title: Pirmosios instancijos teismo (penktoji išplėstinė kolegija) sprendimas 2005 m. balanžio 14 d. # Sniace, SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas - Konkrečiai su ieškove susijęs teisės aktas. # Byla T-88/01.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. balandžio 14 d.(*)

      „Valstybės pagalba – Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Konkrečiai su ieškove susijęs teisės aktas“
      Byloje T‑88/01
      Sniace, SA, įsteigta Madride (Ispanija), atstovaujama advokatų J. Baró Fuentes, M. Gómez de Liaño y Botella ir F. Rodríguez Carretero,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą D. Triantafyllou ir J. Buendía Sierra, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Austrijos Respublikos, atstovaujamos H. Dossi ir M. Burgstaller, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG, įsteigtos Heiligenkreuz im Lafnitztal (Austrija),

      ir
      Land Burgenland (Austrija),

      atstovaujamų advokato U. Soltesz,
      įstojusių į bylą asmenų,
      dėl prašymo panaikinti 2000 m. liepos 19 d. Komisijos sprendimą 2001/102/EB dėl Austrijos suteiktos valstybės pagalbos Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG (OL L 38, 2001, p. 33)

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė P. Lindh, teisėjai R. García-Valdecasas, J. D. Cooke, P. Mengozzi ir M. E. Martins Ribeiro,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. birželio 17 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Faktinės bylos aplinkybės
      1       Sniace, SA (toliau – ieškovė) yra Ispanijos bendrovė, kurios pagrindinė veikla susijusi su dirbtinių pluoštų ir sintetikos, celiuliozės,
         celiuliozės pluošto (nutrūkstami viskozės pluoštai), nenutrūkstamų poliamido siūlų, neausto fetro bei sodos sulfato gamyba
         ir prekyba, miškų eksploatavimu ir elektros energijos gamyba.

      2       Lenzing Lyocell GmbH & Co. KG (toliau – LLG) yra Austrijos bendrovė, Austrijos bendrovės Lenzing AG, kuri gamina, be kita ko, viskozės pluoštą ir modalą, dukterinė įmonė. LLG veikla susijusi su liocelio, naujo tipo pluošto, gaminamo iš grynos natūralios celiuliozės, gamyba ir prekyba. Šį pluoštą
         taip pat gamina Britanijos bendrovė Courtaulds plc, kuri jį parduoda su „Tencel“ pavadinimu.

      3       1995 m. LLG pradėjo statyti gamyklą liocelio gamybai Heiligenkreuz-Szentgotthárd pramoniniame rajone, esančiame pasienio regione tarp
         Austrijos ir Vengrijos. Gamykla buvo pastatyta Austrijos pusėje, Land Burgerland.

      4       1995 m. Austrijos viešoji įstaiga Wirtschaftsbeteiligungs AG (toliau – WiBAG) neoficialiai pranešė Komisijai apie savo ketinimą suteikti viešą pagalbą LLG investicijų projektui. 1995 m. rugpjūčio 30 d. laišku Austrijos Respublika nurodė Komisijai, kad ši pagalba būtų suteikta
         pagal regioninės pagalbos schemą Nr. 589/95, kuriai Komisija suteikė pritarimą 1995 m. rugpjūčio 3 d. laišku. 1995 m. spalio
         5 d. laišku Komisija pranešė Austrijos Respublikai, kad asmeninis pranešimas apie numatytą pagalbą subsidijų forma nebuvo
         būtinas, nes tai susiję su leistina pagalba, taip ją įspėdama neteikti pagalbos LLG garantijų forma, iš anksto jos apie tai neinformavus.

      5       1997 m. balandžio 21 d. Austrijos valdžios institucijos persiuntė Komisijai paraiškas Europos regioninės plėtros fondui (ERPF)
         dėl dviejų didelių investicinių projektų pramonės rajone, kuriuos vykdytų Business Park Heiligenkreuz GmbH (toliau – BPH) ir Wirtschaftspark Heiligenkreuz Servicegesellschaft mbH (toliau – WHS), bendro finansavimo.

      6       Dėl šiose paraiškose bei 1995 m. tarp Land Burgerland ir LLG sudarytoje sutartyje esančios informacijos Komisija nusprendė iš naujo peržiūrėti bylą dėl LLG suteiktos pagalbos. Susitikusi su Austrijos valdžios institucijų atstovais ir pasikeitusi su jais laiškais, Komisija nusprendė
         įrašyti šią bylą į pagalbų, apie kurias nebuvo pranešta, registrą. Vėliau įvyko dar keletas susitikimų bei pasikeitimų korespondencija
         tarp Komisijos ir Austrijos valdžios institucijų.

      7       1998 m. spalio 29 d. laišku Komisija pranešė Austrijos vyriausybei apie savo 1998 m. spalio 14 d. sprendimą pradėti EB sutarties
         93 straipsnio 2 dalyje (po pakeitimo – EB 88 straipsnio 2 dalis) numatytą procedūrą dėl Austrijos valdžios institucijų taikytų
         priemonių LLG naudai (toliau – sprendimas pradėti procedūrą). Nagrinėjamas priemones sudarė 50,3 mln. eurų valstybės garantijos subsidijoms
         ir paskoloms, lengvatinė 4,4 euro kaina už kvadratinį metrą įsigyjant 120 hektarų ploto pramoninės paskirties žemės sklypą
         ir fiksuotos kainos už pagrindines komunalines paslaugas 30 metų garantijos. Remdamasi 1994 m. balandžio 13 d. Teisingumo
         Teismo sprendime Vokietija ir Pleuger Worthington prieš Komisiją (C‑324/90 ir C‑342/90, Rink. p. T‑1173) suformuluotais principais, Komisija nurodė Austrijos vyriausybei pateikti tam tikrus
         paaiškinimus, kad galėtų patikrinti šių priemonių suderinamumą su bendrąja rinka.

      8       Remdamasi 1994 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendime Italija prieš Komisiją, vadinamame Italgrani (C‑47/91, Rink. p. I‑4635, 21–24 punktai), suformuluotais principais, Komisija taip pat nurodė Austrijos vyriausybei pateikti
         informacijos, leidžiančios įvertinti, ar tam tikros kitos Austrijos valdžios institucijų LLG naudai taikytos priemonės pateko į leistiną ar jau egzistuojančią pagalbos schemą. Kitoms valstybėms narėms ir suinteresuotiesiems
         asmenis apie pradėtą procedūrą buvo pranešta ir jiems pasiūlyta pateikti galimas pastabas, paskelbiant šį laišką 1999 m. sausio
         13 d. Europos Bendrijų oficialiame leidinyje (OL C 9, p. 6).

      9       Austrijos vyriausybė į šį Komisijos laišką atsakė 1999 m. kovo 15 d. ir balandžio 16 bei 28 d. laiškais. Jungtinė Karalystė
         ir tretieji suinteresuotieji asmenys, tarp jų ir ieškovė, pateikė savo pastabas (1999 m. vasario 12 d. laišku).

      10     Išnagrinėjusi Austrijos valdžios institucijų jai pateiktą informaciją Komisija 1999 m. liepos 14 d. laišku pranešė Austrijos
         vyriausybei apie savo 1999 m. birželio 23 d. sprendimą įtraukti į pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradėtą procedūrą (toliau
         – sprendimas išplėsti procedūrą) kitas keturias LLG naudai priimtas priemones. Tai susiję su šiomis priemonėmis: ad hoc pagalba 0,4 mln. eurų dydžio investicijoms perkant žemės sklypą, numanomas akcijų už 21,8 mln. eurų įsigijimas 30 metų, duodantis
         1 % pajamų per metus, nežinomo dydžio pagalba kuriant įmonės infrastruktūrą ir 5,4 mln. eurų dydžio pagalba, skirta aplinkos
         apsaugai, kuri galėjo būti suteikta netinkamai įgyvendinant jau egzistuojančios pagalbos schemą. Komisija pasiūlė Austrijos
         vyriausybei pateikti savo pastabas. Kitos valstybės narės ir suinteresuotieji tretieji asmenys buvo informuoti apie procedūros
         išplėtimą ir jiems buvo pasiūlyta pateikti galimas pastabas, paskelbiant šį laišką 1999 m. rugsėjo 4 d. Europos Bendrijų oficialiame leidinyje (OL C 253, p. 4). Austrijos vyriausybė savo pastabas pateikė 1999 m. spalio 4 d. laišku. Jungtinė Karalystė bei tretieji
         suinteresuoti asmenys, tarp jų ir ieškovė, taip pat pateikė savo pastabas (1999 m. spalio 4 d. laišku). Austrijos vyriausybė
         pateikė papildomos informacijos 2000 m. vasario 25 d. ir balandžio 27 d. laiškais.

      11     2000 m. liepos 19 d. Komisija priėmė sprendimą 2001/102/EB dėl Austrijos valstybės pagalbos LLG (OL L 38, 2001, p. 33, toliau – ginčijamas sprendimas).

