title: 1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Hellmut Marschall prieš Land Nordrhein-Westfalen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Gelsenkirchen - Vokietija. # Vienodas požiūris į vyrus ir moteris. # Byla C-409/95.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      1997 m. lapkričio 11 d.(*)

      „Vienodas požiūris į vyrus ir moteris – Skirtingos lyties kandidatų vienodas profesinis pasirengimas – Moterims teikiama pirmenybė – Leidžiančioji nuostata“
      Byloje C‑409/95
      dėl Verwaltungsgericht Gelsenkirchen (Vokietija) pagal EB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo
         nagrinėjamoje byloje tarp

      Hellmut Marschall
      ir
      Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės,

      dėl 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
         profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, 1976, p. 40) 2 straipsnio 1 ir 4 dalių išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai C. Gulmann, H. Ragnemalm ir M. Wathelet, teisėjai G.F. Mancini,
         J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn (pranešėjas), J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann
         ir L. Sevón,

      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės, kuriai atstovauja Bezirksregierung Arnsberg, atstovaujamos Heinrich Heine Universität Düsseldorf dėstytojos Juliane Kokott,

      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos Bendrijų teisės ir institucinės tarnybos generalinio direktoriaus Alberto José Navarro
         González, Valstybės teisės tarnybos abogado del Estado Gloria Calvo Díaz,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos teisės departamento direktoriaus pavaduotojos Catherine
         de Salins ir to paties departamento chargé de mission Anne de Bourgoing,

      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos Federalinės kanclerio tarnybos konstitucinio skyriaus Ministerialrat Wolf Okresek,

      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos teisės patarėjos Tuula Pynnä,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos užsienio prekybos departamento rättschef  Lotty Nordling,

      –        Jungtinės Karalystės, atstovaujamos Lindsey Nicoll iš Treasury Solicitor's Department, padedamos barrister Eleanor Sharpston,

      –        Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos tarnybos viršininkės Beate B. Ekeberg,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos teisės patarėjo Jürgen Grunwald ir Teisės tarnybos narės Marie Wolfcarius,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs 1997 m. kovo 11 d. posėdyje Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės, atstovaujamos Juliane Kokott, Nyderlandų vyriausybės,
         atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos teisės patarėjo Hans van den Oosterkamp, Suomijos vyriausybės, atstovaujamos Užsienio
         reikalų ministerijos teisės tarnybos viršininko Holger Rotkirch, Švedijos vyriausybės, atstovaujamos Lotty Nordling, Jungtinės
         Karalystės, atstovaujamos Lindsey Nicoll, Eleanor Sharpston ir QC Michael Beloff, bei Komisijos, atstovaujamos Jürgen Grunwald ir Marie Wolfcarius, pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 1997 m. gegužės 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        1995 m. gruodžio 21 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 1995 m. gruodžio 29 d., Verwaltungsgericht Gelsenkirchen pagal EB sutarties 177 straipsnį kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas klausimą,
         susijusį su 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyva 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
         profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39, 1976, p. 40, toliau − direktyva) 2 straipsnio
         1 ir 4 dalių išaiškinimo.

      2        Šis klausimas iškilo byloje tarp Hellmut Marschall ir Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės (toliau − Žemė) dėl pirmojo pareigų
         paaukštinimo Schwerte mokymosi centre (Vokietija).

      3        Pagal įstatymo, nustatančio Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės tarnautojų statutą (Beamtengesetz für das Land Nordrhein-Westfalen)
         (1981 m. gegužės 1 d. redakcija, GVNW, p. 234), su paskutiniais pakeitimais, padarytais 1995 m. vasario 5 d. Septintojo įstatymo,
         keičiančio tam tikras valstybės tarnybos taisykles, 1 straipsniu (GVNW, p. 102, toliau − ginčijamas straipsnis), 25 straipsnio
         5 dalies antrą sakinį:

      „Jeigu atsakingos už paaukštinimą institucijos sektoriuje tam tikro lygio pareigas užima mažiau moterų negu vyrų, moterims
         turi būti teikiama pirmenybė pareigų paaukštinimo atveju, jei abu kandidatai yra vienodai tinkami tarnybai, vienodai kompetentingi
         ir turi vienodą profesinį pasirengimą, nebent jei tam tikros priežastys, susijusios su kandidato asmenybe, nusvertų jo naudai“.

      4        Žemės nuomone, šioje nuostatoje numatyta pirmenybės taisyklė įvedė papildomą pareigų paaukštinimo kriterijų, t. y. priklausymą
         moteriškajai lyčiai, kad būtų panaikinta nelygybė tarp to paties posto siekiančios kandidatės ir kandidato. Esant vienodam
         profesiniam pasirengimui, darbdaviai linkę į aukštesnes pareigas skirti vyrus, taikydami tam tikrus tradicinius pareigų paaukštinimo
         kriterijus, kurie iš esmės moterims yra nepalankūs, pavyzdžiui, amžiaus, darbo stažo kriterijai, bei atsižvelgdami į tai,
         kad kandidatas yra šeimos galva ir vienintelis išlaiko šeimą.

      5        Numatydamas, kad moterims turi būti teikiama pirmenybė pareigų paaukštinimo atveju, ,,nebent jei tam tikros priežastys, susijusios
         su kandidato asmenybe, nusvertų jo naudai“, įstatymų leidėjas, Žemės nuomone, sąmoningai pasirinko teisiškai neaiškią sąvoką,
         siekdamas užtikrinti pakankamą lankstumą, ypač suteikti administracijai diskrecijos teisę atsižvelgti į bet kokias priežastis,
         kurios gali būti susijusios su atskiro kandidato asmenybe. Todėl, neatsižvelgdama į pirmenybės taisyklę, administracija visada
         galėtų teikti pirmenybę kandidatui vyrui, remdamasi tradiciniais arba kitais pareigų paaukštinimo kriterijais.

      6        Pagal nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą H. Marschall dirba Žemės tarnyboje etatiniu mokytoju, jo darbo užmokestis
         atitinka A12 kategorijos bazinį darbo užmokestį.

      7        1994 m. vasario 8 d. jis kreipėsi dėl paskyrimo į A13 kategorijos pareigas Schwerte mokymosi centre („mokytojas, galintis mokyti I kategorijos vidurinėje mokykloje ir vykdantis atitinkamas užduotis“). Tačiau
         BezirksregierungArnsberg informavo, kad į šias pareigas ketina skirti jo konkurentę.

      8        H. Marschall padavė skundą, kurį Bezirksregierung atmetė 1994 m. liepos 29 d. Sprendimu, remdamasis tuo, kad atrinkta kandidatė turėjo būti paskirta į šias pareigas pagal
         ginčijamą straipsnį, nes pagal oficialų darbo įvertinimą abu kandidatai turėjo vienodą profesinį pasirengimą ir konkurso į
         laisvą darbo vietą paskelbimo metu mažiau moterų ėjo A13 kategorijos pareigas.

      9        H. Marschall pateikė ieškinį Verwaltungsgericht Gelsenkirchen, prašydamas priimti sprendimą, įpareigojantį Žemę paskirti jį į šias pareigas.

      10      Manydamas, kad atrinkti į šį postą H. Marschall ir kandidatė turi vienodą profesinį pasirengimą, prašymą dėl prejudicinio
         sprendimo priėmimo pateikęs teismas nusprendė, kad bylos baigtis priklauso nuo ginčijamo straipsnio atitikties direktyvos
         2 straipsnio 1 ir 4 dalims.

      11      Remdamasis 1995 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimu Kalanke (C‑405/93, Rink. p. I‑3051), Verwaltungsgericht Gelsenkirchen mano, kad pirmenybė, kurią ginčijamas straipsnis iš principo teikia moterims, yra diskriminacija direktyvos 2 straipsnio
         1 dalies prasme, ir tokios diskriminacijos nepanaikina galimybė išimtiniais atvejais teikti pirmenybę kandidatams vyrams.

      12      Šis teismas taip pat abejoja, ar ginčijamas straipsnis patenka į direktyvos 2 straipsnio 4 dalyje numatytos išimties, susijusios
         su priemonėmis, skirtomis skatinti vienodas moterų ir vyrų galimybes, taikymo sritį. Kandidatų vertinimo pagrindas būtų neleistinai
         susiaurintas, jeigu būtų atsižvelgta tik į vyrų ir moterų, einančių atitinkamo lygio pareigas, santykį. Be to, ginčijamas
         straipsnis nepagerintų moterų galimybės konkuruoti darbo rinkoje ir siekti karjeros lygiomis galimybėmis su vyrais, tik nulemtų
         rezultatą, o direktyvos 2 straipsnio 4 dalis leidžia taikyti tik tas priemones, kurios skatina vienodas galimybes.

      13      Tokiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas klausimą:

      „Ar nacionalinės teisės aktai, kuriuose įtvirtintas reikalavimas pareigų paaukštinimo viešųjų paslaugų sektoriuose, kuriuose
         atitinkamas pareigas eina mažiau moterų nei vyrų, atveju teikti pirmenybę moterims, jei abu kandidatai vienodai tinkami tarnybai,
         vienodai kompetentingi ir turi vienodą profesinį pasirengimą, nebent jei tam tikros priežastys, susijusios su kandidato asmenybe,
         nusvertų jo naudai („sofern nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers liegende Gründe überwiegen“), pažeidžia 1976 m. vasario 9 d. Europos Bendrijų Tarybos direktyvos dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo
         įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (76/207/EEB) 2 straipsnio 1 ir 4 dalis“?

