title: 2013 m. gegužės 30 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Worten – Equipamentos para o Lar SA prieš Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT).#Tribunal do Trabalho de Viseu prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Asmens duomenų tvarkymas – Direktyva 95/46/EB – 2 straipsnis – „Asmens duomenų“ sąvoka – 6 ir 7 straipsniai – Duomenų kokybės ir duomenų tvarkymo teisėtumo principai – 17 straipsnis – Tvarkymo saugumas – Darbuotojų darbo laikas – Darbo laiko sąrašai – Nacionalinės institucijos, atsakingos už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, prieiga – Darbdavio pareiga pateikti darbo laiko sąrašus taip, kad su jais būtų galima nedelsiant susipažinti.#Byla C-342/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-342/12
            dėl Tribunal do trabalho de Viseu  (Portugalija) 2012 m. liepos 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. liepos 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Worten – Equipamentos para o Lar SA
            prieš
            Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT)
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Toader ir C. G. Fernlund,
            generalinė advokatė J. Kokott,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Worten – Equipamentos para o Lar SA , atstovaujamos advogados D. Abrunhosa e Sousa ir J. Cruz Ribeiro,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir C. Vieira Guerra,
            – Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
            – Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato M. Russo,
            – Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fehér bei K. Szíjjártó ir Á. Szilágyi,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos P. Costa de Oliveira ir B. Martenczuk,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 281, p. 31; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 15 t., p. 355) 2 straipsnio ir 17 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Worten – Equipamentos para o Lar SA  (toliau ‐ Worten ), įmonės, kurios buveinė yra Vizėjuje (Portugalija), ir Autoridade para as Condições de Trabalho  (Darbo sąlygų priežiūros inspekcija, toliau – ACT) dėl pastarosios prašymo leisti susipažinti su pirma minėtos įmonės darbo laiko sąrašais.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            Direktyva 95/46
            3. Pagal Direktyvos 95/46 2 straipsnį „Sąvokos“:
            „Šioje direktyvoje:
            a) „asmens duomenys“ reiškia bet kurią informaciją, susijusią su asmeniu (duomenų subjektu), kurio tapatybė yra nustatyta arba gali būti nustatyta; asmuo, kurio tapatybė gali būti nustatyta, yra tas asmuo, kurio tapatybė gali būti nustatyta tiesiogiai ar netiesiogiai, ypač pasinaudojus nurodytu asmens identifikavimo kodu arba vienu ar keliais to asmens fizinei, fiziologinei, protinei, ekonominei, kultūrinei ar socialinei tapatybei būdingais veiksniais;
            b) „asmens duomenų tvarkymas“ (tvarkymas) reiškia bet kurią operaciją ar operacijų rinkinį, automatiniais arba neautomatiniais būdais atliekamus su asmens duomenimis, kaip antai: rinkimas, užrašymas, rūšiavimas, saugojimas, adaptavimas ar keitimas, atgaminimas, paieška, naudojimas, atskleidimas perduodant, platinant ar kitu būdu padarant juos prieinamus, išdėstymas reikiama tvarka ar sujungimas derinant, blokavimas, trynimas ar naikinimas;
            < ... > “
            4. Šios direktyvos 3 straipsnyje „Taikymo sritis“ nustatyta:
            „1. Ši direktyva taikoma automatiniais būdais tvarkant asmens duomenis ištisai arba dalimis ir neautomatiniais būdais tvarkant asmens duomenis, kai tie duomenys sudaro arba yra skirti sudaryti rinkmenų sistemos dalį.
            2. Ši direktyva netaikoma tvarkant asmens duomenis:
            – kai yra užsiimama tokia veikla, kuri nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, kaip antai veikla, kuri numatyta Europos Sąjungos sutarties V ir VI dalyse, taip pat kai atliekamos tvarkymo operacijos, susijusios su visuomenės saugumu, gynyba, valstybės saugumu (taip pat ir valstybės ekonomine gerove, kai tvarkymo operacija susijusi su valstybės saugumo klausimais) ir su valstybės veiksmais baudžiamosios teisės srityje;
            – kai duomenis tvarko fizinis asmuo, užsiimdamas tik asmenine ar namų ūkio veikla.“
            5. Minėtos direktyvos 6 straipsnyje, susijusiame su duomenų kokybės principais, nustatyta:
            „1. Valstybės narės numato, kad asmens duomenys turi būti:
            < ... >
            b) surinkti įvardintais, aiškiai apibrėžtais ir teisėtais tikslais, o po to tvarkomi su šiais tikslais suderintais būdais. Tolesnis duomenų tvarkymas istoriniais, statistiniais ar moksliniais tikslais laikomas suderinamu dalyku, su sąlyga, kad valstybės narės numato atitinkamas apsaugos priemones;
            c) adekvatūs, susiję ir savo apimtimi neviršijantys tikslų, kuriems jie renkami ir (arba) vėliau tvarkomi;
            < ... >
            2. Duomenų valdytojo pareiga užtikrinti, kad būtų laikomasi šio straipsnio 1 dalies.“
            6. Tos pačios direktyvos 7 straipsnyje, susijusiame su duomenų teisėtumo tvarkymo kriterijais, nustatyta:
            „Valstybės narės numato, kad asmens duomenis galima tvarkyti tik tuo atveju, jeigu:
            < ... >
            c) tvarkyti reikia vykdant teisinę prievolę, kuri privaloma duomenų valdytojui;
            arba
            < ... >
            e) tvarkyti reikia vykdant užduotį, atliekamą visuomenės labui, arba įgyvendinant oficialius įgaliojimus, suteiktus duomenų valdytojui arba trečiajai šaliai, kuriai atskleidžiami duomenys; arba
            < ... > “
            7. Direktyvos 95/46 17 straipsnyje „Tvarkymo saugumas“ nustatyta:
            „1. Valstybės narės numato, kad duomenų valdytojas privalo įgyvendinti tinkamas technines ir organizacines priemones, skirtas apsaugoti, kad asmens duomenys nebūtų netyčia ar neteisėtai sunaikinti ar netyčia prarasti, pakeisti, neleistinai atskleisti ar palikti prieinami, ypač, kai tvarkomus duomenis tenka perduoti tinklu, taip pat apsaugoti nuo bet kokių kitų neteisėtų tvarkymo būdų.
            Atsižvelgus į technologijų lygį ir jų įdiegimo išlaidas, minėtos priemonės turi užtikrinti tokį saugumo lygį, kuris atitiktų tvarkymo keliamą riziką ir saugotinų duomenų pobūdį.
            < ... > “
            Direktyva 2003/88/EB
            8. 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) 1 straipsnyje „Tikslas ir taikymo sritis“ nustatyta:
            „1. Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
            2. Ši direktyva taikoma:
            a) minimaliam dienos poilsio, savaitės poilsio ir kasmetinių atostogų laikui, pertraukoms ir maksimaliam savaitės darbo laikui ir < ... >
            < ... > “
            9. Šios direktyvos 6 straipsnyje „Maksimalus savaitės darbo laikas“ nustatyta:
            „Valstybės narės imasi priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą:
            < ... >
            b) vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos.“
            10. Šios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
            „Valstybė narė gali netaikyti 6 straipsnio, jei ji laikosi bendrųjų principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos ir imasi priemonių užtikrinti, kad:
            a) joks darbdavys nereikalautų iš darbuotojo dirbti per septynias dienas daugiau kaip 48 valandas < ... > jei jis negavo darbuotojo sutikimo dirbti tokį darbą;
            < ... >
            c) darbdavys turėtų visų tokį darbą dirbančių darbuotojų naujausius sąrašus;
            d) sąrašai būtų perduoti kompetentingosioms institucijoms, kurios dėl su darbuotojų sauga ir (arba) sveikata susijusių priežasčių gali uždrausti arba apriboti galimybę viršyti savaitės darbo valandų skaičių;
            < … > “
            Portugalijos teisės aktai
            11. Darbo kodekso ( codigo do trabalho ), patvirtinto 2009 m. vasario 12 d. Įstatymu Nr. 7/2009, 102 straipsnyje „Darbo laiko sąrašai“ nustatyta:
            „1. Darbdavys privalo pildyti darbo laiko sąrašus, net ir susijusius su pagal laisvą darbo grafiką dirbančiais darbuotojais, kurie laikomi prieinamose patalpose ir taip, kad būtų galima nedelsiant susipažinti su jų duomenimis.
            2. Sąrašuose turi būti nurodytos darbo pradžios ir pabaigos valandos su pertraukomis ar pauzėmis, kurios neįskaičiuojamos į darbo laiką, kad būtų galima nustatyti, kiek darbo valandų darbuotojas dirbo per dieną ir per savaitę < ... >
            < ... >
            5. Šio straipsnio nuostatų pažeidimas yra sunkus administracinis pažeidimas.“
            12. 2009 m. rugsėjo 14 d. Įstatyme Nr. 107/2009, be kita ko, nustatyta:
            „1 straipsnis – Inspektavimo procedūros
            1. Atlikdamas savo pareigas, socialinės apsaugos inspektorius, laikydamasis tam tikrų teisės aktų nuostatų, vykdo šias procedūras:
            a) reikalauja nedelsiant leisti peržiūrėti dokumentus ir kitus sąrašus, naudingus darbo santykiams ir sąlygoms nustatyti, arba pateikti juos inspekcijos prie Darbo ministerijos padaliniams;
            < ... >
            2. Atlikdamas savo pareigas, socialinės apsaugos inspektorius, laikydamasis specifinių teisės aktų nuostatų, vykdo šias procedūras:
            a) reikalauja nedelsiant pateikti, kad būtų išnagrinėta, susipažinta ir pridėta prie protokolų, žurnalus, dokumentus, sąrašus ir kitus dokumentus, kurie gali priklausyti organizacijoms, kurių veikla tikrinama, ir kurie yra naudingi tiriant tikrinamus faktus, ir padaryti jų kopijas;
            < ... > “
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            13. 2010 m. kovo 9 d. ACT patikrino Vizėjuje esantį Worten  įmonės padalinį ir patikrinimo protokole konstatavo:
            – įmonė dirbti šiame padalinyje buvo pasamdžiusi keturis darbuotojus, kurie dirbo pamainomis,
            – joje nebuvo galima nedelsiant susipažinti su darbo laiko sąrašais, kuriuose būtų nurodyti darbuotojų kiekvienos dienos darbo laikas, kasdienio ir savaitinio poilsio laikas ir dienos bei savaitės darbo laiko apskaičiavimas,
            – darbuotojai registruoja darbo laiką pridėdami magnetinę kortelę prie laiką registruojančio įrenginio, esančio šalia atitinkamo įmonės padalinio esančioje parduotuvėje,
            – bet kuris toje bendrovėje ir padalinyje dirbantis darbuotojas negalėjo susipažinti su tų sąrašų duomenimis; su minėtais duomenimis galėjo susipažinti tik specialiai tam skirtais kompiuteriais besinaudojantys asmenys, t. y. Worten už regioną atsakingas asmuo, kurio inspektuojant nebuvo. Reikalui esant, reikia laukti, kad informaciją pateiktų Worten Personalo skyriaus centrinė buveinė.
            14. Įpareigojus pateikti šiuos duomenis, darbo laiko sąrašai su pagal įstatymą privalomais duomenimis ACT buvo pateiktas 2010 m. kovo 15 d.
            15. 2012 m. kovo 14 d. sprendimu ACT nusprendė, kad Worten padarė sunkų administracinį darbo teisės pažeidimą, nes nepaisė Darbo kodekso 202 straipsnio 1 dalyje nustatytų taisyklių, susijusių su darbo laiko sąrašais, nes ji atitinkamame padalinyje neleido ACT nedelsiant susipažinti su šiame padalinyje dirbančių darbuotojų darbo laiko sąrašais. Pažeidimo sunkumas susijęs su faktu, kad darbo laiko sąrašai leidžia tiesiogiai ir greitai nustatyti, ar įmonės veikla vykdoma pagal darbo laiką reglamentuojančius teisės aktus. Todėl ACT paskyrė Worten  2 000 eurų dydžio baudą.
            16. Worten pateikė ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo Tribunal do trabalho de Viseu .
            17. Šiomis aplinkybėmis Tribunal do trabalho de Viseu nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            1. Ar Direktyvos 95/46/EB 2 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad „asmens duomenų“ sąvoka apima darbo laiko sąrašus, t. y. įrašus apie kiekvieno darbuotojo darbo pradžios ir pabaigos laiką bei į darbo laiką neįskaičiuojamas pertraukas ar pauzes?
            2. Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar pagal Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalį Portugalijos valstybė privalo numatyti tinkamas technines ir organizacines priemones asmens duomenims apsaugoti nuo atsitiktinio arba neteisėto jų sunaikinimo, atsitiktinio praradimo ir nuo neteisėto pakeitimo, skleidimo ar prieigos suteikimo, ypač kai tvarkant jie perduodami tinklais?
            3. Jei būtų atsakyta teigiamai ir į antrąjį klausimą, ar tokiu atveju, kai valstybė narė nepriima jokios priemonės pagal Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalį ir jei už tokių duomenų tvarkymą atsakingas darbdavys patvirtina ribotą naudojimosi jais sistemą, pagal kurią nacionalinė darbo sąlygų priežiūros institucija negali jų gauti automatiškai, ar Sąjungos teisės viršenybės principas turi būti aiškinamas taip, kad valstybė narė negali bausti tokio darbdavio už pirmiau nurodytą jo elgesį?
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            18. Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar Direktyvos 95/46 2 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, kad tokie darbo laiko sąrašai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose nurodytos kiekvieno darbuotojo darbo pradžios ir pabaigos valandos su atitinkamomis pertraukomis ar pauzėmis, patenka į „asmens duomenų“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą.
            19. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad, kaip nurodė visi rašytines pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys, tokiuose darbo laiko sąrašuose, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, pateikti duomenys, susiję su kiekvieno darbuotojo dienos darbo ir poilsio laikotarpiais, yra asmens duomenys, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 95/46 2 straipsnio a punktą, nes tai yra „informacija, susijusi su fiziniu asmeniu, kurio tapatybė nustatyta arba gali būti nustatyta“ (šiuo klausimu žr. 2003 m. gegužės 20 d. Sprendimo Österreichischer Rundfunk ir kt. , C-465/00, C-138/01 ir C-139/01, Rink. p. I-4989, 64 punktą; 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Huber , C-524/06, Rink. p. I-9705, 43 punktą ir 2009 m. gegužės 7 d. Sprendimo Rijkeboer , C-553/07, Rink. p. I-3889, 42 punktą).
            20. Darbdavio vykdomas tokių duomenų rinkimas, įrašymas, rūšiavimas, saugojimas, susipažinimas su jais, jų naudojimas ir perdavimas institucijoms, atsakingoms už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, yra „asmens duomenų tvarkymas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 95/46 2 straipsnio b punktą (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Österreichischer Rundfunk ir kt.  64 punktą ir Huber  43 punktą).
