title: 2014 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Kamino International Logistics BV ir Datema Hellmann Worldwide Logistics BV prieš Staatssecretaris van Financiën.#Hoge Raad der Nederlanden prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Skolos muitinei išieškojimas – Teisės į gynybą užtikrinimo principas – Teisė būti išklausytam – Asmuo, kuriam skirtas sprendimas išieškoti, muitinės neišklausytas prieš priimant šį sprendimą, tačiau išklausytas vėlesniame skundo nagrinėjimo etape – Teisės į gynybą pažeidimas – Teisės į gynybą neužtikrinimo teisinių pasekmių nustatymas.#Sujungtos bylos C-129/13 ir C-130/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Sujungtose bylose C‑129/13 ir C‑130/13
            dėl Hoge Raad der Nederlanden  (Nyderlandai) 2013 m. vasario 22 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2013 m. kovo 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose
            Kamino International Logistics BV  (C‑129/13),
            Datema Hellmann Worldwide Logistics BV (C‑130/13)
            prieš
            Staatssecretaris van Financiën
            TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai E. Juhász, A. Rosas (pranešėjas), D. Šváby ir C. Vajda,
            generalinis advokatas M. Wathelet,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. sausio 15 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Kamino International Logistics BV ir Datema Hellmann Worldwide Logistics BV , atstovaujamų konsultantų B. Boersma ir G. Koevoets,
            – Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bultermann, B. Koopman ir J. Langer,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.‑C. Halleux,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos D. Kalogiros ir K. Paraskevopoulou,
            – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. J. García‑Valdecasas Dorrego,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos F. Wilman ir B.‑R. Killmann,
            susipažinęs su 2014 m. vasario 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307), iš dalies pakeisto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000 (OL L 311, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 10 t., p. 239; toliau – Muitinės kodeksas), ir teisės į gynybą užtikrinimo principo išaiškinimo.
            2. Šie prašymai pateikti nagrinėjant Kamino International Logistics BV  (toliau – Kamino ) ir Datema Hellmann Worldwide Logistics BV  (toliau – Datema ) ginčus su Staatssecretaris van Financiën dėl teisės į gynybą principo taikymo, kiek tai susiję su Muitinės kodeksu.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Muitinės kodekso 6 straipsnio 3 dalis suformuluota taip:
            „Raštu išdėstytuose muitinės sprendimuose, kuriais prašymai atmetami arba kurie yra nepalankūs asmenims, kurių atžvilgiu jie priimti, turi būti nurodyti tokių sprendimų priėmimo motyvai. Juose taip pat turi būti nurodyta sprendimo apskundimo teisė, nustatyta 243 straipsnyje.
            4. Muitinės kodekso VII antraštinės dalies, kurioje reglamentuojama skola muitinei, 3 skyriuje reglamentuojamas skolą muitinei sudarančios pinigų sumos išieškojimas. Šio 3 skyriaus 1 skirsnį „Muito sumos įtraukimas į apskaitą ir pranešimas apie ją skolininkui“ sudaro 217–221 straipsniai.
            5. Muitinės kodekso 219 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „1. Įtraukimo į apskaitą terminai, nustatyti 218 straipsnyje, gali būti pratęsti:
            a) dėl priežasčių, susijusių su valstybių narių administraciniu organizavimu, ypač, kai apskaita tvarkoma centralizuotai, arba
            b) susidarius ypatingoms aplinkybėms, dėl kurių muitinė negali laikytis minėtų terminų.
            Toks pratęstas terminas negali būti ilgesnis kaip 14 dienų.“
            6. Pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalį:
            „1. Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą). Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.“
            7. Muitinės kodekso 221 straipsnyje nustatyta:
            „1. Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.
            < ... >
            3. Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos. Šis laikotarpis sustabdomas nuo 243 straipsnyje nustatyto skundo pateikimo dienos per visą laikotarpį, kol jis nagrinėjamas teisme.
            < ... > “
            8. Muitinės kodekso VIII antraštinę dalį „Skundai“ sudaro 243–245 straipsniai. Jo 243 straipsnyje nustatyta:
            „1. Bet kuris asmuo turi teisę apskųsti muitinės priimtus sprendimus, susijusius su muitų teisės aktų taikymu, kurie su juo susiję tiesiogiai ir individualiai.
            < ... >
            Skundas privalo būti pateiktas toje valstybėje narėje, kurioje buvo priimtas atitinkamas sprendimas arba pateiktas prašymas jį priimti.
            2. Teise pateikti skundą galima pasinaudoti:
            a) pradžioje pateikiant skundą muitinės įstaigai, valstybės narės paskirtai vykdyti atitinkamas funkcijas;
            b) po to vadovaujantis valstybėse narėse galiojančiais teisės aktais pateikiant skundą nepriklausomai institucijai, kuri gali būti teisminė institucija arba jai lygiavertė specializuota institucija.“
            9. Muitinės kodekso 244 straipsnyje numatyta:
            „Skundo pateikimas nesustabdo apskųsto sprendimo įgyvendinimo.
            Tačiau muitinė visai arba iš dalies sustabdo tokio sprendimo įgyvendinimą, jeigu yra rimto pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala.
            Jeigu vykdant apskųstąjį sprendimą turėtų būti sumokėti importo arba eksporto muitai, tokio sprendimo įgyvendinimas gali būti sustabdytas tik turint garantiją arba ją pateikus. Tačiau tokios garantijos neturi būti reikalaujama, jeigu toks reikalavimas, atsižvelgiant į skolininko nurodytas aplinkybes, galėtų jam sukelti rimtų ekonominių arba socialinių sunkumų.“
            10. Pagal Muitinės kodekso 245 straipsnį:
            „Apskundimo procedūros taikymo tvarką nustato valstybių narių nuostatos.“
            Nyderlandų teisė
            11. Pagal Bendrojo administracinės teisės įstatymo ( Algemene wet bestuursrecht , toliau – Awb ) 4:8 straipsnio 1 dalį prieš priimdama sprendimą, kuris gali būti nepalankus suinteresuotajam asmeniui, neprašiusiam šio sprendimo priimti, administracinė institucija suteikia jam galimybę pareikšti nuomonę, jeigu, pirma, minėtas sprendimas grindžiamas aspektais, susijusiais su suinteresuotajam asmeniui priskirtinomis faktinėmis aplinkybėmis ir interesais, ir, antra, šių aspektų nenurodė pats suinteresuotasis asmuo.
            12. Awb  4:12 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
            „Administracinė institucija gali netaikyti 4:7 ir 4:8 straipsnių nuostatų, kai priima sprendimą, kuriuo siekiama nustatyti finansinę prievolę ar teisę, jeigu:
            a) dėl šio sprendimo gali būti pateiktas skundas ar administracinis skundas ir
            b) išnagrinėjus skundą ar administracinį skundą neigiami sprendimo padariniai gali būti visiškai panaikinti.“
            13. Awb  6:22 straipsnyje nustatyta:
            „Skundą nagrinėjanti institucija gali palikti galioti sprendimą, dėl kurio pateiktas skundas, nepaisant to, kad pažeista rašytinės ar nerašytinės teisės norma arba bendrasis teisės principas, jeigu galima pripažinti, kad šitoks normos ar principo pažeidimas nepadarė žalos suinteresuotiesiems asmenims.“
            14. Awb 7:2 straipsnyje numatyta:
            „1. Prieš priimdama sprendimą dėl skundo, administracinė institucija suteikia suinteresuotajam asmeniui galimybę būti išklausytam.
            2. Administracinė institucija apie tai visais atvejais praneša skundo pateikėjui ir suinteresuotiesiems asmenims, kurie rengiant sprendimą pareiškė savo poziciją.“
            15. Vėliau administraciniai sprendimai gali būti apskųsti teisme, suteikiant galimybę pateikti apeliacinį ir kasacinį skundus.
            Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
            16. Abiejose pagrindinėse bylose muitinės tarpininkės, t. y. Kamino  byloje C‑129/13 ir Datema  byloje C‑130/13, įgaliotos tos pačios įmonės, 2002 ir 2003 m. pateikė konkrečių prekių, pavadintų „sodo palapinėmis / šventėms skirtais tentais ir šoninėmis sienomis“, išleidimo į laisvą apyvartą deklaracijas. Kamino  ir Datema  šias prekes deklaravo kaip priskirtinas prie Kombinuotosios nomenklatūros 6 601 10 00 pozicijos („sodo skėčiai arba panašūs skėčiai“) ir sumokėjo tai pozicijai taikytino 4,7 % tarifo muitą.
            17. Nyderlandų muitinei atlikus patikrinimą, mokesčių inspektorius padarė išvadą, kad tokia klasifikacija yra neteisinga ir kad atitinkamas prekes reikėjo priskirti prie Kombinuotosios nomenklatūros 6 306 99 00 pozicijos („palapinės ir stovyklaviečių reikmenys“), kuriai taikomas didesnis muitų tarifas – 12,2 %.
            18. Todėl mokesčių inspektorius, siekdamas išieškoti iš Kamino  ir Datema  nesumokėtus muitus, 2005 m. balandžio 2 d. ir 28 d. sprendimais priėmė nurodymus sumokėti pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalį ir 221 straipsnio 1 dalį.
            19. Ieškovės pagrindinėse bylose neturėjo galimybės pateikti savo argumentų prieš gaudamos šiuos nurodymus sumokėti.
            20. Jos minėtus nurodymus sumokėti apskundė mokesčių inspektoriui ir šis, išnagrinėjęs pateiktus argumentus, atmetė skundus kaip nepagrįstus.
            21. Ieškovių pagrindinėse bylose pareikštus ieškinius dėl mokesčių inspektoriaus sprendimo atmesti skundus Rechtbank te Haarlem pripažino nepagrįstais. Apeliaciniame procese Gerechtshof te Amsterdam  patvirtino Rechtbank te Haarlem  sprendimą, kuriuo ieškovės pagrindinėse bylose buvo įpareigotos įvykdyti joms pagal nurodymus sumokėti nustatytas prievoles.
            22. Tuomet Kamino  ir Datema pateikė kasacinį skundą Hoge Raad der Nederlanden .
            23. Savo sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Hoge Raad der Nederlanden  pažymi, jog Gerechtshof te Amsterdam , atsižvelgęs į Teisingumo Teismo sprendimą Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746), apeliaciniame procese manė, kad mokesčių inspektorius pažeidė teisės į gynybą užtikrinimo principą, nes prieš priimdamas nagrinėjamus nurodymus sumokėti nesuteikė suinteresuotiesiems asmenims galimybės pareikšti nuomonės dėl aspektų, kuriais buvo grindžiamas muitų išieškojimas a posteriori .
            24. Vis dėlto Hoge Raad der Nederlanden nurodo, kad nei Muitinės kodekse, nei taikytinoje nacionalinėje teisėje nėra procedūrinių nuostatų, kuriomis muitinė būtų įpareigota, prieš pateikdama Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalyje nurodytą pranešimą apie skolą muitinei, suteikti muitu apmokestinamam asmeniui galimybę pareikšti poziciją dėl aspektų, kuriais grindžiamas muitų išieškojimas a posteriori .
            25. Tokiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden  nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus, kurie bylose C‑129/13 ir C‑130/13 suformuluoti vienodai:
            „1. Ar Sąjungos teisėje įtvirtintą principą, kad valdžios institucijos turi užtikrinti teisę į gynybą, gali tiesio giai taikyti nacionalinis teismas?
            2. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas:
            a) ar Sąjungos teisėje įtvirtintą principą, kad valdžios institucijos turi užtikrinti teisę į gynybą, reikia aiškinti taip, kad jis pažeidžiamas, jeigu asmuo, dėl kurio ketinama priimti sprendimą, nebuvo išklausytas prieš valdžios institucijai priimant jam nepalankią priemonę, tačiau gavo galimybę būti išklausytas vėliau, per administracinę (skundo nagrinėjimo) procedūrą, kuri vyksta prieš pareiškiant ieškinį nacionaliniame teisme;
            b) ar Sąjungos teisėje įtvirtinto principo, kad valdžios institucijos turi užtikrinti teisę į gynybą, pažeidimo teisiniai padariniai nustatomi pagal nacionalinę teisę?
            3. Jeigu į antrojo klausimo b dalį būtų atsakyta neigiamai, į kokias aplinkybes gali atsižvelgti nacionalinis teismas, nustatydamas teisinius padarinius, ir ar jis gali visų pirma atsižvelgti į tai, kad darytina prielaida, jog nesant Sąjungos teisėje įtvirtinto principo, kad valdžios institucijos turi užtikrinti teisę į gynybą, pažeidimo procesas būtų klostęsis kitaip?“
            26. 2013 m. balandžio 24 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑129/13 ir C‑130/13 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            27. Pateikdamas pirmąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar principu, kad valdžios institucijos turi užtikrinti teisę į gynybą, ir iš šio principo kylančia teise bet kuriam asmeniui būti išklausytam vykstant administracinei procedūrai iki sprendimo, galinčio neigiamai paveikti jo interesus, priėmimo, taikomais pagal Muitinės kodeksą, asmenys gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose.
            28. Šiuo klausimu primintina, kad teisės į gynybą užtikrinimo principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, o teisė būti išklausytam per bet kokią procedūrą yra jo sudedamoji dalis (sprendimų Sopropé , EU:C:2008:746, 33 ir 36 punktai ir M ., C‑277/11, EU:C:2012:744, 81 ir 82 punktai).