      14      Žemės, Austrijos, Ispanijos, Norvegijos, Suomijos, Švedijos vyriausybės bei Komisija mano, kad nacionalinė taisyklė, šiuo
         atveju ginčijamas straipsnis, yra priemonė, skatinanti vienodas vyrų ir moterų galimybes, patenkanti į direktyvos 2 straipsnio
         4 dalies taikymo sritį.

      15      Šiuo klausimu Žemė pažymi, kad kandidatėms teikiamos pirmenybės tikslas yra atsverti tradicinius pareigų paaukštinimo kriterijus
         jų nepanaikinant. Austrijos vyriausybė mano, kad ginčijama nacionalinė taisyklė yra skirta pakeisti diskriminacinį personalo
         atrankos procesą.

      16      Suomijos, Švedijos ir Norvegijos vyriausybės priduria, kad ginčijama nacionalinė taisyklė skatina moterų paskyrimą į atsakingus
         postus ir taip padeda atkurti pusiausvyrą darbo rinkoje, kuri šiuo metu yra padalyta lyčių pagrindu, ta prasme, kad moterys
         eina žemesnes profesinės hierarchijos pareigas. Suomijos vyriausybės nuomone, patirtis rodo, kad norint panaikinti tokį darbo
         rinkos padalijimą, nepakanka apsiriboti moterų profesiniu mokymu ir profesiniu orientavimu arba profesinių ir šeimos pareigų
         paskirstymu.

      17      Galiausiai Žemė ir visos minėtos vyriausybės mano, kad ginčijamas straipsnis negarantuoja absoliučios ir besąlygiškos pirmenybės
         moterims ir neperžengia Teisingumo Teismo minėtame sprendime Kalanke nustatytų ribų.

      18      Kita vertus, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių nuomone, ginčijamas straipsnis nepatenka į direktyvos 2 straipsnio
         4 dalyje numatytą išlygą.

      19      Šios vyriausybės pažymi, kad tas straipsnis, numatydamas pirmenybę moterims, ne tik skatina vienodas galimybes, bet siekia
         sudaryti sąlygas vienodam vyrų ir moterų atstovavimui. Taigi reikia vadovautis Teisingumo Teismo argumentais Sprendime Kalanke.

      20      Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės taip pat nurodo, kad išlyga nepanaikina ginčijamo straipsnio diskriminuojančio
         pobūdžio. Ši išlyga taikoma tik išimtiniais atvejais, todėl neturi poveikio „įprastiniu“ atveju, kai nėra jokios priežasties,
         konkrečiai susijusios su kandidato asmenybe, dėl kurios, priešingai bendram reikalavimui skirti į aukštesnes pareigas moterį,
         būtų paskirtas kandidatas vyras. Be to, kadangi šios išlygos formuluotė yra bendra ir neaiški, ji prieštarauja teisinio tikrumo
         principui.

      21      Iš direktyvos 1 straipsnio 1 dalies aišku, kad šios direktyvos tikslas yra įgyvendinti valstybėse narėse vienodo požiūrio
         į vyrus ir moteris principą įsidarbinimo, įskaitant pareigų paaukštinimą, atžvilgiu. Pagal direktyvos 2 straipsnio 1 dalį
         vienodo požiūrio principas reiškia, kad „negali būti jokios tiesioginės arba netiesioginės diskriminacijos dėl lyties“.

      22      2 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad ši direktyva „nepažeidžia priemonių, skatinančių vienodas vyrų ir moterų galimybes, ypač
         panaikinančių nelygybę, kuri daro poveikį moterų galimybėms 1 straipsnio 1 dalyje nurodytose srityse“.

      23      Minėto sprendimo Kalanke 16 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad nacionalinė taisyklė, pagal kurią pareigų paaukštinimo tose srityse, kuriose
         tam tikro lygio pareigas užima daugiau vyrų nei moterų, atveju moterims, turinčioms tokį pat profesinį pasirengimą kaip ir
         jų konkurentai vyrai, automatiškai teikiama pirmenybė, yra diskriminuojanti dėl lyties.

      24      Tačiau priešingai, nei teisės aktai, nagrinėjami Sprendime Kalanke, ginčijamame straipsnyje yra išlyga, pagal kurią moterims neteikiama pirmenybės pareigų paaukštinimo atveju, jei tam tikros
         priežastys, susijusios su kandidato vyro asmenybe, nusvertų jo naudai („Öffnungsklausel“, toliau − apsauginė išlyga).

      25      Todėl būtina išnagrinėti, ar nacionalinės taisyklės, numatančios tokią išlygą, tikslas yra padėti suvienodinti vyrų ir moterų
         galimybes direktyvos 2 straipsnio 4 dalies prasme.

      26      Pastarosios nuostatos specialus ir išskirtinis tikslas yra leisti taikyti priemones, kurios išoriškai atrodo diskriminuojančios,
         tačiau skirtos panaikinti arba sumažinti faktinę nelygybę, kuri pasitaiko socialiniame gyvenime (1988 m. spalio 25 d. Sprendimo
         Komisija prieš Prancūziją, 312/86, Rink. p. 6315, 15 punktas ir minėto sprendimo Kalanke 18 punktas).

      27      Taigi ji nedraudžia taikyti nacionalinių priemonių, susijusių su įsidarbinimu, įskaitant pareigų paaukštinimą, kurios, teikdamos
         konkrečią pirmenybę moterims, siekia pagerinti jų galimybes konkuruoti darbo rinkoje ir siekti karjeros lygiomis galimybėmis
         su vyrais (minėto sprendimo Kalanke 19 punktas).

      28      1984 m. gruodžio 13 d. Tarybos rekomendacijos 84/635/EEB dėl pozityviosios moterų diskriminacijos skatinimo (OL L 331, 1984,
         p. 34) trečioje konstatuojamojoje dalyje numatyta, jog „teisės normų vienodo požiūrio srityje, kurių tikslas suteikti asmenims
         teises, nepakanka tam, kad būtų panaikintos visos nelygybės formos, jeigu vyriausybės, socialiniai partneriai ir kitos susijusios
         institucijos nesiima veiksmų, kurie kompensuotų dirbančioms moterims žalingas pasekmes, atsirandančias dėl visuomenės nusistatymo,
         elgesio ir santvarkos“ (sprendimo Kalanke 20 punktas).

      29      Kaip nurodė Žemė ir dauguma vyriausybių, net tais atvejais, kai kandidatai vyrai ir moterys turi vienodą profesinį pasirengimą,
         į aukštesnes pareigas dažniau yra skiriami vyrai nei moterys dėl nusistatymo ir stereotipų, susijusių su moterų vaidmeniu
         ir galimybėmis darbinėje veikloje bei baiminimosi, kad moterys, pavyzdžiui, dažniau darys pertraukas savo karjeroje dėl namų
         ūkio darbų ir šeimos, jos organizuos savo darbo laiką ne taip lanksčiai arba jų dažniau nebus darbe dėl nėštumo, gimdymo ir
         maitinimo krūtimi.

      30      Dėl šių priežasčių vien tas faktas, kad du skirtingos lyties kandidatai turi vienodą profesinį pasirengimą, dar nereiškia,
         kad jie turi vienodas galimybes.

      31      Todėl galima teigti, kad nacionalinė taisyklė, pagal kurią pareigų paaukštinimo atveju moterims, turinčioms tokį pat profesinį
         pasirengimą kaip ir jų konkurentai vyrai, taikant apsauginę išlygą, yra teikiama pirmenybė sektoriuose, kuriuose jų yra mažiau,
         gali patekti į 2 straipsnio 4 dalį, jeigu tokia taisyklė gali būti atsvara žalingoms pasekmėms, atsirandančioms moterų atžvilgiu
         dėl minėto nusistatymo ir elgesio, ir gali sumažinti faktinę nelygybę, kuri pasitaiko socialiniame gyvenime.

      32      Tačiau primintina: kadangi 2 straipsnio 4 dalis apima direktyvoje numatytos asmens teisės išlygą, tokia nacionalinė priemonė,
         teikianti specialią pirmenybę moteriai, negali garantuoti absoliučios ir besąlygiškos pirmenybės moterims pareigų paaukštinimo
         atveju, neperžengdama toje nuostatoje numatytos išimties ribų (minėto sprendimo Kalanke 21 ir 22 punktai).

      33      Skirtingai nuo sprendime Kalanke nagrinėjamų teisės aktų, nacionalinės teisės aktai, kuriuose kaip ir pagrindinėje byloje yra numatyta apsauginė išlyga, neperžengia
         šių ribų, jei kiekvienu atskiru atveju jie užtikrina kandidatams vyrams, kurių profesinis pasirengimas yra toks pat kaip moterų,
         kad jie vertinami objektyviai atsižvelgiant į visus kriterijus, susijusius su kandidatų asmenybe, ir nesuteikia pirmenybės
         moterims, jeigu vienas ar keli kriterijai nusveria kandidato vyro naudai. Tačiau taikant šį požiūrį reikėtų priminti, kad
         tie kriterijai neturi būti diskriminuojantys moterų atžvilgiu.