            21. Be to, pažymėtina, jog kadangi šioje pagrindinėje byloje neginčijama, kad asmens duomenys tvarkomi automatiniu būdu ir kad šiam tvarkymui netaikoma jokia Direktyvos 95/46 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis, minėtam tvarkymui ši direktyva taikoma.
            22. Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 95/46 2 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, jog darbo laiko sąrašai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose nurodomos kiekvieno darbuotojo darbo pradžios ir pabaigos valandos su atitinkamomis pertraukomis ar pauzėmis, patenka į „asmens duomenų“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą.
            Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
            23. Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad kiekviena valstybė narė privalo numatyti tinkamas technines ir organizacines priemones asmens duomenims apsaugoti, kad jie nebūtų netyčia ar neteisėtai sunaikinti ar netyčia prarasti, pakeisti, neleistinai atskleisti ar palikti prieinami, ir, jei taip, ar valstybė narė, kuri nesiėmė tokių priemonių, turi teisę skirti sankciją darbdaviui, kuris, kaip minėtų duomenų valdytojas, pasirinko ribotos prieigos prie šių duomenų sistemą ir institucijai, atsakingai už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, neleido nedelsiant su jais susipažinti.
            24. Primintina, kad pagal Direktyvos 95/46 17 straipsnio, susijusio su tvarkymo saugumu, 1 dalį valstybės narės turi numatyti duomenų valdytojo pareigą imtis tinkamų techninių ir organizacinių priemonių, skirtų užtikrinti tokiam saugumo lygiui, kuris, atsižvelgiant į technologijų lygį ir jų įdiegimo išlaidas, atitiktų tvarkymo keliamą riziką ir saugotinų duomenų pobūdį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Rijkeboer  62 punktą).
            25. Darytina išvada, kad, priešingai nei pagrindas, kuriuo pagrįsti antrasis ir trečiasis klausimai, minėta 17 straipsnio 1 dalis neįpareigoja valstybių narių, išskyrus atvejus, kai jos veikia kaip asmens duomenų valdytojos, imtis šių techninių ir organizacinių priemonių, nes pareiga imtis tokių priemonių taikoma tik duomenų valdytojui, arba šiuo atveju darbdaviui. Tačiau ši nuostata įpareigoja valstybes nares savo vidaus teisėje numatyti nuostatą, kurioje tokia pareiga būtų nustatyta.
            26. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą visai nematyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami duomenys būtų netyčia ar neteisėtai sunaikinti ar atsitiktinai prarasti, neteisėtai pakeisti, atskleisti ar palikti prieinami arba jie tvarkyti kokiais nors kitais neteisėtais būdais, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalį. Atvirkščiai, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad šioje byloje neginčijama, jog pagal nacionalinę teisę nacionalinėms institucijoms, kompetentingoms darbo sąlygų laikymosi priežiūros srityje, leidžiama susipažinti su šiais duomenimis.
            27. Tačiau Worten savo rašytinėse pastabose teigia, kad Darbo kodekso 202 straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga pateikti darbo laiko sąrašus taip, kad su jais būtų galima nedelsiant susipažinti, nesuderinama su pareiga įsteigti tinkamą šiuose sąrašuose saugomų asmens duomenų apsaugos sistemą. Tokia pareiga reikštų pripažinimą, kad kiekvienas atitinkamos įmonės darbuotojas gali susipažinti su šiais duomenimis, o tai pažeistų Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą užtikrinti šių duomenų saugumą. Worten  teigimu, tokia bendra prieiga panaikintų bet kokį šios nuostatos veiksmingumą.
            28. Su tokiais argumentais negalima sutikti. Priešingai nei prielaida, kuria grindžiami šie argumentai, darbdavio, kaip asmens duomenų valdytojo, pareiga leisti nacionalinei institucijai, atsakingai už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, nedelsiant susipažinti su darbo laiko sąrašais, visiškai nereiškia, kad vien dėl šios priežasties šiuose sąrašuose esantys asmens duomenys neišvengiamai taptų prieinami tam leidimo neturintiems asmenims. Kaip teisingai pažymėjo Portugalijos vyriausybė, pagal Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalį asmens duomenų valdytojas turi imtis tinkamų techninių ir organizacinių priemonių, kad tik reikalingą leidimą prieiti prie atitinkamų asmens duomenų turintys asmenys galėtų atsakyti į trečiųjų asmenų pateiktą prašymą leisti susipažinti su duomenimis.
            29. Tokiomis aplinkybėmis neatrodo, kad Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalies aiškinimas būtų svarbus siekiant išnagrinėti pagrindinę bylą.
            30. Tačiau pagal SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam išspręsti nagrinėjamą bylą. Tokiu atveju prireikus Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (žr., be kita ko, 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo Campina , C-45/06, Rink. p. I-2089, 30 ir 31 punktus bei 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Fuß , C-243/09, Rink. p. I-9849, 39 punktą).
            31. Vadinasi, net jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausime dėl išaiškinimo formaliai nurodė tik Direktyvos 95/46 17 straipsnio 1 dalį, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam visapusišką Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris galėtų būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, nepriklausomai nuo to, ar šis teismas apie tai užsiminė savo pateiktame klausime. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus Bendrijos teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (žr. minėto Sprendimo Fuß  40 punktą).
            32. Šiuo atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia nustatyti, ar Direktyvos 95/46 nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad jomis draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais darbdaviui nustatoma pareiga pateikti nacionalinei institucijai, atsakingai už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, darbo laiko sąrašus taip, kad ji galėtų iškart su jais susipažinti. Kaip matyti iš šio sprendimo 15 punkto, piniginė bauda Worten  buvo paskirta būtent dėl šios Darbo kodekso 202 straipsnio 1 dalyje nustatytos pareigos pažeidimo.
            33. Šiuo klausimu primintina, kad pagal Direktyvos 95/46 II skyriaus „Bendrosios asmens duomenų tvarkymo teisėtumo taisyklės“ nuostatas bet koks asmens duomenų tvarkymas, kuriam netaikomi šios direktyvos 13 straipsnyje numatyti leidimai nukrypti, turi, pirma, atitikti šios direktyvos 6 straipsnyje nurodytus duomenų kokybės principus ir, antra, tenkinti vieną iš duomenų tvarkymo teisėtumo principų, išvardytų šios direktyvos 7 straipsnyje (žr. minėtų sprendimų Österreichischer Rundfunk ir kt.  65 punktą, Huber  48 punktą ir 2011 m. lapkričio 24 d. Sprendimo ASNEF ir FECEMD , C-468/10 ir C-469/10, Rink. p. I-12181, 26 punktą).
            34. Konkrečiau kalbant, duomenys turi būti „surinkti įvardytais, aiškiai apibrėžtais ir teisėtais tikslais“ (Direktyvos Nr. 95/46 6 straipsnio 1 dalies b punktas), taip pat būti „adekvatūs ir savo apimtimi neviršijantys tikslų, kuriems jie renkami“ (6 straipsnio 1 dalies c punktas). Be to, pagal tos pačios direktyvos 7 straipsnio c ir e punktus asmens duomenų tvarkymas yra teisėtas, kai „tvarkyti reikia vykdant teisinę prievolę, kuri privaloma duomenų valdytojui“, arba „tvarkyti reikia vykdant užduotį, atliekamą visuomenės labui, arba įgyvendinant oficialius įgaliojimus, suteiktus duomenų valdytojui < ... > kuri[am] atskleidžiami duomenys“ (minėto Sprendimo Österreichischer Rundfunk ir kt.  66 punktas).
            35. Panašu, kad taip yra tokioje situacijoje, kuri susiklostė pagrindinėje byloje, nes paaiškėjo – o tai dar turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – pirma, kad darbo laiko sąrašuose esantys asmens duomenys surinkti siekiant užtikrinti darbo sąlygas reglamentuojančių teisės aktų laikymąsi ir, antra, kad šių asmens duomenų tvarkymas yra būtinas vykdant darbdaviui privalomą teisinę prievolę bei už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą atsakingai institucijai patikėtas kontrolės užduotis.
            36. Kalbant apie konkrečius šios nacionalinės institucijos taikomus prieigos prie šių asmens duomenų organizavimo būdus, kuriais siekiama užtikrinti jos darbo sąlygų laikymosi priežiūros užduotis, primintina, kad prieigos suteikimas tik toms institucijoms, kurios yra kompetentingos šioje srityje, gali būti laikomas būtinu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 95/46 7 straipsnio e punktą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Huber  61 punktą).
            37. Dėl darbdavio pareigos šiai nacionalinei institucijai nedelsiant suteikti prieigą prie darbo laiko sąrašų iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad ji gali būti privaloma, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, jei tai padeda veiksmingiau taikyti darbo sąlygas reglamentuojančius teisės aktus (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Huber  62 punktą).
            38. Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyva 2003/88 siekiama nustatyti minimalius reikalavimus, skirtus darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygoms pagerinti derinant nacionalinės teisės aktus dėl darbo laiko. Šiuo darbo laiko organizavimo taisyklių suderinimu Europos Sąjungos lygiu siekiama užtikrinti geresnę darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, suteikiant jiems minimalius poilsio laikotarpius, ypač dienos ir savaitės poilsį, bei atitinkamas poilsio pertraukas ir numatant savaitės darbo laiko maksimalią ribą (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt. , C-397/01–C-403/01, Rink. p. I-8835, 76 punktą ir 2010 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Fuß , C-429/09, Rink. p. I-12167, 43 punktą).
            39. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Direktyvos 2003/88 6 straipsnio b punktas įpareigoja valstybes nares imtis „būtinų priemonių“, kad, atsižvelgiant į darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos imperatyvus, vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Pfeiffer ir kt.  100 punktą ir 2010 m. spalio 14 d. Fuß  33 punktą).
            40. Be to, Direktyvos 2003/88 22 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad valstybės narės gali taikyti šios direktyvos 6 straipsnyje nustatytas nuostatas su sąlyga, kad, be kita ko, jos imsis būtinų priemonių užtikrinti, kad darbdavys turėtų visų atitinkamų darbuotojų naujausius sąrašus (minėtos direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos c punktas) ir kad šie sąrašai būtų perduoti kompetentingosioms institucijoms, kurios dėl su darbuotojų sauga ir (arba) sveikata susijusių priežasčių gali drausti arba riboti galimybę viršyti savaitės darbo valandų skaičių (tos pačios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos d punktas).
            41. Komisijos manymu, net jei Direktyva 2003/88 valstybėms narėms nenustato aiškios pareigos priimti teisės aktus, kaip antai nagrinėjamus pagrindinėje byloje, vis dėlto šia direktyva nustatytų sąlygų laikymosi kontrolė gali apimti tokias nurodytiems tikslams pasiekti „būtinas priemones“, kaip priežiūros priemonių nustatymas. Be to, darbdavio pareiga leisti nedelsiant susipažinti su darbo laiko sąrašais padeda užkirsti kelią bet kokiai galimybei pakeisti duomenis laikotarpiu nuo kompetentingų nacionalinių institucijų patikrinimo vizito ir šių institucijų atliekamo šių duomenų faktinio patikrinimo.
            42. Worten teigia priešingai, kad ši pareiga yra perteklinė, nes ja kišamasi į darbuotojų privatų gyvenimą. Iš tikrųjų, viena vertus, darbo laiko sąrašais siekiama suteikti darbuotojui priemonę, leidžiančią įrodyti faktiškai išdirbtą laiką. Be to, šių sąrašų autentiškumas pagrindinėje byloje neginčytas. Kita vertus, šie sąrašai leidžia įvertinti darbo laiko vidurkį, siekiant kontroliuoti, be kita ko, atleidimo nuo darbo laiką. Šiuo tikslu neatidėliotinas šių sąrašų prieinamumas neturi jokios pridėtinės vertės. Be to, tuose pačiuose sąrašuose esanti informacija gali būti į juos įtraukta vėliau.
            43. Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar darbdaviui tenkanti pareiga pateikti nacionalinei institucijai, atsakingai už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, darbo laiko sąrašus, kad ji iškart galėtų su jais susipažinti, gali būti laikoma būtina šios institucijos vykdomai priežiūros užduočiai ir padedančia veiksmingiau taikyti darbo sąlygas, visų pirma darbo laiką reglamentuojančius teisės aktus.
            44. Šiuo klausimu bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad jei tokia pareiga būtina siekiant šio tikslo, sankcijos, kurios buvo paskirtos siekiant užtikrinti veiksmingą Direktyvoje 2003/88 nustatytų reikalavimų taikymą, neturi pažeisti ir proporcingumo principo, o tai pagrindinėje byloje taip pat turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (pagal analogiją žr. 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Lindqvist , C-101/01, Rink. p. I-12971, 88 punktą).
            45. Šiomis sąlygomis į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 95/46 6 straipsnio 1 dalies b ir c punktai bei 7 straipsnio c ir e punktai turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais darbdaviui nustatyta pareiga pateikti nacionalinei institucijai, atsakingai už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, darbo laiko sąrašus, kad ji galėtų iškart su jais susipažinti, jei tokia pareiga būtina vykdomai darbo sąlygų, visų pirma darbo laiką reglamentuojančių teisės aktų taikymo, priežiūros užduočiai.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            46. Kada ngi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            1. 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo 2 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, jog darbo laiko sąrašai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriuose nurodomos kiekvieno darbuotojo darbo pradžios ir pabaigos valandos su atitinkamomis pertraukomis ar pauzėmis, patenka į „asmens duomenų“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą.
            2. Direktyvos 95/46 6 straipsnio 1 dalies b ir c punktai bei 7 straipsnio c ir e punktai turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais darbdaviui nustatyta pareiga pateikti nacionalinei institucijai, atsakingai už darbo sąlygų laikymosi priežiūrą, darbo laiko sąrašus, kad ji galėtų iškart su jais susipažinti, jei tokia pareiga būtina vykdomai darbo sąlygų, visų pirma darbo laiką reglamentuojančių teisės aktų taikymo, priežiūros užduočiai.


