title: 2015 m. sausio 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Art & Allposters International BV prieš Stichting Pictoright.#Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Intelektinė nuosavybė – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29/EB – 4 straipsnis – Platinimo teisė – Išnaudojimo taisyklė – „Objekto“ sąvoka – Ant popierinio plakato esančio saugomo kūrinio atvaizdo perkėlimas ant tapyti skirtos drobės – Laikmenos pakeitimas – Poveikis išnaudojimui.#Byla C-419/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. sausio 22 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Intelektinė nuosavybė — Autorių teisės ir gretutinės teisės — Direktyva 2001/29/EB — 4 straipsnis — Platinimo teisė — Išnaudojimo taisyklė — „Objekto“ sąvoka — Ant popierinio plakato esančio saugomo kūrinio atvaizdo perkėlimas ant tapyti skirtos drobės — Laikmenos pakeitimas — Poveikis išnaudojimui“
      Byloje C‑419/13
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2013 m. liepos 12 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. liepos 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Art & Allposters International BV

      prieš

         Stichting Pictoright

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, einantis ketvirtosios kolegijos teisėjo pareigas, teisėjai K. Jürimäe (pranešėja), M. Safjan ir A. Prechal,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. gegužės 22 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Art & Allposters International BV, atstovaujamos advocaten T. Cohen Jehoram ir P. N. A. M. Claassen,

               —

                  Stichting Pictoright, atstovaujamos advocaten M. van Heezik, A. M. van Aerde ir E. J. Hengeveld,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir F.‑X. Bréchot,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos V. Kaye, padedamos baristerio N. Saunders,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Samnadda ir F. Wilman,

         susipažinęs su 2014 m. rugsėjo 11 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 4 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Art & Allposters International BV (toliau – Allposters) ir Stichting Pictoright (toliau – Pictoright) ginčą dėl Allposters galimai padaryto Pictoright naudojamų autorių teisių pažeidimo ant popierinio plakato esančių saugomų kūrinių atvaizdus perkėlus ant tapyti skirtos drobės ir parduodant šiuos ant naujos laikmenos esančius atvaizdus.

         Teisinis pagrindas

         Tarptautinė teisė

      PINO autorių teisių sutartis

               3

               1996 m. gruodžio 20 d. Ženevoje Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (PINO) priėmė PINO autorių teisių sutartį (toliau – PINO autorių teisių sutartis). Ši sutartis Europos bendrijos vardu buvo patvirtinta 2000 m. kovo 16 d. Tarybos sprendimu 2000/278/EB (OL L 89, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 33 t., p. 208).

               4

               PINO autorių teisių sutarties 1 straipsnio 4 dalyje nustatyta, kad susitariančiosios šalys įsipareigoja laikytis 1886 m. rugsėjo 9 d. Berne pasirašytos Konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas) su pakeitimais, padarytais 1979 m. liepos 28 d. (toliau – Berno konvencija), 1–21 straipsnių.

               5

               PINO 6 straipsnyje „Platinimo teisė“ nustatyta:
               „1.   Literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę suteikti leidimą padaryti jų kūrinių originalus ar jų kopijas viešai prieinamus, juos parduodant ar kitaip perduodant nuosavybėn.
               2.   Nė viena šios Sutarties nuostata neapriboja Susitariančiųjų Šalių laisvės prireikus nustatyti tokias sąlygas, kuriomis būtų taikomas šio straipsnio 1 dalyje numatytos teisės išsėmimas pirmą kartą pardavus ar kitaip perdavus nuosavybėn kūrinio originalą ar jo kopijas autoriui leidus.“

         Berno konvencija

               6

               Berno konvencijos 12 straipsnyje „Teisė adaptuoti, aranžuoti ir kitaip perdirbti“ nustatyta:
               „Literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę leisti adaptuoti, aranžuoti ir kitaip perdirbti savo kūrinius.“

         Sąjungos teisė

               7

               Direktyvos 2001/29 9, 10, 28 ir 31 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

                        „(9)

                        Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. <...>

                        (10)

                        Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą <...>

                  <...>

                        (28)

                        Autorių teisių apsauga pagal šią direktyvą apima išimtinę teisę kontroliuoti kūrinio, užfiksuoto materialioje laikmenoje, platinimą. Teisių turėtojui Bendrijoje pirmą kartą pardavus kūrinio originalą ar jo kopijas arba kai originalas ar jo kopijos yra parduodamos jam leidus, išnaudojama teisė kontroliuoti to objekto perpardavimą Bendrijoje. Ši teisė neturėtų būti laikoma išnaudota, jei teisių turėtojas originalą ar jo kopijas parduoda arba originalas ar jo kopijos parduodamos jam leidus ne Bendrijoje. <...>

                  <...>

                        (31)

                        Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. Valstybių narių nustatytos ir šiuo metu egzistuojančios išimtys ir teisių apribojimai turi būti iš naujo įvertinti atsižvelgiant į naują elektroninę terpę. Egzistuojantys išimčių ir tam tikrų teisių apribojimų skirtumai turi tiesioginį neigiamą poveikį autorių teisių ir gretutinių teisių vidaus rinkos veikimui. Tokie skirtumai galėtų dar labiau išryškėti numatant tolesnę kūrinių tarpvalstybinio naudojimo ir tarptautinės veiklos plėtrą. Siekiant užtikrinti deramą vidaus rinkos veikimą, tokios išimtys ir apribojimai turėtų būti darniau apibrėžti. Jų derinimo laipsnis turėtų būti grindžiamas jų poveikiu sklandžiam vidaus rinkos veikimui.“

