title: 2011 m. vasario 17 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Annco, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo ANN TAYLOR LOFT paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas LOFT - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-385/09.

text:
      Byla T‑385/09
      Annco, Inc.
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ANN TAYLOR LOFT paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas LOFT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu
      (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Ieškinio pareiškimas Bendrijos teisme – Bendrojo Teismo kompetencija – Tarnybos
            sprendimo pakeitimas – Vertinimas atsižvelgiant į Apeliacinei tarybai suteiktą kompetenciją
      (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 1 dalis)
      1.      Paprastas Prancūzijos vartotojas negali supainioti, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių
         ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punktą, žodinio žymens ANN TAYLOR LOFT, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą
         odos dirbinių ir aprangos prekėms, priklausančioms atitinkamai 18 ir 25 klasėms pagal Nicos klasifikaciją, su anksčiau Prancūzijoje
         tapačioms prekėms įregistruotu žodiniu prekių ženklu LOFT.

      Nepaisant to, kad prekės yra tapačios, kadangi nagrinėjami žymenys yra mažai panašūs, atitinkama visuomenė, įpratusi, kad
         tas pats drabužių gamintojas naudoja iš pagrindinio prekių ženklo išvestus prekių ženklus, negalės nustatyti ryšio tarp žymenų
         ANN TAYLOR LOFT ir LOFT, nes ankstesniame prekių ženkle nėra elemento „ann taylor“, kuris yra labiausiai išsiskiriantis prašomo
         įregistruoti prekių ženklo elementas.

      (žr. 22, 48 punktus)
      2.      Kadangi pati Apeliacinė taryba pagal Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 1 dalį turi teisę įgyvendinti padalinio, kurio
         sprendimas joje ginčijamas, kompetenciją, Bendrasis Teismas, pasinaudodamas savo sprendimų peržiūrėjimo teise, gali įgyvendinti
         žemesnių Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) padalinių, kurių sprendimai gali būti skundžiami
         Apeliacinei tarybai, kompetenciją. Todėl tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas gali priimti sprendimą, kurį galėjo priimti
         ekspertas, Protestų skyrius ar Anuliavimo skyrius. Tačiau jis negali priimti sprendimų, kurių neturi teisės priimti šie padaliniai.
         Dėl šios priežasties Bendrasis Teismas negali registruoti prekių ženklo, nes registravimas nepriklauso nei eksperto, nei Protestų
         skyriaus kompetencijai.

      (žr. 52 punktą)
BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. vasario 17 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ANN TAYLOR LOFT paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas LOFT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje T‑385/09
      Annco, Inc., įsteigta Vilmingtone, Delavere (Jungtinės Amerikos Valstijos), atstovaujama advokato G. Triet,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą A. Folliard‑Monguiral,

      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis:
      Freche et fils associés, įsteigta Paryžiuje (Prancūzija),

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2009 m. liepos 1 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1485/2008‑1), susijusio
         su protesto procedūra tarp Freche et fils associés ir Annco, Inc.,

      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį pasitarimo metu sudarė pirmininkė M. E. Martins Ribeiro (pranešėja), teisėjai S. Papasavvas ir A. Dittrich,
      kancleris E. Coulon,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2009 m. spalio 2 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijai 2010 m. sausio 11 d.,
      atsižvelgęs į tai, kad nė viena šalis per mėnesį po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, nepateikė
         prašymo surengti teismo posėdį, todėl, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo pranešimu bei pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento
         135a straipsnį, nusprendęs priimti sprendimą be žodinės proceso dalies,

      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2004 m. kovo 16 d. Annco, Inc. SA pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), kuris buvo pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB)
         Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam
         dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo ANN TAYLOR LOFT.

      3        Pagal peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos
         ženklams registruoti prekės ir paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 18, 25 ir 35 klasėms ir pagal
         kiekvieną iš jų atitinka šį aprašymą:

      –        18 klasė: „Odos ir odų pakaitalai, jų gaminiai; gyvūnų odos; lagaminai ir kelioniniai krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai,
         lazdos; rankinės, piniginės, lagaminai“,

      –        25 klasė: „Drabužiai, avalynė, galvos apdangalai, suknelės, sijonai, kostiumai, džinsai, megztiniai, marškiniai, T‑marškinėliai,
         marškinėliai, sporto kostiumai, puloveriai, megztiniai, pirštinės, naktiniai marškiniai, peniuarai, maudymosi kostiumėliai,
         palaidinės, batai, kelnės, šortai, liemenės, paltai, kojinės, trikotažas, kepurės, kepurės su snapeliu, diržai, skaros ir
         apatiniai rūbai“,

      –        35 klasė: „Mažmeninės prekybos paslaugos; mažmeninės prekybos internete paslaugos; mažmeninės prekybos rūbais, avalyne, rankinėmis,
         aksesuarais iš odos ir odos pakaitalų, juvelyriniais dirbiniais, tualeto reikmenimis, kvepalais ir kosmetika paslaugos“.

      4        Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2004 m. gruodžio 20 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 51/2004.

      5        2005 m. kovo 18 d. Freche et fils, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu (dabar Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis), pateikė protestą dėl prašomo
         įregistruoti prekių ženklo registracijos ir nurodė galimybę supainioti prekių ženklus, kaip ji apibrėžta Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 1 dalies b punkte (dabar Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas).

      6        Protestas buvo grindžiamas kai kuriomis prekėmis ir paslaugomis, žymimomis žodiniu prekių ženklu LOFT, 2003 m. rugpjūčio 22 d.
         įregistruotu Prancūzijoje numeriu 13089435, kurio registracija įsigaliojo 2001 m. kovo 16 d., be kita ko, 18 ir 25 klasių
         prekėms, pagal kiekvieną iš šių klasių atitinkančioms šį aprašymą:

      –        18 klasė: „Odos ir odų pakaitalai; dirbiniai iš odos ir odos pakaitalų (išskyrus dėklus, pritaikytus prekėms, kurioms jie
         yra skirti, pirštines ir diržus); piniginės ne iš brangiųjų metalų; rankinės; kelioniniai krepšiai; dėžutės iš odos ar odkartonio;
         kelioniniai lagaminai; odiniai (kailiniai) uždangalai; zomša, išskyrus skirtą valymui; gyvūnų odos; lagaminai ir kelioniniai
         krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai, lazdos“,

      –        25 klasė: „Drabužiai, apatiniai drabužiai, sporto apranga, išskyrus skirtą nardymui, diržai, pirštinės, avalynė, galvos apdangalai“.
      7        Protestas buvo pateiktas dėl visų prekių ženklo paraiškoje nurodytų prekių ir paslaugų.

      8        2008 m. rugpjūčio 12 d. sprendimu Protestų skyrius patenkino protestą 18 ir 25 klasių prekių atžvilgiu, remdamasis tuo, kad
         yra galimybė supainioti prekių ženklus, ir atmetė protestą 35 klasės paslaugų atžvilgiu. Protestų skyrius konstatavo, kad
         nagrinėjamos prekės yra panašios, ir pažymėjo, kad, vertinant visapusiškai, žymenų LOFT ir ANN TAYLOR LOFT panašumo laipsnis
         yra vidutinis, nes su „loft“ susijusi idėja panaudota abiejuose žymenyse. Dėl prekių tapatumo ir to, kad žodis „loft“ prašomame
         įregistruoti prekių ženkle turi išskirtinę autonomišką padėtį, vartotojai gali manyti, kad aptariamos prekės yra pagamintos
         susijusių įmonių.