      12     Šio sprendimo konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
      „1 straipsnis
      Pagalba, kurią Austrija suteikė <...> (LLG) Heiligenkreuz, suteikdama 35,80 mln. eurų dydžio garantijas (komercinių ir valstybinių bankų konsorciumo 21,8 mln. eurų
         dydžio garantija ir trys <...> (VHS) 1,4 mln. eurų, 10,35 mln. eurų ir 2,25 mln. eurų dydžio garantijos) bei nustatydama lengvatinę 4,4 euro kainą už kvadratinį
         metrą įsigyjant pramoninės paskirties 120 hektarų ploto žemės sklypą, garantuodama Land Burgerland nekintančias kainas už komunalines paslaugas ir suteikdama nežinomo dydžio pagalbą kuriant įmonės infrastruktūrą, nėra valstybės
         pagalba pagal (EB) 87 straipsnio 1 dalį.

      2 straipsnis
      Austrijos suteikta valstybės pagalba LLG, WiBAG suteikiant 14,5 milijono eurų garantiją, atitinka Komisijos patvirtintas gaires (registracijos numeris) Nr. 542/95 dėl garantijų.

      5,37 mln. eurų dydžio pagalba, skirta aplinkos apsaugai, atitinka Komisijos patvirtintas gaires (registracijos numeris) Nr. 93/148
         dėl pagalbos aplinkos apsaugai.

      3 straipsnis
      Austrijos suteikta individuali 0,4 mln. eurų dydžio pagalba žemės sklypui įsigyti ir 21,8 mln. eurų dydžio pagalba akcijoms
         įsigyti yra suderinamos su bendrąja rinka.

      4 straipsnis
      Šis sprendimas yra skirtas (Austrijos) Respublikai.“
       Procesas
      13     2001 m. balandžio 17 d. ieškovė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė šį ieškinį.
      14     Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai atitinkamai 2001 m. birželio 6 d., liepos 16 d. ir 26 d. pateiktais prašymais LLG, Austrijos Respublika ir Land Burgerland paprašė leisti įstoti į šią bylą Komisijos pusėje.

      15     2001 m. spalio 16 d. laišku ieškovė pateikė prašymą imtis proceso organizavimo priemonių, kad Komisija pateiktų jos atsiliepime
         į ieškinį ir ginčijamame sprendime nurodytus dokumentus bei tam tikrą informaciją, be kita ko, apie nagrinėjamų prekių rinką.
         2001 m. lapkričio 14 d. taikant proceso organizavimo priemones Komisijai buvo pasiūlyta pateikti kai kuriuos iš šių dokumentų.
         Pastaroji atsakė į šį prašymą per nustatytą terminą.

      16     2001 m. gruodžio 10 d. laišku ieškovė paprašė, kad būtų užtikrintas tam tikrų duomenų, pateiktų jos ieškinio 14 ir 15 prieduose,
         konfidencialus nagrinėjimas LLG, Austrijos Respublikos ir Land Burgenland atžvilgiu.

      17     Penktosios išplėstinės kolegijos pirmininko 2002 m. vasario 18 d. nutartimi buvo patenkinti prašymai dėl įstojimo į bylą ir
         dėl konfidencialumo.

      18     2002 m. gegužės 21 d. LLG ir Land Burgenland pateikė bendrą įstojimo į bylą paaiškinimą.

      19     2002 m. gegužės 23 d. Austrijos Respublika pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą.
      20     Komisija ir ieškovė pateikė savo pastabas dėl įstojimo į bylą paaiškinimų atitinkamai 2002 m. liepos 19 d. ir rugsėjo 6 dieną.
      21     Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (penktoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę
         proceso dalį.

      22     2004 m. balandžio 17 d. posėdyje buvo išklausyti šalių atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus ir žodinės
         pastabos.

       Šalių reikalavimai
      23     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       pripažinti ieškinį priimtiną ir pagrįstą,
      –       panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek Komisija jame nusprendė, kad 35,8 mln. eurų dydžio garantijos suteikimas
         nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme,

      –       panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek Komisija jame nusprendė, kad Austrijos Respublikos LLG suteikta pagalba, WiBAG suteikiant 14,5 mln. eurų dydžio garantiją, atitinka Komisijos patvirtintas gaires, kurių registracijos numeris – Nr. 542/95,
         dėl garantijų,

      –       panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį,
      –       jei nebūtų patenkinti pirmiau išdėstyti reikalavimai, panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek Komisija jame
         nusprendė, kad Land Burgenland nekintančių kainų garantijos už komunalines paslaugas ir nežinomo dydžio pagalba kuriant įmonės infrastruktūrą nėra valstybės
         pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme,

      –       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      24     Ieškovė savo dublike Pirmosios instancijos teismo taip pat prašo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek Komisija
         jame nusprendė, kad 5,37 milijono eurų dydžio pagalba, skirta aplinkos apsaugai, atitinka Komisijos patvirtintas gaires, kurių
         registracijos numeris – Nr. 93/148, dėl pagalbos aplinkos apsaugai.

      25     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti nepagrįstus ir naujai nurodytus ieškinio pagrindus kaip nepriimtinus,
      –       bet kuriuo atveju atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      26     Įstojusio į bylą asmens Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl priimtinumo
       Šalių argumentai
      27     Į bylą įstoję asmenys grindžia ieškinio nepriimtinumą tuo, kad ginčijamas sprendimas nėra konkrečiai susijęs su ieškove.
      28     Austrijos Respublika primena, kad valstybės pagalbos kontrolės srityje Komisijos sprendimas, kuriuo baigiama pagal EB 88 straipsnio
         2 dalį pradėta procedūra, yra konkrečiai susijęs su įmonėmis, kurios pateikė skundą, dėl kurio buvo pradėta ši procedūra,
         ir kurios pateikė savo pastabas, nulėmusias procedūros eigą, jei jų padėtis rinkoje iš esmės pasikeitė dėl pagalbos priemonių,
         dėl kurių priimtas šis sprendimas (1986 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo COFAZ ir kt. prieš Komisiją, 169/84, Rink. p. 391, 24 ir 25 punktai).

      29     Ji visų pirma mano, kad aplinkybė, jog ieškovė yra trečiasis suinteresuotasis asmuo EB  88 straipsnio 2 dalies prasme, nesuteikia
         jai teisės pareikšti ieškinio dėl ginčijamo sprendimo. Austrijos Respublika primena, kad pagal teismų praktiką fizinis ar
         juridinis asmuo dėl savo kaip trečiojo asmens padėties gali būti konkrečiai susijęs tik su Komisijos sprendimu, kuriuo atsisakoma
         pradėti valstybės pagalbos tyrimą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje (1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo BP Chemicals prieš Komisiją, T‑11/95, Rink. p. II‑3235, 88 ir 89 punktai). Iš tikrųjų šiuo atveju ji galėtų naudotis procesinėmis teisėmis tik tuo atveju,
         jei ji turėtų galimybę ginčyti šį sprendimą Bendrijos teismuose (minėto sprendimo BP Chemicals prieš Komisiją 89 punktas). Tačiau, kaip ir šioje byloje, jei Komisija savo sprendimą priėmė jau pradėjusi pagalbos tyrimą, tretieji suinteresuotieji
         asmenys jau pasinaudojo savo procesinėmis teisėmis, todėl vien tik dėl šios teisės jie nebelaikomi konkrečiai susijusiais
         su minėtu sprendimu.

      30     Austrijos Respublika priduria, jog ieškovės dalyvavimo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytoje procedūroje nepakanka, kad ji
         būtų išskiriama analogiškai kaip ir ginčijamo sprendimo adresatas (1999 m. vasario 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen ir Hapag-Lloyd prieš Komisiją, T‑86/96, Rink. p. II‑179, 50 punktas). Iš teismų praktikos matyti, kad valstybės pagalbos srityje dalyvavimas šioje procedūroje
         tam tikrais atvejais yra tik vienas iš veiksnių, leidžiančių įrodyti, jog fizinis ar juridinis asmuo yra konkrečiai susijęs
         su sprendimu, kurį prašoma panaikinti (minėto sprendimo COFAZir kt. prieš Komisiją 25 punktas ir 1998 m. vasario 18 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Comité d’entreprise de la Société française de production ir kt. prieš Komisiją, T‑189/97, Rink. p. II‑335, 44 punktas).

      31     Antra, Austrijos Respublika teigia, kad ieškovė nepagrindė argumento aplinkybe, jog ginčijamų priemonių suteikimas paveikė
         jos interesus 1984 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Intermills prieš Komisiją (323/82, Rink. p. 3809, 16 punktas) prasme. Iš tikrųjų šio sprendimo ištrauka nėra susijusi su teise pareikšti ieškinį.

      32     Trečia, Austrijos Respublika tvirtina, kad ieškovė neįrodė, jog jos padėtis rinkoje buvo iš esmės paveikta dėl ginčijamų priemonių.
         Ji primena, kad šios priemonės yra susijusios tik su liocelio, produkto, kurio ieškovė negamina, gamyklos statyba. Austrijos
         vyriausybė priduria, kad nėra jokių išskirtinių konkurencinių ryšių tarp šio produkto ir ieškovės gaminamų produktų. Be to,
         ji tvirtina, kad Komisija ginčijamame sprendime teisingai nusprendė, jog viskozės pluoštas ir liocelis priklauso dviem atskiroms
         rinkoms.