            29. Teisė būti išklausytam šiuo metu įtvirtinta ne tik Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsniuose, pagal kuriuos užtikrinamas teisės į gynybą ir teisės į teisingą bylos nagrinėjimą per bet kokį teismo procesą paisymas, bet ir jos 41 straipsnyje, pagal kurį užtikrinama teisė į gerą administravimą. Šio 41 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad teisė į gerą administravimą apima, be kita ko, kiekvieno asmens teisę būti išklausytam prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę (Sprendimo M. , EU:C:2012:744, 82 ir 83 punktai). Tačiau pažymėtina, kad Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija įsigaliojo 2009 m. gruodžio 1 d., todėl netaikoma procedūroms, po kurių buvo priimti 2005 m. balandžio 2 d. ir 28 d. nurodymai sumokėti (pagal analogiją žr. Sprendimo Sabou , C‑276/12, EU:C:2013:678, 25 punktą).
            30. Pagal šį principą, kurį reikia taikyti, kai administracija ketina priimti aktą asmens nenaudai (Sprendimo Sabou , EU:C:2008:746, 36 punktas), asmenys, kuriems skirti sprendimai, galintys turėti didelį poveikį jų interesams, privalo turėti galimybę veiksmingai pateikti savo nuomonę dėl aplinkybių, kuriomis administracija grindžia savo sprendimą (Sprendimo Sabou , EU:C:2008:746, 37 punktas).
            31. Ši pareiga valstybių narių administracijai nustatoma, kai ji priima sprendimus, kuriems taikoma Sąjungos teisė, nors taikytinuose Sąjungos teisės aktuose toks formalumas aiškiai nenumatytas (žr. sprendimų Sopropé , EU:C:2008:746, 38 punktą; M. , EU:C:2012:744, 86 punktą ir G. ir R. , C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, 32 punktą).
            32. Pagrindinėse bylose nei Muitinės kodekse, nei taikytinose nacionalinės teisės nuostatose nenumatyta teisė būti išklausytam kompetentingos muitinės per importo muitų išieškojimo a posteriori  procedūrą, prieš išsiunčiant nurodymą sumokėti. Kiek tai susiję su muitų išieškojimo a posteriori  procedūra ir į Sąjungos teisės taikymo sritį patenkančiu sprendimu, neginčijama, kad teisės į gynybą užtikrinimo principas taikomas valstybėms narėms.
            33. Galiausiai sprendimo byloje Sopropé  (EU:C:2008:746), kurioje Teisingumo Teismo teirautasi dėl nacionalinėje teisėje numatyto 8–15 dienų termino, per kurį apmokestinamasis asmuo gali pasinaudoti savo teise būti išklausytas prieš priimant sprendimą dėl išieškojimo, suderinamumo su teisės į gynybą užtikrinimo principo reikalavimais, 44 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, kad kai nacionalinės teisės aktuose nustatytas terminas suinteresuotajam asmeniui pateikti pastabas, nacionalinis teismas, tinkamai atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi užtikrinti, kad šis terminas atitiktų konkrečią atitinkamo asmens ar įmonės situaciją ir kad jis suteiktų galimybę asmeniui pasinaudoti teise į gynybą laikantis veiksmingumo principo.
            34. Iš išdėstytų motyvų darytina išvada, kad ne tik nacionalinės valdžios institucijos turi paisyti teisės į gynybą, priimdamos sprendimus, patenkančius į Sąjungos teisės taikymo sritį, bet ir suinteresuotieji asmenys turi galėti tiesiogiai remtis šia teise nacionaliniuose teismuose.
            35. Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog principu, kad valdžios institucijos turi užtikrinti teisę į gynybą, ir iš šio principo kylančia kiekvieno asmens teise būti išklausytam vykstant administracinei procedūrai iki sprendimo, galinčio neigiamai paveikti jo interesus, priėmimo, taikomais pagal Muitinės kodeksą, asmenys gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose.
            Dėl antrojo klausimo a punkto
            36. Antrojo klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar teisės į gynybą užtikrinimo principas ir ypač kiekvieno asmens teisė būti išklausytam prieš priimant jam nepalankią individualią priemonę turi būti aiškinami taip, kad asmens, kuriam skirtas nurodymas sumokėti, priimtas per importo muitų išieškojimo a posteriori  procedūrą pagal Muitinės kodeksą, teisė į gynybą pažeista, jei valdžios institucija jo neišklausė prieš priimdama sprendimą, nors jis gali pareikšti savo poziciją vėliau per administracinę skundo nagrinėjimo procedūrą.
            37. Norint atsakyti į šį klausimą, pirmiausia reikia priminti tikslą, kurio siekiama teisės į gynybą užtikrinimo principu, ypač teise būti išklausytam.
            38. Teisingumo Teismo teigimu, taisykle, kad asmeniui, kurio nenaudai priimtas sprendimas, turi būti suteikta galimybė prieš jį priimant pateikti pastabas, siekiama užtikrinti, kad kompetentinga valdžios institucija galėtų atsižvelgti į visas svarbias aplinkybes. Siekiant užtikrinti veiksmingą atitinkamo asmens ar įmonės apsaugą, ji būtent skirta, kad šie galėtų ištaisyti klaidą ar pateikti su savo individualia situacija susijusių įrodymų, kurie būtų palankūs tam, kad sprendimas būtų arba nebūtų priimtas arba kad būtų nulemtas jo turinys (Sprendimo Sopropé , EU:C:2008:746, 49 punktas).
            39. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisė būti išklausytam bet kuriam asmeniui užtikrina galimybę vykstant administracinei procedūrai iki sprendimo, galinčio neigiamai paveikti jo interesus, priėmimo tinkamai ir veiksmingai pareikšti savo nuomonę (žr. Sprendimo M. , EU:C:2012:744, 87 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Taip pat, kaip nurodyta šio sprendimo 31 punkte, šios teisės reikia laikytis ir tuo atveju, kai toks formalumas taikytinuose teisės aktuose nėra aiškiai numatytas (žr. Sprendimo G. ir R ., EU:C:2013:533, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            40. Šiuo klausimu neginčijama, kad pagrindinėse bylose asmenys, kuriems skirti nurodymai sumokėti, nebuvo išklausyti prieš priimant jiems nepalankius sprendimus.
            41. Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad nurodymų sumokėti priėmimas pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalį ir 221 straipsnio 1 dalį ir vadovaujantis nacionalinės teisės aktuose, kaip antai taikytinuose pagrindinėse bylose, kuriais įgyvendinamas Muitinės kodekso 243 straipsnis, numatyta administracine procedūra yra asmenų, kuriems skirti tie nurodymai sumokėti, teisės būti išklausytiems ribojimas.
            42. Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagrindinės teisės, kaip antai teisės į gynybą užtikrinimas, taip pat nėra absoliučios, joms gali būti taikomi apribojimai su sąlyga, kad jie iš tikrųjų atitinka bendrojo intereso tikslus, kurių siekiama nagrinėjama priemone, ir, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, tai nėra neproporcingas ir netoleruotinas kišimasis, pažeidžiantis užtikrinamų teisių esmę (sprendimų G. ir R ., EU:C:2013:533, 33 punktas ir Texdata Software , C‑418/11, EU:C:2013:588, 84 punktas).
            43. Reikia išnagrinėti, ar pagrindinių bylų aplinkybėmis šiose bylose nagrinėjamas teisės būti išklausytam ribojimas gali būti pateisinamas, remiantis pirmesniame punkte nurodyta teismo praktika.
            44. Nyderlandų vyriausybė tvirtina, jog jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad išieškojimo a posteriori  atveju nacionalinės valdžios institucijos iš principo turi išklausyti suinteresuotuosius asmenis prieš išsiųsdamos jiems nurodymą sumokėti, egzistuoja motyvų, pateisinančių šios taisyklės nesilaikymą. Visų pirma tai, kad suinteresuotasis asmuo būtų išklausytas prieš išsiunčiant nurodymą sumokėti, būtų nesuderinama su privalomomis Muitinės kodekso normomis dėl apskaitos ir surinkimo. Dėl Muitinės kodekse nustatytų terminų muitinės turi galėti įtraukti į apskaitą skolą muitinei, kai tik ją nustato, ir kuo greičiau išsiųsti nurodymą sumokėti. Bendrasis interesas, kurį siekiama patenkinti, yra supaprastinti administracinę procedūrą ir veiksmingai ją organizuoti. Kadangi nurodymų sumokėti priimama labai daug, būtų neveiksminga suinteresuotuosius asmenis išklausyti iš anksto.
            45. Be to, ši vyriausybė teigia, kad, atsižvelgiant į visas nagrinėjamos nacionalinės administracinės procedūros ypatybes, išklausymo prieš priimant nurodymą sumokėti nebuvimas nepažeidžia teisės į gynybą esmės, nes, remiantis Awb 7:2 straipsniu, asmenys, kuriems skirti nurodymai sumokėti, turi galimybę būti išklausyti vėliau, per administracinę procedūrą nagrinėjant dėl šių nurodymų pateiktą skundą. Kadangi pateikus tokį skundą gali atsirasti tokių pačių teisinių pasekmių ir kadangi nepalanki aplinkybė gali būti ir toliau nagrinėjama, išsaugoma teisės į gynybą užtikrinimo principo esmė, t. y. galimybė užginčyti tam tikrą sprendimą a posteriori .
            46. Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti, pirma, į Muitinės kodekse nustatytas su terminu susijusias sąlygas, būtinas, kad skolą muitinei sudaranti muito suma būtų įtraukta į apskaitą, ir, antra, į pagrindinėse bylose nagrinėjamos administracinės procedūros ypatybes.
            47. Pirma, kiek tai susiję su Muitinės kodekse nustatytais terminais, šio kodekso 220 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis šio kodekso 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią situaciją ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą ir nustatyti skolininką. Vadovaujantis 219 straipsniu, susidarius ypatingoms aplinkybėms šis terminas gali būti pratęstas, tačiau negali būti ilgesnis kaip 14 dienų. Muitinės kodekso 221 straipsnyje priduriama, kad apie muito sumą skolininkui turi būti pranešama įtraukus muito sumą į apskaitą.
            48. Anot Nyderlandų vyriausybės, toks privalomas dviejų dienų terminas atrodo sunkiai suderinamas su pareiga išklausyti suinteresuotąjį asmenį prieš išsiunčiant jam nurodymą sumokėti.
            49. Tačiau šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas sprendimuose Komisija / Ispanija (C‑546/03, EU:C:2006:132) ir Komisija / Italija (C‑423/08, EU:C:2010:347) jau yra išdėstęs savo nuomonę dėl būtinybės valstybėms narėms laikytis Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalyje numatyto skolą muitinei sudarančios muito sumos paskesnio įtraukimo į apskaitą termino; tai buvo bylos dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuriose suinteresuotosios valstybės narės rėmėsi pareiga užtikrinti muitinės skolininkų teisę į gynybą, siekdamos pateisinti termino nesilaikymą, dėl kurio Europos Komisija tik pavėluotai galėjo naudotis nuosavais ištekliais.
            50. Sprendimų Komisija / Ispanija (EU:C:2006:132) ir Komisija / Italija  (EU:C:2010:347) atitinkamai 33 ir 45 punktuose Teisingumo Teismas darė skirtumą tarp, pirma, valstybių narių ir Europos Sąjungos santykių ir, antra, muitinės skolininko ir nacionalinės muitinės santykių, kai būtina užtikrinti teisę į gynybą.
            51. Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors teisės į gynybą užtikrinimo principas turi būti taikomas vykdant paskesnio išieškojimo procedūrą, t. y. skolininko ir valstybės narės santykiams, valstybių narių ir Sąjungos santykių atveju jis negali leisti valstybėms narėms nesilaikyti pareigos per Sąjungos teisės aktuose nustatytus terminus nustatyti Sąjungos teisės į nuosavus išteklius (sprendimų Komisija / Ispanija , EU:C:2006:132, 33 punktas ir Komisija / Italija , EU:C:2010:347, 45 punktas).
            52. Be to, reikia patikslinti, kad, kaip per posėdį pažymėjo Europos Komisija, Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalyje numatytas dviejų dienų terminas, skirtas tam, kad skolą muitinei sudaranti muito suma būtų įtraukta į apskaitą, gali būti pratęstas pagal to paties kodekso 219 straipsnį. Pagal pastarojo straipsnio 1 dalies b punktą įtraukimo į apskaitą terminas gali būti pratęstas susidarius ypatingoms aplinkybėms, dėl kurių muitinė negali laikytis minėto termino, tačiau pratęstas terminas negali būti ilgesnis kaip 14 dienų.
            53. Galiausiai Sprendimo Komisija / Italija  (EU:C:2010:347) 46 punkte Teisingumo Teismas priminė, be kita ko, kad muitų įtraukimas į apskaitą, pranešimas apie privalomus sumokėti muitus ir nuosavų išteklių įskaitymas nekliudo skolininkui, remiantis Muitinės kodekso 243 ir paskesniais straipsniais, ginčyti jam tenkančios pareigos nurodant visus turimus argumentus.
            54. Antra, dėl klausimo, ar pagrindinėse bylose buvo užtikrinta suinteresuotųjų asmenų teisė į gynybą, nors jie turėjo galimybę pareikšti savo poziciją tik nagrinėjant skundą, primintina, kad, vadovaujantis bendruoju Sąjungos interesu, būtent – kuo skubiau išieškoti pajamas, reikalaujama tikrinimus vykdyti greitai ir efektyviai (Sprendimo Sopropé , EU:C:2008:746, 41 punktas).
            55. Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad išklausymas a posteriori , nagrinėjant dėl nepalankaus sprendimo pateiktą skundą, tam tikromis aplinkybėmis gali užtikrinti teisės būti išklausytam paisymą (pagal analogiją žr. Sprendimo Texdata Software , EU:C:2013:588, 85 punktas).
            56. Kalbant apie muitinės sprendimus, pažymėtina, kad pagal Muitinės kodekso 243 straipsnio 1 dalį bet kuris asmuo turi teisę apskųsti muitinės priimtus sprendimus, susijusius su muitų teisės aktų taikymu, kurie su juo tiesiogiai ir individualiai susiję. Tačiau, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Komisija, remiantis Muitinės kodekso 244 straipsnio pirma pastraipa, skundo pateikimas pagal šio kodekso 243 straipsnį nesustabdo apskųsto sprendimo įgyvendinimo. Dėl šios priežasties pateiktas skundas nėra kliūtis nedelsiant vykdyti tą sprendimą. Tačiau pagal Muitinės kodekso 244 straipsnio antrą pastraipą muitinė gali visai arba iš dalies sustabdyti tokio sprendimo įgyvendinimą, jeigu yra rimto pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotajam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala. Be to, Muitinės kodekso 244 straipsnio trečioje pastraipoje nustatyta, kad tokiu atveju turi būti pateikiama garantija.