      9        2008 m. spalio 10 d. ieškovė pagal Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsnius (dabar Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniai)
         pateikė apeliaciją VRDT dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      10      2009 m. liepos 1 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Pirmoji apeliacinė taryba apeliaciją atmetė. Ji nusprendė,
         pirma, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos prekės ir ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės yra tapačios, ir,
         antra, kad, nepaisant didelio konceptualaus panašumo, vertinant visapusiškai, žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra mažai panašūs.
         Apeliacinė taryba nusprendė, kad egzistuoja galimybė supainioti prekių ženklus, nes bendras žodis „loft“ yra dominuojantis
         prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas ir vienintelis ankstesnio prekių ženklo elementas. Atitinkama visuomenė, kurią
         sudaro paprasti Prancūzijos odos dirbinių ir aprangos pirkėjai, gali manyti, kad prekės pagamintos tos pačios įmonės arba
         kad ANN TAYLOR LOFT yra Freche et fils associés naujos gaminių serijos pavadinimas.

       Šalių reikalavimai
      11      Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

      –        pripažinti, kad ieškinys yra pagrįstas,
      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad būtų leista registruoti prekių ženklą ANN TAYLOR LOFT ne tik 35 klasei, kurios atžvilgiu
         Protestų skyrius pagrįstai leido jį registruoti ir tam nebuvo prieštaraujama, bet ir 18 ir 25 klasėms,

      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      12      VRDT Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą
      13      Ieškovė remiasi dviem ieškinio pagrindais, susijusiais su Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio antro sakinio ir šio reglamento
         8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimais.

      14      Pirmiausia reikia išnagrinėti ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

      15      Pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktą ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas,
         kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu „dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo
         jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę
         toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas; suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu
         prekių ženklu“.

      16      Be to, pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį ankstesniais prekių ženklais reikia laikyti
         prekių ženklus, įregistruotus valstybėje narėje, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių
         ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą.

      17      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką galimybę supainioti sudaro tai, kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės ar
         paslaugos pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės, arba tam tikrais atvejais ekonomiškai susijusių įmonių (žr. 2008 m.
         rugsėjo 10 d. Pirmosios instancijos sprendimo Boston Scientific prieš VDRT – Terumo (CAPIO), T‑325/06, neskelbiamo Rinkinyje, 70 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat pagal analogiją žr. 1998 m. rugsėjo
         29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Canon, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 29 punktą ir 1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 17 punktą).

      18      Be to, akivaizdu, kad galimybė suklaidinti visuomenę turi būti vertinama visapusiškai ir atsižvelgiant į visus su nagrinėjama
         byla susijusius veiksnius (žr. 17 punkte minėto Sprendimo CAPIO 71 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat pagal analogiją žr. 1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         SABEL, C‑251/95, Rink. p. I‑6191, 22 punktą; 17 punkte minėto Sprendimo Canon 16 punktą ir 17 punkte minėto Sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 18 punktą).

      19      Šis visapusiškas vertinimas reiškia, kad veiksniai, į kuriuos atsižvelgiama, pavyzdžiui, prekių ženklų panašumas ir jais žymimų
         prekių ar paslaugų panašumas, yra vienas nuo kito kažkiek priklausomi. Todėl mažas prekių ar paslaugų, kurioms skirti prekių
         ženklai, panašumo laipsnis gali būti kompensuojamas dideliu prekių ženklų panašumo laipsniu, ir atvirkščiai (2007 m. rugsėjo
         13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Il Ponte Finanziaria prieš VDRT, C‑234/06 P, Rink. p. I‑7333, 48 punktas; 2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Matratzen Concord prieš VDRT – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Rink. p. II‑4335, 25 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 17 punkte minėto Sprendimo Canon 17 punktą). Šių veiksnių tarpusavio priklausomybė yra atskleista Reglamento Nr. 207/2009 aštuntoje konstatuojamoje dalyje,
         pagal kurią panašumo koncepcija turi būti aiškinama susietai su galimybe suklaidinti, kurios įvertinimas priklauso nuo daugelio
         veiksnių ir ypač nuo prekių ženklo pripažinimo rinkoje, galimo susiejimo su vartojamu ar registruotu žymeniu, tarp prekių
         ženklo ar žymens ir tarp nurodytų prekių ar paslaugų egzistuojančio panašumo (žr. 17 punkte minėto Sprendimo CAPIO 72 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      20      Be to, visapusiškas galimybės supainioti vertinimas, kiek jis susijęs su vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu žymenų, dėl kurių
         kilo ginčas, panašumu, turi būti pagrįstas bendru jų daromu įspūdžiu, atsižvelgiant į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus.
         Iš tikrųjų iš Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto formuluotės, pagal kurią „yra galimybė suklaidinti visuomenę“,
         matyti, kad tai, kaip paprastas nagrinėjamų prekių ir paslaugų vartotojas suvokia prekių ženklą, yra lemiamas kriterijus visapusiškai
         vertinant galimybę suklaidinti. Paprastas vartotojas prekių ženklą dažniausiai suvokia kaip visumą ir nenagrinėja įvairių
         jo detalių (žr. 17 punkte minėto Sprendimo CAPIO 73 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; taip pat pagal analogiją žr. 18 punkte minėto Sprendimo SABEL 23 punktą).

      21      Visapusiško galimybės supainioti vertinimo tikslais paprastas atitinkamų prekių vartotojas laikomas pakankamai informuotu
         ir protingai pastabiu bei nuovokiu. Be to, reikia priminti, kad paprastas vartotojas tik retai turi galimybę tiesiogiai palyginti
         įvairius prekių ženklus ir jam tenka pasikliauti netobulai prisimenamu jų vaizdu. Reikia atsižvelgti ir į aplinkybę, kad paprasto
         vartotojo pastabumo lygis gali skirtis, nelygu nagrinėjamų prekių ar paslaugų kategorija (2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Oberhauser prieš VDRT – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Rink. p. II‑4359, 28 punktas ir 2004 m. birželio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BMI Bertollo prieš VDRT – Diesel (DIESELIT), T‑186/02, Rink. p. II‑1887, 38 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 17 punkte minėto Sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 26 punktą).

      22      Nagrinėjamu atveju ankstesnis prekių ženklas yra Prancūzijoje įregistruotas nacionalinis prekių ženklas. Todėl, kaip ginčijamo
         sprendimo 12 punkte konstatavo Apeliacinė taryba, turi būti atsižvelgiama tik į Prancūzijos teritoriją. Taip pat nustatyta,
         kad, kaip teisingai ginčijamo sprendimo 13 punkte nurodė Apeliacinė taryba, atitinkamą visuomenę sudaro paprastas odos dirbinių
         ir aprangos prekių Prancūzijos vartotojas, o tai atitinka plačią visuomenės grupę. Šiems teiginiams, kurių ieškovė neginčijo,
         reikia pritarti.

      23      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia išnagrinėti Apeliacinės tarybos atliktą galimybės supainioti žymenis, dėl kurių
         kilo ginčas, vertinimą.

       Dėl prekių panašumo
      24      Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad pozicijai, kurios ginčijamo sprendimo 10 punkte laikėsi Apeliacinė taryba, ir kurios,
         beje, neginčijo ieškovė, jog aptariamos prekės yra tapačios, reikia pritarti.

       Dėl žymenų panašumo
      25      Kaip pažymėta šio sprendimo 20 punkte, visapusiškas galimybės supainioti vertinimas, kiek tai susiję su vizualiu, fonetiniu
         ar konceptualiu nagrinėjamų prekių ženklų panašumu, turi būti pagrįstas bendru jų daromu įspūdžiu, visų pirma atsižvelgiant
         į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus (taip pat žr. 2010 m. rugsėjo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Klein Trademark Trust prieš VDRT, C‑254/09 P, Rink. p. II‑0000, 45 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      26      Taip pat iš teismo praktikos matyti, kad du prekių ženklai yra panašūs, jeigu atitinkamos visuomenės požiūriu jie tapatūs
         bent iš dalies vienu ar keliais svarbiais aspektais (19 punkte minėto Sprendimo MATRATZEN 30 punktas ir 17 punkte minėto Sprendimo CAPIO 89 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 18 punkte minėto Sprendimo SABEL 23 punktą).

      27      Šiuo atveju ankstesnį prekių ženklą sudaro tik žodis loft“, o prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaro žodinis elementas
         „ann taylor loft“.

