title: 2006 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Graham J. Wilson prieš Ordre des avocats du barreau de Luxembourg.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour administrative - Liuksemburgas.#Įsisteigimo laisvė - Direktyva 98/5/EB - Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija - Registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygos - Išankstinis priimančiosios valstybės narės kalbų žinių patikrinimas - Teisės gynimo priemonė teisme pagal vidaus teisės nuostatas.#Byla C-506/04.

text:
      Byla C‑506/04
      Graham J. Wilson
      prieš
      Ordre des avocats du barreau de Luxembourg
      (Cour administrative prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – Direktyva 98/5/EB – Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija – Registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygos – Išankstinis priimančiosios valstybės narės kalbų žinių patikrinimas – Teisės gynimo priemonė teisme pagal vidaus teisės nuostatas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Advokatai – Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje
            nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija – Direktyva 98/5
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5 9 straipsnio antroji pastraipa)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Advokatai – Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje
            nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija – Direktyva 98/5
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5 3, 4 straipsniai ir 5 straipsnio 3 dalis)
      1.        Direktyvos 98/5, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje
         buvo įgyta kvalifikacija, 9 straipsnis, kuris nustato, kad dėl priimančiosios valstybės narės kompetentingos institucijos
         sprendimų neįrašyti Europos advokatų, norinčių verstis praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, į advokatų
         sąrašus turi būti numatyta teisės gynimo priemonė teisme pagal vidaus teisės nuostatas, draudžia apskundimo procedūrą, kurią
         taikant toks sprendimas visų pirma turi būti skundžiamas tik iš advokatų, besiverčiančių advokato praktika pagal priimančiosios
         valstybės narės profesinį vardą, sudarytam organui, apeliacine tvarka – organui, kurio daugumą sudaro minėti advokatai, o
         kasacinį skundą šios valstybės narės aukščiausiajai teisminei instancijai galima pateikti tik dėl teisės, o ne fakto klausimų.

      Iš tikrųjų siekdama užtikrinti veiksmingą teisminę Direktyvoje 98/5 įtvirtintų teisių gynimą institucija, kuriai pavedama
         nagrinėti tokius ieškinius, turi atitikti teismo sąvoką Bendrijos teisės prasme ir atitikti tam tikrus kriterijus, kaip antai
         ji turi būti įsteigta teisėtai, būti nuolatinė, jos jurisdikcija turi būti privaloma, procesas – grindžiamas rungimosi principu,
         ji turi taikyti teisės aktus, taip pat ji turi būti nepriklausoma ir nešališka.

      Šiuo požiūriu nepriklausomumo, kuris yra neatskiriamas nuo teisminės funkcijos, sąvoka pirmiausia reikalauja, kad atitinkama
         institucija būtų nepriklausoma nuo sprendimą, dėl kurio pareikštas ieškinys, priėmusios valdžios institucijos. Be to, nepriklausomumo
         sąvoka reiškia, pirma, tai, kad institucija turi būti apsaugota nuo išorinės įtakos ar spaudimo, kurie gali kelti grėsmę jos
         narių sprendimų laisvei, kiek tai susiję su jiems nagrinėti pateikiamomis bylomis. Antra, ji papildo nešališkumo sąvoką ir
         reikalauja laikytis vienodo požiūrio bylos šalių ir jų atitinkamų interesų, susijusių su bylos dalyku, atžvilgiu. Ši būtinybė
         užtikrinti nepriklausomybę ir nešališkumą reikalauja, kad egzistuotų taisyklės, be kita ko, dėl teismo sudėties, kad teisės
         subjektams nekiltų jokių abejonių dėl to, jog šiam teismui nedaro įtakos išoriniai veiksniai, ir dėl jo neutralumo susikertančių
         interesų atžvilgiu.

      Galiausiai Direktyvos 98/5 9 straipsnis, nors ir nedraudžia iš pradžių skundą pateikti neteisminiam organui, bet ir nenumato,
         kad suinteresuotasis asmuo gali kreiptis į teismą tik išnaudojęs kitas teisių gynimo priemones. Bet kuriuo atveju darant prielaidą,
         kad nacionalinis įstatymas numato neteisminę teisių gynimo priemonę, minėtas 9 straipsnis reikalauja suteikti galimybę veiksmingai
         ir per protingą terminą kreiptis į teismą Bendrijos teisės prasme, kurio jurisdikcijai priklauso spręsti ir fakto, ir teisės
         klausimus.

      (žr. 44, 47–53, 60–62 straipsnius, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 98/5/EB, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje
         buvo įgyta kvalifikacija, 3 straipsnis draudžia valstybei narei numatyti sąlygą, kad advokatai, kurie įgijo savo kvalifikaciją
         kitoje valstybėje narėje ir kurie nori verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, turi būti
         registruojami nacionalinėje kompetentingoje institucijoje tik iš anksto patikrinus kalbų žinias.

      Iš tikrųjų šiame straipsnyje Bendrijos teisės aktų leidėjas visiškai suderino išankstines sąlygas, kurias reikia įvykdyti
         norint naudotis Direktyvos 98/5 suteikta teise, numatydamas pažymėjimo, patvirtinančio registraciją buveinės valstybės narės
         kompetentingoje institucijoje, pateikimą priimančiosios valstybės narės kompetentingai institucijai kaip vienintelę sąlygą,
         kurią suinteresuotasis asmuo turi įvykdyti, kad būtų užregistruotas ir galėtų verstis praktika šioje valstybėje pagal buveinės
         šalyje vartojamą profesinį vardą.

      Šitaip Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas palengvinti pagrindinės įsisteigimo laisvės įgyvendinimą konkrečiai migruojančių
         advokatų kategorijai, nenumatė išankstinio suinteresuotųjų asmenų žinių patikrinimo.

      Tačiau toks išankstinio Europos advokato žinių, be kita ko, ir kalbos žinių patikrinimo sistemos atsisakymas Direktyvoje 98/5
         papildomas daugeliu taisyklių, kuriomis siekiama užtikrinti tinkamą teisės subjektų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo lygį
         Bendrijoje.

      (žr. 65–67, 69, 71, 77 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 19 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – Direktyva 98/5/EB – Vertimasis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija – Registracijos priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje sąlygos – Išankstinis priimančiosios valstybės narės kalbų žinių patikrinimas – Teisės gynimo priemonė teisme pagal vidaus teisės nuostatas“
      Byloje C‑506/04
      dėl Cour administrative (Liuksemburgas) 2004 m. gruodžio 7 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. gruodžio 9 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Graham J. Wilson
      prieš
      Ordre des avocats du barreau de Luxembourg,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans ir A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet,
         R. Schintgen, K. Lenaerts (pranešėjas), E. Juhász, E. Levits, A. Ó Caoimh ir L. Bay Larsen,

      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc‑Sławiczek, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. kovo 14 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        G. Wilson, atstovaujamo advokato L. Lorang, QC C. Vajda ir barrister V. Sloane,

      –        Liuksemburgo advokatūros, atstovaujamos advokatų C. Ossola ir C. Kaufhold,
      –        Liuksemburgo vyriausybės, atstovaujamos S. Schreiner, padedamo advokato L. Dupong,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos C. Bergeot‑Nunes ir G. de Bergues,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato A. Cingolo,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Caudwell, padedamos barrister M. Demetriou,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Bordes ir H. Støvlbæk,
      susipažinęs su 2006 m. gegužės 11 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5/EB,
         skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija
         (OL L 77, p. 36), išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusį dėl to, kad Liuksemburgo advokatų taryba (toliau – Advokatų taryba) atsisakė
         įrašyti Jungtinės Karalystės pilietį G. J. Wilson į Liuksemburgo advokatų registrą.

       Teisinis pagrindas
       Direktyva 98/5
      3        Pagal Direktyvos 98/5 2 straipsnio 1 dalį:

      „Kiekvienas advokatas turi teisę verstis nuolatine 5 straipsnyje nurodyta veikla bet kurioje kitoje valstybėje narėje pagal
         savo buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.“

      4        Direktyvos 98/5 3 straipsnis „Registracija kompetentingoje institucijoje“ nustato:

      „1.      Teisininkas, pageidaujantis verstis advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis įgijo savo profesinę kvalifikaciją,
         registruojasi tos valstybės kompetentingoje institucijoje.

