title: Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2005 m. kovo 10 d.#Baudžiamoji byla prieš Filomeno Mario Miraglia.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Bologna - Italija.#Konvencijos, įgyvendinančios Šengeno susitarimą, 54 straipsnis - Ne bis in idem principas - Taikymo sritis - Valstybės narės teisėsaugos institucijų sprendimas nepatraukti baudžiamojon atsakomybėn asmens remiantis vien tuo, kad kitoje valstybėje narėje pradėtas baudžiamasis persekiojimas.#Byla C-469/03.

text:
      Byla C‑469/03
      Baudžiamoji byla
      prieš
      Filomeno Mario Miraglia
      (Tribunale di Bologna  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 54 straipsnis – Ne bis in idem principas – Taikymo sritis – Valstybės narės teisminių institucijų sprendimas nutraukti asmens baudžiamąjį persekiojimą remiantis vien tuo, kad kitoje
         valstybėje narėje pradėtas analogiškas procesas“

      2005 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Europos Sąjunga – Policijos ir teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Protokolas dėl Šengeno acquis integravimo
            – Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo – Ne bis in idem principas – Taikymo sritis – Valstybės narės teisminių institucijų
            nenagrinėjus bylos iš esmės priimtas sprendimas užbaigti bylą dėl to, kad kitoje valstybėje narėje pradėtas analogiškas procesas
            – Netaikymas
      (ES 2 str. pirmosios pastraipos ketvirtoji įtrauka; Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 54 str.)
      Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 54 straipsnyje įtvirtintas ne bis in idem principas, kurio tikslas – išvengti, kad dėl to, jog asmuo pasinaudojo savo teise į laisvą judėjimą, jis būtų persekiojamas
         už tas pačias veikas kelių valstybių narių teritorijoje, nėra taikytinas valstybės narės teisminių institucijų sprendimui
         užbaigti bylą, priimtam nenagrinėjus bylos iš esmės po to, kai prokuratūra nusprendė nevykdyti baudžiamojo persekiojimo remdamasi
         vien tuo, kad kitoje valstybėje narėje to paties kaltinamojo asmens atžvilgiu ir už tas pačias veikas pradėtas baudžiamasis
         persekiojimas. Iš tikrųjų toks sprendimas nėra sprendimas, kuriuo asmuo galutinai nuteisiamas minėto 54 straipsnio prasme.

      Šį principą pritaikius tokiam sprendimui užbaigti baudžiamąją bylą taptų dar sunkiau arba apskritai būtų sudarytos kliūtys
         bet kokiai konkrečiai galimybei atitinkamose valstybėse narėse nubausti kaltinamąjį asmenį už neteisėtą veiką, kuria jis kaltinamas.
         Tokia išvada akivaizdžiai prieštarautų pačiam Europos Sąjungos sutarties VI skyriaus nuostatų tikslui, numatytam 2 straipsnio
         pirmosios pastraipos ketvirtojoje įtraukoje.

      (žr. 30, 33–35 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. kovo 10 d. (*)

      „Konvencijos dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo 54 straipsnis – Ne bis in idem principas – Taikymo sritis – Valstybės narės teisminių institucijų sprendimas nutraukti asmens baudžiamąjį persekiojimą remiantis vien tuo, kad kitoje
         valstybėje narėje pradėtas analogiškas procesas“

      Byloje C‑469/03
      dėl Tribunale di Bologna (Italija) 2003 m. rugsėjo 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. lapkričio 10 d., pagal ES 35 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Filomeno Mario Miraglia,

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas R. Silva de Lapuerta, teisėjai R. Schintgen (pranešėjas) ir P. Kūris,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      F. M. Miraglia, atstovaujamo advokato N. Trifirò,
      Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedant avvocato dello Stato M. G. Aiello,

      Graikijos vyriausybės, atstovaujamos M. Apessos, I. Bakopoulos ir M. Tassopoulou,
      Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. Muñoz Pérez,
      Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos R. Abraham, G. de Bergues ir C. Isidoro,
      Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir J. van Bakel,
      Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Kruse,
      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. de March ir W. Bogensberger,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1990 m. birželio 19 d.  Šengene (Liuksemburgas) pasirašytos Konvencijos
         dėl 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimo, sudaryto tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės
         Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių, dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimo (OL 2000,
         L 239, p. 19, toliau – KŠSĮ) 54 straipsnio išaiškinimu.

      2       Šis prašymas pateiktas nagrinėjant F. M. Miraglia iškeltą baudžiamąją bylą, kaltinant jį kartu su kitais asmenimis organizavus
         heroino rūšies narkotinių medžiagų gabenimą į Boloniją.

       Teisinis pagrindas
       Konvencija dėl Šengeno susitarimo įgyvendinimo
      3       Pagal prie Europos Sąjungos sutarties ir Europos Bendrijos steigimo sutarties Amsterdamo sutartimi pridedamo Protokolo dėl
         Šengeno acquis integravimo į Europos Sąjungos teisės sistemą (toliau – Protokolas) 1 straipsnį trylika Europos Sąjungos valstybių narių,
         tarp jų ir Italijos Respublika bei Nyderlandų Karalystė, yra įgaliotos glaudžiau bendradarbiauti tarpusavyje Šengeno acquis šio protokolo priede išvardytų susitarimų ir su jais susijusių nuostatų taikymo srityje.

      4       Taip apibrėžto Šengeno acquis dalimi yra 1985 m. birželio 14 d. Šengene pasirašytas susitarimas tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos
         Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių, dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimo
         (OL 2000, L 239, p. 13, toliau – Šengeno susitarimas) bei KŠSĮ.

      5       Pagal Protokolo 2 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą trylika 1 straipsnyje išvardytų valstybių narių nuo Amsterdamo sutarties
         įsigaliojimo dienos nedelsiant taiko Šengeno acquis.

      6       Taikydama Protokolo 2 straipsnio 1 dalies antros pastraipos antrą sakinį, Europos Sąjungos Taryba 1999 m. gegužės 20 d. priėmė
         Sprendimą 1999/436/EB, nustatantį kiekvienos nuostatos arba sprendimo, sudarančių Šengeno acquis, teisinį pagrindą, atsižvelgiant į atitinkamas Europos bendrijos steigimo sutarties ir Europos Sąjungos sutarties nuostatas
         (OL L 176, p. 17). Iš šio sprendimo 2 straipsnio, skaitomo kartu su A priedu, matyti, kad Taryba KŠSĮ 54‑58 straipsnių teisiniu
         pagrindu nurodė Europos Sąjungos sutarties 34 ir 31 straipsnius, sudarančius Europos Sąjungos sutarties VI antraštinę dalį
         „Policijos ir teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose nuostatos“.

      7       Šie straipsniai yra KŠSĮ III antraštinės dalies „Policija ir saugumas“ 3 skyriuje „Ne bis in idem  principo taikymas“. Pagal 54 straipsnį:

      „Asmuo, kurio teismo procesas vienoje Susitariančiojoje Šalyje yra galutinai baigtas, už tas pačias veikas negali būti persekiojamas
         kitoje Susitariančiojoje Šalyje, jei jau paskirta bausmė, ji jau įvykdyta, faktiškai vykdoma arba pagal nuosprendį priėmusios
         Susitariančiosios Šalies įstatymus nebegali būti vykdoma.“

       Europos Konvencija dėl savitarpio pagalbos baudžiamosiose bylose
      8       1959 m. balandžio 20 d. Strasbūre pasirašytos Europos Konvencijos dėl savitarpio pagalbos baudžiamosiose bylose (toliau –
         Europos konvencija dėl savitarpio pagalbos) 2 straipsnio b punktas nurodo:

      „Savitarpio pagalba gali būti neteikiama:
      <...>
      b.      jei Šalis mano, kad prašymo vykdymas gali pakenkti Šalies suverenitetui, saugumui, viešajai tvarkai ar kitiems esminiams interesams“.
         (neoficialus vertimas)

      9       Nyderlandų Karalystė dėl Europos konvencijos dėl savitarpio pagalbos 2 straipsnio b dalies padarė tokią išlygą:
      „Nyderlandų Karalystė pasilieka teisę atsisakyti vykdyti savitarpio pagalbos prašymą:
      <...>
      b.      jeigu jis susijęs su baudžiamuoju persekiojimu arba procesu, kuris nesuderinamas su principu „ne bis in idem“;

      c.      jeigu jis susijęs su veikos, dėl kurios kaltinamojo atžvilgiu vykdomas baudžiamasis persekiojimas Nyderlanduose, tyrimu “.
       Nyderlandų teisės aktai
      10     Pagal Nyderlandų Karalystės baudžiamojo proceso kodekso 36 straipsnį:
      „1.      Jeigu nėra iškeliama baudžiamoji byla, paskutinis bylą nagrinėjęs teismas įtariamojo prašymu gali priimti sprendimą užbaigti
         bylą.

      2.      Pateikus prašymą, teismas gali atidėti sprendimo priėmimą nustatytam laikotarpiui, jeigu prokuratūra pateikia įrodymų, leidžiančių
         manyti, kad vis tiek bus vykdomas baudžiamasis persekiojimas.

      3.      Prieš priimdamas sprendimą teismas pakviečia jam žinomus tiesiogiai suinteresuotus asmenis susipažinti su įtariamojo prašymu.
      4.      Apie priimtą nutartį įtariamajam pranešama nedelsiant“.
      11     Šio kodekso 255 straipsnis numato:
      „1.      Kai byloje nėra priimamas sprendimas, informavus įtariamąjį apie priimtą nutartį užbaigti bylą arba jam pranešus, jog prieš
         jį nebus imtasi kitų baudžiamojo persekiojimo veiksmų ir pastaruoju atveju nepažeidžiant 12i arba 246 straipsnių, įtariamasis
         už tą pačią veiką nebegali būti patrauktas atsakomybėn, išskyrus, kai paaiškėja nauji kaltinimai.

      2.      Nauji įrodymai gali būti liudytojų arba įtariamojo parodymai, aktai, dokumentai ir protokolai, apie kuriuos buvo sužinota
         vėliau arba kurie nebuvo išnagrinėti.

      3.      Įtariamasis negali būti kviečiams į Rechtbank  posėdį iki ikiteisminio tyrimo dėl pateiktų naujų įrodymų pabaigos <...>“.

      12     Galiausiai, dėl prašymų suteikti savitarpio teisinę pagalbą baudžiamosiose bylose Nyderlandų Karalystės baudžiamojo proceso
         kodekso 552-1 straipsnis nurodo:

      „1.      Pagalbos prašymas netenkinamas, jeigu:
      <...>
      b.      jos suteikimas prisidėtų prie bendradarbiavimo vykdant baudžiamąjį persekiojimą arba priimant sprendimą, kuris nesuderinamas
         su Baudžiamojo kodekso 68 <...> ir šio kodekso 255 straipsnio 1 dalyje įtvirtintais principais;

      c.      prašymas pateiktas siekiant atlikti tyrimą dėl veikos, už kurią kaltinamojo atžvilgiu vykdomas baudžiamasis persekiojimas
         Nyderlanduose <...>“.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      13     F. M. Miraglia buvo sulaikytas 2001 m. vasario 1 d. Italijoje tyrimo, vykdomo bendradarbiaujant Italijos ir Nyderlandų valdžios
         institucijoms metu, remiantis Tribunale di Bologna ikiteisminio tyrimo teisėjo priimta nutartimi skirti kardomąją priemonę – suėmimą.