      34      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, atsižvelgdamas į Žemės įgyvendinamo ginčijamo straipsnio taikymo sritį,
         turi nuspręsti, ar tos sąlygos buvo įgyvendintos.

      35      Taigi šiam teismui reikia atsakyti, kad direktyvos 2 straipsnio 1 ir 4 dalys nedraudžia nacionalinės teisės aktų, reikalaujančių
         pareigų paaukštinimo viešųjų paslaugų sektoriuose, kuriuose atitinkamo lygio pareigas eina mažiau moterų nei vyrų, atveju
         teikti pirmenybę moterims, jei skirtingos lyties atstovai yra vienodai tinkami tarnybai, vienodai kompetentingi ir turi vienodą
         profesinį pasirengimą, nebent jei tam tikros priežastys, susijusios su kandidato vyro asmenybe, nusvertų jo naudai, jeigu:

      –        kiekvienu atskiru atveju jie užtikrina kandidatams vyrams, kurių profesinis pasirengimas yra toks pat kaip moterų, kad jie
         vertinami objektyviai atsižvelgiant į visus kriterijus, susijusius su kandidatų asmenybe, ir nesuteikia pirmenybės moterims,
         jeigu vienas ar keli kriterijai nusveria kandidato vyro naudai, ir

      –        tokie kriterijai nėra diskriminuojantys moterų atžvilgiu.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      36      Ispanijos, Prancūzijos, Nyderlandų, Austrijos, Suomijos, Švedijos, Jungtinės Karalystės ir Norvegijos vyriausybių bei Europos
         Bendrijų Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis
         procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą
         turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į klausimą, kurį jam 1995 m. gruodžio 21 d. Nutartimi pateikė Verwaltungsgericht Gelsenkirchen, nusprendžia:

      1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
            profesinio rengimo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu 2 straipsnio 1 ir 4 dalys nedraudžia nacionalinės taisyklės,
            reikalaujančios pareigų paaukštinimo viešųjų paslaugų sektoriuose, kuriuose atitinkamo lygio pareigas eina mažiau moterų nei
            vyrų, atveju teikti pirmenybę moterims, jei skirtingos lyties atstovai yra vienodai tinkami tarnybai, vienodai kompetentingi
            ir turi vienodą profesinį pasirengimą, nebent jei tam tikros priežastys, susijusios su kandidato vyro asmenybe, nusvertų jo
            naudai, jeigu:
      –        kiekvienu atskiru atveju ji užtikrina kandidatams vyrams, kurių profesinis pasirengimas yra toks pat kaip moterų, kad jie
            vertinami objektyviai atsižvelgiant į visus kriterijus, susijusius su kandidatų asmenybe, ir nesuteikia pirmenybės moterims,
            jeigu vienas ar keli kriterijai nusveria kandidato vyro naudai, ir
      –        tokie kriterijai nėra diskriminuojantys moterų atžvilgiu.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Wathelet

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

               Hirsch

               Jann

         Sevón
      Paskelbta 1997 m. lapkričio 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

         R. GrassG. C. Rodríguez Iglesias

      * Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. sausio 23 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Austrijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Teisės aktų derinimas - EB 28 ir EB 30 straipsniai - Direktyva 79/112/EEB. # Byla C-221/00.


2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco ir Gasteizko Industria Lurra, SA (T-129/99) ir Daewoo Electronics Manufacturing España, SA (T-148/99) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Sujungtos bylos T-127/99, T-129/99 ir T-148/99.


1995 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Patrick Colin ir Daniel Dupré. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Bourges ir Tribunal de grande instance de Paris - Prancūzija. # Tarifinis klasifikavimas. # Sujungtos bylos C-106/94 ir C-139/94.


2015 m. lapkričio 25 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Masafi Co. LLC prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „masafi“ paraiška – Ankstesnis nacionalinis žodinis prekių ženklas „masafi“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-249/14.


2001 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Joseph Griesmar prieš Ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie ir Ministre de la Fonction publique, de la Réforme de l'Etat et de la Décentralisation. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'Etat - Prancūzija. # Socialinė politika - Vienodas požiūris į vyrus ir moteris. # Byla C-366/99.


1992 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Anklagemyndigheden prieš Peter Michael Poulsen ir Diva Navigation Corp. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Kriminal- og Skifteretten i Hjørring - Danija. # Byla C-286/90.


1998 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH, Interporc Im- und Export GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-50/96.


1996 m. liepos 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvas asmenų judėjimas. # Byla C-173/94.


title: 2006 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 43 ir EB 49 straipsniai - Įsisteigimo ir laisvės teikti paslaugas apribojimai - Privačios saugos įmonės ir paslaugos - Sąlygos - Juridinis asmuo - Minimalus akcinis kapitalas- Garantija - Minimalus darbuotojų skaičius - Direktyvos 89/48/EEB ir 92/51/EEB - Profesinės kvalifikacijos pripažinimas. # Byla C-514/03.

text:
      Byla C‑514/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 43 ir 49 straipsniai – Įsisteigimo ir laisvės teikti paslaugas apribojimai – Privačios saugos įmonės ir paslaugos – Sąlygos – Juridinis asmuo – Minimalus akcinis kapitalas – Garantija – Minimalus darbuotojų skaičius – Direktyvos 89/48/EEB ir 92/51/EEB – Profesinės kvalifikacijos pripažinimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai
      (EB 43 ir 49 straipsniai)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė –  Laisvė teikti paslaugas – Diplomų ir kvalifikaciją įrodančių dokumentų pripažinimas
            – Direktyva 92/51
      (Tarybos direktyva 92/51)
      1.        Valstybė narė, nustačiusi sąlygas, kurias turi atitikti užsienio privačios saugos įmonės, kad galėtų veikti jos teritorijoje,
         t. y. pareigą:

      –      turėti juridinio asmens statusą,
      –      turėti nustatytą minimalų akcinį kapitalą,
      –      pervesti garantiją į sąskaitą nacionalinėje įstaigoje,
      –      įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių tais atvejais, kai aptariama įmonė vykdo veiklą kitoje nei sprogmenų gabenimo ir paskirstymo
         srityje,

      –      bendrai reikalauti, kad jų darbuotojai turėtų specialų nacionalinės valdžios institucijų išduotą administracijos leidimą,
      neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius.
      (žr. 31, 36, 41, 48, 50, 55–56 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Valstybė narė, nepriėmusi nuostatų, būtinų užtikrinti profesinę kompetenciją patvirtinančių dokumentų, reikalingų norint verstis
         privataus detektyvo veikla, pripažinimą, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 92/51 dėl antrosios bendros profesinio mokymo
         ir lavinimo pripažinimo sistemos, papildančią Direktyvą 89/48.

      (žr. 65 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. sausio 26 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 43 ir 49 straipsniai – Įsisteigimo ir laisvės teikti paslaugas apribojimai – Privačios saugos įmonės ir paslaugos – Sąlygos – Juridinis asmuo – Minimalus akcinis kapitalas – Garantija – Minimalus darbuotojų skaičius – Direktyvos 89/48/EEB ir 92/51/EEB – Profesinės kvalifikacijos pripažinimas“
      Byloje C‑514/03,
      dėl 2003 m. gruodžio 8 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Patakia ir L. Escobar Guerrero, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą E. Braquehais Conesa, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues ir E. Levits (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2005 m. liepos 7 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Bendrijų Komisija ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog:

      –        įgyvendinimo nuostatose nustatydama, kad privačios saugos paslaugas teikiančios įmonės turi būti Ispanijos įmonės, o jų darbuotojai
         turi būti Ispanijos piliečiai,

      –        nuostatose dėl užsieniečių registracijos nustatydama, kad privačios saugos įmonės privalo:
      a)      bet kuriuo atveju turėti juridinio asmens statusą;
      b)      turėti tam tikrą akcinį kapitalą, neatsižvelgiant į tai, kad tokiai įmonei šis reikalavimas jos įsisteigimo valstybėje netaikomas;
      c)      turėti garantiją Caja General de Depósitos, neatsižvelgiant į galimą garantijos pervedimą į sąskaitą kilmės valstybėje narėje;

      d)      įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių,
      –        nustatydama, kad užsienio privačios saugos įmonės darbuotojai Ispanijoje privalo gauti naują specialų leidimą, nors yra gavę
         atitinkamą leidimą šios įmonės įsisteigimo valstybėje narėje,

      ir privačios saugos sektoriaus profesijoms netaikydama Bendrijos profesinės kvalifikacijos pripažinimo sistemos,
      Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 ir 49 straipsnius, 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB
         dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
         p. 16) bei 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo
         sistemos, papildančią Direktyvą 89/48 (OL L 209, p. 25).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      2        Direktyvomis 89/48 ir 92/51 siekiama įgyvendinti diplomų pripažinimo sistemas, kad būtų galima sudaryti sąlygas Europos piliečiams
         dirbti pagal visas profesinės veiklos rūšis, kurios priimančiojoje valstybėje narėje yra leidžiamos baigus mokymą ir lavinimą
         po vidurinės mokyklos. Direktyva 89/48 susijusi su aukštojo mokslo diplomais, išduotais po bent trejų metų profesinio mokymo
         ir lavinimo, o Direktyva 92/51 taikoma diplomams, išduotiems po bent vienerių metų ar šios direktyvos 1 straipsnyje nurodytos
         trukmės studijų.