      2.      Priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija įregistruoja advokatą šiam pateikus pažymėjimą, patvirtinantį jo
         registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje. Ji gali reikalauti, kad buveinės valstybės narės kompetentingos
         institucijos pažymėjimas būtų išduotas ne anksčiau kaip prieš tris mėnesius. Apie registraciją ji praneša buveinės valstybės
         narės kompetentingai institucijai.

      <…>“ (Pataisytas vertimas)
      5        Direktyvos 98/5 5 straipsnis „Veiklos sritis“ nustato:

      „1.      Atsižvelgiant į 2 ir 3 dalis, teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, vykdo
         tas pačias profesinės veiklos rūšis kaip teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal atitinkamą priimančiosios valstybės
         narės profesinį vardą, ir gali, inter alia, teikti konsultacijas savo buveinės valstybės narės teisės, Bendrijos teisės, tarptautinės teisės ir priimančiosios valstybės
         narės teisės klausimais. Bet kuriuo atveju jis turi laikytis nacionaliniuose teismuose taikomų procesinių taisyklių.

      2.      Valstybės narės, kurios savo teritorijoje tam tikros kategorijos advokatams leidžia rengti dokumentus dėl teisės valdyti mirusių
         asmenų turtą suteikimo bei teisės į žemę suteikimo ar perdavimo, kurią kitos valstybės narės suteikia ne advokatams, o kitų
         profesijų atstovams, gali nesuteikti teisės verstis šiomis profesinės veiklos rūšimis teisininkams, besiverčiantiems advokato
         praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, suteiktą vienoje iš pastarųjų valstybių narių.

      3.      Priimančioji valstybė narė gali reikalauti, kad teisininkai, kurie verčiasi advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį
         vardą, versdamiesi advokato praktika, susijusia su atstovavimu klientui arba gynyba teismo procese, ir tiek, kiek priimančiosios
         valstybės narės teisė palieka teisę tokia veikla verstis teisininkams, besiverčiantiems advokato praktika pagal tos valstybės
         profesinį vardą, dirbtų kartu su teisininku, kuris verčiasi advokato praktika atitinkamoje teisminėje institucijoje ir, jei
         būtina, būtų atsakingas tai institucijai, arba su „avoue“, besiverčiančiu praktika joje.

      Nepaisant to, kad būtų užtikrintas sklandus teisingumo sistemos veikimas, valstybės narės gali nustatyti konkrečias kreipimosi
         į aukščiausiuosius teismus taisykles, pavyzdžiui, dėl tam tikrą specializaciją turinčių advokatų dalyvavimo.“

      6        Direktyvos 98/5 9 straipsnis „Motyvų išdėstymas ir teisės gynimo priemonės“ numato:

      „Sprendimai neatlikti 3 straipsnyje numatytos registracijos arba panaikinti tokią registraciją bei sprendimai dėl drausminių
         priemonių taikymo turi būti motyvuoti.

      Dėl tokių sprendimų turi būti numatyta teisės gynimo priemonė teisme pagal vidaus teisės nuostatas.“
      7        Direktyvos 98/5 10 straipsnyje „Vienodų sąlygų taikymas kaip ir priimančiosios valstybės narės advokatui“ nustatyta:

      „1.      Teisininkui, besiverčiančiam advokato praktika pagal jo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai ne
         trumpiau kaip trejus metus priimančiojoje valstybėje narėje praktikavo tos valstybės teisę, įskaitant Bendrijos teisę, jam
         siekiant įgyti priimančiosios valstybės narės advokato profesiją netaikomos (1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos) Direktyvos 89/48/EEB
         (dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19,
         1989, p. 16)) 4 straipsnio 1 dalies b punkto sąlygos. „Efektyvi ir reguliari praktika“ — tai faktinis veiklos vykdymas be
         pertrūkių, išskyrus tuos, kurie susiję su kasdienio gyvenimo įvykiais.

      <…>
      3.      Teisininkas, besiverčiantis advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, kuris efektyviai ir reguliariai
         vertėsi advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje ne trumpiau kaip trejus metus, tačiau trumpesnį laikotarpį praktikavo
         tos valstybės narės teisę, gali gauti tos valstybės kompetentingos institucijos leidimą įgyti advokato profesiją priimančiojoje
         valstybėje narėje ir teisę verstis advokato praktika pagal profesinį vardą, atitinkantį profesiją toje valstybėje narėje,
         nereikalaujant laikytis Direktyvos 89/48 <...> 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytų sąlygų, pagal toliau nurodytas sąlygas
         ir tvarką:

      a)      priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija atsižvelgia į efektyvų ir reguliarų vertimąsi profesine veikla minėtą
         laikotarpį ir visas priimančiosios valstybės narės teisės srities žinias bei profesinę patirtį, taip pat dalyvavimą paskaitose
         ar seminaruose priimančiosios valstybės narės teisės klausimais, įskaitant profesinę praktiką ir veiklą reglamentuojančias
         taisykles;

      <…>“
       Nacionalinė teisė
      8        Pagal 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo dėl advokato profesijos (Mémorial A, 1991, p. 1110, toliau – 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymas) 5 straipsnį:

      „Advokato praktika negali verstis nė vienas asmuo, kuris nėra įrašytas į Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje egzistuojantį
         advokatūros registrą.“

      9        1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnis nustato:

      „1.      Norintis būti įrašytas į registrą asmuo turi:
      a)      pateikti numatytus nepriekaištingos reputacijos įrodymus;
      b)      įrodyti, kad jis atitinka priėmimo atlikti praktiką sąlygas.
      Išimtinais atvejais asmenims, atlikusiems profesinę praktiką savo buveinės valstybėje ir galintiems įrodyti, kad turi ne mažesnę
         kaip penkerių metų profesinę patirtį, Advokatų taryba gali netaikyti tam tikrų sąlygų praktikai atlikti;

      c)      būti Liuksemburgo arba vienos iš Europos Bendrijų valstybių narių pilietis. Susipažinusi su teisingumo ministro nuomone, Advokatų
         taryba, remdamasi abipusiu principu valstybės, ne Europos Bendrijų narės, atžvilgiu, kurios pilietis yra kandidatas, gali
         netaikyti šios sąlygos. Tas pats taikoma kandidatams, Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje turintiems politinio pabėgėlio
         statusą ir įgijusiems prieglobsčio teisę.

      2.      Prieš įrašymą į advokatų registrą kandidatai į advokatus, dalyvaujant advokatūros pirmininkui ar jo atstovui, Kasaciniame
         teisme duoda tokią priesaiką: „Prisiekiu būti ištikimas Didžiajam Hercogui, laikytis Valstybės Konstitucijos ir įstatymų,
         gerbti teismus, nepatarinėti ar neatstovauti jokiose bylose, kurias vadovaudamasis savo sąžine laikysiu neteisingomis.“

      10      2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo dėl 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5/EB, skirtos padėti
         teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija, perkėlimo
         į Liuksemburgo teisę ir dėl: 1) pakeisto 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo dėl advokato profesijos pakeitimo; 2) 1999 m. gegužės
         31 d. Įstatymo dėl buveinės suteikimo bendrovėms pakeitimo (Mémorial A, 2002, p. 3202, toliau – 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymas) 14 straipsnis pakeitė šias įrašymo į advokatų sąrašą sąlygas.

      11      Be kita ko, šis 14 straipsnis prie 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnio 1 dalies pridėjo d punktą, kuris nustato
         tokią įrašymo į advokatų sąrašą sąlygą:

      „Mokėti kalbą, kuria leidžiami teisės aktai, ir administracines bei teismuose vartojamas kalbas pagal 1984 m. vasario 24 d.
         Įstatymą dėl kalbų vartojimo.“

      12      Teisės aktų leidimo kalbą reglamentuoja 1984 m. vasario 24 d. Įstatymo dėl kalbų vartojimo (Mémorial A, 1984, p. 196) 2 straipsnis:

      „Įstatymai ir juos įgyvendinantys teisės aktai leidžiami prancūzų kalba. Kai prie įstatymų ir kitų teisės aktų pridedamas
         vertimas, autentiškas yra teisės akto tekstas prancūzų kalba.