      14     F. M. Miraglia kartu su kitais asmenimis buvo kaltinamas 20,16 kg. heroino rūšies narkotinių medžiagų gabenimo iš Nyderlandų
         į Boloniją organizavimu, t. y. Italijos baudžiamojo kodekso 110 straipsnyje ir Italijos Respublikos Prezidento dekreto Nr. 309/90
         80 straipsnyje numatytu ir baudžiamu nusikaltimu.

      15     2002 m. sausio 22 d. Tribunale di Bologna ikiteisminio tyrimo posėdžio metu teisėjas nusprendė, kad už minėtą nusikaltimą F. M. Miraglia turi būti teisiamas ir nusprendė
         kardomąją priemonę – suėmimą – pakeisti namų areštu. Vėliau Tribunale di Bologna namų areštą pakeitė pasižadėjimu neišvykti iš Mondragone (Italija) ir galiausiai panaikino visas kardomąsias priemones ir
         kaltinamasis galėjo laisvai judėti.

      16     Tuo pačiu metu už tą pačią nusikalstamą veiką Nyderlandų teisminės institucijos iškėlė F. M. Miraglia baudžiamąją bylą už
         tai, kad jis iš Nyderlandų Karalystės į Italiją gabeno maždaug 30 kg heroino.

      17     Remdamasi šiais kaltinimais 2000 m. gruodžio 18 d. Nyderlandų valdžios institucijos sulaikė F. M. Miraglia, o 2000 m. gruodžio
         28 d. išleido jį į laisvę. 2001 m. sausio 17 d. Gerechtshof te Amsterdam (Nyderlandai) atmetė prokuratūros pateiktą apeliacinį skundą dėl Rechtbank te Amsterdam (Nyderlandai) nutarties, atmetančios prašymą pratęsti suėmimo terminą.

      18     Baudžiamoji byla kaltinamojo atžvilgiu buvo užbaigta 2001 m. vasario 13 d. nepaskiriant jam bausmės arba kitos sankcijos.
         Šio proceso metu Nyderlandų Karalystės prokuroras kaltinamajam neiškėlė baudžiamosios bylos. Iš bylos medžiagos matyti, kad
         toks sprendimas buvo priimtas remiantis tuo, kad už tą pačią veiką Italijoje jau buvo iškelta baudžiamoji byla.

      19     2001 m. lapkričio 9 d. Rechtbank te Amsterdam nutartimi priteisė atlyginti kaltinamojo dėl kardomojo suėmimo patirtas išlaidas bei kompensuoti advokato išlaidas.

      20     2002 m. lapkričio 7 d. laišku Rechtbank te Amsterdam prokuratūra, remdamasi Nyderlandų Karalystės dėl Europos konvencijos dėl tarpusavio pagalbos 2 straipsnio b dalies padaryta
         išlyga atmetė Tribunale di Bologna  prokuratūros savitarpio teisinės pagalbos prašymą, kadangi Rechtbank te Amsterdam „užbaigė baudžiamąją bylą nepaskirdamas jokios bausmės“.

      21     2003 m. balandžio 10 d. Italijos prokuratūra, siekdama įvertinti svarbą KŠSĮ 54 straipsnio atžvilgiu, Nyderlandų teisminėms
         institucijoms pateikė prašymą suteikti informaciją apie F. M. Miraglia iškeltos baudžiamosios bylos baigtį ir apie tai, kaip
         ji buvo išspręsta.

      22     2003 m. balandžio 18 d. pranešimu Nyderlandų prokuratūra Italijos prokuratūrą informavo, kad F. M. Miraglia baudžiamojo persekiojimo
         procesas yra nutrauktas, tačiau nepateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pakankamai informacijos
         dėl priimtos priemonės ir jos turinio. Nyderlandų prokuratūra nurodė, kad tai yra „galutinis teisėjo sprendimas“ pagal Nyderlandų
         baudžiamojo proceso kodekso 255 straipsnį draudžiantis baudžiamąjį persekiojimą už tą pačią nusikalstamą veiką ir bet kokį
         bendradarbiavimą su užsienio valstybių institucijomis, nebent atsirastų naujų įrodymų prieš F. M. Miraglia. Nyderlandų teisminės
         institucijos pažymėjo, kad KŠSĮ 54 straipsnis yra kliūtis bet kokiam Italijos prašymui suteikti teisinę pagalbą.

      23     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, Nyderlandų valdžios institucijos nusprendė nevykdyti F. M. Miraglia
         baudžiamojo persekiojimo remdamosi vien tuo, kad tuo pačiu metu už tą pačią veiką kaltinamajam Italijoje buvo iškelta baudžiamoji
         byla. Tokį vertinimą patvirtina „prevencinis“ ne bis in idem  principo taikymas.

      24     Tribunale di Bologna  manymu, toks KŠSĮ 54 straipsnio aiškinimas yra klaidingas, kadangi atitinkamoms dviems valstybėms nepaliekama jokia galimybė
         užtikrinti, kad kaltinamojo atsakomybės klausimas būtų faktiškai išnagrinėtas.

      25     Iš tikrųjų taip aiškinant KŠSĮ 54 straipsnį Nyderlandų valdžios institucijos negalėtų vykdyti F. M. Miraglia baudžiamojo persekiojimo
         remiantis tuo, kad dėl tos pačios veikos vyksta procesas Italijoje, o Italijos valdžios institucijos negalėtų įvertinti kaltinamojo
         kaltės.

      26     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad net jei jis, priešingai nei padarė Nyderlandų valdžios
         institucijos, nepripažintų, kad šioje situacijoje taikytinas ne bis in idem principas ir nuspręstų vykdyti F. M. Miraglia baudžiamąjį persekiojimą, atsakomybės klausimą jis turėtų vertinti nepasinaudodamas
         svariais Nyderlandų valdžios institucijų surinktais įrodymais ir be šių institucijų savitarpio teisinės pagalbos.

      27     Tokiomis aplinkybėmis Tribunale di Bologna  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar (KŠSĮ S) 54 straipsnis taikytinas tuo atveju, kai pirmoje valstybėje, nepriimant galutinio teismo sprendimo bei remiantis
         vien tuo, jog kitoje valstybėje vykdomas baudžiamasis persekiojimas, priimamas teismo sprendimas nekelti baudžiamosios bylos?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      28     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas ne bis in idem principas taikytinas valstybės narės teisminių institucijų bylą užbaigiančiam sprendimui nenagrinėjusi bylos iš esmės po
         to, kai prokuratūra nusprendė nekelti baudžiamosios bylos vien todėl, kad baudžiamasis persekiojimas šio asmens atžvilgiu
         už tas pačias veikas buvo pradėtas kitoje valstybėje narėje.

      29     Iš KŠSĮ 54 straipsnio formuluotės matyti, kad nė vienas asmuo negali būti persekiojamas už tas pačias veikas, kurių atžvilgiu
         jo procesas kitoje valstybėje narėje yra „galutinai baigtas“.

      30     Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjamas sprendimas, priimtas po to, kai nenagrinėdama bylos iš esmės prokuratūra nusprendė
         nekelti baudžiamosios bylos vien todėl, kad kitoje valstybėje narėje to paties kaltinamojo atžvilgiu ir už tas pačias veikas
         yra pradėtas vykdyti baudžiamasis persekiojimas, nėra sprendimas, kuriuo asmuo galutinai nuteisiamas minėto 54 straipsnio
         prasme.

      31     Būtent toks turi būti KŠSĮ 54 straipsnio aiškinimas, nes tik taip šios nuostatos objektui ir tikslui yra teikiama pirmenybė
         proceso aspektų, kurie skiriasi atsižvelgiant į atitinkamą valstybę narą, bet ir užtikrinamas tinkamas šio principo taikymas.

      32     Iš tikrųjų, nėra abejonių, kad KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtinto ne bis in idem principo tikslas – išvengti, kad dėl to, jog asmuo pasinaudojo savo teise į laisvą judėjimą, jis būtų persekiojamas už tas
         pačias veikas kelių valstybių narių teritorijoje (2003 m. vasario 11 d. Sprendimas Gözütok ir Brügge, C‑187 ir C‑385/01, Rink. p. I‑1345, 38 punktas).

      33     Todėl jei šis straipsnis būtų taikomas pagrindinėje byloje nagrinėjamam sprendimui užbaigti baudžiamąją bylą taptų dar sunkiau
         ar apskritai būtų sudarytos kliūtys bet kokiai konkrečiai galimybei atitinkamose valstybėse narėse nubausti kaltinamąjį asmenį
         už nusikalstamą veiką, kuria jis kaltinamas.

      34     Pirma, valstybės narės teisminės institucijos tokį sprendimą užbaigti baudžiamąją bylą priėmė visiškai neįvertindamos kaltinamojo
         nusikalstamos veikos. Antra, baudžiamosios bylos iškėlimui kitoje valstybėje narėje už tą pačią nusikalstamą veiką kiltų pavojus,
         net jeigu kaip tik dėl tokio persekiojimo pradėjimo pirmosios valstybės narės prokuratūra baudžiamosios bylos nekėlė. Tokia
         išvada akivaizdžiai prieštarautų pačiam Europos Sąjungos Sutarties VI skyriaus nuostatų tikslui, numatytam 2 straipsnio pirmos
         pastraipos ketvirtojoje įtraukoje, t. y. „puoselėti ir plėtoti Sąjungą kaip laisvės, saugumo ir teisingumo erdvę, kurioje
         laisvas asmenų judėjimas užtikrinamas kartu taikant atitinkamas <...> nusikalstamumo prevencijos bei kovos su juo priemones“.

      35     Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad KŠSĮ 54 straipsnyje įtvirtintas ne bis in idem principas nėra taikytinas valstybės narės teisminių institucijų sprendimui užbaigti bylą, priimtam nenagrinėjus bylos iš
         esmės po to, kai, prokuratūra nusprendė nekelti baudžiamosios bylos remdamasi vien tuo, kad kitoje valstybėje narėje to paties
         kaltinamojo asmens atžvilgiu ir už tas pačias veikas pradėtas baudžiamasis persekiojimas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      36     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas,
         išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
      1990 m. birželio 19 d.  Šengene pasirašytos Konvencijoje dėl 1985 m. birželio 14 d. Šengeno susitarimo, sudaryto tarp Beniliukso
            ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių, dėl laipsniško jų
            bendrų sienų kontrolės panaikinimo įgyvendinimoįtvirtintas ne bis in idem principas nėra taikytinas valstybės narės teisminių institucijų sprendimui užbaigti bylą, priimtam nenagrinėjus bylos iš
            esmės po to, kai, prokuratūra nusprendė nekelti baudžiamosios bylos remdamasi vien tuo, kad kitoje valstybėje narėje to paties
            kaltinamojo asmens atžvilgiu ir už tas pačias veikas pradėtas baudžiamasis persekiojimas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1993 m. gegužės 25 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # The Queen prieš Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Tara Meat Packers Ltd. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Bendras rinkų organizavimas - Force majeure. # Byla C-321/91.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. lapkričio 11 d.#Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (C-183/02 P) ir Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-187/02 P) prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba - Fiskalinės priemonės - Teisėti lūkesčiai - Nauji teisiniai pagrindai.#Sujungtos bylos C-183/02 P ir C-187/02 P.

text:
      Sujungtos bylos C‑183/02 P ir C‑187/02 P
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) ir Territorio Histórico de Álava – Diputacíon Foral de Álava
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Fiskalinės priemonės – Teisėti lūkesčiai – Nauji pagrindai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Valstybių teikiama pagalba – Neteisėtos pagalbos susigrąžinimas – Pagalba, suteikta pažeidžiant EB sutarties 93 straipsnio
            (dabar – EB 88 straipsnis) procedūros taisykles – Pagalbos gavėjų galimi teisėti lūkesčiai – Apsauga – Sąlygos ir ribos
      (EB sutarties 93 str. 3 dalis (dabar − EB 88 str. 3 dalis)
      2.        Apeliacinis skundas – Pagrindai – Apeliaciniame procese pirmą kartą pateiktas pagrindas – Nepriimtinumas
      (Teisingumo Teismo statuto 58 str.)
      1.        Atsižvelgiant į Komisijos pagal EB sutarties 93 straipsnį (dabar – EB 88 straipsnis) vykdomos valstybės pagalbos kontrolės
         privalomąjį pobūdį, įmonės pagalbos gavėjos iš esmės turi teisėtų lūkesčių pagalbos teisėtumo atžvilgiu tik tuo atveju, jeigu
         ji buvo suteikta laikantis šiame straipsnyje numatytos procedūros, o rūpestingas ūkio subjektas paprastai turi įsitikinti,
         kad šios procedūros buvo laikomasi. Pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl šios pagalbos suteikimo teisėtumo
         ypač tuo atveju, kai pagalba buvo suteikta apie ją iš anksto nepranešus Komisijai pažeidžiant Sutarties 93 straipsnio 3 dalį.

