title: 2009 m. balanžio 30 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika (C-393/07) ir Beniamino Donnici (C-9/08) prieš Europos Parlamentą. # Ieškinys dėl panaikinimo - 2007 m. gegužės 24 d. Europos Parlamento sprendimas dėl Beniamino Donnici įgaliojimų patikrinimo - Europos Parlamento narys - Parlamento nario įgaliojimų patikrinimas - Parlamento naro paskyrimas kitiems kandidatams atsiėmus kandidatūras - 1976 m. Akto 6 ir 12 straipsniai. # Sujungtos bylos C-393/07 ir C-9/08.

text:
      Sujungtos bylos C‑393/07 ir C‑9/08
      Italijos Respublika
      ir
      Beniamino Donnici
      prieš
      Europos Parlamentą
      „Ieškinys dėl panaikinimo – 2007 m. gegužės 24 d. Europos Parlamento sprendimas dėl Beniamino Donnici įgaliojimų patikrinimo – Europos Parlamento narys – Parlamento nario įgaliojimų patikrinimas – Parlamento nario paskyrimas kitiems kandidatams atsiėmus kandidatūras – 1976 m. Akto 6 ir 12 straipsniai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Parlamentas – Nariai – Sąvoka
      (Akto dėl atstovų į Asamblėją rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise 6 straipsnis)
      2.        Parlamentas – Narių įgaliojimų patikrinimas – Ribos
      (Akto dėl atstovų į Asamblėją rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise 12 straipsnis)
      1.        1976 m. Akto dėl atstovų į Asamblėją rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise 6 straipsnyje aiškiai nurodomi „Parlamento
         nariai“ ir jis susijęs su Parlamento nario mandato įgyvendinimu. Tame pačiame straipsnyje minima šių narių balsavimo prerogatyva,
         kuri dėl savo pobūdžio negali būti susieta su po rinkimų sudarytame sąraše oficialiai paskelbto kandidato statusu. Šis straipsnis,
         atsižvelgiant į jo aiškią formuluotę, netaikomas aktams, kuriais atsisakoma išrinkto kandidato statuso.

      Negalima Europos Parlamentui pripažinti bendros kompetencijos vertinti valstybių narių rinkimų procedūrų teisėtumo atsižvelgiant
         į visus principus, kuriais tariamai paremtas 1976 m. Akto 6 straipsnis.

      Tokiu minėto 6 straipsnio aiškinimu būtų nepaisoma jį priėmusiųjų sprendimo, ir ši nuostata, susijusi su mandato įgyvendinimu,
         nepaisant jos tiksliai apibrėžtos taikymo srities, taptų kompetencijos norma, reglamentuojančia rinkimų procedūrą, nors šią
         sritį, remiantis 1976 m. Akto 8 straipsniu, iš principo reglamentuoja nacionalinės nuostatos.

      (žr. 41–42, 44–45 punktus)
      2.        Iš 1976 m. Akto dėl atstovų į Asamblėją rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise 12 straipsnio teksto matyti,
         kad Europos Parlamento pagal šio straipsnio pirmąjį sakinį turimai jo narių įgaliojimų tikrinimo teisei taikomi du reikšmingi
         apribojimai, nurodyti antrajame jo sakinyje. Pagal minėto 12 straipsnio antrojo sakinio pirmą dalį Parlamentas „atsižvelgia
         į valstybių narių oficialiai paskelbtus rezultatus“. Be to, konkreti Parlamento kompetencija spręsti kilusius ginčus, nurodyta
         šio straipsnio antrojo sakinio antroje dalyje, taip pat ratione materiæ ribota ir apima tik ginčus, „galinčius kilti dėl [1976 m. Akto] nuostatų, išskyrus ginčus, kylančius dėl šiame Akte minimų
         nacionalinės teisės nuostatų“.

      Viena vertus, iš paties 1976 m. Akto 12 straipsnio teksto matyti, kad šis straipsnis nesuteikia Parlamentui kompetencijos
         spręsti ginčus, kilusius dėl Bendrijos teisės apskritai. Iš aiškios šio straipsnio formuluotės matyti, kad jame nurodomi tik
         tie ginčai, kurie „[kyla] dėl šio Akto nuostatų“. Parlamentas neturi bendros kompetencijos vertinti valstybių narių rinkimų
         procedūrų ir jų taikymo konkrečiu atveju atitikties Bendrijos teisei. Parlamento kompetencija tikrinant savo narių įgaliojimus
         apima tik tokias prerogatyvas, kurios aiškiai apibrėžtos atitinkamose 1976 m. Akto nuostatose. Šio akto 12 straipsnio aiškinimas,
         kuriuo Parlamentui būtų suteikta bendra valstybių narių valdžios institucijų oficialiai paskelbtų rezultatų kontrolės kompetencija,
         ne tik prieštarautų šio straipsnio tekstui, bet ir būtų nesuderinamas su EB 5 ir 7 straipsniuose įtvirtintu principu, jog
         Bendrija ir jos institucijos turi tik tuos įgaliojimus, kurie joms konkrečiai suteikti.

      Kita vertus, žodžio „atsižvelgia“ pavartojimas 1976 m. Akto kontekste turi būti aiškinamas kaip reiškiantis, jog Parlamentas
         šioje srityje visiškai neturi diskrecijos. Atitinkama Parlamento ir nacionalinių institucijų kompetencija tikrinant Parlamento
         narių įgaliojimus yra aiškiai paskirstyta tarp Bendrijos institucijų ir nacionalinių valdžios institucijų. Šiuo atžvilgiu
         pagal minėto akto 12 straipsnį Parlamentas turi vien kompetenciją spręsti ginčus, galinčius kilti dėl šio Akto nuostatų, išskyrus
         jame nurodytas nacionalines nuostatas, o nacionalinės valdžios institucijos turi paskelbti rezultatus, gautus taikant Bendrijos
         teisę atitinkančias nacionalines nuostatas. Vadinasi, Parlamentas pagal minėtą 12 straipsnį privalo atsižvelgti į nacionalinės
         rinkimų komisijos paskelbtus rezultatus ir neturi kompetencijos jais nesivadovauti dėl tariamų šiuo valstybės narės aktu padarytų
         pažeidimų.

      (žr. 52–55, 66–67, 74–75 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 30 d.(*)

      „Ieškinys dėl panaikinimo – 2007 m. gegužės 24 d. Europos Parlamento sprendimas dėl Beniamino Donnici įgaliojimų patikrinimo – Europos Parlamento narys – Parlamento nario įgaliojimų patikrinimas – Parlamento naro paskyrimas kitiems kandidatams atsiėmus kandidatūras – 1976 m. Akto 6 ir 12 straipsniai“
      Sujungtose bylose C‑393/07 ir C‑9/08
      Dėl 2007 m. rugpjūčio 1 d. ir 2007 m. birželio 22 d. pagal EB 230 straipsnį pareikštų ieškinių dėl panaikinimo,
      Italijos Respublika, iš pradžių atstovaujama I. M. Braguglia, vėliau R. Adam, padedamų avvocato dello Stato P. Gentili, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė byloje C‑393/07,
      palaikoma
      Latvijos Respublikos,
      įstojusios į bylą šalies,
      Beniamino Donnici, gyvenantis Castrolibero (Italija), atstovaujamas avvocati M. Sanino, G. M. Roberti, I. Perego ir P. Salvatore,

      ieškovas byloje C‑9/08,
      palaikomas
      Italijos Respublikos,
      prieš
      Europos Parlamentą, atstovaujamą H. Krück, N. Lorenz ir L. Visaggio, padedamų professeur E. Cannizzaro, nurodžiusį adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovą,
      palaikomą
      Achille Occhetto, gyvenančio Romoje (Italija), atstovaujamo avvocati P. De Caterini, ir F Paola,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai T. von Danwitz (pranešėjas), E. Juhász, G. Arestis ir J. Malenovský,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 5 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniais Italijos Respublika ir B. Donnici prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2007 m. gegužės 24 d. Europos Parlamento
         sprendimą 2007/2121 (REG) dėl Beniamino Donnici įgaliojimų patikrinimo, kuriuo jo Europos Parlamento nario mandatas pripažintas
         negaliojančiu (toliau – ginčijamas sprendimas).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       1976 m. Aktas
      2        Akto dėl atstovų į Europos Parlamentą rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise, pridėto prie 1976 m. rugsėjo 20 d.
         Tarybos sprendimo 76/787/EAPB, EEB, Euratomas (OL L 278, p. 5), iš dalies pakeisto ir pernumeruoto 2002 m. birželio 25 d.
         ir rugsėjo 23 d. Tarybos sprendimu 2002/772/EB, Euratomas (OL L 283, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk.,
         4 t., p. 137), (toliau – 1976 m. Aktas) 1, 2, 6–8, 12 ir 13 straipsniuose numatyta:

      „1 straipsnis
      <…>
      3.      Rinkimai vyksta remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise, yra laisvi ir slapti.
      2 straipsnis
      Atsižvelgdama į savo ypatingą nacionalinę padėtį, kiekviena valstybė narė gali sudaryti rinkimų į Europos Parlamentą rinkimų
         apygardas arba kitaip padalyti savo rinkimų teritoriją iš esmės nepažeisdama proporcinio balsavimo sistemos pobūdžio.

      6 straipsnis
      1.      Europos Parlamento nariai balsuoja individualiai ir asmeniškai. Jiems nėra privalomi jokie nurodymai ir jie negauna jokio
         privalomo mandato.

      <…>
      7 straipsnis
      1.      Europos Parlamento narių pareigos yra nesuderinamos su tokiomis pareigomis:
      –        valstybės narės vyriausybės nario,
      –        Europos Bendrijų Komisijos nario,
      –        teisėjo, generalinio advokato ar sekretoriaus, einančių pareigas Europos Bendrijų Teisingumo Teisme ar Pirmosios instancijos
         teisme,

      –        Europos centrinio banko vykdomosios valdybos nario,
      –        Europos Bendrijų Audito Rūmų nario,
      –        Europos Bendrijų ombudsmeno,
      –        Europos ekonominės bendrijos ir Europos atominės energijos bendrijos Ekonomikos ir socialinių reikalų komiteto nario,
      –        pagal Europos ekonominės bendrijos ir Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutartis Bendrijų lėšoms valdyti ar nuolatiniam
         tiesioginiam administraciniam uždaviniui atlikti įsteigtų komitetų ar kitų darinių nario,

      –        Europos investicijų banko direktorių valdybos, valdymo komiteto ar personalo nario,
      –        Europos Bendrijų institucijose ar prie jų veikiančiose specializuotose įstaigose ar Europos centriniame banke oficialias pareigas
         einančio pareigūno ar tarnautojo

      2.      Nuo 2004 m. Europos Parlamento rinkimų Europos Parlamento narių pareigos yra nesuderinamos su nacionalinio parlamento nario
         pareigomis.

      <…>
      8 straipsnis
      Remiantis šio Akto nuostatomis, rinkimų procedūrą kiekvienoje valstybėje narėje reglamentuoja jos nacionalinės nuostatos.
      Šios nacionalinės nuostatos, kuriose prireikus gali būti atsižvelgta į ypatingą padėtį valstybėse narėse, nepažeidžia iš esmės
         proporcinio balsavimo sistemos pobūdžio.

      12 straipsnis
      Europos Parlamentas patikrina Europos Parlamento narių įgaliojimus. Šiuo tikslu jis atsižvelgia į valstybių narių oficialiai
         paskelbtus rezultatus ir sprendžia visus ginčus, galinčius kilti dėl šio Akto nuostatų, išskyrus ginčus, kylančius dėl šiame
         Akte minimų nacionalinės teisės nuostatų.

      13 straipsnis
      1.      Laisva vieta atsiranda, kai dėl atsistatydinimo, mirties ar mandato netekimo pasibaigia Europos Parlamento nario mandatas.
      2.      Atsižvelgdama į kitas šio Akto nuostatas, kiekviena valstybė narė nustato atitinkamą tvarką, kad per 3 straipsnyje nurodytą
         penkerių metų kadenciją atsiradusi laisva vieta būtų užimta likusiam tos kadencijos laikui.

