title: 2007 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Deutsche Telekom AG prieš Bundesrepublik Deutschland.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija.#Telekomunikacijų sektorius - Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės - "Įpareigojimų", kurie turi būti išlaikyti pereinamuoju laikotarpiu, sąvoka -Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 27 straipsnio pirmoji pastraipa ir Direktyvos 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) 16 straipsnio 1 dalies a punktas - Balso telefonijos paslaugų teikimo tarifai - Pareiga gauti administracinį leidimą.#Byla C-262/06.

text:
      Byla C‑262/06
      Deutsche Telekom AG
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      (Bundesverwaltungsgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Telekomunikacijų sektorius – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės – „Įpareigojimų“, kurie turi būti išlaikyti pereinamuoju laikotarpiu, sąvoka – Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 27 straipsnio pirmoji pastraipa ir Direktyvos 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų
         direktyva) 16 straipsnio 1 dalies a punktas – Balso telefonijos paslaugų teikimo tarifai – Pareiga gauti administracinį leidimą“

      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sektorius – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Reguliavimo sistema – Direktyva 2002/21
            – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės – Direktyva 2002/22
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvų 2002/21 27 straipsnio pirmoji pastraipa ir 2002/22 16 straipsnio 1 dalies a punktas)
      Direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos 27 straipsnio pirmoji pastraipa
         ir Direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir
         paslaugomis, 16 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad reikia palikti laikinai galioti valstybės vidaus
         teisėje prieš įsigaliojant iš šių direktyvų išplaukiančiai reguliavimo sistemai nustatytą teisinę pareigą gauti leidimą taikyti
         tarifus už balso telefonijos paslaugas galutiniams paslaugų gavėjams, kurias teikia įmonės, užimančios dominuojančią padėtį
         šioje rinkoje, ir taip pat su tuo susijusius, pareigą gauti leidimą nustatančius administracinius aktus.

      Iš tiesų šios nuostatos skirtos tam pačiam tikslui, būtent užtikrinti tęstinumą tarp ankstesnės ir naujosios reguliavimo sistemos,
         neatsižvelgiant į tai, koks yra operatoriams nustatytų įpareigojimų pobūdis ir pagrindas.

      Šiuo atžvilgiu aplinkybė, kad sprendimą nutraukti šią laikiną padėtį, kuris priimamas atlikus Direktyvos 2002/21 16 straipsnyje
         minėtą rinkos tyrimą, turi priimti nacionalinė reguliavimo institucija, nekeičia šio aiškinimo, nes ši institucija tik vykdo
         galiojančiais teisės aktais nustatytą pareigą, kuri išplaukia iš naujosios reguliavimo sistemos. Iš tiesų būtent ši sistema
         nustato įpareigojimus, kurie bus pakeisti, išlaikyti arba panaikinti.

      (žr. 22, 36, 43 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 22 d.(1)

      „Telekomunikacijų sektorius – Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės – „Įpareigojimų“, kurie turi būti išlaikyti pereinamuoju laikotarpiu, sąvoka –Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyva) 27 straipsnio pirmoji pastraipa ir Direktyvos 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų
         direktyva) 16 straipsnio 1 dalies a punktas – Balso telefonijos paslaugų teikimo tarifai – Pareiga gauti administracinį leidimą“

      Byloje C‑262/06
      dėl 2006 m. gegužės 17 d. Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2006 m. birželio 15 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Deutsche Telekom AG
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką, atstovaujamą Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai L. Bay Larsen, J. Makarczyk, P. Kūris (pranešėjas) ir J.‑C. Bonichot,
      generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. birželio 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Deutsche Telekom AG, atstovaujamos advokatų T. Mayen, U. Karpenstein, ir B. Stamm,

      –        Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen, atstovaujamos Bayer, Meyer-Sebastian, E. Greiwe, M. Dorsch, padedamų B. Kuhrmeyer ir R. Busch,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Schulze-Bahr,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Hubert,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Aiello,

      –        Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos S. Žalimienės,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir M. Shotter,
      susipažinęs su 2007 m. birželio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB
         dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33, toliau –
         Pagrindų direktyva) 27 straipsnio pirmosios pastraipos ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB
         dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų
         paslaugų direktyva) (OL L 108, p. 51, toliau – Universaliųjų paslaugų direktyva) 16 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Federalinė elektros energijos, dujų, telekomunikacijų, pašto ir geležinkelių agentūra, toliau – reguliavimo institucija)
         ir Deutsche Telekom AG (toliau – Deutsche Telekom) nagrinėjant kasacinį skundą dėl 2004 m. birželio 8 d. Sprendimo, kuriuo reguliavimo institucija pripažino, kad Deutsche Telekom taikomiems tarifams ir su jais susijusių paslaugų teikimo sąlygų nuostatų turiniui kai kurių pasiūlymų paketų atveju taikoma
         pareiga gauti leidimą pagal 1996 m. liepos 25 d. Telekomunikacijų įstatymo (Telekommunikationsgesetz, BGBl., 1996 I, p. 1120, toliau – TKG 1996) 25 straipsnio 1 dalį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1998 m. vasario 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/10/EB dėl atvirojo tinklo teikimo (ATT) nuostatos taikymo
         balso telefonijai ir universaliųjų telekomunikacijų paslaugų konkurencinėje aplinkoje (OL L 101, p. 24) 17 straipsnyje nurodyti
         tokie tarifų nustatymo principai:

      „1.      Nepažeisdamos specialiųjų 3 straipsnio nuostatų dėl tarifų prieinamumo arba 6 dalies nuostatų, nacionalinės reguliavimo institucijos
         užtikrina, kad šio straipsnio nuostatas atitiktų arba balso telefonijos paslaugų teikėjai, turintys didelę įtaką rinkoje,
         arba teikėjai, paskirti pagal 5 straipsnį ir turintys didelę įtaką rinkoje.

      2.      Naudojimosi viešuoju fiksuoto telefono ryšio tinklu ir viešojo fiksuoto telefono ryšio paslaugomis tarifai turi atitikti pagrindinius
         Direktyvos 90/387/EEB II priede nurodytus orientavimosi į sąnaudas principus.

      3.      Nepažeidžiant (1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos) Direktyvos 97/33/EB dėl tinklų sujungimo (siekiant užtikrinti
         universaliąsias paslaugas ir sąveiką taikant atvirojo tinklo teikimo (ATT) principus (OL L 199, p. 32)) 7 straipsnio 3 dalies,
         prieigos prie viešojo fiksuoto telefono ryšio tinklo ir naudojimosi juo tarifai nepriklauso nuo vartotojų naudojamo taikomosios
         programos tipo, išskyrus atvejus, kai jie reikalauja skirtingų paslaugų ar papildomų paslaugų.

      4.      Remiantis Bendrijos teise, papildomų paslaugų, teikiamų kartu su prijungimu prie viešojo fiksuoto telefono ryšio tinklo ir
         viešojo fiksuoto telefono ryšio paslaugomis, tarifai turi būti pakankamai atskirti, kad vartotojas neturėtų mokėti už papildomas
         paslaugas, kurios nėra būtinos prašomai paslaugai.

      5.      Tarifų pakeitimai įsigalioja tik pasibaigus nacionalinės reguliavimo institucijos nustatytam atitinkamam viešo išankstinio
         pranešimo terminui.

      6.      Nepažeisdama 3 straipsnio dėl prieinamų kainų, valstybė narė gali leisti nacionalinei reguliavimo institucijai netaikyti šio straipsnio
         1, 2, 3, 4 ar 5 dalių tam tikroje geografinėje vietovėje, kai nustatoma, jog konkurencija viešojo fiksuoto telefono ryšio
         paslaugų rinkoje faktiškai egzistuoja.“

      4        Remiantis 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/19/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir susijusių
         priemonių sujungimo ir prieigos prie jų (Prieigos direktyva) (OL L 108, p. 7, toliau – Prieigos direktyva) dvylikta konstatuojamąja
         dalimi, siekiant užtikrinti esamų susitarimų tęstinumą ir išvengti teisinio vakuumo, naujojoje telekomunikacijų reguliavimo
         sistemoje turi būti išlaikomi ankstesne reguliavimo sistema nustatyti įpareigojimai, kol jie nebus peržiūrėti.

      5        Pagrindų direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad po to, kai priimama ar atnaujinama rekomendacija, nacionalinės reguliavimo
         institucijos kuo skubiau atlieka atitinkamų rinkų analizę atidžiai atsižvelgdamos į gaires. Valstybės narės užtikrina, kad
         ši analizė atitinkamais atvejais būtų atliekama kartu su nacionalinėmis konkurencijos institucijomis.

      6        Pagrindų direktyvos 27 straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatyta:

      „Valstybės narės visus įpareigojimus pagal nacionalinę teisę, nurodytus (Prieigos direktyvos) 7 straipsnyje ir (Universaliųjų
         paslaugų direktyvos) 16 straipsnyje, palieka galioti, kol nacionalinė reguliavimo institucija pagal šios direktyvos 16 straipsnį
         nuspręs dėl tų įpareigojimų.“

      7        Prieigos direktyvos 7 straipsnis suformuluotas taip:

      „Ankstesnių įpareigojimų dėl prieigos ir sujungimo persvarstymas
      1.      Valstybės narės išlaiko visus įmonėms, teikiančioms viešuosius ryšių tinklus ir (arba) paslaugas, taikomus įpareigojimus,
         susijusius su prieiga ir sujungimu, kurie galiojo prieš šios direktyvos įsigaliojimą pagal Direktyvos (97/33) 4, 6, 7, 8,
         11, 12 ir 14 straipsnius, Direktyvos (98/10) 16 straipsnį ir (1992 m. birželio 5 d. Tarybos) direktyvos 92/44/EEB (dėl atvirojo
         tinklo teikimo nuostatos taikymo skirtosioms linijoms (OL L 165, p. 27)) 7 ir 8 straipsnius tol, kol tie įpareigojimai bus
         persvarstyti ir pagal šio straipsnio 3 dalį priimtas sprendimas.

      2.      Komisija pradinėje rekomendacijoje dėl atitinkamų produktų ir paslaugų rinkų ir sprendime, įvardijančiame transnacionalines
         rinkas, kurie bus priimti pagal (Pagrindų direktyvos) 15 straipsnį, nurodo atitinkamas rinkas, kuriose taikomi 1 dalyje minėti
         įpareigojimai.