      Jeigu ankstesnėje pastraipoje nenurodytą teisės aktą priėmė valstybės arba komunos organas arba viešoji įstaiga, autentiškas
         yra tekstas ta kalba, kuria jį priėmė ši institucija.

      Šiuo straipsniu nenukrypstama nuo nuostatų, taikomų tarptautinėmis konvencijomis reglamentuojamose srityse.“
      13      Administracijos ir teismuose vartojamas kalbas reglamentuoja 1984 m. vasario 24 d. Įstatymo dėl kalbų vartojimo 3 straipsnis:

      „Sprendžiant administracinius klausimus, ginčo ir ne ginčo tvarka bei teismuose gali būti vartojamos prancūzų, vokiečių ar
         liuksemburgiečių kalbos, nepažeidžiant specialiųjų nuostatų dėl tam tikrų sričių.“

      14      Pagal 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 3 straipsnio 1 dalį tam, kad advokatas, kuris įgijo savo profesinę kvalifikaciją kitoje
         valstybėje narėje nei Liuksemburgo Didžioji Hercogystė (toliau – Europos advokatas), šioje valstybėje narėje galėtų verstis
         advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, jis privalo būti įrašytas į vienos iš šios valstybės narės
         advokatūrų registrą.

      15      To paties įstatymo 3 straipsnio 2 dalis nustato:

      „Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės Advokatų taryba, gavusi Europos advokato prašymą leisti verstis savo praktika pagal buveinės
         šalyje vartojamą profesinį vardą, įrašo jį į advokatūros registrą po egzamino žodžiu, per kurį Advokatų taryba gali patikrinti,
         ar Europos advokatas moka bent jau tas kalbas, kurios nurodytos 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnio 1 dalies d punkte,
         ir atsižvelgdama į 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 6 straipsnio 1 dalies a punkte, c punkto pirmajame sakinyje ir d punkte
         nurodytus dokumentus bei pažymėjimą, patvirtinantį Europos advokato registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje
         institucijoje. <...>

      <...>“
      16      Pagal 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 3 straipsnio 3 dalį į registrą neįrašyti sprendimai, numatyti šio straipsnio 2 dalyje,
         turi būti motyvuoti ir perduoti atitinkamam advokatui, ir dėl jų galima „pareikšti ieškinį kaip numatyta 1991 m. rugpjūčio
         10 d. Įstatymo 26 straipsnio 7 dalyje ir po jo einančiuose straipsniuose pagal ten nustatytas sąlygas ir tvarką“.

      17      1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 26 straipsnio 7 dalis numato, be kita ko, galimybę suinteresuotajam asmeniui, jeigu jį atsisakoma
         įrašyti į advokatūros registrą, kreiptis į Drausmės ir administracinę tarybą (Conseil disciplinaire et administratif).

      18      Šio organo sudėtį reglamentuoja šio įstatymo 24 straipsnis:

      „1.      Šiuo įstatymu įsteigiama Drausmės ir administracinė taryba, kurią sudaro 5 į I advokatų sąrašą įrašyti advokatai, kurių keturis
         balsų dauguma išrenka Liuksemburgo advokatūros visuotinis susirinkimas, vieną – Dykircho advokatūros visuotinis susirinkimas.
         Liuksemburgo advokatūros visuotinis susirinkimas išrenka keturis pavaduojančius narius, vieną – Dykircho advokatūros visuotinis
         susirinkimas. Kiekvieną tikrąjį narį, negalintį dalyvauti tarybos posėdyje, pagal vyresniškumo tvarką pakeičia tos pačios
         advokatūros išrinktas pavaduojantis narys, o negalintį dalyvauti pavaduojantį narį pakeičia kitos advokatūros išrinktas pavaduojantis
         narys.

      2.      Nariai skiriami dvejų metų kadencijai, kuri skaičiuojama nuo po jų išrinkimo ateinančios rugsėjo 15 dienos. Jei atsilaisvina
         tikrojo ar pavaduojančio narių vietos, naujus narius paskiria Drausmės ir administracinė taryba. Paskirtų tikrųjų narių ir
         pavaduojančių narių įgaliojimai baigiasi tada, kai baigiasi išrinktojo nario, kurį jie pakeičia, įgaliojimai. Drausmės ir
         administracinės tarybos nariai gali būti perrenkami.

      3.      Drausmės ir administracinė taryba išsirenka pirmininką ir jo pavaduotoją. Kai pirmininkas ir jo pavaduotojas negali dalyvauti
         posėdyje, Tarybai vadovauja didžiausią darbo stažą turintis tikrasis narys. Mažiausią darbo stažą turintis tarybos narys eina
         sekretoriaus pareigas.

      4.      Drausmės ir administracinės tarybos nariu gali būti renkamas Liuksemburgo pilietis, bent penkerius metus esantis I advokatų
         sąraše ir nesantis Advokatų tarybos nariu.

      5.      Kai Drausmės ir administracinės tarybos negalima sudaryti pagal pirmiau pateiktą tvarką, jos narius skiria Advokatų taryba,
         kuriai priklauso pakeistini nariai.“

      19      1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 28 straipsnio 1 dalis numato galimybę apeliacine tvarka apskųsti Drausmės ir administracinės
         tarybos sprendimus.

      20      Šio įstatymo redakcijos iki priimant 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymą to paties straipsnio 2 dalis numatė:

      „Šiam tikslui įsteigiama Apeliacinė drausmės ir administracinė taryba, kurią sudaro du Apeliacinio teismo (Cour d’appel) teisėjai ir į I advokatų sąrašą įrašytas advokatas asesorius.

      Nariai teisėjai ir juos pavaduojantys nariai, taip pat Taryboje dirbantis kancleris dvejiems metams skiriami Didžiojo Hercogo
         dekretu Aukščiausiojo teisingumo teismo (Cour supérieure de justice) teikimu. Jų atlyginimą nustato Didžiojo Hercogo nutarimas.

      Advokatas asesorius ir jį pavaduojantis narys skiriamas Didžiojo Hercogo dekretu dvejiems metams. Jie renkami iš trijų bent
         penkerius metus I advokatų sąraše esančių kandidatų sąrašų, kuriuos kiekvienai pareigybei atskirai pateikia kiekviena Advokatų
         taryba.

      Asesoriaus įgaliojimai yra nesuderinami su Advokatų tarybos nario ar Drausmės ir administracinės tarybos nario įgaliojimais.
      Apeliacinė drausmės ir administracinė taryba posėdžiauja Cour supérieure de justice, kur taip pat veikia tarybos kanceliarija.“

      21      1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 28 straipsnio 2 dalis, iš dalies pakeista 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsniu,
         šiuo metu nustato:

      „Šiam tikslui įsteigiama Apeliacinė drausmės ir administracinė taryba, kurią sudaro du Apeliacinio teismo (Cour d’appel) teisėjai ir trys į advokatų registro I sąrašą įrašyti advokatai asesoriai.

      <…>
      Advokatai asesoriai ir juos pavaduojantys nariai skiriami Didžiojo Hercogo dekretu dvejiems metams. Jie renkami iš penkių
         bent penkerius metus esančių advokatų registro I sąraše kandidatų sąrašų, kuriuos kiekvienai pareigybei atskirai pateikia
         kiekviena Advokatų taryba.

      <…>
      Apeliacinei drausmės ir administracinė tarybai pirmininkauja didžiausią darbo stažą turintis teisėjas.“
      22      Pagal 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 8 straipsnio 3 dalį, pakeistą 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsnio V dalimi,
         kiekvieną iš advokatų registrų sudaro keturi sąrašai:

      „1.      I advokatų sąrašas, į kurį įrašyti 5 ir 6 straipsnio sąlygas atitinkantys bei išlaikę įstatymo numatytą praktikos baigimo
         egzaminą advokatai.

      2.      II advokatų sąrašas, į kurį įrašyti 5 ir 6 straipsnio sąlygas atitinkantys advokatai.
      3.      III advokatų sąrašas, į kurį įrašyti vadinamieji garbės advokatai (avocats honoraires).

      4.      IV advokatų sąrašas, į kurį įrašyti, praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą besiverčiantys advokatai.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      23      Junginės Karalystės pilietis G. J. Wilson yra barrister. Nuo 1975 m. jis yra Anglijos ir Velso advokatūros narys. Jis verčiasi advokato praktika Liuksemburge nuo 1994 metų.