      3        Direktyvos 92/51 1 straipsnis nurodo:

      „Šioje direktyvoje taikomi šie sąvokų apibrėžimai:
      <...>
      c) kompetenciją patvirtinantis dokumentas: bet kuris kvalifikacijas įrodantis dokumentas:

      –        patvirtinantis mokymą ir lavinimą, nesudarantį išsilavinimo dalies, patvirtintos diplomu tokia prasme, kaip vartojama Direktyvoje
         89/48/EEB, arba diplomu ar pažymėjimu tokia prasme, kokia vartojama šioje direktyvoje,

      arba
      –        išduotas institucijos, paskirtos pagal valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus, įvertinus asmenines pareiškėjo savybes,
         kvalifikaciją, arba žinias, kurios laikomos esminėmis, jei norima dirbti pagal profesiją, nereikalaujant dokumento, įrodančio
         ankstesnį mokymą ir lavinimą;

      <...>
      e) reglamentuojama profesija: reglamentuojama profesinė veikla ar veiklos rūšys, kurios valstybėje narėje sudaro šią profesiją;

      f) reglamentuojama profesinė veikla: profesinė veikla, kai ėmimasis tokios veiklos ar vertimasis ja arba vienas iš vertimosi ja būdų valstybėje narėje pagal
         įstatymus ir kitus teisės aktus tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso nuo mokymą ir lavinimą įrodančio dokumento ar kompetenciją
         patvirtinančio dokumento turėjimo. Vertimosi reglamentuojama profesine veikla būdas visų pirma yra:

      –        vertimasis veikla pagal profesijos pavadinimą, jei naudojimasis tokiu pavadinimu priklauso asmenims, turintiems įstatymais
         ir kitais teisės aktais reglamentuojamą mokymą ir lavinimą įrodantį arba kompetenciją patvirtinantį dokumentą <...>

      –        <...>“
      4        Direktyvos 92/51 8 straipsnis suformuluotas taip:

      „Kai norint priimančiojoje valstybėje narėje pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją ar toliau dirbti pagal ją reikia
         turėti kompetenciją patvirtinantį dokumentą, kompetentinga institucija negali, remdamasi tuo, kad kvalifikacijos nėra pakankamos,
         atsisakyti leisti valstybės narės piliečiui pradėti dirbti pagal tą profesiją ar toliau dirbti pagal ją tomis pačiomis sąlygomis,
         kurios taikomos saviems piliečiams:

      a)      jei pareiškėjas turi kompetenciją patvirtinantį dokumentą, reikalaujamą kitoje valstybėje narėje norint pradėti dirbti pagal
         tą pačią profesiją ar toliau dirbti pagal ją jos teritorijoje, ir tas kompetenciją patvirtinantis dokumentas buvo išduotas
         valstybėje narėje;

      arba
      b)      jei pareiškėjas pateikia kvalifikacijos, įgytos kitose valstybėse narėse, įrodymą,
      institucija negali atsisakyti suteikti garantijų, visų pirma sveikatos, saugumo, aplinkos apsaugos ir vartotojų apsaugos,
         lygiaverčių toms, kurias suteikti reikalauja priimančiosios valstybės narės įstatymai ir kiti teisės aktai.

      Jei pareiškėjas nepateikia tokio kompetenciją ar kvalifikacijas patvirtinančio įrodymo, taikomi priimančiosios valstybės narės
         įstatymai ir kiti teisės aktai.“

       Nacionalinė teisė
      5        Ispanijoje privačios saugos veiklą reglamentuoja 1992 m. liepos 30 d. Įstatymas Nr. 23/1992 dėl privačios saugos (1992 m.
         rugpjūčio 4 d. BOE Nr. 186, p. 27116, toliau – Privačios saugos įstatymas) ir 1994 m. gruodžio 9 d. Karaliaus dekretas Nr. 2364/1994,
         patvirtinantis privačios saugos reglamentą (1995 m. sausio 10 d. BOE Nr. 8, p. 779, toliau – Privačios saugos reglamentas).

      6        Privačios saugos įstatymo 5 straipsnio 1 dalis pateikia baigtinį privačios saugos įmonių teikiamų paslaugų sąrašą, kurį sudaro
         šešios kategorijos, t. y.:

      –        turto, patalpų, renginių, varžybų arba susirinkimų stebėjimas ir apsauga,
      –        tam tikrų asmenų apsauga,
      –        monetų, banknotų, akcijų ir vertybių ar pavojingų daiktų pasauga, apsauga, patikrinimas ir rūšiavimas, taip pat šių daiktų
         gabenimas ir paskirstymas,

      –        saugos įrangos ir sistemų montavimas bei aptarnavimas,
      –        pavojaus signalus priimančių, patikrinančių ir perduodančių apsaugos pajėgoms (Fuerzas y Cuerpos de Seguridad) stočių valdymas
         ir reagavimo į pavojaus signalus, jei tai nepatenka į apsaugos pajėgų kompetenciją, paslaugos,

      –        įstatymu numatytų saugos paslaugų planavimas ir pagalba jas teikiant.
      7        Pagal šio įstatymo 7 straipsnio 1 dalį tokias paslaugas norinti teikti įmonė turi gauti administracijos leidimą, t. y. būti
         įtraukta į Vidaus reikalų ministerijos registrą. Kad būtų įtraukta į šį registrą, tokia įmonė turi būti juridinis asmuo, atitinkantis
         vieną iš keturių vidaus teisėje apibrėžtų bendrovių tipų. Be to, privačios saugos reglamentas minėtam leidimui gauti numato
         kitas sąlygas, kurios skiriasi atsižvelgiant į aptariamos įmonės veiklos rūšį ar rūšis.

      8        Aptariama įmonė privalo turėti minimalų akcinį kapitalą ir įrodyti, kad turi garantiją. Šio kapitalo ir garantijos sumos nustatomos
         atsižvelgiant ne tik į įmonės veiklos rūšį ar rūšis, bet ir į šios veiklos geografinę apimtį nacionalinėje teritorijoje. Garantiją
         reikia turėti Ispanijos įstaigoje Caja General de Depósitos.

      9        Privačios saugos reglamento priede nustatyti tam tikri specialūs reikalavimai saugos įmonėms atsižvelgiant į jų veiklos rūšis.
         Jei ši veikla apima vertybių, pavojingų daiktų arba saugos įrangos ir sistemų montavimą bei aptarnavimą, reikalaujama:

      „1.      Vertingi daiktai arba pavojingi objektai
      a)      <...>
      b)      Antroji stadija
      1.º      Komanda, sudaryta iš saugos vadovo ir mažiausiai trisdešimties apsaugos darbuotojų, jei veikla nacionalinio masto, ir šeši
         apsaugos darbuotojai bei dar po tris kiekvienai provincijai, jei veikla apima vieną autonominę bendruomenę.

      <...>
      2.      Sprogmenys
      a)      <...>
      b)      Antroji stadija
      1.º      Komanda, sudaryta iš mažiausiai dviejų apsaugos darbuotojų, sprogmenų specialistų, kiekvienam įmonei priklausančiam automobiliui
         sprogmenims vežti ir saugos vadovo, jei apsaugos darbuotojų yra daugiau nei penkiolika.

      <...>
      5.      Saugos įrangos ir sistemų montavimas bei aptarnavimas
      <...>
      2.º      Antroji stadija
      a)      Komanda, sudaryta iš mažiausiai vieno inžinieriaus techniko ir penkių montuotojų, kai įmonės veikia nacionaliniu mastu, ir
         inžinieriaus techniko bei dviejų montuotojų, kai įmonės veikla apima vieną autonominę bendruomenę.“

      10      Remiantis Privačios saugos įstatymo 10 straipsniu kartu su Privačios saugos reglamento 53 straipsniu, visi privačios apsaugos
         darbuotojai turi gauti Vidaus reikalų ministerijos leidimą. Tokį leidimą norintis gauti asmuo turi būti ne vyresnis nei reglamento
         nuostatose nurodyto amžiaus, turėti darbui būtinų fizinių bei psichinių savybių ir išlaikyti egzaminus, skirtus jo žinioms
         ir gebėjimams nustatyti.

      11      Be to, privačios saugos įstatymo 54 straipsnio 5 dalies b punktas reikalauja, kad atitinkami asmenys, norintys verstis privataus
         detektyvo veikla, turėtų privataus detektyvo diplomą. Šis diplomas suteikiamas su sąlyga, kad asmuo turi tam tikro lygio išsilavinimą,
         baigė specialius kursus ir išlaikė kvalifikacijos egzaminus.