               8

               Pagal šios direktyvos 2 straipsnį „Atgaminimo teisė“:
               „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:

                        a)

                        autoriams – savo kūrinius;

                  <...>“

               9

               Pagal šios direktyvos 4 straipsnį „Platinimo teisė“:
               „1.   Valstybės narės nustato autoriams išimtinę teisę leisti arba uždrausti bet kokį viešą jų kūrinių originalo ar jo kopijų platinimą parduodant ar kitais būdais.
               2.   Kūrinio originalo ar kopijų platinimo teisė nėra laikoma išnaudota Bendrijoje, išskyrus tuos atvejus [platinimo teisė Bendrijoje laikoma išnaudota tik tais atvejais], kai teisių turėtojas Bendrijoje pirmą kartą tą objektą parduoda ar kitaip perleidžia jo nuosavybę arba tai daroma jo sutikimu.“

         Nyderlandų teisė

               10

               Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 1 dalis į nacionalinę teisę perkelta 1912 m. rugsėjo 23 d. Autorių teisių įstatymo (Auteurswet, toliau – Autorių teisių įstatymas) 1 straipsniu ir 12 straipsnio 1 dalies 1 punktu“:

               11

               To įstatymo 1 straipsnyje nurodyta:
               „Autoriaus teisė – tai išimtinė literatūros, mokslo ar meno kūrinio autoriaus arba jo teisių turėtojų teisė jį platinti viešai ar atgaminti, išskyrus įstatyme numatytus apribojimus.“

               12

               To paties įstatymo 12 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Literatūros, mokslo ar meno kūrinio publikavimu, be kita ko, laikomas:

                        1°

                        viso ar dalies kūrinio reprodukcijos publikavimas <...>“

               13

               Autorių teisių įstatymo 12b straipsnyje, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalis, suformuluota taip:
               „Jei kūrinio autorius ar teisių į kūrinį turėtojas literatūros, mokslo ar meno kūrinio egzempliorių [kopiją] pirmą kartą išleido į apyvartą perleisdamas jo nuosavybės teises Europos Sąjungos valstybėje narėje ar Europos ekonominės erdvės [toliau – EEE] valstybėje arba tai buvo padaryta gavus jo sutikimą, minėto egzemplioriaus [minėtos kopijos] išleidimas į apyvartą kitokia forma, išskyrus nuomą ar panaudą, nelaikomas autoriaus teisės pažeidimu.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

                  14

                  Pictoright yra pagal Nyderlandų teisę įsteigta kolektyvinio autorių teisių administravimo organizacija, ginanti tų autorių teisių turėtojų, kurie yra jos nariai, interesus. Pagal susitarimus su panašiomis užsienio organizacijomis ji gina ir užsienio menininkų interesus Nyderlanduose. Pictoright įgaliota naudoti autorių teises šių teisių turėtojų vardu, be kita ko, išduoti licencijas ir imtis priemonių dėl šių teisių pažeidimų.

                  15

                  Allposters prekiauja žymių dailininkų kūrinių, kurių autorių teises administruoja Pictoright, plakatais ir kitomis reprodukcijomis per internetą. Allposters siūlo klientams reprodukcijas, padarytas, be kita ko, ant plakatų, plakatų su rėmais, medinių plakatų ar tapyti skirtos drobės. Gaminant pastarąjį produktą popierinis plakatas visų pirma padengiamas sintetiniu sluoksniu (laminatu). Vėliau naudojant chemines medžiagas plakato atvaizdas nuo popieriaus perkeliamas ant tapyti skirtos drobės. Galiausia ši drobė ištempiama ant medinio rėmo. Po šios operacijos nebelieka atvaizdo ant popieriaus. Allposters šį procesą ir jo rezultatą vadina „perkėlimu ant drobės“.

                  16

                  Pictoright paprieštaravo tam, kad būtų parduodami ant drobės minėtu būdu perkelti saugomi kūriniai, pareikalavo Allposters nutraukti tokią veiklą ir pagrasino kreiptis į teismą.

                  17

                  Allposters atsisakius vykdyti šį reikalavimą, Pictoright kreipėsi su ieškiniu į Rechtbank Roermond (Rurmondo apygardos teismas) ir paprašė nurodyti Allposters nutraukti bet kokį tiesioginį ar netiesioginį autorių teisių ir šių teisių turėtojų neturtinių teisių pažeidimą.

               18

               2010 m. rugsėjo 22 d. sprendimu Rechtbank Roermond šį ieškinį atmetė. Tada Pictoright kreipėsi į Gerechtshof te 's Hertogenbosch (Den Bošo apeliacinis teismas) su apeliaciniu skundu, o šis 2012 m. sausio 3 d. sprendimu panaikino skundžiamą sprendimą ir patenkino didesniąją dalį Pictoright reikalavimų.