      (žr. 44–45 punktus)
      2.        Leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme, reikštų
         suteikti jai leidimą pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės
         apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas bylą. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismo kompetencija
         apsiriboja pirmoje instancijoje priimto teisinio sprendimo dėl nagrinėtų pagrindų vertinimu.

      (žr. 59 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. lapkričio 11 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Fiskalinės priemonės – Teisėti lūkesčiai – Nauji pagrindai“
      Sujungtose bylose C‑183/02 P ir C‑187/02 P,
      dėl 2002 m. gegužės 15 ir 16 d. pagal Europos Bendrijų Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnį pateiktų dviejų apeliacinių
         skundų,

      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa), įsteigta Vitoria (Ispanija), atstovaujama abogados  A. Creus Carreras ir B. Uriarte Valiente,

      apeliantė byloje C‑183/02 P,
      Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava, atstovaujama abogados A. Creus Carreras, B. Uriarte Valiente ir Bravo‑Ferrer Delgado,

      apeliantė byloje C‑187/02 P,
      palaikoma
      Comunidad Autónoma del País Vasco, atstovaujamos abogado E. Garayar Gutiérrez,

      įstojusios į apeliacinį procesą šalies,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai F. Santaolalla Gadea ir J. L. Buendía Sierra, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL), įsteigtai Madride (Ispanija),

      ir
      Conseil européen de la construction d’appareils domestiques (CECED), įsteigtai Briuselyje (Belgija),

      įstojusioms į bylą šalims pirmoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann (pranešėjas) ir N. Colneric,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė M. Múgica Azarmendi, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. kovo 11 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2004 m. gegužės 6 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniais skundais Daewoo Electronics Manufacturing España SA (toliau − Demesa) ir Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava (toliau − Territorio Histórico de Álava) prašo panaikinti Pirmosios instancijos teismo 2002 m. kovo 6 d. Sprendimą Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją (T‑127/99, T‑129/99 ir T‑148/99, Rink. p. II‑1275, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo buvo iš dalies panaikintas 1999 m.
         vasario 24 d. Komisijos sprendimas 1999/718/EB dėl Ispanijos suteiktos valstybės pagalbos Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (OL L 292, p. 1, toliau − ginčijamas sprendimas) ir atmesti jų ieškiniai dėl šio sprendimo panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
      2        Ispanijos Baskų krašte (toliau − Baskų kraštas) galiojanti fiskalinė sistema grindžiama ekonominiu susitarimu, įtvirtintu
         1981 m. gegužės 13 d. Ispanijos įstatymu Nr. 12/1981, su paskutiniais pakeitimais, padarytais 1997 m. rugpjūčio 4 d. Įstatymu
         Nr. 38/1997.

      3        Remiantis šiais teisės aktais Diputación Foral de Álava tam tikromis sąlygomis gali priimti jos teritorijoje taikytinus teisės aktus mokesčių srityje.

      4        Tuo vadovaudamasi, ji, be kita ko, nustatė fiskalinę priemonę − 45 % investicijų sumos mokesčių kreditą (toliau − 45 % mokesčių
         kreditas arba ginčijama fiskalinė priemonė).

      5        Šeštojoje papildomoje 1994 m. gruodžio 20 d. Regioninio įstatymo Norma Foral Nr. 22/1994 dėl Territorio Histórico de Álava 1995 m. biudžeto vykdymo (1995 m. sausio 13 d. Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava Nr. 5) nuostatoje nustatyta:

      „Nuo 1995 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d. įvykdytoms investicijoms į naują ilgalaikį turtą, viršijančioms 2,5 milijardo ESP,
         pagal Diputación Foral de Álava susitarimą suteikiamas 45 % Diputación Foral de Álava nustatytos investicijų sumos mokesčių kreditas, taikytinas galutiniam mokėtino mokesčio dydžiui.

      Dėl nepakankamo mokesčio neatliktas mokesčių atskaitymas gali būti atliktas per devynerius metus, skaičiuojant nuo metų, kuriais
         buvo priimtas Diputación Foral de Álava  susitarimas.

      Šiuo Diputación Foral de Álava susitarimu taip pat nustatomi kiekvienu konkrečiu atveju taikytini terminai ir apribojimai.

      Pagal šias nuostatas suteiktos lengvatos yra nesuderinamos su jokiomis kitomis mokesčių lengvatomis, susijusiomis su tomis
         pačiomis investicijomis.

      Diputación Foral de Álava taip pat nustato investavimo trukmę, kuri gali apimti investicijas, padarytas investicijų projekto rengimo metu.“

      6        Šios nuostatos galiojimas buvo pratęstas 1996 ir 1997 metams, vėliau pakeistos formos 45 % mokesčių kreditas buvo taikomas
         1998 ir 1999 metais, remiantis vėlesnėmis Normas Forales.

       Faktinės bylos aplinkybės
      7        1996 m. kovo 13 d. Baskų krašto valdžios institucijos ir Daewoo Electronics Co. Ltd (toliau − Daewoo Electronics) pasirašė bendradarbiavimo sutartį, kuria pastarasis įsipareigojo Baskų krašte įkurti šaldytuvų gamyklą. Baskų valdžios institucijos
         įsipareigojo paremti šį projektą, skirdamos subsidijas.

      8        Daewoo Electronics įsteigta įmonė turėjo parengti verslo planą, kurį turėjo patvirtinti Baskų valdžios institucijos, ir tai buvo būtina sutarties
         įgyvendinimo sąlyga. 1996 m. rugsėjo mėn. 1996−2001 metų verslo planas buvo pateiktas Baskų valdžios institucijoms. Jame buvo
         numatytos 11 835 600 000 ESP investicijos ir 745 darbo vietų sukūrimas.

      9        1996 m. spalio 7 d. pagal Ispanijos teisę buvo įsteigta įmonė Demesa, Daewoo Electronics 100 % priklausianti dukterinė įmonė.

      10      Pagal 1997 m. spalio 21 d. Diputación Foral de Álava susitarimą Nr. 737/1997 Demesa gavo šeštoje papildomoje Norma Foral Nr. 22/1994 nuostatoje numatytą 45 % mokesčių kreditą.

      11      1996 m. birželio 11 d. Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL) padavė Europos Bendrijų Komisijai skundą dėl Ispanijos Karalystės, kuriame nurodoma, kad ši valstybė narė suteikė
         Demesa pagalbą fiskalinių priemonių forma. Tokį pat skundą Komisijai padavė Conseil européen de la construction d’appareils domestiques (CECED).

      12      Po pasikeitimo laiškais Komisija 1997 m. gruodžio 16 d. laišku pranešė Ispanijos valdžios institucijoms apie savo sprendimą
         pradėti EB sutarties 93 straipsnio 2 dalyje (dabar − 88 straipsnio 2 dalis) numatytą procedūrą dėl Demesa suteikto 45 % mokesčių kredito.

      13      Pasibaigus šiai procedūrai Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.

      14      Šio sprendimo 1 straipsnio d punkte Demesa suteiktas 45 % mokesčių kreditas kvalifikuojamas kaip su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba.

      15      To paties sprendimo 2 straipsnyje Komisija nurodo Ispanijos Karalystei susigrąžinti iš neteisėtai gavėjui suteiktos nagrinėjamos
         pagalbos kilusią finansinę naudą.

       Ieškiniai, pareikšti Pirmosios instancijos teisme, ir skundžiamas sprendimas
      16      1999 m. gegužės 25 ir 26 d. bei birželio 18 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje buvo gauti atitinkamai Territorio Histórico de Álava (byla T‑127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco ir Gasteizko Industrija Lurra SA (byla T‑129/99) bei Demesa (byla T‑148/99) ieškiniai Komisijai.

      17      Visi ieškovai prašė panaikinti visą skundžiamą sprendimą ar jo dalį.

      18      Pirmosios instancijos teismo trečiosios kolegijos pirmininko 2000 m. vasario 25 d. nutartimis Asociacíon Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca ir Conseil européen de la construction d’appareils domestiques (CECED) buvo leista įstoti į bylą Komisijos pusėje.

      19      2001 m. birželio 5 d. Nutartimi trys bylos buvo sujungtos tam, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas galutinis
         sprendimas.

      20      Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas:

      –        atmetė Territorio Histórico de Álava ir Demesa ieškinius ta dalimi, kuria jie buvo susiję su ginčijamo sprendimo dėl 45 % mokesčių kredito panaikinimu,

      –        pripažino nepriimtinais Comunidad Autónoma del País Vasco ir Gasteizko Industria Lurra SA ieškinius dėl to paties sprendimo panaikinimo,

      –        nurodė kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
       Apeliacinis skundas
      21      Teisingumo Teismas 2002 m. spalio 23 d. Nutartimi leido Comunidad Autónoma del País Vasco įstoti į bylą Territorio Histórico de Álava pusėje.

      22      Teisingumo Teismo pirmininkas 2003 m. kovo 6 d. Nutartimi atmetė Gobierno Foral de Navarra (Navaros vyriausybė) prašymą leisti įstoti į bylą Demesa pusėje.

      23      Demesa Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio d punktą ir 2 straipsnį priimant sprendimą dėl bylos esmės arba bent jau
      –        grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas pirmoje instancijoje ir apeliaciniame procese.
      24      Territorio Histórico de Álava Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        panaikinti ginčijamą sprendimą ta dalimi, kuria jis yra susijęs su 45 % mokesčių kreditu, priimant sprendimą dėl bylos esmės
         arba bent jau

      –        grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas pirmoje instancijoje ir apeliaciniame procese.
      25      Comunidad Autónoma del País Vasco Teisingumo Teismo prašo:

      –        iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą ta dalimi, kuria jame nustatyta, kad 45 % mokesčių kreditas yra valstybės pagalba,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      26      Žodinės proceso dalies metu atsiėmusi savo prieštaravimą dėl Territorio Histórico de Álava  apeliacinio skundo priimtinumo, Komisija abiejose bylose C‑183/02 P ir C‑187/02 P Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą,
      –        priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
       Skundžiamo sprendimo panaikinimo pagrindai
      27      Savo apeliaciniame skunde Demesa nurodo penkis skundžiamo sprendimo panaikinimo pagrindus, susijusius su:

      –        klaidingu ginčijamos fiskalinės priemonės – kaip su bendrąja rinka nesuderinamos valstybės pagalbos – kvalifikavimu,
      –        skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu,
      –        Pirmosios instancijos teismo padaryta teisės klaida dėl to, jog jis nusprendė, kad ginčijama priemonė nėra esama pagalba,
      –        skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu,
      –        Pirmosios instancijos teismo padaryta teisės klaida dėl to, jog jis nusprendė, kad teisėtų lūkesčių principas yra netaikytinas.
      28      2004 m. vasario 20 d. pateiktu pareiškimu ji informavo Teisingumo Teismą, kad palaiko tik savo nurodytą pagrindą, grindžiamą
         teisėtų lūkesčių principo apsauga ir atsisako kitų pagrindų.