      12      Direktyvos 89/48 ir 92/51 perkeltos į vidaus teisę atitinkamai 1991 m. spalio 25 d. Karaliaus dekretu Nr. 1665/1991, reglamentuojančiu
         bendrą aukštojo mokslo diplomų, Europos Sąjungos valstybėse narėse išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo,
         pripažinimo sistemą (1991 m. lapkričio 22 d. BOE Nr. 280, p. 37916), ir 1995 m. rugpjūčio 4 d. Karaliaus dekretu, reglamentuojančiu
         antrąją bendrą profesinio mokymo ir lavinimo Europos Sąjungos valstybėse narėse ir kitose valstybėse, pasirašiusiose Europos
         ekonominės erdvės susitarimą, pripažinimo sistemą ir papildančiu Karaliaus dekretą Nr. 1665/1991 (1995 m. rugpjūčio 18 d.
         BOE Nr. 197, p. 25657). Šių dviejų dekretų priedai pateikia reglamentuojamų profesijų, kurioms taikomos nagrinėjamos pripažinimo
         sistemos, sąrašus. Tačiau privačios saugos reglamente numatytos profesijos į šiuos sąrašus neįtrauktos.

       Ikiteisminė procedūra ir rašytinė proceso Teisingumo Teisme dalis
      13      1997 m. Komisija pateikė Ispanijos Karalystei pirmą ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nurodydama kai kurias privačios
         saugos įstatymo ir reglamento nuostatas. Dėl šio ieškinio priimtame 1998 m. spalio 29 d. Sprendime Komisija prieš Ispaniją (C‑114/97, Rink. p. I‑6717) Teisingumo Teismas nusprendė, kad palikdama galioti Privačios saugos įstatymo 7, 8 ir 10 straipsnius,
         pagal kuriuos leidimą verstis privačia sauga gali gauti tik Ispanijos įmonės, ir suteikdama apsaugos darbuotojų licencijas
         tik Ispanijos piliečiams, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutartį.

      14      1999 m. lapkričio 29 d. laišku Komisija nurodė Ispanijos vyriausybei, kad nacionaliniai įstatymai ir kiti teisės aktai privačios
         saugos srityje toliau pažeidžia Bendrijos teisę.

      15      Per nustatytą terminą negavusi Ispanijos vyriausybės atsakymo, Komisija 2000 m. liepos 24 d. pateikė Ispanijos vyriausybei
         pagrįstą nuomonę, ragindama Ispanijos Karalystę per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių nutraukti nurodytus
         pažeidimus. Nepatenkinta Ispanijos vyriausybės atsakymu į pagrįstą nuomonę, Komisija pareiškė šį ieškinį.

      16      Dublike Komisija nurodo, kad priėmus minėtą sprendimą Komisija prieš Ispaniją Ispanijos valdžios institucijos iš dalies pakeitė privačios saugos įstatymą ir reglamentą, panaikindamos nacionalinės priklausomybės
         sąlygą. Todėl Komisija atsisakė kaltinimo dėl šios sąlygos išlaikydama visus kitus kaltinimus.

       Dėl ieškinio
      17      Grįsdama ieškinį, Komisija nurodo šešis kaltinimus, iš esmės susijusius su Ispanijos teisės aktuose numatytomis sąlygomis
         verstis privačia sauga Ispanijoje.

      18      Šiuos kaltinimus galima apibrėžti taip:

      1)      sąlygos, kad privačios saugos įmonė bet kokiu atveju turi būti juridinis asmuo, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
      2)      sąlygos, kad ši įmonė turi turėti minimalų akcinį kapitalą, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
      3)      sąlygos, kad ši įmonė turi pervesti garantiją į sąskaitą Ispanijos įstaigoje Caja General de Depósitos, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;

      4)      sąlygos, kad tokia įmonė turi įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
      5)      sąlygos, kad apsaugos darbuotojai, dirbantys Ispanijoje, turi turėti specialų leidimą, nesuderinamumas su EB 43 ir 49 straipsniais;
      6)      Direktyvų 89/48 ir 92/51 pažeidimas dėl profesinės kvalifikacijos nepripažinimo.
      19      Prieš nagrinėjant kiekvieno kaltinimo pagrįstumą, reikia paminėti pirmiau šalių pateiktus argumentus ir priminti nusistovėjusioje
         Teisingumo Teismo praktikoje apibrėžtus bendruosius principus.

       Bendros pastabos
       Šalių argumentai
      20      Komisija pripažino, kad veiklos privačios saugos paslaugų srityje reglamentavimas Bendrijos lygiu nėra suderintas. Tačiau
         ribojančios šios srities Ispanijos teisės nuostatos neatitinka pagrindinių reikalavimų, apibrėžtų nusistovėjusioje Teisingumo
         Teismo praktikoje, susijusioje su EB 43 ir 49 straipsniais. Komisija ginčija tariamą artimą ryšį tarp privačios saugos ir
         visuomenės saugumo. Jos nuomone, atitinkamų įmonių indėlis užtikrinant visuomenės saugumą nesiskiria nuo to, kurio galima
         tikėtis iš bet kurio privataus asmens. Šiuo atveju Komisija tvirtina, kad taikant užsienio privačios saugos įmonei tuos pačius
         reikalavimus kaip ir Ispanijos įmonėms, neatsižvelgiant į pareigas, garantijas ir reikalavimus, tai pačiai įmonei galbūt jau
         taikytus kitoje valstybėje narėje, jai sudaroma nepagrįsta kliūtis įsisteigti Ispanijos teritorijoje, ir ypač vidutinės ir
         mažos įmonės atgrasomos nuo paslaugų teikimo kitoje valstybėje šiame sektoriuje.

      21      Ispanijos vyriausybės nuomone, privati sauga glaudžiai susijusi su visuomenės saugumu, kurį ji papildo. Daugumoje šio sektoriaus
         veiklos sričių naudojamos tam tikros paprastai neleistinos priemonės (pavyzdžiui, ginklai). Ši veikla taip pat gali turėti
         didelės įtakos laisvam piliečių teisių ir laisvių įgyvendinimui. Todėl šiame sektoriuje valstybė narė gali teisėtai taikyti
         kišimosi ir priežiūros priemones, kurios nebūtų pateisinamos kituose sektoriuose. Kadangi tai nėra Bendrijos lygiu suderintas
         sektorius, kitose valstybėse narėse jis gali būti reglamentuojamas visiškai kitaip nei Ispanijoje, kurioje reikia laikytis
         tam tikrų reikalavimų, ypač susijusių su terorizmo problema.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      22      Ieškinyje Komisija remiasi EB 43 straipsniu, garantuojančiu įsisteigimo laisvę, ir EB 49 straipsniu, susijusiu su laisve teikti
         paslaugas. Šiuo aspektu primintina, kad nustatant šių dviejų nuostatų taikymo sritį svarbu žinoti, ar atitinkamas ūkio subjektas
         yra įsisteigęs valstybėje narėje, kurioje siūlo aptariamą paslaugą (priimančiojoje valstybėje narėje). Jei ūkio subjektas
         įsisteigęs valstybėje pirminio arba antrinio steigimosi būdu, jam taikomas įsisteigimo laisvės principas pagal EB 43 straipsnį.
         Priešingu atveju jis laikytinas „paslaugų teikėju kitoje valstybėje“ ir jam taikomas EB 49 straipsnyje numatytas laisvės teikti
         paslaugas principas (šiuo aspektu žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 25–28 punktus ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Schnitzer, C‑215/01, Rink. p. I‑14847, 28–32 punktus). Šioje byloje nagrinėjamos nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatos
         vienodai taikomos ir Ispanijos teritorijoje įsteigtoms privačios saugos įmonėms, ir kitose valstybėse narėse įsteigtoms įmonėms,
         kurios Ispanijoje vykdo savo veiklą laikinai arba retkarčiais.

      23      Privačios saugos paslaugų reglamentavimas iki šiol nėra derinamas Bendrijos lygiu. Todėl tokiomis aplinkybėmis valstybės narės
         iš esmės kompetentingos pačios nustatyti šio sektoriaus veiklos sąlygas, tačiau įgyvendindamos savo kompetenciją šioje srityje
         jos privalo laikytis Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių (žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo Corsten, C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 31 punktą; 2001 m. vasario 1 d. Sprendimo Mac Quen ir kt., C‑108/96, Rink. p. I‑837, 24 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Gräbner, C‑294/00, Rink. p. I‑6515, 26 punktą).

      24      Pagal Teisingumo Teismo praktiką EB sutarties 59 straipsnis (po pakeitimo – EB 49 straipsnis) reikalauja ne tik panaikinti
         bet kokią paslaugų teikėjų, įsisteigusių kitoje Bendrijos valstybėje narėje, diskriminaciją dėl nacionalinės priklausomybės,
         bet taip pat panaikinti bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas tiek nacionaliniams paslaugų teikėjams, tiek
         kitose valstybėse narėse įsisteigusiems teikėjams, jeigu šis apribojimas draudžia arba labiau riboja teikėjo, įsisteigusio
         kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veiklą (1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo Vander Elst, C‑43/93, Rink. p. I‑3803, 14 punktas ir 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo De Coster, C‑17/00, Rink. p. I‑9445, 29 punktas).

      25      Be to, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad minėtam 59 straipsniui prieštarauja toks nacionalinių taisyklių taikymas, kai
         paslaugas tarp valstybių narių teikti tampa sudėtingiau, nei jas teikti vienos valstybės narės viduje (minėto sprendimo De Coster 30 punktas).