      28      Visų pirma Apeliacinė taryba konstatavo, kad tarp nagrinėjamų žymenų yra vizualių ir fonetinių panašumų, tačiau panašumas
         nėra didelis, nes prieš žodį „loft“ prašomame įregistruoti prekių ženkle eina kiti elementai. Nors ieškovė tvirtina, kad nagrinėjamų
         žymenų vizualus ir fonetinis įspūdžiai yra labai skirtingi dėl to, kad prašomame įregistruoti prekių ženkle yra dominuojantis
         elementas „ann taylor“, ji pripažįsta, kad „nagrinėjami žymenys yra kažkiek panašūs“. Todėl Apeliacinės tarybos išvadai šiuo
         klausimu reikia pritarti.

      29      Nagrinėdama konceptualų panašumą Apeliacinė taryba, visiškai pritardama Protestų skyriaus padarytai išvadai, ginčijamo sprendimo
         18 ir 20 punktuose nusprendė, kad žodinis žymuo ANN TAYLOR LOFT yra panašus į visą anglosaksišką asmenvardį, kuriame žodis
         „ann“ gali lengvai būti identifikuojamas kaip vardas, žodis „taylor“ – kaip antras vardas arba jo elementas, o žodis „loft“ –
         kaip pavardė. Remdamasi 2008 m. gruodžio 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu Harman International Industries prieš VDRT – Becker (Barbara Becker) (T‑212/07, Rink. p. II‑3431), ginčijamo sprendimo 19 punkte Apeliacinė taryba pridūrė, kad elementas „loft“, kaip pavardė,
         yra prašomo įregistruoti prekių ženklo dominuojantis elementas. Be to, ginčijamo sprendimo 23 punkte Apeliacinė taryba nusprendė,
         kad žodis „loft“ yra skiriamasis elementas, nes jis Prancūzijoje yra užsienietiškas žodis, kuris nebūtinai suvokiamas kaip
         bendrinis prekių pardavimo vietos pavadinimas. Žodis „loft“ greičiau suvokiamas kaip nieko nereiškiantis angliškas daiktavardis
         arba kaip pavardė.

      30      Ieškovė ginčija šią analizę. Jos teigimu, Prancūzijos visuomenė, abiem nagrinėjamiems žymenims bendro žodžio „loft“ nesuvoks
         kaip anglosaksiškos pavardės, nes šis žodis prancūzų kalboje vartojamas vadinti sandėliavimo patalpas, paverstas į gyvenamąsias
         patalpas, skirtas privačiam naudojimui arba komercijai. Taigi, nepaisant to, kad abiejuose žymenyse yra žodis „loft“, elementas
         „ann taylor“, būdamas skiriamasis ir dominuojantis prekių ženklų ANN TAYLOR ir ANN TAYLOR LOFT elementas, dominuos, o kitos
         sudedamosios dalys bus nesvarbios. Todėl tarp nagrinėjamų žymenų nėra jokio konceptualaus panašumo.

      31      Reikia pažymėti, kad Apeliacinės tarybos analizei, kuri paremta klaidinga prielaida, negalima pritarti.

      32      Iš tikrųjų, kaip savo sprendime konstatavo Protestų skyrius, žodis „loft“ prancūzų kalboje reiškia tam tikrą būsto tipą, o
         ne užsienietišką žodį. Nors yra kilęs iš angliško ekvivalento, žodis „loft“ pateko į prancūzų kalbą ir tapo tikru prancūzišku
         žodžiu. Vadinasi, paprastas Prancūzijos vartotojas, susidūręs su šiuo žodžiu, kurio reikšmė prancūzų kalboje yra aiški, sies
         jį su tam tikru būsto tipu, o ne su užsienietiška pavarde, kuri, beje, ir pačios VDRT nuomone, nėra labai dažna anglosaksų
         šalyse. Be to, negalima teigti, kad žodis „loft“ yra retai vartojamas prancūzų kalboje.

      33      Kita vertus, negalima pritarti ieškovės argumentui, kad elementas „ann taylor“ dominuoja bendrame įspūdyje, nes žymenys ANN TAYLOR
         ir ANN TAYLOR LOFT turi gerą vardą visuomenėje.

      34      Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad ieškovė nepateikė jokio įrodymo, patvirtinančio, kad žymenys ANN TAYLOR LOFT ar ANN TAYLOR
         atitinkamoje visuomenėje turi gerą vardą, nes įrodymai yra susiję su Jungtinėmis Valstijomis. Šiuo atžvilgiu interneto tinklavietės
         buvimo nepakanka įrodyti gero vardo egzistavimą. Be to, pati ieškovė pažymi, jog „ėmėsi tam tikrų veiksmų, kad galėtų išplėsti
         savo veiklą kitose, tarp jų ir Europos Sąjungos, šalyse“, o tai rodo, kad šiuo metu prašomas įregistruoti prekių ženklas ar
         žymuo ANN TAYLOR neturi gero vardo Europos Sąjungoje ir, konkrečiai kalbant, Prancūzijoje.

      35      Be to, net jei elementas „ann taylor“ galėtų būti laikomas dominuojančiu žymens ANN TAYLOR LOFT elementu, konceptualaus panašumo
         negalima nagrinėti atsižvelgiant tik į dominuojantį elementą, nes pagal teismo praktiką panašumas gali būti vertinamas remiantis
         vien dominuojančiu elementu tik tuomet, jei visos kitos prekių ženklo sudedamosios dalys yra nesvarbios (2009 m. rugsėjo 3 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Aceites del Sur‑Coosur prieš Koipe ir VDRT, C‑498/07 P, Rink. p. I‑7371, 62 punktas).

      36      Prašomame įregistruoti prekių ženkle esančio žodžio „loft“ negalima laikyti nesvarbiu bendrame įspūdyje, nes jis užbaigia
         elementą „ann taylor“ ir prideda jam savybę, kuri, turint omenyje nagrinėjamas prekes, gali būti susijusi su drabužių serija,
         kuri atitiktų tam tikrą gyvenimo būdą, susijusį su nauju būsto stiliumi, arba perimtų iš jo tam tikrus kodus.

      37      Be to, negalima ginčyti, kad prašomo įregistruoti prekių ženklo sukuriamame bendrame įspūdyje elementas „ann taylor“ Prancūzijos
         visuomenės požiūriu yra akivaizdžiai labiau skiriamojo pobūdžio nei žodis „loft“ jau vien dėl to, kad pastarasis prancūzų
         kalboje turi aiškią ir tikslią reikšmę. Elementas „ann taylor“ nurodo angliškus vardus arba vardą ir pavardę, todėl jie labiau
         patrauks Prancūzijos visuomenės dėmesį.

      38      Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad, visapusiškai vertinant, turint omenyje tai, kad vizualūs ir fonetiniai panašumai nėra
         dideli, o tarp nagrinėjamų žymenų yra tam tikras konceptualus panašumas, darytina išvada, jog, atsižvelgiant į tai, kad elementas
         „ann taylor“ yra labiausiai išsiskiriantis prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas ir labiau patraukia atitinkamos visuomenės
         dėmesį, bendras nagrinėjamų žymenų panašumas yra mažas.

       Dėl galimybės supainioti
      39      Primintina, kad galimybė supainioti egzistuoja tada, kai ir nagrinėjamų prekių ženklų panašumo laipsnis, ir šiais prekių ženklais
         žymimų prekių ar paslaugų panašumo laipsnis yra labai dideli (19 punkte minėto Sprendimo MATRATZEN 45 punktas).

      40      Ieškovė iš esmės teigia: kadangi žymens ANN TAYLOR LOFT pradžioje yra skiriamasis ir dominuojantis elementas „ann taylor“,
         nėra galimybės suklaidinti atitinkamą visuomenę, kad ji galėtų manyti, jog nagrinėjami žymenys yra dvi skirtingos prekių serijos,
         pateiktos kontroliuojant tai pačiai bendrovei arba ekonomiškai susijusioms bendrovėms.