1974 m. spalio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Officier van Justitie prieš J.W.J. van Haaster. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Haarlem - Nyderlandai. # Byla 190-73.


title: 2012 m. gruodžio 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#3D I Srl prieš Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona.#Commissione tributaria regionale di Milano (Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Apmokestinimas – Direktyva 90/434/EEB – Bendra mokesčių sistema, taikoma įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis – 2, 4 ir 9 straipsniai – Turto perleidimas – Turto vertės padidėjimo pajamų dėl perleidžiančiosios bendrovės turto perleidimo apmokestinimas – Apmokestinimo atidėjimas – Mokesčio atidėjimo sąlyga, kad perleidžiančioji bendrovė į savo balansą įtrauktų rezervą, atitinkantį gauto turto vertės padidėjimo vertę.#Byla C‑207/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. gruodžio 19 d. (
            *1
         )
      „Apmokestinimas — Direktyva 90/434/EEB — Bendra mokesčių sistema, taikoma įvairių valstybių narių įmonėms jungti, skaidyti, turtui perleisti ir keistis akcijomis — 2, 4 ir 9 straipsniai — Turto perleidimas — Turto vertės padidėjimo pajamų dėl perleidžiančiosios bendrovės turto perleidimo apmokestinimas — Apmokestinimo atidėjimas — Mokesčio atidėjimo sąlyga, kad perleidžiančioji bendrovė į savo balansą įtrauktų rezervą, atitinkantį gauto turto vertės padidėjimo vertę“
      Byloje C-207/11
      dėl 2011 m. balandžio 7 d.Commissione tributaria regionale di Milano (Italija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gegužės 2 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         3D I Srl

      prieš

         Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Ilešič (pranešėjas), E. Levits, J.-J. Kasel ir M. Safjan,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. gegužės 10 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  3D I Srl, atstovaujamos advokatų A Fantozzi, R. Esposito ir G. Mameli,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos P. Rossi ir W. Roels,

         susipažinęs su 2012 m. liepos 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/434/EEB dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis (OL L 225, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 142), 2, 4 straipsnių ir 8 straipsnio 1 ir 2 dalių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant 3D I Srl (toliau – 3D I), buvusios 3D FIN Srl, ir Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona (toliau – Agenzia delle Entrate) ginčą dėl pastarosios atsisakymo grąžinti šios bendrovės dėl Bendrijos viduje perleisto vieno iš veiklos padalinių sumokėtą pakaitinį mokestį (imposta sostitutiva).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               3

               Direktyvos 90/434 1–6 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
               „kadangi <...> įvairių valstybių narių įmonių jungimosi, skaidymo, turto perleidimo ir keitimosi akcijomis <...> neturėtų apsunkinti apribojimai, kliūtys ar suvaržymai, atsirandantys, visų pirma, dėl valstybių narių mokesčių nuostatų; kadangi dėl to būtina nustatyti tokioms operacijoms taikytinas konkurencijos požiūriu neutralias mokesčių taisykles, kad įmonės galėtų prisitaikyti prie bendrosios rinkos reikalavimų, ir tarptautiniu lygiu padidėtų jų gamybiniai pajėgumai ir konkurencingumas;
               kadangi mokesčių nuostatos tokioms operacijoms yra mažiau palankios nei operacijoms tarp tos pačios valstybės narės įmonių; kadangi šią kliūtį būtina pašalinti;
               kadangi šio tikslo neįmanoma pasiekti Bendrijos lygiu pritaikius dabar valstybėse narėse galiojančias sistemas, nes šių sistemų skirtumai gali sukelti iškraipymus; kadangi tik bendra mokesčių sistema gali užtikrinti tinkamą šio klausimo sprendimą;
               kadangi bendroje mokesčių sistemoje turėtų būti vengiama taikyti mokesčius jungimuisi, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis kartu apsaugant valstybės narės, kurioje yra perleidžiančioji arba įgytoji įmonė, finansinius interesus;
               kadangi dėl jungimosi, skaidymo arba turto perleidimo perleidžiančioji įmonė paprastai yra reorganizuojama į turtą gaunančiosios įmonės nuolatinį įsisteigimą arba tampa susieta su tos įmonės nuolatiniu įsisteigimu savo turtu;
               kadangi perleidžiamo turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo atidėjimo iki faktiško šio turto perleidimo sistema, taikoma turtui, kuris yra perleidžiamas tai nuolatinei buveinei, leidžia atitinkamas turto vertės padidėjimo pajamas atleisti nuo mokesčių, kartu užtikrinant jų galutinį apmokestinimą valstybėje, kurioje perleidžiančioji įmonė yra, jų perleidimo dieną.“

               4

               Šios direktyvos 2 straipsnyje, kuris yra jos 1 dalyje, skirtoje „Bendrosioms nuostatoms“, numatyta:
               „Šioje direktyvoje:
               <...>

                        c)

                        „turto perleidimas“ – tai operacija, kuria tęsianti savo veiklą įmonė perduoda visus, vieną arba keletą savo veiklos padalinių kitai įmonei mainais už [teisę į šios gaunančiosios įmonės įstatinį kapitalą patvirtinančius] vertybinius popierius;

                        d)

                        „keitimasis akcijomis“ – tai operacija, kuria įmonė įsigyja kitos įmonės [įstatinio] kapitalo dalį, kuri suteikia jai daugumą balsų toje kitoje įmonėje, mainais už tos kitos įmonės akcininkams (už šių akcininkų vertybinius popierius) išleistus [teisę į pirmos įmonės įstatinį kapitalą patvirtinančius] vertybinius popierius, ir, jeigu taikoma, apmokėjimą grynais pinigais, kurio suma neviršija 10 % tų mainais išleistų vertybinių popierių nominalios vertės arba, jeigu nominalios vertės nėra, – jų buhalterinės vertės;

                        e)

                        „perleidžiančioji įmonė“ – tai įmonė, kuri <...> perleidžia visus arba vieną arba keletą savo veiklos padalinių;

                        f)

                        „gaunančioji įmonė“ – tai įmonė, gaunanti perleidžiančiosios įmonės <...> visus arba vieną arba keletą jos veiklos padalinių;

                  <...>“

               5

               Direktyvos 90/434 II dalies 4–8 straipsniuose išdėstytos „Jungimuisi, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis taikomos taisyklės“. Šios direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Jungimasis arba skaidymas nėra pagrindas apmokestinti turto vertės padidėjimo pajamas, apskaičiuotas pagal skirtumą tarp perleisto turto ir įsipareigojimų tikrosios vertės ir jų vertės mokesčių tikslais.
               Žemiau pateiktoms sąvokoms priskiriamos tokios reikšmės:

                        —

                        vertė mokesčių tikslais: vertė, kuria remiantis pelnas arba nuostolis būtų apskaičiuojamas perleidžiančiosios įmonės pajamų, pelno arba kapitalo vertės padidėjimo apmokestinimui, jeigu toks turtas arba tokie įsipareigojimai būtų parduoti tuo metu, kai įvyksta jungimasis arba skaidymas, tačiau ne dėl jo,

                        —

                        perleistas turtas ir įsipareigojimai: perleidžiančiosios įmonės turtas ir įsipareigojimai, kurie dėl jungimosi arba skaidymo tampa efektyviai susiję su gaunančiosios įmonės nuolatine buveine valstybėje narėje, kurioje yra perleidžiančioji įmonė, ir kurie daro įtaką gaunamam pelnui arba patiriamiems nuostoliams, į kuriuos atsižvelgiama mokesčių tikslais.

