo pažymėtina, kad šis tikslas – kapitalą, investuotą nekilnojamam turtui pirkti, apmokestinti tik
         vieną kartą – gali būti iš esmės pasiektas ir tuo atveju, kai parduotas nekilnojamasis turtas yra Vengrijos teritorijoje,
         ir tuo atveju, kai jis yra kitos valstybės narės teritorijoje.

      64      Taigi atsižvelgiant į Mokesčių įstatymo tikslą ši abiejų grupių asmenų padėtis yra panaši.

      65      Todėl ginčijama mokesčio sistema įtvirtintas nevienodas požiūris atsižvelgiant į vietą, kur yra parduotas nekilnojamasis turtas.

      66      Kalbant apie Komisijos nurodytą ginčijamo teisės akto atgrasomąjį poveikį, reikia priminti, kad, kaip pažymėta, jame nesuteikiama
         ginčijama mokesčio lengvata asmenims, kurie Vengrijoje įsigyja nekilnojamąjį turtą, kuris bus pagrindinė gyvenamoji vieta,
         ir kurie jau pardavė ar ketina parduoti savo ankstesnį gyvenamąjį būstą kitoje valstybėje narėje, todėl šiame teisės akte
         šiems asmenims numatyta didesnė mokestinė našta nei tiems, kuriems taikoma lengvata.

      67      Šiomis aplinkybėmis negalima atmesti, kad tam tikrais atvejais ginčijamu teisės aktu asmenys, kuri naudojasi laisvo judėjimo
         teise (ir įsisteigimo teise), numatyta EB 39 ir EB 43 straipsniuose, gali būti atgrasomi nuo gyvenamojo būsto Vengrijoje pirkimo.

      68      Atsižvelgiant į nurodytus argumentus, reikia konstatuoti, kad tiek, kiek Mokesčių įstatymo 2 straipsnio 2 dalies ir 21 straipsnio
         5 dalies nuostatose asmenys, kurie ketina įsikurti Vengrijoje ir čia perka nekilnojamąjį turtą ir kuriems neleidžiama pasinaudoti
         nagrinėjamo mokesčio lengvata perkant nekilnojamąjį turtą, vertinami mažiau palankiai, kiek tai susiję su mokesčiu už nekilnojamojo
         turto pirkimą, palyginti su asmenimis, kurie keičia būstą šioje valstybėje narėje, šios nuostatos yra EB 39 ir EB 43 straipsnyje
         įtvirtinto laisvo asmenų judėjimo apribojimas.

      –       Dėl apribojimo pateisinimo
      69      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad nacionalinės priemonės, galinčios apriboti galimybę pasinaudoti Sutarties
         užtikrintomis pagrindinėmis laisvėmis ar naudojimąsi jomis padaryti mažiau patrauklų, gali būti leistinos, jeigu jomis siekiama
         bendrojo intereso tikslo, jos yra tinkamos šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas reikalinga jo siekiant (žr., be kita
         ko, minėto 2011 m. sausio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją 51 punktą).

      70      Taigi reikia išsiaiškinti, ar dviejų kategorijų mokesčių mokėtojų skirtingas vertinimas gali būti pateisintas bendrojo intereso
         pagrindu, kaip antai būtinybe apsaugoti mokesčio sistemos darnumą.

      71      Iš tiesų Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad būtinybe apsaugoti mokesčio sistemos darnumą gali būti pateisinami teisės aktai,
         kuriais ribojamos pagrindinės laisvės (žr. minėtų Sprendimo Bachmann 21 punktą, Sprendimo Manninen 42 punktą; 2008 m. spalio 23 d. Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, Rink. p. I‑8061, 43 punktą ir 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Glaxo Wellcome, C‑182/08, Rink. p. I‑8591, 77 punktą).

      72      Tačiau kad tokiu pateisinimu grindžiamam argumentui galėtų būti pritarta, turi būti nustatytas tiesioginis ryšys tarp atitinkamos
         mokesčio lengvatos ir jos kompensavimo konkrečia mokestine rinkliava (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Manninen 42 punktą; 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rink. p. I‑2107, 68 punktą ir minėto Sprendimo Amurta 46 punktą).

      73      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Mokesčių įstatyme įtvirtinta sistema pagrįsta tuo, kad nekilnojamojo turto, kuris bus
         pagrindinė gyvenamoji vieta, Vengrijoje pirkėjas, kuris parduoda savo ankstesnį gyvenamąjį būstą, įskaitant ir esantį šioje
         valstybėje, per šiame įstatyme numatytą terminą turi sumokėti mokestį, apskaičiuotą ne nuo visos įsigyto turto vertės, bet
         tik nuo įsigyto turto ir parduoto turto rinkos vertės skirtumo. Taigi apmokestinama yra tik išteklių, investuotų turtui pirkti,
         dalis, kuri nebuvo apmokestinta.