      3.      Valstybės narės užtikrina, kad kuo greičiau po šios direktyvos įsigaliojimo, paskui – periodiškai, nacionalinės reguliavimo
         institucijos atliktų rinkos analizę pagal (Pagrindų direktyvos) 16 straipsnį ir spręstų, ar šiuos įpareigojimus palikti, keisti
         arba panaikinti. Šiuo įpareigojimų pakeitimu arba panaikinimu suinteresuotos šalys apie tai turi būti informuojamos prieš
         protingą terminą.“

      8        Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnyje nustatyta:

      „Įpareigojimų persvarstymas
      1.      Valstybės narės išlaiko visus įpareigojimus, susijusius su:
      a)      mažmeniniais viešojo telefono ryšio tinklo prieigos ir naudojimo tarifais, taikomais pagal Direktyvos (98/10) 17 straipsnį;
      b)      operatoriaus pasirinkimu ar išankstiniu pasirinkimu pagal Direktyvą (97/33);
      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      9        TKG 1996 24 straipsnyje, be kita ko, numatyta, kad tarifai turi būti orientuoti į efektyvaus paslaugų teikimo sąnaudas ir
         atitikti šiuos reikalavimus: į juos neturi būti įtraukta papildomų mokesčių vien dėl to, kad paslaugų teikėjas atitinkamoje
         telekomunikacijų rinkoje užima dominuojančią padėtį BGBl. 1989 I, p. 2486 paskelbtos redakcijos Įstatymo dėl konkurencijos
         apribojimų (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen) 19 straipsnio prasme, juose neturi būti nuolaidų, sumažinančių kitų įmonių konkuravimo telekomunikacijų rinkoje galimybes,
         ir jie neturi suteikti vartotojams pranašumų kitų panašių ar tokių pačių telekomunikacijų paslaugų vartotojų atitinkamoje
         telekomunikacijų rinkoje atžvilgiu, išskyrus atvejus, kai tai objektyviai pateisinama.

      10      TKG 1996 25 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Remiantis šio įstatymo 24 ir 27–31 straipsniais, jeigu licencijos turėtojas atitinkamoje rinkoje užima dominuojančią padėtį
         Įstatymo dėl konkurencijos apribojimų 22 straipsnio prasme, reikalingas reguliavimo institucijos leidimas taikyti tarifus
         ir su jais susijusių paslaugų teikimo sąlygų nuostatas dėl pasiūlymų, susijusių su perdavimo būdais ir balso telefonija pagal
         6 straipsnyje nurodytas 3 ir 4 licencijų klases.

      2.      Kitų nei nurodytos 1 dalyje telekomunikacijų paslaugų, kurias teikia įmonės, atitinkamoje rinkoje užimančios dominuojančią
         padėtį Įstatymo dėl konkurencijos apribojimų 19 straipsnio prasme, tarifams ir su jais susijusių paslaugų teikimo sąlygų nuostatoms,
         remiantis 24 straipsniu, 27 straipsnio 4 dalimi ir 31 straipsniu, taikoma 30 straipsnyje numatyta procedūra.

      3.      1 ir 2 dalys pagal analogiją taikomos įmonės, su licencijos turėtoju 1 dalies prasme arba su įmone 2 dalies prasme sudarančios
         vieną įmonę, tarifams ir su jais susijusių paslaugų teikimo sąlygų nuostatoms. Vieną įmonę sudaro įmonės, susijusios Įstatymo
         dėl konkurencijos apribojimų 36 straipsnio 2 dalies ir 37 straipsnio 1 bei 2 dalių prasme.“

      11      2004 m. birželio 22 d. Telekomunikacijų įstatymo (Telekommunikationsgesetz) (BGBl. 2004 I, p. 1190), iš dalies pakeisto 2005 m. liepos 7 d. Įstatymu (BGBl. 2005 I, p. 1970, toliau – TKG 2004), 150 straipsnis
         tarifus reglamentuoja taip:

      „1.      Reguliavimo institucijos iki įsigaliojant šiam įstatymui priimti sprendimai dėl pripažinimo, kad subjektai užima dominuojančią
         padėtį atitinkamoje rinkoje, ir su jais susiję įpareigojimai lieka galioti, kol jie pakeičiami naujais sprendimais pagal šio
         įstatymo 2 dalį. Tai taip pat galioja ir tuomet, kai sprendimai dėl pripažinimo, kad subjektai užima dominuojančią padėtį
         atitinkamoje rinkoje, yra administracinio akto motyvuose. Pirmas sakinys atitinkamai taikomas (TKG 1996) 36 ir 37 straipsniuose
         bei 39 straipsnio antroje alternatyvoje nurodytiems įpareigojimams.

      <…>“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      12      2003 m. Deutsche Telekom pardavė įvairių telekomunikacijų paslaugų pasiūlymų paketų, kuriuos sudarė ir paslaugos, kurioms taikoma TKG 1996 25 straipsnio
         1 dalyje numatyta pareiga gauti reguliavimo institucijos leidimą, ir paslaugos, kurioms tokia pareiga netaikoma.

      13      Gavusi skundų, reguliavimo institucija 2003 m. gruodžio mėn. pradėjo tyrimą, siekdama patikrinti, ar tokia pareiga apskritai
         taikoma šiems paketams.

      14      2004 m. birželio 8 d. Sprendimu reguliavimo institucija pripažino, kad taikomiems tarifams ir su jais susijusių paslaugų teikimo
         sąlygų nuostatoms taikoma TKG 1996 25 straipsnyje numatyta pareiga gauti leidimą.

      15      Dėl šio sprendimo Deutsche Telekom pateikė skundą Verwaltungsgericht Köln ir kartu paprašė taikyti laikinąsias apsaugos priemones.

      16      2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu šis teismas patenkino Deutsche Telekom skundą, motyvuodamas tuo, kad TKG 2004 150 straipsnio 1 dalyje numatyta pereinamojo laikotarpio nuostata susijusi tik su
         įpareigojimais, nereikalaujančias įgyvendinančio akto, kurie taikomi savaime, t. y. kriterijais, kurių TKG 1996 25 straipsnio
         1 dalis neatitinka.

      17      Dėl šio sprendimo reguliavimo institucija pateikė kasacinį skundą Bundesverwaltungsgericht, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar (Pagrindų direktyvos) 27 straipsnio pirmoji pastraipa ir (Universaliųjų paslaugų direktyvos) 16 straipsnio 1 dalies a punktas
         turi būti aiškinami taip, kad reikia palikti laikinai galioti anksčiau galiojusioje valstybės vidaus teisėje nustatytą teisinę
         pareigą gauti leidimą taikyti tarifus už balso telefonijos paslaugas galutiniams paslaugų gavėjams, kurias teikia dominuojančią
         padėtį šioje rinkoje užimančios įmonės, ir taip pat su tuo susijusį, pareigą gauti leidimą nustatantį administracinį aktą?

      Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
      2.      Ar Bendrijos teisė draudžia palikti toliau galioti tokią pareigą?“
       Dėl prejudicinių klausimų
      18      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Pagrindų direktyvos 27 straipsniu
         ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsniu siekiama palikti laikinai galioti anksčiau galiojusioje valstybės vidaus
         teisėje numatytą įstatyminę pareigą gauti leidimą tam tikriems telefonijos tarifams, kuriuos taiko įmonė, užimanti dominuojančią
         padėtį atitinkamoje rinkoje, ir su tuo susijusį, pareigą gauti leidimą nustatantį administracinį aktą.

      19      Yra aišku, kad nacionalinė reguliavimo institucija nepriėmė jokio sprendimo pagal Pagrindų direktyvos 16 straipsnį, nes vykstant
         procesui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme atitinkamos balso telefonijos paslaugų rinkos tyrimas nebuvo
         užbaigtas.

       Dėl Pagrindų direktyvos 27 straipsnio ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnio aiškinimo
      20      Kalbant apie pažodinį Pagrindų direktyvos 27 straipsnio aiškinimą, reikia pažymėti, kad turi būti paliekami galioti „visi
         įpareigojimai“ pagal nacionalinę teisę, nurodyti Prieigos direktyvos 7 straipsnyje ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnyje.
         Pastarajame 7 straipsnyje minimi įmonėms, teikiančioms viešuosius ryšių tinklus ir (arba) paslaugas, taikomi su prieiga ir
         sujungimu susiję įpareigojimai, kurie galiojo prieš šios direktyvos įsigaliojimą. Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnio
         1 dalies a punktas numato visų įpareigojimų, susijusių su mažmeniniais viešojo telefono ryšio tinklo prieigos ir naudojimo
         tarifais, išlaikymą.

      21      Tai reiškia, kad, kaip savo išvados 30 punkte pažymėjo generalinis advokatas, visi taip nurodyti ir valstybės narės teisės
         aktais, ankstesniais nei Pagrindų direktyva, Prieigos direktyva, Universaliųjų paslaugų direktyva ir 2002 m. kovo 7 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/20/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų leidimo (Leidimų direktyva) (toliau –
         naujoji reguliavimo sistema), nustatyti įpareigojimai turi būti laikinai išlaikomi, neatsižvelgiant į jų pobūdį.

      22      Aplinkybė, kad sprendimą nutraukti šią laikiną padėtį, kuris priimamas atlikus Pagrindų direktyvos 16 straipsnyje minėtą rinkos
         tyrimą, turi priimti reguliavimo institucija, nekeičia šio aiškinimo, nes ši institucija tik vykdo galiojančiais teisės aktais
         nustatytą pareigą, kuri išplaukia iš naujosios reguliavimo sistemos. Iš tiesų būtent ši sistema nustato įpareigojimus, kurie
         bus pakeisti, išlaikyti arba panaikinti.

      23      Toks aiškinimas taip pat atitinka naujosios reguliavimo sistemos atsiradimą ir struktūrą.

      24      Kalbant apie šios sistemos atsiradimą, yra aišku, kad 2000 m. liepos 12 d. Pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
         dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (KOM (2000) 393, galutinis) jokios aiškios pereinamojo
         laikotarpio nuostatos nebuvo.

      25      2001 m. sausio 24 d. Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nuomonės, susijusios su „Pasiūlymu dėl Europos Parlamento ir
         Tarybos direktyvos dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos“ (OL C 123, p. 56) 4.4 punkte
         užsimenama apie būtinybę „aiškiai nurodyti, kad dabartiniu metu galiojantys teisės aktai turi būti taikomi, tik kol laukiama
         pirmojo pagal naująją direktyvą atlikto rinkų tyrimo išvadų“.