      29      Savo ieškinyje Territorio Histórico de Álava nurodo šešis skundžiamo sprendimo panaikinimo pagrindus, susijusius su:

      –        klaidingu ginčijamos fiskalinės priemonės – kaip su bendrąja rinka nesuderinamos valstybės pagalbos – kvalifikavimu,
      –        skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu,
      –        Pirmosios instancijos teismo padaryta teisės klaida dėl to, jog jis nusprendė, kad ginčijama priemonė nėra esama pagalba,
      –        skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu,
      –        Pirmosios instancijos teismo padaryta teisės klaida dėl to, jog jis nepripažino, kad Komisija piktnaudžiavo savo įgaliojimais,
      –        skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu.
      30      2004 m. vasario 20 d. pateiktu pareiškimu ji informavo Teisingumo Teismą, kad:

      –        iš dalies palaiko savo pirmuosius pagrindus, susijusius atitinkamai su klaidingu ginčijamos fiskalinės priemonės – kaip su
         bendrąja rinka nesuderinamos valstybės pagalbos – kvalifikavimu ir skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu,

      –        palaiko savo penktą ir šeštą pagrindus, susijusius atitinkamai su piktnaudžiavimu įgaliojimais ir skundžiamo sprendimo nemotyvavimu
         šiuo klausimu,

      –        atsisako kitų pagrindų.
       Dėl apeliacinių skundų
      31      Šiuo klausimu išklausius šalis ir generalinę advokatę, nuspręsta abi bylas sujungti pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento
         43 straipsnį, kad būtų priimtas galutinis sprendimas.

       Dėl Demesa nurodyto pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsauga
       Šalių argumentai
      32      Pirmosios instancijos teisme Demesa rėmėsi teisėtų lūkesčių apsaugos principu. Ji pateikė nuorodą į 1993 m. gegužės 10 d. Komisijos sprendimą 93/337/EEB dėl
         fiskalinės pagalbos schemų investicijoms Baskų krašte (OL L 134, p. 25). Ji tvirtino, kad šiuo sprendimu pagalba buvo kvalifikuota
         kaip nesuderinama su bendrąja rinka dėl to, kad mokesčių kreditai įgyvendintoms investicijoms prieštaravo EB sutarties 52 straipsniui
         (po pakeitimo − EB 43 straipsnis). Demesa nurodė, kad buvo priimtos nuostatos, reikalingos suderinti regiono teisės aktus su Sprendimu 93/337, ir kad Komisija dėl
         to išreiškė savo sutikimą. Todėl Ispanijos valdžios institucijos ir pati Komisija manė, kad problema yra išspręsta. Dėl to
         Komisija niekada nepradėjo su valstybės pagalba susijusių procedūrų bei nepateikė prieštaravimo dėl vėliau priimtų panašių
         fiskalinių normų. Taigi ji sukėlė Demesa ir bet kuriam kitam ūkio subjektui, kuriam buvo taikomi tokie regiono teisės aktai, pagal kuriuos Komisija leido taikyti
         Diputación Foral de Álava  priimtas fiskalines priemones, kadangi jos nepažeidė Sutarties 52 straipsnio, teisėtų lūkesčių atsiradimą.
      33      Demesa kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 234 ir kituose straipsniuose atmetė jos pagrindą,
         motyvuodamas tuo, kad apie ginčijamą fiskalinę priemonę nebuvo iš anksto pranešta pažeidžiant EB sutarties 93 straipsnio 3 dalyje
         (dabar − EB 88 straipsnio 3 dalis) numatytus reikalavimus.

      34      Jos manymu, Komisijos taikomos politikos požiūriu prašymo taikyti 45 % mokesčių kreditą metu nebuvo reikalinga reikalauti
         iš ūkio subjekto įvertinti, ar jam taikoma fiskalinė priemonė atitinka EB sutarties 92 straipsnio (po pakeitimo − EB 87 straipsnio)
         reikalavimus, ir dėl to apie ją reikia pranešti Komisijai.

      35      Taigi Demesa pagrįstai rėmėsi teisėtų lūkesčių apsaugos principu.

      36      Apeliantė tvirtina, kad Sprendime 93/337 esantis pripažinimas dėl nesuderinamumo paremtas tik Sutarties 52 straipsnio pažeidimo
         nustatymu, o ne ir Bendrijos teisės aktų valstybės pagalbos srityje pažeidimo nustatymu, kaip konstatavo Pirmosios instancijos
         teismas skundžiamo sprendimo 237 punkte.

      37      Visais atvejais Sprendime 93/337 nagrinėjamos fiskalinės priemonės buvo kvalifikuotos kaip valstybės pagalba, remiantis trimis
         atrankos kriterijais (regionine, sektorine ir materialine atranka), kurie, Demesa nuomone, negalėjo būti taikomi ginčijamai fiskalinei priemonei. Todėl šiuo sprendimu negalima remtis grindžiant argumentą,
         kad ji turėjo laikyti 45 % mokesčių kreditą valstybės pagalba, ir todėl apie jį turėjo būti pranešta Komisijai.

      38      Komisija tvirtina, kad mokesčių kredito suteikimo Demesa metu kai kurie veiksniai aiškiai rodė, kad tai yra valstybės pagalba.

      39      Pirmiausia Sprendimu 93/337 panašios priemonės buvo pripažintos su bendrąja rinka nesuderinama pagalba. Šis pareiškimas dėl
         nesuderinamumo buvo susijęs ne tik su įsisteigimo laisvės pažeidimu, bet taip pat ir su įvairių pagalbos taisyklių pažeidimu,
         kaip pabrėžė Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 237 punkte.

      40      Be to, yra aišku, kad Sprendimas 93/337 galėjo remtis tik išankstine išvada, jog nagrinėjamos priemonės turi valstybės pagalbos
         požymių.

      41      Tačiau Demesa neįvertino, ar Komisija leido taikyti tokią pagalbą, kokia jai buvo suteikta.

      42      Visais atvejais be išankstinio pranešimo apie ginčijamą fiskalinę priemonę apeliantė negalėtų remtis argumentu dėl Komisijos
         neveikimo.

      43      Taigi Pirmosios instancijos teismas pagrįstai atmetė argumentą dėl teisėtų lūkesčių.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      44      Primintina, viena, kad, atsižvelgiant į Komisijos pagal EB sutarties 93 straipsnį vykdomos valstybės pagalbos kontrolės privalomąjį
         pobūdį, įmonės pagalbos gavėjos iš esmės turi teisėtų lūkesčių pagalbos teisėtumo atžvilgiu tik tuo atveju, jeigu ji buvo
         suteikta laikantis šiame straipsnyje numatytos procedūros, ir, antra, kad rūpestingas ūkio subjektas paprastai turi įsitikinti,
         jog šios procedūros buvo laikomasi (1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją, C‑5/89, Rink. p. I‑3437, 14 punktas; 1997 m. sausio 14 d. Sprendimas Ispanija prieš Komisiją, C‑169/95, Rink. p. I‑135, 51 punktas ir 1997 m. kovo 20 d. Sprendimas Alcan Deutschland, C‑24/95, Rink. p. I‑1591, 25 punktas).

      45      Pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl šios pagalbos suteikimo teisėtumo ypač tuo atveju, kai pagalba buvo suteikta
         apie ją iš anksto nepranešus Komisijai pažeidžiant Sutarties 93 straipsnio 3 dalį (žr. minėto sprendimo Alcan Deutschland 30 ir 31 punktus).

      46      Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 235 punkte konstatavo, kad nebuvo ginčijama, jog 45 % mokesčių
         kreditas buvo suteiktas be išankstinio pranešimo pažeidžiant Sutarties 93 straipsnio 3 dalį.

      47      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 236 punkte, remdamasis, inter alia, minėtu sprendimu Komisija prieš Vokietiją, pagrįstai nusprendė, kad argumentai dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo negali būti priimtini.

      48      To paties sprendimo 237 punkte jis teisingai pastebėjo, kad šie ieškovo argumentai buvo paremti klaidingu Sprendimo 93/337
         aiškinimu. Iš tikrųjų šiame sprendime, kaip pabrėžė Pirmosios instancijos teismas, Komisija kvalifikavo nagrinėjamą pagalbą
         kaip nesuderinamą su bendrąja rinka ne vien todėl, kad ji prieštaravo Sutarties 52 straipsniui, bet taip pat dėl to, kad ji
         neatitiko įvairių su pagalba susijusių taisyklių, kaip pažymėta šio sprendimo V punkte, kuriame nagrinėjama galimybė taikyti
         vieną iš Sutarties 92 straipsnyje numatytų išimčių.

      49      Reikia taip pat konkrečiai nurodyti, kad Sprendime 93/337 Komisija:

      –        pažymėjo, kad nagrinėjama pagalba yra susijusi su 20 % investicijų sumos fiskaliniu kreditu (I punktas),
      –        nustatė, kad nebuvo įvykdyti 1992 m. rugpjūčio 19 d. Bendrijos rekomendacijose dėl pagalbos mažoms ir vidutinėms įmonėms (OL C 213,
         p. 2), − kurių 2.2 punkte nurodytos įmonės, patenkančios į mažų ir vidutinių įmonių kategoriją, o 4.1 punkto penktojoje pastraipoje
         nurodoma, kad Komisija nusprendė leisti tik tokią pagalbą investicijoms, kurios maksimalus dydis mažų įmonių atveju neviršija
         15 % investicijų, kitų tos pačios kategorijos įmonių atveju neviršija 7,5 % investicijų, − numatyti reikalavimai, kad būtų
         galima taikyti Sutarties 92 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą išimtį (V punktas),

      –        nurodė Ispanijos valdžios institucijoms užtikrinti, kad pagalba būtų teikiama laikantis, inter alia, Bendrijos rekomendacijose dėl pagalbos mažoms ir vidutinėms įmonėms numatytų reikalavimų (1 straipsnio 4 dalis).

      50      Iš to matyti, kad Demesa, atsižvelgdama į Sprendimą 93/337, negalėjo padaryti išvados, kad 45 % mokesčių kreditas, suteiktas įmonei, kurios dydis
         pagal šeštąją papildomą Norma Foral  Nr. 22/1994 nuostatą leidžia jai investuoti mažiausiai 2,5 milijardo ESP, negalėtų būti kvalifikuotas kaip valstybės pagalba
         Sutarties 92 straipsnio prasme.