      33     Dėl pastarojo klausimo Austrijos Respublika tvirtina, kad pirkėjų požiūriu liocelio ir viskozės pluoštai negali vienas kito
         pakeisti. Grįsdama šį tvirtinimą ji nurodo, kad liocelis turi specifinių savybių, atskiriančių jį nuo viskozės, kaip antai
         didelis atsparumas sausumui ir drėgmei, mažas susitraukimas vandenyje, jo didelės galimybės absorbuojant spalvas, švelnumas
         jį liečiant, panašumas į šilką ir jo tinkamumas maišyti su kitais tekstilės pluoštais. Jo specifinės „paviršiaus savybės“
         ir jo tendencija skaidytis į skaidulas leidžia pagaminti produktus, turinčius naujų savybių, kaip antai „stonewashed“ ir „peau
         de pêche“ efektai, ko nebūtų galima pasiekti naudojant viskozės pluoštą. Be to, tam tikrose srityse, kuriose naudojamas liocelis,
         būtent denimo gamyboje, viskozės pluošto naudojimas būtų techniškai neįmanomas. Labai didelis liocelio atsparumas leidžia
         pasiekti išskirtinai didelį verpimo ir audimo produktyvumą. Dėl liocelio gamybos brangumo šis produktas yra skirtas geriausios
         kokybės ir brangių produktų rinkos segmentams. Austrijos Respublika taip pat remiasi kai kuriomis Komisijos išvadomis, padarytomis
         jos 2001 m. spalio 17 d. sprendime byloje COMP/M.2187 – CVC/Lenzing.

      34     Austrijos Respublika taip pat tvirtina, kad liocelio ir viskozės pluošto gamyba yra visiškai skirtinga. Viskozės gamyba yra
         susijusi su cheminiu perdirbimu, o liocelio gamyba – su fiziniu procesu, t. y. N-metil-morfolino oksido (NMMO) tirpinimu vandenyje.
         Ji pažymi, kad prieš pradedant liocelio gamybą reikėjo atlikti didelį tiriamąjį darbą ir kad ji yra mažiau kenksminga aplinkai
         nei viskozės gamyba, kurios metu sunaudojama daug cheminių medžiagų. Ji patikslina, kad „naujoji technologija, naudojama gaminant
         liocelio pluoštą, pasižymi <...> mažesniu gamybos etapų skaičiumi, trumpesniais visos gamybos terminais, mažesniu cheminių
         medžiagų sunaudojimo kiekiu ir uždarais gamybos ciklais“.

      35     Austrijos Respublika priduria, kad ieškovės nurodytas rinkos dalių praradimas ir apyvartos sumažėjimas yra susiję ne su ginčijamų
         priemonių LLG suteikimu, o su ieškovės finansiniais ir ekonominiais sunkumais bei dideliais įsiskolinimais per pastaruosius keletą metų
         nuo dešimtojo dešimtmečio pradžios. Šiuo klausimu ji nurodo 1998 m. spalio 28 d. Komisijos sprendimą 1999/395/EB dėl Ispanijos
         Karalystės suteiktos valstybės pagalbos Sniace SA, įsteigtos Torelavegoje, Kantabrijoje (OL L 149, 1999, p. 40).

      36     LLG ir Land Burgenland tvirtina, kad jokie konkurenciniai santykiai tarp LLG ir ieškovės neegzistuoja, nes pastaroji neveikia liocelio segmente. Šiuo klausimu jie nurodo tuos pačius Austrijos Respublikos
         pateiktus ir pirmiau išdėstytus argumentus.

      37     Komisija savo triptike Pirmosios instancijos teismui siūlo savo iniciatyva apsvarstyti klausimą dėl ieškovės teisės pareikšti
         ieškinį, t. y., ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą. Ji teigia turinti rimtų abejonių dėl
         to, kad ieškovės konkurencinė padėtis iš esmės pasikeitė dėl ginčijamų priemonių, skirtų išimtinai liocelio gamybai, kuris
         priklauso kitai nei viskozės rinkai. Šiuo klausimu Komisija ypač nurodo tai, kad liocelio kaina yra daug didesnė nei viskozės
         pluošto ir kad šių dviejų pluoštų paskirtis nėra tokia pati. Be to, ji pažymi, kad ieškovė ikiteisminės procedūros metu pateiktose
         pastabose tik „pakartojo abejones, išvardytas sprendime (pradėti procedūrą)“.

      38     Ieškovė pirmiausia primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką į bylą įstojęs asmuo neturi teisės pareikšti prieštaravimo
         dėl ieškinio priimtinumo, kai to nereikalauja atsakovas (1997 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kaysersberg prieš Komisiją, T‑290/94, Rink. p. II‑2137, 76 punktas ir 1999 m. sausio 21 d. Sprendimo Riviera Auto Service ir kt. prieš Komisiją, T‑185/96, T‑189/96 ir T‑190/96, Rink. p. II‑93, 25 punktas). Ji palieka Pirmosios instancijos teismui pačiam nuspręsti,
         ar reikia savo iniciatyva nagrinėti, ar nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą, susijusio su teisės pareikšti ieškinį nebuvimu.

      39     Ieškovė taip pat tvirtina, kad ji yra tiesiogiai ir konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu.
      40     Dėl konkretaus ryšio sąlygos ieškovė pirmiausia tvirtina, kad ji aktyviai dalyvavo ikiteisminėje procedūroje pateikdama savo
         rašytines pastabas.

      41     Antra, ieškovė tvirtina, kad „pagal Teisingumo Teismo praktiką, be kita ko, minėtame sprendime <...> Intermills prieš Komisiją“ jos padėtis pablogėjo dėl LLG suteiktų ginčijamų priemonių.

      42     Trečia, ieškovė teigia, kad dėl minėtų priemonių ji patyrė ekonominę žalą „prarasdama rinkos dalį (-is), sumažėjus jos apyvartai
         ir nematerialaus turto aktyvams“. Siekdama įrodyti šios žalos tikrumą ir mąstą, ji daro nuorodą į ieškinio 14 priede esančias
         pastabas.

      43     Šiose pastabose ieškovė nurodo šiuos teiginius:
      –       Europos ir pasaulinės viskozės rinkose pastebimas gamybos pajėgumų ir vartojimo nuosmukis,
      –       ši situacija yra „nesuderinama su naujos pakaitalo pramonės, kuriai skiriamas Europos preferencinis finansavimas, sukūrimu“,

      –       „<...> kadangi liocelis turi didesnį ar mažesnį konkurencinį pranašumą, jis naudojamas neapibrėžtai vietoj tradicinio viskozės
         pluošto arba kaip pastarojo pakaitalas“,

      –       LLG parduodamas liocelio kiekis sudaro 3,5 % Europos viskozės rinkos,

      –       „nėra jokių abejonių, kad pardavimas, sudarantis 3,5 % rinkos, turi įtakos kainoms, sąlygoms ir kt., be to, dėl savo investicijų
         (amortizacijos) sąnaudų, jis gali iškraipyti konkurenciją kitų pluoštų, esančių prastesnėje padėtyje ekonominiu požiūriu ir
         galinčių sąlygoti nuostolius, atžvilgiu, nors liocelio pluoštas, kuriam nebūtina daryti amortizacinių atskaitymų, gali duoti
         pelno“,

      –       ieškovė taip pat baigė gaminti tokius viskozės kiekius ir jais prekiauti: 1997 m. <...>(1) tonų, 1998 m. <...> tonų, 1999 m. <...> tonų, 2000 m. <...> tonų, o nuo 2001 m. numatomas <...> tonų sumažėjimas,

      –       tai lėmė grynųjų pajamų praradimą: 1997 m. <...> Ispanijos pesetų (ESP), 1998 m. <...> ESP, 1999 m. <...> ESP, 2000 m. <...>
         ESP ir, remiantis prognozėmis, 2001 m. <...> ESP bei <...> ESP 2001‑2007 m.,

      –       dėl LLG liocelio pasiūla taip pat sukėlė „mažiausiai <...> % rinkoje galiojančios kainos pasikeitimą“, o tai reiškia, kad ieškovė
         patyrė tokius nuostolius: 1997 m. <...> ESP, 1998 m. <...> ESP, 1999 m. <...> ESP, 2000 m. <...> ESP ir, remiantis prognozėmis,
         2001 m. <...> ESP bei <...> ESP 2001‑2007 m.,

      –       be to, LLG kasmet „per specializuotus prekybos tinklus, kurie vėliau parduoda labai žemomis kainomis“ pateikia į rinką apie 1 000 tonų
         „subproduktų“ (arba „nestandartinių produktų“), o tai verčia ieškovę mažinti savo kainas už „tokios pačios kokybės produktus“,

      –       dėl to ieškovė praranda <...> ESP pajamų per metus.
      44     Ieškovė savo dublike nurodo aplinkybę, kad LLG gamina ir prekiauja „Pro-Viscose“ prekių ženklu pažymėtu produktu, kurį sudaro viskozės bei liocelio mišinys (toliau – proviskozė),
         ir tvirtina, kad šis produktas ir viskozė tarpusavyje konkuruoja. Iš pastabų, pridėtų prie dubliko, matyti, kad LLG daugeliui ieškovės klientų pardavė proviskosę „tokia pačia kaip ir tradicinės viskozės kaina“.