      24      2003 m. balandžio 29 d. Advokatų taryba nurodė G. J. Wilson atvykti į egzaminą žodžiu, kurį numato 2002 m. lapkričio 13 d.
         Įstatymo 3 straipsnio 2 dalis.

      25      2003 m. gegužės 7 d. G. J. Wilson atvyko į šį egzaminą lydimas Liuksemburgo advokato, tačiau pastarajam Advokatų taryba neleido
         dalyvauti šiame egzamine.

      26      2003 m. gegužės 14 d. registruotu laišku Advokatų taryba pranešė G. J. Wilson apie atsisakymą įrašyti jį į advokatų registro
         IV advokatų sąrašą, į kurį įrašomi savo praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą besiverčiantys advokatai.
         Šį sprendimą ji pagrindė šiais motyvais:

      „Advokatų tarybai Jus informavus, kad advokatui neleidžiama dalyvauti egzamine (o tai nėra numatyta įstatyme), Jūs atsisakėte
         būti egzaminuojamas nedalyvaujant Jūsų advokatui <…>. Todėl Advokatų taryba negalėjo patikrinti Jūsų kalbų žinių pagal 1991 m.
         rugpjūčio 10 d. Įstatymo <...> 6 straipsnio 1 dalies d punktą.“

      27      Šiame laiške Advokatų taryba informavo G. J. Wilson, kad „pagal 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 26 straipsnio 7 dalį per
         40 dienų nuo to laiško išsiuntimo šį sprendimą galima apskųsti Drausmės ir administracinei tarybai (pašto dėžutė 575, L‑1025
         Liuksemburgas)“.

      28      2003 m. liepos 28 d. G. J. Wilson Liuksemburgo administraciniame teisme (Tribunal administratif de Luxembourg) pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo neįrašyti jo į sąrašą panaikinimo.

      29      2004 m. gegužės 13 d. Sprendimu šis teismas paskelbė, kad jo jurisdikcijai nepriklauso nagrinėti šio ieškinio.

      30      2004 m. birželio 22 d. G. J. Wilson dėl šio sprendimo Vyriausiajam administraciniam teismui (Cour administrative) padavė apeliacinį skundą.

      31      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Liuksemburgo įstatymu įtvirtintos teisės gynimo priemonės
         atitikties Direktyvos 98/5 9 straipsniui klausimas tiesiogiai susijęs su administracinių teismų jurisdikcija nagrinėti pagrindinę
         bylą. Iš esmės teismas klausia, ar Liuksemburgo nuostatos, įtvirtinančios kalbų mokėjimo patikrinimą Europos advokatams, norintiems
         verstis savo praktika Liuksemburge, nepažeidžia Bendrijos teisės.

      32      Tokiomis sąlygomis Cour administrative nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvos 98/5 <...> 9 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia tokią teisės gynimo priemonę, kokia yra
         numatyta 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatyme, iš dalies pakeistame 2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymu?

      2.      Konkrečiai kalbant, ar tokie teisės gynimo organai, šiuo atveju Drausmės ir administracinė taryba (Conseil disciplinaire et administratif) ir Apeliacinė drausmės ir administracinė taryba (Conseil disciplinaire et administratif d'appel), gali būti laikomi „teisės gynimo priemone teisme pagal vidaus teisės nuostatas“ Direktyvos 98/5 9 straipsnio prasme ir
         ar 9 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nepripažįsta tokių teisės gynimo būdų, kurie apimtų kreipimąsi į vieną
         ar kelis panašaus pobūdžio organus, prieš suteikiant galimybę teisės klausimu kreiptis į „teismą“ (šio straipsnio) prasme?

      3.      Ar valstybės narės kompetentingoms valdžios institucijoms, suteikiant (kitos) valstybės narės advokatams teisę nuolat verstis
         advokato praktika pagal savo buveinės šalies profesinį vardą tam tikrose Direktyvos 98/5 5 straipsnio apibrėžtose veiklos
         srityse, leidžiama reikalauti, kad jie mokėtų šios (pirmosios) valstybės narės kalbas?

      4.      Konkrečiai kalbant, ar kompetentingos institucijos gali nustatyti sąlygą, jog teisė verstis praktika suteikiama tik tuomet,
         jei advokatas laiko visų (ar daugumos iš) trijų pagrindinių priimančios valstybės narės kalbų egzaminą žodžiu, kad kompetentingos
         valdžios institucijos galėtų patikrinti, ar advokatas moka tris kalbas, ir jei taip, kokios yra reikalaujamos procedūrinės
         garantijos, jei tokios apskritai yra?“

       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
       Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos atsakyti į šiuos klausimus ir dėl jų priimtinumo
      33      Liuksemburgo advokatūra, palaikoma Liuksemburgo vyriausybės, tvirtina, kad pirmieji du klausimai nepatenka į Teisingumo Teismo
         jurisdikciją. Iš tikrųjų šiais dviem klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvos 98/5
         9 straipsnį atsižvelgiant į nacionalines nuostatas. Tačiau Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos nei patikrinti nacionalinių
         nuostatų atitikties Bendrijos teisei, nei jų aiškinti.

      34      Iš tikrųjų per procesą pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui nepriklauso spręsti dėl vidaus teisės normų suderinamumo
         su Bendrijos teise (žr., be kita ko, 1994 m. liepos 7 d. Sprendimo Lamaire, C‑130/93, Rink. p. I‑3215, 10 punktą). Be to, remiantis šiuo straipsniu įtvirtinta teisminio bendradarbiavimo sistema, nacionalines
         nuostatas turi aiškinti nacionaliniai teismai, o ne Teisingumo Teismas (žr., be kita ko, 1993 m. spalio 12 d. Sprendimo Vanacker ir Lesage, C‑37/92, Rink. p. I‑4947, 7 punktą).

      35      Tačiau Teisingumo Teismas gali pateikti nacionaliniam teismui visapusišką Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris galėtų būti
         naudingas priimti sprendimą dėl vidaus teisės normų suderinamumo su Bendrijos teise (žr. minėto sprendimo Lamaire 10 punktą).

      36      Šiuo atveju pirmaisiais dviem klausimais prašoma išaiškinti Direktyvos 98/5 9 straipsnį, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas galėtų įvertinti, ar Liuksemburgo teisės aktuose įtvirtinta teisės gynimo priemonė atitinka šį straipsnį.
         Todėl jie patenka į Teisingumo Teismo jurisdikciją.

      37      Be to, Liuksemburgo advokatūra tvirtina, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra informacijos apie pagrindinėje
         byloje nagrinėjamų teisės gynimo organų pobūdį, sudėtį ir veikimo būdą, o tai, kalbant apie pirmuosius du klausimus, gali
         neleisti Teisingumo Teismui pateikti naudingo atsakymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      38      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, atsižvelgiant į poreikį nacionaliniam teismui pateikti
         naudingą Bendrijos teisės išaiškinimą, reikia, kad pastarasis apibrėžtų faktines ir teisines aplinkybes, kuriomis kyla jo
         užduodami klausimai, arba bent paaiškintų faktines prielaidas, kuriomis šie klausimai paremti (žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo
         21 d. Sprendimo Albany, C‑67/96, Rink. p. I‑5751, 39 punktą ir 2000 m. balandžio 11 d. Sprendimo Deliège, C‑51/96 ir C‑191/97, Rink. p. I‑2549, 30 punktą).

      39      Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikiama informacija ne tik turi sudaryti galimybę Teisingumo Teismui
         pateikti tinkamus atsakymus, tačiau taip pat suteikti valstybių narių vyriausybėms bei suinteresuotosioms šalims galimybę
         pateikti savo pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, kad ši galimybė
         būtų suteikiama, atsižvelgdamas į tai, kad pagal šias nuostatas suinteresuotosioms šalims yra pranešama tik apie sprendimą
         dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą (žr., be kita ko, minėto sprendimo Albany 40 punktą ir 2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo Keller, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 30 punktą).

      40      Šiuo atveju, pirma, iš pagrindinės bylos šalių, valstybių narių vyriausybių ir Europos Bendrijų Komisijos pateiktų pastabų
         matyti, kad suinteresuotosios šalys galėjo susidaryti savo nuomonę dėl pirmųjų dviejų klausimų.