            57. Kaip matyti iš Muitinės kodekso 245 straipsnio, apskundimo procedūros taikymo tvarka nustatoma valstybių narių teisės nuostatose.
            58. Pagrindinėse bylose nagrinėjama administracinė procedūra įtvirtinta Awb . Pagal Awb  4:8 straipsnyje įtvirtintą principą reikalaujama, kad valdžios institucijos, prieš priimdamos sprendimą, kuris gali būti nepalankus suinteresuotajam asmeniui, neprašiusiam šio sprendimo priimti, leistų jam pareikšti nuomonę dėl numatomo sprendimo.
            59. Tačiau pagal Awb 4:12 straipsnį šis principas gali būti netaikomas finansinio pobūdžio sprendimams, jei, pirma, dėl šio sprendimo gali būti pateiktas skundas ar administracinis skundas ir, antra, išnagrinėjus skundą ar administracinį skundą neigiami sprendimo padariniai gali būti visiškai panaikinti.
            60. Ši nuostata taikyta pagrindinėse bylose.
            61. Prieš tai, kai pareiškė ieškinį teisme ir dėl to turėjo galimybę pateikti apeliacinį ir kasacinį skundus, suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pateikti skundą sprendimą priėmusiai institucijai ir, remiantis Awb 7:2 straipsniu, būti išklausyti nagrinėjant šį skundą.
            62. Iš Nyderlandų vyriausybės pastabų matyti, kad šis skundas nagrinėjamas remiantis teisinėmis nuostatomis ir reikšmingomis faktinėmis aplinkybėmis, buvusiomis priimant sprendimą dėl skundo, taigi pradinio sprendimo neigiami padariniai gali būti panaikinti pasibaigus skundo nagrinėjimo procedūrai. Nagrinėjamu atveju nurodymų sumokėti, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėse bylose, galimi neigiami padariniai galėtų būti panaikinti a posteriori , jeigu padavus skundą mokėjimas galėtų būti atidėtas, o sprendimo reikalauti sumokėti vykdymas sustabdytas, kol pagal nacionalines taisykles bus išnagrinėtas skundas (ir ieškinys).
            63. Tačiau per posėdį Nyderlandų vyriausybė teigė, kad sprendimo reikalauti sumokėti vykdymas nesustabdomas automatiškai, o ginčijamo nurodymo sumokėti adresatas turi to prašyti savo skunde. Ši vyriausybė taip pat tvirtino, kad paprastai sprendimo vykdymas sustabdomas ir kad šio principo taikymas numatytas ministerijos aplinkraštyje.
            64. Taigi dėl skundo procedūros automatiškai nesustabdomas nepalankaus sprendimo įgyvendinimas ir jis netampa iškart netaikytinas.
            65. Iš Sprendimo Texdata Software  (EU:C:2013:588, 85 punktas) matyti, kad ši ypatybė gali turėti reikšmės nagrinėjant galimą teisės būti išklausytam prieš priimant nepalankų sprendimą ribojimo pateisinimą.
            66. Tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad baudos skyrimas be išankstinio įspėjimo ir be galimybės pateikti pastabas iki nuobaudos taikymo negali paveikti nagrinėjamos pagrindinės teisės esmės, nes, pateikus motyvuotą skundą dėl nutarimo skirti baudą, šis nedelsiant nebetaikomas ir pradedamas įprastas procesas, per kurį gali būti užtikrinta teisė būti išklausytam (Sprendimo Texdata Software , EU:C:2013:588, 85 punktas).
            67. Tačiau iš ankstesniame punkte nurodytos teismo praktikos negalima daryti išvados, kad tuo atveju, kai nebuvo išklausyta prieš priimant nurodymą sumokėti, skundo ar administracinio skundo dėl šio nurodymo sumokėti pateikimas būtinai turi lemti automatinį šio nurodymo sumokėti vykdymo sustabdymą, kad būtų užtikrinta teisė būti išklausytam nagrinėjant šį skundą ar administracinį skundą.
            68. Atsižvelgiant į bendrąjį Sąjungos interesą kuo skubiau išieškoti jai priklausančias pajamas, nurodytą šio sprendimo 54 punkte, Muitinės kodekso 244 straipsnio antroje pastraipoje numatyta, kad, pateikus skundą dėl nurodymo sumokėti, šio nurodymo įgyvendinimas sustabdomas, tik jeigu yra pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotajam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala.
            69. Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos teisės nuostatas, kaip antai Muitinės kodeksą, būtina aiškinti atsižvelgiant į pagrindines teises, kurios, vadovaujantis nusistovėjusia teismo praktika, yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis (šiuo klausimu žr. sprendimų Österreichischer Rundfunk ir kt. , C‑465/00, C‑138/01 ir C‑139/01, EU:C:2003:294, 68 punktą ir Google Spain ir Google , C‑131/12, EU:C:2014:317, 68 punktą).
            70. Tokiomis aplinkybėmis nacionalinės teisės nuostatomis, kuriomis įgyvendinamos Muitinės kodekso 244 straipsnio antroje pastraipoje numatytos įgyvendinimo atidėjimo sąlygos, tuo atveju, kai nėra išankstinio išklausymo, turi būti užtikrinama, kad šios sąlygos, t. y. pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotajam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala, egzistavimas, nebūtų taikomos ar aiškinamos ribojamai.
            71. Pagrindinėse bylose nurodymų sumokėti vykdymas pateikus skundą sustabdomas remiantis ministerijos aplinkraščiu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar šis aplinkraštis suteikia asmenims, kuriems skirti nurodymai sumokėti, galimybę, kad tuo atveju, kai jie nebuvo išklausyti iš anksto, šių nurodymų įgyvendinimas bus sustabdytas, kol jie galbūt bus suformuluoti kitaip, siekiant užtikrinti teisės į tokį vykdymo sustabdymą veiksmingumą.
            72. Bet kuriuo atveju nacionalinė administracinė procedūra, kuria įgyvendinama Muitinės kodekso 244 straipsnio antra pastraipa, negali riboti tokio sustabdymo, jeigu yra pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotajam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala.
            73. Tokiomis aplinkybėmis į antrojo klausimo a punktą reikia atsakyti, kad teisės į gynybą užtikrinimo principas ir ypač kiekvieno asmens teisė būti išklausytam prieš priimant jam nepalankią individualią priemonę turi būti aiškinami taip, kad asmens, kuriam skirtas nurodymas sumokėti, priimtas per importo muitų išieškojimo a posteriori  procedūrą pagal Muitinės kodeksą, teisė į gynybą pažeista, jei valdžios institucija jo neišklausė prieš priimdama sprendimą, nors jis gali pareikšti savo poziciją vėliau per administracinę skundo nagrinėjimo procedūrą, jeigu nacionalinės teisės nuostatose asmenims, kuriems skirti tokie nurodymai, nesuteikiama galimybė, jog tuo atveju, kai jie nebuvo išklausyti iš anksto, šių nurodymų įgyvendinimas bus sustabdytas, kol jie galbūt bus suformuluoti kitaip. Bet kuriuo atveju taip yra, jei dėl nacionalinės administracinės procedūros, kuria įgyvendinama Muitinės kodekso 244 straipsnio antra pastraipa, ribojamas toks sustabdymas, kai yra pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotajam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala.
            Dėl antrojo klausimo b punkto ir trečiojo klausimo
            74. Antrojo klausimo b punktu ir trečiuoju klausimu, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar valdžios institucijos padaryto teisės į gynybą užtikrinimo principo pažeidimo teisinės pasekmės nustatomos nacionalinėje teisėje ir į kokias aplinkybes nagrinėdamas bylą gali atsižvelgti nacionalinis teismas. Jis visų pirma klausia, ar nacionalinis teismas gali atsižvelgti į hipotezę, kad sprendimo priėmimo procedūra būtų pasibaigusi taip pat, jei būtų užtikrinta teisė būti iš anksto išklausytam.
            75. Šiuo klausimu visų pirma primintina, jog Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, kad jeigu Sąjungos teisėje nenustatytos nei sąlygos, kuriomis turi būti paisoma teisės į gynybą, nei šios teisės nepaisymo pasekmės, šios sąlygos ir pasekmės nustatomos nacionalinėje teisėje, jeigu tik šiuo tikslu priimtos priemonės yra tapačios priemonėms, taikomoms privatiems asmenims panašiose nacionalinės teisės reguliuojamose situacijose (lygiavertiškumo principas), ir dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (žr. Sprendimo G. ir R. , EU:C:2013:533, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            76. Ši pozicija taikytina muitų sričiai, nes Muitinės kodekso 245 straipsnyje aiškiai daroma nuoroda į nacionalinę teisę, nurodant, kad „apskundimo procedūros taikymo tvarką nustato valstybių narių nuostatos“.
            77. Vis dėlto, nors valstybės narės gali leisti pasinaudoti teise į gynybą tomis pačiomis sąlygomis kaip nustatytosios vidaus situacijoms reguliuoti, šios sąlygos turi atitikti Sąjungos teisę ir, be kita ko, neleisti abejoti Muitinės kodekso veiksmingumu (Sprendimo G. ir R ., EU:C:2013:533, 36 punktas).
            78. Tačiau, kaip nurodė Komisija, nacionaliniam teismui tenkanti pareiga užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą nereiškia, jog apskųstasis sprendimas turi būti panaikintas visais atvejais, nes buvo priimtas pažeidus teisę į gynybą, visų pirma teisę būti išklausytam.
            79. Iš tiesų pagal Sąjungos teisę teisės į gynybą, visų pirma teisės būti išklausytam, pažeidimas lemia pasibaigus aptariamai administracinei procedūrai priimto sprendimo panaikinimą, tik jei nesant šio pažeidimo procedūroje būtų pasiektas kitas rezultatas (šiuo klausimu žr. sprendimų Prancūzija / Komisija , C‑301/87, EU:C:1990:67, 31 punktą; Vokietija / Komisija , C‑288/96, EU:C:2000:537, 101 punktą; Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware / Taryba , C‑141/08 P, EU:C:2009:598, 94 punktą; Storck / VRDT , C‑96/11 P, EU:C:2012:537, 80 punktą ir G. ir R. , EU:C:2013:533, 38 punktą).
            80. Todėl teisės į gynybą užtikrinimo principo pažeidimas lemia atitinkamo sprendimo panaikinimą tik tuo atveju, kai, nesant šio pažeidimo, procedūros rezultatas galėtų būti kitoks.
            81. Pažymėtina, kad pagrindinėse bylose patys suinteresuotieji asmenys pripažįsta, jog skundo procedūra nebūtų pasibaigusi kitaip, jeigu jie būtų buvę išklausyti prieš priimant ginčijamą sprendimą, nes jie neginčija mokesčių inspekcijos nustatytos tarifinės klasifikacijos.
            82. Atsižvelgiant į pateiktus svarstymus, į antrojo klausimo b punktą ir trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad sąlygos, kuriomis reikia užtikrinti teisės į gynybą paisymą, ir šios teisės pažeidimo padariniai turi būti nustatomi nacionalinėje teisėje, jeigu tik šiuo tikslu patvirtintos priemonės yra tapačios priemonėms, taikomoms privatiems asmenims panašiose nacionalinės teisės reguliuojamose situacijose (lygiavertiškumo principas), ir jeigu dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas). Nacionalinis teismas, kuris privalo užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą, vertindamas teisės į gynybą, visų pirma teisės būti išklausytam, pažeidimo teisinius padarinius, gali atsižvelgti į aplinkybę, kad toks pažeidimas lemia pasibaigus nagrinėjamai administracinei procedūrai priimto sprendimo panaikinimą, tik jei nesant tokio pažeidimo ši procedūra galėjo pasibaigti kitaip.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            83. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
            1. Principu, kad valdžios institucijos turi užtikrinti teisę į gynybą, ir iš šio principo kylančia kiekvieno asmens teise būti išklausytam vykstant administracinei procedūrai iki sprendimo, galinčio neigiamai paveikti jo interesus, priėmimo, taikomais pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2913/92, nustatantį Bendrijos muitinės kodeksą, iš dalies pakeistą 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000, asmenys gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose.
            2. Teisės į gynybą užtikrinimo principas ir visų pirma kiekvieno asmens teisė būti išklausytam prieš priimant jam nepalankią individualią priemonę turi būti aiškinami taip, kad asmens, kuriam skirtas nurodymas sumokėti, priimtas per importo muitų išieškojimo a posteriori  procedūrą pagal Reglamentą Nr. 2913/92, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 2700/2000, teisė į gynybą pažeista, jei valdžios institucija jo neišklausė prieš priimdama sprendimą, nors jis gali pareikšti savo poziciją vėliau per administracinę skundo nagrinėjimo procedūrą, jeigu nacionalinės teisės nuostatose asmenims, kuriems skirti tokie nurodymai, nesuteikiama galimybė, jog tuo atveju, kai jie nebuvo išklausyti iš anksto, šių nurodymų įgyvendinimas bus sustabdytas, kol jie galbūt bus suformuluoti kitaip. Bet kuriuo atveju taip yra, jei dėl nacionalinės administracinės procedūros, kuria įgyvendinama Reglamento Nr. 2913/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2700/2000, 244 straipsnio antra pastraipa, ribojamas toks sustabdymas, kai yra pagrindo manyti, kad apskųstasis sprendimas neatitinka muitų teisės aktų arba kad dėl jo suinteresuotajam asmeniui gali būti padaryta neatitaisoma žala.
            3. Sąlygos, kuriomis reikia užtikrinti teisės į gynybą paisymą, ir šios teisės pažeidimo padariniai turi būti nustatomi nacionalinėje teisėje, jeigu tik šiuo tikslu patvirtintos priemonės yra tapačios priemonėms, taikomoms privatiems asmenims panašiose nacionalinės teisės reguliuojamose situacijose (lygiavertiškumo principas), ir jeigu dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas).
            Nacionalinis teismas, kuris privalo užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą, vertindamas teisės į gynybą, visų pirma teisės būti išklausytam, pažeidimo teisinius padarinius, gali atsižvelgti į aplinkybę, kad toks pažeidimas lemia pasibaigus nagrinėjamai administracinei procedūrai priimto sprendimo panaikinimą, tik jei nesant tokio pažeidimo ši procedūra galėjo pasibaigti kitaip.