      74      Tačiau kai parduotas turtas yra kitoje valstybėje narėje, ne Vengrijos Respublikoje, pastaroji neturi jokios teisės apmokestinti
         sandorio, kurį pirmojoje valstybėje narėje sudarė asmuo, nusprendęs įsigyti nekilnojamąjį turtą, kuris bus pagrindinė gyvenamoji
         vieta. Tokiomis aplinkybėmis numatant, kad perkant turtą mokesčio lengvata gali naudotis tik asmenys, kurie jau sumokėjo ginčijamą
         mokestį įsigydami panašų turtą, šios mokesčio lengvatos sistema atspindi simetrišką logiką, kaip ji suprantama pagal teismo
         praktiką (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt 42 punktą).

      75      Iš tiesų, jei mokesčių mokėtojams, kurie anksčiau nesumokėjo šio mokesčio pagal ginčijamą apmokestinimo tvarką, būtų taikoma
         atitinkama mokesčio lengvata, jie nepagrįstai gautų mokesčio, kuriuo jų ankstesnis įsigijimas už Vengrijos teritorijos ribų
         nebuvo apmokestintas, lengvatą.

      76      Darytina išvada, kad šioje sistemoje yra tiesioginis ryšys tarp suteiktos mokesčio lengvatos ir pirminės rinkliavos. Iš tiesų,
         pirma, ši lengvata ir mokestinė našta susijusios su tuo pačiu asmeniu ir, antra, jos taikomos apmokestinant tuo pačiu mokesčiu.

      77      Šiomis aplinkybėmis svarbu priminti, kad šios dvi sąlygos, t. y. kad būtų tas pats mokestis ir tas pats mokesčių mokėtojas,
         laikomos pakankamomis siekiant nustatyti šį ryšį (žr., be kita ko, 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo Verkooijen, C‑35/98, Rink. p. I‑4071, 58 punktą; 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Bosal, C‑168/01, Rink. p. I‑9409, 29 ir 30 punktus ir minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt 42 punktą). Be to, reikia pažymėti, kad Komisija neginčijo, kad ginčijama lengvata suteikiama tam pačiam mokesčių mokėtojui
         taikant tą patį mokestį.

      78      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Mokesčių įstatymo 2 straipsnio 2 dalyje ir 21 straipsnio 5 dalyje
         numatytas apribojimas pateisinamas būtinybe užtikrinti mokesčio sistemos darnumą.

      79      Vis dėlto, kad apribojimas būtų pateisintas šiuo pagrindu, taip pat reikia, kaip nurodyta šio sprendimo 69 punkte, kad jis
         būtų tinkamas ir proporcingas siekiamam tikslui.

      80      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką šis apribojimas yra tinkamas tokiam tikslui
         pasiekti, nes jis visiškai simetriškas, kadangi taikant ginčijamą apmokestinimo tvarką galima atsižvelgti tik į parduoto nekilnojamojo
         turto Vengrijoje vertės ir įsigyto nekilnojamojo turto vertės skirtumą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt 44 punktą).

      81      Be to, šis apribojimas yra proporcingas siekiamam tikslui. Iš tiesų reikia priminti, kad, pirma, nagrinėjamo teisės akto tikslas –
         išvengti kapitalo, investuoto pagrindiniam gyvenamajam būstui, kuris po kažkiek laiko parduodamas, pirkti, dvigubo apmokestinimo,
         kai perkamas antras pagrindinis gyvenamasis būstas Vengrijoje. Antra, kaip nurodyta šio sprendimo 74 punkte, Vengrijos Respublika
         neturi jokios galios apmokestinti su nekilnojamuoju turtu susijusių sandorių, sudarytų kitose valstybėse narėse.

      82      Tokiomis aplinkybėmis, jei būtų atsižvelgiama į šiuos sandorius siekiant sumažinti nagrinėjamo mokesčio apmokestinamąją vertę,
         šie sandoriai būtų vertinami kaip apmokestinti ginčijamu mokesčiu, nors jie ir nebūtų buvę apmokestinti. Akivaizdu, kad tokia
         situacija prieštarautų minėtam tikslui išvengti dvigubo apmokestinimo Vengrijos mokesčių sistemos atžvilgiu.

      83      Nors tiesa, kad kitose valstybėse narėse sudaryti nekilnojamojo turto sandoriai galėjo būti apmokestinti panašiu ar tokiu
         pačiu mokesčiu, kaip antai nagrinėjamasis šioje byloje, vis dėlto reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į dabar galiojančią
         Sąjungos teisę, valstybės narės, tik jei laikosi Sąjungos teisės, turi tam tikrą autonomiją mokesčių srityje ir kad todėl
         jos neprivalo pritaikyti savo mokesčių sistemos prie įvairių kitų valstybių narių mokesčių sistemų, kad būtų išvengta dvigubo
         apmokestinimo (pagal analogiją žr. 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Columbus Container Services, C‑298/05, Rink. p. I‑10451, 51 punktą ir 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Block, C‑67/08, Rink. p. I‑883, 31 punktą).