      3.      Jei valstybės narės teisėje yra tikslios Europos Parlamento mandato netekimą reglamentuojančios nuostatos, šis mandatas nustoja
         galioti pagal tas teisines nuostatas. Kompetentingos nacionalinės institucijos apie jas praneša Europos Parlamentui.

      4.      Jei laisva vieta atsiranda dėl atsistatydinimo ar mirties, Europos Parlamento pirmininkas nedelsdamas apie tai informuoja
         suinteresuotos valstybės narės kompetentingas institucijas.“

       Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklės
      3        Europos Parlamento darbo tvarkos taisyklių (toliau – Darbo tvarkos taisyklės) 3 ir 4 straipsniuose numatyta:

      „3 straipsnis
      Įgaliojimų patikrinimas
      <…>
      3.      Remdamasis atsakingo komiteto pranešimu, Parlamentas nedelsdamas patikrina Parlamento nario įgaliojimus ir sprendžia dėl kiekvieno
         naujai išrinkto Parlamento nario mandato teisėtumo bei visų ginčų, dėl kurių į jį kreipiamasi remiantis (1976 m. Akto) nuostatomis,
         išskyrus nacionaliniais rinkimų įstatymais grindžiamus ginčus.

      4.      Atsakingo komiteto pranešimas parengiamas remiantis kiekvienos valstybės narės oficialiu pranešimu, kuriame pateikiami visi
         rinkimų rezultatai, patikslinamos išrinktų kandidatų ir galimų juos pakeisiančių asmenų pavardės; jie išvardijami eilės tvarka
         pagal gautų balsų skaičių.

      Europos Parlamento nario mandato galiojimą galima patvirtinti, jeigu jis pateikė raštiškas deklaracijas, kaip to reikalaujama
         šiame straipsnyje ir šių Darbo tvarkos taisyklių I priede.

      Remdamasis atsakingo komiteto pranešimu, Parlamentas gali bet kuriuo momentu priimti sprendimą dėl kiekvieno su Parlamento
         nario mandato galiojimu susijusio ginčo.

      5.      Kai Parlamento narys paskiriamas kitiems kandidatams iš to paties sąrašo atsiėmus savo kandidatūras, už įgaliojimų patikrinimą
         atsakingas komitetas prižiūri, kad šios kandidatūros būtų atšauktos pagal (1976 m. Akto) ir šių Darbo tvarkos taisyklių 4 straipsnio
         3 dalies raidę ir dvasią.

      <…>
      4 straipsnis
      Europos Parlamento nario įgaliojimų laikas
      <…>
      3.      Kiekvienas mandato atsisakantis Parlamento narys raštu praneša Pirmininkui apie tokį atsisakymą ir jo įsigaliojimo datą, kuri
         neturi būti vėlesnė kaip trys mėnesiai po pranešimo. Šis pranešimas yra oficialiai surašomas dalyvaujant generaliniam sekretoriui
         ar jo atstovui, jo ir atitinkamo Parlamento nario pasirašomas ir nedelsiant perduodamas nagrinėti atsakingam komitetui, kuris
         jį įrašo į pirmo savo posėdžio po to, kai buvo gautas šis pranešimas, darbotvarkę.

      Jeigu atsakingas komitetas mano, kad mandato atsisakymas neatitinka (1976 m. Akto) raidės ir dvasios, jis apie tai informuoja
         Parlamentą, kad šis nuspręstų, ar konstatuoti, jog yra laisva vieta ar ne.

      Priešingu atveju, konstatuojama, jog atsiranda laisva vieta nuo datos, nurodytos Parlamento nario pranešime apie mandato atsisakymą.
         Dėl šio klausimo Parlamentas nebalsuoja.

      <…>
      9.      Jeigu paaiškėja, jog mandatas priimtas ar pasibaigė esant esminiam neatitikimui arba [valios trūkumams], Parlamentas pasilieka
         teisę paskelbti atitinkamą mandatą negaliojančiu ar atsisakyti konstatuoti, kad Parlamento nario vieta yra laisva.“

       Europos Parlamento narių statutas
      4        Pagal 2005 m. rugsėjo 28 d. Europos Parlamento sprendimo 2005/684/EB, Euratomas, dėl Europos Parlamento narių statuto priėmimo
         (OL L 262, p. 1, toliau – Parlamento narių statutas) 4 konstatuojamąją dalį „Parlamento narių laisvė ir nepriklausomumas,
         kurie yra puoselėjami 2 straipsnyje ir kurie nėra paminėti jokiame pirminės teisės akte, turėtų būti įtvirtinti teisės akte.
         Parlamento narių pareiškimai, kad jie tam tikru laiku atsistatydins iš pareigų, arba pareiškimai dėl atsistatydinimo iš pareigų
         nenurodant konkretaus laiko, kuriais politinės partijos gali pasinaudoti savo nuožiūra, laikytini nesuderinamais su Parlamento
         narių laisve ir nepriklausomumu, todėl neturėtų būti teisiškai įpareigojantys“.

      5        Be to, Europos Parlamento narių statuto 5 konstatuojamoje dalyje pažymima, kad šio statuto 3 straipsnio 1 dalyje pakartojamos
         1976 m. rugsėjo 20 d. Akto 6 straipsnio 1 dalies nuostatos.

      6        Galiausiai minėto statuto 2 ir 30 straipsniuose numatyta:

      „2 straipsnis
      1.      Parlamento nariai yra laisvi ir nepriklausomi.
      2.      Susitarimai dėl Parlamento nario mandato atsisakymo nesibaigus kadencijai arba jos pabaigoje yra niekiniai ir negalioja.
      30 straipsnis
      Šis Statutas įsigalioja pirmąją Europos Parlamento kadencijos, prasidėsiančios 2009 m., dieną.“
       Nacionalinės teisės aktai
      7        1979 m. sausio 24 d. Įstatymas Nr. 18 dėl Italijos atstovų rinkimų į Europos Parlamentą (GURI Nr.°29, 1979 m. sausio 30 d.,
         p. 947, toliau – 1979 m. sausio 24 d. Įstatymas) reglamentuoja Europos Parlamento narių iš Italijos rinkimus. Jame numatyta,
         kad Parlamento nariai renkami remiantis visuotine balsavimo teise, tiesiogiai, laisvai ir slaptai balsuojant dėl sąrašų. Mandatai
         proporcingai paskirstomi sąrašams šio įstatymo nustatyta tvarka, o mandatų skaičius skiriamas apygardoms, kurių iš viso yra
         penkios, pagal paskutinio bendrojo gyventojų surašymo duomenis.

      8        1979 m. sausio 24 d. Įstatymo 20 straipsnyje numatyta, kad viena iš įvairių apygardų rinkimų komisijų užduočių yra nustatyti
         kandidatų vietą kiekviename sąraše remiantis individualiais rezultatais. Rezultatai perduodami Ufficio elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Nacionalinė rinkimų į Europos Parlamentą komisija prie Kasacinio teismo, toliau – Italijos rinkimų komisija). Pagal šio
         įstatymo 21 straipsnį Italijos rinkimų komisija nustato kiekvieno sąrašo nacionaliniu mastu surinktų balsų skaičių, paskirsto
         mandatus sąrašams remiantis kiekvieno sąrašo gautų balsų skaičiumi ir tokiu būdu kiekvienam sąrašui skirtus mandatus paskirsto
         pagal apygardas. Vadovaudamasi šio Įstatymo 23 straipsniu ši komisija surašo protokolą, kuris turi būti perduotas Parlamento
         sekretoriatui.

      9        1979 m. sausio 24 d. Įstatymo 41 straipsnyje taip pat detaliai reglamentuojama subrogacijos tvarka; jame nustatyta, kad keliose
         apygardose išrinktas kandidatas turi Italijos rinkimų komisijai nurodyti, kurią apygardą pageidauja pasirinkti. Apygardoje,
         kurios jis nepasirinko, išrinktu kandidatu skelbiamas kandidatas, einantis iš karto po paskutinio išrinkto kandidato. Be to,
         mandato galiojimo laikotarpiu atsiradusią laisvą vietą Italijos rinkimų komisija skiria to paties sąrašo ir apygardos kandidatui,
         einančiam po paskutinio išrinkto kandidato.

      10      Pagal šio įstatymo 46 straipsnį Italijos rinkimų komisija Europos Parlamento sekretoriatui praneša apie subrogacijos atvejus,
         kai buvo priimti teismų sprendimai, kuriais neatšaukiamai išspęsti su rinkimais susiję ginčai, prireikus ištaiso rinkimų rezultatus
         ir pakeičia neteisėtai paskelbtus išrinktais kandidatus tais kandidatais, kurie turi teisę būti išrinkti, apie tai pranešdama
         suinteresuotiesiems asmenims bei Parlamento sekretoriatui.

       Faktinės bylos aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
      11      Per 2004 m. birželio 12 ir 13 d. vykusius Europos Parlamento rinkimus B. Donnici buvo įrašytas kandidatu į bendrą sąrašą Società Civile – Di Pietro Occhetto. Šis sąrašas gavo dvi vietas – pirmąją Pietų Italijos rinkimų apygardoje, antrąją – Šiaurės Vakarų Italijos rinkimų apygardoje.
         A. Di Pietro, kuris atsidūrė pačioje sąrašo pradžioje abiejose apygardose, pasirinko būti išrinktas Pietų Italijos rinkimų
         apygardoje.

      12      Atsižvelgiant į abiejose rinkimų apygardose surinktų balsų skaičių, A. Occhetto rinkimų sąraše užėmė antrąją vietą ir aplenkė
         B. Donnici Pietų Italijos rinkimų apygardoje, o G. Chiesa – Šiaurės Vakarų Italijos rinkimų apygardoje. Kadangi A. Di Pietro
         pasirinko būti išrinktas Pietų Italijos rinkimų apygardoje, A. Occhetto turėjo būti skelbiamas išrinktu Šiaurės Vakarų Italijos
         rinkimų apygardoje. Tačiau A. Occhetto 2004 m. liepos 6 d. rašytiniu pareiškimu, kurį kitą dieną gavo Italijos rinkimų komisija,
         tuo metu turėjęs Italijos Senato nario mandatą, atsisakė būti išrinktas į Europos Parlamentą abiejose rinkimų apygardose.

      13      Po tokio atsisakymo Italijos rinkimų komisija 2004 m. liepos 18 d. paskelbė G. Chiesa išrinktu Šiaurės Vakarų Italijos rinkimų
         apygardoje, o A. Di Pietro – Pietų Italijos rinkimų apygardoje, ir 2004 m. lapkričio 12 d. nurodė B. Donnici pavardę pirmoje
         asmenų, pakeisiančių A. di Pietro Pietų Italijos rinkimų apygardoje, sąrašo vietoje, o A. Occhetto, kuris atsisakė mandato,
         šiame sąraše nenurodytas.

      14      Per 2006 m. balandžio 9–10 dienomis vykusius Italijos parlamento rinkimus A. Di Pietro buvo išrinktas Italijos parlamento
         nariu ir pasirinko nacionalinio parlamento nario mandatą, įsigaliojusį 2006 m. balandžio 28 dieną. Kadangi pagal 1976 m. Akto
         7 straipsnio 2 dalį šios pareigos buvo nesuderinamos su Europos Parlamento nario pareigomis, Europos Parlamentas konstatavo,
         kad yra laisva vieta.

      15      2006 m. balandžio 27 d. Italijos rinkimų komisijai adresuotu pareiškimu A. Occhetto, kuris buvo iškėlęs kandidatūrą tuose
         pačiuose nacionalinio parlamento rinkimuose, tačiau nebuvo perrinktas, atšaukė savo 2004 m. liepos 6 d. atsisakymą ir pareikalavo
         užimti dėl A. Di Pietro pasirinkimo būti nacionalinio parlamento nariu atsiradusią laisvą vietą.