      41      Pirma, Teisingumo Teismas mano gavęs pakankamai informacijos iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo ir
         jam pateiktų pastabų, kad naudingai atsakytų į užduotus klausimus.

      42      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, aišku, kad Teisingumo Teismas turi atsakyti į pirmuosius du klausimus.

       Dėl esmės
      43      Pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         Teisingumo Teismo prašo išaiškinti nacionalinės teisės numatytos teisės gynimo priemonės sąvoką Direktyvos 98/5 9 straipsnio
         prasme, atsižvelgiant į Liuksemburgo teisės aktuose įtvirtintą teisės gynimo priemonę.

      44      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 98/5 9 straipsnis nustato, kad dėl priimančiosios valstybės narės kompetentingos
         institucijos sprendimų neįrašyti Europos advokatų, norinčių verstis praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą,
         į advokatų sąrašus turi būti numatyta teisės gynimo priemonė teisme pagal vidaus teisės nuostatas.

      45      Iš šios nuostatos aišku, jog valstybės narės turi imtis pakankamai veiksmingų priemonių Direktyvos 98/5 tikslui pasiekti ir
         užtikrinti, kad jos suteiktomis teisėmis atitinkami asmenys galėtų veiksmingai remtis nacionaliniuose teismuose (pagal analogiją
         žr.1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo Johnston, 222/84, Rink. p. 1651, 17 punktą).

      46      Kaip pažymėjo Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, šia nuostata įtvirtinta teisminė kontrolė yra bendrasis Bendrijos teisės
         principas, kylantis iš visoms valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, kuris taip pat yra įtvirtintas Europos Žmogaus
         teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsniuose (žr., be kita ko, minėto sprendimo Johnston 18 punktą; 1987 m. spalio 15 d. Sprendimo Heylens ir kt., 222/86, Rink. p. 4097, 14 punktą; 2001 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑424/99, Rink. p. I‑9285, 45 punktą ir 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo MRAX, C‑459/99, Rink. p. I‑6591, 101 punktą).

      47      Siekdama užtikrinti veiksmingą teisminę Direktyvoje 98/5 įtvirtintų teisių gynimą institucija, kuriai pavedama nagrinėti ieškinius
         dėl sprendimų neįrašyti į sąrašą, kaip numatyta šios direktyvos 3 straipsnyje, turi atitikti teismo sąvoką Bendrijos teisės
         prasme.

      48      Ši sąvoka Teisingumo Teismo praktikoje buvo apibrėžta sprendžiant bylas, susijusias su nacionalinio teismo sąvoka EB 234 straipsnio
         prasme, nustatant kriterijus, kuriuos turi atitikti atitinkama institucija, pavyzdžiui, ji turi būti įsteigta teisėtai, būti
         nuolatinė, jos jurisdikcija turi būti privaloma, procesas – grindžiamas rungimosi principu, ji turi taikyti teisės aktus (šiuo
         klausimu, be kita ko, žr. 1966 m. birželio 30 d. Sprendimą Vaassen-Göbbels, 61/65, Rink. p. 377, 395 ir 1997 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Dorsch Consult, C‑54/96, Rink. p. I‑4961, 23 punktą), taip pat ar ji yra nepriklausoma ir nešališka (žr. 1987 m. birželio 11 d. Sprendimo
         Pretore di Salò prieš X, 14/86, Rink. p. I‑2545, 7 punktą; 1988 m. balandžio 21 d. Sprendimo Pardini, 338/85, Rink. p. 2041, 9 punktą ir 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo De Coster, C‑17/00, Rink. p. I‑9445, 17 punktą).

      49      Nepriklausomumo, kuris yra neatskiriamas nuo teisminės funkcijos, sąvoka pirmiausia reikalauja, kad atitinkama institucija
         būtų nepriklausoma nuo sprendimą, dėl kurio pareikštas ieškinys, priėmusios valdžios institucijos (žr. šiuo klausimu 1993 m.
         kovo 30 d. Sprendimo Corbiau, C‑24/92, Rink. p. I‑1277, 15 punktą ir 2002 m. gegužės 30 d. Sprendimo Schmid, C‑516/99, Rink. p. I‑4573, 36 punktą).

      50      Be to, ši sąvoka apima du aspektus.

      51      Pirmasis, išorinis aspektas reiškia tai, kad institucija turi būti apsaugota nuo išorinės įtakos ar spaudimo, kurie gali kelti
         grėsmę jos narių sprendimų laisvei, kiek tai susiję su jiems nagrinėti pateikiamomis bylomis (žr. 1999 m. vasario 4 d. Sprendimo
         Köllensperger ir Atzwanger, C‑103/97, Rink. p. I‑551, 21 punktą ir 2000 m. liepos 6 d. Sprendimo Abrahamsson ir Anderson, C‑407/98, Rink. p. I‑5539, 36 punktą; taip pat tuo pačiu klausimu žr. 1984 m. birželio 28 d. Europos Žmogaus teisių teismo
         sprendimą Campbell ir Fell prieš Jungtinę Karalystę, série A Nr. 80, § 78). Ši būtina laisvė nuo tokių išorinių veiksnių reikalauja tam tikrų garantijų, kaip antai teisėjų nepašalinamumas,
         galinčių apsaugoti asmenį nuo tų, kuriuos jis turi teisti (šiuo klausimu žr. 1998 m. spalio 22 d. Sprendimo Jokela ir Pitkäranta, C‑9/97 ir C‑118/97, Rink. p. I‑6267, 20 punktą).

      52      Antrasis, vidinis aspektas papildo nešališkumo sąvoką ir reikalauja laikytis vienodo požiūrio bylos šalių ir jų atitinkamų
         interesų, susijusių su bylos dalyku, atžvilgiu. Šis aspektas reikalauja objektyvumo (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo Abrahamsson ir Anderson 32 punktą) ir jokio suinteresuotumo bylos baigtimi nebuvimo, išskyrus, kad ginčas būtų išspręstas griežtai laikantis teisės
         normų.

      53      Ši būtinybė užtikrinti nepriklausomybę ir nešališkumą reikalauja, kad egzistuotų taisyklės, be kita ko, dėl teismo sudėties,
         jo narių paskyrimo, kadencijos bei susilaikymo, nusišalinimo ir atšaukimo priežasčių, kad teisės subjektams nekiltų jokių
         abejonių dėl to, jog šiam teismui nedaro įtakos išoriniai veiksniai, ir dėl jo neutralumo susikertančių interesų atžvilgiu
         (žr. šiuo klausimu minėtų sprendimų Dorsch Consult 36 punktą, Köllensperger ir Atzwanger 20–23 punktus ir De Coster 18–21 punktus; taip pat šiuo klausimu žr. 1984 m. spalio 26 d. Europos Žmogaus teisių teismo sprendimo De Cubber prieš Belgiją, série A Nr. 86, § 24).

      54      Šiuo atveju Drausmės ir administracinę tarybą, kurios sudėtį nustato 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 24 straipsnis, sudaro
         vien advokatai, kurie yra Liuksemburgo piliečiai, įrašyti į advokatų registro I sąrašą, t. y. advokatai, besiverčiantys advokato
         praktika pagal Liuksemburgo profesinį vardą, išlaikę praktikos baigimo egzaminą ir išrinkti atitinkamuose Liuksemburgo ir
         Dykircho advokatūrų visuotiniuose susirinkimuose.

      55      Kalbant apie Apeliacinę drausmės ir administracinę tarybą, 1991 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo 28 straipsnio 2 dalies pakeitimas
         2002 m. lapkričio 13 d. Įstatymo 14 straipsniu suteikia dominuojantį vaidmenį ne teisėjams, o nariams asesoriams, kurie turi
         būti įrašyti į tą patį sąrašą ir kuriuos siūlo kiekviena iš šio sprendimo ankstesniame punkte nurodytų Advokatų tarybų.

      56      Todėl, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 47 punkte, dėl Advokatų tarybos, kurios nariai pagal 1991 m. rugpjūčio
         10 d. Įstatymo 16 straipsnį yra į advokatų registro I sąrašą įrašyti advokatai, sprendimų neįrašyti į sąrašą visų pirma sprendžia
         organas, kurį išimtinai sudaro į tą patį sąrašą įrašyti advokatai, o apeliacine instancija – organas, kuriame tokie advokatai
         sudaro daugumą.