      26      Šis pasiūlymas buvo perimtas Bendrojoje pozicijoje (EB) Nr. 38/2001, kurią 2001 m. rugsėjo 17 d. priėmė Taryba dėl Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva)
         (OL C 337, p. 34), iš kurios matyti, jog Taryba buvo susirūpinusi teisinio aiškumo užtikrinimu ir tuo, kad būtų labiau atsižvelgta
         į situacijų valstybėse narėse įvairovę.

      27      Iš to matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas akivaizdžiai neketino apriboti Pagrindų direktyvos 27 straipsnio pirmojoje
         pastraipoje nurodytų įpareigojimų kategorijų.

      28      Kalbant apie naujosios reguliavimo sistemos struktūrą, reikia konstatuoti, pirma, kad įpareigojimus įmonėms, užimančioms dominuojančią
         padėtį atitinkamose rinkose, ankstesnėje reguliavimo sistemoje nustatė patys teisės aktai, o naujojoje reguliavimo sistemoje
         kompetenciją apibrėžti atitinkamą rinką ir joje taikyti reguliavimo priemones turi nacionalinės reguliavimo institucijos.
         Be to, šios institucijos dalyvauja atliekant rinkos tyrimą ir nustato įmones, užimančias joje dominuojančią padėtį.

      29      Antra, Prieigos direktyvos 7 straipsnyje, be kitų įpareigojimų, taikomų prieš įsigaliojant šiai direktyvai ir kuriuos valstybės
         narės palieka galioti, minimas Direktyvos 97/33 4 straipsnis, kuris tiesiogiai sukuria įpareigojimus operatoriams, ir šios
         direktyvos 6–8, 11, 12 bei 14 straipsniai, Direktyvos 98/10 16 straipsnis ir Direktyvos 92/44 7 bei 8 straipsniai, kuriais
         valstybėms narėms deleguojamas minėtų nuostatų įgyvendinimas, užtikrinamas arba valstybės valdžios institucijų, arba nacionalinių
         reguliavimo institucijų.

      30      Trečia ir galiausiai reikia pabrėžti, kad Universaliųjų paslaugų direktyvos dvidešimt aštuntoje konstatuojamojoje dalyje teigiama,
         jog iki to laiko, kai nacionalinės reguliavimo institucijos nustatys, kad tokių nuostatų nebereikia, nes jų teritorijoje jau
         veikia pakankama konkurencinė rinka, būtina užtikrinti, kad ir toliau būtų taikomos Bendrijos telekomunikacijų teisėje, ypač
         Direktyvoje 92/44, nustatytos nuostatos dėl skirtųjų linijų paslaugų.

      31      Pirmiausia šis tęstinumo tikslas yra aiškiai įgyvendintas Universaliųjų paslaugų direktyvos VII priedu, susijusiu su minimaliais
         skirtųjų linijų rinkinio reikalavimais, nurodytais šios direktyvos 18 straipsnyje, ir šios direktyvos 16 straipsnio 1 dalies
         c punktu, numatančiu įpareigojimų, susijusių su skirtosiomis linijomis ir įtvirtintų Direktyvos 92/44 3, 4, 7 ir 10 straipsniuose,
         nurodančiuose, kad įpareigojimus turi nustatyti valstybės narės, ir pastarosios direktyvos 6 ir 8 straipsniuose, kurių reguliavimo
         pobūdis negali būti ginčijamas, išlaikymą.

      32      Toliau Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnio 1 dalies a ir b punktai numato įpareigojimų, susijusių ir su Direktyvoje 98/10
         paminėtais mažmeniniais tarifais, ir su Direktyvoje 97/33 nurodytų operatorių atranka arba išankstine atranka, išlaikymą.

      33      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad pirmiau nurodyti įpareigojimai yra susiję ir su individualiais aktais, ir su reguliavimo
         priemonėmis, taikomomis institucijos, kurios paskyrimas priklauso nuo kiekvienai valstybei narei būdingos konstitucinės sąrangos.

      34      Galiausiai šį aiškinimą patvirtina nagrinėjamų nuostatų tikslo analizė.

      35      Iš tiesų Prieigos direktyvos dvylikta konstatuojamoji dalis ir 7 straipsnis numato būtinybę išvengti bet kokio teisinio vakuumo
         tarp ankstesnės ir naujosios reguliavimo sistemos. Šiuo tikslu numatyta palikti galioti visus esamus įpareigojimus, neatsižvelgiant
         į tai, koks jų pagrindas.

      36      Todėl, aiškiai darant nuorodą į Prieigos direktyvos 7 straipsnį ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnį, Pagrindų
         direktyvos 27 straipsniu buvo tikrai siekta to paties tikslo, būtent užtikrinti tęstinumą tarp ankstesnės ir naujosios reguliavimo
         sistemos, neatsižvelgiant į tai, koks yra operatoriams nustatytų įpareigojimų pobūdis ir pagrindas.

       Dėl TKG 1996 25 straipsnio 1 dalies
      37      TKG 1996 25 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tarifams, kuriuos įmonės, atitinkamoje rinkoje užimančios dominuojančią padėtį,
         taiko galutiniams vartotojams už balso telefonijos paslaugas, reikalaujama iš anksto gauti leidimą remiantis šio įstatymo
         24 ir 27–31 straipsniais.

      38      Direktyvos 98/10 17 straipsnio, aiškiai perimto Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnio 1 dalies a punktu, kurį nurodo
         Pagrindų direktyvos 27 straipsnis, 1 dalyje apibrėžiamas nacionalinių reguliavimo institucijų vaidmuo ir licencijos gavėjų,
         užimančių dominuojančią padėtį rinkoje, pareiga laikytis joje numatytų nuostatų. Šio 17 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad
         naudojimosi viešuoju fiksuoto telefono ryšio tinklu ir viešojo fiksuoto telefono ryšio paslaugomis tarifai turi atitikti pagrindinius
         orientavimosi į sąnaudas principus.

      39      Pagal TKG 1996 24 straipsnį tarifai turi būti nustatyti atsižvelgiant į efektyvaus paslaugų teikimo sąnaudas ir atitikti reikalavimus,
         nurodytus šio straipsnio 2 dalyje, kuri, be kita ko, numato, kad į tarifus neturi būti įtraukta papildomų mokesčių vien dėl
         to, jog paslaugų teikėjas atitinkamoje telekomunikacijų rinkoje užima dominuojančią padėtį.

      40      Iš to išplaukia, kad tokia nuostata, kokia yra TKG 1996 25 straipsnis, kuri nustato bendrą pareigą gauti leidimą ir kartu
         daro nuorodą į orientavimosi į sąnaudas principą, esantį tokioje nuostatoje, koks yra šio įstatymo 24 straipsnis, gali būti
         laikoma įgyvendinančia Direktyvos 98/10 17 straipsnį.

      41      Iš to, kas pasakyta, aišku, kad tokia pareiga, kokią numato TKG 1996 25 straipsnis, yra įpareigojimas Universaliųjų paslaugų
         direktyvos 16 straipsnio 1 dalies a punkto prasme ir dėl to turi būti laikinai išlaikoma.

      42      Tiesa, Deutsche Telekom teigia, kad nacionalinė reguliavimo institucija, atsisakydama atlikti atitinkamos rinkos tyrimą, galėtų taip pavėlinti naujų
         Bendrijos taisyklių taikymo pradžią. Tačiau tokiu atveju nacionalinės valdžios institucijos ir prireikus kompetentingi teismai
         iš to turėtų padaryti išvadas, o Komisija – vykdyti savo įgaliojimus, siekdama užtikrinti visišką Bendrijos teisės taikymą.

      43      Atsižvelgiant į visus pirmiau pateiktus svarstymus, į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Pagrindų direktyvos 27 straipsnio
         pirmoji pastraipa ir Universaliųjų paslaugų direktyvos 16 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, jog reikia
         palikti laikinai galioti valstybės vidaus teisėje prieš įsigaliojant naujajai reguliavimo sistemai nustatytą teisinę pareigą
         gauti leidimą taikyti tarifus už balso telefonijos paslaugas galutiniams paslaugų gavėjams, kurias teikia įmonės, užimančios
         dominuojančią padėtį rinkoje, kokia numatyta TKG 1996 25 straipsnyje, ir taip pat su tuo susijusius, pareigą gauti leidimą
         nustatančius administracinius aktus.

      44      Atsižvelgiant į pirmojo prejudicinio klausimą atsakymą, nėra būtina atsakyti į antrąjį klausimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios
            reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) 27 straipsnio pirmoji pastraipa ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos
            direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis
            (Universaliųjų paslaugų direktyva), 16 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad reikia palikti laikinai
            galioti valstybės vidaus teisėje prieš įsigaliojant iš šių direktyvų išplaukiančiai reguliavimo sistemai nustatytą teisinę
            pareigą gauti leidimą taikyti tarifus už balso telefonijos paslaugas galutiniams paslaugų gavėjams, kurias teikia įmonės,
            užimančios dominuojančią padėtį šioje rinkoje, kokia numatyta 1996 m. liepos 25 d. Telekomunikacijų įstatymo (Telekommunikationsgesetz) 25 straipsnyje, ir taip pat su tuo susijusius, pareigą gauti leidimą nustatančius administracinius aktus.
      Parašai.
      1 Proceso kalba: vokiečių.


title: 2011 m. lapkričio 23 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#bpost NV van publiek recht prieš Europos Komisiją.#Paslaugų viešieji pirkimai - OP konkurso procedūra - Oficialių leidinių, knygų ir kitų leidinių kasdienis vežimas ir pristatymas - Paraiškėjo pasiūlymo atmetimas ir sprendimas paskirti sutartį kitam pareiškėjui - Sutarties sudarymo kriterijai - Pareiga motyvuoti - Akivaizdi vertinimo klaida - Deliktinė atsakomybė.#Byla T-514/09.