      16      Po šio pareiškimo Italijos rinkimų komisija 2006 m. gegužės 8 d. paskelbė A. Occhetto išrinktu Europos Parlamento nariu ir
         tą pačią dieną pranešė Europos Parlamentui, kad jo pavardė įrašytina į asmenų, pakeisiančių A. Di Pietro, sąrašą.

      17      2006 m. liepos 21 d. Sprendimu Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacijaus regioninis administracinis teismas, Italija) kaip nepagrįstą atmetė B. Donnici pareikštą ieškinį dėl šio paskelbimo
         panaikinimo.

      18      B. Donnici ginčijo A. Occhetto paskelbimą Europos Parlamento nariu vietoj A. Di Pietro taip pat Europos Parlamente. Šį ginčą
         2006 m. birželio 21 d. išnagrinėjo Parlamento Teisės reikalų komitetas. Nustatęs, kad pagal 1976 m. Akto 12 straipsnį šis
         reikalavimas nebuvo priimtinas, nes buvo pagrįstas Italijos rinkimų įstatymu, Teisės reikalų komitetas Europos Parlamentui
         vienbalsiai pasiūlė patvirtinti A. Occhetto mandato galiojimą. 2006 m. liepos 3 d. Europos Parlamentas patvirtino A. Occhetto
         mandatą.

      19      2006 m. gruodžio 6 d. Sprendimu Consiglio di Stato patenkino B. Donnici apeliacinį skundą dėl minėto Tribunale amministrativo regionale del Lazio sprendimo ir panaikino 2006 m. gegužės 8 d. Italijos rinkimų komisijos atliktą A. Occhetto paskelbimą Europos Parlamento
         nariu. Consiglio di Stato, be kita ko, nusprendė, kad „tautos valia <...> niekada nėra sutrukdžiusi jokiam kandidatui atsisakyti būti išrinktam“ ir
         kad „(po rinkimų sudarytos) sąrašo eilės nepakeičiamas pobūdis draudžia <...> atsisakiusiam asmeniui pageidaujant vėl būti
         įrašytam <...> į šį sąrašą“.

      20      Consiglio di Stato sprendimas įsiteisėjo Corte suprema di cassazione priėmus 2007 m. kovo 26 d. Sprendimą, kuriuo A. Occhetto skundas pripažintas nepriimtinu dėl formos trūkumų. 2007 m. balandžio
         19 d. ieškiniu A. Occhetto pateikė Europos Žmogaus Teisių Teismui skundą, dėl kurio, remiantis A. Occhetto atstovo pareiškimu
         per 2009 m. kovo 5 d. posėdį, sprendimas dar nepriimtas.

      21      2007 m. kovo 29 d. Italijos rinkimų komisija susipažino su minėtu Consiglio di Stato sprendimu ir paskelbė B. Donnici išrinktu Europos Parlamento nariu Pietų Italijos rinkimų apygardoje bei atšaukė A. Occhetto
         mandatą. Apie šį paskelbimą pranešta Europos Parlamentui, kuris į tai atsižvelgė 2007 m. balandžio 23 d. plenarinės sesijos
         protokole; protokole buvo pažymėta, kad B. Donnici posėdžiaus Parlamente, tačiau tik laikinai, ir jo įgaliojimus vėliau turės
         patikrinti Parlamentas priimdamas sprendimą.

      22      Per tą laiką 2007 m. balandžio 5 d. laišku A. Occhetto pareiškė prieštaravimą, reikalaudamas Parlamento patvirtinti jo mandatą
         ir neįteisinti B. Donnici mandato. Pareiškus šį reikalavimą, Europos Parlamentas B. Donnici mandato klausimą perdavė nagrinėti
         savo teisės komitetui.

      23      2007 m. gegužės 24 d. Europos Parlamentas priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame teigiama:

      „Europos Parlamentas,
      –        atsižvelgdamas į 1976 m. Aktą,
      –        atsižvelgdamas į Darbo tvarkos taisyklių 3, 4 ir 9 straipsnius ir I priedą,
      –        atsižvelgdamas į oficialų Italijos valdžios institucijų pranešimą dėl Beniamino Donnicio (Beniamino Donnici) išrinkimą į Europos
         Parlamentą,

      –        atsižvelgdamas į Achillės Occhetto (Achille Occhetto) 2007  m. kovo 25 d. laišką, kuriame jis ginčija Beniamino Donnicio išrinkimo
         į Europos Parlamentą teisėtumą,

      –        atsižvelgdamas į Teisės reikalų komiteto pranešimą (A6-0198/2007),
      –        <…>
      D.      kadangi nacionalinės nuostatos dėl rinkimų tvarkos Europoje turi atitikti pagrindinius Bendrijos teisės sistemos principus,
         Bendrijos pirminę teisę ir 1976 m. Akto dvasią ir raidę; kadangi dėl to atsakingos nacionalinės įstatymų leidybos, administracinės
         ir teisminės valdžios institucijos, taikydamos ir (arba) interpretuodamos savo nacionalines nuostatas dėl rinkimų tvarkos
         Europoje, negali tinkamai neatsižvelgti į Bendrijos rinkimų teisės principus,

      E.      kadangi turi būti įvertinta, ar Achillės Occhetto kandidatūros atšaukimas suderinamas su 1976 m. Akto raide ir dvasia remiantis
         minėtojo Akto 6 straipsniu, kuriame <...> apibrėžiamas vienas iš autentiškų pagrindinių principų – narių laisvė ir nepriklausomumas,

      F.      kadangi Europos Parlamento narių statuto (kuris įsigalios 2009 m.) 2 straipsnio 1 dalyje teigiama, kad „Parlamento nariai
         yra laisvi ir nepriklausomi“, o to paties straipsnio 2 dalyje, kuri akivaizdžiai grindžiama pirmąja dalimi, priduriama, kad
         „susitarimai dėl Parlamento nario mandato atsisakymo nesibaigus kadencijai arba jos pabaigoje yra niekiniai ir negalioja“,

      G.      kadangi šiose Statuto nuostatose tik išaiškinami jau 1976 m. Akte nustatyti laisvės ir nepriklausomumo principai <…>,
      <…>
      K.      kadangi į 1976 m. Akto 6 straipsnio taikymo sritį įeina kandidatai, kurie oficialiai įtraukti į po rinkimų sudarytą sąrašą,
         ir tai atitinka Parlamento interesus, nes šie kandidatai yra potencialūs Europos Parlamento nariai,

      L.      kadangi Achillės Occhetto kandidatūros atsiėmimas grindžiamas susitarimu, <...> ir dėl to turėtų būti laikomas neatitinkančiu
         1976 m. Akto raidės ir dvasios bei skelbiamas niekiniu,

      M.      kadangi Achillės Occhetto kandidatūros atsiėmimas turi būti laikomas niekiniu, todėl jį pakeitusio nario Beniamino Donnicio
         įgaliojimai negali būti pripažinti nei de jure , nei de facto,

      <…>
      O.      kadangi [Consiglio di Stato] savo galutiniu sprendimu pripažino Achillės Occhetto išrinkimo į Europos Parlamentą paskelbimą negaliojančiu,

      P.      kadangi remiantis 1976 m. Akto 12 straipsniu Europos Parlamentas – ir tik jis – tvirtina savo visuotinių rinkimų [metu] išrinktų
         narių įgaliojimus; kadangi ši esminė Europos Parlamento privilegija negali būti nuginčyta ar juo labiau panaikinta nacionalinių
         institucijų sprendimu, nes tai neabejotinai pažeistų atitinkamas Bendrijos teisės nuostatas ir principus, net jeigu toks sprendimas
         būtų galutinai patvirtintas aukščiausios atitinkamos valstybės teisminės institucijos, kaip tai įvyko aptariamojo [Consiglio di Stato] sprendimo atveju; <…>

      Q.      kadangi [Europos] Parlamentas gali teisėtai atsisakyti patvirtinti Beniamino Donnicio įgaliojimus ir nepaisyti [Consiglio di Stato] sprendimo remdamasis tuo, kad jis prieštarauja 1976 m. Akto raidei ir dvasiai, ir išsaugoti Achillės Occhetto nario įgaliojimus,

      1.      skelbia, kad Europos Parlamento nario Beniamino Donnicio, apie kurio išrinkimą pranešė valstybės narės valdžios institucijos,
         mandatas negalioja;

      2.      patvirtina Achillės Occhetto nario mandato teisėtumą;
      <…>“
       Procesas Bendrijų teismuose ir šalių reikalavimai
      24      Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui 2007 m. birželio 22 d. pateiktu pareiškimu, įregistruotu numeriu T‑215/07,
         B. Donnici pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo, apie kurį jam pranešta 2007 m. gegužės 29 d., panaikinimo. 2007 m. gruodžio
         13 d. Nutartimi Donnici prieš Parlamentą (T‑215/07, Rink. p. II‑5239), Pirmosios instancijos teismas atsisakė jurisdikcijos byloje T‑215/07 Teisingumo Teismo naudai,
         kad šis galėtų priimti sprendimą dėl ieškinio dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Šis ieškinys buvo įrašytas į Teisingumo
         Teismo registrą numeriu C‑9/08. 2008 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi A. Occhetto leista įstoti į bylą
         Europos Parlamento pusėje, o Italijos Respublikai – B. Donnici pusėje.

      25      Atskiru dokumentu, kuris Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktas 2007 m. rugpjūčio 14 d., Parlamentas pagal Pirmosios
         instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį pareiškė atskirąjį prašymą iš bylos medžiagos išimti B. Donnici
         ieškinio pareiškimo A.11 priede pateiktą Parlamento teisės tarnybos nuomonę. 2009 m. sausio 29 d. Nutartimi Teisingumo Teismas
         patenkino Parlamento prašymą, o klausimą dėl B. Donnici prašymo, taikant laikinąsias apsaugos priemones, nurodyti pateikti
         šią teisinę nuomonę paliko išspręsti sprendime dėl esmės.

      26      2007 m. rugpjūčio 1 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu, įregistruotu numeriu C‑393/07, Italijos Respublika
         taip pat pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo, apie kurį jai pranešta 2007 m. gegužės 28 d., panaikinimo. 2008 m. vasario
         1 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Latvijos Respublikai leista įstoti į šią bylą Italijos Respublikos pusėje. Latvijos
         Respublika nedalyvavo nei rašytinėje, nei žodinėje proceso dalyse.

      27      2009 m. sausio 30 d. Ketvirtosios kolegijos pirmininko nutartimi abi panaikinimo bylos buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
         žodinė proceso dalis ir priimamas galutinis sprendimas.

      28      Atskiru dokumentu, kuris Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktas 2007 m. birželio 22 d. ir įregistruotas numeriu
         T‑215/07 R, B. Donnici paprašė sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą. Laikinąsias apsaugos priemones taikantis teisėjas,
         pakeisdamas Pirmosios instancijos teismo pirmininką, patenkino šį prašymą ir 2007 m. lapkričio 15 d. Nutartimi Donnici prieš Parlamentą (T‑215/07 R, Rink. p. II‑4673) nutarė sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.

      29      2009 m. sausio 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici irt Italiją (C‑512/07 P(R) ir C‑15/08 P(R), Rink. p. I‑0000), A. Occhetto ir Parlamento pareikšti apeliaciniai skundai dėl minėtos nutarties,
         susiję laikinųjų apsaugos priemonių taikymu, buvo atmesti.