      57      Europos advokatas, kurį Advokatų taryba atsisakė įrašyti į advokatų registro IV sąrašą, turi pagrindą bijoti, kad, nelygu
         atvejis, visi arba dauguma šių organų narių turi interesą, priešingą jo interesui, t. y. patvirtinti sprendimą, kuriuo neleidžiama
         konkurentui, įgijusiam savo profesinę kvalifikaciją kitoje valstybėje narėje, patekti į rinką, ir baimintis, kad bus pažeistas
         vienodo požiūrio principas nagrinėjamų interesų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1989 m. birželio 22 d. Europos Žmogaus teisių
         teismo sprendimą Langborger prieš Švediją, série A Nr. 155, § 35).

      58      Todėl tokių organų, kokie aptariami pagrindinėje byloje, sudarymo taisyklės negali pakankamai užtikrinti jų nešališkumo.

      59      Priešingai nei tvirtina Liuksemburgo advokatūra, šių sudarymo taisyklių vertinimo negali pakeisti 1991 m. rugpjūčio 10 d.
         Įstatymo 29 straipsnio 1 dalyje numatyta galimybė pateikti kasacinį skundą dėl Apeliacinės drausmės ir administracinės tarybos
         sprendimų.

      60      Iš tikrųjų Direktyvos 98/5 9 straipsnis, nors ir nedraudžia iš pradžių skundą pateikti neteisminiam organui, bet ir nenumato,
         kad suinteresuotasis asmuo gali kreiptis į teismą tik išnaudojęs kitas teisių gynimo priemones. Bet kuriuo atveju darant prielaidą,
         kad nacionalinis įstatymas numato neteisminę teisių gynimo priemonę, minėtas 9 straipsnis reikalauja suteikti galimybę veiksmingai
         ir per protingą terminą (pagal analogiją žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, nuo C‑250/99 P iki C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 180–205 ir
         223–234 punktus) kreiptis į teismą Bendrijos teisės prasme, kurio jurisdikcijai priklauso spręsti ir fakto, ir teisės klausimus.

      61      Taigi neatsižvelgiant į tai, ar išankstinis kreipimasis į neteisminius organus yra suderinamas su protingo termino reikalavimu,
         Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės kasacinio teismo (Cour de cassation) jurisdikcija yra apribota tik teisės klausimų nagrinėjimu, konkrečiai kalbant, jis neturi visos jurisdikcijos (šiuo klausimu
         žr. 1998 m. birželio 9 d. Europos Žmogaus teisių teismo sprendimą Incal prieš Turkiją, Sprendimų rinkinys 1998‑IV, p. 1547, § 72).

      62      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius du klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 98/5 9 straipsnis turi būti
         aiškinamas kaip draudžiantis apskundimo procedūrą, kurią taikant sprendimas neįrašyti į sąrašą, kaip numatyta šios direktyvos
         3 straipsnyje, visų pirma turi būti skundžiamas tik iš advokatų, besiverčiančių advokato praktika pagal priimančiosios valstybės
         narės profesinį vardą, sudarytam organui, apeliacine tvarka – organui, kurio daugumą sudaro minėti advokatai, o kasacinį skundą
         šios valstybės narės aukščiausiajai teisminei instancijai galima pateikti tik dėl teisės, o ne fakto klausimų.

       Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
      63      Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, nacionalinis teismas klausia, ar (o atsakius teigiamai)
         ir kokiomis aplinkybėmis Bendrijos teisė leidžia priimančiajai valstybei narei reikalauti, kad teisė nuolat verstis advokato
         praktika toje valstybėje narėje pagal buveinės šalies profesinį vardą priklausytų nuo tos valstybės narės kalbos žinių patikrinimo.

      64      Šiuo klausimu iš Direktyvos 98/5 šeštos konstatuojamosios dalies matyti, kad ja Bendrijos teisės aktų leidėjas, be kita ko,
         siekė panaikinti nacionalinės teisės normų, reglamentuojančių registravimąsi kompetentingose institucijose, skirtumus, dėl
         kurių atsiranda nelygybė ir kliūtys laisvam judėjimui (taip pat šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑168/98, Rink. p. I‑9131, 64 punktą).

      65      Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 98/5 3 straipsnis numato, kad advokatas, pageidaujantis verstis praktika kitoje valstybėje
         narėje nei ta, kurioje jis įgijo profesinę kvalifikaciją, registruojasi tos valstybės narės kompetentingoje institucijoje,
         kuri turi jį įregistruoti pateikus „pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje“.

      66      Atsižvelgiant į šio sprendimo 64 punkte primintą Direktyvos 98/5 tikslą, reikia manyti, kaip mano ir Jungtinės Karalystės
         vyriausybė bei Komisija, jog šios direktyvos 3 straipsnyje Bendrijos teisės aktų leidėjas visiškai suderino išankstines sąlygas,
         kurias reikia įvykdyti norint naudotis direktyvos suteikta teise.

      67      Todėl pažymėjimo, patvirtinančio registraciją buveinės valstybės narės kompetentingoje institucijoje, pateikimas priimančiosios
         valstybės narės kompetentingai institucijai yra vienintelė sąlyga, kurią suinteresuotasis asmuo turi įvykdyti, kad būtų užregistruotas
         ir galėtų verstis praktika šioje valstybėje pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą.

      68      Tokią analizę patvirtina Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato
         praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje įgyta kvalifikacija, pasiūlymo (KOM(94) 572 galutinis) aiškinamasis memorandumas,
         kuriame komentuojant 3 straipsnį patikslinama, jog „registracija (priimančiosios valstybės narės kompetentingoje institucijoje)
         įsigalioja nuo to momento, kai pareiškėjas pateikia pažymėjimą, patvirtinantį jo registraciją buveinės valstybės kompetentingoje
         valdžios institucijoje“. (Neoficialus vertimas)

      69      Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas palengvinti pagrindinės įsisteigimo laisvės
         įgyvendinimą konkrečiai migruojančių advokatų kategorijai, nenumatė išankstinio suinteresuotųjų asmenų žinių patikrinimo (žr.
         minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą 43 punktą).

      70      Taigi Direktyva 98/5 neleidžia numatyti egzamino žodžiu, per kurį priimančiosios valstybės narės kompetentinga institucija
         patikrina suinteresuotojo asmens kalbų žinias, kaip sąlygos Europos advokato registracijai šioje institucijoje.

      71      Kaip pažymėjo G. J. Wilson, Jungtinės Karalystės vyriausybė ir Komisija, išankstinio Europos advokato žinių, be kita ko, ir
         kalbos žinių patikrinimo sistemos atsisakymas Direktyvoje 98/5 papildomas daugeliu taisyklių, kuriomis siekiama užtikrinti
         tinkamą teisės subjektų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo lygį Bendrijoje (žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą 32 ir 33 punktus).

      72      Todėl Direktyvos 98/5 4 straipsnyje numatytu reikalavimu Europos advokatams priimančiojoje valstybėje narėje verstis praktika
         pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą siekiama, kaip nurodyta šios direktyvos devintoje konstatuojamojoje dalyje,
         atskirti juos nuo advokatų, integruotų į šios valstybės narės profesiją, kad teisės subjektas būtų informuotas, jog profesionalas,
         kuriam jis patiki savo gynybą, neįgijo profesinės kvalifikacijos šioje valstybėje narėje (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
         Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą 34 punktą) ir nebūtinai turi pakankamų kalbos žinių dirbti su jo byla.

      73      Kalbant apie kliento atstovavimą ir gynybą teismo procese, pagal Direktyvos 98/5 5 straipsnio 3 dalį valstybėms narėms leidžiama
         nurodyti Europos advokatams, besiverčiantiems praktika pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, dirbti arba kartu
         su teisininku, kuris verčiasi advokato praktika atitinkamoje teisminėje institucijoje ir, jei būtina, atsakingo tai institucijai,
         arba su „avoué“, besiverčiančiu praktika joje. Tokia galimybė leidžia papildyti galimas nepakankamas Europos advokato priimančiosios valstybės
         narės teismuose vartojamų kalbų žinias.