                  2.   Valstybės narės 1 dalį taiko, jeigu gaunančioji įmonė apskaičiuoja bet kokį nusidėvėjimą ir bet kokį pelną arba nuostolį nuo perleisto turto ir įsipareigojimų, pagal taisykles, kurios įmonei arba įmonėms būtų taikomos, jeigu jungimosi arba skaidymo nebūtų įvykę.
               3.   Jeigu pagal perleidžiančiosios įmonės valstybės narės įstatymus gaunančioji įmonė turi teisę bet kokį nusidėvėjimą arba bet kokį pelną arba nuostolį nuo perleisto turto arba įsipareigojimų apskaičiuoti kitaip, nei nurodyta 2 dalyje, 1 dalies reikalavimai nėra taikomi tam turtui ir įsipareigojimams, kurių atžvilgiu pasinaudojama šia galimybe.“

               6

               Šios direktyvos 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
               „1.   Jungimosi, skaidymo arba keitimosi akcijomis metu [teisę į gaunančiosios arba įgyjančiosios įmonės įstatinį kapitalą patvirtinančių] vertybinių popierių paskirstymas perleidžiančiosios arba įgytosios įmonės akcininkui mainais už [teisę į pastarosios įmonės įstatinį kapitalą patvirtinančius] vertybinius popierius, savaime nesukelia tokio akcininko pajamų, pelno arba turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo.
               2.   Valstybės narės 1 dalį taiko, jeigu akcininkas gautiems vertybiniams popieriams mokesčių tikslais nepriskiria didesnės vertės, negu ta, kurią vertybiniai popieriai, kuriais buvo apsikeista, turėjo prieš pat jungimąsi, skaidymą arba keitimąsi akcijomis.
               1 dalies taikymas netrukdo valstybėms narėms turto vertės padidėjimo pajamų, susidariusių paskesnio perleidimo metu, apmokestinti taip, kaip ir turto vertės padidėjimo pajamų, susidariusių dėl iki įgijimo turėtų vertybinių popierių perleidimo.
               Šioje pastraipoje sąvoka „vertė mokesčių tikslais“ reiškia dydį, kuriuo vadovaujantis bet koks turto vertės padidėjimas arba nuostolis būtų apskaičiuojami dėl įmonės akcininko bet kokių pajamų, pelno arba kapitalo vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo.“

               7

               Direktyvos 90/434 III dalis skirta „Turto perleidimui taikomoms taisyklėms“. Pagal vienintelį šios direktyvos III dalies 9 straipsnį minėtos direktyvos 4–6 straipsniai taikomi šiam perleidimui.

         Italijos teisės aktai

               8

               Į Italijos nacionalinę teisę Direktyva 90/434 perkelta 1992 m. gruodžio 30 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 544 dėl suderinimo su Bendrijos direktyvomis, susijusiomis su mokesčių sistema, taikoma įmonėms jungti, skaidyti, turtui perleisti ir keistis akcijomis, nuostatų (GURI Nr.°9, 1993 m. sausio 13 d., p. 8, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 544/1992).

               9

               Įstatyminio dekreto Nr. 544/1992 1 straipsnyje numatyta:
               „Šio dekreto nuostatos taikomos: <...>

                        c)

                        perleidžiant vieno ar kelių subjektų, nurodytų a punkte [t. y. akcinių bendrovių, komanditinių bendrovių, ribotos atsakomybės bendrovių ar kooperatyvų, valstybės ir privačių įmonių, kurių išimtinis ar pagrindinis tikslas – vykdyti komercinę veiklą, reziduojančių nacionalinėje teritorijoje, ir bet kurio panašaus subjekto, reziduojančio kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje], kurie reziduoja skirtingose Sąjungos valstybėse, jeigu vienas iš dviejų reziduoja valstybės teritorijoje, veiklą ar kompleksinę veiklą, susijusią su vienu veiklos padaliniu, vienas kitam“.

               10

               Įstatyminio dekreto Nr. 544/1992 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „c punkte nurodytas perleidimas nelaikomas kapitalo vertės padidėjimo pajamų arba kapitalo vertės sumažėjimo nuostolių gavimu, tačiau paskutinioji vertė, mokesčių tikslais priskirta perleistai veiklai ar veiklos padaliniui, laikoma verte, mokesčių tikslais priskirta gautam akciniam kapitalui. Gautų akcijų ar kapitalo dalių vertės ir perleisto turto paskutiniosios vertės, priskirtos pajamų apmokestinimo tikslais, skirtumas nepriskiriamas perleidžiančiosios įmonės ar bendrovės apmokestinamosioms pajamoms, jeigu jis nėra gautas arba paskirstytas akcininkams. Jeigu gautos akcijos įtraukiamos į balansą didesne verte nei perleistos veiklos buhalterinė vertė, šis skirtumas turi būti įtrauktas į ad hoc eilutę ir priskirtas prie apmokestinamųjų pajamų paskirstant. <...>“

               11

               Be to, atliekant pagrindinėje byloje nagrinėjamą perleidimą galiojo 1997 m. spalio 8 d. Įstatyminis dekretas Nr. 358 dėl pajamų mokesčių, taikomų bendrovių perleidimo ir perdavimo sandoriams, taip pat jungti, skaidyti ir keistis akcijomis, reformos nuostatų (GURI Nr. 249, 1997 m. spalio 24 d., p. 4, toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 358/1997).

               12

               Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
               „1.   Jeigu kapitalo vertė padidėja perleidus verslą, kuris nuosavybės teise priklausė ne trumpiau kaip trejus metus ir dėl kurio sprendimas priimtas taikant suvestinės redakcijos Pajamų apmokestinimo įstatymo <...> 54 straipsnyje numatytus kriterijus, vietoj pajamų mokesčio gali būti taikomas pakaitinis 19 % mokestis <...>
               2.   Norint taikyti pakaitinį mokestį, ketinimas pasinaudoti šia galimybe turi būti nurodytas mokestinio laikotarpio, per kurį gautos kapitalo vertės padidėjimo pajamos, pajamų deklaracijoje <...>.“

               13

               Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Veiklos, vykdytos ne trumpiau kaip trejus metus, perleidimas, kurį atliko suvestinės redakcijos Pajamų apmokestinimo įstatymo 87 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodyti subjektai <...> nelaikomas turto vertės padidėjimo gavimu ar nuostoliais. Tačiau perleidžiančioji bendrovė gautų akcijų verte turi pripažinti paskutinę pripažintą perleistos veiklos mokestinę vertę, o gaunančioji bendrovė pakeičia perleidžiančiąją bendrovę pozicijoje, susijusioje su šios veiklos turtu ir įsipareigojimais; šiuo tikslu suvestinėje ad hoc lentelėje, pateikiamoje kartu su pajamų deklaracija, ji nurodo balanse įrašytus duomenis ir pripažintas mokestines vertes.
               2.   Užuot taikę 1 dalį, joje nurodyti subjektai perleidimo atveju gali pasirinkti taikyti suvestinės redakcijos Pajamų apmokestinimo įstatymą <...> ir šio dekreto 1 straipsnį. Šia galimybe gali būti pasinaudota ir dėl perleidimų, nurodytų [Įstatyminio dekreto Nr. 544/1992] 1 straipsnyje.“

               14

               Įstatyminiai dekretai Nr. 544/1992 ir Nr. 358/1997 nuo 2004 m. sausio 1 d. pakeisti atlikus nacionalinės mokesčių sistemos reformą. Pagal šią reformą tarpvalstybinių turto perleidimo sandorių mokesčių neutralumo sistema tapo identiška nacionaliniams perleidimo sandoriams numatytai sistemai, o sąlygos, kad verslas turi priklausyti daugiau nei trejus metus, numatytos Įstatyminio dekreto Nr. 358/1997 4 straipsnio 1 dalyje, atsisakyta. Todėl galimybė pasirinkti, kad būtų taikomas 19 % pakaitinis mokestis, buvo panaikinta.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               15

               3D I yra kapitalo bendrovė, kurios buveinė Kremonoje (Italija). 2000 m. spalio 12 d. ji perleido savo veiklos padalinį Italijoje bendrovei, Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės rezidentei. Po šio sandorio perleista veikla reorganizuota į nuolatinį šios Liuksemburgo bendrovės padalinį Italijoje. Mainais 3D I gavo šios bendrovės akcijų. Šias akcijas 3D I įtraukė į balansą didesne verte nei perleistos veiklos mokestinė vertė.

               16

               2001 m. gegužės 9 d. 3D I pasirinko Dekreto Nr. 358/1997 1 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 2 dalyje numatytą galimybę už šį sandorį sumokėti 19 % pakaitinį mokestį ir taip atsisakė Dekreto Nr. 544/1992 2 straipsnio 2 dalyje numatytos mokesčių neutralumo sistemos. Todėl 3D I sumokėjo 5732298000 ITL, t. y. 2960484,85 EUR sumą, atitinkančią mokėtino pakaitinio mokesčio sumą. Sumokėjus šį mokestį buvo paskirstytos apskaitoje įrašytos dėl perleidimo sandorio gautos kapitalo vertės padidėjimo pajamos, nes taip pat mokesčių tikslais buvo pripažintas perleisto veiklos padalinio mokestinės vertės ir mainais už perleidimą gautoms įstatinio kapitalo dalims priskirtos vertės skirtumas (šių kapitalo dalių buhalterinė vertė suderinta su mokestine verte).

               17

               Sužinojusi, be kita ko, apie 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimą X ir Y (C-436/00, Rink. p. I-10829), 3D I 2004 m. sausio 8 d. mokesčių administratoriaus paprašė grąžinti jos sumokėtą pakaitinį mokestį. Ji tvirtino, kad Įstatyminio dekreto Nr. 544/1992 2 straipsnio 2 dalis nesuderinama su Direktyva 90/434, nes juo perleidimo neutralumui taikomos joje nenumatytos sąlygos. Būtent dėl sąlygos, pagal kurią vertės skirtumas privalo būti įšaldytas nepaskirstytiname rezerve, suinteresuotosios įmonės praktikoje renkasi pakaitinį mokestį, nes nacionalinėje sistemoje numatyta trečioji galimybė, t. y. sumokėti įprastą 33 % mokestį nuo vertės skirtumo, yra dar nepalankesnė nei kiti du variantai. 3D I teigė, kad klaidingai manė, jog Įstatyminio dekreto Nr. 544/1992 2 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos yra teisėtos ir kad dėl šios klaidos ji pasirinko pakaitinį mokestį, o ne mokesčių neutralumo sistemą.