      41      Ginčijamo sprendimo 19 punkte Apeliacinė taryba nusprendė priešingai, kad žodis „loft“ yra prašomo įregistruoti prekių ženklo
         dominuojantis elementas, todėl egzistuoja galimybė supainioti, nes prekės yra tapačios.

      42      Šiai Apeliacinės tarybos išvadai negalima pritarti.

      43      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į analizuojant nagrinėjamų žymenų konceptualų panašumą padarytas išvadas,
         žodis „loft“ nėra dominuojantis prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas. Be to, iš šių išvadų matyti, kad būtent elementas
         „ann taylor“, kuris nieko nereiškia atitinkamai visuomenei, turi būti laikomas labiau išsiskiriančiu prašomo įregistruoti
         prekių ženklo elementu negu žodis „loft“, nes pastarasis turi tikslią reikšmę toje visuomenėje.

      44      Be to, nagrinėjami žymenys yra mažai panašūs vizualiai ir fonetiškai ir kažkiek panašūs konceptualiai.

      45      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad aprangos sektoriuje tas pats prekių ženklas dažnai būna skirtingų konfigūracijų, nelygu
         juo žymimų prekių rūšis. Šiame sektoriuje taip pat įprasta, kad tas pats drabužių gamintojas skirtingoms gamybos linijoms
         atskirti naudoja išvestinius prekių ženklus, tai yra žymenis, išvestus iš pagrindinio prekių ženklo ir kartu su juo turinčius
         bendrą dominuojantį elementą (žr. 2004 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo New Look prieš VDRT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE ir NLCollection), T‑117/03–T‑119/03 ir T‑171/03, Rink. p. II‑3471, 51 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      46      Manytina, kad, atsižvelgiant visų pirma į prekių pobūdį ir jų pardavimo būdą, į aprangos prekių žymėjimo prekių ženklais tendencijas
         ir galiausiai – į atitinkamos visuomenės lūkesčius ir įpročius, atitinkama visuomenė, susidūrusi su šiais dviem žymenimis,
         nepastebėtų tarp jų ryšio, nes labiausiai išsiskiriantis prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas nesutampa su vieninteliu
         ankstesnio prekių ženklo elementu, be to, įprasta, jog iš „pagrindinio prekių ženklo“ išvesti prekių ženklai, prie jo pridedant
         šalutinę seriją apibūdinančius elementus.

      47      Iš tikrųjų, kaip teisingai pastebėjo ieškovė, atitinkama visuomenė yra įpratusi, kad vienas gamintojas parduoda įvairias prekių
         serijas, kurios yra žymimos kūrėjo ir (arba) atitinkamų mados namų pavadinimu, prie kurio, atsižvelgiant į serijos ypatumus
         (sporto, išeiginė, laisva ir pan.), pridedamas serijos pavadinimas.

      48      Šiuo atveju, atsižvelgiant į bendrą nagrinėjamų žymenų daromą įspūdį, buvo pripažinta, kad jie yra mažai panašūs. Nepaisant
         to, kad prekės yra tapačios, reikia konstatuoti: kadangi nagrinėjami žymenys yra mažai panašūs, atitinkama visuomenė, įpratusi,
         kad tas pats drabužių gamintojas naudoja iš pagrindinio prekių ženklo išvestus prekių ženklus, negalės nustatyti ryšio tarp
         žymenų ANN TAYLOR LOFT ir LOFT, nes ankstesniame prekių ženkle nėra elemento „ann taylor“, kuris, kaip pažymėta šio sprendimo
         37 punkte (taip pat žr. 43 punktą), yra labiausiai išsiskiriantis prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas.

      49      Be to, net jei elementas „loft“ prašomame įregistruoti prekių ženkle išlaikytų autonomišką išsiskiriančią padėtį, iš to nebūtų
         galima automatiškai daryti išvados, jog egzistuoja galimybė supainioti nagrinėjamus žymenis.

      50      Iš tikrųjų apie galimybės supainioti egzistavimą negalima spręsti abstrakčiai, bet ji turi būti vertinama atliekant visapusišką
         analizę, atsižvelgiant į visus konkrečioje byloje svarbius veiksnius (18 punkte minėto Sprendimo SABEL 22 punktas; taip pat žr. 2005 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo Medion, C‑120/04, Rink. p. I‑8551, 37 punktą), pavyzdžiui, nagrinėjamų prekių ir paslaugų pobūdį, pardavimo metodus, didesnį ar
         mažesnį visuomenės dėmesingumo lygį ir jos įpročius atitinkamame sektoriuje. Išnagrinėjus šio sprendimo 45–48 punktuose nurodytus
         šioje byloje svarbius veiksnius, matyti, kad jie neleidžia teigti, jog prima facie egzistuoja galimybė supainioti nagrinėjamus žymenis.

      51      Iš viso to, kas pasakyta, darytina išvada, jog reikia pritarti pirmajam ieškinio pagrindui, ir, nesant reikalo nagrinėti antrojo
         ieškinio pagrindo, susijusio su teise būti išklausytam, panaikinti ginčijamą sprendimą.

       Dėl prašymo pakeisti ginčijamą sprendimą
      52      Kalbant apie trečiąjį reikalavimą, kuriuo ieškovė Bendrojo Teismo iš esmės prašo pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad būtų
         leista registruoti paraiškoje nurodytą prekių ženklą, reikia priminti: kadangi pati Apeliacinė taryba pagal Reglamento Nr. 207/2009
         64 straipsnio 1 dalį turi teisę įgyvendinti padalinio, kurio sprendimas joje ginčijamas, kompetenciją, Bendrasis Teismas,
         pasinaudodamas savo sprendimų peržiūrėjimo teise, gali įgyvendinti žemesnių VRDT padalinių, kurių sprendimai gali būti skundžiami
         Apeliacinei tarybai, kompetenciją. Todėl tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas gali priimti sprendimą, kurį galėjo priimti
         ekspertas, Protestų skyrius ar Anuliavimo skyrius. Tačiau jis negali priimti sprendimų, kurių neturi teisės priimti šie padaliniai.
         Dėl šios priežasties Bendrasis Teismas negali registruoti prekių ženklo, nes registravimas nepriklauso nei eksperto, nei Protestų
         skyriaus kompetencijai (šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 20 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Securvita prieš VDRT (Natur‑Aktien‑Index), T‑285/08, Rink. p. II‑2171, 16–23 punktus).

      53      Todėl trečiąjį reikalavimą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      54      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi VRDT bylą pralaimėjo, ji turi padengti ieškovės patirtas bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2009 m. liepos 1 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios
            apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1485/2008‑1).
      2.      Likusi ieškinio dalis yra nepriimtina.
      3.      Priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               Martins Ribeiro

                Papasavvas

                Dittrich

         Paskelbta 2011 m. vasario 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1972 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Cassella Farbwerke Mainkur AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 55-69.


title: 2008 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Gerasimos Potamianos prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba. # Byla T-160/04.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (septintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. spalio 15 d.
      Byla T‑160/04
      Gerasimos Potamianos
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Laikinasis tarnautojas – Terminuotos sutarties nepratęsimas“
      Dalykas: Ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos tarnybos sprendimą nepratęsti su ieškovu sudarytos
         laikinojo tarnautojo sutarties

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Gerasimos Potamianos ir Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Ieškinys – Išankstinis administracinis skundas – Terminai – Eigos pradžia
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalis)
      2.      Pareigūnai – Laikinieji tarnautojai – Įdarbinimas – Terminuotos sutarties pratęsimas – Administracijos diskrecija
      (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 8 straipsnis ir 47 straipsnio pirma pastraipa)
      1.      Nors tiesa, kad paprastai sutartis sukelia pasekmių nuo jos pasirašymo dienos ir būtent pasirašymo diena yra ta diena, nuo
         kurios reikia pradėti skaičiuoti terminą skundui pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį pateikti, vis dėlto
         sprendimas nepratęsti laikinojo tarnautojo sutarties yra nuo aptariamos sutarties atskirtas sprendimas, todėl dėl jo gali
         būti pateikiamas skundas arba ieškinys per Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytus terminus.