      51      Atsižvelgiant į Sprendimo 93/337 turinį, apeliantė negalėjo reikalauti, kad neteisėtos pagalbos gavėjui būtų suteikta galimybė,
         kurios negalima atmesti (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 16 punktą), remtis išimtinėmis aplinkybėmis, kurios gali teisėtai pagrįsti jo lūkesčius dėl teisėto šios pagalbos pobūdžio.

      52      Dėl nurodyto neveikimo Komisija teisingai tvirtina, kad bet kuris tariamas neveikimas neturi reikšmės tuo atveju, kai jai
         nebuvo pranešta apie pagalbos schemą.

      53      Iš to daroma išvada, kad Demesa nurodytas pagrindas, susijęs su teisėtų lūkesčių apsaugos principu, turi būti atmestas.

       Dėl Territorio Histórico de Álava nurodytų pagrindų, susijusių su klaidingu ginčijamos fiskalinės priemonės – kaip su bendrąja
            rinka nesuderinamos valstybės pagalbos – kvalifikavimu ir su skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu
       Šalių argumentai
      54      Territorio Histórico de Álava Pirmosios instancijos teisme nurodė, kad Komisija pažeidė Sutarties 92 straipsnį, nuspręsdama, kad 45 % mokesčių kreditas
         yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba, kadangi Norma Foral Nr. 22/1994 yra speciali priemonė, palaikanti „tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“. Ji tvirtina, kad visais atvejais
         galimas atrankinis šios priemonės pobūdis yra pateisinamas fiskalinės sistemos prigimtimi ir struktūra.

      55      Territorio Histórico de Álava kaltina Pirmosios instancijos teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 148−170 punktuose atmetė šiuos argumentus ir tokiu
         būdu teisiškai klaidingai taikė Sutarties 92 straipsnį.

      56      2004 m. vasario 20 d. pateiktame pareiškime Territorio Histórico de Álava nurodo, kad palaiko savo pagrindą dėl panaikinimo, tačiau tik ankstesnėje stadijoje negu ginčijamos fiskalinės priemonės
         – kaip valstybės pagalbos – kvalifikavimas. Ji tvirtina proceso pirmoje instancijoje metu teigusi, kad 45 % mokesčių kreditas
         nepatenka į Sutarties 92 straipsnio taikymo sritį, kadangi jis yra pateisinamas kaip fiskalinė priemonė, skirta ekonominės
         politikos tikslui pasiekti. Pirmosios instancijos teismas teigė, kad tai netrukdo kvalifikuoti šios priemonės kaip su Sutartimi
         nesuderinamos valstybės pagalbos. Ši išvada yra klaidinga, kadangi ji padaryta netinkamoje aiškinimo proceso stadijoje. Iš
         tikrųjų prieš sprendžiant valstybės pagalbos kvalifikavimo klausimą reikėjo atsižvelgti į tai, kad fiskalinei priemonei, priimtai
         iki 1997 m. gruodžio 1 d. ECOFIN Tarybos išvadų dėl fiskalinės politikos (OL C 2, 1998, p. 1) ir 1998 m. gruodžio 10 d. Komisijos
         pranešimo dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo su tiesioginiu verslo apmokestinimu susijusioms priemonėms (OL C 384 p. 3),
         nebuvo taikoma valstybės pagalbos kontrolės procedūra. Tuo atveju, kai ši priemonė patekdavo į atitinkamos valstybės narės
         vykdomos pramonės politikos sritį, jai ab initio  nebuvo taikomas Sutarties 92 straipsnis.

      57      Tame pačiame pareiškime Territorio Histórico de Álava pridūrė, kad ji taip pat palaiko savo pagrindą dėl skundžiamo sprendimo nemotyvavimo tiek, kiek tai susiję su iškeltu teisės
         klausimu.

      58      Komisija teigia, kad palaikant pagrindą, susijusį su klaidingu ginčijamos fiskalinės priemonės – kaip su bendrąja rinka nesuderinamos
         valstybės pagalbos – kvalifikavimu, nepaisant to, kad pasikeitė jo pateikimo forma, Teisingumo Teismas vis dar turi išnagrinėti
         šios priemonės pagalbos pobūdį. Iš tikrųjų EB sutarties 92 straipsnis nenumato jokios išankstinės stadijos prieš nagrinėjant
         valstybės pagalbos kvalifikavimo klausimą, kadangi priemonės fiskalinė prigimtis neturi reikšmės pagalbos nustatymui. Be to,
         1997 m. gruodžio 1 d. ECOFIN Tarybos išvados dėl fiskalinės politikos ir jų priede esantis elgesio kodeksas negali pakeisti
         EB sutartimi numatyto kompetencijos paskirstymo. Tokiomis aplinkybėmis Territorio Histórico de Álava abejodama Komisijos kompetencija siekė užginčyti ginčijamos fiskalinės priemonės – kaip valstybės pagalbos – kvalifikavimą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      59      Primintina, kad leidimas šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Pirmosios instancijos
         teisme, reikštų suteikti jai leidimą pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti
         platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas bylą. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismo
         kompetencija apsiriboja pirmoje instancijoje priimto teisinio sprendimo dėl nagrinėtų pagrindų vertinimu. (žr., inter alia, 1994 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt., C‑136/92 P, Rink. p. I‑1981, 59 punktą; 1998 m. gegužės 28 d. Sprendimo Deere prieš Komisiją, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 62 punktą ir 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Hendrickx prieš Cedefop, C‑217/01 P, Rink. p. I‑3701, 37 punktą).

      60      Nagrinėjamoje byloje Territorio Histórico de Álava pirmoje instancijoje neteigė, kad:

      –        ginčijama fiskalinė priemonė pati savaime nepatenka į valstybės pagalbos teisės taikymo sritį,
      –        EB sutarties 92 straipsnis fiskalinės teisės nuostatoms taikomas tik po 1997 m. gruodžio 1 d. ECOFIN Tarybos išvadų dėl mokesčių
         politikos ir 1998 m. gruodžio 10 d. Komisijos pranešimo dėl valstybės pagalbos taisyklių taikymo su tiesioginiu verslo apmokestinimu
         susijusioms priemonėms priėmimo.

      61      Iš tikrųjų buvo remtasi ginčijamos fiskalinės priemonės ekonominės politikos tikslais nagrinėjant, ar ši priemonė yra pateisinama
         dėl fiskalinės sistemos prigimties ir struktūros, t. y. jos kaip su bendrąja rinka nesuderinamos valstybės pagalbos kvalifikavimo
         EB sutarties 92 straipsnio prasme stadijoje.

      62      Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo šiuos argumentus skundžiamo sprendimo 167 ir 168 punktuose.

      63      Todėl šio apeliacinio skundo nagrinėjimo metu Teisingumo Teismui pateiktas argumentas, kuriame iš esmės teigiama, kad ginčijamai
         fiskalinei priemonei iki teisinio vertinimo stadijos EB sutarties 92 straipsnis netaikomas ab initio, ir dėl to jai netaikoma Komisijos kontrolė, yra apeliaciniame procese pirmą kartą nurodytas pagrindas.

      64      Šis naujas pagrindas kaip ir tiesiogiai su juo susijęs pagrindas dėl skundžiamo sprendimo nemotyvavimo iškeltu teisiniu klausimu
         pripažintinas nepriimtinu.

       Dėl Territorio Histórico de Álava nurodytų pagrindų, susijusių su Pirmosios instancijos teismo padaryta teisės klaida dėl
            to, kad jis nepripažino, jog buvo piktnaudžiaujama įgaliojimais, ir su skundžiamo sprendimo nemotyvavimu šiuo klausimu

       Šalių argumentai
      65      Territorio Histórico de Álava teigia, jog ji tvirtino Pirmosios instancijos teisme, kad Komisija pasinaudojo valstybės pagalbos procedūra, t. y. sritimi,
         kurioje ji turi išimtinę kompetenciją ir didelius įgaliojimus, tam, kad suderintų fiskalinės teisės aktus. Iš tikrųjų tokiam
         derinimui turėtų būti taikoma EB sutarties 101 straipsnyje (po pakeitimo − EB 96 straipsnis) ir 102 straipsnyje (po pakeitimo
         − EB 97 straipsnis) numatyta procedūra, pagal kurią kompetencija suteikiama Europos Sąjungos Tarybai.

      66      Territorio Histórico de Álava kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad jis apsiribojo tik tuo, kad:

      –        2002 m. kovo 6 d. Sprendimo Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją, T‑92/00 ir T‑103/00, Rink. p. II‑1385, 84 punkte, kuriame buvo nagrinėjama kitai įmonei suteikta pagalba, priminė tik teismų
         praktiką, pagal kurią sprendimas gali būti laikomas priimtu piktnaudžiaujant įgaliojimais tik tuomet, jei remiantis objektyviais,
         svarbiais ir nuosekliais įrodymais darytina prielaida, kad jis buvo priimtas tik ar bent jau daugiausia siekiant kitų, nei
         nurodyta, tikslų;

      –        konstatavo, jog faktiškai ginčijamu sprendimu įgyvendintas derinimas nebuvo įrodytas.
      67      Komisija tvirtina, kad nurodytas pagrindas yra akivaizdžiai nepriimtinas, kadangi juo nebuvo remtasi Pirmosios instancijos
         teisme.

      68      Ji pabrėžia, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas nepasisakė galimo piktnaudžiavimo įgaliojimais klausimu.
         Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo šį klausimą kitame minėtame sprendime Diputación Foral de Álava ir kt. prieš Komisiją, kuris buvo paskelbtas skundžiamo sprendimo paskelbimo dieną.

       Teisingumo Teismas vertinimas
      69      Konstatuotina, kad Territorio Histórico de Álava proceso Pirmosios instancijos teisme metu, dėl kurio buvo pateiktas šis apeliacinis skundas, nenurodė pagrindo, susijusio
         su piktnaudžiavimu įgaliojimais.

      70      Remiantis šio sprendimo 59 punkte išdėstytais motyvais nagrinėjamas naujas pagrindas kaip ir tiesiogiai su juo susijęs pagrindas
         dėl skundžiamo sprendimo nemotyvavimo šiuo klausimu pripažintinas nepriimtinu.

      71      Iš viso to, kas pirmiau išdėstyta, darytina išvada, kad apeliaciniai skundai turi būti atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72      Remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmąja pastraipa, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas,
         bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.

      73      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį,
         pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi apeliantės pralaimėjo
         bylą, jos be savo išlaidų turi padengti Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

      74      Remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies trečiąja pastraipa, taip pat taikoma apeliacinėse
         bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, konstatuotina, kad Comunidad Autónoma del País Vasco, įstojusi į bylą Territorio Histórico de Álava pusėje byloje C‑187/02 P, padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Sujungti bylas C‑183/02 P ir C‑187/02 P galutiniam sprendimui priimti.
      2.      Atmesti apeliacinius skundus.
      3.      Apeliantės be savo išlaidų turi padengti Komisijos išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
      4.      Comunidad Autónoma del País Vasco padengia savo išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


1994 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # X prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Įdarbinimas. # Byla T-94/92.