      30      Savo ieškiniuose Italijos Respublika ir B. Donnici prašo Teisingumo Teismo panaikinti ginčijamą sprendimą ir priteisti iš
         Parlamento bylinėjimosi išlaidas. B. Donnici pagal EB 241 straipsnį papildomai prašo pripažinti neteisėta Darbo tvarkos taisyklių
         3 straipsnio 5 dalį ir subsidiariai prašo nurodyti į šios bylos medžiagą įtraukti 2007 m. gegužės 2 d. Parlamento teisės tarnybos
         teisinę nuomonę. Parlamentas prašo atmesti ieškinius ir priteisti iš Italijos Respublikos bei B. Donnici bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl ieškinių
      31      Byloje C‑393/07 Italijos Respublika remiasi penkiais pagrindais, susijusiais atitinkamai su tuo, kad ginčijamu sprendimu pažeisti
         1976 m. Akto 6, 8, 12 ir 13 straipsniai ir ES 6 straipsnis, Parlamento narių statuto 2 straipsnis, EB 199 straipsnis ir Darbo
         tvarkos taisyklių 3 ir 4 straipsniai, ES 6 straipsnis ir EB 10 ir 230 straipsniai ir galiausiai kad šis sprendimas negalioja
         dėl motyvacijos trūkumo.

      32      Byloje C‑9/08, B. Donnici remiasi dviem pagrindais, susijusiais, pirma, su 1976 m. Akto 12 straipsnio, Darbo tvarkos taisyklių
         3 straipsnio 1 dalies, nepriklausomumo principo ir įpareigojančio mandato draudimo pažeidimu bei galutinio teismo sprendimo
         galios nepaisymu ir, antra, su ginčijamo sprendimo motyvacijos trūkumu.

       Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo
       Šalių argumentai
      33      Italijos Respublika ir B. Donnici iš esmės tvirtina, kad remiantis 1976 m. Akto 12 straipsniu Parlamentas turėjo tiesiog atsižvelgti
         į Italijos rinkimų komisijos paskelbimą apie B. Donnici išrinkimą. Šiame straipsnyje Parlamentui neleidžiama nesivadovauti
         šiais paskelbtais rezultatais dėl menamo jų nesuderinamumo su Bendrijos teise. Be to, priimdamas sprendimą dėl ginčų, Parlamentas
         gali remtis tik 1976 m. Akto nuostatomis, tačiau negali remtis kitomis Bendrijos teisės nuostatomis, tarp jų ir bendraisiais
         jos principais.

      34      Dėl 1976 m. Akto 6 straipsnio ieškovai teigia, kad jis taikomas vien Europos Parlamento nariams, o ne neišrinktiems kandidatams,
         ir todėl šis straipsnis netaikomas A. Occhetto 2004 m. liepos 6 d., kai jis dar nebuvo Parlamento narys, pareikštam atsisakymui.
         Kadangi, remiantis jo tekstu, šis straipsnis reglamentuoja tik Parlamento nario mandato įgyvendinimą, rinkimų proceso įvykiai
         ir neišrinktų kandidatų iki juos paskiriant kaip Parlamento narius elgesys nepatenka į šio straipsnio taikymo sritį.

      35      Parlamentas, palaikomas A. Occhetto, atvirkščiai, mano, kad pagal 1976 m. Akto 12 straipsnį jis turi užtikrinti, kad nacionalinių
         valdžios institucijų paskelbti rezultatai atitiktų Bendrijos teisę apskritai ir visų pirma 1976 m. Akte įtvirtintus principus.
         Toks jo kompetencijos suvokimas atsispindi jo Darbo tvarkos taisyklių 3 straipsnio 4 ir 5 dalyse, 4 straipsnio 3 ir 9 dalyse
         bei jo praktikoje šiuo klausimu. Kai rinkimų procedūra skirta suformuoti Parlamentą, savaime suprantama, kad Bendrijos teisės
         aktuose turėtų būti įtvirtintas minimalus standartas, leidžiantis išvengti bet kokio iškraipymo dėl nacionalinių procedūrų
         skirtumų, ir šį standartą turėtų užtikrinti Parlamentas. Priešingu atveju, jei įgyvendindamas savo kompetenciją Parlamentas
         turėtų vien išnagrinėti pareigų nesuderinamumo atvejus 1976 m. Akto 7 straipsnio prasme, jo kompetencija netektų tikrosios
         savo prasmės.

      36      Parlamentas, palaikomas A. Occhetto, nurodo, kad tais atvejais, kai akivaizdžiai pažeidžiami pagrindiniai 1976 m. Akto principai,
         kaip antai šio Akto 6 straipsnyje įtvirtintas laisvas Parlamento nario mandatas arba visuotinio ir proporcinio balsavimo pagal
         šio Akto 1 ir 2 straipsnius principai, Parlamentas turi teisę ir net pareigą atsižvelgdamas į nacionalinės procedūros rezultatus
         nepatvirtinti tokio pažeidimo, nes kitaip jo paties sprendimas dėl įgaliojimų patvirtinimo bus neteisėtas. Bendrijos teisės
         viršenybės principas reikalauja, kad Parlamentas neįgyvendintų nacionalinių valdžios institucijų atlikto kandidato paskyrimo,
         kuriuo akivaizdžiai pažeista Bendrijos teisė.

      37      Jo nuomone, 1976 m. Akto 6 straipsniu taip pat saugomas išrinktas kandidatas. Priešingu atveju šio straipsnio suteikiama garantija
         nebūtų taikoma tokiems veiksmams, kaip nagrinėjamoje byloje aptariamas A. Occhetto pareikštas rinkiminiu susitarimu paremtas
         atsisakymas, kurie trukdytų įgyvendinti rinkėjų norimą mandatą. Tokį minėto 6 straipsnio aiškinimą patvirtina Parlamento narių
         statuto 2 straipsnis bei 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos
         konvencijos papildomo protokolo Nr. 1 3 straipsnis.

      38      Be to, Parlamentas nurodo, kad galimybė minėtą 6 straipsnį taikyti nagrinėjamu atveju išplaukia jau iš aplinkybės, kad A. Occhetto
         posėdžiavo Parlamente, kai nacionalinės valdžios institucijos jam pranešė, kad jį pakeis B. Donnici.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      39      Nagrinėjant pirmąjį pagrindą kyla klausimas dėl Parlamento turimų įgaliojimų pagal 1976 m. Akto 12 straipsnį tikrinant savo
         narių mandatus apimties. Taigi norint išnagrinėti ginčijamo sprendimo galiojimą, iš esmės reikia išanalizuoti, kokios apimties
         įgaliojimus Parlamentui suteikia ši nuostata. Šio Akto 12 straipsnis bet kuriuo atveju reikalauja, kad Parlamento sprendimas
         būtų pagrįstas viena iš šio Akto nuostatų, dėl kurios gali kilti ginčas. Kadangi Parlamentas šiuo klausimu iš esmės remiasi
         1976 m. Akto 6 straipsniu, pirmiausia reikia nustatyti, ar ši nuostata iš principo taikytina nagrinėjamu atveju.

      –       Dėl galimybės taikyti 1976 m. Akto 6 straipsnį
      40      1976 m. Akto 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Europos Parlamento nariai balsuoja individualiai ir asmeniškai ir negali
         būti varžomi jokių nurodymų bei gauti įpareigojančio mandato.

      41      Kaip matyti iš minėto straipsnio teksto, jame aiškiai nurodomi „Parlamento nariai“ ir jis susijęs su Parlamento nario mandato
         įgyvendinimu. Maža to, tame pačiame straipsnyje minima šių narių balsavimo prerogatyva, kuri dėl savo pobūdžio negali būti
         susieta su po rinkimų sudarytame sąraše oficialiai paskelbto kandidato statusu (žr. minėtos nutarties Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 41 punktą).

      42      Reikia konstatuoti, kad 1976 m. Akto 6 straipsnis, atsižvelgiant į jo aiškią formuluotę, netaikomas aktams, kuriais atsisakoma
         išrinkto kandidato statuso, kaip nagrinėjamu atveju A. Occhetto pareikštas atsisakymas asmens, kuris pakeis A. Di Pietro,
         statuso.

      43      Šiuo klausimu Parlamento pateikti argumentai nesuteikia pagrindo nesilaikyti tokio aiškinimo.

      44      Visų pirma, negalima Parlamentui pripažinti bendros kompetencijos vertinti valstybių narių rinkimų procedūrų teisėtumo atsižvelgiant
         į visus principus, kuriais tariamai paremtas 1976 m. Akto 6 straipsnis, kaip juos išveda Parlamentas visų pirma iš Europos
         žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos papildomo protokolo Nr. 1 3 straipsnio, vadovaujantis plačiu šio
         6 straipsnio aiškinimu šių principų kontekste (šiuo klausimu žr. minėtos nutarties Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 43 punktą).

      45      Tokiu minėto 6 straipsnio aiškinimu būtų nepaisoma jį priėmusiųjų sprendimo ir ši nuostata, susijusi su mandato įgyvendinimu,
         nepaisant jos tiksliai apibrėžtos taikymo srities, taptų kompetencijos norma, reglamentuojančia rinkimų procedūrą, nors šią
         sritį, remiantis 1976 m. Akto 8 straipsniu, iš principo reglamentuoja nacionalinės nuostatos.

      46      Dėl Parlamento narių statuto 2 straipsnio, kuriuo Parlamentas remiasi grįsdamas savo siūlomą 1976 m. Akto 6 straipsnio aiškinimą,
         pirmiausia reikia pasakyti, kad šis statutas nagrinėjamų bylos aplinkybių atsiradimo momentu negaliojo. Be to, jo 4 konstatuojamojoje
         dalyje nurodyta, kad „Parlamento narių laisvė ir nepriklausomumas, kurie yra puoselėjami 2 straipsnyje“, „turėtų būti įtvirtinti
         teisės akte“, nes jie „nėra paminėti jokiame pirminės teisės akte“, o jo 5 konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad šio statuto
         3 straipsnio 1 dalyje pakartojamos visos 1976 m. rugsėjo 20 d. Akto 6 straipsnio 1 dalies nuostatos. Iš to išplaukia, kad
         Parlamento narių statuto 2 straipsnis nėra minėto 6 straipsnio kodifikacija (žr. minėtos nutarties Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 44 punktą).

      47      Be to, pagal normų hierarchijos principą Parlamentas negali remdamasis savo darbo tvarkos taisyklių nuostata ir tariama savo
         praktika šiuo klausimu pateikti contra legem 1976 m. Akto 6 straipsnio aiškinimą (žr. minėtos nutarties Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 45 punktą).

      48      Reikia konstatuoti, kad Darbo tvarkos taisyklės yra vidaus organizavimo aktas ir juo Parlamentui negalima suteikti kompetencijos,
         kuri nėra jam aiškiai pripažinta norminiu teisės aktu, šiuo atveju – 1976 m. Aktu (žr. 2008 m. spalio 21 d. Sprendimo Marra, C‑200/07 ir C‑201/07, Rink. p. I‑0000, 38 punktą). Iš to išplaukia a fortiori, kad tariama institucijos praktika negali nukrypti nuo minėto 6 straipsnio.

      49      Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad A. Occhetto pareiškimas, kuriuo jis atsisakė savo vietos pakeisiančiųjų sąraše,
         nepatenka į 1976 m. Akto 6 straipsnio taikymo sritį, taigi šis straipsnis negali būti ginčo tikrinant Parlamento narių įgaliojimus
         pagal šio Akto 12 straipsnį pagrindas, ir todėl Parlamentas negalėjo ginčijamo sprendimo grįsti aptariamu 6 straipsniu.

      –       Dėl 1976 m. Akto 12 straipsnio pažeidimo
      50      Konstatavus, kad ginčijamas sprendimas negalėjo būti pagrįstas 1976 m. Akto 6 straipsniu, kyla klausimas, ar šis sprendimas
         gali būti pagrįstas, kaip nurodo Parlamentas, 1976 m. Akto 1 ir 2 straipsniuose įtvirtinto visuotinio ir proporcinio balsavimo
         principo pažeidimu. Remdamasis šių principų pažeidimu, Parlamentas pripažino sau teisę patikrinti, ar B. Donnici paskelbiant
         Parlamento nariu buvo laikomasi minėtų reikalavimų. Taigi reikia išnagrinėti, ar šio Akto 12 straipsnis suteikia Parlamentui,
         kai jis tikrina savo narių įgaliojimus, tokią kompetenciją.

