title: Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2005 m. liepos 7 d. # A. J. van Pommeren-Bourgondiën prieš Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank te Amsterdam - Nyderlandai. # Socialinė apsauga - Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 - Taikymo sritis - Invalidumo pensija - Teisės į išmokas išsaugojimas persikėlus gyventi į kitą valstybę narę. # Byla C-227/03.

text:
      Byla C‑227/03
      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      prieš
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
      (Rechtbank te Amsterdam prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė apsauga – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – Taikymo sritis – Invalidumo pensija – Teisės į išmokas išsaugojimas persikėlus gyventi į kitą valstybę narę“
      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada, pateikta 2005 m. vasario 24 d.  I‑0000
      2005 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Socialinė darbuotojų migrantų apsauga — Taikytini teisės aktai — Asmuo, nutraukęs bet kokią profesinę veiklą vienos valstybės
            narės teritorijoje ir persikėlęs gyventi į kitą valstybę narę — Pirmosios valstybės narės teisės aktai, leidžiantys savanoriškai
            draustis tam tikrose šios valstybės sistemos srityse — Vientisumo principo pažeidimas — Nebuvimas
      (Tarybos reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnis)
      2.     Socialinė darbuotojų migrantų apsauga — Valstybių narių kompetencija tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas — Ribos —
            Bendrijos teisės laikymasis — Sutarties taisyklės, susijusios su laisvu darbuotojų judėjimu
      (EB 39 straipsnis)
      3.     Socialinė darbuotojų migrantų apsauga — Apdraudimas pagal socialinės apsaugos sistemą — Asmuo, nutraukęs bet kokią profesinę
            veiklą vienos valstybės narės teritorijoje ir persikėlęs gyventi į kitą valstybę narę — Pirmosios valstybės narės teisės aktai,
            pagal kuriuos privalomajam draudimui tam tikrose minėtos sistemos srityse keliamas gyvenamosios vietos reikalavimas — Už privalomojo
            draudimo sąlygas mažiau palankios savanoriškojo draudimo sąlygos — Nepriimtinumas
      (EB 39 straipsnis)
      1.     Valstybės narės teisės aktų, suteikiančių šioje valstybėje narėje negyvenantiems ir nutraukusiems bet kokią profesinę veiklą
         joje asmenims galimybę ir toliau būti pagal šios valstybės teisės aktus apsidraudusiems savanoriškuoju draudimu srityse, kuriose
         jie nustoja būti apdrausti privalomuoju draudimu, taikymas nepažeidžia Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje, iš dalies
         pakeistoje  Reglamentu Nr. 2195/91, įtvirtinto socialinės apsaugos sistemos vientisumo principo.

      Iš tiesų šio reglamento II antraštinės dalies nuostatų, tarp jų ir 13 straipsnio, tikslas yra ne tik išvengti kelių nacionalinės
         teisės aktų vienalaikio taikymo ir iš to galinčių kilti sunkumų, bet taip pat užkirsti kelią tam, kad nesant taikytinos teisės
         asmenims, patenkantiems į šio reglamento taikymo sritį, būtų panaikinta socialinė apsauga. Teisės ar pareigos draustis pagal
         socialinės apsaugos sistemą arba vienoje ar kitoje šios sistemos srityje egzistavimo sąlygas turi nustatyti kiekvienos valstybės
         narės teisės aktai, įskaitant susijusiuosius su draudimo taikymo nutraukimu.

      (žr. 33–34 ir 37–38 punktus)
      2.     Nors valstybės narės išlaiko kompetenciją tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas, vis dėlto ją vykdydamos jos turi laikytis
         Bendrijos teisės, ypač EB sutarties nuostatų, susijusių su laisvu darbuotojų judėjimu.

      (žr. 39 punktą)
      3.     EB 39 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos nutraukęs jos teritorijoje bet kokią profesinę veiklą
         asmuo išlieka privalomai apdraustas tam tikrose socialinės apsaugos srityse, tik jei jis lieka joje gyventi, nors šis asmuo
         tebėra privalomai apdraustas remiantis šios valstybės narės teisės aktais kitose socialinės apsaugos srityse, net jeigu jo
         gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, tuo atveju, kai savanoriškojo draudimo tose srityse, kuriose nebetaikomas privalomasis
         draudimas, sąlygos yra mažiau palankios už privalomojo draudimo sąlygas.

      Iš tiesų pagal tokius teisės aktus šioje valstybėje negyvenantys asmenys atsiduria mažiau palankioje padėtyje už čia gyvenančius
         asmenis jų socialinio draudimo atžvilgiu, ir todėl šie aktai pažeidžia EB 39 straipsnyje užtikrintą laisvo judėjimo principą.

      (žr. 44–45 punktus ir rezoliucinę dalį)

TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. liepos 7 d.(*)

      „Socialinė apsauga – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – Taikymo sritis – Invalidumo pensija – Teisės į išmokas išsaugojimas persikėlus gyventi į kitą valstybę narę“
      Byloje C‑227/03
      dėl Rechtbank te Amsterdam (Nyderlandai) 2003 m. gegužės 21 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gegužės 26 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      prieš
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet (pranešėjas), S. von Bahr, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh,

      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. gruodžio 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       A. J. van Pommeren-Bourgondiën, atstovaujamo advocaat P. de Casparis,

      –       Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank, atstovaujamo G. Vonk,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir C. Wissels,
      –       Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Snoecx ir M. Wimmer,
      –       Graikijos vyriausybės, atstovaujamos M. Apessos, D. Kalogiros ir I. Pouli,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Martin, H. van Vliet ir R. Troosters,
      susipažinęs su 2005 m. vasario 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 39 straipsnio ir 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB)
         Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims
         ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, pakeisto 1991 m. birželio 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2195/91 (OL L 206,
         p. 2, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 13 straipsnio išaiškinimu.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp A. J. van Pommeren-Bourgondiën ir Socialinio draudimo kasos valdybos (Raad van Bestuur van de Sociale verzekeringsbank, toliau – SVB) dėl SVB atsisakymo išsaugoti jos privalomąjį draudimą tam tikrose socialinės apsaugos srityse, remiantis tuo, kad ji negyvena Nyderlanduose.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3       Pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalį šis reglamentas
      „<...> taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
      a)      ligos ir motinystės išmokas;
      b)      invalidumo išmokas <…>;
      c)      senatvės išmokas;
      d)      išmokas maitintojo netekusiems asmenims;
      <…>
      g)      bedarbio išmokas;
      h)      išmokas šeimai“.
      4       Šio reglamento II antraštinė dalis (13–17a straipsniai) „Taikytinų teisės aktų nustatymas“ reglamentuoja kolizines situacijas.

      5       Pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnį:
      „1. Laikantis 14c straipsnio, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai.
         Tie teisės aktai taikomi remiantis šioje dalyje nustatytomis nuostatomis.

      2. Laikantis 14–17 straipsnių nuostatų:
      a)      vienos valstybės narės teritorijoje dirbančiam darbuotojui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos
         valstybės narės teritorijoje <…>

      <...>
      f)      asmeniui, kuriam nustoja galioję valstybės narės teisės aktai, kol bus pradėti taikyti kitos valstybės narės teisės aktai
         <…>, taikomos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktų nuostatos <…>“

      6       Pagal 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką (OL L 74,
         p. 1), pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, p. 1), 10b straipsnį:

      „Data ir sąlygos, pagal kurias valstybės narės teisės aktai nebetaikomi Reglamento (Nr. 1408/71) 13 straipsnio 2 dalies f punkte
         nurodytam asmeniui, nustatomos pagal tuos teisės aktus <…>“

      7       Pagal Reglamento Nr. 1408/71 15 straipsnį:
      „1. 13–14d straipsniai netaikomi savanoriškajam draudimui ar pasirinktam nuolatiniam draudimui, nebent vienos iš 4 straipsnyje
         nurodytų sričių atžvilgiu valstybėje narėje yra tik savanoriškojo draudimo sistema.

      2. Jeigu taikant dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus draudimas sutampa:
      –       pagal privalomojo draudimo sistemą ir vieną ar daugiau savanoriškojo ar pasirinkto nuolatinio draudimo sistemas, atitinkamam
         asmeniui taikoma tiktai privalomojo draudimo sistema,

      –       pagal dvi ar daugiau savanoriškojo ar pasirinkto nuolatinio draudimo sistemas, atitinkamas asmuo gali pasirinkti savanoriškojo
         ar pasirinkto nuolatinio draudimo sistemas.

      3. Tačiau invalidumo, senatvės ir mirties (pensijų) atžvilgiu atitinkamas asmuo gali pasirinkti valstybės narės savanoriškąjį
         ar pasirinktą nuolatinį draudimą, net jeigu privalomasis draudimas jam taikomas pagal kitos valstybės narės teisės aktus,
         kiek tokį sutapimą aiškiai ar numanomai pripažįsta pirmoji valstybė narė.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      8       Nyderlandų Karalystėje socialinis draudimas skirstomas į dvi rūšis, t. y., pirma, „bendra socialinio draudimo sistema“ ir,
         antra, „darbuotojų socialinio draudimo sistema“.

      9       Bendra socialinio draudimo sistema apima šiuos įstatymus:
      –       Įstatymas dėl bendros šeimos pašalpų sistemos (Algemene Kinderbijslagwet, toliau – AKW),
      –       Įstatymas dėl bendros maitintojo netekusių asmenų pensijų sistemos (Algemene Nabestaandenwet, toliau – ANW),
      –       Įstatymas dėl bendros senatvės pensijos sistemos (Algemene Ouderdomswet, toliau – AOW),
      –       Įstatymas dėl bendros specialių medicininių išlaidų padengimo sistemos (Algemene wet bijzondere ziektekosten, toliau – AWBZ).
      10     Darbuotojų socialinio draudimo sistema apima šiuos socialinės apsaugos įstatymus:
      –       Įstatymas dėl ligos pašalpų sistemos (Ziektewet, toliau – ZW),
      –       Įstatymas dėl ligonių kasų (Ziekensfondswet, toliau – ZFW),
      –       Įstatymas dėl bedarbio išmokų sistemos (Werkloosheidswet, toliau – WW),
      –       Įstatymas dėl invalidumo išmokos (Arbeidsongeschiktheidsverzekering, toliau – WAO).
      11     Bendros socialinio draudimo sistemos srityje Nyderlandų teisės aktai iš pradžių numatė sistemą, pagal kurią Nyderlanduose
         negyvenantys, bet gaunantys iš Nyderlandų tam tikras ilgalaikes išmokas, asmenys pagal tam tikras sąlygas buvo privalomai
         draudžiami.