text:
      2011 m. lapkričio 23 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas bpost prieš Komisiją
      (Byla T‑514/09)
      „Viešieji paslaugų pirkimai – OP konkurso procedūra – Kasdienis Oficialiojo leidinio, knygų, kitų periodinių leidinių bei leidinių transportavimas ir pristatymas – Pareiškėjo pasiūlymo atmetimas ir sprendimas sudaryti sutartį su kitu pareiškėju – Sutarties sudarymo kriterijai – Pareiga motyvuoti – Akivaizdi vertinimo klaida – Deliktinė atsakomybė“
      1.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Konkurso procedūra – Perkančiosios organizacijos sprendimų sudaryti sutartis peržiūros
            procedūra – Rungtyniškumo principas – Suderinimas su verslo paslapčių apsauga – Už peržiūros procedūras atsakingos institucijos
            – Pareiga užtikrinti konfidencialumą ir teisę į verslo paslapčių apsaugą, atsižvelgiant į šalių perduotoje medžiagoje esančią
            informaciją – Sąlygos – Šios pareigos suderinimas su veiksmingos teisinės apsaugos reikalavimais ir teisės į gynybą paisymu
            (SESV 267 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 100 straipsnio 2 dalis) (žr. 25–26 punktus)
      2.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Konkurso procedūra – Sutarčių sudarymas – Ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas – Sutarties
            sudarymo kriterijai – Perkančiosios organizacijos pasirinkimas – Ribos – Skaidrumo, vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principų
            paisymas (Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 97 straipsnis; Komisijos reglamento Nr. 2342/2002 138 straipsnis) (žr.  64 ir 66 punktus)
      3.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Konkurso procedūra – Pareiga paisyti konkurso dalyvių vienodo vertinimo principo – Būtinybė
            užtikrinti vienodas galimybes ir laikytis skaidrumo principo – Skaidrumo pareigos apimtis (Tarybos reglamento Nr. 1605/2002
            89 straipsnis) (žr. 65 punktą)
      4.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas konkurso būdu – Institucijų diskrecija – Teisminė kontrolė – Ribos
            (žr. 121 punktą)
      5.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas – Žala – Priežastinis ryšys – Vienos iš sąlygų netenkinimas – Viso ieškinio
            dėl žalos atlyginimo atmetimas (SESV 340 straipsnio antra pastraipa) (žr. 167 punktą)
      6.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Konkurso procedūra – Konkurso dalyvio išlaidos – Teisė į kompensaciją – Nebuvimas (Tarybos
            reglamento Nr. 1605/2002 101 straipsnis) (žr. 173 punktą)
      Dalykas

               Pirma, 2009 m. gruodžio 17 d. Europos Sąjungos leidinių biuro sprendimo, kuriuo atmetamas ieškovės pasiūlymas pagal konkursą
                  Nr. 10234 „Kasdieninis Oficialiojo leidinio, knygų, kitų periodinių leidinių bei leidinių transportavimas ir pristatymas“
                  (OL 2009/S 176–253034), ir sprendimo sudaryti sutartį su kitu pareiškėju panaikinimas ir, antra, žalos su palūkanomis atlyginimas.

            Rezoliucinė dalis:

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	bpost NV van publiek recht padengia bylinėjimosi išlaidas, įskaitant per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą patirtas
                     išlaidas.


2015 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Kyocera Mita Europe BV prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Muitų sąjunga ir bendrasis muitų tarifas – Reglamentas (ES) Nr. 861/2010 – Ieškinys dėl panaikinimo – SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa – Reglamentuojamojo pobūdžio teisės aktas, dėl kurio nereikia patvirtinti įgyvendinamųjų priemonių – Prekių išleidimas ir pranešimas apie mokėtinų muitų dydį – Supaprastintų procedūrų arba elektroninių priemonių taikymas.#Byla C-553/14 P.


1972 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Jozef Aimer prieš Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Byla 27-72.