      (žr. 21 punktą)
      Nuoroda: 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Martinez Paramo ir kt. prieš Komisiją, T‑137/99 ir T‑18/00, Rink. VT p. I‑A‑119 ir II‑639, 56 punktas.

      2.      Nors Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 8 straipsnyje numatyta galimybė pratęsti laikinojo tarnautojo sutartį, tai nėra teisė,
         o tik paprasta galimybė, dėl kurios sprendžia kompetentinga tarnyba. Iš tikrųjų Bendrijos institucijos turi plačią diskreciją
         organizuoti savo tarnybas, atsižvelgdamos į joms patikėtus uždavinius ir į jas skirdamos savo personalą, tačiau su sąlyga,
         kad šis paskyrimas yra dėl tarnybos interesų.

      (žr. 30 punktą)
      Nuoroda: 1983 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Nebe prieš Komisiją, 176/82, Rink. p. 2475, 18 punktas; 1984 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lux prieš Audito Rūmus, 69/83, Rink. p. 2447, 17 punktas.


title: 2009 m. balanžio 28 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Luc Verheyden prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Priimtinumas. # Byla F-72/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 28 d.
      Byla F‑72/06
      Luc Verheyden
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – OLAF vidaus tyrimas – OLAF sprendimas perduoti informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms – Priimtinumas“
      Dalykas: Ieškinys, pareikštas pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius, kuriuo L. Verheyden iš esmės prašo panaikinti sprendimą, kuriuo Europos
         kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) nusprendė perduoti Italijos teisminėms institucijoms su ieškovu susijusią informaciją,
         ir priteisti iš Komisijos atlyginti jam nuostolius.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Ieškinys – Asmens nenaudai priimtas aktas – Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) sprendimas perduoti informaciją
            nacionalinėms teisminėms institucijoms – Įtraukimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90a straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalis)
      2.      Pareigūnai – Ieškinys – Ieškinys, pareikštas Europos kovos su sukčiavimu tarnybai (OLAF)
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalis ir 90a straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Ieškinys – Išankstinė administracinė procedūra
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnis)
      1.      Sprendimai, kuriais taikydama Reglamento Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų tyrimų 10 straipsnio
         2 dalį OLAF perduoda informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms, atsižvelgiant į pasekmes, kurias jie gali sukelti,
         ir į būtinybę užtikrinti Pareigūnų tarnybos nuostuose numatytų asmenų veiksmingą teisminę gynybą, yra asmens nenaudai priimti
         aktai Pareigūnų tarnybos nuostatų 90a straipsnyje pavartota prasme.

      (žr. 38 punktą)
      Nuoroda:
      Tarnautojų teismo praktika: 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Violetti ir kt. prieš Komisiją, F‑5/05 ir F‑7/05, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 69–97 punktai.

      2.      Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90a straipsnyje nustatytą teisių gynimo priemonių sistemą ieškinys dėl žalos atlyginimo,
         kuriuo reikalaujama atlyginti Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) padarytą žalą, yra priimtinas, tik jeigu buvo atlikta
         ikiteisminė procedūra pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų normas. Ši procedūra skiriasi atsižvelgiant į tai, ar žala, kurią
         prašoma atlyginti, atsirado dėl asmens nenaudai priimto akto Pareigūnų tarnybos nuostatų 90a straipsnyje pavartota prasme,
         ar dėl sprendimo galios neturinčių OLAF veiksmų. Pirmuoju atveju suinteresuotasis asmuo per nustatytus terminus turi kreiptis
         į OLAF direktorių su skundu dėl ginčijamo akto. Antruoju atveju, atvirkščiai, administracinė procedūra pradedama pateikus
         prašymą Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalyje pavartota prasme, kad būtų atlyginta žala ir prireikus paskui pateikiamas
         skundas dėl sprendimo atmesti prašymą. Vis dėlto, kai ieškinys dėl panaikinimo ir ieškinys dėl žalos atlyginimo yra tiesiogiai
         susiję, antrasis priimtinas kaip ieškinio dėl panaikinimo priedas, nesant reikalo prieš tai administracijai pateikti prašymą
         atlyginti tariamai patirtą žalą ir skundą, kuriuo ginčijamas implicitinio ar eksplicitinio sprendimo atmesti minėtą prašymą
         pagrįstumas.

      (žr. 53 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1996 m. birželio 28 d. Sprendimo Y prieš Teisingumo Teismą, T‑500/93, Rink. VT p. I‑A‑335 ir II‑977, 64 ir 66 punktai.

      3.      Už tariamai suinteresuotiesiems asmenims kilusią žalą dėl to, kad administracija nesilaikė Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnyje
         nustatytų terminų, atitinkamai institucijai gali kilti atsakomybė tik su sąlyga, kad siekdami gauti tariamos žalos atlyginimą,
         jie laikėsi dviejų ikiteisminės procedūros etapų, t. y. pateikė prašymą, vėliau – skundą.

      (žr. 60 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2005 m. sausio 26 d. Sprendimo Roccato prieš Komisiją, T‑267/03, Rink. VT p. I‑A‑1 ir II‑1, 84 punktas.


1980 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Jūrų žvejyba. # Byla 32/79.


1981 m. vasario 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Byla 133/80.


1969 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Walt Wilhelm ir kiti prieš Bundeskartellamt. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Kammergericht Berlin - Vokietija. # Byla 14-68.


title: 2008 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Suez prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo GARUM paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Atitinkama visuomenė - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-128/07.

text:
      2008 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Suez prieš VRDT (Delivering the essentials of life)
      (Byla T‑128/07)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „Delivering the essentials of life“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių neturintys prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 27–29 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2007 m. vasario 2 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 811/2006‑1) dėl paraiškos įregistruoti
                  žodinį prekių ženklą „Delivering the essentials of life“ kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Suez.

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Žodinis prekių ženklas „Delivering the essentials of life“ 1, 9, 11, 16 ir 35–42 klasių prekėms ir paslaugoms – paraiškos
                  Nr. 4102497.

               Eksperto sprendimas:

               atsisakyti įregistruoti.

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją.

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Suez bylinėjimosi išlaidas.


title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. liepos 14 d.#P. Charles ir T. S. Charles-Tijmens prieš Staatssecretaris van Financiën.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai.#Šeštoji PVM direktyva - Už pirkimus sumokėto mokesčio atskaitymas - Nekilnojamas objektas, naudojamas iš dalies verslui ir iš dalies asmeniniams tikslams.#Byla C-434/03.

text:
      Byla C‑434/03
      P. Charles ir T. S. Charles‑Tijmens
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Perkant sumokėto mokesčio atskaita – Iš dalies verslui ir iš dalies asmeniniams tikslams naudojamas nekilnojamasis turtas“
      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 2005 m. sausio 20 d.  I‑0000
      2005 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių teisės nuostatos — Teisės aktų suderinimas — Apyvartos mokesčiai — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Perkant
            sumokėto mokesčio atskaita — Iš dalies verslui ir iš dalies asmeniniams tikslams naudojamas ilgalaikis turtas — Iki Šeštosios
            direktyvos priimti nacionalinės teisės aktai, neleidžiantys viso turto priskirti verslui ir atskaityti viso jo įsigijimo mokesčio
            — Nepriimtinumas
      (Tarybos direktyvo 67/228 11 straipsnis ir Tarybos direktyvos 77/388 6 straipsnio 2 dalis bei 17 straipsnio 2 ir 6 dalys)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymo derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 95/7,
         6 straipsnio 2 dalis bei 17 straipsnio 2 ir 6 dalys turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia tokius iki šios direktyvos
         įsigaliojimo priimtus nacionalinės teisės aktus, kurie apmokestinamajam asmeniui neleidžia viso ilgalaikio turto, naudojamo
         iš dalies verslo ir iš dalies su juo nesusijusiems tikslams, priskirti versle naudojamam turtui ir kurie atitinkamu atveju
         draudžia visiškai ir nedelsiant atskaityti šio turto įsigijimo PVM.