      12     1989 m. gegužės 3 d. Nyderlandų dekreto dėl socialiniu draudimu apdraustų asmenų kategorijos išplėtimo ir sumažinimo (Besluit
         uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen) 8 straipsnyje nurodyta:

      „1. Socialiniu draudimu draudžiamas asmuo, kuris savo gyvenamąją vietą perkėlė už Nyderlandų ribų ir savo išvykimo metu turėjo
         teisę gauti:

      a)      išmoką pagal WAO <…>
      <…>
      2. Socialiniu draudimu draudžiamas asmuo, kuris negyvena Nyderlanduose ir kuris turi teisę gauti 1 dalyje nurodytą išmoką
         <…>, jei ši teisė atsiranda dėl to, kad jis apdraustas privalomuoju socialiniu draudimu arba savanoriškuoju draudimu pagal
         AOW 45 straipsnį ir ANW 63 straipsnį, ir su sąlyga, kad išmoka <…> sudaro bent 35 % minimalios algos.“

      13     1998 m. gruodžio 24 d. Dekretas, įsigaliojęs 1999 m. sausio 1 d., panaikino 1989 m. gegužės 3 d. Dekretą. Pereinamuoju laikotarpiu
         pastarojo dekreto 8 straipsnio nuostatos, įtvirtintos 1998 m. gruodžio 24 d. Dekreto 26 straipsnyje, galiojo iki 2000 m. sausio
         1 dienos. Nuo šios datos privalomasis draudimas nebetaikomas tam tikrose socialinės apsaugos srityse.

      14     Asmenys, kuriems nuo 2000 m. sausio 1 d. nebetaikomas reikalavimas draustis privalomuoju draudimu, galėjo savanoriškai draustis
         pagal 1990 m. sausio 2 d. Dekreto (Besluit inzake vrijwillige verzekering) 2 straipsnio 1 dalį. Pagal šį straipsnį tokia galimybė
         suteikiama per vienerių metų laikotarpį nuo privalomojo draudimo nutraukimo, o siekiant iš naujo draustis pakanka tiesiog
         apie tai pranešti Socialinio draudimo kasai (Sociale verzekeringsbank).

      15     Pagal AOW 35 straipsnį:
      „1. 15 metų arba vyresnis anksčiau apdraustas asmuo, jei jam dar nesukako 65 metai, gali pasirinktinai draustis daugiausia
         10 metų laikotarpiui, kuris pradedamas skaičiuoti kitą dieną nutraukus privalomąjį draudimą. <…>

      3. 1 dalyje nurodytas didžiausias 10 metų laikotarpio reikalavimas netaikomas: <…> anksčiau apdraustam asmeniui, kuriam privalomojo
         draudimo nutraukimo dieną buvo sukakę 50 metų ir kuris negyvena Nyderlanduose bei turi teisę gauti:

      1)      išmoką pagal įstatymą dėl invalidumo išmokos (WAO) <…>“
      16     Pagal ANW 63 straipsnį:
      „1. Anksčiau apdrausti asmenys viešojo administravimo taisyklėse arba jų įgyvendinimo nuostatose nustatytomis sąlygomis gali
         laikotarpiu nuo jų 15-ojo iki 65-ojo gimtadienio draustis savanoriškuoju draudimu, kuriuo jie nėra apdrausti.

      2. Pirmoje dalyje nurodytos sąlygos, be kita ko, apima bendro įstatymo dėl senatvės draudimo 45 straipsnyje nurodytą galimybę
         tuo pačiu metu draustis savanoriškuoju draudimu.“

      17     Tačiau privalomasis draudimas buvo išsaugotas tam tikrose socialinės apsaugos srityse. 1998 m. gruodžio 24 d. Dekreto 27 straipsnyje
         išlieka pareiga draustis pagal AKW iki jauniausiam vaikui sukaks 18 metų. Šio dekreto 7 straipsnis numato, kad asmuo, negyvenantis
         Nyderlanduose, bet apdraustas pagal ZFW ir taikant Europos Sąjungos Tarybos reglamentą jo gyvenamosios vietos valstybėje narėje
         galintis gauti išmokas iš ligonių kasų draudimo biudžeto, yra apdraudžiamas pagal AWBZ.

      18     Pagal darbuotojų socialinio draudimo sistemą, konkrečiai kalbant apie WAO, ZW ir WW, pareigai draustis taikomos šios sąlygos:
      –        ZW 20 straipsnis numato, kad ši pareiga taikoma jame nurodytiems darbuotojams. Pagal jo 8a straipsnį „darbuotojas“ ZW prasme
         – tai asmuo, gaunantis privalomojo draudimo išmoką pagal WAO.

      –       WW 8 straipsnis numato, kad darbuotojai, praradę darbingumą dirbdami, išsaugoja darbuotojo statusą.
      –       Mokamų išmokų pagal WAO ir tų, kurias turi teisę gauti užsienyje gyvenantys darbuotojai pagal ZW ir WW, negalima gauti kartu.

       Pagrindinis ginčas ir prejudiciniai klausimai
      19     A. J. van Pommeren-Bourgondiën, Belgijoje gyvenanti Nyderlandų pilietė, visada dirbo Nyderlanduose. Nuo 1997 m. ji gauna didžiausią
         invalidumo išmoką pagal WAO, apskaičiuotą pagal invalidumo išmokų sistemą.

      20     A. J. van Pommeren-Bourgondiën buvo pranešta, kad nuo 2000 m. sausio 1 d. ji nebebus privalomai draudžiama tam tikru Nyderlandų
         socialiniu draudimu, t. y. AOW, ANW ir AKW, motyvuojant tuo, kad ji negyvena Nyderlanduose. Jai buvo taip pat nurodyta, kad
         nuo 2000 m. sausio 1 d. dėl šios priežasties į bendrą socialinio draudimo sistemą iš išmokų pagal WAO nebus atskaitoma jokia
         įmoka, bet ji turi galimybę savanoriškai draustis pagal AOW ir ANW, pateikdama prašymą Socialinio draudimo kasai.

      21     A. J. van Pommeren-Bourgondiën ginčijo jos privalomojo draudimo nutraukimą šioje kasoje. 2000 m. rugpjūčio 28 d. pastaroji
         patvirtino savo poziciją.

      22     Tada ieškovė šiai kasai pateikė skundą. Kadangi pastaroji neatsakė, ji pareiškė ieškinį Rechtbank te Amsterdam.

      23     Šio teismo nuomone, priešingai Nyderlandų vyriausybės tvirtinimams, AOW ir ANW atveju draudimo sąlygos, pavyzdžiui, įmokos
         suma, skiriasi atsižvelgiant į tai, ar draudimas yra privalomasis, ar savanoriškasis. Privalomojo draudimo atveju pagal AOW
         ir ANW įmoka apskaičiuojama pagal Nyderlanduose gautas apmokestinamąsias pajamas, o savanoriškojo draudimo atveju – pagal
         bet kurioje valstybėje gautas apmokestinamąsias pajamas.

      24     Be to, jis mano, kad dėl privalomojo ir savanoriškojo draudimo taikymo kartu apdraustas asmuo gali prarasti galimybę laikytis
         Reglamente Nr. 1408/71 įtvirtintos pareigos privalomai draustis vienoje socialinės apsaugos įstaigoje.

      25     Šiomis aplinkybėmis Rechtbank te Amsterdam nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „1.      Ar Reglamento 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punktas draudžia valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos nustojęs vykdyti
         bet kokią profesinę veiklą jos teritorijoje asmuo išlieka apdraustas pagal šiuos teisės aktus tik tuo atveju, jeigu jis lieka
         joje gyventi, nors šis asmuo išlieka privalomai apdraustas remiantis šios valstybės narės teisės aktais kitose socialinės
         apsaugos srityse, nesvarbu, kur jo gyvenamoji vieta?

      2.      Ar atsakymui į pirmąjį klausimą turi reikšmės tai, kad pagal tos valstybės narės teisės aktus asmuo turi galimybę savanoriškai
         draustis keliose socialinės apsaugos srityse, nesiejant tokio savanoriškojo draudimo su reikalavimu gyventi toje valstybėje
         narėje?

      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra neigiamas, subsidiariai pateikiamas šis klausimas:
      3.      Ar pirmiau nurodytoje situacijoje EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad privalomojo draudimo pakeitimas savanoriškuoju
         yra nesuderinamas su šia nuostata, jei privalomojo draudimo nutraukimą lemia gyvenamosios vietos reikalavimo įvedimas?“

       Dėl pateiktų klausimų
      26     Savo klausimais, kuriuos reikia negrinėti kartu, nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar EB 39 straipsnio arba Reglamento
         Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punkto nuostatos draudžia, kad valstybė narė taikytų teisės aktus, pagal kuriuos nustojęs
         vykdyti jos teritorijoje bet kokią profesinę veiklą asmuo privalomai lieka apdraustas tam tikrose socialinės apsaugos srityse,
         tik jei jis lieka joje gyventi, nors šis asmuo tebėra privalomai apdraustas remiantis šios valstybės narės teisės aktais kitose
         socialinės apsaugos srityse, nesvarbu, kur jo gyvenamoji vieta, atsižvelgiant į tai, kad jis išsaugo galimybę, kai jis nėra
         apdraustas privalomuoju draudimu, savanoriškai draustis.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      27     Europos Bendrijų Komisija, Belgijos ir Graikijos vyriausybės mano, kad Nyderlandų teisės aktai yra nesuderinami su Reglamento
         Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalimi, nes joje numatyta, jog asmenims, kuriems šis reglamentas taikomas, taikomi tik vienos
         valstybės narės teisės aktai.

      28     Jos mano, kad jeigu Nyderlandų teisės aktai iš dalies nustoja būti taikomi A. J. van Pommeren-Bourgondiën, laikantis Reglamento
         Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punkto socialinės apsaugos sritims, kuriose nebetaikomas privalomasis draudimas, turėtų
         būti taikomi gyvenamosios vietos valstybės teisės aktai. Todėl A. J. van Pommeren-Bourgondiën būtų taikomi dviejų valstybių
         narių socialinės apsaugos teisės aktai, o tai pažeistų to paties reglamento 13 straipsnio 1 dalies nuostatas.

      29     Be to, Komisija teigia, kad Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punktas nedraudžia, kad valstybės narės teisės
         aktai numatytų, jog šios valstybės teisės aktai ir toliau taikomi nebevykdančiam jos teritorijoje jokios profesinės veiklos
         asmeniui, jeigu jis lieka joje gyventi (1998 m. birželio 11 d. Sprendimo Kuusijärvi, C-275/96, Rink. p. I‑3419, 51 punktas). Todėl Nyderlandų valdžios institucijos visiškai teisėtai galėjo ieškovei nebetaikyti
         visų jos teisės aktų, bet jos negalėjo išsaugoti jos privalomojo draudimo tam tikrose Nyderlandų socialinės apsaugos srityse
         ir jį panaikinti kitose.

      30     Atvirkščiai, Nyderlandų vyriausybė ir SVB mano, jog Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punktas nedraudžia, kad pagal valstybės narės teisės aktus atitinkamas
         asmuo privalomai būtų apdraustas tik nuo tam tikros rizikos, kurią apima jos socialinės apsaugos sistema, rūšių, jeigu jie
         nediskriminuoja piliečių ir šios valstybės pilietybės neturinčių asmenų ir jeigu suinteresuotasis asmuo, siekdamas draustis
         nuo kitos rizikos, pagal tą pačią socialinės apsaugos sistemą turi galimybę draustis savanoriškuoju draudimu.