title: 2014 m. rugsėjo 25 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Peri GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Erdvinio Bendrijos prekių ženklo paraiška – Srieginės sąvaržos forma – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-171/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T‑171/12
            Peri GmbH , įsteigta Veisenhorne (Vokietija), atstovaujama advokatės J. Dönch,
            ieškovė,
            prieš
            Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) , atstovaujamą D. Walicka,
            atsakovę,
            dėl ieškinio, pareikšto dėl 2012 m. sausio 26 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1209/2011‑1), susijusio su paraiška įregistruoti erdvinį žymenį, kurį sudaro srieginės sąvaržos forma, kaip Bendrijos prekių ženklą,
            BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas D. Gratsias, teisėjai M. Kancheva ir C. Wetter (pranešėjas),
            posėdžio sekretorė S. Bukšek Tomac, administratorė,
            susipažinęs su ieškiniu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2012 m. balandžio 12 d.,
            susipažinęs su atsakymu į ieškinį, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2012 m. liepos 24 d.,
            įvykus 2014 m. birželio 5 d. posėdžiui,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            Ginčo aplinkybės
            1. 2010 m. spalio 5 d. ieškovė Peri GmbH pagal 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1) pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.
            2. Buvo prašoma kaip prekių ženklą įregistruoti šią erdvinę formą:
            >image>2
            3. Pagal peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 6 ir 19 klasėms ir pagal kiekvieną iš jų atitinka šį aprašymą:
            – 6 klasė: „Betoninės dangos ir jų metaliniai priedai“,
            – 19 klasė: „Betoninės dangos ir jų nemetaliniai priedai“.
            4. 2011 m. balandžio 21 d. ekspertas, remdamasis Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktu, atmetė registracijos paraišką dėl visų nurodytų prekių.
            5. 2011 m. birželio 7 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, pateikė apeliaciją dėl eksperto sprendimo.
            6. 2012 m. sausio 26 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas), apie kurį ieškovei buvo pranešta 2012 m. vasario 13 d., VRDT pirmoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją nurodžiusi, kad, kiek tai susiję su nurodytomis prekėmis, erdvinis žymuo, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą, neturi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą.
            Šalių reikalavimai
            7. Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
            – panaikinti ginčijamą sprendimą,
            – priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
            8. VRDT Bendrojo Teismo prašo:
            – atmesti ieškinį,
            – priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl teisės
            Dėl ginčo dalyko
            9. Per teismo posėdį paklausta, ar neturi pastabų dėl teismo posėdžio pranešimo, ieškovė Bendrajam Teismui išreiškė pageidavimą minėtą pranešimą iš dalies pakeisti atsižvelgiant į tai, kad jos registracijos paraiška buvo apribota. Ji patikslino, kad paraiška apribota po to, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, t. y. 2014 m. gegužės 23 d., ir kad prekių ženklo paraiškos dalyką sudarančios prekės, apibūdintos šio sprendimo 3 punkte, buvo apribotos pateikiant tokį patikslinimą: „išskyrus dangų spynas“.
            10. VRDT tvirtino, kad, kaip matyti iš teismo praktikos, Bendrasis Teismas negali atsižvelgti į tokį prašymą (2007 m. lapkričio 20 d. Sprendimas Tegometall International / VRDT – Wuppermann (TEK) , T‑458/05, Rink., EU:T:2007:349], nes tai būtų netinkamas ginčo dalyko pakeitimas pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalį.
            11. VRDT nuomone, neginčytina, jog Bendrasis Teismas pripažino, kad prekių ženklo paraišką pateikusio asmens pareiškimas, padarytas po to, kai buvo priimtas Apeliacinės tarybos sprendimas, ir kuriuo jis atsiėmė savo paraišką tam tikroms iš pradžių nurodytoms prekėms ar paslaugoms, gali būti aiškinamas kaip toks, kuriuo siekiama ginčyti ginčijamo sprendimo teisėtumą tik tiek, kiek jis susijęs su sąraše likusiomis prekėmis ar paslaugomis, todėl ginčo dalykas nesikeičia. Tačiau šiuo atveju taip nėra, nes prekių ženklo paraiška buvo apribota ne išbraukus prekes, bet pakeitus atitinkamų prekių aprašymą.
            12. Nepaisydama tokio prieštaravimo ieškovė nepakeitė savo pozicijos.
            13. Pirmiausia reikia priminti, kad Bendrasis Teismas gali panaikinti arba pakeisti VRDT apeliacinės tarybos sprendimą tik tuomet, jeigu jį priimant egzistavo vienas iš Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 2 dalyje nurodytų panaikinimo ar pakeitimo pagrindų. Iš tikrųjų pagal minėto reglamento 76 straipsnį Bendrasis Teismas sprendimą turi priimti remdamasis Apeliacinei tarybai nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis (žr. šio sprendimo 10 punkte minėto Sprendimo TEK , EU:T:2007:349, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            14. Tačiau jis negali panaikinti arba pakeisti tokio sprendimo dėl pagrindų, atsiradusių jį paskelbus (2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo Sunrider / VRDT , C‑416/04 P, Rink., EU:C:2006:310, 55 punktas ir 2008 m. liepos 9 d. sprendimo Reber / VRDT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart) , T‑304/06, Rink., EU:T:2008:268, 24 punktas).
            15. Be to, pagal Reglamento Nr. 207/2009 26 straipsnio 1 dalies c punktą „Bendrijos prekių ženklo paraiškoje turi būti nurodytas prekių ir paslaugų, kurioms prašoma įregistruoti ženklą, sąrašas“.
            16. Reglamento Nr. 207/2009 43 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „pareiškėjas gali bet kada atšaukti savo Bendrijos prekių ženklo paraišką arba apriboti joje nurodytų prekių ar paslaugų sąrašą“.
            17. Šiuo atveju neginčijama, kad ieškovė savo Bendrijos prekių ženklo registracijos paraiškoje nurodytas prekes apribojo po to, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas.
            18. Tai reiškia, kad iš principo Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytų prekių ar paslaugų sąrašo apribojimas pagal Reglamento Nr. 207/2009 43 straipsnio 1 dalį, padarytas jau priėmus Bendrajame Teisme ginčijamą Apeliacinės tarybos sprendimą, negali turėti įtakos šio sprendimo teisėtumui, kuris vienintelis ginčijamas Bendrajame Teisme (žr. šio sprendimo 14 punkte minėto Sprendimo Mozart , EU:T:2008:268, 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            19. Vis dėlto taip pat būtina priminti, kad VRDT apeliacinės tarybos sprendimas Bendrajame Teisme gali būti ginčijamas tik dėl tam tikrų atitinkamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos sąraše nurodytų prekių ar paslaugų. Tokiu atveju kitoms tame pačiame sąraše esančioms prekėms ar paslaugoms šis sprendimas tampa galutinis (šio sprendimo 14 punkte minėto Sprendimo Mozart , EU:T:2008:268, 26 punktas).
            20. Atsižvelgdamas į tokią galimybę, Bendrasis Teismas prekių ženklo paraišką pateikusio asmens pareiškimą, kuris yra vėlesnis už Apeliacinės tarybos sprendimą ir kuriuo jis atšaukia savo paraišką dėl tam tikrų pirminėje paraiškoje nurodytų prekių, laiko arba patvirtinimu, kad sprendimas ginčijamas tik tiek, kiek jame nurodytos likusios prekės, arba, jeigu toks pareiškimas buvo padarytas vėlesniame proceso Bendrajame Teisme etape, dalies reikalavimų atsisakymu (žr. šio sprendimo 14 punkte minėto Sprendimo Mozart , EU:T:2008:268, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            21. Tačiau jeigu Bendrijos prekių ženklų paraiškoje nurodytų prekių sąrašą prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo apriboja ne tam, kad išbrauktų iš šio sąrašo vieną ar kelias prekes, o tam, kad pakeistų vieną ar kelias šio sąrašo charakteristikas, negalima atmesti, jog toks pakeitimas gali daryti įtaką per administracinę procedūrą VRDT instancijų atliekamam Bendrijos prekių ženklo nagrinėjimui. Tokiomis aplinkybėmis leidimas padaryti tokį pakeitimą tuo metu, kai ieškinys nagrinėjamas Bendrajame Teisme, prilygtų Procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalyje draudžiamam ginčo dalyko pakeitimui vykstant procesui (šio sprendimo 10 punkte minėto Sprendimo TEK , EU:T:2007:349, 25 punktas ir 2013 m. vasario 20 d. Sprendimo Caventa / VRDT – Anson’s Herrenhaus (B BERG) , T‑631/11, EU:T:2013:85, 23 punktas).
            22. Taigi svarbu nustatyti, ar per teismo posėdį ieškovės nurodytas 2014 m. gegužės 23 d. atliktas prekių, kurioms prašoma įregistruoti nagrinėjamą prekių ženklą, paraiškos apribojimas gali būti laikomas ieškovės patvirtinimu, kad ji sprendimą ginčija tik tiek, kiek jis susijęs su pakeistame sąraše esančiomis prekėmis, ar jį reikia laikyti dalies reikalavimų atsisakymu.
            23. Taip nėra šiuo atveju. Šitaip apribodama ieškovė ne išbraukė tam tikras prekes iš prekių, kurioms prašoma įregistruoti aptariamą prekių ženklą, sąrašo, kuriame ir toliau liko 6 klasei priklausančios betoninės dangos ir jų metaliniai priedai bei 19 klasei priklausančios betoninės dangos ir jų nemetaliniai priedai, o nurodė, kad šios prekės turi būti suprantamos kaip neapimančios „dangų spynų“. Taigi negalima atmesti, kad šitaip ieškovė padarė pakeitimą, galintį daryti įtaką Bendrijos prekių ženklo nagrinėjimui, kurį per administracinę procedūrą atliko VRDT instancijos. Todėl, kaip nurodyta šio sprendimo 21 punkte, į tokį apribojimą Bendrasis Teismas negali atsižvelgti, nes juo būtų pakeistas ginčo dalykas.
            24. Taigi reikia daryti išvadą, jog prekės, į kurias būtina atsižvelgti nagrinėjant šį ieškinį, yra tos, kurios įtrauktos į prekių, nurodytų pirminėje ieškovės prekių ženklo paraiškoje, sąrašą (žr. šio sprendimo 3 punktą).
            25. Todėl reikia atmesti šio sprendimo 9 punkte nurodytą ieškovės prašymą.
            Dėl esmės
            26. Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo du pagrindus, susijusius su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu ir to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies e punkto pažeidimu.
            Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
            27. Ieškovė tvirtina, kad, atsižvelgdama į atitinkamos visuomenės, kurią sudaro specialistai, pastabumo laipsnį, kuris yra aukštesnis už vidutinių, pakankamai informuotų ir protingai pastabių bei nuovokių vartotojų pastabumo laipsnį, taip pat į labai gerai atpažįstamas nagrinėjamame žymenyje pavaizduotos sąvaržos savybes, Apeliacinė taryba turėjo pripažinti, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas turi skiriamųjų požymių.
            28. Ji nurodo, kad Apeliacinė taryba nepateikė konkrečių faktų, kurie patvirtintų paprasčiausiomis prielaidomis pagrįstą analizę. Ji priduria, kad tas prielaidas paneigia VRDT pateikti įrodymai, konkrečiai kalbant, jos pateiktas tyrimas, kurį Apeliacinė taryba klaidingai laikė susijusiu tik su vokiškai kalbančia visuomene, nors sąvaržos forma yra žymuo, kurį galima „perskaityti“ neturint jokių kalbos žinių.
            29. VRDT ginčija ieškovės argumentus.
            30. Šiuo klausimu būtina priminti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami „jokio skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai“.
            31. Prekių ženklo skiriamasis požymis pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą reiškia, kad šis prekių ženklas leidžia identifikuoti prekę, kuriai prašoma jį įregistruoti, kaip pagamintą konkrečios įmonės ir atskirti ją nuo kitų įmonių prekių (žr. 2010 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Wilo / VRDT  ( Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas ), T‑253/09 ir T‑254/09, EU:T:2010:507, 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            32. Šis skiriamasis prekių ženklo požymis turi būti vertinamas, pirma, atsižvelgiant į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip nagrinėjamas prekes ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė, kurią sudaro vidutiniai pakankamai informuoti ir protingai pastabūs bei nuovokūs tokių prekių ar paslaugų vartotojai (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas , EU:T:2010:507, 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            33. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pačios prekės formą turinčių prekių ženklų skiriamojo požymio vertinimo kriterijai nesiskiria nuo tų, kurie taikomi kitoms prekių ženklų kategorijoms (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas , EU:T:2010:507, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            34. Tačiau taikydama šiuos kriterijus atitinkama visuomenė nebūtinai taip pat suvoks pačios prekės formą turintį erdvinį prekių ženklą ir žodinį ar vaizdinį prekių ženklą, sudarytą iš žymens, nepriklausomo nuo juo žymimų prekių išorinio vaizdo. Iš tiesų vidutiniai vartotojai, nesant jokių grafinių ar tekstinių elementų, nėra įpratę preziumuoti prekių kilmės remdamiesi jų ar pakuotės forma, todėl nustatyti tokio erdvinio prekių ženklo skiriamąjį požymį gali būti sunkiau negu žodinio ar vaizdinio prekių ženklo atveju (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas , EU:T:2010:507, 20 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            35. Be kita ko, pagal teismo praktiką kuo labiau forma, kurią prašoma įregistruoti kaip prekių ženklą, yra panaši į labiausiai tikėtiną atitinkamos prekės formą, tuo didesnė tikimybė, kad ji neturės skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Tokiomis aplinkybėmis skiriamųjų požymių, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, turi tik prekių ženklas, kuris labai skiriasi nuo sektoriaus normų ar įpročių ir dėl to gali atlikti esminę kilmės nuorodos funkciją (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas , EU:T:2010:507, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            36. Ieškovės argumentai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus.
            37. Dėl atitinkamos visuomenės Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad tai yra specialių žinių turinti visuomenė (ginčijamo sprendimo 11 punktas). Ieškovė pritarė šiai analizei ir padarė išvadą, kad todėl atitinkamą visuomenę sudaro specialistai; tačiau ši išvada teisinga tik iš dalies. Kaip, be kita ko, pripažino pati ieškovė, kadangi minėtos visuomenės santykis su atitinkama sritimi yra toks, kad plačiąja prasme gali būti įtraukiami asmenys, „kurie tuo domisi iš esmės“, ši visuomenė gali, priešingai ieškovės pateiktam minėtos formuluotės aiškinimui, tam tikrais atvejais apimti ne tik specialistus.
            38. Pateikus tokį patikslinimą reikia nurodyti, jog šalys teisingai pritaria išvadai, išplaukiančiai iš to, jog atitinkama visuomenė yra specialių žinių turinti visuomenė, t. y. kad aukštas minėtos visuomenės pastabumo erdviniam žymeniui, kaip antai nagrinėjamam šioje byloje, laipsnis ypač pasižymi tuo, kad „ji kreipia dėmesį į tokios uždarymo sistemos technines savybes (atitinkamai į medžiagų ir konstrukcijų kokybę)“ (ginčijamo sprendimo 11 punktas).
            39. Tačiau ieškovė tvirtina, kad, atsižvelgiant į tokį aukštą atitinkamos visuomenės pastabumo laipsnį, sąvaržos, sudarančios erdvinį žymenį, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą, savybės, t. y. atgręžta dantelių eilė ir centrinė įpjova vertikaliame sąvaržos strypelyje, negali likti nepastebėtos, todėl suteikia minėtam prekių ženklui skiriamąjį požymį, o tai patvirtina tyrimo rezultatai. Ji kaltina Apeliacinę taryba nenurodžius jokių konkrečių aplinkybių, kurios pagrįstų atsisakymą įregistruoti prašomą prekių ženklą.
            40. Savo ruožtu Apeliacinė taryba manė, kad, kalbant konkrečiai dėl šio sprendimo 38 punkte pabrėžto atitinkamos visuomenės didelio pastabumo laipsnio, ši visuomenė nagrinėjamus funkcinius elementus pirmiausiai suvoks kaip techninę priemonę, skirtą sujungti arba užrakinti sienos elementus arba betonines dalis. Šie techniniai elementai yra ir kitose sąvaržose, todėl, Apeliacinės tarybos nuomone, tokie nedideli nagrinėjamos sąvaržos ir kitų sąvaržų skirtumai neleidžia manyti, kad prašomame įregistruoti erdviniame prekių ženkle perteikiama ypatinga ir išskirtinė koncepcija.
            41. Reikia pažymėti, kad erdvinių prekių ženklų srityje, kaip matyti iš šio sprendimo 35 punkte nurodytos teismo praktikos, skiriamųjų požymių turi tik prekių ženklas, kuris labai skiriasi nuo sektoriaus normų ar įpročių ir dėl to gali atlikti esminę kilmės nuorodos funkciją.
            42. Ši analizė tinka ir tuo atveju, kai nagrinėjama visuomenė yra specialių žinių turinti visuomenė (kalbant apie ribotą vartotojų ratą mikrofonų atveju, žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Neumann / VRDT  (Mikrofono galvutės forma), T‑358/04, Rink., EU:T:2007:263, 46 punktą; stogelių ir pavėsinių atveju – 2008 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Somm  / VRDT ( Pavėsinės ), T‑351/07, EU:T:2008:591, 29 punktą; prabangių laikrodžių ir jų ciferblatų atveju – 2009 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Lange Uhren  / VRDT (Geometrinės figūros ant laikrodžio ciferblato), T‑152/07, EU:T:2009:324, 87 punktą).
            43. Taigi tiksliai taikydama Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą Apeliacinė taryba nurodė, kad pavaizduotai sąvaržai nebūdinga ypatinga ir išskirtinė koncepcija, nes, palyginti su kitomis šios rūšies prekėmis, ji turi tik nedidelių skirtumų. Iš tikrųjų nagrinėjama sąvarža šiuo atveju nėra tokia neįprasta, kad būtų galima manyti, jog vien dėl jos erdvinio pavaizdavimo prašomą įregistruoti prekių ženklą būtų galima laikyti galinčiu atskirti juo žymimas prekes nuo konkurentų prekių.
            44. Nors ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą nepateikus jokių šį tvirtinimą pagrindžiančių įrodymų, tokiam argumentui trūksta pagrįstumo. Iš ginčijamo sprendimo matyti, jog Apeliacinė taryba išanalizavo ieškovės konkurentų pateiktus sąvaržų pavyzdžius ir pažymėjo, kad jie leidžia nustatyti tik tai, kad sąvaržos gali turėti „įvairų funkcinį ar net estetinį apipavidalinimą“, tačiau „tokie prekės variantai“ neleidžia konstatuoti „prekių ženklo funkcijos, kai kalbama apie jų sudarytą bendrą įspūdį“ (ginčijamo sprendimo 17 punktas). Ji teisingai nurodė ieškovei, kad nepakanka to, jog visuomenė gali atpažinti įvairių sąvaržų skirtumus, o tai iš tikrųjų įmanoma, kai kalbama apie specialių žinių turinčią visuomenę, kaip ir šioje byloje; visuomenė turi ieškovės pateiktą sąvaržos variantą laikyti „tokiu išskirtiniu, kad jį atpažintų kaip kilmės nuorodą“ (ginčijamo sprendimo 18 punktas). Taigi, kaip tinkamai nurodė Apeliacinė taryba, nors nagrinėjamos sąvaržos skirtumus iš tikrųjų galima identifikuoti, vis dėlto jie atrodo tik kaip paprasti sąvaržų variantai. Taigi šios savybės neindividualizuoja nagrinėjamos prekės ir pačios savaime nenurodo konkrečios komercinės kilmės.
            45. Galiausiai dėl per procedūrą VRDT ieškovės pateikto tyrimo, susijusio su nagrinėjamo erdvinio žymens skiriamuoju požymiu, įrodomosios galios reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba teisingai nurodė, jog jis buvo atliktas tik specialių žinių turinčios vokiškai kalbančios visuomenės, o ne specialių žinių turinčios Europos Sąjungos visuomenės, kuri šiuo atveju yra atitinkama visuomenė, atžvilgiu. Iš tikrųjų, net jeigu kalbama apie paraišką įregistruoti erdvinį Bendrijos prekių ženklą, kuriam „perskaityti“, kaip teisingai nurodė ieškovė, nereikia kalbos žinių, specialių žinių turinti vokiškai kalbanti visuomenė geriau žino prekes, kuriomis prekiauja vokiečių arba austrų įmonės, todėl normalu, kad tokių įmonių pavadinimus nuomonių apklausoje ji nurodys dažniau nei specialių žinių turinti Sąjungos visuomenė.
            46. Be to, nurodydama minėto tyrimo rezultatus, ieškovė Apeliacinėje taryboje pabrėžė (ginčijamo sprendimo 6 punkto ketvirta įtrauka), kad „didelė procentinė specialių žinių turinčios vokiškai kalbančios visuomenės dalis“ identifikavo erdvinės formos, kurią buvo prašyta įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą, gamintoją. Tačiau skiriamąjį požymį turi suvokti visa atitinkama visuomenė (t. y. atitinkama Sąjungos visuomenė). Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai atmetė šį tyrimą kaip neleidžiantį paneigti jos išvados, kad nagrinėjamas erdvinis žymuo neturi skiriamųjų požymių.
            47. Ieškovės nuomone, tyrimo rezultatai patvirtina, jog atitinkamai visuomenei minėtas žymuo yra skiriamasis, kai kalbama apie šiame žymenyje pavaizduotą prekę, kuria ji jau prekiavo, todėl reikia nurodyti, kad toks argumentas susijęs su skiriamuoju požymiu, kurį prašomas įregistruoti prekių ženklas įgijo dėl naudojimo. Taigi Apeliacinė taryba nepadarė teisės klaidos, kai nurodė, kad tokia aplinkybė negali lemti, kad VRDT netaikytų Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto absoliutaus atmetimo pagrindo (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 7 d. Sprendimo Mag Instrument / VRDT (Kišeninio žibintuvėlio forma),  T‑88/00, Rink., EU:T:2002:28, 39 punktą) ir kad į ją galima atsižvelgti tik taikant minėto reglamento 7 straipsnio 3 dalį, kuria ieškovė nesirėmė nė viename procedūros etape.
            48. Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, jog nagrinėjamas erdvinis prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą visų susijusių prekių atžvilgiu.
            49. Todėl pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
            Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto pažeidimu
            50. Reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo pabaigoje, t. y. jo 23 punkte, Apeliacinė taryba tik papildomai paminėjo, kad ekspertas turėjo galimybę atmesti ieškovės prekių ženklo paraišką ir pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto i bei ii papunkčius, tačiau jų netaikė. Iš pačios to punkto formuluotės matyti, kad, siekdama ekonomiškos procedūros, Apeliacinė taryba negrąžino bylos ekspertui papildomam sprendimui priimti, nes paraiška „bet kuriuo atveju turi būti atmesta pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą“; tokio vertinimo teisėtumas jau buvo patvirtintas šio sprendimo 30–48 punktuose.
            51. Kadangi, kaip atsakyme į ieškinį nurodė VRDT, ginčijamas sprendimas negrindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto i ir ii papunkčiais, jų pažeidimu grindžiamas pagrindas neturi įtakos minėto sprendimo teisėtumui.
            52. Dėl tos pačios priežasties nebuvo pažeistas Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis, pagal kurį VRDT sprendimuose nurodomi juos pagrindžiantys motyvai. Akivaizdu, kad nebuvo būtina iš anksto konsultuotis su ieškove dėl aplinkybės, kuria Apeliacinė taryba ex officio nusprendė negrįsti savo sprendimo.
            53. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad antrasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
            54. Todėl reikia atmesti visą ieškinį, nesant būtinybės nuspręsti dėl per teismo posėdį ieškovės pateikto dokumento priimtinumo.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            55. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
            56. Kadangi ieškovė bylą pralaimėjo, reikia jai nurodyti padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT reikalavimus.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Atmesti ieškinį.
            2. Priteisti iš Peri GmbH bylinėjimosi išlaidas.