2003 m. birželio 5 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Design Concept SA prieš Flanders Expo SA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Liuksemburgas. # Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-438/01.


title: 2011 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen prieš H. Akdas ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Centrale Raad van Beroep - Nyderlandai. # EEB ir Turkijos asociacija - Darbuotojų migrantų socialinė apsauga -Gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymas - Apimtis - Priimančiosios valstybės narės mokama priemoka prie invalidumo pensijos siekiant užtikrinti gavėjams minimalų gyvenimo lygį - Nacionalinės teisės aktų pakeitimas - Šios priemokos panaikinimas, kai gavėjo gyvenamoji vieta yra ne susijusios valstybės narės teritorijoje. # Byla C-485/07.

text:
      Byla C‑485/07
      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      prieš
      H. Akdas ir kt.
      (Centrale Raad van Beroep prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „EEB ir Turkijos asociacija – Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymas – Apimtis – Priimančiosios valstybės narės mokama priemoka prie invalidumo pensijos siekiant užtikrinti gavėjams minimalų gyvenimo lygį
         – Nacionalinės teisės aktų pakeitimas – Šios priemokos panaikinimas, kai gavėjo gyvenamoji vieta yra ne atitinkamos valstybės narės teritorijoje“

      Sprendimo santrauka
      1.        Tarptautiniai susitarimai – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Darbuotojų migrantų socialinė apsauga
      (EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa)
      2.        Tarptautiniai susitarimai – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Darbuotojų migrantų socialinė apsauga
      (EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa)
      3.        Tarptautiniai susitarimai – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Darbuotojų migrantų socialinė apsauga
      (EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo papildomo protokolo 59 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1408/71 10a straipsnio 1 dalis;
            EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa)
      4.        Tarptautiniai susitarimai – EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas – Draudimas diskriminuoti dėl pilietybės – Taikymas socialinės
            apsaugos srityje
      (EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo 9 straipsnis; EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio
            1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa)
      1.        EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms priklausančių valstybių narių socialinės apsaugos
         sistemų taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad
         ji veikia tiesiogiai, todėl Turkijos piliečiai, kuriems ji taikoma, turi teisę ja tiesiogiai remtis valstybių narių teismuose,
         kai prašo netaikyti jai priešingų vidaus teisės nuostatų.

      Šioje nuostatoje nustatyta konkretaus rezultato pareiga, t. y. bet kokio ribojimo draudimas, kiek tai susiję su atitinkamų
         Turkijos piliečių pagal valstybės narės teisės aktus įgytų teisių eksportu. Todėl tokia pareiga asmuo gali remtis nacionaliniame
         teisme, kai prašo netaikyti priešingų valstybės narės teisės aktų, ir šiuo tikslu nereikia priimti papildomų taikymo priemonių.

      (žr. 69, 74 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms priklausančių valstybių narių socialinės apsaugos
         sistemų taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad
         ja draudžiama valstybės narės teisės nuostata, kuria buvusiems darbuotojams migrantams turkams panaikinama pagal nacionalinės
         teisės aktus suteikta priemoka prie invalidumo pensijos, jeigu jie grįžo į Turkiją praradę teisę gyventi priimančiojoje valstybėje
         narėje dėl to, kad joje tapo neįgalūs.

      (žr. 96 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Išvadai, kad Turkijos piliečiai, reikalaudami pagal nacionalinės teisės aktus gaunamas papildomas išmokas jiems toliau mokėti
         Turkijoje, gali teisėtai remtis EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms priklausančių
         valstybių narių socialinės apsaugos sistemų taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams 6 straipsnio 1 dalies pirma
         pastraipa, neturi reikšmės aplinkybė, kad tokios socialinio draudimo išmokos, kaip antai papildoma išmoka, atveju Reglamente
         Nr. 1408/71 šiuo metu nustatyta sistema skiriasi nuo įgyvendintos šiuo sprendimu, ir tai, kad tuo remdamasi atitinkama valstybė
         narė panaikino papildomas išmokas Sąjungos piliečiams, jeigu gavėjai negyvena šios valstybės narės teritorijoje.

      Tokios situacijos negalima laikyti nesuderinama su EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo papildomo protokolo 59 straipsnio,
         pagal kurį Turkijos piliečiai negali atsidurti palankesnėje situacijoje nei Sąjungos piliečiai, reikalavimais. Buvusių darbuotojų
         migrantų turkų, kurie grįžo į Turkiją praradę teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje dėl to, kad šioje valstybėje
         narėje tapo neįgalūs, padėtis negali, siekiant taikyti 59 straipsnį, būti veiksmingai prilyginama Sąjungos piliečių padėčiai,
         nes šie, turėdami teisę judėti bei laisvai apsigyventi valstybių narių teritorijose ir išlaikydami savo teisę gyventi valstybėje
         narėje, kuri teikia išmokas, gali nuspręsti, pirma, išvykti iš šios valstybės narės teritorijos ir dėl to prarasti šias išmokas,
         ir, antra, turi teisę bet kuriuo momentu grįžti į atitinkamą valstybę narę.

      (žr. 82, 83, 87, 88 ir 95 punktus)
      4.        EEB ir Turkijos asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms priklausančių valstybių narių socialinės apsaugos
         sistemų taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams 3 straipsnio 1 dalimi ypatingoje socialinio draudimo srityje įgyvendinamas
         ir sukonkretinamas bendrasis nediskriminavimo dėl pilietybės principas, įtvirtintas Asociacijos susitarimo 9 straipsnyje.
         Iš 3 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad ji taikoma laikantis specialių šio sprendimo nuostatų.

      Šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa yra speciali nuostata. Todėl EEB ir Turkijos asociacijos susitarimo 9 straipsnis
         netaikomas tokioje situacijoje, kuri patenka į 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos taikymo sritį.

      (žr. 98–101 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gegužės 26 d.(*)

      „EEB ir Turkijos asociacija – Darbuotojų migrantų socialinė apsauga –Gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymas – Apimtis – Priimančiosios valstybės narės mokama priemoka prie invalidumo pensijos siekiant užtikrinti gavėjams minimalų gyvenimo lygį – Nacionalinės teisės aktų pakeitimas – Šios priemokos panaikinimas, kai gavėjo gyvenamoji vieta yra ne atitinkamos valstybės narės teritorijoje“
      Byloje C‑485/07
      dėl Centrale Raad van Beroep (Nyderlandai) 2007 m. lapkričio 1 d. sprendimo, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. lapkričio 5 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      prieš
      H. Akdas,
      H. Agartan,
      Z. Akbulut,
      M. Bas,
      K. Yüzügüllüer,
      E. Keskin,
      C. Topaloglu,
      A. Cubuk,
      S. Sariisik,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel (pranešėjas), A. Borg Barthet, M. Ilešič ir M. Berger,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. spalio 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, atstovaujamos F. Keunen ir I. Eijkhout,

      –        H. Akdas, atstovaujamo advokato C. de Roy van Zuydewijn,
      –        H. Agartan, atstovaujamo advokato D. Schaap,
      –        M. Bas, atstovaujamo advokato N. Türkkol,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels, C. ten Dam ir M. Noort,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos Z. Bryanston‑Cross, padedamos baristerių J. Coppel ir T. Ward,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir V. Kreuschitz,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Susitarimo, įsteigiančio Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją,
         kurį 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika ir EEB valstybės narės bei Bendrija ir kuris pastarosios
         vardu buvo sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p. 10, toliau – Asociacijos susitarimas), 9 straipsnio, 1970 m. lapkričio
         23 d. Briuselyje pasirašyto ir 1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto
         bei patvirtinto papildomo protokolo (OL L 293, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p. 41, toliau –
         Papildomas protokolas) 59 straipsnio ir 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms
         priklausančių valstybių narių socialinės apsaugos sistemų taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams (OL C 110, 1983,
         p. 60; toliau – Sprendimas Nr. 3/80) 3 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos išaiškinimu.