               19

               Pastarasis teismas nurodė, kad plakato ar drobės su ant jo ar jos atgamintu meno kūriniu pardavimas yra platinimas, kaip jis suprantamas pagal Nyderlandų teisę. Iš 1979 m. sausio 19 d.Hoge Raad der Nederlanden sprendimo (NJ 1979/412, Poortvliet) esą matyti, kad naujas platinimas, kaip jis suprantamas pagal Autorių teisių įstatymo 12 straipsnį, yra viešas teisių turėtojo į prekybą išleisto kūrinio kopijos platinimas kitokia forma, jei tai šią naujos formos kopiją į apyvartą išleidusiajam suteikia naujų kūrinio naudojimo galimybių (toliau – Poortvliet doktrina). Konstatavęs, kad popierinis plakatas, parduodamas su autorių teisių turėtojo sutikimu, buvo iš esmės pakeistas ir dėl to Allposters atsirado naujų naudojimo galimybių, nes šis pakeitimas jai leidžia taikyti didesnę kainą ir pasiekti kitą tikslinę grupę, Gerechtshof te 's Hertogenbosch nusprendė, kad perkėlimo ant drobės rezultato pateikimas į apyvartą yra pagal nacionalinę teisę draudžiamas platinimas, ir atmetė Allposters argumentus, grindžiamus platinimo teisės išnaudojimu.

                  20

                  Allposters kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantį teismą su kasaciniu skundu. Ji, be kita ko, ginčija Poortvliet doktrinos taikymą ir pateiktą sąvokų „išnaudojimas“ bei „paskelbimas“, kurios, jos nuomone, yra suderintos Sąjungos lygmeniu, išaiškinimą. Allposters mano, kad platinimo teisė išnaudojama, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalį, platinant materialiame objekte užfiksuotą kūrinį, jei į rinką jį pateikė autorių teisių turėtojas arba su jo sutikimu. Vėliau galintys būti padaryti šio objekto pakeitimai esą neturi jokio poveikio platinimo teisės išnaudojimui. Savo ruožtu Pictoright tvirtina, kad teisė adaptuoti nėra suderinta autorių teisių sritį reglamentuojančios Sąjungos teisės, todėl Poortvliet doktrina laikytina galiojančia arba bent jau atitinkančia Sąjungos teisę.

               21

               Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Direktyvos 2001/29 4 straipsnyje reglamentuojama tai, ar autorių teisių turėtojo platinimo teisė gali būti taikoma autorių teisių saugomo kūrinio reprodukcijai, kurią teisių turėtojas pardavė ir pristatė EEE teritorijoje, arba tai padaryta su jo sutikimu, jei ši reprodukcija vėliau buvo pakeista, kiek tai susiję su jos forma, ir iš naujo išleista į apyvartą šia nauja forma?

                        2.

                        a) Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas: ar pirmajame klausime nurodytas pakeitimas neleidžia pripažinti teisių išnaudojimo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalį?

                                 b)

                                 Jei į antrojo klausimo a punktą būtų atsakyta teigiamai, pagal kokius kriterijus nustatytinas reprodukcijos formos pakeitimas, neleidžiantis pripažinti teisių išnaudojimo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalį?

                                 c)

                                 Ar šie kriterijai neužkerta galimybės taikyti Nyderlandų nacionalinėje teisėje nustatytą kriterijų, pagal kurį teisė pripažįstama neišnaudota vien dėl to, kad reprodukcijų perpardavėjas pakeitė jų formą ir jas šia forma viešai platino (1979 m. sausio 19 d.Hoge Raad sprendimas Poortvliet, NJ 1979/412)?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               22

               Pagal SESV 267 straipsnyje numatytą procedūrą Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti tik Sąjungos teisės nuostatas ir neturi teisės priimti sprendimo dėl nacionalinės teisės, įskaitant valstybių narių teismų praktiką, atitikties Sąjungos teisei (šiuo klausimu žr. Sprendimo Triveneta Zuccheri ir kt. / Komisija, C‑347/87, EU:C:1990:129, 16 punktą ir Sprendimo Schwarz, C‑321/07, EU:C:2009:104, 48 punktą).

               23

               Todėl pateiktus klausimus, kurie nagrinėtini kartu, reikia suprasti kaip reiškiančius, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar platinimo teisės išnaudojimas, numatytas Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalyje, pripažintinas esant situacijai, kai saugomo kūrinio reprodukcijos, išleistos į apyvartą Sąjungoje su autorių teisių turėtojo sutikimu, laikmena pakeičiama, kaip yra šios ant popierinio plakato esančios reprodukcijos perkėlimo ant drobės atveju, ir šia nauja forma iš naujo išleidžiama į rinką.

               24

               Iš pradžių reikia pažymėti, kad Pictoright mano, jog dėl esminių plakatų pakeitimų, padarytų perkeliant saugomų kūrinių reprodukcijas ant drobės, šios drobės laikytinos šių kūrinių adaptacijomis, kurioms platinimo teisės netaikomos. Ji nurodo, kad teisė adaptuoti nėra suderinta autorių teisių sritį reglamentuojančios Sąjungos teisės, ji reglamentuojama Berno konvencijos 12 straipsniu.

               25

               Todėl reikia patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės patenka į Direktyvos 2001/29 taikymo sritį.

               26

               Dėl teisės adaptuoti nurodytina, kad Berno konvencijos 12 straipsniu literatūros ar meno kūrinių autoriams suteikiama išimtinė teisė leisti adaptuoti, aranžuoti ir kitaip perdirbti savo kūrinius.