      45     Savo pastabose dėl įstojimo į bylą paaiškinimų ieškovė tvirtina, kad ji „neginčijamai“ yra įmonė, konkuruojanti su LLG. Iš tikrųjų viskozės pluoštas, kurį ji gamina, tiesiogiai konkuruoja su LLG gaminamais produktais, t. y. lioceliu, „nestandartiniu lioceliu“ ir proviskoze. Grįsdama pastarąjį teiginį ieškovė pateikia
         „nepriklausomo eksperto“ F. Marsal Amenós parengtą ekspertizės ataskaitą bei „nepriklausomo prekybininko“, bendrovės Manfib Sas, pareiškimus. Iš tikrųjų liocelis yra tik „pagerintas viskozės pluoštas“, pastaruoju pakeičiamas „daugeliu atvejų“. Ieškovė
         pripažįsta, kad liocelio pluošto kaina yra didesnė nei viskozės pluošto, ir tvirtina, jog proviskozė buvo sukurta siekiant
         „išspręsti šią problemą“. Šiuo klausimu ieškovė tvirtina, dėl didesnės liocelio kainos LLG pateikė į rinką proviskozę ir „(žemesnės kokybės) nestandartinį liocelį“, nustatydama „viskozei artimas kainas“. Ieškovė
         priduria, kad liocelio pluoštas užėmė didelę dalį, t. y. nuo 5 iki 10 %, Europos pjaustyto celiuliozės pluošto rinkos, kurią
         anksčiau aprūpino išimtinai Europos viskozės gamintojai.

      46     Posėdyje ieškovė nurodė, kad LLG pateikė į rinką „nestandartinį liocelį“ tam tikrai paskirčiai (cigarečių filtrams, drėgnoms servetėlėms, audiniams ir kt.
         gaminti). Ji taip pat nurodė, kad liocelis yra geresnės kokybės produktas nei viskozė, ypač dėl savo atsparumo, kad jis turi
         tam tikrų techninių požymių ir kad „gryno liocelio“ kaina yra didesnė nei viskozės. Dėl pastarojo teiginio ieškovė patikslino,
         kad tik sumaišytas su kitais produktais liocelis gali būti parduodamas konkurencingomis kainomis, palyginti su viskozės kaina.

      47     Pagaliau ieškovė pripažįsta, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką vien tik tos aplinkybės, jog teisės aktas galėjo daryti
         įtaką tam tikroje rinkoje egzistuojantiems konkurencijos santykiams, nepakanka, kad bet kuris ūkio subjektas, kurį su subjektu,
         kuriam buvo skirtas teisės aktas, sieja bet kokie konkurenciniai santykiai, galėtų būti laikomas tiesiogiai ir konkrečiai
         susijusiu su šiuo teisės aktu (šiuo klausimu žr. 1969 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Eridania ir kt. prieš Komisiją, 10/68 ir 18/68, Rink. p. 459, 7 punktą). Vis dėlto ji nurodo aplinkybę, kad atitinkamo produkto rinkoje yra tik ribotas
         gamintojų skaičius (tik penki gamintojai veikia įprastinės kokybės viskozės pluošto (commodity viscose staple fibres) rinkos
         segmente ir trys dažyto viskozės pluošto (spundyed viscose staple fibres) rinkos segmente) ir kad dėl investicinio projekto
         stipriai išaugs gamybos pajėgumai.

      48     Dėl tiesioginio ryšio sąlygos ieškovė pastebi, kad ginčijamas sprendimas leido visiškai įsigalioti visoms ginčijamoms priemonėms,
         nors ji prašė Komisijos priimti sprendimą, panaikinantį ar keičiantį minėtas priemones (minėto sprendimo COFAZ ir kt. prieš Komisiją 30 punktas ir 1995 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AITEC ir kt. prieš Komisiją, T‑447/93 – T‑449/93, Rink. p. II‑1971, 41 punktas).

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      49     Primintina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtąją pastraipą prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai
         gali būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams palaikyti. Be to, pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento
         116 straipsnio 3 dalį įstojantis į bylą asmuo turi priimti bylą tokią, kokia ji yra jo įstojimo metu.

      50     Komisija reikalavo tik to, kad ieškinys būtų atmestas dėl esmės, ir neginčijo ieškovės teisės pareikšti ieškinį.
      51     Taigi Austrijos Respublika, LLG ir Land Burgenland, kaip į bylą įstoję asmenys, neturėjo teisės remtis draudimu tęsti bylos nagrinėjimą.

      52     Vis dėlto iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 113 straipsnį
         šis teismas savo iniciatyva bet kuriuo metu gali apsvarstyti, ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą,
         įskaitant ir įstojusių į bylą šalių nurodytus draudimus (1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Skibsvaerftsforeningen ir kt. prieš Komisiją, T‑266/94, Rink. p. II‑1399, 40 punktas; 1997 m. spalio 24 d. Sprendimo EISA prieš Komisiją, T‑239/94, Rink. p. II‑1839, 26 punktas ir 1998 m. birželio 17 d. Sprendimo Svenska Journalistförbundet prieš Tarybą, T‑174/95, Rink. p. II‑2289, 79 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. Teisingumo Teismo 1990 m. liepos 11 d. Sprendimo Neotype Techmashexport prieš Komisiją ir Tarybą, C‑305/86 ir C‑160/87, Rink. p. I‑2945, 18 punktą; 1993 m. kovo 24 d. Sprendimo CIRFS ir kt. prieš Komisiją, C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 23 punktą ir 1993 m. birželio 15 d. Sprendimo Matra prieš Komisiją, C‑225/91, Rink. p. I‑3203, 13 punktą).

      53     Šioje byloje įstojusių į bylą asmenų nurodytas draudimas tęsti bylos nagrinėjimą yra susijęs su viešosios tvarkos klausimu
         dėl ieškovės teisės pareikšti ieškinį (šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Conseil national des professions de l’automobile ir kt. prieš Komisiją, C‑341/00 P, Rink. p. I‑5263, 32 punktą ir minėto sprendimo EISA prieš Komisiją 27 punktą). Šį klausimą Pirmosios instancijos teismas gali nagrinėti savo iniciatyva.

      54     Šiuo klausimu primintina, kad pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti
         ieškinį dėl kitam asmeniui skirto sprendimo tik tuo atveju, kai šis sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su juo susijęs.
         Kadangi ginčijamas sprendimas yra skirtas Austrijos Respublikai, reikia išsiaiškinti, ar ieškovė tenkina šias dvi sąlygas.

      55     Dėl klausimo, ar ieškovė yra konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu, primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką
         kiti subjektai nei tie, kuriems šis sprendimas skirtas, gali manyti, jog jie yra konkrečiai susiję su šiuo sprendimu tik tokiu
         atveju, jei šis sprendimas juos paveikia dėl tam tikrų jų ypatingų savybių arba dėl faktinių aplinkybių, kurios išskiria juos
         iš kitų asmenų ir taip konkretina analogiškai kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas yra skirtas (1963 m. liepos 15 d. Teisingumo
         Teismo sprendimas Plaumann prieš Komisiją, 25/62, Rink. p. 197, 223; 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimas Comité d’entreprise de la Société française de production ir kt. prieš Komisiją, C‑106/98 P, Rink. p. I‑3659, 39 punktas ir 1995 m. balandžio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas ASPEC ir kt. prieš Komisiją, T‑435/93, Rink. p. II‑1281, 62 punktas).

      56     Valstybės pagalbos srityje buvo pripažinta, kad ne tik pagalbą gavusi įmonė, bet ir su ja konkuruojančios įmonės, kurios aktyviai
         dalyvavo pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradėtoje procedūroje, individualios pagalbos atžvilgiu buvo pripažintos konkrečiai
         susijusios su Komisijos sprendimu, kuriuo baigiama ši procedūra, nurodant, kad pagalba, dėl kurios priimtas ginčijamas sprendimas,
         iš esmės paveikė jų padėtį (minėto sprendimo COFAZ ir kt. prieš Komisiją 25 punktas).

      57     Taigi įmonė negali remtis vien tik tuo, kad yra pagalbą gavusios įmonės konkurentė, tačiau, atsižvelgdama į savo galimą dalyvavimą
         procedūroje ir grėsmės jos padėčiai rinkoje dydį, turi įrodyti, kad jos faktinė padėtis yra tokia, kuri ją išskiria analogiškai
         kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas yra skirtas (minėto sprendimo Comité d’entreprise de la Société française de production ir kt. prieš Komisiją 41 punktas).

      58     Šioje byloje, remiantis EB 230 straipsniu, reikia išsiaiškinti, ar ieškovės dalyvavimas pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pradėtoje
         procedūroje ir įtaka jos padėčiai rinkoje gali ją išskirti.

      59     Pirmiausia konstatuotina, kad ieškovės vaidmuo ikiteisminėje procedūroje buvo minimalus. Pirma, ji nepateikė Komisijai jokio
         skundo. Antra, atrodo, kad šios procedūros eigai neturėjo didelės įtakos jos 1999 m. vasario 12 d. ir spalio 4 d. laiškais
         pateiktos pastabos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo COFAZ ir kt. prieš Komisiją 24 punktą). Be to, 1999 m. vasario 12 d. pastabose ieškovė iš esmės tik iš naujo glaustai išdėsto tam tikras Komisijos sprendime
         pradėti procedūrą padarytas išvadas, nepateikdama jokio konkretaus įrodymo. 1999 m. spalio 4 d. pastabose ji taip pat apsiriboja
         tvirtinimu, kad priemonės, numatytos sprendime išplėsti procedūrą, yra valstybės pagalba ir kad jos turi būti pripažintos
         nesuderinamos su bendrąja rinka, tačiau nepateikia jokių paaiškinimų ar kokių nors įrodymų.