      26      Taip pat primintina, kad nacionalinės priemonės, ribojančios ar darančios mažiau patrauklų naudojimąsi minėtomis laisvėmis
         yra pateisinamos tik tuomet, jeigu atitinka keturis reikalavimus: taikomos be diskriminacijos, yra pagrįstos privalomaisiais
         bendro intereso pagrindais, tinkamos pasiekti numatytą tikslą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr., inter alia, 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Kraus, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą; 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Haim C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 57 punktą ir minėto sprendimo Mac Quen ir kt. 26 punktą).

      27      Pagal bendrą taisyklę tokia priemonė, jei ji apima tam tikras naudojimosi garantuotomis teisėmis sąlygas, gali būti pateisinama
         tik tuomet, jeigu nurodytas bendras interesas nesaugomas taisyklėmis, kurios taikomos paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje
         narėje (minėto sprendimo Corsten 35 punktas). Kitaip tariant, kaip pastebėjo generalinė advokatė išvados 45 punkte, priimančiosios valstybės narės valdžios
         institucijos turi iš esmės atsižvelgti į sąlygas, kurias atitinkami ūkio subjektai turi atitikti savo kilmės valstybėje.

      28      Galiausiai, kalbant apie Ispanijos vyriausybės argumentą dėl privačios saugos srities gretinimo su visuomenės saugumo sritimi,
         Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad EB 46 straipsnio 1 dalyje numatyta išimtis, leidžianti valstybėms narėms išlaikyti specialų
         režimą užsienio piliečiams, pateisinamą visuomenės saugumo sumetimais, netaikoma bendram privačios saugos įmonių reglamentavimui
         (minėto sprendimo Komisija prieš Ispaniją 45 ir 46 punktai bei 2000 m. kovo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑355/98, Rink. p. I‑1221, 28 ir 30 punktai).

       Pirmasis kaltinimas, susijęs su įmonės juridiniu statusu
       Šalių argumentai
      29      Komisijos nuomone, reikalavimas, kad privačios saugos įmonė būtų juridinis asmuo, beveik visais atvejais reiškia, kad kitoje
         valstybėje narėje įsteigtas ir teisėtai šiuo atveju aptariamas paslaugas teikiantis asmuo būtų priverstas įgyti juridinio
         asmens statusą, kad galėtų vykdyti savo veiklą Ispanijoje, net jei tai daro laikinai ar retkarčiais. Šis reikalavimas, iš
         esmės neturintis jokio tiesioginio ryšio su pačia įmonės veikla, nenaudingas nei užtikrinant asmenų, kuriems skirtos paslaugos,
         apsaugą, nei palaikant visuomenės saugumą. Visas Ispanijos teisės aktuose numatytas sąlygas gali veiksmingai įvykdyti ir juridinio
         asmens statuso neturinti įmonė.

      30      Ispanijos vyriausybė atsako, jog jei aptariamas paslaugas galėtų teikti fiziniai asmenys, ne tik kiltų daug praktinių problemų,
         bet tai būtų nepriimtina ir visuomenės saugumo požiūriu. Pirmiausia, norint leisti fiziniams asmenims teikti ginčijamas paslaugas,
         reikėtų peržiūrėti ginklų laikymo reikalavimus, kurie Ispanijoje yra labai griežti. Antra, kai tam tikras paslaugas teikia
         fizinis asmuo, bendrovės būstinė negali veiksmingai bendrauti su apsaugos darbuotoju, o šis bendravimas gali būti gyvybiškai
         svarbus saugomų asmenų ir paties apsaugos darbuotojo saugumui. Trečia, gali kilti painiava dėl padidėjusios darbuotojų uniformų
         įvairovės. Apskritai, jei minėtos taisyklės būtų lankstesnės, susilpnėtų saugumo garantijos, kurios Ispanijos valdžios institucijų
         laikytinos tinkamomis.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      31      Pirmiausia primintina, jog dėl teisės aktų, panašių į Komisijos kritikuojamus Ispanijos teisės aktus, Teisingumo Teismas jau
         nusprendė, kad sąlyga, jog privačios saugos įmonė gali vykdyti veiklą tik turėdama juridinio asmens statusą, yra apribojimas,
         pažeidžiantis EB 43 ir 49 straipsnius (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑171/02, Rink. p. I‑5645, 41–44 punktai).

      32      Šiuo konkrečiu atveju pateisindama šį apribojimą Ispanijos vyriausybė nurodo asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos,
         ir likusios visuomenės dalies saugumą. Tačiau dėl generalinės advokatės išvados 52 punkte išsamiau išdėstytų priežasčių reikalavimas
         turėti juridinio asmens statusą nėra tinkama priemonė, leidžianti pasiekti numatytus tikslus. Iš tiesų nė viena praktinė problema,
         kurią nurodo ši vyriausybė, nėra tiesiogiai susijusi su įmonės teisiniu statusu.

      33      Šiomis aplinkybėmis pirmasis kaltinimas pagrįstas.

       Antrasis kaltinimas dėl minimalaus akcinio kapitalo reikalavimo
       Šalių argumentai
      34      Komisija tvirtina, kad Ispanijoje norinčiai įsisteigti arba teikti tarptautines paslaugas užsienio privačios saugos įmonei
         taikomas minimalaus akcinio kapitalo reikalavimas. Tačiau tokio reikalavimo negalima pateisinti nei visuomenės saugumo sumetimais,
         nei asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos, saugumu. Iš tiesų kitų valstybių narių privačios saugos įmonės neabejotinai
         atitiktų šiuos tikslus joms netaikant specialaus akcinio kapitalo reikalavimų.

      35      Ispanijos vyriausybė primena, kad privačios saugos paslaugos sudaro Bendrijos lygiu nesuderintą sektorių, todėl šio sektoriaus
         reglamentavimas, pavyzdžiui, ginklų nešiojimosi ir naudojimo taisyklės, Ispanijos Karalystėje ir kitose valstybėse narėse
         gali labai skirtis. Šioje valstybėje narėje priimtos taisyklės yra griežtesnės nei kitose valstybėse narėse, nes jos padėtis
         ypatinga dėl terorizmo pavojaus. Tiesa, Ispanijoje privačios saugos įmonėms taip pat taikomos dvi papildomos garantijos priemonės,
         t. y. privaloma garantija ir draudimas, tačiau kiekviena iš jų turi specialią paskirtį. Vis dėlto tik šių dviejų garantijų
         neužtenka numatytiems saugumo ir piliečių apsaugos tikslams pasiekti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      36      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad privačios saugos įmonėms taikomas reikalavimas turėti minimalų akcinį
         kapitalą yra apribojimas, pažeidžiantis EB 43 ir 49 straipsnius (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 53–57 punktai). Ispanijos vyriausybės nurodomi pateisinimai, pavyzdžiui, Ispanijoje esanti didelė terorizmo grėsmė, neturi
         jokio tiesioginio ryšio su įmonės akcinio kapitalo dydžiu ir nepaaiškina laisvės teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvės apribojimų.

      37      Galiausiai yra mažiau ribojančių priemonių, kuriomis galima pasiekti asmenų, kuriems skirtos aptariamos paslaugos, apsaugos
         tikslą, pavyzdžiui, garantija ar draudimo sutarties pasirašymas. Net jei, kaip tvirtina Ispanijos vyriausybė, tam tikrais
         atvejais gali neužtekti taikyti tik vieną iš šių priemonių, visuomet galima taikyti jas abi kartu. Taigi Ispanijos vyriausybė
         nepateikė argumentų, kuriais galėtų pagrįsti, kodėl minėtų dviejų priemonių neužtenka saugumo ir piliečių apsaugos tikslams
         įgyvendinti.

      38      Šiomis aplinkybėmis antrasis kaltinimas taip pat yra pagrįstas.

       Trečiasis kaltinimas dėl garantijos Ispanijos įstaigoje reikalavimo
       Šalių argumentai
      39      Komisija supranta, kad pagrindinis šio reikalavimo tikslas yra užtikrinti, jog Ispanijos valdžios institucijos turėtų savo
         žinioje sumas, garantuojančias rizikos, susijusios su galima atsakomybe, atlyginimą arba kad būtų sumokėta paskirta bauda.
         Tačiau ji mano, kad ši sąlyga yra neproporcinga jos siekiamiems tikslams. Nacionalinės nuostatos neleidžia atsižvelgti į galimą
         garantijos pervedimą į sąskaitą įmonės kilmės valstybėje narėje, kurio iš esmės turėtų pakakti.

      40      Ispanijos vyriausybės manymu, garantijos apmokėjimas arba draudimo sutarties pasirašymas yra teisėtos priemonės užtikrinti
         asmenų, kuriems skirtos atitinkamos paslaugos, apsaugą. Privačios saugos reglamentas numatė atitinkamoms įmonėms reikalavimą
         pasirašyti civilinės atsakomybės draudimo sutartį. Vis dėlto, atsižvelgiant į draudimo sektoriui būdingus ekonominius veiksnius,
         ši priemonė saugumą užtikrintų tik iš dalies. Kitaip tariant, garantijos funkcija yra papildoma, tačiau nepakeičia kitų dviejų
         garantavimo priemonių, t. y. minimalaus akcinio kapitalo ir draudimo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      41      Primintina, kad Ispanijos teisėje numatyta pareiga turėti garantiją Caja General de Depósitos gali riboti ar daryti mažiau patrauklų naudojimąsi įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas pagal EB 43 ir 49 straipsnius.
         Iš tiesų dėl šios pareigos paslaugų tiekimas arba padalinių ar dukterinių įmonių įsteigimas Ispanijoje kitoje valstybėje narėje
         įsteigtoms privačios saugos įmonėms yra brangesnis nei Ispanijoje įsteigtoms įmonėms. Reikia nustatyti, ar ši sąlyga yra pagrįsta.