               27

               Tačiau nėra reikalo aiškinti šiame 12 straipsnyje pavartotos sąvokos „adaptuoti“, nes pakanka konstatuoti, kad tiek popierinis plakatas, tiek perkėlimas ant drobės susiję su saugomo meno kūrinio atvaizdu, taigi jie patenka į Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 1 dalies taikymo sritį kaip į Sąjungos rinką pateiktos saugomo kūrinio kopijos. Šioje nuostatoje įtvirtinta išimtinė autorių teisė leisti arba uždrausti bet kokį viešą jų kūrinių originalo ar jo kopijų platinimą teikiant parduoti ar kitais būdais.

               28

               Todėl reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos aplinkybės patenka į šios direktyvos 4 straipsnio taikymo sritį.

               29

               Dėl išnaudojimo pripažinimo sąlygų iš tos pačios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies matyti, kad kūrinio originalo ar jo kopijų platinimo teisė išnaudojama tik pačiam teisių turėtojui ar su jo sutikimu pirmą kartą Sąjungoje pardavus tą objektą ar kitaip pirmą kartą perleidus jo nuosavybę.

               30

               Be to, vadovaujantis Teisingumo Teismo praktiką, šio 4 straipsnio 2 dalyje valstybėms narėms nepalikta galimybė savo nacionalinėje teisėje numatyti kitokios teisės išnaudojimo taisyklės, nei numatytoji šioje nuostatoje, nes, kaip matyti iš Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamosios dalies, su platinimo teisės išnaudojimu susiję nacionalinės teisės aktų skirtumai gali tiesiogiai paveikti deramą vidaus rinkos veikimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, 24 ir 56 punktus).

               31

               Remdamasis to paties 4 straipsnio 2 dalies formuluote Teisingumo Teismas nusprendė, kad platinimo teisės išnaudojimas siejamas su dviem sąlygom, t. y. viena vertus, kad kūrinio originalą ar jo kopijas į prekybą būtų išleidęs pats teisės turėtojas arba tai būtų padaryta su jo sutikimu ir, kita vertus, kad toks išleidimas į rinką būtų įvykęs Sąjungoje (žr. Sprendimo Laserdisken, EU:C:2006:549, 21 punktą).

               32

               Pagrindinėje byloje neginčijama, kad plakatai su atgamintais garsių tapytojų darbais, kurių autorių teisių turėtojams atstovauja Pictoright, į EEE rinką buvo pateikti su šių turėtojų sutikimu.

               33

               Tačiau pagrindinės bylos šalys nesutaria, viena vertus, ar platinimo teisės išnaudojimas taip pat taikomas materialiam objektui, kuriame užfiksuotas kūrinys arba jo kopija, ar tik autoriui priskiriamai intelektinei kūrybai, ir, kita vertus, ar laikmenos pakeitimas, kaip antai atliekamas Allposters, turi poveikio išimtinės platinimo teisės išnaudojimui.

               34

               Pirma, dėl objekto, su kuriuo siejama platinimo teisė, reikia pažymėti, kad Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalyje minimas pirmasis pardavimas arba kitoks „to objekto“ nuosavybės perleidimas.

               35

               Be to, pagal tos pačios direktyvos 28 konstatuojamąją dalį „[a]utorių teisių apsauga pagal šią direktyvą apima išimtinę teisę kontroliuoti kūrinio, užfiksuoto materialioje laikmenoje, platinimą“. Pagal tą pačią konstatuojamąją dalį „[t]eisių turėtojui [Sąjungoje] pirmą kartą pardavus kūrinio originalą ar jo kopijas arba kai originalas ar jo kopijos yra parduodamos jam leidus, išnaudojama teisė kontroliuoti to objekto perpardavimą [Sąjungoje]“.

               36

               Be to, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad literatūros ir meno kūriniai komerciškai gali būti naudojami arba juos viešai atliekant ir (arba) eksponuojant, arba juos atgaminant ir išleidžiant į apyvartą materialias laikmenas su reprodukcijomis (Sprendimo FDV, C‑61/97, EU:C:1998:422, 14 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               37

               Iš nurodytų motyvų matyti, kad vartodamas sąvokas „materiali laikmena“ ir „tas objektas“ Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo suteikti autoriams kiekvieno materialaus objekto, kuriame užfiksuota jų intelektinė kūryba, pirmojo išleidimo į Sąjungos rinką kontrolę.

               38

               Kaip teisingai pažymėjo Europos Komisija, šią išvadą patvirtina tarptautinė teisė, visų pirma PINO autorių teisių sutartis, į kurią, kiek įmanoma, reikia atsižvelgti aiškinant Direktyvą 2001/29 (šiuo klausimu žr. Sprendimo Laserdisken, EU:C:2006:549, 39 ir 40 punktus; Sprendimo Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, 30 ir 31 punktus; Sprendimo Football Association Premier League ir kt., C‑403/08 ir C‑429/08, EU:C:2011:631, 189 punktą ir Sprendimo Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, 23 punktą).