      Nors Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis valstybei narei leidžia išlaikyti iki šios direktyvos įsigaliojimo egzistavusį
         nacionalinį režimą, vis dėlto ši nuostata reiškia prielaidą, kad išimtys, kurias šios valstybės gali išlaikyti šios nuostatos
         pagrindu, yra teisėtos pagal Antrąją direktyvą 67/228, kuri priimta anksčiau už Šeštąją direktyvą. Šiuo atžvilgiu Antrosios
         direktyvos 11 straipsnis, jo 4 daliai nustatant, jog valstybės narės galėjo atskaitymų režimo netaikyti „tam tikroms prekėms
         ir paslaugoms, ypač toms, kurios gali būti išimtinai ar iš dalies naudojamos asmeniniams apmokestinamojo asmens ar jo personalo
         tikslams“, valstybėms narėms nesuteikė absoliučios diskrecijos atskaitymo režimo netaikyti visoms arba beveik visoms prekėms
         ir paslaugoms, ypač visam turtui, jei jis naudojamas apmokestinamojo asmens asmeniniams tikslams.

      (žr. 31‑34, 36 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. liepos 14 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Perkant sumokėto mokesčio atskaita – Iš dalies verslui ir iš dalies asmeniniams tikslams naudojamas nekilnojamasis turtas“
      Byloje C‑434/03
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2003 m. spalio 10 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. spalio 13 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      P. Charles,

      T. S. Charles‑Tijmens
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts
         ir A. Borg Barthet, teisėjai S. von Bahr (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász ir G. Arestis,

      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       P. Charles ir T. S. Charles-Tijmens, atstovaujamų adviseur  E. H. van den Elsen ir belastingsadviseur  G. Volkerink,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir C. ten Dam,
      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos A. Tiemann,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos L. Ström van Lier ir A. Weimar,
      susipažinęs su 2005 m. sausio 20 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo ? Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB (OL L 102, p. 18, toliau ? Šeštoji direktyva),
         6 straipsnio 2 dalies bei 17 straipsnio 1, 2 ir 6 dalių aiškinimu.

      2       Šis prašymas paduotas nagrinėjant ginčą tarp P. Charles, T.S. Charles-Tijmens ir Staatssecretaris van Financiën dėl pastarojo atsisakymo patenkinti jų prašymą grąžinti visą pridėtinės vertės mokestį (toliau ? PVM), kurį jie sumokėjo
         už vieno aukšto atostogų namą, kuris 87,5 % laiko buvo nuomojamas, o 12,5 % laiko naudojamas asmeniniams tikslams.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalis nustato:
      „Paslaugų teikimu už atlygį laikoma:
      a)      prekių, sudarančių verslui skirto turto dalį, naudojimas apmokestinamojo asmens arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba
         jų naudojimas ne verslo tikslams, kai pridėtinės vertės mokestis už tas prekes buvo visiškai ar iš dalies atskaitytas;

      b)      apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas neatlygintinai jo paties arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba apskritai
         ne verslo tikslais.

      Šios dalies nuostatoms valstybės narės gali taikyti išimtis su sąlyga, kad tokios išimtys nesudarys prielaidų konkurencijos
         iškraipymui.“

      4       Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 6 dalyse nustatyta:
      „2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo
         turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas;
      <…>
      6.      Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
         išlaidomis susijęs pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali
         būti atskaitomas, jeigu jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai,
         pramogoms ar pasilinksminimams.

      Kol aukščiau minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose
         įstatymuose, galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.“

       Nacionalinės teisės aktai
      5       1968 m. Apyvartos mokesčio įstatymo (Wet op de omzetbelasting 1968, toliau ? Įstatymas dėl PVM) 2 straipsnis nustato:
      „Mokestis, kuriuo apmokestinamas prekių tiekimas ar paslaugų teikimas verslininkui, prekių įsigijimas Bendrijos viduje bei
         jam skirtų prekių importas, yra atskaitomas iš už prekių tiekimą ir paslaugų teikimą mokėtino mokesčio.“

      6       Teisę į atskaitymą patikslina Įstatymo dėl PVM 15 straipsnis, nustatantis:
      „1.      2 straipsnio prasme verslininko atskaitytinas mokestis yra:
      a)      mokestis, kurį kiti verslininkai nurodė jam pateiktose už patiektas prekes ir suteiktas paslaugas, pagal taikytinas taisykles
         išrašytose sąskaitos faktūrose per ataskaitinį laikotarpį;

      <…>
      tiek, kiek verslininkas šias prekes ar paslaugas naudoja savo verslui <…>
      <…>
      4.      Atskaitymas iš mokesčio atliekamas atsižvelgiant į prekių ir paslaugų paskirtį tuo metu, kai verslininkui išrašoma sąskaita,
         arba kai mokestis tampa mokėtinas. Jei tuo metu, kai verslininkas ketina panaudoti prekes ir paslaugas, pasirodo, kad jų atžvilgiu
         jis atskaitė daugiau ar mažiau mokesčio, negu priklausytų atsižvelgiant į tų prekių ar paslaugų naudojimą, tai suma, kuria
         buvo viršyta leistina atskaitymo suma, tampa mokėtina nuo to momento. Mokėtinas mokestis sumokamas pagal (Įstatymo dėl PVM)
         14 straipsnį.

      Neatskaityta mokesčio suma, kurią buvo galima atskaityti ir kuri nebuvo grąžinta, grąžinama verslininkui pateikus prašymą.
      <…>“
       Pagrindinė byla ir prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytas klausimas
      7       Nacionalinio teismo sprendime nurodoma, kad P. Charles ir T. S. Charles‑Tijmens 1997 m. kovo mėn. kartu įsigijo vieno aukšto
         atostogų namą (toliau – namas) Nyderlanduose. Namas buvo skirtas ir nuomoti, ir asmeniniam naudojimui; pagrindinėje byloje
         nagrinėjamu laikotarpiu, tai yra nuo 1997 m. balandžio 1 d. iki birželio 30 d. įskaitytinai, šis namas 87,5 % laiko buvo nuomojamas,
         o 12,5 % laiko buvo naudojamas asmeniniams tikslams.

      8       Nyderlandų Hoge Raad pažymi, kad dėl šios nuomos P. Charles ir T. S. Charles‑Tijmens yra apmokestinamieji asmenys Šeštosios direktyvos prasme
         ir verslininkai Įstatymo dėl PVM prasme. Atsižvelgiant į tai, kad šis namas yra nuomojamas asmenims, kurie jame apsistoja
         tik trumpam laikui, ir kad nuoma vykdoma kaip „atostogų verslas“, šiai nuomai netaikomas atleidimas nuo PVM mokesčio, kuriuo
         pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B dalies b punkto 1 papunktį Nyderlanduose galima pasinaudoti nuomojant nekilnojamą
         turtą.

      9       Savo 1997 m. antrojo ketvirčio PVM deklaracijoje P. Charles ir T. S. Charles‑Tijmens atskaitė 87,5 % PVM, nurodyto jiems išrašytoje
         sąskaitoje už namą. Vėliau jie prašė mokesčių inspektoriaus, turinčio įgaliojimus patenkinti šį prašymą (toliau – mokesčių
         inspektorius), jiems šią dalį atitinkančią sumą sugrąžinti.

      10     1997 m. spalio 1 d. Sprendimu pastarasis patenkino P. Charles ir T. S. Charles‑Tijmens prašymą. Vis dėlto manydami, jog jų
         sumokėtas PVM galėjo būti atskaitytas 100 %, jie pateikė prašymą grąžinti likusią PVM dalį už 12,5 % laiko, kai namas buvo
         naudojamas asmeniniams tikslams.

      11     Mokesčių inspektoriui šį prašymą atmetus kaip nepriimtiną, P. Charles ir T. S. Charles‑Tijmens pareiškė ieškinį Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch. Šis teismas panaikino sprendimą dėl nepriimtinumo, tačiau spręsdamas bylą iš esmės inspektoriaus sprendimą paliko galioti,
         patikslindamas, jog ieškovai neturėjo pagrindo atskaityti viso už šį namą sumokėto PVM, nes 12,5 % viso laiko namas buvo naudojamas
         asmeniniams tikslams.