               18

               Kadangi šį prašymą grąžinti Agenzia delle Entrate implicitiškai atmetė, 3D I 2004 m. balandžio 13 d. pateikė skundą Commissione tributaria provinciale di Cremona. 2006 m. spalio 11 d. sprendimu šis skundas atmestas būtent dėl to, kad 3D I laisvai pasirinko pakaitinio mokesčio sistemą ir kad dėl vertės skirtumo pripažinimo mokesčių tikslais jai buvo pritaikytas labai palankus mokesčio tarifas, palyginti su įprastu mokesčio tarifu, kurį jai būtų tekę mokėti gavus kapitalo vertės padidėjimo pajamų.

               19

               2007 m. kovo 5 d. 3D I pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Commissione tributaria regionale di Milano. Šis teismas mano, kad Įstatyminio dekreto Nr. 544/1992 2 straipsnio 2 dalis – kiek joje numatyta pareiga po perleidimo Bendrijos viduje į perleidžiančiosios bendrovės balansą įtraukti rezervą atidedant apmokestinimą, nes to nepadarius apmokestinamas galimas kapitalo vertės padidėjimas dėl šio perleidimo, prieštarauja Direktyvai 90/434 ir nusistovėjusiai Teisingumo Teismo praktikai, pagal kurią pripažintos neteisėtomis priemonės, kliudančios laisvam kapitalo judėjimui ir įsisteigimo laisvei. Iš tiesų siekdamos išvengti tokio nesuderinamumo su Sąjungos teise valstybės narės turi atidėti kapitalo vertės padidėjimo apmokestinimą iki jo faktinio gavimo ir netaikyti šiam atidėjimui sąlygų, kuriomis pernelyg ribojamos šios pagrindinės laisvės.

               20

               Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar valstybės narės teisės aktas, kaip antai Italijos <...> Įstatyminio dekreto [Nr. 544/1992] 2 straipsnio 2 dalis, pagal kurią akcijų perleidimas ar pasikeitimas jomis yra pagrindas apmokestinti perleidžiančiosios įmonės iš perleidimo gautą turto vertės padidėjimą, apskaičiuotą kaip skirtumas tarp perleistų akcijų ar įstatinio kapitalo dalių pirminių įsigijimo išlaidų ir jų rinkos vertės, nebent perleidžiančioji bendrovė į savo balansą įtraukia rezervą, atitinkantį dėl perleidimo gautą turto vertės padidėjimą, šioje byloje nagrinėjamu atveju neatitinka direktyvos [90/434] 2, 4 straipsnių bei 8 straipsnio 1 ir 2 dalių?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               21

               Pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 90/434 2, 4 straipsnius ir 8 straipsnio 1 ir 2 dalis reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama atveju, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, dėl turto perleidimo ar pasikeitimo akcijomis apmokestinti, kiek tai susiję su perleidžiančiąja bendrove, turto vertės padidėjimo pajamas dėl šio perleidimo, nebent perleidžiančioji bendrovė į savo balansą įtrauktų specialų rezervą, atitinkantį turto vertės padidėjimą dėl šio perleidimo.

               22

               Tačiau neginčijama, kad pagrindinė byla susijusi tik su turto perleidimu, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 2 straipsnio c punktą, o ne su keitimusi akcijomis, kaip jis suprantamas pagal minėto 2 straipsnio d punktą. Šiomis aplinkybėmis šį klausimą reikia apriboti turto perleidimo atveju.

               23

               Be to, kalbant apie šį atvejį, reikia konstatuoti, jog iš Direktyvos 90/434 9 straipsnio matyti, kad jos 8 straipsnis nėra taisyklių, pripažintų taikytinomis turtui perleisti, dalis. Šiame straipsnyje nustatyta, kad jungimosi, skaidymo arba keitimosi akcijomis metu teisę į gaunančiosios arba įgyjančiosios įmonės įstatinį kapitalą patvirtinančių vertybinių popierių paskirstymas perleidžiančiosios arba įgytosios įmonės akcininkui mainais už teisę į pastarosios įmonės įstatinį kapitalą patvirtinančius vertybinius popierius savaime neturi sukelti tokio akcininko pajamų, pelno arba turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo. Šio straipsnio netaikymas perleidžiant turtą paaiškintinas tuo, kad tokio perleidimo atveju teisę į gaunančiosios bendrovės įstatinį kapitalą patvirtinantys vertybiniai popieriai perduodami ne gaunančiosios bendrovės akcininkams, o pačiai šiai bendrovei.

               24

               Todėl pateiktą klausimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į Direktyvos 90/434 2, 4 ir 9 straipsnius.

               25

               Kalbant būtent apie šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį, taikomą kartu su šios direktyvos 9 straipsniu, pažymėtina, kad joje nustatyta, jog turto perleidimas nėra pagrindas apmokestinti turto vertės padidėjimo pajamas, apskaičiuotas pagal skirtumą tarp perleisto turto, įsipareigojimų tikrosios vertės ir jų mokestinės vertės. Šioje nuostatoje nurodyta, kad mokestinė vertė yra vertė, kuria remiantis pelnas arba nuostolis būtų apskaičiuojamas apmokestinant perleidžiančiosios įmonės pajamas, pelną arba kapitalo vertės padidėjimą, jeigu toks turtas ir tokie įsipareigojimai būtų parduoti perleidžiant, tačiau ne dėl jo. Perduotas turtas ir įsipareigojimai perleidžiant turtą apima perleidžiančiosios bendrovės veiklos padalinius, kurie dėl turto perleidimo yra faktiškai susiejami su gaunančiosios bendrovės nuolatine buveine valstybėje narėje, kurioje yra perleidžiančioji bendrovė, arba tampa tokiu padaliniu, ir kurie daro įtaką gaunamam pelnui arba patiriamiems nuostoliams, į kuriuos atsižvelgiama mokesčių tikslais.

               26

               Šiuo mokesčių neutralumo reikalavimu gaunančiosios bendrovės ir įgytosios bendrovės atžvilgiu Direktyva 90/434 siekiama, kaip matyti iš jos 1 ir 4 konstatuojamųjų dalių, užtikrinti, kad perleidžiant įvairių valstybių narių įmonių turtą nebūtų kliudoma atitinkamais apribojimais, kliūtimis ar suvaržymais, atsirandančiais dėl valstybių narių mokesčių teisės nuostatų, kad įmonės galėtų prisitaikyti prie bendrosios rinkos reikalavimų, tarptautiniu lygiu padidinti savo gamybinius pajėgumus ir konkurencingumą (šiuo klausimu žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Leur-Bloem, C-28/95, Rink. p. I-4161, 45 punktą; 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo A.T., C-285/07, Rink. p. I-9329, 21 punktą ir 2010 m. gegužės 20 d. Sprendimo Modehuis A. Zwijnenburg, C-352/08, Rink. p. I-4303, 38 punktą).

               27

               Tačiau šis mokesčių neutralumo reikalavimas nėra besąlyginis. Iš tiesų pagal Direktyvos 90/434 4 straipsnio 2 dalį, taikomą kartu su šios direktyvos 9 straipsniu, valstybės narės šio 4 straipsnio 1 dalį taiko, jeigu gaunančioji bendrovė apskaičiuoja naują nusidėvėjimą ir bet kokį pelną arba nuostolį nuo perleisto turto ir įsipareigojimų pagal tas pačias sąlygas, kurios perleidžiančiajai bendrovei būtų taikomos, jeigu turto perleidimo nebūtų buvę. Šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad jeigu pagal perleidžiančiosios bendrovės valstybės narės teisės aktus gaunančioji bendrovė turi teisę šį nusidėvėjimą ir šį pelną arba nuostolį apskaičiuoti kitaip, nei nurodyta šio 4 straipsnio 2 dalyje, šio straipsnio 1 dalies reikalavimai netaikomi tam turtui ir įsipareigojimams, dėl kurių gaunančioji bendrovė pasinaudojo šia galimybe.

               28

               Kaip pažymėjo Europos Komisija, šia pareiga gaunančiajai bendrovei, jeigu ji nori pasinaudoti mokesčių neutralumu, išlaikyti perleisto turto ir įsipareigojimų vertinimo tęstinumą apskaičiuojant naują nusidėvėjimą ir turto vertės padidėjimą ar nuostolius, susijusius su šiuo perleistu turtu ir įsipareigojimais, siekiama, kad šis neutralumas netaptų galutine apmokestinimo išimtimi, kuri vis dėlto nenumatyta Direktyvoje 90/434. Iš tiesų iš 4 ir 6 šios direktyvos konstatuojamųjų dalių matyti, kad ja nustatoma tik su perleistu turtu susijusių turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo atidėjimo sistema, kuria, nors ir siekiant išvengti apmokestinimo dėl paties veiklos perleidimo, apsaugomi perleidžiančiosios bendrovės valstybės finansiniai interesai, užtikrinant šių turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimą, kai jos faktiškai gaunamos (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 5 d. Sprendimo Kofoed, C-321/05, Rink. p. I-5795, 32 punktą; minėto Sprendimo A.T. 28 punktą ir minėto Sprendimo Modehuis A. Zwijnenburg 39 punktą).

               29

               Taigi, nors Direktyvoje 90/434 apibrėžiamos su perleista veikla susijusių turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo atidėjimo sąlygos, kiek tai susiję su gaunančiąja bendrove, joje nenustatytos sąlygos, kuriomis perleidžiančioji bendrovė galėtų pasinaudoti su teisę į gaunančiosios bendrovės įstatinį kapitalą patvirtinančiais vertybiniais popieriais, perduotais mainais už turto perleidimą, susijusių turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo atidėjimu, ir visų pirma nereglamentuojamas klausimas, kokią vertę perleidžiančioji bendrovė turi priskirti šiems vertybiniams popieriams.

               30

               Taigi, priešingai, nei, atrodo, mano 3D I, tuo remiantis darytina išvada – ne kad Direktyva 90/434 draudžiama valstybėms narėms nustatyti tokias sąlygas, o kad šia direktyva joms paliekama, kaip generalinis advokatas pažymėjo išvados 42 ir 49 punktuose, diskrecija, leidžianti joms perleidžiančiajai bendrovei taikomą mokesčių neutralumą sieti arba nesieti su mainais gautų vertybinių popierių vertinimo sąlygomis, kaip antai mokestinių verčių tęstinumu, jeigu dėl šių sąlygų pats šių vertybinių popierių perdavimas dėl turto perleidimo nelemia su juo susijusio turto vertės padidėjimo apmokestinimo.