1994 m. kovo 3 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Eurico Italia Srl, Viazzo Srl ir F & P SpA prieš Ente Nazionale Risi. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Conciliatura di Vercelli ir Pretura circondariale di Vercelli - Italija. # Sujungtos bylos C-332/92, C-333/92, C-335/92.


title: 2013 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#L. N. prieš Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte.#Ankenævnet for Uddannelsesstøtten prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Sąjungos pilietybė – Laisvas darbuotojų judėjimas – Vienodo traktavimo principas − SESV 45 straipsnio 2 dalis – Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 – 7 straipsnio 2 dalis − Direktyva 2004/38/EB – 24 straipsnio 1 ir 2 dalys – Vienodo traktavimo principo išimtis, taikoma paramai studijoms studento stipendijų ar paskolų forma – Priimančiojoje valstybėje narėje studijuojantis Sąjungos pilietis – Prieš pradedant studijas ir jas pradėjus vykdyta veikla pagal darbo sutartį − Suinteresuotojo asmens pagrindinis atvykimo į priimančiosios valstybės narės teritoriją tikslas – Įtaka kvalifikavimui kaip darbuotojo ir teisei į studento stipendiją.#Byla C-46/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. vasario 21 d. (
            *1
         )
      „Sąjungos pilietybė — Laisvas darbuotojų judėjimas — Vienodo traktavimo principas — SESV 45 straipsnio 2 dalis — Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 — 7 straipsnio 2 dalis — Direktyva 2004/38/EB — 24 straipsnio 1 ir 2 dalys — Vienodo traktavimo principo išimtis, taikoma paramai studijoms studento stipendijų ar paskolų forma — Priimančiojoje valstybėje narėje studijuojantis Sąjungos pilietis — Prieš pradedant studijas ir jas pradėjus vykdyta veikla pagal darbo sutartį — Suinteresuotojo asmens pagrindinis atvykimo į priimančiosios valstybės narės teritoriją tikslas — Įtaka kvalifikavimui kaip darbuotojo ir teisei į studento stipendiją“
      Byloje C-46/12
      dėl Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte (Danija) 2012 m. sausio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. sausio 26 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         L. N.

      prieš

         Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Toader ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. lapkričio 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Danijos vyriausybės, atstovaujamos V. Pasternak Jørgensen ir C. Thorning,

               —

               Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos E. Leonhardsen, M. Emberland ir B. Gabrielsen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Roussanov ir C. Barslev,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t. p. 46, klaidų ištaisymai OL L 229, 2004, p. 35 ir OL L 197, 2005, p. 34), 7 straipsnio 1 dalies c punkto ir 24 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp L. N. ir Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte (Aukštojo mokslo ir paramos mokslui agentūra, toliau – VUS) dėl pastarosios atsisakymo jam suteikti paramą mokslui.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

      Reglamentas (EEB) Nr. 1612/68

               3

               Pagal 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 15) 7 straipsnį:
               „1.   Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o bedarbystės atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
               2.   Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.
               <...>“

         Direktyva 2004/38

               4

               Pagal Direktyvos 2004/38 1, 3, 10, 20 ir 21 konstatuojamąsias dalis:

                        „(1)

                        Sąjungos pilietybė kiekvienam Sąjungos piliečiui suteikia pirminę ir asmeninę teisę laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, taikant Sutartyje ir jai vykdyti patvirtintose priemonėse nustatytus apribojimus ir reikalavimus.

                  <...>

                        (3)

                        Sąjungos pilietybė turėtų būti pagrindinis valstybių narių piliečių statusas, kai jie naudojasi savo teise laisvai judėti ir gyventi šalyje. Todėl būtina sisteminti ir persvarstyti esamus Bendrijos instrumentus, atskirai skirtus darbuotojams, savarankiškai dirbantiesiems asmenims ir studentams bei kitiems nedirbantiems asmenims, kad būtų supaprastinta ir sustiprinta visų Sąjungos piliečių laisvo judėjimo ir apsigyvenimo teisė.

                  <...>

                        (10)

                        Tačiau savo teisėmis gyventi besinaudojantys asmenys neturėtų tapti nepagrįsta našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai per pradinį gyvenimo joje laikotarpį. Todėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisė gyventi šalyje ilgesnį kaip trijų mėnesių laikotarpį turėtų būti suteikiama taikant tam tikrus reikalavimus.

                  <...>

                        (20)

                        Laikantis diskriminavimo pilietybės pagrindu draudimo, visi Sąjungos piliečiai ir jų šeimos nariai, gyvenantys valstybėje narėje remiantis šia direktyva, toje valstybėje narėje turėtų būti laikomi lygiaverčiais piliečiams Sutarties reglamentuojamose srityse, taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurias aiškiai numato Sutartis ir antrinė teisė.

                        (21)

                        Tačiau priimančiajai valstybei narei paliekama teisė nuspręsti, ar ji suteiks socialinę paramą per pirmuosius tris gyvenimo joje mėnesius (ar ilgesnį laiką ieškantiesiems darbo) Sąjungos piliečiams, kurie nėra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji arba išlaiko tą statusą, ar jų šeimos nariams arba paramą studijoms, įskaitant profesinį parengimą, iki teisės nuolatos gyventi šalyje įgijimo.“

               5

               Direktyvos 2004/38 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad ši direktyva taikoma visiems Sąjungos piliečiams, kurie atvyksta į kitą valstybę narę, kurios piliečiai jie nėra, ar joje gyvena.

               6

               Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 ir 3 dalys suformuluotos taip:
               „1.   Visi Sąjungos piliečiai turi teisę gyventi kitos valstybės narės šalyje ilgiau kaip tris mėnesius, jei jie:

                        a)

                        yra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji priimančiojoje valstybėje narėje, arba

                        b)

                        turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai ir turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje, arba

                        c)

                                 —

                                 yra priimti į privačią arba valstybinę instituciją, akredituotą ar finansuojamą priimančiosios valstybės narės pagal savo įstatymų ar kitų teisės aktų praktiką, turėdami pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, įskaitant profesinį rengimą ir

                                 —

                                 turi visavertį sveikatos draudimą priimančiojoje valstybėje narėje ir užtikrina atitinkamą nacionalinę instituciją pateikdami deklaraciją ar kitokiu jos pasirinktu lygiaverčiu būdu, kad jie turi pakankamai išteklių sau ir savo šeimos nariams, kad per savo gyvenimo šalyje laikotarpį netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos sistemai, <...>

                  <...>
               3.   Taikant šio straipsnio 1 dalies a punktą, Sąjungos pilietis, kuris nebėra darbuotojas ar savarankiškai dirbantysis, išlaiko darbuotojo ar savarankiškai dirbančiojo statusą tokiais atvejais:
               <...>

                        d)

                        asmuo mokosi profesijos. Išskyrus atvejus, kai asmuo yra bedarbis ne savo noru, darbuotojo statusui išsaugoti būtina, kad mokymasis būtų susijęs su ankstesniu darbu.“

               7

               Direktyvos 2004/38 24 straipsnis „Vienodas traktavimas“ suformuluotas taip:
               „1.   Taikant tokias specialiąsias nuostatas, kurios aiškiai numatytos Sutartyje ir antriniuose teisės aktuose, visiems Sąjungos piliečiams, pagal šią direktyvą gyvenantiems priimančiosios valstybės narės teritorijoje, Sutarties taikymo srityje taikomas vienodas traktavimas kaip ir tos valstybės narės piliečiams. Ši teisė suteikiama ir šeimos nariams, kurie nėra valstybės narės piliečiai ir turi teisę gyventi šalyje arba nuolatinio gyvenimo šalyje teisę.
               2.   Nukrypstant nuo šio straipsnio 1 dalies, priimančioji valstybė narė neįpareigojama suteikti socialinės paramos teises per pirmuosius tris gyvenimo šalyje mėnesius arba, kai taikytina, ilgesnį 14 straipsnio 4 dalies b punkte numatytą laikotarpį, ir neįpareigojama iki įgyjant nuolatinio gyvenimo šalyje teisę suteikti paramą studijoms, įskaitant profesinį parengimą, susidedančią iš studento stipendijų ar paskolų, asmenims, išskyrus darbuotojus, savarankiškai dirbančiuosius, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius.“

         Danijos teisės aktai

               8

               2009 m. birželio 29 d. Konsoliduoto įstatymo Nr. 661 (Folketingstidende 2005/2006, L 95, A priedas, p. 2854), susijusio su valstybės parama mokslui, 2bis straipsnio 2 ir 4 dalys suformuluotos taip:
               „<...>
               2.   Besimokantiems asmenims, jei jie yra Sąjungos ar Europos ekonominės erdvės [EEE] piliečiai ar jų šeimos nariai, gali būti suteikta valstybės parama mokslui Danijoje ar užsienyje laikantis [Sąjungos] teisėje ir EEE susitarime nustatytų sąlygų. Sąjungos valstybių narių ir EEE valstybių piliečiai, kurie Danijoje nėra darbuotojai ar savarankiškai dirbantieji ir jų šeimos nariai, gali gauti paramą mokslui tik nepertraukiamai pragyvenę Danijoje penkerius metus. <...>
               <...>
               4.   Švietimo ministras gali nustatyti taisykles dėl ne Danijos piliečių teisės į paramą mokslui Danijoje ir užsienyje“

               9

               Konsoliduoto įstatymo Nr. 661 2bis straipsnio 2 dalis buvo įgyvendinta 2009 m. birželio 8 d. Dekreto Nr. 455 dėl valstybės paramos mokslui (Bekendtgørelse nr 455 af 8. juni 2009 om statens uddannelsesstøtte) 67 straipsniu. Šis 67 straipsnis suformuluotas taip:
               „[Sąjungos] pilietis, kuris Danijoje yra darbuotojas ar savarankiškai dirbantysis, pagal Europos Sąjungos teisę gali gauti paramą mokslui Danijoje ar užsienyje tokiomis pat sąlygomis kaip Danijos pilietis. „Darbuotojas“ ar „savarankiškai dirbantysis“ pagal [Sąjungos] teisę reiškia Sąjungos pilietį, kuris anksčiau Danijoje buvo darbuotojas ar savarankiškai dirbantysis, kai yra esminis ir laiko ryšys tarp mokslo ir ankstesnio darbo Danijoje, ar asmenį, kuris bedarbis ne savo noru ir jam dėl sveikatos ar struktūrinių priežasčių darbo rinkoje reikia persikvalifikuoti, kad įsidarbintų srityje, kuri neturi esminio ir laiko ryšio su ankstesniu darbu Danijoje.“

               10

               Pagal 2011 m. gegužės 12 d. Dekreto Nr. 474 dėl užsieniečių, kuriems taikomos Europos Sąjungos nuostatos, teisės gyventi (Bekendtgørelse nr 474 af 12. maj 2011 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (EU-opholdsbekendtgørelsen)) 3 straipsnį:
               „1.   Sąjungos pilietis, kuris Danijoje yra darbuotojas ar savarankiškai dirbantysis, įskaitant paslaugų teikėją, turi teisę gyventi Danijos teritorijoje ilgiau nei tris mėnesius, numatytus Užsieniečių įstatymo (udlændingelovens) 2 straipsnio 1 dalyje.
               2.   Sąjungos pilietis, kuriam anksčiau buvo taikoma 1 dalis, bet kuris daugiau nevykdo veiklos, išlaiko darbuotojo ar savarankiškai dirbančiojo statusą, jei:

                        1)

                        jis laikinai negali dirbti dėl ligos ar nelaimingo atsitikimo;

                        2)

                        Sąjungos pilietis yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai išdirbo daugiau kaip vienus metus, ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo kompetenciją turinčiame įdarbinimo biure;

                        3)

                        Sąjungos pilietis yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai baigėsi trumpesnė kaip vienų metų terminuota darbo sutartis, ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure;

                        4)

                        Sąjungos pilietis yra tinkamai užregistruotas bedarbis ne savo noru po to, kai tapo bedarbiu per pirmuosius dvylika mėnesių, ir yra užregistruotas kaip ieškantis darbo atitinkamame įdarbinimo biure;

                        5)

                        Sąjungos pilietis arba pradeda mokytis profesijos ir šis mokslas susijęs su ankstesniu darbu, arba yra bedarbis ne savo noru ir pradeda mokytis bet kokios profesijos.