               39

               Šios sutarties 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad literatūros ir meno kūrinių autoriai turi išimtinę teisę suteikti leidimą padaryti jų kūrinių originalus ar kopijas viešai prieinamus per pardavimą ar kitokį perdavimą nuosavybėn. Sąvokos „kopija“ apibrėžtį susitariančios šalys pateikė per 1996 m. gruodžio 20 d. diplomatinę konferenciją kartu su pačia sutartimi priimtoje bendroje deklaracijoje dėl tos pačios sutarties 6 ir 7 straipsnių. Pagal šią deklaraciją „sąvokos „kopijos“ bei „originalai ir kopijos“, pagal minėtus straipsnius jiems taikant platinimo teisę ir nuomos teisę, išimtinai žymi užfiksuotas kopijas, kurias galima išleisti į apyvartą kaip materialius objektus“.

               40

               Taigi reikia konstatuoti, kad platinimo teisės išnaudojimas susijęs su materialiu objektu, kuriame užfiksuotas saugomas kūrinys arba jo kopija, jeigu jis į rinką pateiktas su autorių teisių turėtojo sutikimu.

               41

               Antra, svarbu patikrinti, ar tai, kad objekto, komercinėje apyvartoje buvusio su autorių teisių turėtojo sutikimu, materiali laikmena vėliau buvo pakeista, turi poveikio platinimo teisės išnaudojimui, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalį.

               42

               Pagrindinėje byloje atliktą pakeitimą sudaro ant popierinio plakato esančio meno kūrinio atvaizdo perkėlimas ant tapyti skirtos drobės šio sprendimo 15 punkte aprašytu būdu, kurio rezultatas yra popierinės laikmenos pakeitimas drobe. Iš pagrindinės bylos šalių pateiktų pastabų matyti, kad ši technika leidžia padidinti reprodukcijos ilgaamžiškumą, pagerinti atvaizdo kokybę, palyginti su plakatu, ir rezultatą padaryti panašesnį į kūrinio originalą.

               43

               Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, kaip teisingai nurodė Prancūzijos vyriausybė, pakeitus laikmeną, kaip tai atlikta pagrindinėje byloje, sukuriamas naujas objektas, kuriame užfiksuotas saugomo kūrinio atvaizdas, o plakatas, kaip toks, nustoja egzistuoti. Toks saugomo kūrinio kopijos pakeitimas, dėl kurio rezultatas tampa panašesnis į originalą, iš tikrųjų gali būti naujas šio kūrinio atgaminimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2001/29 2 straipsnio a punktą, patenkantis į išimtinių autoriaus teisių taikymo sritį ir neatsiejamas nuo jo sutikimo.

                  44

                  Allposters tvirtina, kad perkėlimas ant drobės neturėtų būti pripažintas atgaminimu, nes atvaizdas yra perkeliamas ir jo nebelieka ant popierinio plakato, todėl saugomo kūrinio kopijų kiekis nedidėja. Ji paaiškina, kad kūrinį atgaminantis rašalas nepakeičiamas, todėl pats kūrinys visiškai nepakeičiamas.

               45

               Šiems argumentams pritarti negalima. Aplinkybė, kad vykdant perkėlimo operaciją rašalas yra išsaugomas, negali pakeisti išvados, kad pakeista atvaizdo laikmena. Svarbu yra tai, ar pakeistasis objektas, vertinamas kaip visuma, pats savaime yra į rinką su teisės turėtojo sutikimu išleistas materialus objektas. Neatrodo, kad taip būtų pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju.

               46

               Darytina išvada, kad autorių teisių turėtojo sutikimo platinti objektą, kuriame užfiksuotas jo kūrinys, nėra tuo atveju, kai po objekto pirmo išleidimo į apyvartą šis buvo pakeistas taip, kad sudaro naują to kūrinio reprodukciją. Tokiu atveju šio naujo objekto platinimo teisė išnaudojama tik pirmą kartą pardavus arba perleidus šį objektą su šios teisės turėtojo sutikimu.

               47

               Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2001/29 pagrindinis tikslas, kuris, kaip matyti ir iš 9, ir 10 konstatuojamųjų dalių, yra nustatyti aukšto lygio, be kita ko, autorių apsaugą, leidžiančią šiems gauti teisingą atlyginimą už jų kūrinių naudojimą (žr. Sprendimo SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, 36 punktą; Sprendimo Peek & Cloppenburg, EU:C:2008:232, 37 punktą ir Sprendimo Football Association Premier League ir kt., EU:C:2011:631, 186 punktą).

               48

               Iš pagrindinės bylos šalių argumentų, pateiktų Teisingumo Teisme, matyti, kad autorių teisių turėtojai nedavė sutikimo, bent jau eksplicitiško, platinti perkėlimo ant drobės rezultatą. Todėl pripažinus platinimo teisės išnaudojimą šiems turėtojams būtų panaikinta galimybė uždrausti platinti šiuos objektus arba reikalauti teisingo atlyginimo už jų darbų naudojimą. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog tam, kad būtų teisingas, toks atlyginimas turi būti protingas atsižvelgiant į su saugomo objekto naudojimu siejamą ekonominę vertę (pagal analogiją žr. Sprendimo Football Association Premier League ir kt., EU:C:2011:631, 107–109 punktus). Dėl perkėlimo ant drobės rezultato reikia pastebėti, kad pagrindinės bylos šalys sutiko, jog jo ekonominė vertė reikšmingai viršija plakatų ekonominę vertę.