      51      1976 m. Akto 12 straipsnyje numatyta, kad Europos Parlamentas savo narių įgaliojimų patikrinimo tikslu atsižvelgia į valstybių
         narių oficialiai paskelbtus rezultatus ir sprendžia visus ginčus, galinčius kilti dėl šio Akto nuostatų, išskyrus ginčus,
         kylančius dėl šiame Akte minimų nacionalinės teisės nuostatų.

      52      Iš šio 12 straipsnio teksto aišku, kad Parlamento pagal šio straipsnio pirmąjį sakininį turimai tikrinimo teisei taikomi du
         reikšmingi apribojimai, nurodyti antrajame jo sakinyje (šiuo klausimu žr. minėtos 2007 m. lapkričio 15 d. Nutarties Donnici prieš Parlamentą 71 punktą ir minėtos nutarties Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 31 ir 32 punktus).

      53      Pagal 1976 m. Akto 12 straipsnio antrojo sakinio pirmą dalį Parlamentas „atsižvelgia į valstybių narių oficialiai paskelbtus
         rezultatus“. Be to, konkreti Parlamento kompetencija spręsti iškilusius ginčus, nurodyta šio straipsnio antrojo sakinio antroje
         dalyje, taip pat ratione materiæ ribota ir apima tik ginčus, „galinčius kilti dėl [1976 m. Akto] nuostatų, išskyrus ginčus, kylančius dėl šiame Akte minimų
         nacionalinės teisės nuostatų“.

      54      Viena vertus, priešingai nei teigia Parlamentas, iš paties 1976 m. Akto 12 straipsnio teksto matyti, kad šis straipsnis nesuteikia
         Parlamentui kompetencijos spręsti ginčus, kilusius dėl Bendrijos teisės apskritai. Iš aiškios šio straipsnio formuluotės matyti,
         kad jame nurodomi tik tie ginčai, kurie „ [kyla] dėl šio Akto nuostatų“ (šiuo klausimu žr. minėtos nutarties  Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 32 punktą).

      55      Kita vertus, „[atsižvelgimas] į valstybių narių oficialiai paskelbtus rezultatus“ reiškia, kad tikrindamas savo narių įgaliojimus
         ir priimdamas tuo tikslu sprendimą Parlamentas turi remtis Italijos rinkimų komisijos 2007 m. kovo 29 d., Consiglio di Stato priėmus sprendimą, paskelbtu pareiškimu. Šis paskelbimas yra pagal nacionalines procedūras vykusio sprendimų priėmimo proceso,
         kuriuo su šiuo paskelbimu susiję teisės klausimai buvo galutinai išspęsti, rezultatas ir todėl jis laikytinas anksčiau egzistavusia
         teisine padėtimi. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad žodžio „atsižvelgia“ pavartojimas 1976 m. Akto kontekste turi
         būti aiškinamas kaip reiškiantis, jog Parlamentas šioje srityje visiškai neturi diskrecijos (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos
         7 d. Sprendimo Le Pen prieš Parlamentą, C‑208/03 P, Rink. p. I‑6051, 50 punktą).

      56      Šis pradinės redakcijos 1976 m. Akto 12 straipsnio 2 dalyje – kurioje sakoma, kad valstybės narės apie laisvą vietą, atsiradusią
         pagal valstybėje narėje galiojančias nacionalines nuostatas, praneša Parlamentui, o šis į tai atsižvelgia, – pavartoto žodžio
         „atsižvelgia“ aiškinimas taip pat galioja dabartinės redakcijos 1976 m. Akto 12 straipsnyje pavartotam tam pačiam žodžiui.
         Jei pagal pradinės redakcijos 1976 m. Akto 12 straipsnio 2 dalį neįmanoma jokia Parlamento diskrecija net tuo atveju, kai
         baigiasi vieno iš jo narių įgaliojimai pagal nacionalines nuostatas ir tai turi įtakos esamai šios institucijos sudėčiai,
         šis sprendimo galios neturėjimas juo labiau akivaizdus Parlamentui tikrinant savo narių, kuriuos oficialiai paskelbė valstybės
         narės, įgaliojimus pagal 1976 m. Akto 12 straipsnį. Iš tiesų šiuo atveju kalbama apie valstybių narių atliekamą būsimų Parlamento
         narių paskyrimą pagal rinkimų procedūrą, kurią, kaip aiškiai matyti iš 1976 m. Akto 8 straipsnio, reglamentuoja nacionalinės
         nuostatos.

      57      Iš to išplaukia, kad Parlamentas negali kvestionuoti nacionalinės rinkimų komisijos paskelbtų rezultatų teisėtumo. 1976 m.
         Akto 12 straipsnis taip pat neleidžia Parlamentui atsisakyti atsižvelgti į tokį paskelbimą, jeigu, jo manymu, yra padarytas
         pažeidimas (šiuo klausimu žr. minėtos 2007 m. lapkričio 15 d. Nutarties Donnici prieš Parlamentą 75 punktą).

      58      Toks 1976 m. Akto 12 straipsnio aiškinimas patvirtinamas skaitant jį atitinkamų EB sutarties nuostatų kontekste bei atsižvelgiant
         į šio straipsnio reguliavimo kontekstą.

      59      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal EB 5 straipsnio pirmą pastraipą, 7 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą bei 189 straipsnio
         pirmąją pastraipą Parlamentas įgyvendina Sutarčių jam suteiktus įgaliojimus ir veikia jų neviršydamas.

      60      Be to, pagal 1976 m. Akto 8 straipsnį „rinkimų procedūrą kiekvienoje valstybėje narėje reglamentuoja jos nacionalinės nuostatos“,
         nepažeidžiant 1976 m. Akto nuostatų. Todėl, nors valstybės narės privalo laikytis 1976 m. Akto nuostatų, kiek jos numato tam
         tikrą rinkimų tvarką, vis dėlto galiausiai joms tenka pareiga pagal jų nacionalinėse nuostatose nustatytą procedūrą surengti
         rinkimus ir atitinkamai suskaičiuoti balsus bei oficialiai paskelbti rinkimų rezultatus (minėtos 2007 m. lapkričio 15 d. Nutarties
         Donnici prieš Parlamentą 74 punktas).

      61      Galiausiai 1976 m. Akto 13 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad kiekviena valstybė narė nustato atitinkamą tvarką atsiradusioms
         laisvoms vietoms užimti.

      62      Taigi, atsižvelgiant į šį reguliavimo kontekstą, Europos Parlamento rinkimų procedūra, įvykusi 2004 m. birželio 12 ir 13 d.,
         ir narių skyrimo į atsiradusias laisvas vietas procedūra ir toliau buvo reglamentuojama nacionalinės teisės nuostatomis, nagrinėjamu
         atveju – 1979 m. sausio 24 d. Įstatymu (šiuo klausimu žr. minėtos 2007 m. lapkričio 15 d. Nutarties Donnici prieš Parlamentą 66 punktą).

      63      Be to, kadangi Bendrijos teisėje nėra šią sritį reglamentuojančių normų, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės
         sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės kylančių asmens
         teisių apsaugą, procesines taisykles, su sąlyga, kad, pirma, tokios taisyklės nebus mažiau palankios nei taikomos iš nacionalinės
         teisinės sistemos kylančioms teisėms (lygiavertiškumo principas) ir, antra, kad dėl jų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis
         teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo
         12 d. Sprendimo Eman ir Sevinger, C‑300/04, Rink. p. I‑8055, 67 punktą).

      64      Tačiau Parlamentas nenurodė, kad Italijos procesinės nuostatos pažeidžia šiuos lygiavertiškumo ir veiksmingumo principus.
         Maža to, net jei taip ir būtų, tai nereikštų, kad Parlamentas gali kompetentingų nacionalinių institucijų priimamus aktus
         pakeisti savo paties vertinimu.

      65      Atvirkščiai, užtikrinti, kad Sutarties bei remiantis ja institucijų priimtų nuostatų laikytųsi valstybės narės, privalo visų
         pirma Komisija, kuriai EB 226 straipsniu suteikti įgaliojimai Teisingumo Teisme pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
         jei, jos nuomone, valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų. Be to, šių nuostatų laikymosi priežiūra užtikrinama pagal EB 234 straipsnyje
         numatytą procedūrą, kuri prieinama nacionaliniu lygmeniu nagrinėjant ginčus dėl rinkimų.

      66      Iš šio reguliavimo konteksto nematyti, kad Parlamentas turėtų bendrą kompetenciją vertinti valstybių narių rinkimų procedūrų
         ir jų taikymo konkrečiu atveju atitiktį Bendrijos teisei. Iš to išplaukia, kad Parlamento kompetencija tikrinant savo narių
         įgaliojimus apima tik tokias prerogatyvas, kurios aiškiai apibrėžtos atitinkamose 1976 m. Akto nuostatose (šiuo klausimu žr.
         minėtos nutarties  Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 32 punktą).

      67      Darytina išvada, kad 1976 m. Akto 12 straipsnio aiškinimas, kuriuo Parlamentui būtų suteikta bendra valstybių narių valdžios
         institucijų oficialiai paskelbtų rezultatų kontrolės kompetencija, ne tik prieštarautų šio straipsnio tekstui, bet ir būtų
         nesuderinamas su EB 5 ir 7 straipsniuose įtvirtintu principu, jog Bendrija ir jos institucijos turi tik tuos įgaliojimus,
         kurie joms konkrečiai suteikti (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą, C‑376/98, Rink. p. I‑8419, 83 punktą ir 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją, C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑0000, 203 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      68      Parlamento nurodyti ir A. Occhetto paremti argumentai, paminėti šio sprendimo 35–38 punktuose, negali paneigti šio 1976 m.
         Akto 12 straipsnio aiškinimo, jog neįmanoma jokia Parlamento kompetencija nukrypti nuo Italijos rinkimų komisijos paskelbtų
         rezultatų.

      69      Reikia atmesti pirmąjį nurodytą argumentą, jog tuo atveju, jei Parlamentas neturi kompetencijos tikrinti valstybių narių paskelbtų
         rezultatų Bendrijos teisės atžvilgiu, Parlamento pagal 1976 m. Akto 12 straipsnį turimi tikrinimo įgaliojimai neturi prasmės.
         Pažymėtina, kad Parlamentui išlieka visi įgaliojimai pagal 1976 m. Akto 12 straipsnį spręsti dėl išrinkto kandidato, kuris
         eina vienas iš 1976 m. Akto 7 straipsnyje išvardytų pareigų, nesuderinamų su Parlamento nario pareigomis, padėties (žr. minėtos
         nutarties Occhetto ir Parlamentas prieš Donnici 33 punktą).

      70      Antra, dėl argumento, jog tam, kad būtų užtikrintas minimalus Parlamento narių skyrimo standartas, Parlamentas turėtų turėti
         galimybę nesivadovauti nacionalinių valdžios institucijų paskelbtais rezultatais, kuriais akivaizdžiai pažeidžiami pagrindiniai
         1976 m. Akto principai, reikia priminti, kad dėl nacionalinių rinkimų nuostatų ir procedūrų teisėtumo turi spręsti nacionaliniai
         teismai, prireikus pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikę prašymą priimti prejudicinį sprendimą (minėtos 2007 m.
         lapkričio 15 d. Nutarties Donnici prieš Parlamentą 93 punktas).

      71      Nagrinėjamu atveju tokia teisminė kontrolė iš tiesų buvo atlikta pagal 1979 m. sausio 24 d. Įstatymą kompetentinguose Italijos
         teismuose. Teisės klausimai, susiję su oficialiu rinkimų rezultatų paskelbimu, buvo nacionaliniu lygmeniu galutinai išspęsti
         įsiteisėjusiu 2006 m. gruodžio 6 d. Consiglio di Stato sprendimu.