                  3.   Sąjungos pilietis, kuriam taikomi 2 dalies 3 ir 4 punktai, išlaiko darbuotojo ar savarankiškai dirbančiojo statusą šešis mėnesius.
               4.   Sąjungos pilietis, atvykęs į Daniją ieškoti darbo, turi teisę gyventi šalyje kaip darbo ieškantis asmuo ne ilgiau kaip šešis mėnesius nuo atvykimo. Po šio laikotarpio asmuo turi turėti teisę gyventi šalyje kaip darbo ieškantis asmuo, jei gali įrodyti, kad jis vis dar ieško darbo ir turi realių perspektyvų įsidarbinti.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               11

               L. N., Sąjungos pilietis, kurio pilietybės prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodo, atvyko į Daniją 2009 m. birželio 6 d.

               12

               2009 m. birželio 10 d. L. N. buvo pasiūlytas darbas visą darbo dieną tarptautinėje didmeninės prekybos bendrovėje.

               13

               2009 m. birželio 29 d. regiono viešojo administravimo įstaiga išdavė jam jo, kaip darbuotojo, registracijos pažymėjimą pagal Dekreto Nr. 474 3 straipsnį.

               14

               Iš bylos medžiagos matyti, kad prieš 2009 m. kovo 15 d. (paskutinė paraiškos pateikimo diena) ir, vadinasi, prieš atvykdamas į Danijos teritoriją L. N. pateikė paraišką priimti jį į Copenhagen Business School (toliau – CBS).

               15

               2009 m. rugpjūčio 10 d. L. N. prašė suteikti paramą mokslui nuo 2009 m. rugsėjo mėn.

               16

               2009 m. rugsėjo 10 d. L. N. pradėjo studijuoti CBS. Tada L. N. atsistatydino iš darbo didmeninės prekybos bendrovėje, bet vėliau dirbo kitą darbą pagal darbo sutartį ne visą darbo dieną.

               17

               2009 m. spalio 27 d. VUS informavo L. N., kad atmetė jo prašymą dėl paramos mokslui.

               18

               Dėl šio sprendimo 2009 m. spalio 30 d. L. N. pateikė skundą Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte remdamasis savo, kaip „darbuotojo“, statusu pagal SESV 45 straipsnį ir savo teise į paramą mokslui.

               19

               2009 m. gruodžio 7 d. VUS prašė viešojo regiono administratoriaus nurodyti, ar L. N. atitiko sąlygas, kad būtų laikomas „darbuotoju“, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį. Iš pradžių šis administratorius 2009 m. gruodžio 11 d. rašte teigė, kad L. N. turi būti laikomas „darbuotoju“ laikotarpiu nuo 2009 m. birželio 29 d. iki 2009 m. rugsėjo 10 d. Vėliau, 2010 m. balandžio 12 d. rašte, jis pakeitė L. N. leidimo gyventi pagrindą, pakeisdamas darbuotojo statusą į studento, ir motyvavo tuo, kad suinteresuotasis asmuo atvyko į Daniją turėdamas pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą.

               20

               2010 m. rugsėjo 28 d. raštu VUS perdavė bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Šiame rašte ji nurodė, kad, siekiant įvertinti bylą atsižvelgiant į joje turimus įrodymus, reikia atsižvelgti į tai, kad L. N. atvyko į Daniją mokytis, nes jis pateikė paraišką priimti į CBS prieš atvykdamas į šią valstybę narę ir atvykęs iškart pradėjo studijuoti. Todėl, VUS teigimu, L. N. negalėjo atitikti nustatytų sąlygų, kad būtų laikomas darbuotoju.

               21

               2011 m. rugpjūčio 31 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas susisiekė su VUS ir paprašė nurodyti, ar sąvoka „darbuotojas“, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę, taikoma L. N. Šis teismas taip pat pasiūlė VUS kreiptis į viešąjį regiono administratorių, kad šis pasitikslintų šias aplinkybes. VUS nurodė mananti, kad nėra jokios priežasties, leidžiančios suabejoti ankstesniu viešojo regiono administratoriaus sprendimu dėl L. N. gyvenimo pagrindo.

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies c punktą ir 24 straipsnio 2 dalį galima aiškinti taip, kad studentu laikomas asmuo neturi teisės į studento stipendiją, net jei jį taip pat galima kvalifikuoti kaip „darbuotoją“. Kaip svarbią jis nurodo aplinkybę, kad šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalies c punkte studentas apibrėžiamas kaip asmuo, priimtas į privačią arba valstybinę instituciją, „turėdamas pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą“.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar Direktyvos 2004/38 <...> 7 straipsnio 1 dalies c punktas kartu su 24 straipsnio 2 dalimi reiškia, kad valstybė narė (priimančioji valstybė narė), vertindama, ar asmuo turi būti laikomas darbuotoju, turinčiu teisę į paramą studijoms, gali atsižvelgti į faktą, jog į jos teritoriją asmuo atvyko turėdamas pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, todėl priimančioji valstybė narė neįpareigojama jam suteikti paramos studijoms pagal minėtą 24 straipsnio 2 dalį?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               24

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies c punktą ir 24 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad Sąjungos piliečiui, studijuojančiam priimančiojoje valstybėje narėje ir ten tuo pačiu metu dirbančiam pagal darbo sutartį, gali būti atsisakyta suteikti paramą studijoms, teikiamą šios valstybės narės piliečiams, nes jis atvyko į šios valstybės narės teritoriją turėdamas pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą.

               25

               Pirmiausia reikia priminti, kad SESV 20 straipsnio 1 dalimi kiekvienam asmeniui, kuris yra valstybės narės pilietis, suteikiamas Sąjungos piliečio statusas.

               26

               Šį statusą turi tiek studentai iš kitų valstybių narių nei priimančioji valstybė ir studijuojantys šioje valstybėje, tiek valstybių narių piliečiai, turintys „darbuotojo“ statusą, kaip jis suprantamas pagal SESV 45 straipsnį, jei jie turi vienos iš valstybių narių pilietybę.

               27

               Kaip Teisingumo Teismas jau buvo ne kartą nusprendęs, Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, leidžiantį tiems, kurie yra tokioje pačioje situacijoje, būti vienodai teisiškai traktuojamiems ESV sutarties taikymo ratione materiae srityje nepriklausomai nuo pilietybės, nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų išimčių (2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk, C-184/99, Rink. p. I-6193, 31 punktas ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo D’Hoop, C-224/98, Rink. p. I-6191, 28 punktas).

               28

               Taigi kiekvienas Sąjungos pilietis gali remtis SESV 18 straipsnyje numatytu draudimu taikyti bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės, patikslintu kitose Sutarties nuostatose ir Direktyvos 2004/38 24 straipsnyje, visose situacijose, kurios priklauso Sąjungos teisės taikymo ratione materiae sričiai. Prie tokių situacijų, be kita ko, priskirtinas SESV 45 straipsniu suteiktų pagrindinių laisvių ir SESV 21 straipsniu suteiktos laisvės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje įgyvendinimas (žr., be kita ko, 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Martínez Sala, C-85/96, Rink. p. I-2691, 63 punktą; minėto Sprendimo Grzelczyk 32 ir 33 punktus; 2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar, C-209/03, Rink. p. I-2119, 32 ir 33 punktus bei 2012 m. spalio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C-75/11, 39 punktą).

               29

               EB sutarties tekste nėra nieko, kas leistų manyti, kad studentai, kurie yra Sąjungos piliečiai, persikeldami į kitą valstybę narę studijuoti, netenka EB sutartimi Sąjungos piliečiams suteiktų teisių, įskaitant šiems piliečiams suteiktas teises, kai jie dirba pagal darbo sutartį priimančiojoje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Grzelczyk 35 punktą ir Bidar 34 punktą).

               30

               Tai reiškia, kad priimančiojoje valstybėje narėje Sąjungos pilietis, studijuojantis arba dirbantis pagal darbo sutartį šioje valstybėje ir turintis „darbuotojo“ statusą, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, gali remtis SESV 18, 21 ir (ar) 45 straipsniuose įtvirtinta teise laisvai judėti ir apsigyventi priimančiosios valstybės narės teritorijoje nepatirdamas tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl savo pilietybės.

               31

               Tačiau tiek Danijos, tiek Norvegijos vyriausybės teigia, kad Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies c punkto ir 24 straipsnio 2 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad Sąjungos piliečiui, studijuojančiam pagal nuolatinių studijų programą priimančiojoje valstybėje narėje ir atvykusiam į šios valstybės narės teritoriją šiuo tikslu, gali būti nesuteikta parama studijoms pirmuosius penkerius gyvenimo joje metus, net jei jis tuo pačiu metu dirba ne visą darbo dieną.

               32

               Šiuo klausimu primintina: direktyvos 24 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad valstybė narė neįpareigojama iki įgyjant nuolatinio gyvenimo šalyje teisę suteikti paramą studijoms, įskaitant profesinį parengimą, susidedančią iš studento stipendijų ar paskolų, asmenims, išskyrus darbuotojus, savarankiškai dirbančiuosius, tokį statusą išlaikančius asmenis ir jų šeimos narius.

               33

               Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalis, kaip nuostata, kuria leidžiama nukrypti nuo SESV 18 straipsnyje numatyto vienodo traktavimo principo – 24 straipsnio 1 dalis yra tik jo speciali išraiška, – pagal Teisingumo Teismo praktiką turi būti aiškinama siaurai ir remiantis Sutarties nuostatomis, įskaitant susijusiąsias su Sąjungos pilietybe ir laisvu darbuotojų judėjimu (šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Vatsouras ir Koupatantze, C-22/08 ir C-23/08, Rink. p. I-4585, 44 punktą bei minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 54 ir 56 punktus).

               34

               Pagal Teisingumo Teismo turimą informaciją L. N. prašoma parama yra parama studijoms studentų stipendijos forma. Taigi šiai paramai gali būti taikomas Direktyvos 2004/38 24 straipsnio 2 dalyje numatytas leidimas nukrypti nuo vienodo traktavimo principo.

               35

               Tačiau, kaip aiškiai matyti iš minėtos nuostatos teksto, toks leidimas nukrypti negali būti taikomas nei nuolatinio gyvenimo teisę turintiems asmenims, nei „darbuotojams, savarankiškai dirbantiesiems, tokį statusą išlaikantiems asmenis ir jų šeimos nariams“.

               36

               Nors tiesa, jog Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta, kad Sąjungos pilietis turi teisę gyventi kitos valstybės narės teritorijoje ilgiau nei tris mėnesius, jei yra priimtas „į privačią arba valstybinę instituciją“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, „turėdamas pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą“, tačiau iš šio patikslinimo nematyti, kad šias sąlygas atitinkančiam Sąjungos piliečiui dėl to automatiškai netaikomas „darbuotojo“ statusas, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį.

               37

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą bei iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad L. N. tik atvykęs į priimančiosios valstybės narės teritoriją ten dirbo pagal darbo sutartį visą darbo dieną, o pradėjęs studijuoti – pagal darbo sutartį dirbo ne visą darbo dieną.