      31     Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Komisija ir Graikijos vyriausybė įvertino, kad privalomojo
         draudimo sąlygos yra palankesnės už savanoriškojo. Ši padėtis, kitų valstybių narių piliečiams galinti daryti didesnę įtaką
         nei Nyderlandų piliečiams, yra diskriminacinio pobūdžio ir prieštarauja EB 12 ir 39 straipsniams.

      32     Atvirkščiai, Nyderlandų vyriausybė mano, kad savanoriškojo draudimo sąlygos yra tapačios privalomojo draudimo sąlygoms, gal
         net palankesnės.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      33     Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies nuostatų vienintelis tikslas – nurodyti taikytinus nacionalinės teisės aktus
         asmenims, atsidūrusiems vienoje iš a–f punktuose numatytų situacijų. Jų tikslas nėra nustatyti teisės ar pareigos draustis
         pagal socialinės apsaugos sistemą arba vienoje ar kitoje šios sistemos srityje egzistavimo sąlygas. Šias sąlygas turi nustatyti
         kiekvienos valstybės narės teisės aktai, įskaitant susijusiuosius su draudimo nutraukimu (1990 m. gegužės 3 d. Sprendimo Kits van Heijningen, C-2/89, Rink. p. I‑1755, 19 punktas ir minėto sprendimo Kuusijärvi 29 punktas).

      34     Be to, Reglamento Nr. 1408/71 II antraštinės dalies nuostatų, tarp jų ir 13 straipsnio, tikslas yra ne tik išvengti kelių
         nacionalinės teisės aktų vienalaikio taikymo ir iš to galinčių kilti sunkumų, bet taip pat užkirsti kelią tam, kad nesant
         taikytinos teisės asmenims, patenkantiems į šio reglamento taikymo sritį, būtų panaikinta socialinė apsauga (minėtų sprendimų
         Kits van Heijningen 12 punktas ir Kuusijärvi 28 punktas).

      35     Tačiau iš Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punkto matyti, kad gyvenamosios vietos valstybės narės teisės aktai
         taikomi tik tokiu atveju, jeigu nėra taikomi jokie kiti teisės aktai, konkrečiai kalbant, tik jeigu anksčiau taikomi asmeniui
         teisės aktai jam nebetaikomi (2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑347/98, Rink. p. I‑3327, 28 ir 29 punktai). Todėl, jeigu privalomasis socialinės apsaugos draudimas nebetaikomas vienoje
         valstybėje narėje, nurodyta nuostata įpareigoja draustis gyvenamosios vietos valstybėje narėje.

      36     Pagrindinėje byloje šios nuostatos nedaro kliūčių tam, kad Nyderlandų teisės aktai ir toliau būtų taikomi A. J. van Pommeren-Bourgondiën.
         Iš tiesų atsižvelgiant į Teisingumo Teismo poziciją minėtame sprendime Komisija prieš Belgiją, draudimo rūšims, kuriomis ji buvo apdrausta anksčiau, gali būti ir toliau taikoma Nyderlandų socialinės apsaugos sistema.
         Aplinkybė, kad viena šio draudimo dalis tampa savanoriškuoju draudimu, negali uždrausti tokios draudimo eigos pagal privalomojo
         draudimo sistemą.

      37     Beje, todėl Nyderlandų teisės aktai Nyderlanduose negyvenantiems ir čia nustojusiems vykdyti bet kokią profesinę veiklą asmenims
         suteikia galimybę ir toliau būti pagal šios valstybės teisės aktus apsidraudusiems savanoriškuoju draudimu srityse, kuriose
         jų atžvilgiu nebetaikomas privalomasis draudimas.

      38     Pagrindinėje byloje ginčijamų Nyderlandų teisės aktų taikymas nepažeidžia Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto
         socialinės apsaugos sistemos vientisumo principo.

      39     Tačiau, nors valstybės narės išlaiko kompetenciją tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas, vis dėlto ją vykdydamos jos
         turi laikytis Bendrijos teisės, ypač EB sutarties nuostatų, susijusių su laisvu darbuotojų judėjimu (2000 m. lapkričio 23 d.
         Sprendimo Elsen, C‑135/99, Rink. p. I‑10409, 33 punktas). Taigi asmenims, negyvenantiems tos valstybės teritorijoje, taikoma savanoriškojo
         draudimo sistema turi atitikti EB 39 straipsnio nuostatas.

      40     Privalomojo draudimo tam tikrose socialinės apsaugos srityse tolesniam taikymui Nyderlandų teisės aktų leidėjo nustatytas
         gyvenamosios vietos reikalavimas atitinka EB 39 straipsnį, tik jeigu tų pačių socialinės apsaugos sričių atžvilgiu šioje valstybėje
         negyvenančių asmenų savanoriškojo draudimo sąlygos nėra mažiau palankios už privalomojo draudimo, taikomo joje gyvenantiems
         asmenims, sąlygas.

      41     Tačiau, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal naujus Nyderlandų teisės aktus šioje valstybėje
         negyvenantys asmenys nebeturi teisės net savanoriškai draustis pagal šeimos išmokų sistemą, nebent tik iš dalies ir pereinamojo
         laikotarpio metu. Teisę į šeimos išmoką išsaugo tik tie joje negyvenantys asmenys, kurie ją įgijo pagal ankstesnę privalomojo
         draudimo sistemą. Jie galutinai praranda galimybę būti apdrausti, kai jų jauniausiam vaikui sukanka 18 metų. Todėl šioje valstybėje
         gyvenantys asmenys šių išmokų atžvilgiu yra palankiau traktuojami už joje negyvenančiuosius.

      42     Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, kaip išdėstyta šio sprendimo 23 punkte, kad įmokų
         suma skiriasi šioje valstybėje gyvenančių asmenų privalomojo draudimo atveju ir joje negyvenančių asmenų savanoriškojo draudimo
         atveju.

      43     Galiausiai nedidelis procentas savanoriškuoju draudimu apdraustų Nyderlanduose negyvenančių asmenų, kuriems nustojo būti taikomas
         privalomasis draudimas, parodo, jog savanoriškasis draudimas yra mažiau patrauklus ir kad šioje valstybėje negyvenantys asmenys,
         siekdami draustis, susiduria su sunkumais.

      44     Iš pirmesnių punktų išplaukia, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus Nyderlandų teisės aktus šioje valstybėje negyvenantys
         asmenys atsiduria mažiau palankioje padėtyje už čia gyvenančius asmenis jų socialinio draudimo Nyderlanduose atžvilgiu, ir
         todėl šie aktai pažeidžia EB 39 straipsnyje užtikrintą laisvo judėjimo principą.

      45     Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti taip, kad EB 39 straipsnis draudžia valstybės
         narės teisės aktus, pagal kuriuos nustojęs vykdyti jos teritorijoje bet kokią profesinę veiklą asmuo išlieka privalomai apdraustas
         tam tikrose socialinės apsaugos srityse, tik jei jis lieka joje gyventi, nors šis asmuo tebėra privalomai apdraustas remiantis
         šios valstybės narės teisės aktais kitose socialinės apsaugos srityse, net jeigu jo gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje
         narėje, tuo atveju, kai savanoriškojo draudimo tose srityse, kuriose nebetaikomas privalomasis draudimas, sąlygos yra mažiau
         palankios už privalomojo draudimo sąlygas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      EB 39 straipsnis draudžia valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos nutraukęs jos teritorijoje bet kokią profesinę veiklą
            asmuo išlieka privalomai apdraustas tam tikrose socialinės apsaugos srityse, tik jei jis lieka joje gyventi, nors šis asmuo
            tebėra privalomai apdraustas remiantis šios valstybės narės teisės aktais kitose socialinės apsaugos srityse, net jeigu jo
            gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, tuo atveju, kai savanoriškojo draudimo tose srityse, kuriose nebetaikomas privalomasis
            draudimas, sąlygos yra mažiau palankios už privalomojo draudimo sąlygas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2007 m. lapkričio 6 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN paraiška - Absoliutūs atmetimo pagrindai - Apibūdinamasis pobūdis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai. # Byla T-28/06.

text:
      Byla T‑28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai“
      Sprendimo santrauka
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti
            tik iš žymenų arba nuorodų, kurie gali būti naudojami prekių savybėms žymėti
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      Žodinis žymuo VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN, kurį prašoma įregistruoti „alui; mineraliniam ir gazuotam vandeniui, kitiems gaiviesiems
         gėrimams; vaisių gėrimams ir vaisių sultims; sirupams ir kitiems gėrimų gaminimo mišiniams; šių gėrimų mišiniams“ bei „svaigiesiems
         gėrimams (išskyrus alų)“, atitinkamai priklausantiems Nicos sutarties 32 ir 33 klasėms, paprasto vokiškai kalbančio vartotojo
         požiūriu apibūdina  Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytas prekes Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto
         prasme.

      Iš tikrųjų šis devizas yra aiškiai susijęs su gėrimų žaliavų, o ypač naudojamo vandens, grynumu bei tobulumu. Taigi žaliavų
         grynumas ir tobulumas yra ypač svarbūs 32 ir 33 klasių prekėms. Kalbant apie mineralinį vandenį, naudojamo šaltinio vandens
         tobulumas yra lemiamas veiksnys nustatant gėrimo kokybę tiek skonio, tiek ir sveikatos požiūriu. Kalbant apie vaisių sultis,
         alų ir kitus svaigiuosius gėrimus, jų žaliavų kilmė taip pat yra labai svarbus veiksnys nustatant šių prekių kokybę.

      Taigi žodžiai tiek atskirai, tiek ir kartu su kitais tiesiogiai bei aiškiai yra susiję su nurodytų prekių savybėmis. Pagrįstai
         gali būti pripažįstama, kad žaliavų gėrimams grynumas ir tobulumas yra savybės, kurios lemia suinteresuotojo vartotojo pasirinkimą.
         Todėl suinteresuotosios visuomenės požiūriu egzistuoja pakankamas tiesioginis ir konkretus ryšys tarp atitinkamo žodžių junginio
         ir 32 bei 33 klasėms priskiriamų prekių.

      (žr. 37?40 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 6 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN paraiška – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai“
      Byloje T‑28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG, įsteigta Duisburge (Vokietija), atstovaujama advokatų W. Kellenter ir A. Lambrecht,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą G. Schneider,

      atsakovę,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2005 m. lapkričio 17 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1179/2004-2), susijusio
         su paraiška įregistruoti žodinį prekių ženklą VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN kaip Bendrijos prekių ženklą,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. D. Cooke, teisėjai I. Labucka ir M. Prek,
      posėdžio sekretorė K. Andová, administratorė,
      susipažinęs su 2006 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su 2006 m. balandžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje
      pateiktu atsakymu į ieškinį,
      įvykus 2007 m. gegužės 15 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2002 m. rugpjūčio 8 d. ieškovė, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl
         Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui)
         (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką.