      60     Antra, poveikio ieškovės padėčiai rinkoje apimties, visų pirma primintina, kaip matyti ir iš minėto sprendimo COFAZ ir kt. prieš Komisiją 28 punkto, kad, nagrinėdamas priimtinumo klausimą, Bendrijos teismas neturi galutinai nuspręsti dėl ieškovės ir įmonės, kuriai
         buvo suteikta pagalba, konkurencinių santykių. Šiomis aplinkybėmis ieškovė tik turi tinkamai nurodyti priežastis, dėl kurių
         Komisijos sprendimas gali pažeisti jos teisėtus interesus, iš esmės paveikdamas jos padėtį nagrinėjamoje rinkoje.

      61     Be to, pažymėtina, kad šioje byloje ginčijamame sprendime nurodytos priemonės yra skirtos tik liocelio gamyklai ir kad akivaizdu,
         jog ieškovė negamina šios rūšies pluošto ir nenumato to daryti ateityje.

      62     Vis dėlto ieškovė pateikia tris argumentus, siekdama įrodyti, kad dėl ginčijamo sprendimo jos padėtis rinkoje gali būti iš
         esmės paveikta.

      63     Pirma, savo ieškinyje ji iš esmės tvirtina, kad viskozė ir liocelis tiesiogiai konkuruoja tarpusavyje.
      64     Nagrinėjant klausimą dėl priimtinumo nebūtina galutinai nuspręsti dėl tikslaus atitinkamo produkto rinkos apibrėžimo, pakanka
         tik konstatuoti, kad šį tvirtinimą paneigia įvairūs bylos medžiagos dokumentai.

      65     Pirma, liocelis turi tam tikrų fizinių savybių, kurios jį aiškiai atskiria nuo viskozės pluošto. Ieškovė ieškinio 23 punkte
         taip pat aiškiai pastebi, kad „liocelis yra natūralus ir biologiškai sunykstantis; (kad) naudojamas tirpiklis nėra toksinis,
         yra perdirbamas, atitinka normas dėl toksinių medžiagų nebuvimo, yra labai atsparus tiek kondicionavimo (atveju), tiek drėgmei
         ir labai mažai susitraukia“. Be to, posėdyje ji pripažino, kad liocelis turi „techninių privalumų“, yra geresnės kokybės nei
         viskozės pluoštas ir labai atsparus. Taip pat ieškovė neginčijo, kad liocelis turi tendenciją skaidytis į skaidulas, ir tai
         leidžia sukurti puikų klostuotą audinį bei šilko pojūtį. Dėl pastarosios liocelio savybės ieškovė tik tvirtino, kad tai „jau
         nebemadinga ir šiandien nebevertinama“ (ieškinio 26 punktas).

      66     Ieškovės tvirtinimas, kad liocelis yra viskozės pakaitalas „daugeliu naudojimo atvejų“, nėra įtikinamai pagrįstas. Be to,
         „nepriklausomo eksperto“ „ekspertizės ataskaita“, kurią ieškovė pridėjo prie savo pastabų dėl įstojimo į bylą paaiškinimų,
         siekdama pagrįsti šį tvirtinimą, yra nepakankamai įtikinanti. Iš tikrųjų tai yra tik vieno puslapio dokumentas, kurį sudaro
         yra keletas dalių ir kuriame pateikiama labai dirbtina klausimo analizė. Be to, šiame dokumente yra akivaizdžiai neteisingų
         nuorodų, pavyzdžiui, kad liocelio bei viskozės pluošto gamybos procesai ir jų savybės yra labai panašios (žr. šio sprendimo
         65 ir 69 punktus). Dėl „nepriklausomo prekybininko“ pareiškimų, kuriuos ieškovė taip pat pridėjo prie savo pastabų dėl įstojimo
         į bylą paaiškinimų, reikia pažymėti, kad jie labiausiai patvirtina, jog tam tikrose ypatingose gamybos srityse kai kurie ieškovės
         klientai savo produktams pradėjo naudoti liocelį arba proviskozę vietoj viskozės.

      67     Be to, minėtą tvirtinimą paneigė LLG simpoziume pristatytu pareiškimu, kurį ieškovė nurodo grįsdama savo teiginius (ieškinio 30 punktas ir 14 priedas) ir pagal
         kurį liocelis yra „papildomas pluoštas, kurio naudojimas skiriasi“.

      68     Antra, akivaizdu, kad liocelio kaina yra daug didesnė už viskozės pluošto kainą. Su šiuo faktu ieškovė visiškai sutiko tiek
         savo raštu pateiktuose pareiškimuose (ieškinio 26 punktas ir ieškovės pastabų dėl įstojimo į bylą paaiškinimų 77 bei 78 punktai),
         tiek posėdyje. Be to, ji keletą kartų, be kita ko, pripažino, kad liocelis gali būti parduodamas konkurencingomis kainomis
         viskozės pluošto kainų atžvilgiu tik tuo atveju, kai jis maišomas su kitais produktais.

      69     Pagaliau iš pačios ieškovės pareiškimų matyti, kad liocelio ir viskozės gamyba labai skiriasi. Ieškinio 23 punkte ji nurodo,
         kad „gaminant liocelį yra naudojamas celiuliozės masės (NMMO tipo) tirpiklis, o klasikiniame viskozės gamybos procese reikalingi
         merserizavimo ir ksantogenavimo etapai“ ir kad, „palyginti su klasikiniu viskozės gamybos procesu, <...> liocelis yra (produktas),
         kuriam naudojamas tirpiklis vietoj tradicinių viskozės gamybos etapų“. Be to, dubliko 36 punkte ieškovė nurodo, kad „gamybos
         proceso požiūriu ji sutinka su Komisija, kuri tvirtina, jog liocelis yra gaminamas būdais, beskiriančiais nuo tradicinių viskozės
         gamybos būdų“.

      70     Bet kuriuo atveju, darant prielaidą, kad egzistuoja tiesioginis konkurencinis ryšys tarp liocelio ir viskozės pluošto, konstatuotina,
         jog ieškovės raštu pateiktos nuorodos, ypač ieškinio 14 priedo pastabos, pakankamai neįrodo, kad ginčijamas sprendimas gali
         iš esmės paveikti ieškovės padėtį rinkoje. Šiose pastabose pateiktos nuorodos yra visiškai neįrodyti postulatai kaip, beje,
         ir tai, kad LLG liocelio gamyba nuo 1997 m. visiškai pakeitė viskozės gamybą ir kad ji yra skirta tik Europos rinkai. Be to, šiose pastabose
         ieškovė tvirtina, kad dėl „(LLG) pardavimo, sudarančio 3,5 % rinkos“ ji nuo 1997 m. nustojo gaminti tam tikrą viskozės kiekį ir juo prekiauti, nepagrįsdama
         šio teiginio jokiu įrodymu ir net nepateikdama jokio paaiškinimo apie šio kiekio apskaičiavimo būdą. Šiuo klausimu taip pat
         pažymėtina, kad ji nepateikė jokių įrodymų, pagrindžiančių jos tvirtinimą, jog dėl minėto „pardavimo“ „rinkoje galiojusi kaina
         pakito <...> %“.

      71     Antra, ieškovė šalia „gryno liocelio“ ir proviskozės nurodo „nestandartinio liocelio“ egzistavimą, kuris taip pat laikomas
         „žemesnės kokybės“ lioceliu. Ieškinio 14 priede esančiose pastabose šiuo klausimu ieškovė nurodo, kad LLG per „specializuotą prekybos tinklą“ ir „labai mažomis kainomis“ per metus parduoda 1 000 tonų šių „subproduktų“, ir dėl to
         ieškovė yra priversta mažinti savo kainas iki <...> ESP už kg „tokios pačios kokybės produktų“.

      72     Šiuo klausimu konstatuotina, kad iš bylos medžiagos negalima nuspręsti dėl skirtingų liocelio savybių egzistavimo. Svarbu
         pabrėžti, kad savo raštu pateiktuose pareiškimuose ieškovė nenurodo jokio patikslinimo, kas patenka į „nestandartinio liocelio“
         sąvoką. Be to, ji rimtai neginčijo LLG ir Land Burgenland keletą kartų per posėdį pareikštų tvirtinimų, kad neegzistuoja blogesnės kokybės liocelis. Dėl „nepriklausomo prekybininko“
         pareiškimo, pridėto prie pastabų dėl įstojimo į bylą paaiškinimų, reikia pažymėti, kad ieškovė nepateikia jokio paaiškinimo
         šiuo klausimu, ir tik nurodo, jog „nestandartinis (liocelis)“ priklauso LLG „modifikuotiems pluoštams“ taip pat, kaip ir liocelis bei proviskozė.

      73     Net darant prielaidą, kad LLG gamina žemesnės kokybės liocelį ir jį parduoda labai mažomis kainomis, pažymėtina, jog ieškovė visiškai nepagrindžia savo
         teiginio, kad ji dėl to turėjo sumažinti „tokios pačios kokybės produktų“ kainas. Be to, ji niekaip nepatvirtino savo nurodytų
         kiekių ir kainos sumažinimo.