    ---documentbreak---

         BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. rugsėjo 25 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Erdvinio Bendrijos prekių ženklo paraiška — Srieginės sąvaržos forma — Absoliutus atmetimo pagrindas — Skiriamųjų požymių nebuvimas — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje T‑171/12

         Peri GmbH, įsteigta Veisenhorne (Vokietija), atstovaujama advokatės J. Dönch,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą D. Walicka,
      atsakovę,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2012 m. sausio 26 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1209/2011‑1), susijusio su paraiška įregistruoti erdvinį žymenį, kurį sudaro srieginės sąvaržos forma, kaip Bendrijos prekių ženklą,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas D. Gratsias, teisėjai M. Kancheva ir C. Wetter (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė S. Bukšek Tomac, administratorė,
      susipažinęs su ieškiniu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2012 m. balandžio 12 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2012 m. liepos 24 d.,
      įvykus 2014 m. birželio 5 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2010 m. spalio 5 d. ieškovė Peri GmbH pagal 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1) pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

               2

               Buvo prašoma kaip prekių ženklą įregistruoti šią erdvinę formą:

               3

               Pagal peržiūrėtą ir iš dalies pakeistą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 6 ir 19 klasėms ir pagal kiekvieną iš jų atitinka šį aprašymą:

                        —

                        6 klasė: „Betoninės dangos ir jų metaliniai priedai“,

                        —

                        19 klasė: „Betoninės dangos ir jų nemetaliniai priedai“.

               4

               2011 m. balandžio 21 d. ekspertas, remdamasis Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktu, atmetė registracijos paraišką dėl visų nurodytų prekių.

               5

               2011 m. birželio 7 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, pateikė apeliaciją dėl eksperto sprendimo.

               6

               2012 m. sausio 26 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas), apie kurį ieškovei buvo pranešta 2012 m. vasario 13 d., VRDT pirmoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją nurodžiusi, kad, kiek tai susiję su nurodytomis prekėmis, erdvinis žymuo, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą, neturi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

         Šalių reikalavimai

               7

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               8

               VRDT Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Dėl ginčo dalyko

               9

               Per teismo posėdį paklausta, ar neturi pastabų dėl teismo posėdžio pranešimo, ieškovė Bendrajam Teismui išreiškė pageidavimą minėtą pranešimą iš dalies pakeisti atsižvelgiant į tai, kad jos registracijos paraiška buvo apribota. Ji patikslino, kad paraiška apribota po to, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas, t. y. 2014 m. gegužės 23 d., ir kad prekių ženklo paraiškos dalyką sudarančios prekės, apibūdintos šio sprendimo 3 punkte, buvo apribotos pateikiant tokį patikslinimą: „išskyrus dangų spynas“.

               10

               VRDT tvirtino, kad, kaip matyti iš teismo praktikos, Bendrasis Teismas negali atsižvelgti į tokį prašymą (2007 m. lapkričio 20 d. Sprendimas Tegometall International / VRDT – Wuppermann (TEK), T‑458/05, Rink., EU:T:2007:349], nes tai būtų netinkamas ginčo dalyko pakeitimas pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalį.

               11

               VRDT nuomone, neginčytina, jog Bendrasis Teismas pripažino, kad prekių ženklo paraišką pateikusio asmens pareiškimas, padarytas po to, kai buvo priimtas Apeliacinės tarybos sprendimas, ir kuriuo jis atsiėmė savo paraišką tam tikroms iš pradžių nurodytoms prekėms ar paslaugoms, gali būti aiškinamas kaip toks, kuriuo siekiama ginčyti ginčijamo sprendimo teisėtumą tik tiek, kiek jis susijęs su sąraše likusiomis prekėmis ar paslaugomis, todėl ginčo dalykas nesikeičia. Tačiau šiuo atveju taip nėra, nes prekių ženklo paraiška buvo apribota ne išbraukus prekes, bet pakeitus atitinkamų prekių aprašymą.