      42      Teisingumo Teismas jau aiškiai nusprendė, kad garantijos reikalavimas mažiau riboja įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas
         nei minimalaus akcinio kapitalo nustatymas siekiant užtikrinti kreditorių apsaugą (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 55 punktas).

      43      Tačiau pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką toks suvaržymas gali būti pateisintas tik tuomet, jei bendrasis interesas
         nesaugomas taisyklėmis, kurios paslaugų teikėjui taikomos jo įsisteigimo valstybėje narėje (žr. minėto sprendimo Corsten 35 punktą). Taigi nagrinėjamuose Ispanijos teisės aktuose reikalaujama turėti garantiją Ispanijos įstaigoje Caja General de Depósitos, neatsižvelgiant į galimą garantijos apmokėjimą kilmės valstybėje narėje. Tačiau dabartiniu metu tobulėjant tarptautinio
         kreditorių reikalavimų patenkinimo mechanizmams ir užsienio teismų sprendimų vykdymui Sąjungoje, toks griežtas reikalavimas
         yra neproporcingas. Pareiga turėti garantiją viršija tai, kas būtina užtikrinti tinkamą kreditorių apsaugą.

      44      Žinoma, iš Ispanijos vyriausybės pastabų matyti, kad ji paskelbė esanti pasiruošusi atsižvelgti į kitų valstybių narių finansų
         įstaigose turimas garantijas su sąlyga, kad sumos, susijusios su Ispanijos teritorijoje vykdoma veikla, bus paskirtos ir laikomos
         jos nuožiūrai. Šiuo aspektu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės įsipareigojimų
         neįvykdymas nustatomas atsižvelgiant į valstybės narės padėtį argumentuotoje nuomonėje nurodytu terminu ir kad į vėliau įvykdytus
         pakeitimus Teisingumo Teismas neatsižvelgia (žr., inter alia, 2002 m. sausio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑103/00, Rink. p. I‑1147, 23 punktą ir 2002 m. gegužės 30 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑323/01, Rink. p. I‑4711, 8 punktą). Galiausiai tai yra paprastas vyriausybės atsakovės pareiškimas, o ne konkretus įstatymas
         ar kitas teisės aktas.

      45      Šiomis aplinkybėmis trečiasis kaltinimas yra pagrįstas.

       Ketvirtasis kaltinimas dėl minimalaus darbuotojų skaičiaus
       Šalių argumentai
      46      Komisijos teigimu, užsienio įmonė, savo įsisteigimo valstybėje narėje teisėtai teikianti privačios saugos paslaugas, tačiau
         neturinti Ispanijos teisės aktuose reikalaujamo minimalaus darbuotojų skaičiaus, privalo įdarbinti daugiau žmonių, nors jos
         veiklai to nereikia. Ši sąlyga skatina ypač mažas ir vidutines įmones nesinaudoti teise steigti padalinius arba laisve teikti
         paslaugas kitoje valstybėje. Pagal EB 43 ir 49 straipsnius draudžiama taikyti tokias teisės nuostatas kitoje valstybėje narėje
         įsteigtai įmonei, jei Ispanijos vyriausybė neatsižvelgia į tokias pačias ar bent panašias sąlygas, kurias ši įmonė jau įvykdė
         savo įsisteigimo valstybėje.

      47      Ispanijos vyriausybė pažymi, kad Ispanijos valdžios institucijos įsipareigojo bendrai sumažinti 50 % minimalių reikalavimų
         dėl darbuotojų ir materialinių bei techninių priemonių. Tačiau reikalavimai, susiję su darbuotojų skaičiumi sprogmenų gabenimo
         srityje, pateisinami saugumo sumetimais, ypač susijusiais su Ispanijos situacija.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      48      Pirmiausia pažymėtina, kad nuostatos, nustatančios minimalų saugos įmonių darbuotojų skaičių yra įsisteigimo laisvės ir laisvės
         teikti paslaugas suvaržymas, nes dėl jų padalinių ar dukterinių įmonių steigimas Ispanijoje yra brangesnis ir užsienio privačios
         saugos įmonės atgrasomos nuo paslaugų teikimo Ispanijos rinkoje.

      49      Dėl šio apribojimo pateisinimo primintina, jog vien tai, kad viena valstybė narė nustato mažiau griežtas taisykles nei taikomos
         kitoje valstybėje narėje savaime nereiškia, kad griežtesnės taisyklės yra neproporcingos, ir todėl nesuderinamos su Bendrijos
         teise (1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Alpine Investments C‑384/93, Rink. p. I‑1141, 51 punktas; 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Reisebüro Broede, C‑3/95, Rink. p. I-6511, 42 punktas; minėto sprendimo Mac Quen ir kt. 33 ir 34 punktai bei minėto sprendimo Gräbner 46 ir 47 punktai).

      50      Ispanijos vyriausybė aiškiai neįrodė, išskyrus sprogmenų gabenimo atvejį, kad galiojančiuose teisės aktuose numatytas minimalaus
         darbuotojų skaičiaus reikalavimas neviršija to, kas būtina pasiekti numatytą tikslą, t. y. užtikrinti siekiamą saugumo lygį
         vertingų daiktų ir pavojingų objektų gabenimo bei saugos ir signalizacijos sistemų montavimo ir aptarnavimo srityje. Šiuo
         atveju ketvirtasis kaltinimas laikytinas pagrįstu.

      51      Konstatuotina, kad Privačios saugos reglamento priedo 2 punkto b papunktyje numatytas minimalaus darbuotojų skaičiaus sprogmenų
         gabenimu užsiimančiose įmonėse reikalavimas pagrįstas. Iš tiesų, atsižvelgiant į Ispanijos vyriausybės nurodytus saugumo sumetimus,
         šis reikalavimas yra tinkamas šio tikslo įgyvendinimui ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti.

      52      Todėl ketvirtasis kaltinimas atmestinas tiek, kiek minėtose Ispanijos teisės aktuose reikalaujamas minimalus darbuotojų skaičius
         įmonėse, kurių veikla susijusi su sprogmenų gabenimu ar paskirstymu.

       Penktasis kaltinimas dėl darbuotojų leidimų
       Šalių argumentai
      53      Komisija primena, kad Ispanijoje užsienio privačios saugos įmonės darbuotojai bet kuriuo atveju privalo gauti specialų administracijos
         leidimą. Taigi nėra jokios išlygos dėl nagrinėjamos įmonės įsisteigimo valstybėje išduoto leidimo pripažinimo, net jei šios
         srities reikalavimai yra panašūs į galiojančius Ispanijoje. Šis formalumas sudaro didelę kliūtį naudotis laisve teikti paslaugas,
         nes užsienio įmonė negali siųsti į Ispaniją darbuotojų, kuriems leidžiama dirbti jos įsisteigimo valstybėje narėje.

      54      Ispanijos vyriausybė paaiškina, jog nacionalinės teisės aktai reikalauja, kad privačios apsaugos darbuotojai baigtų mokymus,
         kurie yra ilgiausi Europoje. Ispanijos reikalavimai labai skiriasi nuo kitose valstybėse narėse galiojančių, todėl jose iš
         esmės negali būti „panašių reikalavimų“, leidžiančių palyginti teisės sistemas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      55      Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog sąlyga, kad privačios saugos įmonės darbuotojai turi įgyti naują specialų leidimą priimančiojoje
         valstybėje narėje, yra nepateisinamas šios įmonės laisvės teikti paslaugas apribojimas EB 49 straipsnio prasme, nes neatsižvelgiama
         į kilmės valstybėje narėje jau atliktą kontrolę ir patikrinimus (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 66 punktas ir 2004 m. spalio 7 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus C‑189/03, Rink. p. I‑9289, 30 punktas).

      56      Taip pat, kalbant apie įsisteigimo laisvę EB 43 straipsnio prasme, pirmiau nurodyta sąlyga gali apsunkinti antrinį įsisteigimą
         priimančiojoje valstybėje narėje. Todėl ji sudaro kliūtį užsienio privačios saugos įmonėms naudotis įsisteigimo laisve Ispanijoje.

      57      Dėl šios kliūties pateisinimo Teisingumo Teismas nusprendė, kad kitoje valstybėje narėje įsisteigianti įmonė iš esmės turi
         atitikti tuos pačius reikalavimus, kokie taikomi priimančiosios valstybės narės piliečiams (minėto sprendimo Gebhard 36 punktas). Taigi bendras administracijos leidimo procedūros taikymas užsienio saugos įmonėms per se neprieštarauja EB 43 straipsniui. Tačiau, kaip teisingai pastebėjo generalinė advokatė išvados 84 ir 85 punktuose, Ispanijos
         teisės aktai nenumato galimybės atsižvelgti į reikalavimus, kuriuos atskiri šių įmonių darbuotojai jau įvykdė savo kilmės
         valstybėje narėje. Taigi toks nuostatos griežtumas viršija tai, kas būtina pasiekti teisėtą minėtų darbuotojų kontrolės tikslą.