      74     Trečia, savo dublike ir pastabose dėl įstojimo į bylą paaiškinimų ieškovė taip pat nurodo konkurenciją, kuri egzistuoja tarp
         proviskozės ir viskozės. Ji tvirtina, kad jos padėtis rinkoje yra paveikta tuo, jog LLG parduoda proviskozę konkurencingomis kainomis viskozės pluošto kainų atžvilgiu, ir kad atsižvelgdami į proviskozės aukštesnę
         kokybę klientai renkasi pastarąją.

      75     Šiuo klausimu konstatuotina, kad ieškovė vėl pateikia nepakankamai pagrįstus argumentus.
      76     Pirma, pastabos, kurias ji prideda prie savo dubliko grįsdama šiuos tvirtinimus, nėra tinkamos, nes tai yra ieškovės vidaus
         tarnybų parengtas paprastas dokumentas, pateikiantis tik labai bendrą informaciją, gautą bendraujant su kai kuriais iš jos
         klientų.

      77     Antra, net darant prielaidą, kad proviskozės ir viskozės paskirtis ta pati ir jos parduodamos panašiomis kainomis, pažymėtina,
         kad ieškovė nepateikia jokios informacijos, net trumpo išdėstymo, apie nuostolius ar kitas neigiamas pasekmes, kurias ji patyrė
         dėl LLG prekybos proviskoze. Be to, patikslinimai šiuo klausimu patvirtina, kad akivaizdu, jog proviskozė yra naujas produktas, kuris
         buvo pradėtas gaminti ir pateiktas į rinką tik kitais metais po to, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas.

      78     Iš to, kas pasakyta, matyti, kad ieškovė tinkamai nenurodė priežasčių, dėl kurių ginčijamas sprendimas galėjo turėti įtakos
         jos teisėtiems interesams, iš esmės paveikdamas jos padėtį rinkoje.

      79     Atsižvelgiant į šią aplinkybę ir ribotą ieškovės vaidmenį ikiteisminėje procedūroje (žr. šio sprendimo 59 punktą) konstatuotina,
         kad ji nėra konkrečiai susijusi su ginčijamu sprendimu.

      80     Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad ieškinys turi būti pripažintas nepriimtinas, nesprendžiant klausimo, ar ieškovė
         yra tiesiogiai susijusi su ginčijamu sprendimu.

      81     2001 m. spalio 16 d. ieškovės pateiktas prašymas imtis proceso organizavimo priemonių tiek, kiek jis susijęs su dokumentais
         ir informacija, kuri nepatenka į 2001 m. lapkričio 14 d. nustatytas proceso organizavimo priemones, yra atmestinas, nes bylos
         medžiagoje esančių dokumentų ir posėdyje pateiktų paaiškinimų pakanka, kad Pirmosios instancijos teismas priimtų sprendimą
         šioje byloje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti savo ir Komisijos bylinėjimosi
         išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

      83     Austrijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas pagal Pirmosios instancijos procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies
         pirmąją pastraipą. Pagal šio reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečiąją pastraipą LLG ir Land Burgenland pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
      2.      Ieškovė padengia savo ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Įstojusios į bylą šalys pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Lindh

                García-Valdecasas

                Cooke

               Mengozzi

                      Martins Ribeiro

         Paskelbta 2005 m. balandžio 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Proceso kalba: ispanų.

      1 – Konfidencialūs duomenys.


title: 2008 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#The Wellcome Foundation Ltd prieš Paranova Pharmazeutika Handels GmbH.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Prekių ženklas - Farmacijos prekė - Perpakavimas - Paralelinis importas - Esminis pakuotės išvaizdos pakeitimas - Pareiga pranešti iš anksto.#Byla C-276/05.

text:
      Byla C‑276/05
      The Wellcome Foundation Ltd
      prieš
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH
      (Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prekių ženklas – Farmacijos prekė – Perpakavimas – Paralelinis importas – Esminis pakuotės išvaizdos pakeitimas – Pareiga pranešti iš anksto“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Savininko ar jo sutikimu į valstybės narės rinką pateikta prekė
            − Perpakuotos ir iš naujo paženklintos prekių ženklu prekės importas į kitą valstybę narę − Savininko protestas
      (Tarybos direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Paralelinis vaistų importas perpakavus ir iš naujo paženklinus
            prekių ženklu – Savininko protestas
      (Tarybos direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalis)
      1.        Direktyvos 89/104 dėl prekių ženklų, iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimu, 7 straipsnio
         2 dalis turi būti aiškinama taip, jog prekių ženklo savininkas gali teisėtai užprotestuoti vėlesnę farmacijos prekės prekybą,
         kai importuotojas prekę perpakavo ir ją iš naujo paženklino prekių ženklu, nebent:

      − įrodoma, kad savininko naudojimasis prekių ženklo suteiktomis teisėmis tam, kad užprotestuotų perpakuotų šiuo prekių ženklu
         pažymėtų prekių prekybą, prisideda prie dirbtinio valstybių narių rinkų atskyrimo. Taip yra būtent tuo atveju, kai savininkas
         tapačią farmacijos prekę įvairiose valstybėse narėse pateikė į apyvartą įvairiose pakuotėse ir kai importuotojo atliktas perpakavimas,
         pirma, yra būtinas norint prekiauti preke importo valstybėje narėje ir, antra, perpakuojama tokiomis sąlygomis, kad jis nepaveikia
         originalios prekės būklės,

      – įrodoma, kad perpakavimas negali paveikti originalios pakuotėje esančios prekės būklės,
      – ant naujos pakuotės aiškiai nurodoma, kas prekę perpakavo, ir jos gamintojas,
      – perpakuotos prekės apipavidalinimas nėra toks, kad galėtų kenkti prekių ženklo ir jo savininko reputacijai. Taigi pakuotė
         turi būti be trūkumų, nebūti prastos kokybės arba netvarkinga, ir

      – importuotojas prieš perpakuotos prekės pateikimą parduoti įspėja prekių ženklo savininką ir jo prašymu pateikia šiam perpakuotos
         prekės pavyzdį.

      Jei nustatoma, jog farmacijos prekės perpakavimas į naują pakuotę yra būtinas tam, kad ja vėliau būtų galima prekiauti importo
         valstybėje narėje, šios pakuotės apipavidalinimo būdas turi būti vertinimas tik sąlygos, pagal kurią jis negali kenkti prekių
         ženklo ir jo savininko reputacijai, atžvilgiu.

      (žr. 23, 30 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 89/104 dėl prekių ženklų, iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimu, 7 straipsnio
         2 dalis aiškintina taip, kad paralelinis importuotojas privalo pateikti prekių ženklo savininkui reikalingą ir pakankamą informaciją,
         kuri leistų pastarajam patikrinti, ar šiuo prekių ženklu žymimos prekės perpakavimas yra būtinas, kad būtų galima ja prekiauti
         importo valstybėje narėje.

      Pateiktinos informacijos rūšis iš esmės priklauso nuo kiekvieno atvejo aplinkybių. A priori negalima atmesti, kad išimtiniais atvejais tai galėtų apimti eksporto valstybės narės nuorodą, kai tokios informacijos nebuvimas
         trukdytų prekių ženklo savininkui įvertinti perpakavimo būtinybę. Tuo atveju, jei paaiškėtų, kad pateiktą informaciją prekių
         ženklo savininkas naudoja siekdamas nustatyti savo pardavimo struktūros silpnąsias vietas ir taip kovoti su paraleline prekyba
         jo prekėmis, su paraleline prekyba susiję asmenys turėtų gintis nuo tokių veiksmų būtent remdamiesi konkurenciją reglamentuojančiomis
         EB sutarties nuostatomis.

      (žr. 34–37 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Prekių ženklas – Farmacijos prekė – Perpakavimas – Paralelinis importas – Esminis pakuotės išvaizdos pakeitimas – Pareiga pranešti iš anksto“
      Byloje C‑276/05
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) 2005 m. gegužės 24 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. liepos 6 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Wellcome Foundation Ltd
      prieš
      Paranova Pharmazeutika Handels GmbH,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (pranešėjas) ir
         C. Toader,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc‑Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. balandžio 3 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        The Wellcome Foundation Ltd, atstovaujamos Rechtsanwälte L. Wiltschek ir E. Tremmel,

      –        Paranova Pharmazeutika Handels GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt R. Schneider,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos O. Patsopoulou, G. Alexaki ir M. Apessos,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils ir. H. Krämer,
      susipažinęs su 2008 m. spalio 9 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių
         narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1), iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 2 d.
         Europos ekonominės erdvės susitarimu (OL L 1, 1994, p. 3, toliau − Direktyva 89/104), 7 straipsnio aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį tarp Austrijos prekių ženklo ZOVIRAX savininkės The Wellcome Foundation Ltd (toliau − Wellcome) ir Paranova Pharmazeutika Handels GmbH (toliau − Paranova) dėl Wellcome arba trečiųjų asmenų į prekybą Europos ekonominės erdvės (toliau − EEE) valstybėse narėse pateiktų prekių ženklu ZOVIRAX
         žymimų vaistų, kuriuos Paranova paraleliai importavo ir kuriais, juos perpakavusi, prekiavo Austrijoje.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 89/104 7 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamų teisių išnaudojimas“ numatyta:

      „1. Prekių ženklas nesuteikia savininkui teisės uždrausti juo ženklinti savo paties arba su jo sutikimu į Bendrijos rinką
         išleistas ir tuo prekių ženklu pažymėtas prekes.