               49

               Atsižvelgiant į visus pirma išdėstytus argumentus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 2 dalis aiškinta taip, kad platinimo teisės išnaudojimas nepripažintinas esant situacijai, kai saugomo kūrinio reprodukcijos, išleistos į apyvartą Sąjungoje su autorių teisių turėtojo sutikimu, laikmena pakeičiama, kaip yra šios ant popierinio plakato esančios reprodukcijos perkėlimo ant drobės atveju, ir šia nauja forma iš naujo išleidžiama į rinką.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               50

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 4 straipsnio 2 dalis aiškinta taip, kad platinimo teisės išnaudojimas nepripažintinas esant situacijai, kai saugomo kūrinio reprodukcijos, išleistos į apyvartą Europos Sąjungoje su autorių teisių turėtojo sutikimu, laikmena pakeičiama, kaip yra šios ant popierinio plakato esančios reprodukcijos perkėlimo ant drobės atveju, ir šia nauja forma iš naujo išleidžiama į rinką.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: nyderlandų.


title: 2014 m. lapkričio 5 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Österreichischer Gewerkschaftsbund prieš Verband Österreichischer Banken und Bankiers.#Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną – Nediskriminavimo principas – Kolektyvinė sutartis, kurioje numatyta pašalpa už išlaikomą vaiką – Ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams mokamos pašalpos apskaičiavimas pagal prorata temporis principą.#Byla C-476/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. lapkričio 5 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną — Nediskriminavimo principas — Kolektyvinė sutartis, kurioje numatyta pašalpa už išlaikomą vaiką — Ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams mokamos pašalpos apskaičiavimas pagal prorata temporis principą“
      Byloje C‑476/12
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) 2012 m. rugsėjo 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. spalio 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Österreichischer Gewerkschaftsbund

      prieš

         Verband Österreichischer Banken und Bankiers

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (pranešėjas) ir M. Berger,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. rugsėjo 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Österreichischer Gewerkschaftsbund, atstovaujamos advokato A. Ehm,

               —

                  Verband Österreichischer Banken und Bankiers, atstovaujamos advokato B. Hainz,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos B. Eggers ir D. Martin,

         susipažinęs su 2014 m. vasario 13 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1997 m. birželio 6 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną (toliau – Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną), esančio 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (OL L 14, 1998 1 20, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267), iš dalies pakeistos 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos direktyva 98/23/EB (OL L 131, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 278, toliau – Direktyva 97/81), priede, 4 straipsnio ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 28 straipsnio aiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Österreichischer Gewerkschaftsbund (Austrijos profsąjungų federacija) ir Verband Österreichischer Banken und Bankiers (Austrijos bankų ir bankininkų asociacija, toliau – VÖBB), kilusį dėl pašalpos už išlaikomą vaiką mokėjimo pagal Bankų tarnautojų ir bankininkų kolektyvinę sutartį (toliau – BBKS).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               3

               Pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 1 straipsnio a punktą šio susitarimo tikslas yra „sudaryti sąlygas, kurios panaikintų [užtikrinti, kad būtų panaikinta] darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją[a,] ir gerintų [gerinti] darbo ne visą darbo dieną kokybę“.

               4

               Šio Bendrojo susitarimo 4 straipsnyje „Nediskriminavimo principas“ numatyta:

                        „1.

                        Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos, negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.

                        2.

                        Prireikus taikomas prorata temporis principas.

                  <...>“

         Austrijos teisės aktai

               5

               Įstatymo dėl darbo laiko trukmės (Arbeitszeitgesetz) 19d straipsnyje nurodyta:
               „1.   Darbas ne visą darbo laiką reiškia, kad sutarta darbo laiko trukmė per savaitę vidutiniškai yra trumpesnė už teisės aktuose numatytą įprastą darbo trukmę per savaitę arba už taikytinos kolektyvinės sutarties nuostatose numatytą įprastą trumpiausią darbo laiko trukmę per savaitę.

                  <...>

               6.   Ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai dėl to, kad jie dirba ne visą darbo laiką, negali atsidurti mažiau palankioje padėtyje nei visą darbo laiką dirbantys darbuotojai, išskyrus atvejus, kai skirtingas požiūris pateisinamas objektyviomis priežastimis <...>

               7.   Ginčo atveju būtent darbdavys privalo įrodyti, kad bet kokia mažiau palanki sąlyga nėra taikoma dėl to, kad dirbama ne visą darbo laiką.“

               6

               BBKS III antraštinėje dalyje „Socialinės išmokos“ nurodyta, kad „pašalpos šeimai ir pašalpos už išlaikomą vaiką mokamos kaip socialinės išmokos“.

               7

               BBKS 21 straipsnio „Namų ūkio išmoka“ 2 dalyje numatyta:
               „Ne visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams mokamos namų ūkio išmokos apskaičiuojamos padalijant visą darbo laiką dirbantiems darbuotojams mokėtiną sumą iš kolektyvinėje sutartyje numatytos įprastos darbo laiko trukmės per savaitę (t. y. 38,5 valandos) ir gautą rezultatą padauginant iš sutarto darbo valandų per savaitę skaičiaus.“

               8

               BBKS 22 straipsnis „Pašalpa už išlaikomą vaiką“ suformuluotas taip:
               „1.   Darbuotojai turi teisę gauti pašalpą už išlaikomą vaiką už kiekvieną vaiką, dėl kurio jie turi teisę gauti teisės aktuose numatytą pašalpą šeimai, jei pateikia tokios pašalpos gavimo įrodymų <...>
               <...>
               4.   21 straipsnio 2 dalis <...> pagal analogiją taikoma pašalpoms už išlaikomą vaiką.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               9

                  Österreichischer Gewerkschaftsbund, kaip kompetentinga Austrijos bankų sektoriaus tarnautojams atstovaujanti institucija, pareiškė ieškinį pagal Įstatymo dėl kompetencijos ir procedūros socialinės apsaugos ir darbo teisės srityje (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz, BGB1. Nr. 104/1985) 54 straipsnio 2 dalyje numatytą specialią procedūrą.