               12

               Nepaisydama tokio prieštaravimo ieškovė nepakeitė savo pozicijos.

               13

               Pirmiausia reikia priminti, kad Bendrasis Teismas gali panaikinti arba pakeisti VRDT apeliacinės tarybos sprendimą tik tuomet, jeigu jį priimant egzistavo vienas iš Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 2 dalyje nurodytų panaikinimo ar pakeitimo pagrindų. Iš tikrųjų pagal minėto reglamento 76 straipsnį Bendrasis Teismas sprendimą turi priimti remdamasis Apeliacinei tarybai nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis (žr. šio sprendimo 10 punkte minėto Sprendimo TEK, EU:T:2007:349, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               14

               Tačiau jis negali panaikinti arba pakeisti tokio sprendimo dėl pagrindų, atsiradusių jį paskelbus (2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo Sunrider / VRDT, C‑416/04 P, Rink., EU:C:2006:310, 55 punktas ir 2008 m. liepos 9 d. sprendimo Reber / VRDT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Rink., EU:T:2008:268, 24 punktas).

               15

               Be to, pagal Reglamento Nr. 207/2009 26 straipsnio 1 dalies c punktą „Bendrijos prekių ženklo paraiškoje turi būti nurodytas prekių ir paslaugų, kurioms prašoma įregistruoti ženklą, sąrašas“.

               16

               Reglamento Nr. 207/2009 43 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „pareiškėjas gali bet kada atšaukti savo Bendrijos prekių ženklo paraišką arba apriboti joje nurodytų prekių ar paslaugų sąrašą“.

               17

               Šiuo atveju neginčijama, kad ieškovė savo Bendrijos prekių ženklo registracijos paraiškoje nurodytas prekes apribojo po to, kai buvo priimtas ginčijamas sprendimas.

               18

               Tai reiškia, kad iš principo Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytų prekių ar paslaugų sąrašo apribojimas pagal Reglamento Nr. 207/2009 43 straipsnio 1 dalį, padarytas jau priėmus Bendrajame Teisme ginčijamą Apeliacinės tarybos sprendimą, negali turėti įtakos šio sprendimo teisėtumui, kuris vienintelis ginčijamas Bendrajame Teisme (žr. šio sprendimo 14 punkte minėto Sprendimo Mozart, EU:T:2008:268, 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               19

               Vis dėlto taip pat būtina priminti, kad VRDT apeliacinės tarybos sprendimas Bendrajame Teisme gali būti ginčijamas tik dėl tam tikrų atitinkamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos sąraše nurodytų prekių ar paslaugų. Tokiu atveju kitoms tame pačiame sąraše esančioms prekėms ar paslaugoms šis sprendimas tampa galutinis (šio sprendimo 14 punkte minėto Sprendimo Mozart, EU:T:2008:268, 26 punktas).

               20

               Atsižvelgdamas į tokią galimybę, Bendrasis Teismas prekių ženklo paraišką pateikusio asmens pareiškimą, kuris yra vėlesnis už Apeliacinės tarybos sprendimą ir kuriuo jis atšaukia savo paraišką dėl tam tikrų pirminėje paraiškoje nurodytų prekių, laiko arba patvirtinimu, kad sprendimas ginčijamas tik tiek, kiek jame nurodytos likusios prekės, arba, jeigu toks pareiškimas buvo padarytas vėlesniame proceso Bendrajame Teisme etape, dalies reikalavimų atsisakymu (žr. šio sprendimo 14 punkte minėto Sprendimo Mozart, EU:T:2008:268, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               21

               Tačiau jeigu Bendrijos prekių ženklų paraiškoje nurodytų prekių sąrašą prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo apriboja ne tam, kad išbrauktų iš šio sąrašo vieną ar kelias prekes, o tam, kad pakeistų vieną ar kelias šio sąrašo charakteristikas, negalima atmesti, jog toks pakeitimas gali daryti įtaką per administracinę procedūrą VRDT instancijų atliekamam Bendrijos prekių ženklo nagrinėjimui. Tokiomis aplinkybėmis leidimas padaryti tokį pakeitimą tuo metu, kai ieškinys nagrinėjamas Bendrajame Teisme, prilygtų Procedūros reglamento 135 straipsnio 4 dalyje draudžiamam ginčo dalyko pakeitimui vykstant procesui (šio sprendimo 10 punkte minėto Sprendimo TEK, EU:T:2007:349, 25 punktas ir 2013 m. vasario 20 d. Sprendimo Caventa / VRDT – Anson’s Herrenhaus (B BERG), T‑631/11, EU:T:2013:85, 23 punktas).

               22

               Taigi svarbu nustatyti, ar per teismo posėdį ieškovės nurodytas 2014 m. gegužės 23 d. atliktas prekių, kurioms prašoma įregistruoti nagrinėjamą prekių ženklą, paraiškos apribojimas gali būti laikomas ieškovės patvirtinimu, kad ji sprendimą ginčija tik tiek, kiek jis susijęs su pakeistame sąraše esančiomis prekėmis, ar jį reikia laikyti dalies reikalavimų atsisakymu.

               23

               Taip nėra šiuo atveju. Šitaip apribodama ieškovė ne išbraukė tam tikras prekes iš prekių, kurioms prašoma įregistruoti aptariamą prekių ženklą, sąrašo, kuriame ir toliau liko 6 klasei priklausančios betoninės dangos ir jų metaliniai priedai bei 19 klasei priklausančios betoninės dangos ir jų nemetaliniai priedai, o nurodė, kad šios prekės turi būti suprantamos kaip neapimančios „dangų spynų“. Taigi negalima atmesti, kad šitaip ieškovė padarė pakeitimą, galintį daryti įtaką Bendrijos prekių ženklo nagrinėjimui, kurį per administracinę procedūrą atliko VRDT instancijos. Todėl, kaip nurodyta šio sprendimo 21 punkte, į tokį apribojimą Bendrasis Teismas negali atsižvelgti, nes juo būtų pakeistas ginčo dalykas.

               24

               Taigi reikia daryti išvadą, jog prekės, į kurias būtina atsižvelgti nagrinėjant šį ieškinį, yra tos, kurios įtrauktos į prekių, nurodytų pirminėje ieškovės prekių ženklo paraiškoje, sąrašą (žr. šio sprendimo 3 punktą).

               25

               Todėl reikia atmesti šio sprendimo 9 punkte nurodytą ieškovės prašymą.

         Dėl esmės

               26

               Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo du pagrindus, susijusius su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu ir to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies e punkto pažeidimu.

         Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu

               27

               Ieškovė tvirtina, kad, atsižvelgdama į atitinkamos visuomenės, kurią sudaro specialistai, pastabumo laipsnį, kuris yra aukštesnis už vidutinių, pakankamai informuotų ir protingai pastabių bei nuovokių vartotojų pastabumo laipsnį, taip pat į labai gerai atpažįstamas nagrinėjamame žymenyje pavaizduotos sąvaržos savybes, Apeliacinė taryba turėjo pripažinti, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas turi skiriamųjų požymių.

               28

               Ji nurodo, kad Apeliacinė taryba nepateikė konkrečių faktų, kurie patvirtintų paprasčiausiomis prielaidomis pagrįstą analizę. Ji priduria, kad tas prielaidas paneigia VRDT pateikti įrodymai, konkrečiai kalbant, jos pateiktas tyrimas, kurį Apeliacinė taryba klaidingai laikė susijusiu tik su vokiškai kalbančia visuomene, nors sąvaržos forma yra žymuo, kurį galima „perskaityti“ neturint jokių kalbos žinių.

               29

               VRDT ginčija ieškovės argumentus.

               30

               Šiuo klausimu būtina priminti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami „jokio skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai“.

               31

               Prekių ženklo skiriamasis požymis pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą reiškia, kad šis prekių ženklas leidžia identifikuoti prekę, kuriai prašoma jį įregistruoti, kaip pagamintą konkrečios įmonės ir atskirti ją nuo kitų įmonių prekių (žr. 2010 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Wilo / VRDT (Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas), T‑253/09 ir T‑254/09, EU:T:2010:507, 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               32

               Šis skiriamasis prekių ženklo požymis turi būti vertinamas, pirma, atsižvelgiant į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip nagrinėjamas prekes ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė, kurią sudaro vidutiniai pakankamai informuoti ir protingai pastabūs bei nuovokūs tokių prekių ar paslaugų vartotojai (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas, EU:T:2010:507, 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               33

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pačios prekės formą turinčių prekių ženklų skiriamojo požymio vertinimo kriterijai nesiskiria nuo tų, kurie taikomi kitoms prekių ženklų kategorijoms (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas, EU:T:2010:507, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               34

               Tačiau taikydama šiuos kriterijus atitinkama visuomenė nebūtinai taip pat suvoks pačios prekės formą turintį erdvinį prekių ženklą ir žodinį ar vaizdinį prekių ženklą, sudarytą iš žymens, nepriklausomo nuo juo žymimų prekių išorinio vaizdo. Iš tiesų vidutiniai vartotojai, nesant jokių grafinių ar tekstinių elementų, nėra įpratę preziumuoti prekių kilmės remdamiesi jų ar pakuotės forma, todėl nustatyti tokio erdvinio prekių ženklo skiriamąjį požymį gali būti sunkiau negu žodinio ar vaizdinio prekių ženklo atveju (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas, EU:T:2010:507, 20 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               35

               Be kita ko, pagal teismo praktiką kuo labiau forma, kurią prašoma įregistruoti kaip prekių ženklą, yra panaši į labiausiai tikėtiną atitinkamos prekės formą, tuo didesnė tikimybė, kad ji neturės skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Tokiomis aplinkybėmis skiriamųjų požymių, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą, turi tik prekių ženklas, kuris labai skiriasi nuo sektoriaus normų ar įpročių ir dėl to gali atlikti esminę kilmės nuorodos funkciją (žr. šio sprendimo 31 punkte minėto Sprendimo Elektrinio variklio korpuso forma su briaunomis ir žalios spalvos plokštumų pavaizdavimas, EU:T:2010:507, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               36

               Ieškovės argumentai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus.