      2. 1 dalies nuostatos netaikomos, jeigu savininkas turi teisėtas priežastis nesutikti su tolesniu prekių naudojimu komercinėje
         veikloje, ypač jei po išleidimo į rinką pasikeitė ar pablogėjo prekių kokybė.“

      4        Remiantis Europos ekonominės erdvės susitarimo 65 straipsnio 2 dalimi, skaitoma kartu su šio susitarimo XVII priedo 4 punktu,
         Direktyvos 89/104 7 straipsnio 1 dalis, įgyvendinant minėto susitarimo tikslus, buvo pakeista, sąvoką „Bendrijoje“ keičiant
         žodžiais „vienos iš Susitariančiųjų Šalių teritorijoje“.

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Pagal Prekių ženklų apsaugos įstatymo (Markenschutzgesetz) 10b straipsnio 1 dalį prekių ženklas nesuteikia savininkui teisės
         uždrausti trečiajam asmeniui juo ženklinti savo paties arba su jo sutikimu į EEE rinką išleistas ir tuo prekių ženklu pažymėtas
         prekes. Pagal šio įstatymo 10b straipsnio 2 dalį jo 1 dalis netaikoma, jeigu savininkas turi teisėtų priežasčių nesutikti
         su tolesniu prekių naudojimu komercinėje veikloje, ypač jei po išleidimo į rinką pasikeitė ar pablogėjo prekių kokybė.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      6        Wellcome yra, be kita ko, dviejų žodinių Austrijos prekių ženklų ZOVIRAX ir vaizdinio bei žodinio Austrijos prekių ženklo ZOVIRAX,
         saugomų farmacijos prekių klasei, savininkė. Austrijoje šiuos prekių ženklus Wellcome sutikimu nuolat naudojo GlaxoSmithKline Pharma GmbH.

      7        Paranova vykdė didmeninę vaistų prekybą. Visų pirma Austrijoje ji prekiavo prekių ženklu ZOVIRAX žymimais vaistais – 60 tablečių po
         400 mg dėžutėmis (ZOVIRAX 400/60), kuriuos į prekybą EEE valstybėse narėse pateikdavo Wellcome ar tretieji asmenys šios bendrovės sutikimu ir kuriuos patronuojanti Paranova bendrovė pirko įprastomis vaistų prekybos sąlygomis.

      8        Paranova prekiavo šiais vaistais naujose pakuotėse, kurių išorė visiškai skyrėsi nuo originalios prekės pakuočių. Šios naujos pakuotės
         priekyje paryškintu šriftu užrašyta nuoroda „perpakuota ir importuota bendrovės Paranova“. Gamintojas normaliu šriftu nurodytas ant jos šonų ir galinės sienelės. Ant šios naujos pakuotės kraštų yra mėlyna juostelė,
         kokią Paranova paprastai naudoja vaistams, kuriais ji prekiauja.

      9        2003 m. gegužės 12 d. laišku Paranova informavo tai pačiai kaip ir Wellcome grupei priklausančią Austrijos bendrovę apie savo ketinimą prekiauti ZOVIRAX 400/60 Austrijoje. Prie šio laiško ji pridėjo
         spalvotas šio vaisto išorinės pakuotės, tablečių lapelių ir vartojimo instrukcijos kopijas. Tada tai pačiai kaip ir Wellcome grupei priklausanti Anglijos bendrovė paprašė, kad Paranova ateityje išsiųstų informaciją apie prekybą šiuo vaistu GlaxoSmithKline Corporate Intellectual Property (toliau − Glaxo) ir pridėtų išsamius visų tipų pakuočių pavyzdžius bei nurodytų eksporto valstybę ir konkrečias perpakavimo priežastis.

      10      Paranova, informavusi apie jos atlikto perpakavimo priežastis, bet nenurodžiusi atitinkamo vaisto eksporto valstybės, buvo dar kartą
         Glaxo paprašyta nurodyti eksporto valstybę ir konkrečias perpakavimo priežastis. Paranova buvo pranešta, kad nebuvo jokios priežasties taip akivaizdžiai, t. y. didesnėmis ir geriau matomomis raidėmis nei gamintojo
         pavadinimas, pateikti informaciją, susijusią su paraleliniu importuotoju. Taip pat buvo pateiktas prieštaravimas ir dėl skirtingos
         išvaizdos dėl dviejų spalvotų juostelių ant dežutės kraštų.

      11      Be to, Glaxo reikalavo pateikti kiekvienos pakuotės visą pavyzdį.

      12      2003 m. birželio 4 d. Paranova nurodė, kad dėl techninių su gamyba susijusių priežasčių ji negalėjo pateikti viso galutinės pakuotės pavyzdžio, ypač dėl
         to, kad Glaxo nenorėjo padengti su tuo susijusių išlaidų.

      13      Paranova importuoja ZOVIRAX 400/60 iš Graikijos. Ten šiuo vaistu prekiaujama 70 tablečių pakuotėmis. Austrijoje leidžiama prekiauti
         60 tablečių pakuotėmis.

      14      Wellcome pateikė Handelsgericht Wien prašymą taikyti laikinąsias apsaugos priemones įpareigojant Paranova nutraukti siūlymą ir (arba) prekybą konkurencijos tikslais Austrijoje perpakuotu vaistu ZOVIRAX, kurio pakuotė pažymėta naujais
         ar Austrijoje jau saugomais egzistuojančiais Wellcome prekių ženklais, jei:

      –        bendrovė, kuri perpakavo prekę, ant pakuotės nurodyta didesnėmis ir geriau matomomis raidėmis ir (arba) geriau matomoje vietoje
         nei gamintojas,

      –        ant perpakuotos dėžutės yra apie 5 mm pločio spalvotos (mėlynos) juostelės, kokios dažnai naudojamos ant Paranova prekiaujamų prekių,

      –        ji, prieš pradėdama prekybą perpakuota preke, tinkamai neinformuoja Wellcome apie planuojamą prekybą nurodant, be kita ko, eksporto valstybę ir konkrečias perpakavimo būtinybės priežastis.

      15      2004 m. gegužės 7 d. Nutartimi Handelsgericht Wien iš dalies patenkino Wellcome prašymą. Gavęs apeliacinį skundą Oberlandesgericht Wien 2005 m. sausio 28 d. patenkino šį skundą tiek, kiek jis susijęs su prieš tai minėtais pirmuoju ir trečiuoju punktais, ir
         atmetė tiek, kiek jis susijęs su antruoju punktu.

      16      Abi pagrindinės bylos šalys pateikė kasacinius skundus Oberster Gerichtshof.

      17      Šis teismas nurodo, kad norint įvertinti naujos pakuotės atitiktį, yra svarbu žinoti, ar įrodymas, jog prekės perpakavimas
         yra būtinas, kad nebūtų trukdoma veiksmingam patekimui į rinką, turi būti pateikiamas tik paties perpakavimo atžvilgiu. Esant
         teigiamam atsakymui, iškyla klausimas, kokie yra kriterijai, pagal kuriuos turi būti vertinamas naujos pakuotės apipavidalinimas.
         Šiuo atveju yra dvi galimybės: vertinimas principo, pagal kurį prekių ženklo pažeidimas turi būti kuo lengvesnis, atžvilgiu
         arba naujos pakuotės apipavidalinimo vertinimas klausimo, ar jis gali kenkti prekių ženklo ir jo savininko reputacijai, atžvilgiu.
         Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia dėl paraleliniam importuotojui tenkančios pareigos
         informuoti apimties.

      18      Šiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      a)     Ar Direktyvos 89/104 <...> 7 straipsnis ir su juo susijusi Teisingumo Teismo praktika aiškintina taip, kad įrodymas, jog prekių
         ženklo naudojimas prisidės prie dirbtinio rinkų atskyrimo, turi būti pateikiamas ne tik dėl paties perpakavimo bet ir dėl
         naujos pakuotės apipavidalinimo?

      Jei į šį klausimą būtų atsakyta neigiamai,
      b)      ar naujos pakuotės apipavidalinimas vertintinas vadovaujantis kuo lengvesnio (prekių ženklo) pažeidimo principu ar (tik) tuo,
         ar toks apipavidalinimas gali pakenkti prekių ženklo ir jo savininko reputacijai?

      2.      Ar Direktyvos (89/104) 7 straipsnis ir su juo susijusi Teisingumo Teismo praktika aiškintina taip, kad paralelinį importą
         vykdantis subjektas įvykdo savo pareigą informuoti tik tuomet, jei praneša prekių ženklo savininkui taip pat apie eksporto
         valstybę ir konkrečias perpakavimo priežastis?“

       Procesas Teisingumo Teisme
      19      2005 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas sustabdė bylos nagrinėjimą, kol bus paskelbtas Teisingumo Teismo
         sprendimas byloje C‑348/04.

      20      Teisingumo Teismas priėmė sprendimą minėtoje byloje (2007 m. balandžio 26 d. Sprendimas Boehringer Ingelheim ir kt., C‑348/04, Rink. p. I‑3391).