      72      Galiausiai aiškus 1976 m. Akto 12 straipsnio tekstas ir juo nustatytas kompetencijos paskirstymas šioje srityje neleidžia
         konstatuoti, kad egzistavo rinkimų į Parlamentą kandidatų rinkiminių teisių apsaugos spraga.

      73      Dėl šios priežasties atmestinas ir Parlamento argumentas, jog jo sprendimas dėl įgaliojimų patikrinimo taip pat būtų neteisėtas,
         jei jis turėtų savo sprendimą grįsti neteisėtu nacionaliniu aktu, šiuo atveju – Italijos rinkimų komisijos paskelbimu apie
         B. Donnici paskyrimą.

      74      Nagrinėjamu atveju, priešingai nei teigia Parlamentas nurodydamas 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Švedija prieš Komisiją (C‑64/05 P, Rink. p. I‑11389), atitinkama Parlamento ir nacionalinių institucijų kompetencija tikrinant Parlamento narių įgaliojimus
         yra aiškiai paskirstyta tarp Bendrijos institucijų ir nacionalinių valdžios institucijų. Šiuo atžvilgiu pagal 1976 m. Akto
         12 straipsnį Parlamentas turi vien kompetenciją spręsti ginčus, galinčius kilti dėl šio Akto nuostatų, išskyrus jame nurodytas
         nacionalines nuostatas, o nacionalinės valdžios institucijos turi paskelbti rezultatus, gautus taikant Bendrijos teisę atitinkančias
         nacionalines nuostatas.

      75      Iš to, kas paminėta, matyti, kad Parlamentas pagal 1976 m. Akto 12 straipsnį privalėjo atsižvelgti į Italijos rinkimų komisijos
         paskelbtus rezultatus ir neturėjo kompetencijos jais nesivadovauti dėl tariamų šiuo valstybės narės aktu padarytų pažeidimų.
         Ginčijamu sprendimu, kuriuo, priešingai nei paskelbta šios valstybės narės, negaliojančiu pripažintas B. Donnici mandatas
         ir patvirtintas A. Occhetto mandatas, buvo pažeistas šio Akto 12 straipsnis.

      76      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismui
         nebėra reikalo priimti sprendimo dėl kitų Italijos Respublikos ir B. Donnici nurodytų ieškinių pagrindų. Todėl B. Donnici
         papildomai pateikti prašymai neteko dalyko.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      77      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Italijos Respublika ir B. Donnici prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Parlamento, o šis pralaimėjo
         bylą, pastarasis turi jas padengti. Pagal to paties straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės
         padengia savo išlaidas, o pagal tos pačios straipsnio dalies trečiąją pastraipą Teisingumo Teismas gali nurodyti kitoms į
         bylą įstojusioms šalims, nenurodytoms pirmesnėse pastraipose, padengti savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2007 m. gegužės 24 d. Europos Parlamento sprendimą 2007/2121 (REG) dėl Beniamino Donnici įgaliojimų patikrinimo.
      2.      Europos Parlamentas padengia B. Donnici bei Italijos Respublikos kaip ieškovės patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Italijos Respublika kaip įstojusi į bylą šalis, Latvijos Respublika ir A. Occhetto padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1993 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Advanced Nuclear Fuels GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla C-308/90.


title: 2008 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Ministero dell’Economia e delle Finanze prieš Part Service Srl.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte suprema di cassazione - Italija.#Šeštoji PVM direktyva - 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas ir 13 straipsnio B skirsnio a ir d punktai - Finansinė nuoma - Paslaugos dirbtinis suskirstymas į kelias dalis - Pasekmės - Apmokestinamosios vertės sumažinimas - Atleidimas nuo mokesčio - Piktnaudžiavimas - Sąlygos.#Byla C-425/06.

text:
      Byla C‑425/06
      Ministero dell’Economia e delle Finanze, buvusi Ministero delle Finanze,
      prieš
      likviduojamą bendrovę Part Service Srl, buvusią Italservice Srl
      (Corte suprema di cassazione prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas ir 13 straipsnio B skirsnio a ir d punktai – Finansinė nuoma – Paslaugos dirbtinis suskirstymas į kelias dalis – Pasekmės – Apmokestinamosios vertės sumažinimas – Atleidimas nuo mokesčio – Piktnaudžiavimas – Sąlygos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji direktyva
            – Piktnaudžiaujant sudaryti sandoriai
      (Tarybos direktyva 77/388)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai  – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštoji
            direktyva – Piktnaudžiaujant sudaryti sandoriai
      (Tarybos direktyvos 77/388 11 straipsnio A skirsnio 1 dalis ir 13 straipsnio B skirsnio a ir d punktai)
      1.        Šeštoji direktyva 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo turi būti aiškinama taip, kad kai nagrinėjamu
         sandoriu ar sandoriais iš esmės siekiama mokestinio pranašumo, tai gali būti laikoma piktnaudžiavimu.

      (žr. 45 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Nacionalinis teismas turi nustatyti, ar, atsižvelgiant į Šeštąją direktyvą 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų
         derinimo, pridėtinės vertės mokesčio taikymo tikslais piktnaudžiavimu gali būti laikomi finansinės nuomos sandoriai, kuriems
         būdingi šie požymiai:

      – abi finansinės nuomos sandoryje dalyvaujančios bendrovės priklauso tai pačiai grupei,
      – pati išperkamosios nuomos bendrovės paslauga yra suskirstyta, o finansavimui būdinga dalis patikėta kitai bendrovei, kad
         būtų padalyta į kredito, draudimo ir tarpininkavimo paslaugas,

      – taip išperkamosios nuomos bendrovės paslauga susiaurinta iki transporto priemonės nuomos paslaugos,
      – visa pirkėjo sumokėta nuomos įmokų suma vos viršija daikto įgijimo kainą,
      – todėl ši paslauga, nagrinėjama atskirai, nėra pelninga, taigi įmonės gyvybingumas negali būti užtikrinamas tik su pirkėjais
         sudarytomis sutartimis,

      – išperkamosios nuomos bendrovė gauna atlygį už finansinės nuomos sandorį tik susumavus pirkėjo sumokėtas nuomos įmokas ir
         kitos tos pačios grupės bendrovės sumokėtas sumas.

      Nacionalinis teismas taip pat turi įvertinti, ar jam pateiktos aplinkybės būdingos vienam sandoriui, nepaisant jo sutartinės
         formos. Šiomis aplinkybėmis savo analizę jis gali išplėsti ieškodamas piktnaudžiavimą patvirtinančių įrodymų. Šiuo tikslu
         jis turi visų pirma patikrinti, ar siekiama mokestinio pranašumo, kurio įgijimas prieštarautų vienam ar keliems Šeštosios
         direktyvos tikslams, ir, paskui, – ar jis buvo esminis pasirinktos sutarties tikslas.

      Dėl pirmojo kriterijaus minėtas teismas gali atsižvelgti į tai, kad siekiama mokestinio pranašumo, susijusio su bendrovei,
         sudariusiai sutartį su išperkamosios nuomos bendrove, patikėtų paslaugų atleidimu nuo mokesčio pagal Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio a ir d punktus. Atrodo, kad toks rezultatas prieštarauja Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio
         1 dalyje siekiamam tikslui, t. y. apmokestinti iš pirkėjo gautą ar turimą gauti bet kokį atlyginimą. Iš tiesų, kadangi transporto
         priemonių nuoma pagal finansinės nuomos sutartis yra paslauga Šeštosios direktyvos 6 ir 9 straipsnių prasme, tokiam sandoriui
         įprastai taikomas pridėtinės vertės mokestis, kurio apmokestinamoji vertė turi būti nustatyta pagal 11 straipsnio A skirsnio
         1 dalį.

      Dėl antrojo kriterijaus nacionalinis teismas, atlikdamas savo vertinimą, gali atsižvelgti į visiškai dirbtinį sandorių pobūdį
         ir atitinkamus ūkio subjektus siejančius teisinius, ekonominius ir (arba) asmeninius santykius, nes šios aplinkybės gali parodyti,
         kad iš esmės siekiama įgyti mokestinį pranašumą, nepaisant galimo ekonominių tikslų, susijusių, pavyzdžiui, su rinkodaros,
         organizavimo ir garantijos sumetimais, buvimo.

      (žr. 54, 55, 57–63 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. vasario 21 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 11 straipsnio A skirsnio 1 dalies a punktas ir 13 straipsnio B skirsnio a ir d punktai – Finansinė nuoma – Paslaugos dirbtinis suskirstymas į kelias dalis – Pasekmės – Apmokestinamosios vertės sumažinimas – Atleidimas nuo mokesčio – Piktnaudžiavimas – Sąlygos“
      Byloje C‑425/06
      dėl Corte suprema di cassazione (Italija) 2006 m. kovo 10 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2006 m. spalio 16 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą, byloje

      Ministero dell’Economia e delle Finanze, buvusi Ministero delle Finanze,
      prieš
      Part Service Srl, likviduojamą bendrovę, buvusią Italservice Srl,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai L. Bay Larsen (pranešėjas), K. Schiemann, J. Makarczyk, ir
         C. Toader,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. spalio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Part Service Srl, atstovaujamos avvocato S. Taverna,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocati dello Stato G. Lancia ir S. Fiorentino,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos M. Apessos ir M. Papida bei I. Pouli,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo D. McDonald SC ir B. Conway BL bei G. Clohessy BL,

      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir C. Lança,
      –        Jungtinės Karalystės, atstovaujamos T. Harris, padedamos barrister R. Hill,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Aresu ir M. Afonso,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Ekonomikos ir finansų ministerijos (Ministero dell’Economia e delle Finanze) ir Part Service Srl (toliau – Part Service), buvusios Italservice Srl (toliau – Italservice), dėl pranešimo apie pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) dydį už 1987 mokestinius metus finansinės nuomos (išperkamosios
         nuomos) sandorių, daugiausia susijusių su automobiliais, atžvilgiu.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalyje, susijusioje su apmokestinamąja PVM verte, nustatyta:

      „Apmokestinamąją vertę sudaro:
      a)      tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų, išskyrus nurodytas b, c ir d punktuose, atveju – viskas, kas sudaro atlygį, kurį prekių
         tiekėjas ar paslaugų teikėjas gavo arba turi gauti iš prekes ar paslaugas įsigyjančio asmens arba iš trečiosios šalies už
         prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, įskaitant tiesiogiai su šių sandorių kaina susijusias subsidijas;

      <…>“ (Pataisytas vertimas)
      4        Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnyje numatytas įvairių sandorių atleidimas nuo mokesčio tokiomis sąlygomis:

      „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų, valstybės narės atleidžia nuo mokesčio toliau nurodytą veiklą taikydamos sąlygas,
         kurias jos turi nustatyti siekdamos užtikrinti, kad atleidimas nuo mokesčio būtų teisingas ir sąžiningas ir kad būtų užkirstas
         kelias galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui:

      a)      draudimo ir perdraudimo sandorius ir su jais susijusias paslaugas, kurias atlieka draudimo brokeriai ir draudimo agentai;
      <…>
      d)      šiuos sandorius:
      1)      paskolų suteikimą įskaitant derybas dėl paskolos, taip pat suteiktos paskolos priežiūrą, kai ją vykdo paskolą suteikęs asmuo;
      2)      derybas ir visus sandorius dėl paskolų finansinių garantijų ar laidavimo bei suteiktos paskolos finansinių garantijų priežiūrą,
         kurią atlieka paskolą suteikęs asmuo;

      3)      sandorius, įskaitant derybas, dėl indėlių ir einamųjų sąskaitų, mokėjimų, pervedimų, skolų, čekių ir kitų apyvartinių dokumentų,
         išskyrus skolų išieškojimą;

      <…>“ (Pataisytas vertimas)
       Nacionalinės teisės aktai
      5        1972 m. spalio 26 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633, nustatančio ir reglamentuojančio pridėtinės vertės mokestį (GURI,
         Nr. 292, paprastasis priedas Nr. 1, 1972 m. lapkričio 11 d., p. 2), kuris buvo kelis kartus iš dalies keistas (toliau – Respublikos
         Prezidento dekretas Nr. 633/72), 3 straipsnyje paslaugos apibrėžiamos taip:

      „Paslaugos – tai paslaugos, teikiamos už atlygį, numatytą darbų atlikimo pagal sutartį, rangos, pervežimo, pavedimo, siuntimo,
         komercinio atstovavimo, brokerio tarpininkavimo, indėlių įnešimo sutartyse ir apskritai atsižvelgiant į įsipareigojimus imtis
         arba nesiimti veiksmų, arba leisti jų imtis, kad ir koks būtų to pagrindas.