               31

               Kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 43 punkte, šį teiginį patvirtina Direktyvos 90/434 priėmimo aplinkybės ir tai, kad pateikdama 2003 m. spalio 17 d. pirmąjį Tarybos direktyvos, kuria iš dalies keičiama Direktyva 90/434, pasiūlymą [COM(2003) 613 galutinis] Komisija, kaip ir Tarybos direktyvos dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis, pasiūlyme (OL L, 1969, C 39, p. 1), pasiūlė įtraukti nuostatą dėl vertės, kurią reikia priskirti mainais už veiklos perleidimą gautiems vertybiniams popieriams. Šia nuostata, pagal kurią minėtiems vertybiniams popieriams būtų priskirta perleistos veiklos tikroji vertė prieš pat perleidimą, Komisija siekė išvengti dvigubo apmokestinimo, kuris gali kilti gaunant turto vertės padidėjimo pajamas tokiu atveju, kai gaunančioji bendrovė įvertintų perleistą veiklą pagal Direktyvos 90/434 4 straipsnio 2 dalyje nustatytą sąlygą, o perleidžiančioji bendrovė gautiems vertybiniams popieriams priskirtų perleistos veiklos vertę prieš pat sandorį. Tačiau Sąjungos teisės aktų leidėjas nesivadovavo šiuo pasiūlymu.

               32

               Kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, ir tai nurodė tiek Italijos vyriausybė, tiek Komisija, kad nacionalinės teisės aktais 3D I leista mainais už perleidimą gautiems vertybiniams popieriams priskirti vertę, kurią turėjo perleista veikla iki sandorio, ir taip pasinaudoti su šiais vertybiniais popieriais susijusio turto vertės padidėjimo pajamų apmokestinimo atidėjimu su sąlyga, kuri, kaip konstatuota šio sprendimo ankstesniuose punktuose, pagal dabartinę Sąjungos teisę yra su ja suderinama.

               33

               Šiomis aplinkybėmis negali būti laikoma nesuderinama su Direktyva 90/434 tai, kad nacionalinės teisės aktais perleidžiančiajai bendrovei suteikiama papildoma galimybė priskirti šiems vertybiniams popieriams didesnę vertę nei perleistos veiklos vertė iki sandorio, būtent atitinkančią perleidžiant gautą turto vertės padidėjimo vertę, tačiau ši galimybė siejama su sąlyga, kad ši bendrovė įtrauktų į balansą specialų rezervą, atitinkantį taip nustatytą turto vertės padidėjimą.

               34

               Italijos vyriausybė ir Komisija taip pat nurodė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sąlyga tik atitinka apskaitos reikalavimus, kurie neišvengiamai kyla dėl akcijų vertinimo, ir kad šio rezervo apmokestinimas paskirstymo perleidžiančiosios bendrovės akcininkams atveju buvo būtinas pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamų faktinių aplinkybių susiklostymu metu galiojusią nacionalinę mokesčių sistemą, nes dėl šios sistemos, kuria su šiuo paskirstymu šiems akcininkams suteiktas mokesčio kreditas, kiltų tiesioginė žala Italijos valstybės iždui ir neteisėta nauda minėtiems akcininkams, ir netiesiogiai – perleidžiančiajai bendrovei.

               35

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 90/434 2, 4 ir 9 straipsniai aiškintini taip, kad jais nedraudžiama atveju, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, dėl turto perleidimo apmokestinti, kiek tai susiję su perleidžiančiąja bendrove, turto vertės padidėjimo pajamas dėl šio perleidimo, nebent perleidžiančioji bendrovė į savo balansą įtrauktų specialų rezervą, atitinkantį nustatytą turto vertės padidėjimą dėl šio perleidimo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               36

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/434/EEB dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, turto perleidimui ir keitimuisi akcijomis, 2, 4 ir 9 straipsniai aiškintini taip, kad jais nedraudžiama atveju, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, dėl turto perleidimo apmokestinti, kiek tai susiję su perleidžiančiąja bendrove, turto vertės padidėjimo pajamas dėl šio perleidimo, nebent perleidžiančioji bendrovė į savo balansą įtraukia specialų rezervą, atitinkantį nustatytą turto vertės padidėjimą dėl šio perleidimo.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


2001 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Luis Fernando Andres de Dios, Maria Soledad García Retortillo, Suzanne Kitlas ir Jacques Verraes prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Décision 1999/307/EB - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas. # Byla T-166/99.


title: 2010 m. rugsėjo 8 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # 4care AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio prekių ženklo Acumed paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas AQUAMED ACTIVE - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Žymenų panašumas - Prekių panašumas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (po pakeitimo - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas). # Byla T-575/08.

text:
      2010 m. rugsėjo 8 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas 4care prieš VRDT – Laboratorios Diafarm (Acumed)
      (Byla T‑575/08)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „Acumed“ paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas AQUAMED ACTIVE – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Žymenų panašumas – Prekių panašumas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 23, 55 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2008 m. spalio 7 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1636/2007‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Laboratorios Diafarm, SA
               ir
               4care AG
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               4care AG

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas „Acumed“ 3, 5 ir 9 klasių prekėms – paraiška Nr. 4493136

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Laboratorios Diafarm, SA

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodinis ispaniškas prekių ženklas AQUAMED ACTIVE (Nr. 2506452) 5 klasės prekėms ir žodinis Bendrijos prekių ženklas AQUAMED
                  ACTIVE (Nr. 2882272) 5 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš 4care AG bylinėjimosi išlaidas.


title: 2010 m. gruodžio 17 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # August Storck KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Trimačio Bendrijos prekių ženklo paraiška - Šokoladinės pelės forma - Absoliutus atmetimo pagrindas - Skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas - Teisė į gynybą. # Byla T-13/09.

text:
      2010 m. gruodžio 17 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas Storck prieš VRDT (Šokoladinės pelės forma)
      (Byla T‑13/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Erdvinio Bendrijos prekių ženklo paraiška – Šokoladinės pelės forma – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas) – Teisė į gynybą“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai – Erdvinis prekių ženklas (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 44 punktą)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2008 m. lapkričio 12 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 185/2006‑4), susijusio su prašymu
                  įregistruoti erdvinį šokoladinės pelės formos žymenį kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               August Storck KG

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               erdvinis šokoladinę pelę vaizduojantis prekių ženklas 30 klasės prekėms – paraiška Nr. 4490447

               Eksperto sprendimas:

               atmesti paraišką

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš August Storck KG bylinėjimosi išlaidas.


2013 m. gegužės 16 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Gap SA granen & producten NV prieš Europos Komisiją. # Deliktinė atsakomybė - Aukštos kokybės kietųjų kviečių importas - Importo muitai - Reglamentas (EB) Nr. 919/2009 - Reglamentas (EB) Nr. 1249/96 - Pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios teisių privatiems asmenims, pažeidimas - Materialinė žala - Priežastinis ryšys. # Byla T-437/10.


title: 2011 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Cathy Schulz-Delzers ir Pascal Schulz prieš Finanzamt Stuttgart III. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Baden-Württemberg - Vokietija. # Laisvas asmenų judėjimas - Nediskriminavimas ir Sąjungos pilietybė - Pajamų mokestis - Atsižvelgimas į ekspatriacijos išmokas apskaičiuojant kitoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą pagal progresinę apmokestinimo skalę - Atsižvelgimas į išmokas, kurios skiriamos nacionalinėje teritorijoje dirbantiems kitos valstybės narės tarnautojams - Neatsižvelgimas į išmokas, kurios skiriamos užsienyje dirbantiems nacionaliniams valstybės tarnautojams - Panašumas. # Byla C-240/10.

text:
      Byla C‑240/10
      Cathy Schulz-Delzers
      ir
      Pascal Schulz
      prieš
      Finanzamt Stuttgart III
      (Finanzgericht Baden-Württemberg prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas asmenų judėjimas – Nediskriminavimas ir Sąjungos pilietybė – Pajamų mokestis – Atsižvelgimas į ekspatriacijos išmokas apskaičiuojant kitoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą pagal progresinę apmokestinimo
         skalę – Atsižvelgimas į išmokas, kurios skiriamos nacionalinėje teritorijoje dirbantiems kitos valstybės narės tarnautojams – Neatsižvelgimas į išmokas, kurios skiriamos užsienyje dirbantiems nacionaliniams valstybės tarnautojams – Panašumas“

      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Darbuotojai – Vienodas požiūris – Pajamų mokesčiai
      (EB 39 straipsnis)
      EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiama su pajamų mokesčiu susijusi nacionalinė nuostata, pagal kurią
         į išmokas, kurios vienos valstybės narės tarnautojui, dirbančiam kitoje valstybėje narėje, skiriamos siekiant kompensuoti
         perkamosios galios sumažėjimą vietoje, kur jis dirba, neatsižvelgiama nustatant mokesčio tarifą, taikytiną kitoms mokesčių
         mokėtojo ar jo sutuoktinio pajamoms pirmojoje valstybėje narėje, o į lygiavertes išmokas, kurios skiriamos kitos valstybės
         narės tarnautojui, dirbančiam pirmosios valstybės narės teritorijoje, nustatant šį mokesčio tarifą atsižvelgiama.

      (žr. 43 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. rugsėjo 15 d.(*)

      „Laisvas asmenų judėjimas – Nediskriminavimas ir Sąjungos pilietybė – Pajamų mokestis – Atsižvelgimas į ekspatriacijos išmokas apskaičiuojant kitoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą pagal progresinę apmokestinimo
         skalę – Atsižvelgimas į išmokas, kurios skiriamos nacionalinėje teritorijoje dirbantiems kitos valstybės narės tarnautojams – Neatsižvelgimas į išmokas, kurios skiriamos užsienyje dirbantiems nacionaliniams valstybės tarnautojams – Panašumas“

      Byloje C‑240/10
      dėl Finanzgericht Baden-Württemberg (Vokietija) 2009 m. gruodžio 21 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gegužės 14 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Cathy Schulz-Delzers,

      Pascal Schulz
      prieš
      Finanzamt Stuttgart III
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai K. Schiemann (pranešėjas), C. Toader, A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. kovo 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        C. Schulz-Delzers ir P. Schulz, atstovaujamų Rechtsanwalt S. Hoffmann,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir C. Blaschke,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. Muñoz Pérez,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      susipažinęs su 2011 m. gegužės 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 12, EB 18 ir EB 59 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp C. Schulz‑Delzers ir P. Schulz (toliau kartu – sutuoktiniai Schulz) ir Finanzamt Stuttgart III (Štutgarto III mokesčių inspekcija, toliau – Finanzamt) dėl Finanzamt pranešimų apie jų pajamų už 2005 m. ir 2006 m. apmokestinimą.

       Teisinis pagrindas
       Pajamų apmokestinimas Vokietijoje
      3        2005 ir 2006 metais pajamų apmokestinimas Vokietijoje buvo reglamentuotas tais metais galiojusios redakcijos Einkommensteuergesetz (Pajamų mokesčio įstatymas, toliau – EStG).

      4        Pagal EStG 1 straipsnį pajamų mokesčiu neribotai apmokestinami, be kita ko, fiziniai asmenys, kurių nuolatinė arba įprasta gyvenamoji
         vieta yra Vokietijoje.

      5        Pajamų mokesčio tarifas nustatomas pagal progresinę skalę, pagal kurią didesnės pajamos yra apmokestinamos didesniu mokesčio
         tarifu. Ši skalė atspindi įstatymų leidėjo vertinimą, kiek, atsižvelgiant į gyvenimo Vokietijoje sąlygas, mokesčių mokėtojas
         gali mokėti mokesčių.

      6        Tam tikros pajamos neapmokestinamos pajamų mokesčiu. Šiuo atžvilgiu atskiriamos pajamos, kurios, nors ir nėra apmokestinamos,
         tačiau į kurias, apskaičiuojant kitoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą, atsižvelgiama taikant progresinę apmokestinimo
         skalę, ir tokios pajamos, į kurias šiuo tikslu neatsižvelgiama. Pirmosios pajamos vadinamos neapmokestinamosiomis pajamomis,
         „su sąlyga, kad į jas bus atsižvelgta nustatant progresinio mokesčio dydį“ (progresinė išlyga).