      2        Šis parašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (Darbuotojų socialinio draudimo tarnyba; toliau – Uwv) ir H. Akdas bei kitų aštuonių buvusių turkų darbuotojų migrantų dėl priemokos prie invalidumo pensijos (toliau – papildoma
         išmoka), kuri buvo jiems mokėta pagal Nyderlandų teisės aktus, panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
       EEB ir Turkijos asociacija
      –        Asociacijos susitarimas
      3        Pagal Asociacijos susitarimo 2 straipsnio 1 dalį šio susitarimo tikslas – skatinti nuolatinį ir subalansuotą Susitariančiųjų
         šalių prekybinių ir ekonominių santykių stiprinimą, taip pat ir darbo jėgos srityje, laipsniškai tarpusavyje įgyvendinant
         laisvą asmenų judėjimą (Asociacijos susitarimo 12 straipsnis) ir panaikinant įsisteigimo laisvės (šio susitarimo 13 straipsnis)
         bei paslaugų teikimo laisvės apribojimus (šio susitarimo 14 straipsnis) tam, kad pagerėtų Turkijos Respublikos gyventojų gyvenimo
         lygis ir vėliau tai padėtų Turkijai įstoti į Bendriją (šio susitarimo ketvirta konstatuojamoji dalis ir 28 straipsnis).

      4        Šiam tikslui pasiekti Asociacijos susitarime numatytas parengiamasis etapas, kuriuo Turkijos Respublika, Bendrijos padedama,
         stiprina savo ekonomiką (Asociacijos susitarimo 3 straipsnis), pereinamasis etapas, kuriuo užtikrinamas laipsniškas muitų
         sąjungos sukūrimas ir ekonominės politikos suvienodinimas (šio susitarimo 4 straipsnis), bei baigiamasis etapas, pagrįstas
         muitų sąjunga ir reiškiantis Susitariančiųjų šalių ekonominės politikos derinimo sustiprinimą (šio susitarimo 5 straipsnis).

      5        Asociacijos susitarimo 6 straipsnis suformuluotas taip:

      „Siekdamos užtikrinti asociacijos režimo taikymą ir laipsnišką plėtrą, Susitariančiosios šalys renkasi Asociacijos taryboje,
         kuri veikia neviršydama susitarimo jai suteiktų įgaliojimų.“

      6        Pagal Asociacijos susitarimo II antraštinės dalies „Pereinamojo etapo įgyvendinimas“ 8 straipsnį:

      „Siekiant įvykdyti 4 straipsnyje nurodytus tikslus, Asociacijos taryba iki pereinamojo etapo pradžios laikinojo protokolo
         1 straipsnyje numatyta tvarka nustato nuostatų, susijusių su sritimis, kurioms taikoma [EB sutartis] ir į kurias turės būti
         atsižvelgta, pirmiausia tas, kurioms taikoma ši antraštinė dalis, taip pat bet kokios apsaugos sąlygos, kurios gali prireikti,
         įgyvendinimo sąlygas, tvarką ir tempą.“

      7        Asociacijos susitarimo 9 straipsnyje, priklausančiame II antraštinei daliai, nustatyta:

      „Susitariančiosios šalys pripažįsta, kad susitarimo taikymo srityje ir nepažeidžiant atskirų nuostatų, kurias galima nustatyti
         taikant 8 straipsnį, bet kokia diskriminacija dėl pilietybės draudžiama pagal [EB 12 straipsnyje] įtvirtintą principą.“

      8        Asociacijos susitarimo II antraštinės dalies „Pereinamojo laikotarpio priemonių įgyvendinimas“ 3 skyriaus „Kitos ekonominio
         pobūdžio nuostatos“ 12 straipsnyje numatyta:

      „Susitariančiosios Šalys laikosi [EB 39], [40] ir [41] straipsnių, siekdamos laipsniškai įgyvendinti laisvą darbuotojų judėjimą
         tarp jų.“

      9        Pagal Asociacijos susitarimo 22 straipsnio 1 dalį:

      „Siekiant įgyvendinti susitarime išvardytus tikslus, numatytais joje atvejais Asociacijos taryba turi teisę priimti sprendimus.
         Kiekviena šalis turi imtis būtinų priemonių priimtiems sprendimams įgyvendinti. <...>“

      –      Papildomas protokolas
      10      Papildomo protokolo, kuris pagal 62 straipsnį yra Asociacijos susitarimo dalis, 1 straipsnyje nustatytos šio susitarimo 4 straipsnyje
         numatytos asociacijos pereinamojo laikotarpio sąlygos, būdai ir grafikas.

      11      Papildomo protokolo II antraštinės dalies „Asmenų ir paslaugų judėjimas“ I skyrius taikomas „darbuotojams“.

      12      Papildomo protokolo I skyriaus 36 straipsnyje numatyta, kad laisvas darbuotojų judėjimas tarp Bendrijos valstybių narių ir
         Turkijos bus laipsniškai įgyvendintas remiantis Asociacijos susitarimo 12 straipsnyje išdėstytais principais, per laikotarpį
         nuo 12‑ųjų metų pabaigos ir 22‑ųjų metų pabaigos po susitarimo įsigaliojimo, Asociacijos tarybai nusprendus dėl įgyvendinimo
         būdų.

      13      Papildomo protokolo 39 straipsnis išdėstytas taip:

      „1.      Prieš pasibaigiant pirmiesiems metams po šio Protokolo įsigaliojimo dienos Asociacijos taryba patvirtina socialinės apsaugos
         priemones, skirtas Turkijos pilietybę turintiems, iš vienos Bendrijos valstybės narės į kitą persikeliantiems darbuotojams
         ir Bendrijoje gyvenančioms jų šeimoms.

      2.      Šios nuostatos pagal nustatytiną tvarką turi suteikti Turkijos pilietybę turintiems darbuotojams galimybę suvienodinti draudimo
         arba atlikto darbo stažo tam tikroje valstybėje narėje laikotarpius dėl senatvės pensijų, vienkartinių pašalpų mirus šeimos
         nariui dėl nelaimingo atsitikimo darbe, invalidumo pašalpų gavimo, taip pat dėl sveikatos paslaugų teikimo Bendrijoje gyvenantiems
         darbuotojams ir jų šeimoms. Šios priemonės nesukuria prievolės valstybėms narėms atsižvelgti į Turkijoje atlikto darbo stažo
         laikotarpius.

      3.      Pirmiau minėtos priemonės turi užtikrinti pašalpų vaikams išlaikyti mokėjimą, jei darbuotojo šeima gyvena Bendrijoje.
      4.      Turi būti įmanoma pervesti į Turkiją senatvės pensijas, vienkartines pašalpas mirus šeimos nariui dėl nelaimingo atsitikimo
         darbe ir invalidumo pašalpas, gautas pagal straipsnio 2 dalį patvirtintas priemones.

      5.      Šiame straipsnyje numatytos priemonės neturi įtakos iš Turkijos ir Bendrijos valstybių narių sudarytų dvišalių susitarimų
         kylančioms teisėms ir prievolėms, jeigu tokie susitarimai numato palankesnę tvarką Turkijos piliečiams.“

      14      Papildomo protokolo 59 straipsnyje numatyta:

      „Srityse, kuriose taikomas šis protokolas, Turkijai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės pagal
         [EB sutartį] sudaro viena kitai.“

      –        Sprendimas Nr. 3/80
      15      Sprendimu Nr. 3/80, kurį Asociacijos taryba priėmė remdamasi Papildomo protokolo 39 straipsniu, siekiama suderinti valstybių
         narių socialinės apsaugos sistemas tam, kad vienoje ar keliose Bendrijos valstybėse narėse dirbantys arba dirbę turkai ir
         šių darbuotojų šeimos nariai bei maitintojo netekę asmenys galėtų gauti išmokas tradicinėse socialinės apsaugos srityse. Šiuo
         tikslu šio sprendimo nuostatos iš esmės perimtos iš tam tikrų 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71
         dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje
         (OL L 149, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35), nuostatų.

      16      Pagal Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnį „Asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas“:

      „Šis sprendimas taikomas:
      –        darbuotojams, kuriems yra ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra Turkijos piliečiai,
      –        šių darbuotojų šeimos nariams, gyvenantiems vienos iš valstybių narių teritorijoje,
      –        ir maitintojo netekusiems asmenims.“
      17      Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalyje „Vienodų sąlygų taikymas“, kurioje perimta Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalis,
         nustatyta:

      „Laikantis šio sprendimo specialių nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
         šis sprendimas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
         išmokomis kaip ir valstybės piliečiai.“

      18      Sprendimo Nr. 3/80 4 straipsnio „Reguliavimo sritys“ 1 ir 2 dalyse numatyta:

      „1.      Šis sprendimas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
      a)      ligos ir motinystės išmokas;
      b)      invalidumo išmokas, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti;
      c)      senatvės išmokas;
      d)      išmokas maitintojo netekusiems asmenims;
      e)      išmokas dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų;
      f)      išmokas mirties atveju;
      g)      bedarbio išmokas;
      h)      šeimos išmokas.
      2.      Šis sprendimas taikomas visoms bendrosioms ir specialioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios,
         ar nesusijusios su įmokų mokėjimu <...>“

      19      Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio „Gyvenamosios vietos sąlygos atsisakymas <...>“, kuris atitinka Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnį,
         1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:

      „Jeigu šiame sprendime nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų
         atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus,
         negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų
         gavėjas gyvena kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“

      20      Sprendimo Nr. 3/80 III antraštinėje dalyje „Specialiosios nuostatos, susijusios su įvairiomis išmokų kategorijomis“, kaip
         ir Reglamente Nr. 1408/71, be kita ko, išdėstytos nuostatos dėl invalidumo, senatvės išmokų ir išmokų mirties atveju (pensijos).

      21      Sprendimo Nr. 3/80 32 straipsnis:

      „Turkija ir Bendrija kiekviena savo ruožtu imasi priemonių vykdyti šio sprendimo nuostatas.“
      22      1983 m. vasario 8 d. Europos Bendrijų Komisija pateikė pasiūlymą dėl Tarybos reglamento (EEB) dėl Sprendimo Nr. 3/80 (OL C 110,
         p. 1), taikymo Europos ekonominėje bendrijoje, pagal kurį šis sprendimas „taikomas Bendrijoje“ (1 straipsnis) ir kuriame nustatomi
         jo „papildomi taikymo būdai“.