      2        Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti, yra žodinis žymuo VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN.

      3        Prekės, kurioms prašoma registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties
         dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 32 ir 33 klasėms ir pagal kiekvieną iš jų atitinka
         tokį aprašymą:

      –        „alus; mineralinis ir gazuotas vanduo, kiti gaivieji gėrimai; vaisių gėrimai ir vaisių sultys; sirupai ir kiti gėrimų gaminimo
         mišiniai; šių gėrimų mišiniai“, priklausantys 32 klasei,

      –        „svaigieji gėrimai (išskyrus alų)“, priklausantys 33 klasei.
      4        2004 m. spalio 20 d. Sprendimu ekspertas, remdamasis Reglamento Nr. 40/94 38 straipsniu, atmetė paraišką įregistruoti nurodydamas,
         kad žodinis žymuo neturi skiriamųjų požymių.

      5        2004 m. gruodžio 20 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais, pateikė VRDT apeliaciją dėl eksperto sprendimo.

      6        2005 m. lapkričio 17 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Antroji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją nurodydama,
         kad nagrinėjamas žymuo yra apibūdinamasis ir kad todėl jis patenka į Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo
         sritį.

       Šalių reikalavimai
      7        Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      8        VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      9        Ieškovė nurodo du panaikinimo pagrindus, susijusius su atitinkamai Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto ir
         7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

       Šalių argumentai
      10      Dėl pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu, ieškovė tvirtina, kad prašomą įregistruoti
         prekių ženklą sudaro ne tik nuorodos, apibūdinančios prekių, kurioms prašoma registracijos, pagrindinius požymius.

      11      Šiuo atžvilgiu ji pirmiausia nurodo, kad ginčijamas žodinis žymuo yra neįprastos bei individualios kūrybos rezultatas ir kad
         jis nėra dažnai vokiečių kalboje vartojamas žodžių junginys.

      12      Toliau ji nurodo, kad, kalbant apie nurodytas prekes, nėra reikalavimo neapriboti šio devizo panaudojimo galimybių dabar arba
         ateityje. Iš tikrųjų tiek visas žodžių junginys, tiek ir atskiri jo elementai paprastai nėra naudojami gėrimams ir ypač mineraliniam
         vandeniui žymėti.

      13      Galiausiai ieškovė remiasi ginčijamo devizo dviprasmiškumu vokiečių kalboje. Dviprasmiškumas atsiranda dėl žodžio „ursprung“
         abstraktumo ir įvairių jo interpretacijų atitinkamų prekių atžvilgiu, taip pat dėl žodžio „vollkommen“ dviprasmiškumo ir aiškios
         reikšmės nebuvimo gėrimų atžvilgiu. Iš to išplaukia, kad ir žodžių junginys „vom ursprung her vollkommen“ neturi aiškios ir
         tiesiogiai apibūdinančios reikšmės. Be to, svarbiausi devizo žodžiai nei atskirai, nei kartu su kitais tiesiogiai ir aiškiai
         neapibūdina nurodytų prekių tam tikrų svarbiausių požymių.

      14      VRDT pirmiausia tvirtina, kad vertinant žymens apibūdinamąjį pobūdį pakanka to, kad jį būtų galima naudoti rinkoje arba šnekamojoje
         kalboje, ir nereikalaujama, kad jis būtų realiai naudojamas.

      15      Toliau VRDT pažymi, kad turėtų būti atsisakoma registruoti žymenį, jei bent viena iš jo reikšmių apibūdina atitinkamų prekių
         ar paslaugų požymį. Taigi svarbiausi nagrinėjamo žymens žodžiai devizo kontekste turi aiškią reikšmę, t. y. kad juo žymimos
         prekės yra puikios nuo pat pradžių.

      16      Galiausiai dėl konceptualaus panašumo VRDT tvirtina, jog klausimas, ar ekonominiu požiūriu galintys būti apibūdinti prekių
         požymiai yra svarbiausi, ar tik papildomi, neturi jokios reikšmės. Šiuo atveju žaliavų kokybė apibūdinama kaip puiki. Taigi
         nereikia nustatyti, ar ši kokybė vartotojui yra pagrindinis kriterijus pasirenkant prekes arba ar kokybės nuoroda neapibūdina
         tam tikrų svarbiausių prekių požymių. Tam, kad būtų taikoma Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto nuostata,
         pakanka, kad visas devizas būtų iš pirmo žvilgsnio suprantamas suinteresuotajam vartotojui, kuris jį suvokia kaip reiškiantį
         kokybės nuorodą, t. y. nuorodą, kad kokybė yra puiki nuo pat pradžių.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      17      Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą neregistruojami „prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba
         nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšiai, kokybei, kiekiui, paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba
         prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų savybėms“.

      18      Šiuo straipsniu draudžiant registruoti tokius žymenis siekiama užtikrinti bendrąjį interesą, kad bet kas laisvai galėtų naudoti
         prekių ar paslaugų, kurioms yra prašoma įregistruoti prekių ženklą, savybes apibūdinančius žymenis ar nuorodas. Todėl ši nuostata
         neleidžia, kad įregistravus prekių ženklą tokius žymenis ar nuorodas galėtų naudoti tik viena įmonė (2003 m. spalio 23 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo VRDT prieš Wrigley, C‑191/01 P, Rink. p. I‑12447, 31 punktas).

      19      Be to, Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti žymenys negali atlikti pagrindinės prekių ženklo funkcijos,
         t. y. nurodyti prekės ar paslaugos kilmės, kad vartotojas, kuris įsigyja šiuo prekių ženklu pažymėtą prekę arba paslaugą,
         vėlesnio įsigijimo metu galėtų pasirinkti tą pačią prekę ar paslaugą, jeigu patirtis buvo teigiama, arba kitą, jeigu ji buvo
         neigiama (2002 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ellos prieš VRDT (ELLOS), T‑219/00, Rink. p. II‑753, 28 punktas ir 2003 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Quick prieš VRDT (Quick), T‑348/02, Rink. p. II‑5071, 28 punktas).

      20      Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyti žymenys ar nuorodos yra tik tokie, kurie, juos įprastai naudojant,
         vartotojo požiūriu gali žymėti prekę ar paslaugą, kurioms prašoma registracijos, tiesiogiai ar nurodydami kurį nors iš pagrindinių
         jų požymių (2001 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT, C‑383/99 P, Rink. p. I‑6251, 39 punktas). Taigi žymens apibūdinamasis pobūdis gali būti vertinamas tik, pirma, atitinkamų
         prekių ar paslaugų ir, antra, atitinkamos visuomenės turimo supratimo apie šį žymenį atžvilgiu (2006 m. kovo 16 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Telefon & Buch prieš VRDT – Herold Business Data (WEISSE SEITEN), T‑322/03, Rink. p. II‑835, 90 punktas).

      21      Galiausiai reikia priminti, kad teismų praktikoje įtvirtinti kriterijai, kuriais remiantis siekiama nustatyti, ar iš kelių
         žodinių elementų sudarytas žodinis prekių ženklas yra apibūdinamasis, yra tapatūs kriterijams, kurie taikomi žodinio žymens,
         kurį sudaro tik vienas žodinis elementas, atveju.

      22      Šiuo atveju prekių ženklo paraiškoje nurodytos prekės yra 32 ir 33 klasėms priskiriami svaigieji ir gaivieji gėrimai. Tai
         yra kasdieninio vartojimo prekės, skirtos plačiajai visuomenei ir platinamos ne tik mažmeninės prekybos kanalais (supermarketuose,
         prekybos centruose ar didelėse parduotuvėse), specializuotoje prekyboje ir specializuotais užsakymai paštu, bet ir restoranuose
         bei kavinėse. Todėl Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad reikia atsižvelgti į paprastą vartotoją, kuris yra pakankamai
         informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus (žr. šiuo klausimu 1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo LloydSchuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 26 punktą ir 2001 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DKV prieš VRDT (EuroHealth), T‑359/99, Rink. p. II‑1645, 27 punktą).

      23      Be to, kadangi nagrinėjamą žodinį žymenį sudaro trys vokiški žodžiai, atitinkama tikslinė visuomenė yra kalbanti vokiškai.
         Taigi taikant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalį atitinkamą visuomenę, kurios atžvilgiu reikia vertinti absoliutų atmetimo
         pagrindą, sudaro paprastas vokiškai kalbantis vartotojas (žr. šiuo klausimu minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         ELLOS 31 punktą ir 2005 m. sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Deutsche Post EURO EXPRESS prieš VRDT (EUROPREMIUM), T‑334/03, Rink. p. II‑65, 28 punktą).

      24      Kalbant apie žodžių junginio „vom ursprung her vollkommen“ reikšmę, iš ginčijamo sprendimo 34–40 punktų ir VRDT atsakyme į
         ieškinį bei per posėdį pateiktų paaiškinimų matyti, jog šis žymuo tiesiogiai nurodo, kad juo žymimos prekės yra puikios nuo
         pat pradžių, t. y. nuo jų pagaminimo, ir kad jos yra neprilygstamos, nepriekaištingos ir nereikalauja jokio apdirbimo arba
         pagerinimo. Taigi devizas aiškiai nurodo, kad aukšta prekės kokybė grindžiama prekės kokybe nuo pradžių. Iš tikrųjų VRDT mano,
         kad šiame devize daiktavardis „ursprung“ nurodo šaltinį, kilmę, o būdvardis „vollkommen“ asocijuojasi si tobulumu, taigi aukščiausia
         kokybe.

      25      Dėl tarp devizo ir atitinkamų prekių esančio ryšio pobūdžio Apeliacinė taryba mano, jog svaigiesiems ir gaiviesiems gėrimams,
         kuriuos jis apibūdina, taip pat žaliavoms ir mišiniams, skirtiems jiems paruošti, būdinga savybė būti puikiems nuo pat pradžių,
         t. y. nuo šaltinio arba kilmės vietos.

      26      Pasirodo, kad atsižvelgiant į patį žymenį, prekes, kurioms prašoma registracijos ir tai, kaip šį žymenį supranta atitinkama
         visuomenė, Apeliacinės tarybos atliktas prašomo įregistruoti prekių ženklo apibūdinamojo pobūdžio vertinimas yra teisingas.

      27      Kalbant apie ieškovės tvirtinimą, grindžiamą neįprastu ginčijamo žodžių junginio pobūdžiu, kurį patvirtina aplinkybė, jog
         internetinė paieškos sistema neranda žodžių junginio „vom ursprung her vollkommen“, ji neturėtų daryti įtakos šiam vertinimui.