      12     P. Charles ir T.S. Charles-Tijmens Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch sprendimą apeliacine tvarka apskundė Nyderlandų Hoge Raad. Grįsdami savo apeliacinį skundą jie tvirtina, kad iš Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies išplaukia, jog namo naudojimas
         asmeniniams tikslams yra apmokestinamasis sandoris, nes jie nusprendė visą namą priskirti versle naudojamam turtui, o tai
         pagal šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį suteikia teisę atskaityti visą šiuo pagrindu apskaičiuotą PVM (žr., pavyzdžiui,
         1995 m. spalio 4 d. Sprendimą Armbrecht, C‑291/92, Rink. p. I‑2775 ir 2001 m. kovo 8 d. Sprendimą Bakcsi, C‑415/98, Rink. p. I‑1831).

      13     P. Charles ir T.S. Charles-Tijmens priduria, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis šio aiškinimo nekeičia, nes Šeštosios
         direktyvos įsigaliojimo metu šios nuostatos prasme Nyderlandų teisės aktai nenumatė jokios išimties iš teisės atskaityti mokestį,
         išskyrus dėl keleivių vežimui skirtų automobilių.

      14     Hoge Raad pažymi, kad Nyderlandų teisės aktai, reglamentuojantys mišriam naudojimui tiekiamas prekes ir teikiamas paslaugas, kaip pagrindinėje
         byloje nagrinėjamu atveju, Nyderlanduose buvo priimti 1969 m., taikant 1967 m. balandžio 11 d. Tarybos Antrosios direktyvos
         67/228/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo ? Bendros pridėtinės vertės mokesčio sistemos taikymo
         struktūra ir tvarka (OL 71, 1967, p. 1303, toliau – Antroji direktyva) 11 straipsnio 1 dalį.

      15     Šių teisės aktų nuostatos skiriasi nuo Šeštosios direktyvos nuostatų, ir kartais yra palankesnės, o kartais nepalankesnės
         apmokestinamajam asmeniui. Iš tiesų, ši direktyva apmokestinamajam asmeniui suteikia teisę nedelsiant ir visiškai atskaityti
         mokestį, o korekcija dėl prekės naudojimo ne verslui daroma tik ja pasinaudojus asmeniniams tikslams. Kita vertus, pagal Įstatymu
         dėl PVM nustatytą sistemą asmuo turi iš karto ar bent jau per pirmuosius metus nustatyti, kiek ši prekė bus naudojama ne verslui.

      16     Nyderlandų Hoge Raad šiuo atžvilgiu patikslina, kad 1968 m. Įgyvendinimo taisyklių dėl apyvartos mokesčio nustatymo (Uitvoeringsbeschikking omzetbelasting
         1968, Stcrt. 168, Nr. 169) 12 straipsnio 3 dalis, priimta taikant Įstatymo dėl PVM 15 straipsnio 6 dalį, nustato, kad tuo
         metu, kai pateikiama deklaracija už tų finansinių metų paskutinį apmokestinimo laikotarpį, atskaitomas PVM yra perskaičiuojamas
         naudojant visų mokestinių metų duomenis. Pasibaigus šiems finansiniams metams šios atskaitos perskaičiuoti ar peržiūrėti neleidžiama.

      17     Šiomis aplinkybėmis Nyderlandų Hoge Raad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir prejudicine tvarka Teisingumo Teismui pateikti šį klausimą:

      „Ar iki <…> Šeštosios direktyvos priėmimo galiojęs teisinis režimas,
      –       draudžiantis ilgalaikį turtą ar jam prilyginamą prekę ar paslaugą visiškai priskirti versle naudojamam turtui, jei pirkėjas
         šią prekę ar paslaugą naudoja ir verslo, ir su juo nesusijusiems tikslams (ypač asmeniniams tikslams),

      –       ir todėl draudžiantis nedelsiant ir visiškai atskaityti šios prekės ar šios paslaugos pirkimo metu sąskaitoje nurodytą mokestį,
         ir

      –       nenumatantis apmokestinimo PVM, kaip numatyta Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies a punkte,
      yra suderinamas su Šeštąja direktyva ir ypač jos 17 straipsnio 1, 2 ir 6 dalimis bei 6 straipsnio 2 dalimi?“
       Dėl pateikto klausimo
      18     Savo klausimu nacionalinis teismas iš esmės teiraujasi, ar Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalis ir 17 straipsnio 2 bei
         6 dalys turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kokie yra nagrinėjami pagrindinėje byloje,
         kurie buvo priimti iki šios direktyvos įsigaliojimo, kurie apmokestinamajam asmeniui neleidžia viso ilgalaikio turto, naudojamo
         iš dalies verslo ir iš dalies su juo nesusijusiems tikslams, priskirti versle naudojamam turtui ir kurie tokiu atveju neleidžia
         visiškai ir nedelsiant atskaityti šio turto įsigijimo PVM bei nenumato, kad jo naudojimas su verslu nesusijusiems tikslams
         yra prilyginamas paslaugų teikimui už atlygį.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      19     P. Charles ir T. S. Charles‑Tijmens laikosi nuomonės, kad tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje
         byloje, prieštarauja Teisingumo Teismo praktikai PVM srityje, ypač 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimui Seeling (C‑269/00, Rink. p. I‑4101).

      20     Nyderlandų ir Vokietijos vyriausybės tvirtina, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalis valstybei narei leidžia uždrausti
         pasinaudoti teise atskaityti PVM, sumokėtą už ilgalaikį ar tokiu laikomą turtą ar paslaugą tiek, kiek apmokestinamasis asmuo
         šį turtą ar šią paslaugą naudoja su verslu nesusijusiems tikslams, ypač asmeniniams tikslams, kai ši valstybė narė, pasinaudodama
         šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje numatyta nukrypimo galimybe, mano, jog toks naudojimas nėra apmokestinamas
         sandoris.

      21     Jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalis ir 6 straipsnio 2 dalis valstybei narei neleidžia
         uždrausti pasinaudoti teise atskaityti PVM, kaip kad pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, Nyderlandų vyriausybė teigia,
         kad 17 straipsnio 6 dalis valstybei narei leidžia išsaugoti iki šios direktyvos įsigaliojimo galiojusį nacionalinį režimą,
         kuris draudžia pasinaudoti teise atskaityti PVM už ilgalaikį ar tokiu laikomą turtą ar paslaugą, kai šį turtą ar šią paslaugą
         apmokestinamasis asmuo naudoja su verslu nesusijusiems tikslams, ypač asmeniniams tikslams.

      22     Komisijos nuomone, teisinis režimas, kuris pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje numatytą
         galimybę nukrypti neapmokestina ilgalaikio ar juo laikomo turto ar paslaugos naudojimo asmeniniams tikslams ir todėl draudžia
         su šiomis prekėmis ar paslaugomis susijusius atskaitymus, kiek jos naudojamos asmeniniams tikslams, yra suderinamas su šia
         direktyva.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      23     Visų pirma reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, kai ilgalaikis turtas naudojamas ir profesiniams,
         ir asmeniniams tikslams, apmokestinamasis asmuo PVM taikymo požiūriu gali pasirinkti, ar priskirti visą šį turtą versle naudojamam
         turtui, ar laikyti jį visą savo privačiu turtu ir taip jį visiškai išimti iš PVM sistemos, ar laikyti jį savo versle naudojamu
         turtu tiek, kiek jis faktiškai naudojamas verslui (šiuo klausimu žr., be kita ko, nurodytų sprendimų Armbrecht 20 punktą; Bakcsi 25 ir 26 punktus; Seeling 40 punktą bei 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo HE, C‑25/03, Rink. p. I‑0000 46 punktą).