      Kai paslaugos teikiamos už atlygį, jas taip pat sudaro:
      1)      turto nuoma, ūkio nuoma, išperkamoji nuoma ir panašios paslaugos;
      <…>“ (Neoficialus vertimas)
      6        Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633/72 10 straipsnyje numatyta, kad nuo PVM atleidžiami įvairūs sandoriai nurodytomis sąlygomis:

      „Nuo mokesčio atleidžiami:
      1)      paslaugos, susijusios su paskolų suteikimu ir derybomis dėl paskolos, paskolos priežiūra, kai ją vykdo paskolą suteikęs asmuo,
         ir finansavimo sandoriai; derybos ir visi sandoriai dėl paskolų finansinių garantijų ar laidavimo bei suteiktos paskolos finansinių
         garantijų priežiūra, kurią atlieka paskolą suteikęs asmuo; mokėjimo terminai, sandoriai, įskaitant derybas, dėl indėlių ir
         einamųjų sąskaitų, mokėjimų, pervedimų, skolų, čekių ir kitų apyvartinių dokumentų, išskyrus skolų išieškojimą; bendrųjų investicinių
         fondų ir pensijos fondų valdymas, numatytas 1993 m. balandžio 21 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 124, terminai ir panašus administravimas
         bei finansinės ir pašto paslaugos (bankas – paštas);

      2)      draudimo, perdraudimo ir gyvybės draudimo sandoriai;
      <…>
      9)      atstovavimo, brokerio tarpininkavimo ir tarpininkavimo paslaugos, susijusios su 1–7 punktuose nurodytais sandoriais, ir paslaugos,
         susijusios su auksu ir užsienio vertybiniais popieriais, taip pat įskaitant indėlių įnešimą į einamąją sąskaitą, kurios buvo
         atliktos kartu su Italijos banko ir Italijos valiutos keityklos atliktais sandoriais šio dekreto 4 straipsnio penktosios pastraipos
         prasme.“ (Neoficialus vertimas)

      7        Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633/72 13 straipsnio pirmojoje pastraipoje apmokestinamoji PVM vertė apibrėžiama taip:

      „Tiekiamų prekių ir teikiamų paslaugų atveju apmokestinamąją vertę sudaro visa atlygio, kurį pagal sutartyje nustatytas sąlygas
         prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas gavo arba turi gauti, suma, įskaitant su vykdymu susijusias išlaidas ir mokesčius bei
         skolas ir kitus įsipareigojimus trečiųjų asmenų atžvilgiu, priskirtinus perėmėjui ar atstovaujamajam, kartu su tiesiogiai
         kitų asmenų mokėtinu atlygiu susijusiomis papildomomis sumomis.“ (Neoficialus vertimas)

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8        1987 m. tai pačiai finansinei grupei priklausančios bendrovės Italservice ir išperkamosios nuomos bendrovė IFIM Leasing Sas (toliau – IFIM) kartu dalyvavo finansinės nuomos sandoriuose, daugiausia susijusiuose su automobiliais.

      9        Šie sandoriai buvo įvykdyti toliau nurodytomis sąlygomis.

      10      IFIM su naudotoju sudarydavo sutartį dėl naudojimosi automobiliu už nuomos įmokas, numatant galimybę jį įsigyti, dėl garantijos,
         prilygstančios daikto vertei, kurios neapima nuomos įmokos, suteikimo bei dėl neribotos trukmės laidavimo.

      11      Italservice su naudotoju sudarydavo sutartį, pagal kurią ji apdrausdavo daiktą nuo su civiline atsakomybe nesusijusios rizikos ir garantija
         bei neribotos trukmės laidavimu užtikrindavo IFIM atžvilgiu naudotojo prisiimtų įsipareigojimų įvykdymą. Mainais naudotojas Italservice iš anksto sumokėdavo sumą, apimančią visą jo ir IFIM sutartą nuomos mokesčio sumažinimą dažniausiai iki šiek tiek už daikto vertę didesnės sumos, o konsultantui sumokėdavo 1 %
         komisinį atlyginimą.

      12      Naudotojas įpareigodavo Italservice finansuojamą sumą pervesti IFIM jo sąskaita kaip sutartyje dėl naudojimosi numatytą garantiją.

      13      Italservice pavesdavo IFIM vykdyti su naudotoju sudarytą sutartį.

      14      IFIM gaudavo iš Italservice papildomą atlygį už tarpininkavimą ir naudotojui neįvykdžius prievolės – sumą, atitinkančią tą, kurią Italservice jam pažadėjo kaip nuolaidą, jei įvykdys įsipareigojimus mokėti nuomos įmokas.

      15      Pagal Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633/72 3 straipsnį IFIM naudotojo sumokėtų nuomos įmokų atžvilgiu taikė PVM.

      16      Tačiau remiantis Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633/72 10 straipsniu atlygis, kurį Italservice gaudavo iš naudotojo, bei atlygis, kurį ji mokėdavo IFIM, sąskaitose buvo nurodyti pritaikius atleidimą nuo PVM.

      17      Atlikęs patikrinimus Italservice mokesčių administratorius nusprendė, kad nors suinteresuotųjų šalių prisiimti įvairūs įsipareigojimai įtvirtinti skirtingose
         sutartyse, jie visi sudaro vieną trijų dalių sutartį. Jo nuomone, naudotojo sumokėtas užmokestis už finansinę nuomą buvo dirbtinai
         suskirstytas siekiant sumažinti apmokestinamąją vertę, o nuomotojo vaidmenį pasidalijo Italservice ir IFIM.

      18      Todėl mokesčių administratorius 1992 m. rugsėjo 1 d. Italservice pateikė pranešimą apie PVM dydį už 1987 m., kuriame nurodyta 3 169 519 000 lirų suma su palūkanomis ir 9 496 469 000 lirų
         bauda.

      19      Italservice šį pranešimą apie mokesčio dydį ginčijo Modenos Commissione tributaria di primo grado. Ji nurodė, kad tai ne viena sutartis, bet daug susijusių sutarčių, skirtų ne mokesčiams vengti, bet sudarytų dėl teisėtų
         ekonominių priežasčių, susijusių su rinkodara (naujo finansinio produkto pateikimas į rinką su sumažintomis įmokomis), su
         organizavimu (rizikos valdymo funkcijų atskyrimas: draudimas, laidavimas ir finansavimas, patikėti Italservice; autoparko valdymas – veiklą vykdančioms bendrovėms) ir su garantija (finansuojama garantija, skirta naudotojo prievolių
         įvykdymui užtikrinti).

      20      Modenos Commissione tributaria di primo grado šį ieškinį patenkino.

      21      Mokesčių administratorius dėl šio sprendimo pateikė skundą Modenos Commissione tributaria di secondo grado, kuri jį atmetė.

      22      Tada jis kreipėsi į Bolonijos Corte d’appello, kuris 1998 m. lapkričio 13 d.–1999 m. sausio 12 d. Sprendimu apeliacinį skundą atmetė.

      23      Mokesčių administratorius dėl minėto sprendimo pateikė kasacinį skundą Corte suprema di cassazione.

      24      Šis teismas mano, kad siekiant priimti sprendimą reikia atsakyti į klausimą, ar atsižvelgiant į šalių tarpusavio ryšį jų veiksmai
         gali būti laikomi piktnaudžiavimu teise arba teisinėmis formomis pagal Bendrijos teismų praktikoje, būtent 2006 m. vasario
         21 d. Teisingumo Teismo sprendime Halifax ir kt. (C‑255/02, Rink. p. I‑1609) nurodytą apibrėžimą.

      25      Jis tvirtina, kad dėl sutarčių suskirstymo buvo sumažinta PVM apmokestinamoji vertė iki sumos, mažesnės nei įprastoje finansinės
         nuomos sutartyje numatoma suma, nes mokestis taikomas tik daikto perdavimui naudoti, kurio sąnaudos beveik atitinka šio daikto
         pirkimo kainą.

      26      Taigi reikia nustatyti, ar PVM rinkimo tikslais sutartis reikia laikyti viena visuma, atsižvelgiant į siekiamą ekonominį tikslą,
         ar veikiau kiekviena sutartis išlieka autonomiška ir išsaugo jai taikomą mokesčių schemą.

      27      Siekiant išspręsti šį klausimą, reikia išsiaiškinti, ar aplinkybė, kad finansinį sandorį, ekonominėje praktikoje ir nacionalinių
         teismų sprendimuose laikomą esmine finansinės nuomos sutarties sudėtine dalimi, reglamentuoja atskira nuo sutarties dėl daikto
         suteikimo naudoti sutartis, gali būti piktnaudžiavimas.

      28      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šiuo atžvilgiu būtina pateikti paaiškinimus, konkrečiai kalbant,
         susijusius su minėtame sprendime Halifaxir kt. įtvirtintų sąlygų piktnaudžiavimui nustatyti apimtimi.

      29      Jis teigia, kad šio sprendimo 86 punkte Teisingumo Teismas reikalavo, jog, be sąlygos, kad nagrinėjamu sandoriu būtų pasiektas
         Šeštosios direktyvos atitinkamų nuostatų tikslui prieštaraujantis mokestinis pranašumas, šiuo sandoriu būtų „iš esmės siekiama
         įgyti mokestinį pranašumą“.

      30      Jis nustatė, kad, be to, to paties sprendimo 60 punkte ir rezoliucinėje dalyje Teisingumo Teismas nurodė sandorius, „sudarytus
         siekiant vienintelio tikslo įgyti mokestinį pranašumą, neturint kito ekonominio tikslo“.

      31      Todėl jis svarsto, ar piktnaudžiavimas teise yra tada, kai kitos nei mokestinio pranašumo siekimas ekonominės priežastys yra
         visiškai šalutinės arba nereikšmingos, o ne galimas alternatyvus paaiškinimas.

      32      Šiomis aplinkybėmis Corte suprema di cassazione nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar piktnaudžiavimo teise sąvoka, minėtame sprendime (Halifax ir kt.) apibrėžta kaip sandoris, sudarytas iš esmės siekiant įgyti mokestinį pranašumą, sutampa, yra platesnė, ar siauresnė nei
         sandorio, sudaryto siekiant mokestinio pranašumo, o ne kitais ekonominiais tikslais, sąvoka?

      2.      Ar PVM taikymo tikslais piktnaudžiavimu teise (arba teisinėmis formomis), dėl kurio nesurenkamos nuosavos Bendrijos lėšos
         iš pridėtinės vertės mokesčio, gali būti laikomas atskiras finansinės nuomos (išperkamosios nuomos), finansavimo, draudimo
         ir tarpininkavimo sutarčių sudarymas, dėl kurio PVM apmokestinamas tik atlygis už daikto suteikimą naudoti, nors pagal praktiką
         ir nacionalinių teismų aiškinimą vien išperkamosios nuomos sutartis apima taip pat finansavimą ir todėl atlygis už visas paslaugas
         turi būti apmokestinamas PVM?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      33      Part Service teigia, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas. Pateikti klausimai neturi jokio ryšio su pagrindinės
         bylos aplinkybėmis ar dalyku. Nurodyta problema yra visiškai hipotetinio pobūdžio ir nesusijusi su Bendrijos nuostatomis ir (arba)
         principais.