      58      Ispanijos vyriausybės argumentas, kad šie reikalavimai labai skiriasi nuo galiojančių kitose valstybėse narėse, ir todėl jose
         iš esmės negali būti „panašių reikalavimų“, leidžiančių palyginti atitinkamas teisės sistemas, yra netinkamas.

      59      Šiomis aplinkybėmis penktasis kaltinimas irgi pagrįstas.

       Šeštasis kaltinimas dėl profesinės kvalifikacijos pripažinimo
       Šalių argumentai
      60      Komisija pažymi, kad profesijos, kurioms taikomas Privačios saugos reglamentas, yra reglamentuojamos profesijos direktyvų
         (Direktyvų 89/48 ir 92/51) prasme, nes jomis verstis galima tik turint tam tikrą kvalifikaciją. Vis dėlto šios profesijos
         neįtrauktos į sąrašus, pridėtus prie šias dvi direktyvas perkeliančių į vidaus teisę dekretų, ir jokia kita Ispanijos teisės
         nuostata nenumato galimybės pripažinti kitose valstybėse narėse įgytą kvalifikaciją šioje srityje. Komisija primena, jog dėl
         jos nuolatinio galiojimo ir neribotumo laike, Ispanijos teisės aktuose reikalaujama licencija iš tikrųjų yra Direktyvoje 92/51
         numatytas „kompetenciją patvirtinantis dokumentas“.

      61      Ispanijos vyriausybės nuomone, nė viena iš šių direktyvų nebuvo pažeista. Iš tiesų nei galimybė pradėti dirbti pagal privačios
         saugos profesijas, nei galimybė toliau jomis verstis nepriklauso nuo kokio nors „kompetenciją patvirtinančio dokumento“ turėjimo.
         Nacionalinės teisės aktais reikalaujamas mokymas ir lavinimas baigiamas tik įdarbinus suinteresuotą asmenį. Be to, priešingai,
         nei teigia Komisija, Privačios saugos įstatymu reikalaujama licencija galioja ribotą laiką. Iš tiesų minėto įstatymo 10 straipsnis
         nurodo, kad kai privačios saugos įmonės darbuotojas „nedirba ilgiau nei dvejus metus, jis privalo iš naujo išlaikyti egzaminus,
         kad galėtų dirbti pagal profesiją“. Taigi nekalbama apie „kompetenciją patvirtinantį dokumentą“, o kaltinime nurodytos aplinkybės
         nepatenka į Direktyvų 89/48 ir 92/51 taikymo sritį.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      62      Pirmiausia konstatuotina, kad Komisija tvirtina, jog neįvykdyti įsipareigojimai pagal Direktyvą 89/48 ir Direktyvą 92/51.
         Primintina, kad šių dviejų direktyvų taikymo sritis skiriasi. Būtent Direktyva 89/48 susijusi su aukštojo mokslo diplomais,
         išduotais po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo. Tačiau iš Komisijos pateikto ieškinio neaišku, ar kvalifikacija,
         kurią Ispanijoje turi įgyti privačios saugos įmonių darbuotojai ir privatūs detektyvai, reiškia, jog šie baigė bent trejų
         metų studijas aukštojoje mokykloje. Komisija neįrodė, kaip ir kodėl minėtos profesijos patenka į Direktyvos 89/48 taikymo
         sritį.

      63      Dėl Direktyvos 92/51 šalys sutinka, kad privačios saugos įmonių apsaugos darbuotojai verčiasi Ispanijoje reglamentuojama profesija
         šios direktyvos 1 straipsnio f punkto prasme. Vis dėlto, siekiant apibrėžti, ar ši direktyva taikytina šiai veiklai, reikia
         nustatyti, ar pagal Ispanijos teisės aktus administracijos leidimas privačios saugos darbuotojams išduodamas tik turint kompetenciją
         patvirtinantį dokumentą šios direktyvos 1 straipsnio c punkto prasme. Kaip teisingai nurodė generalinė advokatė išvados 96–100 punktuose,
         Komisija aiškiai nenurodė, kokių būtent kompetenciją patvirtinančių dokumentų Ispanijos valdžios institucijos reikalauja privačios
         saugos srityje. Todėl kaltinimas dėl Direktyvos 92/51 irgi yra nepagrįstas tiek, kiek jis susijęs su šia sritimi.

      64      Tačiau kalbant apie privataus detektyvo profesiją, Privačios saugos reglamento 54 straipsnio 5 dalies c punktas reikalauja,
         kad atitinkami asmenys turėtų privataus detektyvo diplomą. Šis diplomas suteikiamas su sąlyga, kad asmuo apmokytas tam tikru
         lygiu, baigė specialius kursus ir išlaikė egzaminus pagal tam tikras reglamento nuostatas. Konstatuotina, kad net jei šis
         dokumentas nėra „diplomas“ siaurąja žodžio prasme, t. y. nereikalauja bent vienerių metų mokymosi ir lavinimosi, be abejo
         jis atitinka „kompetenciją patvirtinančio dokumento“ Direktyvos 92/51 1 straipsnio c punkto pirmos įtraukos prasme sąvoką,
         nes išduodamas įvertinus suinteresuotojo asmenines savybes, kvalifikaciją ar žinias, būtinas verstis atitinkama profesija.
         Taigi Ispanijos teisės aktai patenka į jos taikymo sritį.

      65      Konstatuotina, kad aplinkybė, jog šiuo metu Ispanijoje nėra jokios abipusio privataus detektyvo profesinės kvalifikacijos
         pripažinimo sistemos, pažeidžia Direktyvos 92/51 reikalavimus.

      66      Šiomis aplinkybėmis šeštasis kaltinimas pagrįstas tiek, kiek jis susijęs su privačių detektyvų profesinės kompetencijos įvertinimo
         pripažinimu siekiant užsiimti privataus detektyvo veikla.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi šioje byloje Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą Komisijos
         pateiktų nuo pirmojo iki trečiojo ir penktojo kaltinimų atžvilgiu, ji padengia su jais susijusias išlaidas.

      68      Dėl kaltinimo, susijusio su nacionaline priklausomybe, kurio Komisija atsisakė, abi šalys prašė, kad kita šalis padengtų bylinėjimosi
         išlaidas. Taigi, remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 5 dalies pirmąja pastraipa, Komisija turėtų padengti bylinėjimosi
         išlaidas, nebent paaiškėtų, kad dėl atsakovės elgesio išlaidos turi būti pagrįstai priteistos iš jos. Kaip generalinė advokatė
         teisingai nurodė išvados 109 ir 110 punktuose, Ispanijos Karalystė Privačios saugos reglamentą iš dalies pakeitė pavėluotai,
         todėl jos elgesys paskatino Komisijos ieškinį. Šiomis aplinkybėmis su atsisakytu kaltinimu susijusios išlaidos priteistinos
         iš šios valstybės narės.

      69      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir kadangi ketvirtojo bei šeštojo kaltinimų atžvilgiu Komisijos ieškinys buvo pagrįstas
         tik iš dalies, Ispanijos Karalystė padengia tris ketvirtadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir likusios išlaidos paskirstytinos
         taip, kad kiekviena šalis padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Palikdama galioti 1992 m. liepos 30 d. Įstatymo Nr. 23/1992 dėl privačios saugos ir 1994 m. gruodžio 9 d. Karaliaus dekreto
            Nr. 2364/1994 dėl privačios saugos reglamento patvirtinimo nuostatas, nustatančias sąlygas, kurias turi atitikti užsienio
            privačios saugos įmonės, kad galėtų veikti Ispanijoje, t. y. pareigą:
      –        turėti juridinio asmens statusą,
      –        turėti nustatytą minimalų akcinį kapitalą,
      –        pervesti garantiją į sąskaitą Ispanijos įstaigoje,
      –        įdarbinti minimalų darbuotojų skaičių tais atvejais, kai aptariama įmonė vykdo veiklą kitoje nei sprogmenų gabenimo ir paskirstymo
            srityje,
      –        bendrai reikalauti, kad jų darbuotojai turėtų specialų Ispanijos valdžios institucijų išduotą administracijos leidimą, ir
      nepriėmusi nuostatų, būtinų užtikrinti profesinę kompetenciją patvirtinančių dokumentų, reikalingų norint verstis privataus
            detektyvo veikla, pripažinimą, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų, pirma, pagal EB 43 ir 49 straipsnius ir, antra,
            pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/51/EEB dėl antrosios bendros profesinio mokymo ir lavinimo pripažinimo sistemos,
            papildančią 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvą 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų
            metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Ispanijos Karalystė padengia tris ketvirtadalius Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir visas savo bylinėjimosi
            išlaidas.
      4.      Europos Bendrijų Komisija padengia ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


2016 m. kovo 16 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Hydrex NV prieš Europos Komisiją.#Susitarimas dėl subsidijos, susijusios su projektu, priskirtinu aplinkos apsaugai taikomai finansinei priemonei – Nurodymas grąžinti lėšas – Sprendimas, kuris laikytinas vykdomuoju raštu pagal SESV 299 straipsnį – Pareiga motyvuoti – Vertinimo klaidos – „Force majeure“.#Byla T-45/15.


1996 m. vasario 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Prancūzijos Respublika ir Airija prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos C-296/93 ir C-307/93.