      84      Tai, kad dėl to, kaip apskaičiuojama turto mokesčio apmokestinamoji vertė, mokesčių mokėtojas gali būti atleidžiamas nuo šio
         mokesčio, kai vėliau įsigyja nekilnojamąjį turtą Vengrijoje, negali kelti abejonių dėl šio vertinimo. Iš tiesų, kai antro
         įsigyto nekilnojamojo turto vertė yra didesnė nei parduotojo, dėl to, kad antrą kartą perkant investuotas kapitalas nėra apmokestintas,
         mokesčių mokėtojas neturi teisės į jokį pirmą kartą perkant sumokėto mokesčio dalies sumažinimą. Remiantis šia tvarka galima
         manyti, kad nagrinėjama sistema yra lengvata, o ne paslėptas atleidimas, taikomas vien Vengrijos rezidentams.

      85      Darytina išvada, kad laisvo asmenų judėjimo ir įsisteigimo laisvės apribojimas gali būti pateisintas pagrindu, susijusiu su
         mokesčio sistemos darnumo užtikrinimu.

      –       Dėl EB 18 straipsnio apribojimo
      86      Kalbant apie asmenis, nereziduojančius Vengrijoje ir nevykdančius čia ekonominės veiklos, reikia pažymėti, kad nacionalinės
         teisės aktai, kuriuose numatytos nepalankios sąlygos tam tikriems valstybės piliečiams tik todėl, kad jie pasinaudojo laisve
         judėti ir gyventi kitoje valstybėje narėje, yra EB 18 straipsnio 1 dalimi visiems Sąjungos piliečiams pripažintų laisvių apribojimas
         (žr. 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo De Cuyper, C‑406/04, Rink. p. I‑6947, 39 punktą; 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Tas‑Hagen ir Tas, C‑192/05, Rink. p. I‑10451, 31 punktą ir 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Morgan ir Bucher, C‑11/06 ir C‑12/06, Rink. p. I‑9161, 25 punktą).

      87      Nagrinėjamu atveju negali būti pagrįstai paneigta, kad tai, jog mokesčio apmokestinamoji vertė nesumažinama asmenims, keičiantiems
         gyvenamąją vietą Sąjungos viduje dėl priežasčių, nesusijusių su ekonominės veiklos vykdymu, tam tikrais atvejais gali atgrasyti
         šiuos asmenis nuo naudojimosi EB 18 straipsnyje užtikrintomis pagrindinėmis laisvėmis.

      88      Vis dėlto iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad šis apribojimas galėtų būti pateisinamas Sąjungos teisės atžvilgiu, tik
         jeigu jis būtų pagrįstas objektyviu bendrojo intereso pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų asmenų pilietybės, ir būtų
         proporcingas nacionalinės teisės siekiamam teisėtam tikslui (žr. minėtų Sprendimo De Cuyper 40 punktą, Sprendimo Tas‑Hagen ir Tas, 33 punktą ir Sprendimo Morgan ir Bucher 33 punktą).

      89      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad dėl tų pačių priežasčių šio sprendimo 69–85 punktuose padaryta išvada dėl EB 39 ir EB 43 straipsnių
         apribojimo pateisinimo taip pat taikytina ir kaltinimui, pagrįstam EB 18 straipsnio pažeidimu (žr. 2007 m. liepos 5 d. Sprendimo
         Komisija prieš Belgiją, C‑522/04, Rink. p. I‑5701, 72 punktą; minėtų Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 30 punktą ir Sprendimo Komisija prieš Graikiją 60 punktą).

       Dėl kaltinimų, susijusių su EEE susitarimo pažeidimu
      90      Komisija taip pat tvirtina, kad Vengrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EEE susitarimo 28 ir 31 straipsnius, susijusius
         atitinkamai su laisvu darbuotojų judėjimu ir įsisteigimo laisve.

      91      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad nuostatos, draudžiančios riboti judėjimo laisvę ir įsisteigimo laisvę, įtvirtintos EEE susitarimo
         28 ir 31 straipsniuose, yra tokios pačios kaip įtvirtintosios EB 39 ir EB 43 straipsniuose (žr., be kita ko, minėto 2007 m.
         liepos 5 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją 76 punktą).

      92      Šiomis aplinkybėmis kaltinimai, susiję su laisvo asmenų judėjimo ir įsisteigimo laisvės pažeidimu, turi būti pripažinti nepagrįstais.

      93      Kadangi nebuvo pritarta jokiam kaltinimui, Komisijos ieškinį reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      94      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Vengrijos Respublika prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Europos Komisija padengia bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vengrų.


1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Hans C. Herold prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnas - Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Priimtinumas. # Byla T-257/97.


2001 m. kovo 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-404/99.