      74      Pagal Direktyvos 98/5 6 ir 7 straipsnius Europos advokatas privalo laikytis ne tik savo valstybės narės profesinės veiklos
         ir etikos taisyklių, bet ir priimančiosios valstybės narės taisyklių, priešingu atveju jam gali būti skiriamos drausminės
         nuobaudos ir kilti profesinė atsakomybė (žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą 36–41 punktus). Tarp advokatams taikomų etikos taisyklių paprastai yra, kaip numatyta Europos Sąjungos advokatūrų ir teisininkų
         draugijos tarybos (CCBE) priimtame Etikos kodekse, pareiga, už kurios nesilaikymą skiriama drausminė nuobauda, nenagrinėti
         bylų, kurios, kaip žino ar privalo žinoti teisininkai, nepatenka į jų kompetenciją, pavyzdžiui, dėl nepakankamo kalbos mokėjimo
         (žr. minėto sprendimo Liuksemburgas prieš Parlamentą ir Tarybą 42 punktą). Iš tikrųjų Europos advokatui dialogui su klientais iš priimančiosios valstybės narės, valdžios institucijomis
         ir profesinėmis įstaigomis, taip pat priimančiosios valstybės narės priimtų etikos taisyklių laikymuisi gali reikėti pakankamų
         kalbos žinių arba kreiptis pagalbos, jeigu tų žinių nepakanka.

      75      Reikia taip pat pažymėti, kaip tai padarė Komisija, kad vienas iš Direktyvos 98/5 tikslų, nurodytų jos penktoje konstatuojamojoje
         dalyje yra „suteikiant galimybę teisininkams verstis nuolatine advokato praktika priimančiojoje valstybėje narėje pagal jų
         buveinės valstybėje vartojamą profesinį vardą, (patenkinti) teisinių paslaugų klientų (poreikius), kuriems dėl didėjančių
         prekybos srautų, visų pirma nulemtų vidaus rinkos, yra reikalinga teisinė pagalba atliekant tarpvalstybinius sandorius, kuomet
         dažnai reikia taikyti tarptautinę teisę, Bendrijos teisę ir vidaus teisę“. Tokiose tarptautinėse bylose, taip pat ir bylose,
         kuriose reikia taikyti kitos valstybės narės nei priimančioji teisę, gali nereikėti tokio paties pastarosios valstybės narės
         kalbų mokėjimo kaip bylose, kuriose taikoma šios valstybės narės teisė.

      76      Galiausiai reikia pažymėti, kad Europos advokato prilyginimo priimančiosios valstybės narės advokatui, – o šį procesą, kaip
         nurodoma keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje, ir siekia palengvinti Direktyva 98/5, – sąlyga, numatyta šios direktyvos
         10 straipsnyje, reikalauja, kad suinteresuotasis asmuo įrodytų, jog efektyviai ir reguliariai ne trumpiau kaip trejus metus
         praktikavo šios valstybės narės teisę arba, jei šis laikotarpis trumpesnis, įrodytų visas kitas šios teisės žinias, su ja
         susijusį išsilavinimą ar profesinę patirtį. Tokia priemonė Europos advokatui, norinčiam integruotis į priimančiosios valstybės
         narės profesiją, sudaro sąlygas išmokti šios valstybės narės kalbą ar kalbas.

      77      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, jog Direktyvos 98/5 3 straipsnis turi
         būti aiškinamas kaip draudžiantis numatyti sąlygą, kad advokatas registruojamas kitos valstybės narės nei ta, kurioje įgijo
         savo profesinę kvalifikaciją, kompetentingoje institucijoje, kad galėtų verstis advokato praktika pagal buveinės šalyje vartojamą
         profesinį vardą, tik iš anksto patikrinus, ar jis moka priimančiosios valstybės narės kalbas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      78      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/5/EB, skirtos padėti teisininkams verstis nuolatine advokato
            praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija, 9 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis
            teisės gynimo priemonę, pagal kurią sprendimas neįrašyti į sąrašą, kaip numatyta šios direktyvos 3 straipsnyje, visų pirma
            turi būti skundžiamas tik iš advokatų, besiverčiančių advokato praktika pagal priimančiosios valstybės narės profesinį vardą,
            sudarytam organui, apeliacine tvarka – organui, kurio daugumą sudaro minėti advokatai, o kasacinį skundą šios valstybės narės
            aukščiausiajai teisminei instancijai galima pateikti tik dėl teisės, o ne fakto klausimų.
      2.      Direktyvos 98/5 3 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis numatyti sąlygą, kad advokatas registruojamas kitos valstybės
            narės nei ta, kurioje įgijo savo profesinę kvalifikaciją, kompetentingoje institucijoje, kad galėtų verstis advokato praktika
            pagal buveinės šalyje vartojamą profesinį vardą, tik iš anksto patikrinus, ar jis moka priimančiosios valstybės narės kalbas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. birželio 10 d. # Jean-Paul François prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Drausmė - Perkėlimas į žemesnę pakopą - Sutartis dėl Komisijos pastatų apsaugos - Protingas terminas - Baudžiamasis procesas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-307/01.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. birželio 10 d.
      Byla T-307/01
      Jean-Paul François
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Drausmė – Perkėlimas į žemesnės pakopos pareigas – Sutartis dėl Komisijos pastatų apsaugos – Protingas terminas – Baudžiamasis procesas – Ieškinys dėl žalos atlyginimo“
      Visas tekstas prancūzų kalba II - 0000
      Dalykas:      Ieškinys, pareikštas dėl prašymo panaikinti 2001 m. balandžio 5 d. Komisijos sprendimą paskirti ieškovui drausminę nuobaudą
         perkeliant jį į žemesnės pakopos pareigas ir dėl prašymo atlyginti jo tariamai patirtą materialinę ir moralinę žalą.

      Sprendimas:      Panaikinti 2001 m. balandžio 5 d. Komisijos sprendimą paskirti ieškovui drausminę nuobaudą perkeliant į žemesnės pakopos pareigas.
         Priteisti iš Komisijos ieškovui 8000 EUR kompensaciją už padarytą moralinę žalą. Priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi
         išlaidas.

      Santrauka
      1.     Pareigūnai – Drausmė – Drausminė procedūra – IX priedo 7 straipsnyje nustatyti terminai – Administracijos pareiga veikti per
            protingą terminą – Nesilaikymas –Pasekmės
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 7 str.)
      2.     Pareigūnai – Drausmė – Drausminės procedūros pradėjimas – Senaties terminas –Nebuvimas – Administracijos pareiga veikti per
            protingą terminą – Nesilaikymas – Pasekmės
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 86–89 str.; IX priedas)
      3.     Pareigūnai – Drausmė – Drausminė procedūra – Patraukimas drausminėn ir baudžiamojon atsakomybėn už tuos pačius veiksmus –
            Administracijos pareiga priimti galutinį sprendimą dėl atitinkamo pareigūno tik po to, kai yra priimtas baudžiamąją bylą nagrinėjančio
            teismo sprendimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 88 str. penktoji pastraipa; IX priedo 7 straipsnio 2 dalis)
      4.     Pareigūnai – Drausmė – Drausminė procedūra – Patraukimas drausminėn ir baudžiamojon atsakomybėn už tuos pačius veiksmus –
            Drausminės procedūros sustabdymo tikslas – Pareiga atsižvelgti į baudžiamąją bylą nagrinėjančio teismo nustatytas faktines
            aplinkybes – Galimybė jas įvertinti atsižvelgiant į drausmės pažeidimo sąvoką
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 88  str. penktoji pastraipa)
      5.     Pareigūnai – Teisės ir pareigos – Neteisėtas rėmimasis sutartimi dėl apsaugos įdarbinant bendradarbį atlikti administracinį
            darbą – Paplitusi praktika, kuri nėra sukčiavimas – Nepranešimas ir neatsiribojimas – Tarnybinių pareigų pažeidimas – Pažeidimo
            nebuvimas B kategorijos pareigūno atžvilgiu
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 11str.)
      6.     Pareigūnai – Ieškinys – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Skundžiamo akto panaikinimas neužtikrinant tinkamo moralinės žalos
            atlyginimo – Dėl neteisėtos drausminės procedūros atsiradusi moralinė žala
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str.)
      1.     Nors Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 7 straipsnyje nustatyti griežti drausminės procedūros vykdymo terminai nėra imperatyvūs,
         jie suponuoja gero administravimo taisyklę, kurios tikslas – išvengti nepateisinamo delsimo priimant drausminę procedūrą užbaigiantį
         sprendimą, o tai atitinka ir pareigūnų, ir administracijos interesus. Todėl drausminius įgaliojimus turinčios institucijos
         privalo rūpestingai vykdyti drausminę procedūrą taip, kad kiekvienas procesinis veiksmas būtų atliekamas per protingą terminą
         nuo ankstesnio veiksmo. Dėl šio termino, kuris gali būti įvertintas tik pagal konkrečios bylos aplinkybes, nesilaikymo priimtas
         aktas gali būti panaikintas.