               38

               Iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad buvo atsisakyta jam suteikti paramą studijoms dėl to, kad jis atvyko į šios valstybės narės teritoriją turėdami pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, vadinasi, dėl šio gyvenimo Danijoje tikslo, kompetentingų nacionalinių institucijų nuomone, jam negalėjo būti suteiktas „darbuotojo“, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, statusas.

               39

               Tačiau primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką „darbuotojo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 45 straipsnį, turi autonomišką Sąjungos teisei būdingą reikšmę ir ji neturi būti aiškinama siaurai (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1986 m. liepos 3 d. Sprendimo Lawrie-Blum, 66/85, Rink. p. 2121, 16 punktą; 1988 m. birželio 21 d. Sprendimo Brown, 197/86, Rink. p. 3205, 21 punktą; 1992 m. vasario 26 d. Sprendimo Bernini, C-3/90, Rink. p. I-1071, 14 punktą ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Ninni-Orasche, C-413/01, Rink. p. I-13187, 23 punktą).

               40

               Be to, ši sąvoka turi būti apibrėžta remiantis objektyviais darbo santykius apibūdinančiais kriterijais, atsižvelgiant į atitinkamų asmenų teises ir pareigas. Pagrindinis darbo santykių požymis yra tas, kad asmuo tam tikrą laiką kito asmens naudai ir jo vadovaujamas teikia tam tikras paslaugas, už kurias gauna atlyginimą (žr. minėtų sprendimų Lawrie-Blum 17, Ninni-Orasche 24 punktą bei Vatsouras ir Koupatantze 26 punktą).

               41

               Žemas atlyginimo lygis ar atlyginimo šaltinio kilmė, didesnis ar mažesnis suinteresuotojo asmens darbo našumas ar faktas, kad jis dirba tik nedidelį skaičių valandų per savaitę, netrukdo asmenį pripažinti „darbuotoju“, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Lawrie-Blum 21 punktą; 1989 m. gegužės 31 d. Sprendimo Bettray, 344/87, Rink. p. 1621, 15 punktą ir minėto Sprendimo Bernini 16 punktą).

               42

               Kad atitinkamas asmuo turėtų „darbuotojo“ statusą, jis turi užsiimti realia ir veiksminga veikla, išskyrus visiškai nereikšmingą veiklą, kuri gali būti laikoma nereikšminga ir pagalbine (žr., be kita ko, 1982 m. kovo 23 d. Sprendimo Levin, 53/81, Rink. p. 1035, 17 punktą bei minėto Sprendimo Vatsouras ir Koupatantze 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               43

               Tikrindamas šią sąlygą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi remtis objektyviais kriterijais ir visapusiškai įvertinti visas bylos aplinkybes, susijusias su vykdomos veiklos pobūdžiu ir atitinkamais darbo santykiais (minėto Sprendimo Ninni-Orasche 27 punktas).

               44

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kompetencijai priklauso atlikti visų aspektų, apibūdinančių darbo santykius, analizę, kad būtų nustatyta, ar L. N. darbas pagal darbo sutartį prieš pradedant studijas ir jas pradėjus buvo realaus ir veiksmingo pobūdžio ir ar todėl jis turėjo darbuotojo statusą. Iš tiesų, šis teismas vienintelis tiesiogiai gali susipažinti su pagrindinės bylos aplinkybėmis ir ieškovo pagrindinėje byloje darbo santykius apibūdinančiais aspektais, todėl jis geriausiai gali atlikti būtinus patikrinimus.

               45

               Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių nuorodų, galinčių sukelti abejonių dėl to, kad L. N. ir jo darbdavių darbo santykiai turėjo šio sprendimo 40 punkte nurodytų darbo santykiams būdingų bruožų, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, be kita ko, turi patikrinti, ar ieškovo pagrindinėje byloje darbo santykiai nėra tokie nereikšmingi, kad būtų laikomi vien nereikšminga ir pagalbine veikla.

               46

               Kalbant apie Danijos ir Norvegijos vyriausybių argumentus, kad ieškovas pagrindinėje byloje dėl to, kad atvyko į Danijos teritoriją turėdamas tikslą ten studijuoti, netenka „darbuotojo“ statuso, kaip jis suprantamas pagal SESV 45 straipsnį, pakanka priminti, kad siekiant nustatyti, ar dėl darbo gali būti suteiktas darbuotojo statusas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nėra svarbūs aspektai, susiję su suinteresuotojo asmens veiksmais iki ir po darbo laikotarpio. Iš tiesų šie aspektai visiškai nesusiję su objektyviais kriterijais, nustatytais šio sprendimo 40 punkte primintoje teismo praktikoje (minėto Sprendimo Ninni-Orasche 28 punktą).

               47

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad sąvokos „darbuotojas“, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, apibrėžtyje išreikštas reikalavimas, būdingas pačiam laisvo darbuotojų judėjimo principui, kad šios pagal Sąjungos teisę suteiktos laisvės lengvatomis gali remtis tik asmenys, iš tiesų dirbantys pagal darbo sutartį ar rimtai ketinantys dirbti pagal darbo sutartį. Tačiau tai nereiškia, kad naudojimasis šia laisve gali priklausyti nuo valstybės narės piliečio, prašančio leidimo atvykti ir gyventi priimančiojoje valstybėje narėje, siekiamų tikslų su sąlyga, kad jis ten vykdo ar ketina vykdyti realią ir veiksmingą veiklą. Kai ši sąlyga įvykdyta, darbuotojo ketinimai, galėję paskatinti jį ieškoti darbo atitinkamoje valstybėje narėje, nėra svarbūs ir į juos nereikia atsižvelgti (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Levin 21 ir 22 punktus bei 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Akrich, C-109/01, Rink. p. I-9607, 55 punktą).

               48

               Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nuspręstų, kad L. N. turi būti laikomas „darbuotoju“, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, reikia konstatuoti, kad atsisakymas šiam Sąjungos piliečiui suteikti paramą studijoms pažeidžia teisę į vienodą traktuotę, kurią šis pilietis, kaip darbuotojas, turi.

               49

               Iš tiesų Sąjungos pilietis, pasinaudojęs SESV 45 straipsnyje užtikrintu laisvu darbuotojų judėjimu, pagal Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalį priimančiojoje valstybėje narėje naudojasi tomis pačiomis socialinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.

               50

               Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad parama studijoms yra socialinė lengvata, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalį (žr. 1988 m. birželio 21 d. Sprendimo Lair, 39/86, Rink. p. 3161, 23 ir 24 punktus bei minėto Sprendimo Bernini 23 punktą).

               51

               Atsižvelgiant į minėtus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2004/38 7 straipsnio 1 dalies c punktą ir 24 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad Sąjungos piliečiui, studijuojančiam priimančiojoje valstybėje narėje ir tuo pačiu metu ten realiai ir veiksmingai dirbančiam pagal darbo sutartį, dėl ko jam gali būti suteikiamas „darbuotojo“ statusas, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, negalima atsisakyti suteikti paramą studijoms, teikiamą šios valstybės narės piliečiams. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti faktus, būtinus siekiant įvertinti, ar ieškovo pagrindinėje byloje darbas pagal darbo sutartį pakankamas, kad jam būtų suteiktas toks statusas. Aplinkybė, kad suinteresuotasis asmuo atvyko į priimančiosios valstybės narės teritoriją turėdamas pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, nėra svarbi nustatant, ar jis turi „darbuotojo“ statusą, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, ir ar todėl jis turi teisę į šią paramą tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir priimančiosios valstybės narės pilietis pagal Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               52

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EE, 7 straipsnio 1 dalies c punktą ir 24 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad Sąjungos piliečiui, studijuojančiam priimančiojoje valstybėje narėje ir tuo pačiu metu ten realiai ir veiksmingai dirbančiam pagal darbo sutartį, dėl ko jam gali būti suteikiamas „darbuotojo“ statusas, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, negalima atsisakyti suteikti paramą studijoms, teikiamą šios valstybės narės piliečiams. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti faktus, būtinus siekiant įvertinti, ar ieškovo pagrindinėje byloje darbas pagal darbo sutartį pakankamas, kad jam būtų suteiktas toks statusas. Aplinkybė, kad suinteresuotasis asmuo atvyko į priimančiosios valstybės narės teritoriją turėdamas pagrindinį studijų kurso baigimo tikslą, nėra svarbi nustatant, ar jis turi „darbuotojo“ statusą, kaip tai suprantama pagal SESV 45 straipsnį, ir ar todėl jis turi teisę į šią paramą tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir priimančiosios valstybės narės pilietis pagal 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje 7 straipsnio 2 dalį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: danų.


1999 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Atlanta AG ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją ir Europos Sąjungos Tarybą. # Apeliacinis skundas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Bendras rinkų organizavimas. # Byla C-104/97 P.


1993 m. birželio 29 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Asia Motor France SA, Jean-Michel Cesbron, Monin Automobiles SA, Europe Auto Service SA ir SOMACO SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-7/92.


title: 2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Ravensburger AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Pripažinimo negaliojančiu procedūra - Vaizdinis Bendrijų prekių ženklas EDUCA Memory game - Ankstesni nacionalinis ir Bendrijos žodiniai prekių ženklai MEMORY - Atmetimo motyvas - Žymenų panašumo nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis bei 74 ir 75 straipsniai (dabar Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis bei 76 ir 77 straipsniai). # Byla T-243/08.

text:
      2010 m. gegužės 19 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Ravensburger prieš VRDT – Educa Borras (EDUCA Memory game)
      (Byla T‑243/08)
      „Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Vaizdinis Bendrijos prekių ženklas „EDUCA Memory game“ – Ankstesni žodiniai nacionalinis ir tarptautinis prekių ženklai MEMORY – Santykinis atmetimo pagrindas – Žymenų panašumo nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis bei 74 ir 75 straipsniai (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis bei 76 ir 77 straipsniai)“
      Bendrijos prekių ženklas – Atsisakymas nuo teisinės apsaugos, panaikinimas ir negaliojimas – Santykiniai negaliojimo pagrindai – Įregistravimas pažeidžiant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies b punktas) (žr. 24, 42 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2008 m. balandžio 8 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 597/2007‑2), susijusio su pripažinimo
                  negaliojančiu procedūra, kurios šalys yra

               Ravensburger AG
                ir
               Educa Borras, SA
               .

               Bylos duomenys

               Įregistruotas Bendrijos prekių ženklas, dėl kurio pateiktas prašymas pripažinti jo registraciją negaliojančia:

               „EDUCA Memory game“ 28 klasės prekėms  – Bendrijos prekių ženklas Nr. 495036

               Bendrijos prekių ženklo savininkas:

               Educa Borras, SA

               Šalis, prašanti pripažinti Bendrijos prekių ženklo registraciją negaliojančia:

               Ravensburger AG

               Šalies, prašančios paskelbti registraciją negaliojančia, teisės į prekių ženklą:

               žodinis tarptautinis prekių ženklas MEMORY – registracijos Nr. 393512; žodinis Beniliukso prekių ženklas MEMORY – registracijos
                  Nr. 38328; žodinis Vokietijos prekių ženklas MEMORY – registracijos Nr. 964625

               Anuliavimo skyriaus sprendimas:

               nagrinėjamas Bendrijos prekių ženklas negalioja

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti Anuliavimo skyriaus sprendimą

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Ravensburger AG bylinėjimosi išlaidas.


1989 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Augustin Oyowe ir Amadou Traore prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla C-100/88.