      28      Iš tikrųjų, pirma, šis devizas yra teisingas gramatiniu požiūriu ir nėra neįprastas arba stebinantis junginys vokiečių kalboje.
         Antra, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog, atsisakant registruoti pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         c punktą, nebūtina, kad šiame straipsnyje numatytą prekių ženklą sudarantys žymenys ir nuorodos paraiškos įregistruoti pateikimo
         metu iš tikrųjų būtų naudojami tokioms prekėms ir paslaugoms, kurioms yra paduodama paraiška įregistruoti, arba šių prekių
         ar paslaugų savybėms apibūdinti. Kaip rodo patys šios nuostatos žodžiai, pakanka, kad šie žymenys ir nuorodos galėtų būti
         naudojami tokiam tikslui (2004 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Rink. p. I‑1619, 97 punktas; minėto sprendimo VRDT prieš Wrigley 32 punktas ir 2004 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo nutarties Telefon & Buch prieš VRDT, C‑326/01 P, Rink. p. I‑1371, 28 punktas).

      29      Antra, ieškovė klaidingai tvirtina, kad nėra reikalavimo neapriboti panaudojimo galimybių žodžių junginio „vom ursprung her
         vollkommen“ atžvilgiu dėl to, kad šis žodžių junginys nėra įprastas gėrimų apibūdinimui.

      30      Tačiau svarbu pažymėti, kad prašomą įregistruoti prekių ženklą sudarantys svarbūs žodžiai jau buvo vartojami su gėrimais susijusiuose
         devizuose. Šiuo atžvilgiu VRDT nurodo šiuo pavyzdžius: Efes Pilsener  „vollkommener genuß“, Gerolsteiner „gerolsteiner. einfach vollkommen“, Jacobs Kaffee „in jeder weise vollkommen“, Weihenstephan „ursprung des biers“ arba Volvic „so gesund wie sein ursprung“. Aplinkybė, kad negalima nurodyti devizo, panašaus į abu svarbius ginčijamą žymenį sudarančius
         žodžius, nedaro įtakos VRDT išvadai dėl reikalavimo neapriboti panaudojimo galimybių. Iš 28 punkte nurodytos Teisingumo Teismo
         praktikos matyti, kad šie žymenys ir nuorodos gali būti naudojami apibūdinimo tikslams.

      31      Be to, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas manė, jog 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių
         narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) 3 straipsnio 1 dalies c punkto, kurio formuluotė
         tapati Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto formuluotei, taikymas nepriklauso nuo konkretaus, realaus ir svarbaus
         reikalavimo neapriboti panaudojimo galimybių egzistavimo (1999 m. gegužės 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779, 35 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DaimlerChrysler prieš VRDT (CARCARD), T‑356/00, Rink. p. II‑1963, 27 punktas). Minėto 7 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo tikslu reikia, remiantis nagrinėjamo
         žodinio žymens atitinkama reikšme, tik patikrinti, ar suinteresuotosios visuomenės požiūriu egzistuoja pakankamas tiesioginis
         ir konkretus ryšys tarp žymens ir prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos (žr. 2004 m. liepos 20 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Lissotschenko ir Hentze prieš VRDT (LIMO), T‑311/02, Rink. p. II‑2957, 30 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      32      Trečia, ieškovės tvirtinimas, kad tiek visas žodžių junginys, tiek ir jį sudarantys elementai yra dviprasmiški, duoda pagrindą
         aiškinimui, gali būti suprantami keliais būdais ir neturi aiškios bei konkrečios reikšmės, nėra svarbus. Iš tikrųjų atsižvelgiant
         į prekes ir paslaugas, kurioms prašoma registracijos, reikšmė, kuria rėmėsi Apeliacinė taryba, yra teisinga. Taigi reikia
         priminti, jog žodiniam žymeniui taikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas, jei bent viena iš jo galimų
         reikšmių apibūdina aptariamų prekių ar paslaugų savybę (žr. šiuo klausimu ir pagal analogiją minėto sprendimo Koninklijke KPN Nederland 32 punktą). Kita vertus, sudurtinio žodinio prekių ženklo atveju reikia atsižvelgti į atitinkamą jo reikšmę, kuri nustatoma
         remiantis visais jį sudarančiais elementais, o ne tik vienu iš jų.

      33      Šiuo atžvilgiu, nors žodis „ursprung“ gali turėti daug reikšmių, devizo kontekste jis turi aiškią reikšmę, t. y. „šaltinis“
         arba „kilmė“. Be to, nors žodis „vollkommen“  gali būti skaitomas kaip būdvardis arba prieveiksmis, neatrodo, kad devize jis
         galėtų būti suprantamas kitaip nei būdvardis. Taigi ieškovės argumentas, kad visas žodžių junginys yra dviprasmiškas, grindžiamas
         tik jį sudarančių skirtingų elementų galimų reikšmių apibūdinimu.

      34      Šiuo atžvilgiu VRDT atliktą semantinį prašomo įregistruoti prekių ženklo aiškinimą patvirtina internete ieškovės atliktos
         paieškos, kuria ji grindžia savo antrąjį pagrindą, rezultatas.  Kalbama apie frazę „wasser muss vom ursprung her vollkommen
         sein“ (vanduo turi būti puikus nuo pat pradžių), kuri buvo rasta interneto tinklavietėje, susijusioje su pačios ieškovės pardavinėjamomis
         prekėmis.   Todėl žodžių junginys visiškai neatrodo dviprasmiškas.

      35      Be to, ieškovė klaidingai tvirtina, jog devizas nieko nereiškia suinteresuotajam vartotojui dėl to, kad nėra vandens, alaus,
         limonado arba vaisių sulčių, kurie būtų puikūs nuo pat pradžių, nes prieš išpilstant į butelius šios skirtingos prekės neišvengiamai
         pereina įvairius filtravimo, gryninimo, mikrobiologinio apdirbimo arba fermentacijos procesus. Iš tikrųjų vertinant Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytą absoliutų atmetimo pagrindą nėra svarbu, ar prašomo įregistruoti prekių
         ženklo reikšmė turi techninę prasmę.

      36      Galiausiai Pirmosios instancijos teismas mano, kad prašomo registruoti prekių ženklo konceptualus turinys pateikia pakankamai
         tiesioginę ir konkrečią nuorodą į prekių, kurioms skirta paraiška įregistruoti, t. y. 32 ir 33 klasėms priskiriamų svaigiųjų
         ir gaiviųjų gėrimų, savybes.

      37      Iš tikrųjų šis devizas yra aiškiai susijęs su gėrimų žaliavų, o ypač naudojamo vandens, grynumu bei tobulumu. Taigi žaliavų
         grynumas ir tobulumas yra ypač svarbūs 32 ir 33 klasių prekėms. Kalbant apie mineralinį vandenį, naudojamo šaltinio vandens
         tobulumas yra lemiamas veiksnys nustatant gėrimo kokybę tiek skonio, tiek ir sveikatos požiūriu. Kalbant apie vaisių sultis,
         alų ir kitus svaigiuosius gėrimus, jų žaliavų kilmė taip pat yra labai svarbus veiksnys nustatant šių prekių kokybę.

      38      Taigi Pirmosios instancijos teismas mano, jog žodžiai tiek atskirai, tiek ir kartu su kitais tiesiogiai bei aiškiai yra susiję
         su nurodytų prekių savybėmis ir kad todėl ieškovė neteisingai tvirtina, jog žymuo daugių daugiausia perteikia labai bendro
         pobūdžio teigiamą suvokimą arba jausmą.

      39      Reikia pridurti, jog pagrįstai gali būti pripažįstama, kad žaliavų gėrimams grynumas ir tobulumas yra savybės, kurios lemia
         suinteresuotojo vartotojo pasirinkimą.

      40      Todėl suinteresuotosios visuomenės požiūriu egzistuoja pakankamas tiesioginis ir konkretus ryšys tarp atitinkamo žodžių junginio
         ir 32 bei 33 klasėms priskiriamų prekių.

      41      Tokiomis aplinkybėmis paaiškėja, kad ieškovė nepateikė nė vieno argumento, galinčio pagrįsti ginčijamo sprendimo, kuriame
         Apeliacinė taryba atsisakė įregistruoti prašomą prekių ženklą dėl jo apibūdinamojo pobūdžio, panaikinimą.

      42      Iš to išplaukia, kad pirmasis pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu, turi būti
         atmestas.

      43      Tokiomis aplinkybėmis nereikia nagrinėti pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.
         Iš tikrųjų iš nusistovėjusios Bendrijos teismų praktikos aiškiai matyti, kad  žymuo negali būti registruojamas kaip Bendrijos
         prekių ženklas, jeigu yra bent vienas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje išvardytas absoliutus atmetimo pagrindas
         (2002 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo DKV prieš VRDT, C‑104/00 P, Rink. p. I‑7561, 29 punktas; 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Community Concepts prieš VRDT (Investorworld), T‑360/99, Rink. p. II‑3545, 26 punktas; 2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld prieš VRDT (Giroform), T‑331/99, Rink. p. II‑433, 30 punktas; 2002 m. lapkričio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Bosch prieš VRDT (Kit Pro ir Kit Super Pro), T‑79/01 ir T‑86/01, Rink. p. II‑4881, 36 punktas ir minėto sprendimo LIMO 49 punktas).

      44      Be to, remiantis Bendrijos teismų praktika, žodinis prekių ženklas, apibūdinantis prekių ar paslaugų savybes Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, dėl šios aplinkybės neišvengiamai neturi skiriamojo požymio tų pačių prekių ar paslaugų
         atžvilgiu Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme (2005 m. sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Wieland-Werke prieš VRDT (SnTEM, SnPUR, SnMIX), T‑367/02–T‑369/02, Rink. p. II‑47, 46 punktas ir 2006 m. spalio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo PTV prieš VRDT (map&guide), T‑302/03, Rink. p. II‑0000, 33 ir 34 punktai; žr. pagal analogiją 2004 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Campina Melkunie, C‑265/00, Rink. p. I‑1699, 19 punktą).

      45      Todėl ieškinį reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT išlaidas pagal šios pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG bylinėjimosi išlaidas.

               Cooke

                Labucka

                Prek

         Paskelbta  2007 m. lapkričio 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      J. D. Cooke

         * Proceso kalba: vokiečių.


1995 m. balanžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Radio Telefis Eireann (RTE) ir Independent Television Publications Ltd (ITP) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. # Sujungtos bylos C-241/91 P ir C-242/91 P.


1993 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-313/90.


1987 m. vasario 4 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Horst Pressler-Hoeft prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Byla 302/85.


title: 2007 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Maria-Luise Lindorfer prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Apeliacinis skundas - Pareigūnai - Teisių į pensiją pervedimas - Profesinė veikla, vykdyta prieš pradedant tarnybą Bendrijose - Pensijų draudimo stažo apskaičiavimas - Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis - Bendrosios įgyvendinimo nuostatos - Nediskriminavimo principas - Vienodo požiūrio principas. # Byla C-227/04 P.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. rugsėjo 11 d.
      Byla C‑227/04 P
      Marie-Luise Lindorfer
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Apeliacinis skundas – Pareigūnai – Teisių į pensiją pervedimas – Profesinė veikla, vykdyta prieš pradedant tarnybą Bendrijose – Pensijų draudimo stažo apskaičiavimas – Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis – Bendrosios įgyvendinimo nuostatos – Nediskriminavimo principas – Vienodo požiūrio principas“
      Dalykas: Apeliacinis skundas, pateiktas dėl 2004 m. kovo 18 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lindorfer prieš Tarybą (T‑204/01, Rink. VT p. I‑A‑83 ir II‑361) panaikinimo

      Sprendimas: Panaikinti sprendimą iš dalies. Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.