      23      Tačiau po tokio pasiūlymo nebuvo priimtas Europos Sąjungos Tarybos reglamentas.

      Reglamentas Nr. 1408/71
      24      Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio „Vienodų sąlygų taikymas“ 1 dalyje nustatyta:

      „Laikantis šio reglamento specialių nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
         šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
         teisėmis į išmokas kaip ir tos valstybės piliečiai.“

      25      Šio reglamento 4 straipsnyje taip apibrėžtos jo reguliavimo sritys:

      „1.      Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
      a)      ligos ir motinystės išmokas;
      b)      invalidumo išmokas, įskaitant tas, kurios skirtos darbingumui išsaugoti ar atgauti;
      c)      senatvės išmokas;
      d)      išmokas maitintojo netekusiems asmenims;
      e)      išmokas dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų;
      f)      išmokas mirties atveju;
      g)      bedarbio išmokas;
      h)      šeimos išmokas.
      2.      Šis reglamentas taikomas visoms bendrosioms ir specialioms socialinės apsaugos sistemoms, nepaisant to, ar jos susijusios,
         ar nesusijusios su įmokų mokėjimu <...>“

      26      1992 m. balandžio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1247/92, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 1408/71 (OL L 136, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 41), kuris įsigaliojo 1992 m. birželio 1 d., 1 straipsnio 2 punktu
         Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnis papildytas 2a dalimi:

      „Šis reglamentas taip pat taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms, kurios mokamos pagal teisės aktus ar kitas sistemas nei
         tos, kurios nurodytos 1 dalyje arba neįtraukiamos pagal 4 dalies nuostatas, jeigu tokios išmokos yra numatytos:

      a)      teikti papildomą, pakeičiantį ar pagalbinį draudimą nuo rizikos, kurią apima 1 dalies nuo a iki h punktuose nurodytos socialinės
         apsaugos sritys;

      b)      tik kaip speciali neįgaliųjų asmenų apsauga.“
      27      Reglamento Nr. 647/2005 1 straipsnio 2 punktu ši 4 straipsnio 2a dalis iš dalies pakeista ir joje dabar nustatyta:

      „Šis straipsnis taikomas specialioms neįmokinėms išmokoms, numatytoms pagal teisės aktus, kurie dėl savo taikymo asmenų atžvilgiu,
         savo tikslų ir (arba) teisių įgijimo sąlygų turi ypatumų, būdingų ir socialinės apsaugos teisės aktams, nurodytiems 1 dalyje,
         ir socialinei paramai.

      „Specialios neįmokinės išmokos“ reiškia išmokas, kurios:
      a)      skirtos suteikti arba:
      i)      papildomą, pakeičiančią ar pagalbinę apsaugą nuo rizikų, kurias apima socialinės apsaugos sritys, nurodytos 1 dalyje, ir kurios
         garantuoja atitinkamiems asmenims minimalų pragyvenimo lygį užtikrinančias pajamas atsižvelgiant į ekonominę ir socialinę
         situaciją atitinkamoje valstybėje narėje; arba

      ii)      tik specifinę neįgaliųjų apsaugą, glaudžiai susijusią su šių asmenų socialine aplinka atitinkamoje valstybėje narėje,
      b)      finansuojamos išimtinai iš privalomo apmokestinimo įnašų, kuriais siekiama padengti bendrąsias viešąsias išlaidas, ir jų suteikimo
         sąlygos bei apskaičiavimo tvarka nėra priklausomos nuo kokios nors įmokos išmokų gavėjo atžvilgiu. Tačiau išmokos, kurios
         papildo įmokines išmokas, vien dėl šios priežasties neturi būti laikomos įmokinėmis išmokomis; ir

      c)      yra išvardytos IIa priede.“
      28      Pagal Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą:

      „Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų
         atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus,
         negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar anuliuojamos vien dėl to, kad
         jų gavėjas gyvena kitoje nei valstybė narė valstybėje, kurioje yra už išmokų mokėjimą atsakinga įstaiga.“

      29      Reglamento Nr. 1247/92 1 straipsnio 4 punktu į Reglamentą Nr. 1408/71 įterptas naujas 10a straipsnis, kurio 1 dalyje nustatyta:

      „Nepaisant 10 straipsnio ir III antraštinės dalies nuostatų, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, 4 straipsnio 2a dalyje
         nurodytos specialios neįmokinės išmokos pinigais mokamos tiktai valstybės narės, kurioje jie gyvena, teritorijoje pagal tos
         valstybės teisės aktus, su sąlyga, kad tokios išmokos yra išvardytos IIa priede. Tokias išmokas moka ir jų išlaidas padengia
         gyvenamosios vietos įstaiga.“

      30      Reglamento Nr. 647/2005 1 straipsnio 5 punktu buvo iš dalies pakeistas šis 10a straipsnis ir dabar jame nustatyta:

      „10 straipsnio ir III antraštinės dalies nuostatos netaikomos specialioms neįmokinėms išmokoms, nurodytoms 4 straipsnio 2a dalyje.
         Asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas, gauna šias išmokas, jei jos paminėtos IIa priede, išimtinai teritorijoje tos valstybės
         narės, kurioje jie gyvena, ir pagal tos valstybės teisės aktus. Išmokas savo sąskaita moka gyvenamosios vietos įstaiga.“

      31      Reglamento Nr. 1247/92 2 straipsnio 1 ir 2 dalys išdėstytos taip:

      „1.      Taikant šio reglamento 1 straipsnį negalima atsisakyti mokėti išmokų, kurias iki šio reglamento įsigaliojimo valstybių narių
         kompetentingos įstaigos buvo skyrusios pagal Reglamento <...> Nr. 1408/71 III antraštinės dalies nuostatas ir kurioms taikomos
         to reglamento 10 straipsnio nuostatos.

      2.      Taikant reglamento 1 straipsnį negalima atsisakyti priimti prašymo skirti kaip priedą prie pensijos skiriamą specialią neįmokinę
         išmoką, kurį pateikia tos išmokos skyrimo sąlygas iki šio reglamento įsigaliojimo atitinkantis pareiškėjas arba gavėjas, net
         tada, jeigu jis arba ji gyvena ne kompetentingos valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad tas prašymas išmokai gauti įteikiamas
         per penkerius metus nuo šio reglamento įsigaliojimo.“

      32      Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarka nustatyta 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 574/72 (OL L 74, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 83).

       Nacionalinės teisės aktai
      33      Nyderlanduose nuo 1966 m. galiojančiame Nedarbingumo draudimo įstatyme (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering, toliau – WAO) numatytas samdomų darbuotojų draudimas nuo nedarbingumo.

      34      1986 m. lapkričio 6 d. Papildomų išmokų įstatymu (Toeslagenwet, toliau – TW), kuris įsigaliojo 1987 m. sausio 1 d., siekiama asmenims, kurie dėl to, kad apdrausti tokiu socialiniu draudimu,
         koks numatytas WAO (pavyzdžiui, be kita ko, nedarbo draudimu, ligos draudimu ir draudimu nuo nelaimingų atsitikimų darbe),
         gauna darbo užmokestį pakeičiančią išmoką, kuri yra mažesnė už minimalų darbo užmokestį, suteikti papildomą išmoką tam, kad
         dėl jos jų pakaitinės pajamos pasiektų bent Nyderlanduose galiojančio minimalaus darbo užmokesčio lygį. Bylai reikšmingu laikotarpiu
         ši papildoma išmoka sudarė daugiausia 30 % minimalaus darbo užmokesčio, todėl teisę į išmoką, kurią sudarė mažiau negu 70 %
         minimalaus darbo užmokesčio, turintys asmenys gaudavo už jį mažesnes pajamas. Uwv suinteresuotojo asmens prašymu konstatuoja, kad egzistuoja teisė į priemoką pagal TW.

      35      1999 m. gegužės 27 d. Įstatymu dėl išmokų eksporto apribojimo (Wet beperking export uitkeringen, toliau – BEU) <...> TW nuo 2000 m. sausio 1 d. buvo papildytas 4a straipsniu, kurio 1 dalyje nustatyta, kad asmuo, kuris
         atitinka išmokų pagal šį įstatymo gavimo sąlygas, neturi teisės į jas tuo laikotarpiu, kai negyvena Nyderlanduose. Nurodyta,
         kad nagrinėjamas išmokas galima eksportuoti tik tuomet, jei su suinteresuotojo asmens gyvenamosios vietos valstybe sudaryta
         dvišale sutartimi užtikrinamas geras Nyderlandų teisės aktų taikymas.

      36      Iš BEU motyvų matyti, jog šiuo TW pakeitimu siekta taikymo asmeniui principą pakeisti teritoriniu principu tam, kad palengvėtų
         užsienyje gyvenantiems gavėjams sumokėtų išmokų kontrolės sąlygos. Šiomis aplinkybėmis Nyderlandų įstatymų leidėjas, grįsdamas
         šį pakeitimą, taip pat rėmėsi papildomos išmokos, skirtos užtikrinti minimalų gyvenimo lygį Nyderlanduose, pobūdžiu ir tuo,
         kad jos finansuojamos iš valstybės biudžeto.

      37      Šis TW pakeitimas įsigaliojo 2000 m. sausio 1 dieną.

      38      Tačiau buvo nustatytas pereinamasis laikotarpis, per kurį asmenys, kurie dieną prieš naujos nuostatos įsigaliojimą turi teisę
         į TW numatytas išmokas ir kurie tuo metu negyvena Nyderlanduose:

      „1)      gauna (bendrą) sumą, į kurią jie turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose pirmaisiais metais po šio įstatymo įsigaliojimo (t. y.
         2000 metais);

      2)      gauna du trečdalius sumos, į kurią jie turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose antraisiais metais po šio įstatymo įsigaliojimo
         (t. y. 2001 metais);

      3)      gauna trečdalį sumos, į kurią jie turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose trečiaisiais metais po šio įstatymo įsigaliojimo
         (t. y. 2002 metais).“

      39      Paskesniais metais išmoka buvo visiškai panaikinta asmenims, kurie negyvena Nyderlanduose.

      40      Reglamentu Nr. 647/2005 TW, iš dalies pakeistas 2000 m. BEU, papildytas Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto Reglamentu
         Nr. 1247/92, IIa priede pateiktu specialių neįmokinių išmokų, kaip apibrėžta Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje, kurioms
         šio reglamento 10 straipsnyje numatyta pareiga eksportuoti netaikoma pagal 10a straipsnį, sąrašu.

      41      Paskui nuo 2006 m. gruodžio 7 d. TW buvo papildytas nauja pereinamojo laikotarpio nuostata, palankia asmenims, kurie gyvena
         ne Nyderlanduose, bet kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, Europos ekonominės erdvės valstybėje arba Šveicarijoje, pagal
         kurią šie asmenys, jeigu jie dieną prieš Reglamento Nr. 647/2005 įsigaliojimą turi teisę į išmokas pagal Reglamento Nr. 1408/71
         10 straipsnio 1 dalį,

      –      2007 m. gauna visą sumą, į kurią turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose,
      –      2008 m. gauna du trečdalius sumos, į kurią turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose,
      –      2008 m. gauna trečdalį sumos, į kurią turėtų teisę, jei gyventų Nyderlanduose.
      42      Šiems asmenims išmoka buvo panaikinta nuo 2010 m. sausio 1 dienos.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      43      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad atsakovai pagrindinėje byloje yra Turkijos piliečiai ir
         tam tikrą laikotarpį dirbo samdomais darbuotojais Nyderlanduose.

      44      Tapę neįgalūs iki 2000 m. jie prašė ir gavo išmokas pagal WAO, kurias mokėjo Nyderlandų valstybė.

      45      Kadangi šių išmokų suma buvo mažesnė už minimalų darbo užmokestį, atsakovai pagrindinėje byloje pagal iki 2000 m. taikytą
         TW redakciją taip pat gavo papildomas išmokas, skirtas užtikrinti jiems kuo panašesnio į minimalų darbo užmokestį lygio pajamas.

      46      Atsakovai pagrindinėje byloje, fiziškai negalėdami toliau dirbti, grįžo į Turkiją į savo šeimas ir pagal Papildomo protokolo
         39 straipsnio 4 dalį gaudavo šias abi išmokas. Visuomet buvo atliekamas vienas mokėjimas, neatskiriant invalidumo pensijos
         ir papildomos išmokos sumų.

      47      Po BEU padaryto TW pakeitimo, kuris įsigaliojo 2000 m. sausio 1 d., kompetentingos Nyderlandų valdžios institucijos, taikydamos
         šio sprendimo 38 punkte nurodytą pereinamąjį laikotarpį, nusprendė laipsniškai, kasmet trečdaliu nuo 2001 m. sausio 1 d.,
         panaikinti iki tol jiems mokėtas papildomas išmokas.

      48      Atsakovai pagrindinėje byloje pateikė ieškinius dėl šio laipsniško panaikinimo.

      49      2003 m. kovo 14 d. sprendimu Centrale Raad van Beroep (Nyderlandų apeliacinis teismas) nusprendė, kad šis panaikinimas pažeidžia pareigą, pagal kurią turi būti leidžiama eksportuoti
         išmokas, numatytą 1964 m. birželio 28 d. Ženevoje priimtos Tarptautinės darbo organizacijos konvencijos Nr. 118 dėl vienodo
         požiūrio į piliečius ir užsieniečius socialinės apsaugos srityje (toliau – TDO konvencija Nr. 118) 5 straipsnio 1 dalyje.