               37

               Dėl atitinkamos visuomenės Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad tai yra specialių žinių turinti visuomenė (ginčijamo sprendimo 11 punktas). Ieškovė pritarė šiai analizei ir padarė išvadą, kad todėl atitinkamą visuomenę sudaro specialistai; tačiau ši išvada teisinga tik iš dalies. Kaip, be kita ko, pripažino pati ieškovė, kadangi minėtos visuomenės santykis su atitinkama sritimi yra toks, kad plačiąja prasme gali būti įtraukiami asmenys, „kurie tuo domisi iš esmės“, ši visuomenė gali, priešingai ieškovės pateiktam minėtos formuluotės aiškinimui, tam tikrais atvejais apimti ne tik specialistus.

               38

               Pateikus tokį patikslinimą reikia nurodyti, jog šalys teisingai pritaria išvadai, išplaukiančiai iš to, jog atitinkama visuomenė yra specialių žinių turinti visuomenė, t. y. kad aukštas minėtos visuomenės pastabumo erdviniam žymeniui, kaip antai nagrinėjamam šioje byloje, laipsnis ypač pasižymi tuo, kad „ji kreipia dėmesį į tokios uždarymo sistemos technines savybes (atitinkamai į medžiagų ir konstrukcijų kokybę)“ (ginčijamo sprendimo 11 punktas).

               39

               Tačiau ieškovė tvirtina, kad, atsižvelgiant į tokį aukštą atitinkamos visuomenės pastabumo laipsnį, sąvaržos, sudarančios erdvinį žymenį, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą, savybės, t. y. atgręžta dantelių eilė ir centrinė įpjova vertikaliame sąvaržos strypelyje, negali likti nepastebėtos, todėl suteikia minėtam prekių ženklui skiriamąjį požymį, o tai patvirtina tyrimo rezultatai. Ji kaltina Apeliacinę taryba nenurodžius jokių konkrečių aplinkybių, kurios pagrįstų atsisakymą įregistruoti prašomą prekių ženklą.

               40

               Savo ruožtu Apeliacinė taryba manė, kad, kalbant konkrečiai dėl šio sprendimo 38 punkte pabrėžto atitinkamos visuomenės didelio pastabumo laipsnio, ši visuomenė nagrinėjamus funkcinius elementus pirmiausiai suvoks kaip techninę priemonę, skirtą sujungti arba užrakinti sienos elementus arba betonines dalis. Šie techniniai elementai yra ir kitose sąvaržose, todėl, Apeliacinės tarybos nuomone, tokie nedideli nagrinėjamos sąvaržos ir kitų sąvaržų skirtumai neleidžia manyti, kad prašomame įregistruoti erdviniame prekių ženkle perteikiama ypatinga ir išskirtinė koncepcija.

               41

               Reikia pažymėti, kad erdvinių prekių ženklų srityje, kaip matyti iš šio sprendimo 35 punkte nurodytos teismo praktikos, skiriamųjų požymių turi tik prekių ženklas, kuris labai skiriasi nuo sektoriaus normų ar įpročių ir dėl to gali atlikti esminę kilmės nuorodos funkciją.

               42

               Ši analizė tinka ir tuo atveju, kai nagrinėjama visuomenė yra specialių žinių turinti visuomenė (kalbant apie ribotą vartotojų ratą mikrofonų atveju, žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Neumann / VRDT (Mikrofono galvutės forma), T‑358/04, Rink., EU:T:2007:263, 46 punktą; stogelių ir pavėsinių atveju – 2008 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Somm / VRDT (Pavėsinės), T‑351/07, EU:T:2008:591, 29 punktą; prabangių laikrodžių ir jų ciferblatų atveju – 2009 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Lange Uhren / VRDT (Geometrinės figūros ant laikrodžio ciferblato), T‑152/07, EU:T:2009:324, 87 punktą).

               43

               Taigi tiksliai taikydama Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą Apeliacinė taryba nurodė, kad pavaizduotai sąvaržai nebūdinga ypatinga ir išskirtinė koncepcija, nes, palyginti su kitomis šios rūšies prekėmis, ji turi tik nedidelių skirtumų. Iš tikrųjų nagrinėjama sąvarža šiuo atveju nėra tokia neįprasta, kad būtų galima manyti, jog vien dėl jos erdvinio pavaizdavimo prašomą įregistruoti prekių ženklą būtų galima laikyti galinčiu atskirti juo žymimas prekes nuo konkurentų prekių.

               44

               Nors ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą nepateikus jokių šį tvirtinimą pagrindžiančių įrodymų, tokiam argumentui trūksta pagrįstumo. Iš ginčijamo sprendimo matyti, jog Apeliacinė taryba išanalizavo ieškovės konkurentų pateiktus sąvaržų pavyzdžius ir pažymėjo, kad jie leidžia nustatyti tik tai, kad sąvaržos gali turėti „įvairų funkcinį ar net estetinį apipavidalinimą“, tačiau „tokie prekės variantai“ neleidžia konstatuoti „prekių ženklo funkcijos, kai kalbama apie jų sudarytą bendrą įspūdį“ (ginčijamo sprendimo 17 punktas). Ji teisingai nurodė ieškovei, kad nepakanka to, jog visuomenė gali atpažinti įvairių sąvaržų skirtumus, o tai iš tikrųjų įmanoma, kai kalbama apie specialių žinių turinčią visuomenę, kaip ir šioje byloje; visuomenė turi ieškovės pateiktą sąvaržos variantą laikyti „tokiu išskirtiniu, kad jį atpažintų kaip kilmės nuorodą“ (ginčijamo sprendimo 18 punktas). Taigi, kaip tinkamai nurodė Apeliacinė taryba, nors nagrinėjamos sąvaržos skirtumus iš tikrųjų galima identifikuoti, vis dėlto jie atrodo tik kaip paprasti sąvaržų variantai. Taigi šios savybės neindividualizuoja nagrinėjamos prekės ir pačios savaime nenurodo konkrečios komercinės kilmės.

               45

               Galiausiai dėl per procedūrą VRDT ieškovės pateikto tyrimo, susijusio su nagrinėjamo erdvinio žymens skiriamuoju požymiu, įrodomosios galios reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba teisingai nurodė, jog jis buvo atliktas tik specialių žinių turinčios vokiškai kalbančios visuomenės, o ne specialių žinių turinčios Europos Sąjungos visuomenės, kuri šiuo atveju yra atitinkama visuomenė, atžvilgiu. Iš tikrųjų, net jeigu kalbama apie paraišką įregistruoti erdvinį Bendrijos prekių ženklą, kuriam „perskaityti“, kaip teisingai nurodė ieškovė, nereikia kalbos žinių, specialių žinių turinti vokiškai kalbanti visuomenė geriau žino prekes, kuriomis prekiauja vokiečių arba austrų įmonės, todėl normalu, kad tokių įmonių pavadinimus nuomonių apklausoje ji nurodys dažniau nei specialių žinių turinti Sąjungos visuomenė.

               46

               Be to, nurodydama minėto tyrimo rezultatus, ieškovė Apeliacinėje taryboje pabrėžė (ginčijamo sprendimo 6 punkto ketvirta įtrauka), kad „didelė procentinė specialių žinių turinčios vokiškai kalbančios visuomenės dalis“ identifikavo erdvinės formos, kurią buvo prašyta įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą, gamintoją. Tačiau skiriamąjį požymį turi suvokti visa atitinkama visuomenė (t. y. atitinkama Sąjungos visuomenė). Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai atmetė šį tyrimą kaip neleidžiantį paneigti jos išvados, kad nagrinėjamas erdvinis žymuo neturi skiriamųjų požymių.

               47

               Ieškovės nuomone, tyrimo rezultatai patvirtina, jog atitinkamai visuomenei minėtas žymuo yra skiriamasis, kai kalbama apie šiame žymenyje pavaizduotą prekę, kuria ji jau prekiavo, todėl reikia nurodyti, kad toks argumentas susijęs su skiriamuoju požymiu, kurį prašomas įregistruoti prekių ženklas įgijo dėl naudojimo. Taigi Apeliacinė taryba nepadarė teisės klaidos, kai nurodė, kad tokia aplinkybė negali lemti, kad VRDT netaikytų Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto absoliutaus atmetimo pagrindo (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 7 d. Sprendimo Mag Instrument / VRDT (Kišeninio žibintuvėlio forma), T‑88/00, Rink., EU:T:2002:28, 39 punktą) ir kad į ją galima atsižvelgti tik taikant minėto reglamento 7 straipsnio 3 dalį, kuria ieškovė nesirėmė nė viename procedūros etape.

               48

               Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, jog nagrinėjamas erdvinis prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą visų susijusių prekių atžvilgiu.

               49

               Todėl pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

         Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto pažeidimu

               50

               Reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo pabaigoje, t. y. jo 23 punkte, Apeliacinė taryba tik papildomai paminėjo, kad ekspertas turėjo galimybę atmesti ieškovės prekių ženklo paraišką ir pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto i bei ii papunkčius, tačiau jų netaikė. Iš pačios to punkto formuluotės matyti, kad, siekdama ekonomiškos procedūros, Apeliacinė taryba negrąžino bylos ekspertui papildomam sprendimui priimti, nes paraiška „bet kuriuo atveju turi būti atmesta pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktą“; tokio vertinimo teisėtumas jau buvo patvirtintas šio sprendimo 30–48 punktuose.

               51

               Kadangi, kaip atsakyme į ieškinį nurodė VRDT, ginčijamas sprendimas negrindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies e punkto i ir ii papunkčiais, jų pažeidimu grindžiamas pagrindas neturi įtakos minėto sprendimo teisėtumui.

               52

               Dėl tos pačios priežasties nebuvo pažeistas Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis, pagal kurį VRDT sprendimuose nurodomi juos pagrindžiantys motyvai. Akivaizdu, kad nebuvo būtina iš anksto konsultuotis su ieškove dėl aplinkybės, kuria Apeliacinė taryba ex officio nusprendė negrįsti savo sprendimo.

               53

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad antrasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

               54

               Todėl reikia atmesti visą ieškinį, nesant būtinybės nuspręsti dėl per teismo posėdį ieškovės pateikto dokumento priimtinumo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               55

               Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

               56

               Kadangi ieškovė bylą pralaimėjo, reikia jai nurodyti padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
               nusprendžia:

                        1.

                           Atmesti ieškinį.

                        2.

                           Priteisti iš Peri GmbH bylinėjimosi išlaidas.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Paskelbta 2014 m. rugsėjo 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. sausio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Institut de l'audiovisuel et des télécommunications en Europe (IDATE) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Arbitražinė išlyga. # Byla T-171/01.


1984 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Tradax Graanhandel BV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 64/82.