               10

               Šiuo ieškiniu, pareikštu VÖBB, kaip kompetentingai Austrijos bankų vadovams atstovaujančiai institucijai, Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) buvo prašoma konstatuoti, kad ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai, kurių darbo sutartys reglamentuojamos pagal BBKS, turi teisę gauti visą pašalpą už išlaikomą vaiką, numatytą šios kolektyvinės sutarties 22 straipsnio 1 dalyje, o ne tik sumą, kuri apskaičiuojama atsižvelgiant į jų darbo laiko trukmę.

               11

               Tokiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof, abejojantis dėl prorata temporis principo taikymo apimties jo nagrinėjamoje byloje, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar prorata temporis principas, kurio taikymas numatytas [Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną] 4 straipsnio 2 dalyje, taikytinas (kaip tinkamas) pašalpai už išlaikomą vaiką, kurią darbdavys moka pagal kolektyvinę sutartį kaip socialinę išmoką, skirtą iš dalies padengti tėvų patiriamoms vaiko, už kurį pašalpa skiriama, išlaikymo išlaidoms, dėl šios išmokos pobūdžio?

                        2.

                        Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas:
                        ar [Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną] 4 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad, atsižvelgiant į didelę socialinių partnerių diskreciją nustatant konkrečius socialinės ir ekonominės politikos tikslus ir tinkamas priemones jiems pasiekti, nevienodas požiūris į ne visą darbo laiką dirbančius darbuotojus, išplaukiantis iš to, kad jiems mokamos pašalpos už išlaikomą vaiką proporcingai sumažinamos pagal jų darbo laiko trukmę, yra objektyviai pateisinamas, jeigu dėl proporcingo apskaičiavimo draudimo:

                                 a)

                                 sunkiau įdarbinti tėvus arba net neįmanoma jų įdarbinti ne visą darbo laiką arba įdarbinti papildomam valandų skaičiui vaiko priežiūros atostogų metu,

                                 b)

                                 iškraipoma konkurencija, nes daug ne visą darbo laiką dirbančių darbuotojų įdarbinusiam darbdaviui tenka didesnė finansinė našta ir darbdaviai mažiau suinteresuoti įdarbinti ne visą darbo laiką dirbančius darbuotojus,

                                 c)

                                 į palankesnę padėtį patenka ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai, darbo, atliekamo ne visą darbo laiką, santykiais susiję su keliais darbdaviais ir turintys teisę kelis kartus gauti kolektyvinėse sutartyse numatytas išmokas, kaip antai pašalpą vaikui, arba

                                 d)

                                 ne visą darbo laiką dirbantys darbuotojai patenka į palankesnę padėtį, nes jie turi daugiau laisvo laiko už visą darbo laiką dirbančius darbuotojus ir todėl gali paprasčiau rūpintis savo vaikais?

                        3.

                        Neigiamai atsakius į [pirmąjį ir antrąjį klausimus]:
                        ar [Europos Sąjungos] Pagrindinių teisių chartijos 28 straipsnis aiškintinas taip, kad tuo atveju, kai darbo teisės sistemoje, kurioje didžioji dalis minimalių darbo teisės reikalavimų grindžiami labai kvalifikuotų ir rinktinių kolektyvinių sutarčių šalių suderintais vertinimais socialinės politikos srityje, (pagal nacionalinę teisę) negalioja iš esmės tik viena diskriminacijos draudimą pažeidžianti kolektyvinės sutarties normos dalis (t. y. taisyklė, pagal kurią darbo ne visą darbo laiką atveju pašalpa už išlaikomą vaiką apskaičiuojama proporcingai), negaliojančia tampa visa su atitinkama sritimi (šiuo atveju pašalpa už išlaikomą vaiką) susijusi nagrinėjamos kolektyvinės sutarties nuostata?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               12

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad prorata temporis principas taikytinas apskaičiuojant pašalpos už išlaikomą vaiką, kurią darbdavys moka ne visą darbo laiką dirbantiems tėvams pagal tokią kolektyvinę sutartį, kaip BBKS, dydį.

               13

               Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad, pirma, kaip matyti iš nacionalinio teismo prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktos informacijos, pašalpa už išlaikomą vaiką nėra teisės aktuose numatyta valstybinė išmoka. Pašalpą už išlaikomą vaiką darbdavys moka išlaikomų vaikų turintiems darbuotojams pagal susitariančiųjų šalių sudarytą kolektyvinę sutartį.

               14

               Tai reiškia, kad šios pašalpos negalima laikyti „socialine išmoka“, kaip tai suprantama pagal 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t. p. 72), net jeigu minėta pašalpa siekiami tikslai analogiški tiems, kurių siekiama šiame reglamente numatytomis išmokomis.