      (žr. 47 punktą)
      Nuoroda: Teisingumo Teismo 1970 m. vasario 4 d. sprendimas Van Eick prieš Komisiją, 13/69, Rink. p. 3; 1985 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas F prieš Komisiją, 228/83, Rink. p. 275 ir 1988 m. balandžio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas M prieš Tarybą, 175/86 ir 209/86, Rink. p. 1891; 1991 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Compte prieš Parlamentą T‑26/89, Rink. p. II‑781, 88 punktas; 1995 m. sausio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo D prieš Komisiją T‑549/93, Rink. VT p. I‑A‑13 ir II‑43, 25 punktas; 2002 m. gegužės 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Onidi prieš Komisiją T‑197/00, Rink.  VT p. I‑A‑69 ir II‑325, 91 punktas

      2.     Iš tikrųjų net nesant senaties termino, numatyto Pareigūnų tarnybos nuostatų 86−89 straipsniuose bei IX priede, drausminius
         įgaliojimus turinčios institucijos nuo to momento, kai administracija sužino apie veiksmus ir elgesį, kurie gali neatitikti
         pareigūno tarnybinių pareigų, turi veikti taip, kad procedūra, kuri turi baigtis paskiriant nuobaudą, būtų pradėta per protingą
         terminą. Nesilaikant šio termino, kuris priklauso nuo konkrečios bylos aplinkybių, administracijos pernelyg vėlai pradėta
         drausminė procedūra gali tapti neteisėta, ir atitinkamai dėl to gali būti panaikinta per šią procedūrą paskirta nuobauda.

      Vargu ar būtų užtikrintas teisinio tikrumo principas, jei administracija pernelyg delstų pradėti drausminę procedūrą. Iš tikrųjų
         ir administracija, vertindama veiksmus bei elgesį, kurie galėtų pažeisti drausmę, ir pareigūnas, įgyvendindamas savo teisę
         į gynybą, gali susidurti su ypač dideliais sunkumais, jei nuo momento, kai šie veiksmai buvo atlikti, ir drausminio tyrimo
         pradžios praėjo daug laiko.

      (žr. 48 ir 49 punktus)
      Nuoroda: 2001 m. lapkričio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo Z prieš Parlamentą, C‑270/99 P, Rink. p. I-9197, 43 ir 44 punktai; 2003 m. birželio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Voigt prieš BCB, T‑78/02, dar nepaskelbto Rinkinyje, 64 punktas; minėto sprendimo Compte prieš Parlamentą 88 punktas; minėto sprendimo D prieš Komisiją 25 punktas

      3.     Pareigūnų tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktojoje pastraipoje numatyta, kad Paskyrimų tarnybai uždrausta priimti galutinį
         sprendimą drausminėje procedūroje dėl atitinkamo pareigūno veiksmų, kurie tuo pačiu metu nagrinėjami baudžiamojo proceso tvarka,
         kol bus priimtas baudžiamąją bylą nagrinėjančio teismo sprendimas. Todėl pagal šį straipsnį Paskyrimų tarnybai nėra suteikiama
         diskrecija, skirtingai nei pagal Tarnybos nuostatų IX priedo 7 straipsnio antrąją pastraipą, pagal kurią Drausmės komisija
         gali, jei vyksta baudžiamasis procesas teisme, nuspręsti nepateikti nuomonės, kol bus priimtas teismo sprendimas.

      (žr. 59 punktą)
      Nuoroda: 1998 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tzoanos prieš Komisiją, T‑74/96, Rink. VT p. I‑A‑129 ir II‑343, 32 ir 33 punktai; 2003 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pessoa e Costa prieš Komisiją, dar nepaskelbto Rinkinyje, 45 punktas

      4.     Pareigūnų tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktosios pastraipos tikslas yra dvejopas. Pirma, šiuo straipsniu siekiama neapsunkinti
         pareigūno padėties, prieš kurį pradėta baudžiamoji byla dėl veiksmų, kurie taip pat yra drausminės procedūros jo institucijoje
         objektas. Antra, jei drausminė procedūra sustabdoma, kol baigsis baudžiamasis procesas, tai leidžia ją vykdant atsižvelgti
         į nustatytus faktus, kuriais teisėjas rėmėsi baudžiamojoje byloje priimdamas galutinį sprendimą. Iš tikrųjų Pareigūnų tarnybos
         nuostatų 88 straipsnio penktojoje pastraipoje įtvirtintas principas, jog „baudžiamasis procesas sustabdo drausminę procedūrą“,
         o tai yra pateisinama, ypač dėl to, kad baudžiamąją bylą nagrinėjantys nacionaliniai teismai turi gerokai didesnes galimybes
         atlikti tyrimą nei Paskyrimų tarnyba. Taigi tuo atveju, kai tie patys faktai gali būti nusikaltimo ir tarnybinių pareigūno
         pareigų pažeidimo požymiai, administracija privalo remtis baudžiamąją bylą nagrinėjusio teismo nustatytais faktais. Pastarajam
         šiuos nustačius, administracija gali teisiškai vertinti, atsižvelgdama į drausmės pažeidimo sąvoką, tikrindama, ar tie faktai
         laikytini tarnybinių pareigų pažeidimu.

      (žr. 75 punktą)
      Nuoroda: 2000 m. lapkričio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo A prieš Komisiją, T-23/00, Rink. VT p. I‑A‑263 ir II‑1211, 35 ir 37 punktai

      5.     Neteisinga B kategorijos pareigūną, kuris pagal Tarnybos nuostatų 5 straipsnio 1 dalį atlieka vykdomąsias, o ne A kategorijos
         pareigūnams priskiriamas valdymo funkcijas, kaltinti pažeidus tarnybines pareigas vien dėl to, jog nepranešė, kad jo bendradarbiui
         atlyginimą mokėjo sutartį dėl apsaugos sudariusi įmonė, kad nesiėmė tinkamų priemonių nedalyvauti vykdant šį pažeidimą, kai
         tokią praktiką taikė įvairūs Komisijos padaliniai, ji buvo paplitusi, ją diegti paskatino institucijos vadovybė, ir kuri,
         nors ir neteisėta, nebuvo sukčiavimas.

      (žr. 92 ir 93 punktus)
      6.     Išskyrus ypatingas aplinkybes, pareigūno skundžiamo sprendimo panaikinimas yra iš esmės pakankamas žalos, kurią pareigūnas
         galėjo patirti, atlyginimas.

      Tačiau jeigu per drausminę procedūrą ieškovui pateikti nepagrįsti kaltinimai buvo įtvirtinti skirtinguose sprendimuose bei
         administracinėse nuomonėse, jeigu Komisija drausminę procedūrą pradėjo pažeidusi protingo termino principą ir ši tęsėsi beveik
         trejus metus iki paskiriant nuobaudą ir nebuvo sustabdyta, kol bus priimtas galutinis sprendimas ieškovo baudžiamojoje byloje,
         – šių aplinkybių visuma laikytina pakenkusia ieškovo reputacijai ir jo asmeniniam gyvenimui, verčiant jį ilgai išgyventi netikrumo
         jausmą, sukeliant moralinę žalą, kuri, panaikinus skundžiamą sprendimą, tinkamai atlyginta nebuvo, nes juo negalima atgaline
         data kompensuoti ieškovo patirtos moralinės žalos.

      (žr. 110 punktą)
      Nuoroda: 1992 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Plug prieš Komisiją, T‑165/89, Rink. p. II‑367, 118 punktas; 1999 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hautem prieš BEI, T‑140/97, Rink. VT p. I‑A‑171 ir II‑897, 82 punktas; 2002 m. rugsėjo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Willeme prieš Komisiją, T‑89/01, Rink. VT p. I‑A‑153 ir II‑803, 97 punktas


1993 m. sausio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-293/91.