      Santrauka
      1.        Pareigūnai – Pensijos – Teisės į pensiją, įgytos prieš pradedant tarnybą Bendrijose – Pervedimas į Bendrijų sistemą
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 1 a straipsnio 1 dalis; VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis)
      2.        Pareigūnai – Pensijos – Teisės į pensiją, įgytos prieš pradedant tarnybą Bendrijose – Pervedimas į Bendrijų sistemą
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 77 straipsnis; VIII priedo 2 bei 5 straipsniai ir 11 straipsnio 2 dalis)
      3.        Pareigūnai – Pensijos – Teisės į pensiją, įgytos prieš pradedant tarnybą Bendrijose – Pervedimas į Bendrijų sistemą
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis)
      1.        Skirtingų veiksnių, atsižvelgiant į lytį, naudojimas apskaičiuojant papildomo pensijų draudimo stažo pridėjimą, kai į Bendrijų
         sistemą pervedamos pareigūno teisės į pensiją, įgytos vykdant profesinę veiklą prieš pradedant tarnybą Bendrijose, yra diskriminacija
         dėl lyties, kurios negalima pateisinti būtinybe užtikrinti tinkamą Bendrijų pensijų sistemos valdymą. Iš tiesų, viena vertus,
         Pareigūnų tarnybos nuostatų 1a straipsnio 1 dalyje numatyta, kad taikant nuostatus pareigūnai turi teisę į vienodą požiūrį
         jų atžvilgiu nepaisant lyties, ir, kita vertus, tai, kad pareigūnės moterys ir pareigūnai vyrai moka vienodas įmokas, atskaitomas
         iš darbo užmokesčio, nedaro neigiamo poveikio tinkamam pensijų sistemos finansų valdymui; o tai, kad apskaičiuojant papildomo
         pensijų draudimo stažo pridėjimą ta pati pusiausvyra gali būti pasiekta nustačius aktuarines vertes „abiejų lyčių asmenims“,
         įrodo aplinkybė, kad institucijos paskui nusprendė naudoti šias vertes.

      2.        Bendrijos institucijose tarnybą pradėjusio pareigūno, prieš tai tam tikrą laikotarpį mokėjusio įmokas į nacionalinę pensijų
         sistemą, situacija nėra panaši į pareigūno, priimto dirbti savo profesinės veiklos vykdymo pradžioje ir mokėjusio iš savo
         darbo užmokesčio atskaičiuojamas įmokas į Bendrijos pensijų sistemą, taigi jis negali tvirtinti atsidūręs nepalankesnėje padėtyje,
         palyginti su pastaruoju. Iš tiesų jeigu pareigūno, priimto dirbti savo profesinės veiklos vykdymo pradžioje, pensijos dydis
         nėra nustatomas atsižvelgiant į per visus tarnybos metus sumokėtas įmokas, nes jis priklauso nuo pareigūno karjeros laimėjimų
         Bendrijų tarnyboje, atsispindinčių jo paskutiniame darbo užmokestyje, bei nuo tarnybos trukmės, tai priešingai, pareigūno,
         kuris, prieš pradėdamas tarnybą Bendrijose, mokėjo įmokas į nacionalinę pensijų sistemą, pensijos dydis nustatomas pagal jo
         paskutinį darbo užmokestį ir jo tarnybos trukmę Bendrijose, prie kurios, pervedant anksčiau įgytas teises į pensiją, pridedamas
         pensijų draudimo stažas, atsižvelgus į įneštą kapitalą. Taigi pinigų suma, kurią šis pareigūnas sumokėjo į Bendrijos biudžetą,
         ir jo tarnybos Bendrijos institucijose laikotarpis nėra panašios vertės.

      3.        Kai nacionaliniai pensijų fondai pareigūnų prieš pradedant tarnybą Bendrijose įgytų teisių į pensiją atžvilgiu perveda pinigų
         sumas kita valiuta, Bendrijos turi didelę diskreciją apibrėžti perskaičiavimo į vieną valiutą sistemos elementus.


title: 2008 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG prieš Finanzamt Göttingen.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Niedersächsisches Finanzgericht - Vokietija.#Šeštoji PVM direktyva - Apmokestinamą arba neapmokestinamą ekonominę ir neekonominę veiklą vykdantis apmokestinamasis asmuo - Teisė į sumokėto pirkimo PVM atskaitą - Su akcijų ir netipinių balsavimo teisių nesuteikiančių dalių emisija susijusios išlaidos - Sumokėto pirkimo PVM paskirstymas pagal veiklos ekonominį pobūdį - Atskaitytinos proporcingos dalies apskaičiavimas.#Byla C-437/06.

text:
      Byla C‑437/06
      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      prieš
      Finanzamt Göttingen
      (Niedersächsisches Finanzgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Apmokestinamą arba neapmokestinamą ekonominę ir neekonominę veiklą tuo pačiu metu vykdantis apmokestinamasis asmuo – Teisė į sumokėto pirkimo PVM atskaitą – Su akcijų ir netipinių dalių emisija susijusios išlaidos – Sumokėto pirkimo PVM paskirstymas pagal veiklos ekonominį pobūdį – Atskaitytinos proporcingos dalies apskaičiavimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Ekonominę ir neekonominę veiklą tuo pačiu metu vykdantis apmokestinamasis asmuo
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1 dalis)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Ekonominę ir neekonominę veiklą tuo pačiu metu vykdantis apmokestinamasis asmuo
      (Tarybos direktyva 77/388)
      1.        Tuo atveju, kai apmokestinamasis asmuo tuo pačiu metu vykdo ir ekonominę apmokestinamą arba neapmokestinamą veiklą, ir į Šeštosios
         direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo taikymo sritį nepatenkančią neekonominę veiklą,
         su akcijų ir netipinių balsavimo teisių nesuteikiančių dalių emisija susijusioms išlaidoms tenkantį pridėtinės vertės mokestį
         leidžiama atskaityti tik tiek, kiek šias išlaidas galima priskirti apmokestinamojo asmens ekonominei veiklai šios direktyvos
         2 straipsnio 1 dalies prasme.

      (žr. 31 punktą ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Diskreciją nustatyti metodus ir kriterijus, skirtus sumokėtam pirkimo pridėtinės vertės mokesčiui tarp ekonominės ir neekonominės
         veiklos paskirstyti Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo prasme, turi valstybės
         narės, kurios, naudodamosi šia diskrecija, privalo atsižvelgti į šios direktyvos tikslą bei sistemą ir pagal tai numatyti
         skaičiavimo būdą, kuris objektyviai atspindėtų realų pirkimo išlaidų priskyrimą kiekvienai iš šių dviejų veiklos rūšių.

      Valstybės narės prireikus gali taikyti tiek su investicijų, tiek su operacijos pobūdžiu susijusį, tiek bet kokį kitą atitinkamą
         paskirstymo kriterijų, neprivalėdamos pasirinkti tik vieną iš šių metodų.

      (žr. 38–39 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. kovo 13 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Apmokestinamą arba neapmokestinamą ekonominę ir neekonominę veiklą tuo pačiu metu vykdantis apmokestinamasis asmuo – Teisė į sumokėto pirkimo PVM atskaitą – Su akcijų ir netipinių dalių emisija susijusios išlaidos – Sumokėto pirkimo PVM paskirstymas pagal veiklos ekonominį pobūdį – Atskaitytinos proporcingos dalies apskaičiavimas“
      Byloje C‑437/06
      dėl Niedersächsisches Finanzgericht (Vokietija) 2006 m. spalio 5 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. spalio 24 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      prieš
      Finanzamt Göttingen,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), E. Juhász, J. Malenovský ir T. von Danwitz,

      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG, atstovaujamos Rechtsanwalt R. Jouvenal,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir R. Laires,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos Z. Bryanston‑Cross, padedamos barrister P. Harris,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,
      susipažinęs su 2007 m. gruodžio 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva), 2 straipsnio 1 dalies ir 17 straipsnio 5 dalies aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG (toliau – Securenta) ir Finanzamt Göttingen (toliau – Finanzamt) dėl teisės į pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) sumų atskaitą apimties.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnis numato:

      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1)      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      <…>“
      4        Šeštosios direktyvos 4 straipsnyje pateikiamos tokios sąvokų apibrėžtys:

      „1.      „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą
         2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą, žemės ūkio gamybos bei įvairių profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus turto naudojimas,
         siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla.

      <…>“
      5        Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnyje nurodyta:

      „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą
         atleidimo nuo mokesčių taikymą bei užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, valstybės
         narės atleidžia nuo mokesčio:

      <…>
      d)      šiuos sandorius:
      <...>
      5)      sandorius, įskaitant derybas, bet išskyrus valdymą ir saugojimą, susijusius su akcijomis, turto dalimis bendrovėse ar asociacijose,
         įmonių obligacijomis ir kitais vertybiniais popieriais;

      <…>“
      6        Šeštosios direktyvos 17 straipsnyje suformuluotas taip:

      „<…>
      2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo
         turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas;
      b)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už importuotas prekes;
      c)      pridėtinės vertės mokestį, kurį reikia sumokėti pagal 5 straipsnio 7 dalies a punktą ir 6 straipsnio 3 dalį.
      3.      Valstybės narės taip pat suteikia kiekvienam apmokestinamajam asmeniui teisę atskaityti ar susigrąžinti šio straipsnio 2 dalyje
         nurodytą pridėtinės vertės mokestį tiek, kiek prekės ir paslaugos yra naudojamos šiais tikslais:

      a)      sandoriams, susijusiems su 4 straipsnio 2 dalyje nurodyta kitoje šalyje vykdoma ekonomine veikla, už kuriuos mokestį būtų
         galima atskaityti, jei jie būtų sudaryti tos šalies teritorijoje;

      <…>
      5.      Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ir paslaugas ketina naudoti sandoriams, <...> kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis
         gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, gali būti atskaitoma
         tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams.

      Ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų.
      Tačiau valstybės narės gali:
      a)      leisti apmokestinamajam asmeniui nustatyti kiekvienai savo verslo rūšiai atskirą proporcingą dalį su sąlyga, kad kiekvienai
         veiklos rūšiai vedama atskira apskaita;

      b)      reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo nustatytų kiekvienai savo veiklos rūšiai atskirą proporcingą dalį ir tvarkytų kiekvienai
         veiklos rūšiai atskirą apskaitą;

      c)      leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo darytų atskaitą pagal visų ar dalies prekių ir paslaugų panaudojimą;
      d)      leisti ar reikalauti, kad apmokestinamasis asmuo darytų atskaitą pagal 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatytą taisyklę už
         visas prekes ir paslaugas, naudojamas visiems ten nurodytiems sandoriams;

      e)      numatyti, kad tais atvejais, kai apmokestinamojo asmens neišskaitytinas pridėtinės vertės mokestis yra nereikšmingas, jis
         būtų traktuojamas kaip lygus nuliui.