      50      Todėl 2003 m. rugpjūčio 18 d. Uwv nusprendė suteikti atsakovams pagrindinėje byloje visas papildomas išmokas už laikotarpį nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2003 m.
         birželio 30 dienos. Tačiau nuo 2003 m. liepos 1 d. šių išmokų mokėjimas buvo galutinai nutrauktas.

      51      Atsakovų pagrindinėje byloje pateikti skundai dėl sprendimų panaikinti išmokas buvo atmesti.

      52      2004 m. kovo 19 d. ir 2004 m. rugpjūčio 23 d. sprendimais Rechtbank te Amsterdam (Amsterdamo pirmosios pakopos teismas) paskelbė atsakovų pagrindinėje byloje pateiktus ieškinius pagrįstais ir panaikino minėtus
         sprendimus motyvuodamas, kad papildomų išmokų, kurias jie gavo, panaikinimas nesuderinamas ne tik su TDO konvencijos Nr. 118
         5 straipsnio 1 dalimi, bet ir su Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
         pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos (toliau – EŽTK) 14 straipsnyje, skaitomame kartu su
         1952 m. kovo 20 d. Paryžiuje pasirašyto Papildomo Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos protokolo 1 straipsniu
         bei 1966 m. gruodžio 16 d. Jungtinių tautų generalinės asamblėjos priimto ir 1976 m. kovo 23 d. įsigaliojusio Tarptautinio
         pilietinių ir politinių teisių pakto 26 straipsniu, įtvirtintu nediskriminavimo dėl pilietybės principu.

      53      Uwv pateikė apeliacinį skundą dėl šių sprendimų Centrale Raad van Beroep.

      54      Tačiau Centrale Raad van Beroep konstatavęs – kaip konstatavo Rechtbank te Amsterdam ir to neginčijo jo nagrinėjamos bylos šalys, – kad pagal WAO mokama papildoma išmoka, kurios suteikimas nepriklauso nuo individualių
         pareiškėjo poreikių vertinimo, turi būti vertinama kaip invalidumo išmoka pagal Sprendimo Nr. 3/80 4 straipsnio 1 dalies b punktą
         ir priskiriama jo reguliavimo sričiai, kelia klausimą, pirma, dėl šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos tiesioginio
         veikimo ir apimties, nes ja visiškai uždraudžiama gyvenamosios vietos sąlyga, nors po to, kai priimtas šis sprendimas, Reglamentas
         Nr. 1408/71 buvo iš dalies pakeistas taip, kad šis draudimas tam tikromis sąlygomis netaikomas specialioms neįmokinėms išmokoms.

      55      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl Nediskriminavimo pagal pilietybę principo aiškinimo
         atsižvelgiant į EEB ir Turkijos asociaciją.

      56      Kaip šiuo klausimu jau nusprendė Rechtbank te Amsterdam, Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalyje įtvirtintu vienodo požiūrio principu negalima naudingai remtis šioje byloje, nes
         ši nuostata taikoma tik „vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims“, o atsakovų pagrindinėje byloje gyvenamoji
         vieta šiuo metu yra Turkijoje. Tačiau kitaip būtų remiantis Asociacijos susitarimo 9 straipsniu, kuriame nėra panašios sąlygos.

      57      Pagrindinės bylos šalys neginčija, kad šis straipsnis yra tiesioginio veikimo. Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos
         matyti, kad draudžiama ne tik atvira diskriminacija dėl pilietybės, bet ir bet kokios paslėptos diskriminacijos formos, kurios,
         taikant kitus skirstymo kriterijus, iš tiesų sukelia tokių pačių pasekmių.

      58      Šioje byloje Centrale Raad van Beroep pabrėžia, kad pagal TW 4a straipsnį yra dvi skirtingos netiesioginio skirstymo pilietybės pagrindu formos, kurias reikia
         nagrinėti atskirai tiek, kiek tai susijęs su jų galimu pateisinimu.

      59      Pirmiausia tikėtina, kad kitą negu Nyderlandų pilietybę turinčių asmenų, tarp jų – didelė grupė Turkijos piliečių, kurie nebeturi
         teisės gauti papildomos išmokos pagal TW, nes jau nebegyvena Nyderlanduose, yra daugiau negu Nyderlandų piliečių, kurie daug
         dažniau tebegyvena Nyderlanduose.

      60      Šio atžvilgiu Nyderlandų Karalystės motyvai, pateikti dėl galimybės eksportuoti pagal TW mokamas papildomas išmokas panaikinimo,
         būtų: neva problematiška kontrolė siekiant patikrinti Nyderlanduose negyvenančių gavėjų asmeninę ir turtinę situaciją, šių
         išmokų finansavimas iš valstybės biudžeto, nacionalinio įstatymų leidėjo noras grįžti prie pirminės socialinio draudimo paskirties,
         t. y. paramos teikimo gyventojams, ir ypatingas TW pobūdis papildyti socialinio draudimo išmoką, kad būtų pasiektas minimalus
         darbo užmokestis Nyderlanduose.

      61      Dėl kontrolės sąlygų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas akcentuoja tai, kad su Turkijos Respublika sudaryta
         dvišalė sutartis, kurioje numatytos kontrolės galimybės šioje valstybėje. Todėl Centrale Raad van Beroep klausia, ar kitos priežastys, iš esmės susijusios su finansinio pobūdžio motyvais, gali būti pakankamas jo nagrinėjamoje byloje
         svarstomo skirtingo vertinimo pateisinimas.

      62      Antra, egzistuoja netiesioginis skirstymas pagal pilietybę, nes atsakovams pagrindinėje byloje mokamos papildomos išmokos
         buvo visiškai panaikintos nuo 2003 m. liepos 1 d. dėl to, kad suinteresuotieji asmenys gyvena Turkijoje, nors pereinamasis
         laikotarpis siekiant laipsniškai panaikinti šią išmoką teisę į ją turintiems Sąjungos valstybės narės ir tam tikrų trečiųjų
         šalių piliečiams, kurie gyvena Europos Sąjungos teritorijoje, prasidėjo tik 2007 metais.

      63      Šiomis aplinkybėmis Uwv tvirtino, kad nagrinėjamą skirstymą reikia analizuoti atsižvelgiant į Asociacijos susitarimą, kuriame nurodyta kad turi būti
         laipsniškai įgyvendintas laisvas asmenų judėjimas ir nuolat bei laipsniškai vystomi ekonominiai santykiai tarp valstybių narių
         ir Turkijos. Todėl Asociacijos susitarimo 9 straipsniui negalima teikti tokią pačią reikšmę kaip EB 12 straipsniui.

      64      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, kad šis motyvas pakankamai pateisina konstatuotą skirtingą
         vertinimą. Jis priduria, jog nori, kad aiškinant Asociacijos susitarimo 9 straipsnį būtų nurodomi reikšmingi kriterijai, kuriais
         remdamasis galėtų vertinti nagrinėjamo nacionalinės teisės akto atitiktį pagrindinėms EŽTK ir Pirmajame papildomame protokole
         įtvirtintoms teisėms, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas.

      65      Tokiomis sąlygomis Centrale Raad van Beroep nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalyje, atsižvelgiant į jos formuluotę ir į šio sprendimo bei [Asociacijos] susitarimo
         prasmę bei tikslą, yra nustatyta aiški ir tiksli pareiga, kurios vykdymas arba veikimas nesiejami su papildomo akto priėmimu,
         ir todėl ši nuostata gali veikti tiesiogiai?

      2.      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
      a)      Ar taikant Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalį kažkokiu būdu reikia atsižvelgti į Reglamento Nr. 1408/71 pakeitimus, padarytus
         po 1980 m. rugsėjo 19 d. dėl specialių neįmokinių išmokų?

      b)      Ar šiuo atveju yra svarbus Asociacijos susitarimo papildomo protokolo 59 straipsnis?
      3.      Ar Asociacijos susitarimo 9 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis draudžia taikyti tokią valstybės narės įstatymo nuostatą,
         kaip antai Nyderlandų TW 4a straipsnis, kuri lemia netiesiogiai nevienodą požiūrį dėl pilietybės:

      –        pirma, nes dėl jos mažiau asmenų, turinčių Nyderlandų pilietybę, ir daugiau kitą negu Nyderlandų pilietybę turinčių asmenų,
         kuriems priklauso didelė grupė Turkijos piliečių, (jau) neturi teisės gauti papildomos išmokos, nes nebegyvena Nyderlanduose,

      –        ir, antra, nes dėl jos iš Turkijoje gyvenančių Turkijos piliečių nuo 2003 m. liepos 1 d. buvo atimta teisė į papildomas išmokas,
         o iš kitų ES valstybių narių ir trečiųjų šalių piliečių, jeigu jie lieka gyventi ES teritorijoje, ši teisė bus (laipsniškai)
         panaikinta tik nuo 2007 m. sausio 1 dienos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      66      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu klausia, ar Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies
         pirma pastraipa veikia tiesiogiai valstybėse narėse.

      67      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką su trečiosiomis valstybėmis sudaryto Bendrijų susitarimo nuostata taikoma
         tiesiogiai, jei atsižvelgiant į jos tekstą, susitarimo tikslą ir pobūdį joje nustatytas aiškus ir tikslus įpareigojimas, kurio
         vykdymas arba veikimas nepriklauso nuo vėlesnio akto priėmimo. Tokios pačios sąlygos taikomos nustatant, ar Asociacijos tarybos
         sprendimo nuostatos gali veikti tiesiogiai (žr., be kita ko, 1999 m. gegužės 4 d. Sprendimo Sürül, C‑262/96, Rink. p. I‑2685, 60 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      68      Atsižvelgiant į Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos formuluotę, ja aiškiai, tiksliai ir besąlygiškai
         siekiama uždrausti valstybėms narėms sumažinti, pakeisti, sustabdyti ir nutraukti išmokų mokėjimą ar išieškoti jas dėl to,
         kad teisę į jas turintis asmuo gyvena Turkijoje ar kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kur yra įstaiga, atsakinga už
         išmokų mokėjimą.

      69      Europos Komisija teisingai pažymėjo, kad šioje nuostatoje nustatytas tikslus rezultato įsipareigojimas, t. y. bet kokio ribojimo
         draudimas tiek, kiek tai susiję su Turkijos piliečių pagal valstybės narės teisės aktus įgytų teisių eksportu. Todėl tokiu
         įsipareigojimu asmuo gali remtis nacionaliniame teisme, kai prašo netaikyti priešingų valstybės narės teisės aktų, ir tokiu
         tikslu nereikia priimti papildomų taikymo priemonių (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Sürül 63 punktą).

      70      Todėl Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmai pastraipai priskiriamas pobūdis, kuris akivaizdžiai skiriasi nuo pobūdžio,
         charakterizuojančio technines skirtingų nacionalinės teisės aktų socialinės apsaugos srityje derinimo nuostatas, pavyzdžiui,
         išdėstytas šio sprendimo 12 ir 13 straipsniuose, nagrinėtas byloje, kurioje buvo priimtas 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimas
         Taflan‑Met ir kt. (C‑277/94, Rink. p. I‑4085), ir dėl kurių Teisingumo Teismas nusprendė, kad jos tiesiogiai neveikia valstybių narių teritorijoje,
         kol Taryba nepriima būtinų jas įgyvendinant papildomų priemonių.

      71      Dėl šio aiškinimo nekyla klausimų dėl to, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad joje
         įtvirtintas gyvenamosios vietos sąlygos draudimas taikomas, „jeigu šiame sprendime nenustatyta kitaip. Iš tiesų šiuo aspektu
         pakanka nurodyti, kad šiame sprendime nenumatyta nuo minėtoje nuostatoje nustatyto gyvenamosios vietos sąlygos draudimo leidžianti
         nukrypti arba jį apribojanti nuostata.

      72      Be to, dėl tų pačių motyvų, kurie išdėstyti nurodyto Sprendimo Sürül 70–72 punktuose, išvada, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa gali tiesiogiai reguliuoti situacijas,
         susijusias su fiziniais asmenimis, neprieštarauja Asociacijos susitarimo dalyko ir pobūdžio nagrinėjimui, su kuriuo ši nuostata
         siejama.

      73      Iš to matyti, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta tiksli ir besąlyginė nuostata, kuri
         yra gana tinkama taikyti nacionaliniam teismui ir todėl ji gali reguliuoti teisines situacijas, susijusias su fiziniais asmenimis.

      74      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad
         ji veikia tiesiogiai, todėl Turkijos piliečiai, kuriems ji taikoma, turi teisę ja tiesiogiai remtis valstybių narių teismuose,
         kai prašo netaikyti jai priešingų vidaus teisės nuostatų.