               15

               Antra, reikia konstatuoti, jog, remiantis ta pačia per posėdį patvirtinta informacija, šalys pagrindinėje byloje neginčija aplinkybės, kad atitinkama pašalpa yra darbuotojui mokamo darbo užmokesčio dalis.

               16

               Toks pašalpos už išlaikomą vaiką kvalifikavimas atitinka, kaip savo išvados 36 punkte pažymi generalinė advokatė, kvalifikavimą pagal Sąjungos teisę. Iš tikrųjų, reikia priminti, kad, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, SESV 157 straipsnio 2 dalyje numatytas „užmokestis“ turi būti suprantamas kaip įprastinis bazinis arba minimalus darbo užmokestis arba alga ir bet koks kitas atlygis grynaisiais arba natūra, kurį darbuotojas tiesiogiai arba netiesiogiai gauna iš darbdavio už savo darbą. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką minėta sąvoka apima bet kokį esamą ar būsimą atlygį grynaisiais arba natūra, jei jį moka, nors ir netiesiogiai, darbdavys darbuotojui už jo darbą (žr. Sprendimo Hliddal ir Bornand, C‑216/12 ir C‑217/12, EU:C:2013:568, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               17

               Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nurodė, kad SESV 157 straipsnio taikymui nesvarbus tokių atlygių teisinis pobūdis, nes jie mokami dėl su darbu susijusių santykių (Sprendimo Krüger, C‑281/97, EU:C:1999:396, 16 punktas).

               18

               Be to, Teisingumo Teismas pažymėjo, jog nors tiesa, kad dauguma darbdavio mokamų atlygių taip pat yra pagrįsti socialinės politikos aplinkybėmis, aplinkybe, kad išmoka pagal savo pobūdį yra panaši į užmokestį, negalima abejoti tais atvejais, kai darbuotojas turi teisę gauti atitinkamą išmoką iš savo darbdavio dėl darbo santykių egzistavimo (Sprendimo Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, 18 punktas).

               19

               Kadangi pašalpa už išlaikomą vaiką yra darbuoto darbo užmokesčio dalis, ji nustatoma remiantis darbo santykių sąlygomis, dėl kurių susitarė šis darbuotojas ir darbdavys.

               20

               Tai reiškia, kad jeigu, remiantis šių darbo santykių sąlygomis, darbuotojas įdarbintas darbui ne visą darbo laiką, laikytina, kad pašalpos už išlaikomą vaiką apskaičiavimas taikant prorata temporis principą yra objektyviai pateisinamas, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 1 dalį, ir tinkamas pagal to paties susitarimo 4 straipsnio 2 dalį (pagal analogiją žr. Sprendimo Heimann ir Toltschin, C‑229/11 ir C‑230/11, EU:C:2012:693, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               21

               Šiuo klausimu reikia visų pirma nurodyti, jog akivaizdu, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos išmokos pobūdis netrukdo taikyti Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 2 dalies, nes pašalpa už išlaikomą vaiką, kuri šiuo atveju yra darbuotojui pinigais mokamo atlygio dalis, yra daloma išmoka (pagal analogiją žr. Sprendimo Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, 116 punktą ir Sprendimo Bruno ir kt., C‑395/08 ir C‑396/08, EU:C:2010:329, 34 punktą).

               22

               Antra, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau taikė prorata temporis principą kitoms darbdavio mokamoms ir su darbo ne visą darbo laiką santykiais susijusioms išmokoms.

               23

               Pavyzdžiui, Teisingumo Teismas nusprendė, kad darbo ne visą darbo laiką atveju pagal Sąjungos teisę nedraudžiama senatvės pensijų apskaičiuoti pagal prorata temporis principą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Schönheit ir Becker, C‑4/02 ir C‑5/02, EU:C:2003:583, 90 ir 91 punktus) ir nedraudžiama pagal šį principą apskaičiuoti mokamų metinių atostogų (šiuo klausimu žr. Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, 33 punktą ir Sprendimo Heimann ir Toltschin, EU:C:2012:693, 36 punktą).

               24

               Iš tikrųjų bylose, kuriose buvo priimti minėti sprendimai, atsižvelgimas į darbo laiko trukmę, kuri yra trumpesnė už visą darbo laiką dirbančio darbuotojo darbo laiko trukmę, yra objektyvus kriterijus, leidžiantis proporcingai sumažinti atitinkamų darbuotojų teises.

               25

               Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad prorata temporis principas taikytinas apskaičiuojant pašalpos už išlaikomą vaiką, kurią darbdavys moka ne visą darbo laiką dirbančiam darbuotojui pagal tokią kolektyvinę sutartį, kaip BBKS, dydį.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               26

               Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               27

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                     1997 m. birželio 6 d. sudaryto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, esančio 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija, iš dalies pakeistos 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos direktyva 98/23/EB, priede, 4 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad prorata temporis principas taikytinas apskaičiuojant pašalpos už išlaikomą vaiką, kurią darbdavys moka ne visą darbo laiką dirbančiam darbuotojui pagal tokią kolektyvinę sutartį, kaip taikoma Austrijos bankų tarnautojams ir bankininkams, dydį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1984 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Caisse primaire d'assurance maladie de Rouen prieš A. Guyot. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Rouen - Prancūzija. # Byla 128/83.