      <…>“
      7        Pagal Šeštosios direktyvos 19 straipsnį:

      „1.      Atskaitos proporcija, nurodyta 17 straipsnio 5 dalies 1 punkte, turi būti apskaičiuojama trupmena, kurios:
      –        skaitiklis yra visa metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės
         mokestis atskaitomas pagal 17 straipsnio 2 ir 3 dalis,

      –        vardiklis yra visa skaitiklyje nurodyta metinės apyvartos suma be pridėtinės vertės mokesčio ir metinės apyvartos iš sandorių,
         kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, suma. <...>

      Atskaitos proporcija apskaičiuojama kasmet, nustatoma procentais ir suapvalinama iki kito sveiko skaičiaus.
      2.      Išimties iš 1 dalies tvarka, apskaičiuojant atskaitos proporciją, nereikia įtraukti sumų, priskirtinų tiekiamoms gamybos priemonėms,
         kurias apmokestinamasis asmuo naudojo savo verslui. Į apskaičiavimą taip pat neturi būti įtraukiamos ir sumos, priskirtinos
         <...> nekilnojamojo turto tiekimo ir finansiniams sandoriams <...>.

      3.      Metų eigoje naudojama atskaitos proporcija apskaičiuota remiantis praėjusių metų sandoriais. Jei nėra sandorių, kuriais būtų
         galima remtis, arba kai jų sumos yra menkos, apmokestinamasis asmuo laikinąją atskaitos proporciją apskaičiuoja pagal savo
         prognozes, ir suderinęs su mokesčio administratoriumi. Tačiau valstybės narės gali taikyti ir dabar jose galiojančias taisykles.

      Atskaita, atlikta remiantis tokiomis laikinosiomis proporcijomis, turi būti tikslinama, kai kitais metais nustatoma tikroji
         atskaitos proporcija.“

       Nacionalinės teisės aktai
      8        1993 m. Apyvartos mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz 1993, BGBl. 1993 I, p. 565, toliau – UStG) 1 straipsnio 1 dalis numato,
         kad PVM apmokestinamos ūkinės operacijos, kurias verslininkas, vykdydamas savo ūkinę veiklą, atlieka už užmokestį valstybės
         viduje.

      9        Pagal UStG 4 straipsnio 8 dalies e ir f punktus su vertybiniais popieriais susijusios ūkinės operacijos, įskaitant derybas,
         tačiau neįskaitant šių teisių saugojimo ir valdymo, bei operacijos ir derybos dėl bendrovės ar kitokių asmenų susivienijimų
         dalių nėra apmokestinamos.

      10      UStG 15 straipsnis numato:

      „1.      Apmokestinamasis asmuo gali atskaityti šias pirkimo mokesčio sumas:
      1)      sąskaitose faktūrose <...> atskirai nurodytą mokestį už jo verslui skirtas kitų apmokestinamųjų asmenų jam patiektas prekes
         ar suteiktas paslaugas <...>;

      2)      už į valstybę įvežtas jo verslui skirtas importuojamas prekes sumokėtą apyvartos mokestį <...>;
      3)      mokestį už jo verslui skirtas Bendrijos vidaus rinkoje įsigytas prekes.
      <…>
      2.      Sumokėto pirkimo mokesčio negalima atskaityti už prekių tiekimą, jų importą ar įsigijimą Bendrijoje arba už gautas paslaugas,
         kurias apmokestinamasis asmuo naudoja tokioms ūkinėms operacijoms:

      1)      neapmokestinamosioms ūkinėms operacijoms;
      <…>
      4.      Jeigu apmokestinamasis asmuo jam patiektą, importuotą ar Bendrijoje įsigytą jo verslui skirtą prekę ar gautą paslaugą tik
         iš dalies naudoja ūkinėms operacijoms, kurių atžvilgiu nenumatyta sumokėto pirkimo mokesčio atskaita, negalima atskaityti
         tos sumokėto pirkimo mokesčio dalies, kuri ekonomiškai priskirtina minėtoms ūkinėms operacijoms. Apmokestinamasis asmuo gali
         apskaičiuoti iš dalies neatskaitytinas sumas pagal objektyvų vertinimo metodą.

      <…>“.
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      Pagrindinėje byloje nagrinėjamu 1994 m. laikotarpiu Securenta vertėsi nekilnojamojo turto, vertybinių popierių pirkimo, valdymo ir pardavimo, dalyvavimu įmonių kapitale bei įvairaus pobūdžio
         investicine veikla. Savo veiklai reikalingą kapitalą ši bendrovė kaupė viešai platindama išleistas akcijas ir netipines balsavimo
         teisių nesuteikiančias dalis. Dėl šios veiklos ji, kaip vertybinius popierius viešai platinanti bendrovė, turėjo daug balsavimo
         teisės neturinčių dalyvių. Tokie dalyviai įnešdavo kapitalą, kurį Securenta perinvestuodavo.

      12      1994 m. Securenta įvykdė 2 959 800 DEM vertės apmokestinamųjų ūkinių operacijų. Jos bendra apyvarta buvo 6 480 006 DEM. Ši suma apėmė 1 616 572 DEM
         sumą, sudarytą iš 226 642 DEM dividendų, ir 1 389 930 DEM pajamų iš vertybinių popierių pardavimo. Sumokėto pirkimo PVM, t. y.
         6 838 535 DEM, didžiosios dalies, t. y. 6 161 679 DEM, nebuvo galima priskirti atitinkamoms pardavimo operacijoms.

      13      Vykstant administracinei Securenta mokestinių prievolių vykdymo patikrinimo procedūrai, ši bendrovė patvirtino, kad visas sumokėto pirkimo PVM, tenkantis naujo
         kapitalo įgijimo išlaidoms, buvo atskaitytinas, nes akcijų išleidimas yra susijęs su jos kapitalo didinimu ir ši ūkinė operacija
         buvo naudinga bendrovės ekonominei veiklai apskritai.

      14      Finanzamt nepatvirtino šių atskaitų: pirma, su netipinių balsavimo teisių nesuteikiančių dalių emisija susijusioms išlaidoms tenkančio
         sumokėto pirkimo PVM, t. y. 4 171 424 DEM, bei, antra, už Securenta įvykdytas nuomos operacijas sumokėto pirkimo PVM, t. y. 676 856 DEM. Taigi Finanzamt apskaičiavo, kad sumokėta 1 990 254 DEM pirkimo PVM suma nėra tiesiogiai susijusi su konkrečiomis pardavimo operacijomis.
         Todėl Finanzamt, remdamasi įgyvendintų investicijų kriterijumi, nustatė 45 % dydžio proporcingą dalį ir pagal ją apskaičiavo, kad atskaitytino
         pirkimo PVM suma yra 1 567 616 DEM, o už 1994 m. grąžintina suma – 1 123 647 DEM.

      15      Dėl šio sprendimo Securenta pareiškė ieškinį teisme. 2001 m. spalio 18 d. Sprendimu Niedersächsisches Finanzgericht atmetė jos ieškinį.

      16      Dėl pastarojo sprendimo Securenta pareiškė apeliacinį skundą Bundesfinanzhof, kuris 2004 m. lapkričio 18 d. panaikino Niedersächsisches Finanzgericht sprendimą.

      17      Niedersächsisches Finanzgericht, kuriam ši byla buvo grąžinta nagrinėti iš naujo, nusprendė ją sustabdyti ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius
         klausimus:

      „1.      Ar teisė atskaityti pirkimo (PVM) tuo atveju, kai apmokestinamasis asmuo vykdo ir verslo, ir privačią veiklą, nustatoma pagal
         santykį tarp, pirma, galimų apmokestinti ir apmokestinamų ūkinių operacijų bei, antra, galimų apmokestinti ir neapmokestinamų
         ūkinių operacijų, ar vis dėlto šio mokesčio atskaita leistina tik tiek, kiek su akcijų ir balsavimo teisių nesuteikiančių
         dalių emisija susijusios išlaidos priskirtinos ekonominei veiklai (Šeštosios) direktyvos 77/388/EEB 2 straipsnio 1 punkto
         prasme?

      2.      Tuo atveju, jei sumokėto pirkimo (PVM) atskaita leistina tik tiek, kiek su akcijų ir balsavimo teisių nesuteikiančių dalių
         emisija susijusios išlaidos gali būti priskirtos ekonominei veiklai, ar sumokėto pirkimo (PVM) sumos paskirstymas verslo ir
         privačios veiklos sritims turi būti atliekamas pagal vadinamąjį „investicijos pobūdžio kriterijų“, ar vis dėlto (Šeštosios)
         direktyvos 77/388/EEB 17 straipsnio 5 daliai analogiškas „ūkinės operacijos pobūdžio kriterijus“ taip pat laikytinas objektyviu?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      18      Securenta tvirtina, kad visa kapitalo įgijimo išlaidoms tenkančio sumokėto pirkimo PVM suma yra atskaitytina, nes akcijų emisija skirta
         didinti bendrovės finansinius išteklius, o tai apskritai paėmus yra naudinga jos ekonominei veiklai. Siekiant nustatyti teisės
         į atskaitą apimtį, reikia apibūdinti santykį tarp, pirma, galimų apmokestinti ir apmokestinamų ūkinių operacijų bei, antra,
         galimų apmokestinti ir neapmokestinamų operacijų.

      19      Vokietijos vyriausybė mano, kad sumokėto pirkimo PVM atskaita galima, tik jei su akcijų ir balsavimo teisių nesuteikiančių
         dalių emisija susijusios išlaidos yra susijusios su verslu. Ši vyriausybė paaiškina, kad pagrindinėje byloje dalis taip įgyto
         kapitalo buvo skirta toms sritims, kur verslas nevykdomas, t. y. finansinių įnašų priėmimas. Todėl sumokėtą pirkimo PVM paskirstyti
         tarp verslo ir privačios veiklos sričių reikėtų remiantis investicijų pobūdžio kriterijumi.

      20      Portugalijos vyriausybė mano, kad gali būti atskaitytas tik už verslui skirtas ūkines operacijas sumokėtas pirkimo PVM ir
         kad investicijų pobūdžio kriterijumi grindžiamas paskirstymo metodas šiuo atveju yra tinkamiausias.

      21      Jungtinės Karalystės vyriausybė pabrėžia, kad į pirkimo mokesčio dalį, proporcingą bendrosioms su neekonomine veikla susijusių
         pirkimų išlaidoms, neatsižvelgiama apskaičiuojant sumokėto pirkimo PVM atskaitą. Dėl paskirstymo metodo ši vyriausybė mano,
         kad Šeštosios direktyvos nuostatos jo nereglamentuoja, todėl jį nustatyti turi valstybės narės.