      21      2007 m. gegužės 30 d. laišku prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas informavo Teisingumo Teismą, kad jis nori
         palikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą tiek, kiek jis susijęs su pirmojo klausimo b punktu ir antruoju klausimu.

      22      2007 m. birželio 15 d. Sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas atnaujino bylos nagrinėjimą.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo b punkto
      23      Teisingumo Teismas 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo Bristol-Myers Squibb ir kt. (C‑427/93, C‑429/93 ir C‑436/93, Rink. p. I‑3457) trečiame rezoliucinės dalies punkte nusprendė, kad Direktyvos 89/104 7 straipsnio
         2 dalis turi būti aiškinama taip, jog prekių ženklo savininkas gali teisėtai užprotestuoti vėlesnę farmacijos prekės prekybą,
         kai importuotojas prekę perpakavo ir ją iš naujo paženklino prekių ženklu, nebent:

      –        įrodoma, kad savininko naudojimasis prekių ženklo suteiktomis teisėmis tam, jog užprotestuotų perpakuotų šiuo prekių ženklu
         pažymėtų prekių prekybą, prisideda prie dirbtinio valstybių narių rinkų atskyrimo. Taip yra būtent tuo atveju, kai savininkas
         tapačią farmacijos prekę įvairiose valstybėse narėse pateikė į apyvartą įvairiose pakuotėse ir kai importuotojo atliktas perpakavimas,
         pirma, yra būtinas norint prekiauti preke importo valstybėje narėje ir, antra, perpakuojama tokiomis sąlygomis, kad jis nepaveikia
         originalios prekės būklės,

      –        įrodoma, kad perpakavimas negali paveikti originalios pakuotėje esančios prekės būklės,
      –        ant naujos pakuotės aiškiai nurodoma, kas prekę perpakavo, ir jos gamintojas,
      –        perpakuotos prekės apipavidalinimas nėra toks, kad galėtų kenkti prekių ženklo ir jo savininko reputacijai. Taigi pakuotė
         turi būti be trūkumų, nebūti prastos kokybės arba netvarkinga, ir

      –        importuotojas prieš perpakuotos prekės pateikimą parduoti įspėja prekių ženklo savininką ir jo prašymu pateikia šiam perpakuotos
         prekės pavyzdį.

      24      Pastaroji sąlyga leidžia savininkui patikrinti, ar perpakuota nebuvo taip, kad tiesiogiai ar netiesiogiai paveiktų originalią
         prekės būklę, ir ar pateikimas po perpakavimo negali pakenkti prekių ženklo reputacijai (minėto sprendimo Bristol-Myers Squibb ir kt. 78 punktas ir minėto sprendimo Boehringer Ingelheim ir kt. 20 punktas).

      25      Sąlyga, pagal kurią farmacijos prekės perpakavimas į naują pakuotę yra būtinas vėlesnei jo prekybai importo valstybėje narėje
         apima tik perpakavimo faktą, o ne būdą ir stilių, kuriais jis atliekamas (žr. minėto sprendimo Boehringer Ingelheim ir kt. 38 ir 39 punktus).

      26      Taigi minėta būtinybės sąlyga apima tik prekės perpakavimo į naują pakuotę faktą, o ne šios naujos pakuotės apipavidalinimo
         būdą.

      27      Kadangi naujos prekės pakuotės apipavidalinimo būdas nevertinamas būtinybės sąlygos, kad būtų galima vėliau prekiauti minėta
         preke, atžvilgiu, juo labiau jis neturėtų būti vertinamas pagal kriterijų, kad teisės į prekių ženklą pažeidimas turi būti
         kuo lengvesnis.

      28      Būtų nelogiška tvirtinti, kad nėra pagrindo patikrinti, ar paralelinio importuotojo pasirinktas nagrinėjamos prekės naujos
         pakuotės apipavidalinimas yra būtinas tolesnei šios prekės prekybai, ir tuo pačiu metu reikalauti, kad jis atitiktų kuo lengvesnio
         teisės į prekių ženklą pažeidimo kriterijų.

      29      Kaip išplaukia iš šio sprendimo 23 ir 24 punktų, teisės į prekės ženklą savininko apsauga paralelinio importuotojo pasirinkto
         farmacijos prekės pakuotės apipavidalinimo atžvilgiu yra iš principo užtikrinima laikantis sąlygos, kad perpakuotos prekės
         apipavidalinimas neturėtų kenkti prekių ženklo ir jo savininko reputacijai.

      30      Todėl į pirmojo klausimo b punktą reikia atsakyti, kad Direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip: jei
         nustatoma, jog farmacijos prekės perpakavimas į naują pakuotę yra būtinas tam, kad ja vėliau būtų galima prekiauti importo
         valstybėje narėje, šios pakuotės apipavidalinimo būdas turi būti vertinimas tik sąlygos, pagal kurią jis negali kenkti prekių
         ženklo ir jo savininko reputacijai, atžvilgiu.

       Dėl antrojo klausimo
      31      Wellcome iš esmės tvirtina, kad prekių ženklo savininko informavimas apie eksporto valstybę ir konkrečias perpakavimo priežastis leidžia
         pastarajam kontroliuoti, ar perpakavimas yra būtinas.

      32      Nacionaliniame teisme nagrinėjant ginčą tarp prekių ženklo savininko ir paralelinio importuotojo, kuris valstybėje narėje
         nauja pakuote prekiauja iš kitos valstybės narės importuota farmacijos preke, šis importuotojas privalo įrodyti, be kita ko,
         sąlygos, pagal kurią prekių ženklo savininko naudojimasis teise į jį, siekiant užprotestuoti šiuo prekių ženklu žymimų perpakuotų
         prekių prekybą, turi prisidėti prie dirbtinio valstybių narių rinkų atskyrimo, egzistavimą (žr. minėto sprendimo Boehringer Ingelheim ir kt. 24 ir 54 punktus).

      33      Kaip buvo priminta šio sprendimo 23 punkte, taip yra būtent tuo atveju, kai savininkas tapačią farmacijos prekę įvairiose
         valstybėse narėse pateikia į apyvartą įvairiose pakuotėse ir kai importuotojo atliktas perpakavimas yra būtinas norint prekiauti
         preke importo valstybėje narėje.

      34      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ir į aplinkybę, kad adekvatus įspėjimo sistemos funkcionavimas suponuoja, jog kiekviena
         suinteresuotoji šalis turi sąžiningai stengtis gerbti kitos šalies teisėtus interesus (2002 m. balandžio 23 d. Sprendimo Boehringer Ingelheim ir kt., C‑143/00, Rink. p. I‑3759, 62 punktas), paralelinis importuotojas privalo pateikti prekių ženklo savininkui reikalingą ir
         pakankamą informaciją, kuri leistų pastarajam patikrinti, ar šiuo prekių ženklu žymimos prekės perpakavimas yra būtinas, kad
         būtų galima ja prekiauti importo valstybėje narėje.

      35      Pateiktinos informacijos rūšis iš esmės priklauso nuo kiekvieno atvejo aplinkybių. A priori negalima atmesti, kad išimtiniais atvejais tai galėtų apimti eksporto valstybės narės nuorodą, kai tokios informacijos nebuvimas
         trukdytų prekių ženklo savininkui įvertinti perpakavimo būtinybę.

      36      Šiuo požiūriu reikia priminti, kad tuo atveju, jei paaiškėtų, kad pateiktą informaciją prekių ženklo savininkas naudoja siekdamas
         nustatyti savo pardavimo struktūros silpnąsias vietas ir taip kovoti su paraleline prekyba jo prekėmis, su paraleline prekyba
         susiję asmenys turėtų gintis nuo tokių veiksmų būtent remdamiesi konkurenciją reglamentuojančiomis EB sutarties nuostatomis
         (šiuo klausimu žr. 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Loendersloot, C‑349/95, Rink. p. I‑6227, 43 punktą).

      37      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 89/104 7 straipsnio 2 dalis aiškintina taip: paralelinis importuotojas
         privalo pateikti prekių ženklo savininkui reikalingą ir pakankamą informaciją, kuri leistų pastarajam patikrinti, ar šiuo
         prekių ženklu žymimos prekės perpakavimas yra būtinas, kad būtų galima ja prekiauti importo valstybėje narėje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      38      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti,
            iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimu, 7 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip:
            jei nustatoma, jog farmacijos prekės perpakavimas į naują pakuotę yra būtinas tam, kad ja vėliau būtų galima prekiauti importo
            valstybėje narėje, šios pakuotės apipavidalinimo būdas turi būti vertinimas tik sąlygos, pagal kurią jis negali kenkti prekių
            ženklo ir jo savininko reputacijai, atžvilgiu.
      2.      Direktyvos 89/104, iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimu, 7 straipsnio 2 dalis aiškintina
            taip: paralelinis importuotojas privalo pateikti prekių ženklo savininkui reikalingą ir pakankamą informaciją, kuri leistų
            pastarajam patikrinti, ar šiuo prekių ženklu žymimos prekės perpakavimas yra būtinas, kad būtų galima ja prekiauti importo
            valstybėje narėje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1995 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Monique Saby prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Priimtinumas. # Byla T-44/93.


2001 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # E prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Kandidatūros atmetimas. # Byla T-152/00.


2000 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Fresh Marine Company SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla T-178/98.