      34      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą
         nacionalinio teismo pateiktu prejudiciniu klausimu, tik jeigu yra akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas neturi
         jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi
         būtinos faktinės ir teisinės informacijos, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (žr. būtent 2002 m. vasario 19 d.
         Sprendimo Arduino, C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 25 punktą ir 2006 m. liepos 11 d. Sprendimo Chacón Navas, C‑13/05, Rink. p. I‑6467, 33 punktą).

      35      Tačiau šioje byloje netenkinama nė viena ši sąlyga.

      36      Iš tiesų savo sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas, kuriam pateiktas ginčas PVM srityje,
         išsamiai apibūdina pagrindinės bylos faktines ir teisines aplinkybes.

      37      Paskui jis Teisingumo Teismo klausia dėl PVM taikytinos Bendrijos teisės, visų pirma dėl Bendrijos „piktnaudžiavimo“ sąvokos
         tam, kad galėtų įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas sandoris turi būti laikomas tokiais veiksmais ir todėl jo atžvilgiu
         turėtų būti taikomas PVM.

      38      Taigi prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas yra susijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis bei dalyku ir nėra hipotetinis.

      39      Todėl pateikti klausimai yra priimtini.

       Dėl pirmojo klausimo
      40      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštoji direktyva turi būti
         aiškinama taip, kad kai sandoriu arba sandoriais iš esmės siekiama įgyti mokestinį pranašumą, tai gali būti laikoma piktnaudžiavimu,
         ar veikiau jis gali būti tik tada, jei siekiama tik tokio mokestinio pranašumo, o ne kitų ekonominių tikslų.

      41      Reikia nurodyti, kad pagrindinėje byloje yra ginčijamas atleidimas nuo PVM ir kad, konkrečiai kalbant apie šį atleidimą, Šeštosios
         direktyvos 13 straipsniu valstybės narės įpareigojamos „užkirsti kelią mokesčių vengimui, sukčiavimui ar piktnaudžiavimui“.

      42      Savo minėto sprendimo Halifax ir kt. 74 ir 75 punktuose Teisingumo Teismas, aiškindamas Šeštąją direktyvą, pirmiausia nusprendė, kad piktnaudžiavimu gali būti
         laikoma, kai:

      –        nagrinėjamais sandoriais, nepaisant formalaus atitinkamų Šeštosios direktyvos nuostatų ir šią direktyvą į nacionalinę teisę
         perkeliančių nacionalinės teisės aktų taikymo, įgyjamas mokestinis pranašumas, kurio suteikimas prieštarautų šiomis nuostatomis
         siekiamam tikslui,

      –        pagal visas objektyvias aplinkybes nagrinėjamais sandoriais iš esmės siekiama įgyti mokestinį pranašumą.
      43      Vėliau prašymą priimti prejudicinį sprendimą teismui pateikęs paaiškinimus, kurie gali turėti įtakos pastarojo pagrindinės
         bylos aiškinimui, Teisingumo Teismas savo sprendimo 81 punkte vėl nurodė sandorius, kuriais iš esmės siekiama įgyti mokestinį
         pranašumą.

      44      Todėl to paties sprendimo 82 punkte nurodęs, kad bet kuriuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamais sandoriais siekiama tik
         įgyti mokestinį pranašumą, šios aplinkybės jis nepriskyrė piktnaudžiavimo sąlygoms, bet tik pabrėžė, jog prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusiam teismui pateiktoje byloje minimali riba, leidžianti pripažinti piktnaudžiavimą, buvo viršyta.

      45      Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog Šeštoji direktyva turi būti aiškinama taip, kad kai nagrinėjamu sandoriu ar
         sandoriais iš esmės siekiama mokestinio pranašumo, tai gali būti laikoma piktnaudžiavimu.

       Dėl antrojo klausimo
      46      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar PVM taikymo tikslais tokie,
         kaip pagrindinėje byloje nagrinėjami, sandoriai, atsižvelgiant į Šeštąją direktyvą, gali būti laikomi piktnaudžiavimu.

      47      Pirmiausia reikia priminti, kad rinkdamasis atleistus nuo mokesčio arba apmokestinamuosius sandorius verslininkas gali remtis
         visais veiksniais ir ypač PVM sistemai būdingais mokestinio pobūdžio sumetimais. Apmokestinamajam asmeniui turint galimybę
         rinktis iš dviejų sandorių, Šeštoji direktyva nereikalauja iš jo pasirinkti didžiausio PVM sumą lemiančio sandorio. Atvirkščiai,
         apmokestinamasis asmuo turi teisę pasirinkti tokį veiklos planą, kad sumažintų savo mokestinę skolą (minėto sprendimo Halifax ir kt. 73 punktas).

      48      Tačiau, kai sandoris apima kelias paslaugas, kyla klausimas, ar jis turi būti laikomas vienu sandoriu, ar keliomis atskiromis
         ir nepriklausomomis paslaugomis, kurias reikia vertinti atskirai.

      49      PVM atžvilgiu šis klausimas yra ypatingos svarbos taikant mokesčio tarifą arba Šeštojoje direktyvoje numatytas su atleidimu
         nuo mokesčio susijusias nuostatas (žr. 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP, C‑349/96, Rink. p. I‑973, 27 punktą ir 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank, C‑41/04, Rink. p. I‑9433, 18 punktą).

      50      Šiuo atžvilgiu iš jos 2 straipsnio matyti, jog kiekviena paslauga įprastai laikytina atskira bei savarankiška (žr. minėtų
         sprendimų CPP 29 punktą bei Levob Verzekeringen ir OV Bank 20 punktą).

      51      Tačiau tam tikromis aplinkybėmis kelios formaliai skirtingos paslaugos, kurios gali būti teikiamos atskirai ir atskirai apmokestintos
         arba atleistos nuo mokesčio, turi būti laikomos vienu sandoriu, kai jos nėra nepriklausomos.

      52      Taip yra, pavyzdžiui, kai atlikus net paprasčiausią objektyvią analizę nustatoma, kad viena ar kelios paslaugos sudaro pagrindinę
         paslaugą ir kita ar kelios kitos paslaugos yra viena ar kelios šalutinės paslaugos, kurioms taikoma pagrindinės paslaugos
         mokestinė schema (šia prasme žr. minėtų sprendimų CPP 30 punktą ir Levob Verzekeringen ir OV Bank 21 punktą). Konkrečiai kalbant, paslauga turi būti laikoma šalutine pagrindinės paslaugos atžvilgiu, kai klientams ji yra
         ne tikslas savaime, o priemonė geriausiomis sąlygomis gauti pagrindinę paslaugų teikėjo paslaugą (minėto sprendimo CPP 30 punktas ir pagrindinės bylos, dėl kurios priimamas šis sprendimas, aplinkybės).

      53      Be to, gali būti, kad kai dvi ar daugiau dalių ar veiksmų, kuriuos atlieka apmokestinamasis asmuo, yra taip glaudžiai susiję,
         jog objektyviai sudaro vieną ekonomiškai neskaidomą paslaugą, kurią padalyti būtų nenatūralu, laikoma, kad teikiama viena
         paslauga (šia prasme žr. minėto sprendimo Levob Verzekeringen ir OV Bank 22 punktą).

      54      Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar jam pateiktos aplinkybės būdingos vienam sandoriui, nepaisant jo sutartinės formos.

      55      Šiomis aplinkybėmis savo analizę jis gali išplėsti ieškodamas piktnaudžiavimą, dėl kurio pateiktas prašymas priimti prejudicinį
         sprendimą, patvirtinančių įrodymų.

      56      Prireikus Teisingumo Teismas, priimdamas prejudicinį sprendimą, gali pateikti paaiškinimų, kurie turėtų įtakos nacionalinio
         teismo aiškinimui (minėto sprendimo Halifax ir kt. 77 punktas).

      57      Šioje byloje reikia nurodyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamiems sandoriams, kuriuos apibūdino prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas, būdingi šie požymiai:

      –        abi finansinės nuomos sandoryje dalyvaujančios bendrovės priklauso tai pačiai grupei,
      –        pati išperkamosios nuomos bendrovės (IFIM) paslauga yra suskirstyta, o finansavimui būdinga dalis patikėta kitai bendrovei (Italservice), kad būtų padalyta į kredito, draudimo ir tarpininkavimo paslaugas,

      –        taip išperkamosios nuomos bendrovės paslauga susiaurinta iki transporto priemonės nuomos paslaugos,
      –        visa pirkėjo sumokėta nuomos įmokų suma vos viršija daikto įgijimo kainą,
      –        todėl ši paslauga, nagrinėjama atskirai, nėra pelninga, taigi įmonės gyvybingumas negali būti užtikrinamas tik su pirkėjais
         sudarytomis sutartimis,

      –        išperkamosios nuomos bendrovė gauna atlygį už finansinės nuomos sandorį tik susumavus pirkėjo sumokėtas nuomos įmokas ir kitos
         tos pačios grupės bendrovės sumokėtas sumas.

      58      Siekdamas įvertinti, ar tokie sandoriai gali būti laikomi piktnaudžiavimu, nacionalinis teismas turi visų pirma patikrinti,
         ar siekiama mokestinio pranašumo, kurio įgijimas prieštarautų vienam ar keliems Šeštosios direktyvos tikslams, ir, paskui,
         – ar jis buvo esminis pasirinktos sutarties tikslas (žr. šio sprendimo 42 punktą).

      59      Dėl pirmojo kriterijaus minėtas teismas gali atsižvelgti į tai, kad siekiama mokestinio pranašumo, susijusio su bendrovei,
         sudariusiai sutartį su išperkamosios nuomos bendrove, patikėtų paslaugų atleidimu nuo mokesčio pagal Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio B skirsnio a ir d punktus.

      60      Atrodo, kad toks rezultatas prieštarauja Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalyje siekiamam tikslui, t. y. apmokestinti
         iš pirkėjo gautą ar turimą gauti bet kokį atlyginimą.

      61      Iš tiesų, kadangi transporto priemonių nuoma pagal finansinės nuomos sutartis yra paslauga Šeštosios direktyvos 6 ir 9 straipsnių
         prasme (žr. visų pirma 2002 m. kovo 21 d. Sprendimo Cura Anlagen, C‑451/99, Rink. p. I‑3193, 19 punktą ir 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Cookies World, C‑155/01, Rink. p. I‑8785, 44 ir 45 punktus), tokiam sandoriui įprastai taikomas PVM, kurio apmokestinamoji vertė turi būti
         nustatyta pagal Šeštosios direktyvos 11 straipsnio A skirsnio 1 dalį.

      62      Dėl antrojo kriterijaus nacionalinis teismas, atlikdamas savo vertinimą, gali atsižvelgti į visiškai dirbtinį sandorių pobūdį
         ir atitinkamus ūkio subjektus siejančius teisinius, ekonominius ir (arba) asmeninius santykius (minėto sprendimo Halifax ir kt. 81 punktas), nes šios aplinkybės gali parodyti, kad iš esmės siekiama įgyti mokestinį pranašumą, nepaisant galimo ekonominių
         tikslų, susijusių, pavyzdžiui, su rinkodaros, organizavimo ir garantijos sumetimais, buvimo.

      63      Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad atsižvelgęs į šiame sprendime pateiktą aiškinimą nacionalinis teismas turi
         nustatyti, ar PVM taikymo tikslais tokie sandoriai, kpkie nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali būti laikomi piktnaudžiavimu
         Šeštosios direktyvos atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      64      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1977 m. gegužės 17 d. Šeštoji Tarybos direktyva 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas turi būti aiškinama taip, kad kai nagrinėjamu sandoriu ar
            sandoriais iš esmės siekiama mokestinio pranašumo, tai gali būti laikoma piktnaudžiavimu.
      2.      Atsižvelgęs į šiame sprendime pateiktą aiškinimą nacionalinis teismas turi nustatyti, ar PVM taikymo tikslais tokie sandoriai,
            kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali būti laikomi piktnaudžiavimu Šeštosios direktyvos 77/388 atžvilgiu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.