      22      Europos Bendrijų Komisija nurodo, kad mokestinis verslo veiklos vertinimas priklauso nuo vieno iš veiksnių, dėl kurių įgyjama
         teisė į atleidimą nuo mokesčio, taikymo. Nors su vertybiniais popieriais susijusios operacijos neapmokestinamos PVM, nekilnojamųjų
         daiktų tiekimas tam tikrais atvejais gali būti apmokestinamas. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         turi nustatyti Securenta vykdomos veiklos pobūdį. Dėl paskirstymo Komisija siūlo remtis investicijų pobūdžio kriterijumi, kuris pakankamai atspindi
         ekonomines realijas.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      Dėl pirmojo klausimo
      23      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, kaip nustatyti, ar ekonominę veiklą
         ir neekonominę veiklą tuo pačiu metu vykdantis apmokestinamasis asmuo turi teisę į sumokėto pirkimo PVM atskaitą.

      24      Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą pirmiausia reikia priminti, kad teisė į atskaitą yra sudėtinė PVM reglamentuojančios
         sistemos dalis, kurios iš principo negalima riboti ir kuria galima naudotis visų už įvykdytas apmokestinamąsias pirkimo operacijas
         sumokėtų mokesčių atžvilgiu (žr.1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz, C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 18 punktą ir 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 43 punktą).

      25      Šeštojoje direktyvoje nustatyta atskaitos sistema iš tikrųjų siekiama visiškai atleisti verslininką nuo vykdant ekonominę
         veiklą mokėtino ar sumokėto PVM naštos. Taip bendra PVM sistema užtikrina tokios veiklos, kad ir koks būtų jos tikslas ar
         rezultatas, apmokestinimo neutralumą (žr. 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, Rink. p. 655, 19 punktą; 1998 m. sausio 15 d. Sprendimo Ghent Coal Terminal, C‑37/95, Rink. p. I‑1, 15 punktą ir 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo University of Huddersfield, C‑223/03, Rink. p. I‑1751, 47 punktą).

      26      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad Securenta vykdo trijų rūšių veiklą: pirma, neekonominę, kuri nepatenka į Šeštosios direktyvos taikymo sritį, antra, ekonominę, kuri
         dėl to patenka į šios direktyvos taikymo sritį, tačiau neapmokestinama PVM, ir, trečia, apmokestinamą ekonominę veiklą. Tokiame
         kontekste kyla klausimas, ar toks apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti pirkimo PVM, tenkantį išlaidoms, kurios negali
         būti priskirtos konkrečioms pardavimo operacijomis, ir prireikus, kokia yra šios teisės apimtis.

      27      Kalbant apie akcijų ir netipinių balsavimo teisių nesuteikiančių dalių emisijos patirtas išlaidas reikia pažymėti, jog tam,
         kad atsirastų teisė į su tokia ūkine operacija susijusio sumokėto pirkimo PVM atskaitą, pirkimo išlaidos turi būti sudedamoji
         apmokestinamų pardavimo operacijų, suteikiančių teisę į atskaitą, kainos dalis (žr. 2001 m. vasario 22 d. Sprendimo Abbey National, C‑408/98, Rink. p. I‑1361, 28 punktą; 2001 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Cibo Participations, C‑16/00, Rink. p. I‑6663, 31 punktą ir 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo Investrand, C‑435/05, Rink. p. I‑1315, 23 punktas).

      28      Taigi pirkimo PVM, tenkantis su akcijų ir netipinių balsavimo teisių nesuteikiančių dalių emisija susijusioms išlaidoms, turėtų
         suteikti teisę į atskaitą, tik jei taip įgytas kapitalas buvo skirtas suinteresuotojo asmens ekonominei veiklai. Teisingumo
         Teismas yra nusprendęs, kad Šeštąja direktyva įtvirtinta atskaitos sistema yra susijusi su visa apmokestinamojo asmens ekonomine
         veikla, kad ir koks būtų jos tikslas ar rezultatas, su sąlyga, kad ši veikla iš principo yra apmokestinama PVM (žr. minėto
         sprendimo Gabalfrisa 44 punktą; 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Midland Bank, C‑98/98, Rink. p. I‑4177, 19 punktą ir minėto sprendimo Abbey National 24 punktą).

      29      Pagrindinėje byloje, kaip nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, akcijų išleidimo ir finansinių įnašų
         priėmimo išlaidos buvo skirtos ne tik Securenta vykdomai pardavimo ekonominei veiklai, todėl sudarė ne tik šių operacijų kainos sudėtinę dalį. Paaiškėjus, kad šiuo atveju
         taip nėra, atitinkamos paslaugos įgytų tiesioginį ir nedelsiant atsirandantį ryšį su apmokestinamojo asmens ekonomine veikla
         (žr. minėto sprendimo Abbey National 35 ir 36 punktus bei minėto sprendimo Cibo Participations 33 punktą). Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad atliekant pagrindinėje byloje nagrinėjamas
         finansines operacijas Securenta patirtos išlaidos bent iš dalies buvo skirtos neekonominei veiklai vykdyti.

      30      Tačiau apmokestinamojo asmens patirtoms pirkimo išlaidoms tenkantis PVM negali suteikti teisės į atskaitą tiek, kiek šis mokestis
         yra susijęs su veikla, kuri, atsižvelgiant į jos neekonominį pobūdį, nepatenka į Šeštosios direktyvos taikymo sritį.

      31      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: tuo atveju, kai apmokestinamasis asmuo tuo pačiu metu vykdo ir ekonominę apmokestinamą
         arba neapmokestinamą veiklą, ir į Šeštosios direktyvos taikymo sritį nepatenkančią neekonominę veiklą, su akcijų ir netipinių
         balsavimo teisių nesuteikiančių dalių emisija susijusioms išlaidoms tenkantį PVM leidžiama atskaityti tik tiek, kiek šias
         išlaidas galima priskirti apmokestinamojo asmens ekonominei veiklai šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies prasme.

      Dėl antrojo klausimo
      32      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar tuo atveju, kai sumokėto pirkimo
         PVM atskaita leidžiama tik tiek, kiek apmokestinamojo asmens patirtas išlaidas galima priskirti ekonominei veiklai, šioms
         išlaidoms tenkančią PVM sumą reikia paskirstyti pagal su investicijų pobūdžiu susijusį kriterijų, ar pagal Šeštosios direktyvos
         17 straipsnio 5 daliai analogišką su ūkinės operacijos pobūdžiu susijusį kriterijų.

      33      Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia pažymėti, kad Šeštosios direktyvos nuostatos nenustato metodams arba kriterijams taikytinų
         taisyklių, kurių valstybės narės privalėtų laikytis priimdamos nuostatas dėl sumokėtos pirkimo PVM sumos paskirstymo pagal
         tai, ar atitinkamos išlaidos yra skirtos ekonominei, ar neekonominei veiklai. Iš tiesų, kaip pastebėjo Komisija, Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnio 5 dalyje ir 19 straipsnyje įtvirtintos taisyklės skirtos tik ekonominei veiklai, skirstant ją į apmokestinamą,
         kuri suteikia teisę į atskaitą, ir neapmokestinamą, kuri šios teisės nesuteikia.

      34      Dėl šių aplinkybių ir tam, kad apmokestinamieji asmenys galėtų atlikti reikalingus skaičiavimus, valstybės narės turi nustatyti
         metodus ir kriterijus, atitinkančius bendrą PVM sistemą pagrindžiančius principus.

      35      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad kai Šeštoji direktyva nepateikia tokiems skaičiavimams būtinų nurodymų,
         tai privalo atlikti valstybės narės, atsižvelgdamos į šios direktyvos tikslą ir sistemą (šiuo atžvilgiu žr. 2006 m. rugsėjo
         14 d. Sprendimo Wollny, C‑72/05, Rink. p. I‑8297, 28 punktą).

      36      Konkrečiai tariant, kaip generalinis advokatas pažymėjo savo išvados 47 punkte, priemonės, kurių šiuo atžvilgiu turi imtis
         valstybės narės, turi atitikti mokestinio neutralumo principą, kuriuo grindžiama bendra PVM sistema.

      37      Todėl valstybės narės privalo naudotis savo diskrecija taip, kad užtikrintų, jog būtų atskaitoma tik ta PVM dalis, kuri yra
         proporcinga teisę į atskaitą suteikiančioms ūkinėms operacijoms tenkančiai sumai. Taigi jos privalo užtikrinti, kad apskaičiuotoji
         ekonominės ir neekonominės veiklos proporcija objektyviai atspindėtų realų pirkimo išlaidų priskyrimą kiekvienai iš šių dviejų
         veiklos rūšių.

      38      Papildomai reikia nurodyti, kad naudodamosi šia teise valstybės narės gali prireikus taikyti tiek su investicijų, tiek su
         operacijos pobūdžiu susijusį, tiek bet kokį kitą atitinkamą kriterijų, neprivalėdamos pasirinkti tik vieną iš šių metodų.

      39      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: diskreciją nustatyti metodus ir kriterijus, skirtus paskirstyti sumokėtą pirkimo
         PVM tarp ekonominės ir neekonominės veiklos Šeštosios direktyvos prasme, turi valstybės narės, kurios, naudodamosi šia diskrecija,
         privalo atsižvelgti į Šeštosios direktyvos tikslą bei sistemą ir pagal tai numatyti skaičiavimo būdą, kuris objektyviai atspindėtų
         realų pirkimo išlaidų priskyrimą kiekvienai iš šių dviejų veiklos rūšių.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      40      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Tuo atveju, kai apmokestinamasis asmuo tuo pačiu metu vykdo ir ekonominę apmokestinamą arba neapmokestinamą veiklą, ir į 1977 m.
            gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
            vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas taikymo sritį nepatenkančią neekonominę veiklą, su akcijų ir netipinių
            balsavimo teisių nesuteikiančių dalių emisija susijusioms išlaidoms tenkantis pridėtinės vertės mokestį leidžiama atskaityti
            tik tiek, kiek šias išlaidas galima priskirti apmokestinamojo asmens ekonominei veiklai šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies
            prasme.
      2.      Diskreciją nustatyti metodus ir kriterijus, skirtus paskirstyti sumokėtą pirkimo pridėtinės vertės mokestį tarp ekonominės
            ir neekonominės veiklos Šeštosios direktyvos 77/388 prasme, turi valstybės narės, kurios, naudodamosi šia diskrecija, privalo
            atsižvelgti į šios direktyvos tikslą bei sistemą ir pagal tai numatyti skaičiavimo būdą, kuris objektyviai atspindėtų realų
            pirkimo išlaidų priskyrimą kiekvienai iš šių dviejų veiklos rūšių.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1992 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Karalystę. # Žuvininkystė. # Byla C-279/89.