      7        Tai, jog nustatant kitoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą progresine išlyga atsižvelgiama į tam tikras neapmokestinamąsias
         pajamas, atspindi įstatymų leidėjo vertinimą, kiek mokesčių mokėtojas gali mokėti mokesčių. Mokesčių mokėtojas, gaunantis
         neapmokestinamųjų pajamų, kurioms taikoma progresinė išlyga, įstatymų leidėjo manymu, gali mokėti daugiau mokesčių nei jų
         negaunantis mokesčių mokėtojas. Taigi šiuo atveju atsižvelgiama į tam tikras iš esmės neapmokestinamąsias kompensacines pajamas,
         pavyzdžiui, nedarbo pašalpas. Šios pašalpos skirtos ne kompensuoti tam tikras išlaidas, bet apskritai padengti jas gaunančių
         asmenų pragyvenimo išlaidas.

      8        Atvirkščiai, jei įstatymų leidėjas numato atleidimą nuo mokesčio, kai nustatant progresinio mokesčio dydį į atitinkamas pajamas
         neatsižvelgiama, jis remiasi principu, kad neapmokestinamosios pajamos negali būti laikomos kriterijumi, rodančiu, kiek mokesčių
         mokėtojas gali mokėti mokesčių, taip pat ir kitų pajamų apmokestinimo tikslais.

      9        Siekiant sulėtinti pajamų mokesčio skalės didėjimą skirtingas pajamas turinčių sutuoktinių atveju, Vokietijos teisės aktų
         leidėjas neribotai apmokestinamiems susituokusiems ir negyvenantiems skyrium mokesčių mokėtojams nustatė bendro apmokestinimo
         tvarką, pagal kurią nustatoma bendra mokesčio bazė, kartu taikant vadinamąją skaidymo procedūrą (splitting). Dėl to sutuoktinių gautos pajamos yra sudedamos ir priskiriamos jiems bendrai. Pajamų mokesčio, taikomo bendrai apmokestinamiems
         sutuoktiniams, suma yra dvigubai didesnė, palyginti su ta, kuri tenka pusei jų bendrai apmokestinamų pajamų.

       Pajamų, gaunamų iš Prancūzijos viešosios valdžios institucijos, apmokestinimas Vokietijoje
      10      1959 m. liepos 21 d. pasirašytos Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo
         išvengimo ir dėl abipusės administracinės ir teisinės pagalbos taisyklių nustatymo pajamų ir turto mokesčių srityje, taip
         pat dėl patentų ir žemės mokesčių (Bundesgesetzblatt 1961 m. II, p. 397), iš dalies pakeistos 2001 m. gruodžio 20 d. Paryžiuje pasirašyta sutartimi (Bundesgesetzblatt 2002 m. II, p. 2370, toliau – Vokietijos ir Prancūzijos dvišalė mokesčių sutartis), 14 straipsnio 1 dalyje numatytas „valstybės
         mokėtojos principas“, pagal kurį atlyginimai, darbo užmokesčiai ir analogiški atlygiai, kuriuos vienos susitariančiosios valstybės
         viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo moka fiziniams asmenims, gyvenantiems kitoje susitariančioje valstybėje
         dėl atliekamos tarnybos administracijoje, yra apmokestinami tik pirmoje valstybėje.

      11      Vokietijos ir Prancūzijos dvišalės mokesčių sutarties 20 straipsnio 1 dalyje, siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo, nustatyta,
         kad Vokietijos Federacinės Respublikos rezidentų atveju nustatant mokesčio bazę Vokietijoje neįtraukiamos Prancūzijoje gaunamos
         pajamos, kurios pagal šią sutartį yra apmokestinamos Prancūzijoje. Pažymėtina, kad šia nuostata neapribojama Vokietijos Federacinės
         Respublikos teisė atsižvelgti į šias neįtrauktas pajamas, nustatant Vokietijos mokesčių tarifą.

      12      Šios nuostatos taikomos tiek Prancūzijos valstybės tarnautojų, turinčių gyvenamąją vietą Vokietijoje, baziniam darbo užmokesčiui,
         tiek ekspatriacijos išmokoms, kurios gaunamos dėl šių valstybės tarnautojų apsigyvenimo Vokietijoje.

      13      EStG 32b straipsnio 1 dalies 3 punkte nustatyta:

      „Jei neribotai apmokestinamas asmuo per visą mokestinį laikotarpį ar jo dalį gavo <...>:
      <...>
      3)      pajamų, kurios, jeigu įtraukiamos apskaičiuojant pajamų mokestį <...>, yra neapmokestinamos pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo
         išvengimo ar kitą tarpvalstybinį susitarimą, tai pagal 32a straipsnio 1 dalį apmokestinamoms pajamoms turi būti taikomas specialus
         mokesčio tarifas.“

      14      EStG 32b straipsnio 2 dalies 2 punkte nurodyta:

      „1 dalyje numatytas specialus mokesčio tarifas yra mokesčio tarifas, gaunamas, kai apskaičiuojant pajamų mokestį pagal 32a straipsnio
         1 dalį apmokestinamos pajamos padidinamos arba sumažinamos:

      <...>
      2)      1 dalies 2 ir 3 punktų atvejais – juose nurodytomis pajamomis, o gautų papildomų pajamų atveju atsižvelgiama į jų vieną penktadalį.“
       Ekspatriacijos išmokų, mokamų užsienyje dirbantiems Vokietijos mokesčių mokėtojams, apmokestinimas Vokietijoje
      15      Nors Vokietijoje neribotai pajamų mokesčiu apmokestinamų asmenų, dirbančių valstybės tarnautojais užsienyje, pajamos yra apmokestinamos
         Vokietijoje, vis dėlto galimos išmokos, mokamos jiems dėl ekspatriacijos, Vokietijoje yra atleidžiamos nuo pajamų mokesčio
         ir joms netaikoma progresinė išlyga.

      16      EStG 3 straipsnio 64 punkte nurodyta:

      „Darbuotojų, kurie su nacionalinės viešosios teisės reglamentuojamu juridiniu asmeniu susiję darbo santykiais ir todėl iš
         nacionalinio biudžeto gauna darbo užmokestį, atveju pajamos už darbą užsienyje neapmokestinamos tiek, kiek jos viršija darbo
         užmokestį, kuris priklausytų lygiavertį darbą dirbančiam darbuotojui, mokančios biudžetinės organizacijos buvimo vietoje.
         Pirmas sakinys taip pat taikomas, kai darbuotoją yra įdarbinęs kitas asmuo, kuris nustato darbo užmokestį atitinkamai pagal
         pirmo sakinio prasme taikomas nuostatas, darbo užmokestis yra mokamas iš viešojo fondo ir šį darbo užmokestį – visą ar didžiąją
         jo dalį – sudaro viešosios lėšos. Kitų darbuotojų, kurie nustatytam laikotarpiui komandiruojami į užsienio šalį, kur yra jų
         gyvenamoji vieta arba nuolatinė gyvenamoji vieta, atveju nacionalinio darbdavio jiems suteikta perkamosios galios kompensacija
         atleidžiama nuo mokesčio, jei neviršija sumos, kuri leidžiama pagal Federalinio įstatymo dėl valstybės tarnautojų darbo užmokesčio
         (Bundesbesoldungsgesetz) 54 straipsnį panašių užsienyje skiriamų išmokų atveju.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      Sutuoktiniai Schulz gyvena Vokietijoje ir turi du išlaikomus vaikus. Jie pasirinko būti neribotai ir bendrai apmokestinami
         pajamų mokesčiu, kaip tai suprantama pagal EStG 1 straipsnį, kad galėtų naudotis palankesne bendra mokesčio baze.

      18      P. Schulz yra Vokietijos pilietis, kuris kaip pagal darbo sutartį dirbantis advokatas 2005 ir 2006 metais gavo pajamų iš šios
         veiklos.

      19      C. Schulz‑Delzers yra Prancūzijos pilietė ir kaip Prancūzijos valstybės tarnautoja dirba mokytoja vokiečių – prancūzų pradinėje
         mokykloje. 2005 ir 2006 metais iš Prancūzijos valstybės kartu su darbo užmokesčiu ji gavo dvi išmokas, kurios, kaip ir jos
         darbo užmokestis, pagal Vokietijos ir Prancūzijos dvišalės mokesčių sutarties 14 straipsnį ir 20 straipsnio 1 dalies a punktą
         Vokietijoje neapmokestinamos, atsižvelgiant į progresinę išlygą.

      20      Šios dvi išmokos yra tokios:

      –        išmoka, susijusi su gyvenimo konkrečioje vietoje sąlygomis, kuri pagal 2002 m. sausio 4 d. Dekreto Nr. 2002‑22 dėl administracinės
         ir finansinės Prancūzijos švietimo įstaigų darbuotojų užsienyje situacijos (JORF, 2001 m. sausio 6 d., p. 387) 4B straipsnio
         d punktą skiriama užsienyje dirbantiems valstybės tarnautojams kompensuoti perkamosios galios sumažėjimą ir kurią 2005 ir
         2006 metais sudarė atitinkamai 437,41 EUR ir 444,08 EUR per mėnesį suma, ir

      –        už užsienyje dirbančių Prancūzijos tarnautojų išlaikomus vaikus remiantis Dekreto Nr. 2002‑22 4B straipsnio e punktu skiriama
         „majorations familiales“ išmoka, kuri minėtais metais buvo lygi atitinkamai 134,20 EUR ir 136,41 EUR per mėnesį.

      21      Darbo užmokestis, kurį C. Schulz‑Delzers gavo per dvejus pagrindinėje byloje nagrinėjamus metus, buvo apmokestintas pajamų
         mokesčiu Prancūzijoje. Tačiau abi išmokos, nurodytos ankstesniame šio sprendimo punkte, Prancūzijoje nebuvo apmokestintos
         kaip pagal Prancūzijos teisę nepamokestinamos pajamos.

      22      Pranešimuose apie pajamų už 2005 m. ir 2006 m. apmokestinimą Finanzamt atsižvelgė į šių dviejų išmokų atleidimą nuo mokesčių, tačiau joms – kaip ir likusiai C. Schulz‑Delzers atlyginimo daliai
         – pritaikė progresinę išlygą pagal EStG 32b straipsnio 1 dalies 3 punktą ir 2 dalies 2 punktą, atskaičius veiklos sąnaudų bendrą sumą, kuri nagrinėjamais metais atitinkamai
         yra 920 EUR. Dėl to, kad buvo atsižvelgta į minėtas išmokas, sutuoktiniams Schulz taikomas pajamų mokestis padidėjo 654 EUR
         už 2005 m. ir 664 EUR už 2006 metus.

      23      Dėl šių pranešimų apie apmokestinimą sutuoktiniai Schulz pateikė skundus, kurie 2009 m. balandžio 30 d. Finanzamt sprendimais buvo atmesti kaip nepagrįsti.

      24      2009 m. gegužės 18 d. ieškiniu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme sutuoktiniai Schulz ginčija, jog
         apskaičiuojant kitoms pajamoms taikytiną mokesčio tarifą pagal progresinę apmokestinimo skalę buvo atsižvelgta į abi pagrindinėje
         byloje nagrinėjamas išmokas. Jie prašo netaikyti progresinės išlygos C. Schulz‑Delzers gautoms išmokoms. Jie mano, kad taikant
         šią išlygą šioms išmokoms pažeidžiamas EB 39 straipsnis, nes lygiavertėms išmokoms, kurios gaunamos EStG 3 straipsnio 64 punkte nustatytomis sąlygomis, progresinė išlyga netaikoma.