      24     Jei apmokestinamasis asmuo nusprendžia ilgalaikį turtą, naudojamą ir profesiniams, ir asmeniniams tikslams, laikyti versle
         naudojamu turtu, dėl šio turto įsigijimo PVM suma iš principo yra visiškai ir nedelsiant atskaitoma (žr., be kita ko, 1991 m.
         liepos 11 d. Sprendimo Lennartz, C‑97/90, Rink. p. I‑3795, 26 punktą bei nurodytų sprendimų Bakcsi 25 punktą ir Seeling 41 punktą).

      25     Iš Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos a punkto išplaukia, kad kai versle naudojamam turtui priskiriamas
         turtas suteikia teisę į visišką ar dalinę pirkimo PVM atskaitą, jo naudojimas asmeniniams apmokestinamo asmens ar jo personalo
         arba su jo verslu nesusijusiems tikslams yra laikomas už atlygį teikiamomis paslaugomis. Šis naudojimas, tos pačios direktyvos
         17 straipsnio 2 dalies prasme laikomas apmokestinamuoju sandoriu, pagal jos 11 straipsnio A dalies 1 pastraipos c punktą yra
         apmokestinamas remiantis teikiant šias paslaugas patirtų išlaidų suma (šiuo klausimu žr. nurodytų sprendimų Lennartz 26 punktą; Bakcsi 30 punktą ir Seeling 42 punktą).

      26     Dėl Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos reikia iš karto priminti, kad harmonizavimo išimtys turi
         būti griežtai apibrėžtos. Iš tiesų kiekvieną kartą, kai pasinaudojama nuo PVM nukrypstančiais režimais, tarp valstybių narių
         susidaro mokesčių naštos skirtumai.

      27     Be to, ši 6 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa iš esmės turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės tam tikrų paslaugų
         teikimo ar naudojimosi gali nelaikyti paslaugų teikimu už atlygį, ypač siekiant supaprastinti su PVM surinkimu susijusias
         administracines procedūras (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Cookies World, C‑155/01, Rink. p. I‑8785, 59 punktą).

      28     Vis dėlto Šeštosios direktyvos 2 dalies antroji pastraipa neturėtų valstybėms narėms sudaryti galimybės uždrausti apmokestinamiesiems
         asmenims, pasirinkusiems visą ir profesiniams, ir asmeniniams tikslams naudojamą ilgalaikį turtą priskirti versle naudojamam
         turtui, visiškai ir nedelsiant atskaityti šio turto pirkimo PVM, nes jie į tai turi teisę pagal šio sprendimo 24 punkte nurodytą
         Teisingumo Teismo praktiką. Toks teisės į atskaitymą apribojimas prieštarautų šiai nuostatai.

      29     Be to, Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalies antrąja pastraipa pagrįstas bendro pobūdžio atsisakymas apmokestinti ilgalaikio
         turto dalies naudojimą asmeniniams apmokestinamojo asmens tikslams, kai šis galėjo visiškai atskaityti PVM, mokėtiną už atitinkamo
         turto įsigijimą, taip pat prieštarautų šiai nuostatai, nes tai neišvengiamai lemtų konkurencijos iškraipymą.

      30     Taigi apmokestinamasis asmuo turi teisę, pirma, pasirinkti visą savo ilgalaikį turtą, naudojamą iš dalies verslo, iš dalies
         su verslu nesusijusiems tikslams, priskirti versle naudojamam turtui ir, esant reikalui, visiškai ir nedelsiant atskaityti
         su šio turto įsigijimu susijusį PVM ir, antra, iš principo šią teisę atitinkančią pareigą sumokėti PVM nuo išlaidų, patirtų
         šį turtą naudojant su verslu nesusijusiems tikslams, sumos (šiuo klausimu žr. nurodyto sprendimo Seeling 43 punktą).

      31     Kalbant apie Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalį, tiesa, kad ji valstybei narei leidžia, kaip tvirtina ir Nyderlandų
         vyriausybė, išlaikyti iki Šeštosios direktyvos įsigaliojimo egzistavusį nacionalinį režimą. Vis dėlto ši nuostata reiškia
         prielaidą, kad išimtys, kurias valstybės narės gali išlaikyti šios nuostatos pagrindu, yra teisėtos pagal Antrąją direktyvą,
         kuri priimta anksčiau už Šeštąją direktyvą (žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Royscot ir kt., C‑305/97, Rink. p. I‑6671, 21 punktą).

      32     Antrosios direktyvos 11 straipsnio, kurio 1 dalyje numatyta teisė į atskaitymą, 4 dalis nustatė, jog valstybės narės galėjo
         atskaitymų režimo netaikyti „tam tikroms prekėms ir paslaugoms, ypač toms, kurios gali būti išimtinai ar iš dalies naudojamos
         asmeniniams apmokestinamojo asmens ar jo personalo tikslams“. (Neoficialus vertimas)

      33     Pastaroji nuostata valstybėms narėms nesuteikė absoliučios diskrecijos atskaitymo režimo netaikyti visoms arba beveik visoms
         prekėms ir paslaugoms ir taip panaikinti Antrosios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje nustatyto režimo esmę (žr. nurodyto sprendimo
         Royscot ir kt.  24 punktą).

      34     Taigi, nors Antrosios direktyvos 11 straipsnio 4 dalis leidžia valstybėms narėms į atskaitos režimą neįtraukti tam tikrų prekių,
         pavyzdžiui, automobilių, ši nuostata joms neleidžia šio režimo netaikyti visam turtui, jei jis naudojamas apmokestinamojo
         asmens asmeniniams tikslams.

      35     Iš to išplaukia, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis, skaitoma kartu su Antrosios direktyvos 11 straipsnio 4 dalimi,
         valstybėms narėms draudžia išsaugoti bendrą atskaitos režimo išimtį, taikomą visoms apmokestinamojo asmens prekėms, kurias
         šis naudoja savo asmeniniams tikslams.

      36     Vadinasi, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalis ir 17 straipsnio 2 bei 6 dalys
         turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia tokius iki šios direktyvos įsigaliojimo priimtus nacionalinės teisės aktus, kokie
         yra nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie apmokestinamajam asmeniui neleidžia viso ilgalaikio turto, naudojamo iš dalies
         verslo ir iš dalies su juo nesusijusiems tikslams, priskirti versle naudojamam turtui ir kurie atitinkamu atveju draudžia
         visiškai ir nedelsiant atskaityti šio turto įsigijimo PVM.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymo derinimo ? Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos
            direktyva 95/7/EB, 6 straipsnio 2 dalis bei 17 straipsnio 2 ir 6 dalys turi būti aiškinamos taip, kad jos draudžia tokius
            iki šios direktyvos įsigaliojimo priimtus nacionalinės teisės aktus, kokie yra nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie apmokestinamajam
            asmeniui neleidžia viso ilgalaikio turto, naudojamo iš dalies verslo ir iš dalies su juo nesusijusiems tikslams, priskirti
            versle naudojamam turtui ir kurie atitinkamu atveju draudžia visiškai ir nedelsiant atskaityti šio turto įsigijimo PVM.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1961 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 30-59.


title: 2009 m. lapkričio 19 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas. # Byla T-298/06.

text:
      2009 m. lapkričio 19 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas Agencja Wydawnicza Technopol prieš VRDT (1000)
      (Byla T‑298/06)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „1000“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti tik iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami prekių savybėms žymėti (Tarybos
         reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 24–31 punktus)

      Dalykas

               Ieškinys, pareikštas dėl 2006 m. rugpjūčio 7 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo
                  (byla R 447/2006‑4), susijusio su paraiška įregistruoti žodinį prekių ženklą 1000, kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas 1000 16, 28 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms – paraiška Nr. 4372264.

               Eksperto sprendimas:

               atmesti paraišką.

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją.

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. bylinėjimosi išlaidas.


2002 m. sausio 8 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Metropol Treuhand WirtschaftsstreuhandgmbH prieš Finanzlandesdirektion für Steiermark ir Michael Stadler prieš Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgerichtshof - Austrija. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-409/99.