       Dėl antrojo klausimo
      75      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio
         1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad ja draudžiama tokia valstybės narės teisės nuostata, kaip išdėstytoji TW 4a straipsnyje,
         tiek, kiek ja panaikinama papildoma išmoka, suteikiama pagal nacionalinės teisės aktus, dėl to, jog šių išmokų gavėjai nebegyvena
         šios valstybės teritorijoje.

      76      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje įtvirtinamas gyvenamosios
         vietos sąlygos uždraudimo principas tiek, kiek jis susijęs su joje nurodytomis socialinio draudimo išmokomis, kurioms priskiriamos
         su invalidumu susijusios išmokos.

      77      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinės bylos šalys pripažįsta, kad tokia socialinio
         draudimo išmoka, kaip antai papildoma išmoka, mokama pagal WAO nustatytą socialinio draudimo sistemą, turi būti vertinama
         kaip invalidumo išmoka pagal Sprendimo Nr. 3/80 4 straipsnio 1 dalies b punktą ir priskiriama šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies
         pirmos pastraipos reguliavimo sričiai.

      78      Be to, akivaizdu, kad atsakovai pagrindinėje byloje yra Turkijos piliečiai, kurie teisėtai gyveno ir dirbo valstybės narės
         teritorijoje. Dėl to, kad tam tikrą laikotarpį dirbo samdomais darbuotojais, jie įgijo teisę į socialinio draudimo išmokas
         pagal priimančiosios valstybės teisės aktus. Šioje byloje nagrinėjama invalidumo pensija, nes suinteresuotieji asmenys nebuvo
         pajėgūs toliau dirbti, ir TW numatyta papildoma išmoka, nes pensijos, į kurią jie turėjo teisę, suma buvo mažesnė už minimalų
         darbo užmokestį. Šios dvi išmokos jiems buvo mokamos gana ilgą laiką, įskaitant laikotarpį po to, kai jie grįžo į Turkiją,
         pagal Papildomo protokolo 39 straipsnio 4a dalį, kurioje numatyta galimybė eksportuoti valstybėse narėse gaunamas senatvės
         pensijas, maitintojo netekimo išmokas, invalidumo pensijas ir išmokas mirties atveju.

      79      Šiomis sąlygomis atsakovai pagrindinėje byloje priklauso asmenims, kuriems taikoma Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies
         pirma pastraipa, nes jie yra Turkijos piliečiai, gaunantys šioje byloje nagrinėjamas invalidumo išmokas pagal valstybės narės
         teisės aktus ir šiuo metu gyvenantys Turkijoje.

      80      Reikia pridurti, kad, kaip jau nurodyta šio sprendimo 71 punkte, Sprendime 3/80 nenumatyta nuo jo 6 straipsnio 1 dalies pirmoje
         pastraipoje nustatyto gyvenamosios vietos sąlygos draudimo leidžianti nukrypti arba jį apribojanti nuostata.

      81      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, vykdomos visos Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos taikymo tokioje
         situacijoje, kaip nagrinėjamoji šioje byloje, sąlygos.

      82      Iš to matyti, kad tokie Turkijos piliečiai, kaip antai atsakovai pagrindinėje byloje, reikalaudami jiems toliau mokėti pagal
         WAO gaunamas papildomas išmokas Turkijoje, gali teisėtai remtis Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa.

      83      Pateiktai išvadai neturi reikšmės aplinkybė, kad tokios socialinio draudimo išmokos, kaip antai papildoma išmoka pagal WAO,
         atveju šiuo metu Reglamente Nr. 1408/71 nustatyta sistema skiriasi nuo įgyvendintos Sprendimu Nr. 3/80.

      84      Iš tikrųjų Reglamentas Nr. 1408/71 buvo iš dalies pakeistas priėmus Reglamentą Nr. 1247/92. Todėl šiam įsigaliojus 1992 m.
         birželio 1 d. šioje byloje nagrinėjamos tokio paties tipo kaip ir papildomos išmokos specialios neįmokinės išmokos pagal Reglamento
         Nr. 1408/71 4 straipsnio 2a dalies a punktą buvo aiškiai įtrauktos į šio reglamento reguliavimo sritį.

      85      Be to, nuo tos pačios dienos Reglamentu Nr. 1247/92 Reglamentas Nr. 1408/71 papildytas nauju 10a straipsniu, kuriame nustatyta
         šio reglamento 10 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos eksportuoti išmokas išimtis.

      86      Beje, Reglamentu Nr. 647/2005 TW, iš dalies pakeistas BEU 2000 m., buvo papildytas Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto
         Reglamentu Nr. 1247/92, IIa priede pateiktu specialių neįmokinių išmokų, kaip apibrėžta Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnyje,
         kurioms šio reglamento 10 straipsnyje numatyta pareiga eksportuoti netaikoma pagal 10a straipsnį, sąrašu.

      87      Tuo remdamasi Nyderlandų Karalystė panaikino papildomas išmokas, anksčiau numatytas TW, Sąjungos piliečiams, jeigu gavėjai
         negyvena Nyderlandų teritorijoje.

      88      Tačiau tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios šioje byloje, situacijos, kai darbuotojai migrantai turkai, grįžę į Turkiją,
         taikant Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą toliau gauna tokias socialinio draudimo išmokas, kaip antai
         papildomos išmokos, nors jos panaikintos Sąjungos piliečiams, kurie negyvena jas suteikusios valstybės narės teritorijoje,
         negalima laikyti nesuderinama su Papildomo protokolo 59 straipsnio, pagal kurį Turkijos piliečiai negali atsidurti palankesnėje
         situacijoje nei Sąjungos piliečiai, reikalavimais (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2009 m. vasario 19 d. Sprendimo Soysal ir Savatli, C‑228/06, Rink. p. I‑1031, 61 punktą).

      89      Iš tiesų, pirma, šio Papildomo protokolo 39 straipsnio 4 dalyje aiškiai numatytas tam tikrų socialinio draudimo išmokų, kurioms
         priskiriamos darbuotojų Turkijos piliečių pagal vienos ar kelių valstybių narių teisės aktus gautos pensijos ir invalidumo
         išmokos, eksportas į Turkiją.

      90      Antra, Sprendimo Nr. 3/80 2 straipsnio pirmoje įtraukoje į šio spendimo taikymo sritį be papildomų paaiškinimų įtraukiami
         darbuotojai turkai, kuriems „buvo taikomi“ vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai, o iš šių darbuotojų šeimos narių
         2 straipsnio antroje įtraukoje reikalaujama, kad jie „gyvenantų vienos iš valstybių narių teritorijoje“.

      91      Be to, Sprendimo Nr. 3/80 taikymo srityje, susijusioje su specialiomis neįmokinėmis išmokomis, taikoma šiuo metu pagal Reglamentą
         Nr. 1408/71 galiojanti sistema vėl pakeistų šį sprendimą, nors tokią kompetenciją turi tik Asociacijos taryba pagal Asociacijos
         susitarimo 8 ir 22 straipsnius.

      92      Galiausiai reikia konstatuoti, kad atsakovai pagrindinėje byloje į Turkiją grįžo tapę neįgalūs priimančiojoje valstybėje narėje.

      93      Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Turkijos pilietis, priklausęs oficialiai valstybės narės darbo rinkai
         pagal 1980 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Nr. 1/80 dėl asociacijos plėtros, priimtą pagal Asociacijos susitarimą įsteigtos Asociacijos
         tarybos, remdamasis šiuo sprendimu negali turėti teisės toliau gyventi šios valstybės teritorijoje po to, kai tapo nelaimingo
         atsitikimo darbe auka ir dėl to negali nuolat dirbti ir galutinai nepriklauso darbo rinkai (žr. 1995 m. birželio 6 d. Sprendimo
         Bozkurt, C‑434/93, Rink. p. I‑1475, 42 punktą).

      94      Šiomis aplinkybėmis negalima remtis tuo, kad suinteresuotieji asmenys išvyko iš priimančiosios valstybės narės teritorijos
         savo valia ir neturėdami pagrįstų priežasčių ir kad dėl tokio elgesio jie prarado pagal EEB ir Turkijos asociacijos sutartį
         įgytas teises (žr., be kita ko, 2010 m. vasario 4 d. Sprendimo Genc, C‑14/09, Rink. p. I‑0000, 42 punktą).

      95      Vadinasi, buvusių darbuotojų migrantų turkų, kaip antai atsakovų pagrindinėje byloje, padėtis, jeigu jie grįžo į Turkiją praradę
         teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje dėl to, kad šioje valstybėje narėje tapo neįgalūs, siekiant taikyti Papildomo
         protokolo 59 straipsnį, negali būti naudingai prilyginama Sąjungos piliečių padėčiai, nes jie, turėdami teisę judėti bei laisvai
         apsigyventi valstybių narių teritorijose ir išlaikydami savo teisę gyventi valstybėje narėje, kuri teikia išmokas, gali nuspręsti,
         pirma, išvykti iš šios valstybės narės teritorijos ir dėl to prarasti šias išmokas, ir, antra, turi teisę bet kuriuo momentu
         grįžti į susijusią valstybę narę (pagal analogiją žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Derin, C‑325/05, Rink. p. I‑6495, 68 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Bozkurt, C‑303/08, Rink. p. I‑0000, 45 punktą).

      96      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą
         reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje, ja draudžiama valstybės narės teisės
         nuostata, kuria, kaip antai TW 4a straipsniu, buvusiems darbuotojams migrantams turkams panaikinama pagal nacionalinės teisės
         aktus suteikta papildoma išmoka, jeigu jie sugrįžo į Turkiją praradę teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje dėl to,
         kad joje tapo neįgalūs.

       Dėl trečiojo klausimo
      97      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotas klausimas iš esmės susijęs su Asociacijos susitarimo 9 straipsnyje
         įtvirtinto vienodo požiūrio principo, kuriuo „nepažeidžiant atskirų nuostatų, kurias galima nustatyti (gali nustatyti Asociacijos
         taryba) taikant 8 straipsnį“, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje
         byloje.

      98      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalis ypatingoje socialinio draudimo srityje
         įgyvendina ir sukonkretina bendrąjį Nediskriminavimo dėl pilietybės principą, įtvirtintą Asociacijos susitarimo 9 straipsnyje
         (žr. minėto Sprendimo Sürül 64 punktą; 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo Kocak ir Örs, C‑102/98 ir C‑211/98, Rink. p. I‑1287, 36 punktą ir 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimo Öztürk, C‑373/02, Rink. p. I‑3605, 49 punktą).

      99      Iš Sprendimo Nr. 3/80 3 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad ji taikoma „laikantis šio sprendimo specialių nuostatų“.

      100    Šio sprendimo 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa yra speciali nuostata, dėl kurios apimties Teisingumo Teismas jau pateikė
         nuomonę atsakydamas į pirmąjį ir antrąjį klausimus.

      101    Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Asociacijos susitarimo 9 straipsnis netaikomas
         tokioje situacijoje, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      102    Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1980 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Nr. 3/80 dėl Europos Bendrijoms priklausančių valstybių narių socialinės apsaugos sistemų
            taikymo darbuotojams turkams ir jų šeimoms nariams 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad ji veikia
            tiesiogiai, todėl Turkijos piliečiai, kuriems ji taikoma, turi teisę ja tiesiogiai remtis valstybių narių teismuose, kai prašo
            netaikyti jai priešingų vidaus teisės nuostatų.
      2.      Sprendimo Nr. 3/80 6 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamosios
            pagrindinėje byloje, ja draudžiama valstybės narės teisės nuostata, kuria, kaip antai 1986 m. lapkričio 6 d. Papildomų išmokų
            įstatymo (Toeslagenwet) 4a straipsniu, buvusiems darbuotojams migrantams turkams panaikinama pagal nacionalinės teisės aktus suteikta priemoka prie
            invalidumo pensijos, jeigu jie grįžo į Turkiją praradę teisę gyventi priimančiojoje valstybėje narėje dėl to, kad joje tapo
            neįgalūs.
      3.      Susitarimo, įsteigiančio Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kurį 1963 m. rugsėjo 12 d. Ankaroje pasirašė
            Turkijos Respublika, EEB valstybės narės ir Bendrija ir kuris pastarosios vardu buvo sudarytas, aprobuotas ir patvirtintas
            1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB, 9 straipsnis netaikomas tokioje situacijoje, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje
            byloje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.