      25      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, EStG 3 straipsnio 64 punkto nuostata gali atgrasyti Prancūzijos valstybės tarnautoją jo darbdavio pavedimu dirbti Vokietijoje,
         nes apskaičiuojant specialų mokesčio tarifą atsižvelgiama į pagrindinėje byloje nagrinėjamas išmokas, o už Vokietijos ribų
         dirbantis Vokietijos darbuotojas gauna tokias pačias išmokas, netaikant joms progresinės išlygos.

      26      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, nepaisant EB 39 straipsnio 1‑3 dalių pažeidimo, EStG 3 straipsnio 64 punktu taip pat įtvirtinama paslėpta diskriminacija dėl pilietybės, nes paprastai Vokietijos piliečiai dirba
         pas Vokietijos viešosios teisės reguliuojamą juridinį asmenį ir todėl EStG 3 straipsnio 64 punkte numatyta lengvata naudojasi daugiausia Vokietijos piliečiai.

      27      Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Baden‑Württemberg nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      a)     Ar EStG 3 straipsnio 64 punktas suderinamas su darbuotojų judėjimo laisve pagal EB 39 straipsnį (dabar – SESV 45 straipsnis)?

      b)      Ar EStG 3 straipsnio 64 punktas reiškia pagal EB 12 straipsnį (dabar – SESV 18 straipsnis) draudžiamą paslėptą diskriminaciją dėl
         pilietybės?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą bus atsakyta neigiamai: ar EStG 3 straipsnio 64 punktas suderinamas su EB 18 straipsnyje (dabar – SESV 21 straipsnis) nustatyta Sąjungos piliečių judėjimo
         laisve?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      28      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 39‑43 punktuose, iš EB sutarties straipsnių,
         kuriuos klausimuose nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinėje byloje yra taikytinas tik
         EB 39 straipsnis.

      29      Pirma, EB 12 straipsnis, įtvirtinantis bendrąjį diskriminavimo dėl pilietybės draudimo principą, savarankiškai taikomas tik
         tose Bendrijos teisės reglamentuojamose srityse dėl kurių EB sutartis nenumato specialių nediskriminavimo taisyklių. Tačiau
         nediskriminavimo principas laisvo darbuotojų judėjimo srityje įtvirtintas EB 39 straipsnyje (žr., be kita ko, 2009 m. rugsėjo
         10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑269/07, Rink. p. I‑7811, 98 ir 99 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

      30      Antra, EB 18 straipsniu tik bendrai nustatoma teisė kiekvienam Sąjungos piliečiui laisvai judėti ir apsigyventi valstybių
         narių teritorijoje, o EB 39 straipsnyje įtvirtinta konkreti jo išraiška, susijusi su darbuotojų judėjimo laisve (žr. 2009 m.
         spalio 1 d. Sprendimo Leyman, C‑3/08, Rink. p. I‑9085, 20 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      31      Viena vertus, aišku, kad C. Schulz‑Delzers išvyko iš Prancūzijos, siekdama apsigyventi Vokietijoje, ir, kita vertus, neginčijamas
         jos, kaip darbuotojos, statusas EB 39 straipsnyje pavartota prasme. Todėl prejudicinius klausimus reikia nagrinėti atsižvelgiant
         tik į šią nuostatą (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėto 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Leyman 18–20 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

      32      Be to, būtina nurodyti, kad klausimas dėl EStG 3 straipsnio 64 punkto suderinamumo su EB 39 straipsniu pagrindinėje byloje keliamas tik tiek, kiek 3 straipsnio 64 punktas
         taikytinas išmokoms, kurias gauna užsienyje dirbantys Vokietijos valstybės tarnautojai, o išmokoms, kurias gauna Vokietijoje
         dirbantys kitos valstybės narės tarnautojai, ši nuostata netaikoma. Tačiau neneigiama, kad ši Vokietijos teisės nuostata netaikytina,
         be kita ko, išmokoms, kurias gauna kitos valstybės narės tarnautojai, apmokestinami Vokietijoje ir dirbantys trečiojoje valstybėje
         narėje.

      33      Šiomis aplinkybėmis pateiktais prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės klausiama, ar EB 39 straipsnį
         reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama tokia nuostata, kaip antai EStG 3 straipsnio 64 punktas, pagal kurią į išmokas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurios vienos valstybės narės
         tarnautojui, dirbančiam kitoje valstybėje narėje, skiriamos kompensuoti perkamosios galios sumažėjimą vietoje, kur jis dirba,
         neatsižvelgiama nustatant mokesčio tarifą, taikytiną kitoms mokesčių mokėtojo ar jo sutuoktinio pajamoms pirmojoje valstybėje
         narėje, o į lygiavertes išmokas, kurios skiriamos šios kitos valstybės narės tarnautojui, dirbančiam pirmosios valstybės narės
         teritorijoje, nustatant šį mokesčio tarifą atsižvelgiama.

      34      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 39 straipsniu, pirma, draudžiama ne tik tiesioginė diskriminacija dėl pilietybės,
         bet ir visos netiesioginės diskriminacijos formos, kuriomis, taikant skirtingus atskyrimo kriterijus, iš esmės pasiekiamas
         toks pats rezultatas (1995 m. vasario 14 d. Sprendimo Schumacker, C‑279/93, Rink. p. I‑225, 26 punktas), ir, antra, šiuo straipsniu draudžiamos nors ir vienodai taikytinos nuostatos, kuriomis
         valstybės narės piliečiui trukdoma arba jis atgrasomas išvykti iš savo kilmės šalies ir įgyvendinti savo teisę į laisvą judėjimą
         (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo de Groot, C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 78 punktas).

      35      Pagrindinėje byloje aišku, kad su C. Schulz‑Delzers, kuri pasinaudojo savo teise į laisvą judėjimą, priimančiojoje valstybėje
         nebuvo elgiamasi mažiau palankiai nei išimtinai vidaus situacijoje būtų elgiamasi su šios valstybės piliečiu. Iš tiesų EStG 3 straipsnio 64 punktas pagal savo pobūdį negali būti taikomas Vokietijoje dirbantiems mokesčių mokėtojams ir juo lengvata
         suteikiama tik už Vokietijos ribų dirbantiems mokesčių mokėtojams.

      36      Tai rodo, kad EB 39 straipsniu galėtų būti pagrįstai remiamasi pagrindinėje byloje tik tuo atveju, jei atsisakymą suteikti
         tokią lengvatą mokesčių mokėtojui, esančiam tokioje situacijoje, kaip antai C. Schulz‑Delzers, būtų galima kvalifikuoti kaip
         diskriminaciją dėl kitų priežasčių, o tai reiškia, kad C. Schulz‑Delzers situacija yra panaši į šia lengvata besinaudojančių
         asmenų situaciją.

      37      Konstatuotina, jog tokio panašumo nebuvo atsižvelgiant į tikslą, kurio siekiama taikant progresinę apmokestinimo skalę, kuri,
         kaip nurodyta šio sprendimo 5–8 punktuose, neabejotinai yra pagrįsta vertinimu, kiek, atsižvelgiant į gyvenimo atitinkamos
         valstybės narės teritorijoje sąlygas, mokesčių mokėtojas gali mokėti mokesčių.

      38      Šiuo požiūriu išmokos, kaip antai patenkančiosios į EStG 3 straipsnio 64 punkto taikymo sritį, kurios jas gaunančiam asmeniui turi tik suteikti galimybę, nepaisant didesnių pragyvenimo
         išlaidų užsienyje, išlaikyti tokias pačias gyvenimo sąlygas, kokias jis turėjo Vokietijoje, nepadidina mokesčių mokėtojo galimybės
         mokėti mokesčius ir todėl į jas neatsižvelgiama apskaičiuojant progresinio mokesčio tarifą.

      39      Tačiau išmokos, kurias C. Schulz‑Delzers gauna Vokietijoje, skirtos būtent priderinti suinteresuotojo asmens darbo užmokestį
         prie pragyvenimo išlaidų Vokietijoje, todėl šios išmokos padidina C. Schulz‑Delzers galimybę mokėti mokesčius, kaip ji vertinama
         remiantis gyvenimo šios valstybės narės teritorijoje sąlygomis, taigi į šias išmokas atsižvelgiama apskaičiuojant progresinio
         mokesčio tarifą.

      40      Tai, jog minėtos išmokos, Prancūzijos įstatymų leidėjo požiūriu, jas gaunančiam asmeniui turi tik suteikti galimybę, nepaisant
         didesnių pragyvenimo išlaidų užsienyje, išlaikyti tokias pačias gyvenimo sąlygas, kokias turėjo Prancūzijoje, šiuo atveju
         neturi reikšmės, nes situacijų panašumas neišvengiamai turi būti vertinamas tik pagal vieną ir tą pačią mokesčių sistemą,
         o Sąjungos lygmeniu nesant vienodinimo arba suderinimo priemonių, valstybės narės išlieka kompetentingos nustatyti pajamų
         apmokestinimo kriterijus.

      41      Taigi tai, kad sutuoktinių Schulz pasirinkimas būti bendrai apmokestintiems, siekiant naudotis bendra mokesčio baze, kuri
         yra palankesnė nei dvi atskiros mokesčio bazės, leido atsižvelgti į C. Schulz‑Delzers sumokėtas išmokas apskaičiuojant mokesčio
         tarifą pagal progresinę apmokestinimo skalę, yra ne diskriminavimo, kaip tai suprantama pagal EB 39 straipsnį, pasekmė, o
         apmokestinimo kriterijų, kuriuos turi nustatyti valstybės narės, taikymas.

      42      Šiuo atžvilgiu primintina, jog Sutartis nesuteikia Sąjungos piliečiui jokių garantijų, kad jo veiklos perkėlimas į kitą valstybę
         narę nei ta, kur šis pilietis iki tol gyveno, bus neutralus apmokestinimo atžvilgiu. Dėl valstybių narių teisės aktų skirtumų
         šioje srityje toks perkėlimas, atsižvelgiant į aplinkybes, piliečiui gali būti palankesnis arba nepalankesnis (šiuo klausimu
         žr. 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Lindfors, C‑365/02, Rink. p. I‑7183, 34 punktą ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Schempp, C‑403/03, Rink. p. I‑6421, 45 punktą).

      43      Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiama tokia nuostata,
         kaip antai EStG 3 straipsnio 64 punktas, pagal kurią į išmokas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurios vienos valstybės narės
         tarnautojui, dirbančiam kitoje valstybėje narėje, skiriamos kompensuoti perkamosios galios sumažėjimą vietoje, kur jis dirba,
         neatsižvelgiama nustatant mokesčio tarifą, taikytiną kitoms mokesčių mokėtojo ar jo sutuoktinio pajamoms pirmoje valstybėje
         narėje, o į lygiavertes išmokas, kurios skiriamos kitos valstybės narės tarnautojui, dirbančiam pirmosios valstybės narės
         teritorijoje, nustatant šį mokesčio tarifą atsižvelgiama.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo nedraudžiama tokia nuostata, kaip antai Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz) 3 straipsnio 64 punktas, pagal kurią į išmokas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurios vienos valstybės narės
            tarnautojui, dirbančiam kitoje valstybėje narėje, skiriamos kompensuoti perkamosios galios sumažėjimą vietoje, kur jis dirba,
            neatsižvelgiama nustatant mokesčio tarifą, taikytiną kitoms mokesčių mokėtojo ar jo sutuoktinio pajamoms pirmoje valstybėje
            narėje, o į lygiavertes išmokas, kurios skiriamos kitos valstybės narės tarnautojui, dirbančiam pirmosios valstybės narės
            teritorijoje, nustatant šį mokesčio tarifą atsižvelgiama.
      Parašai.
      *Proceso kalba: vokiečių.