2001 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Merz & Krell GmbH & Co.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundespatentgericht - Vokietija. # Teisės aktų derinimas. # Byla C-517/99.


1980 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 267/78.


title: 1966 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Établissements Consten S.à.R.L. ir Grundig-Verkaufs-GmbH prieš Europos ekonominės bendrijos Komisiją. # Sujungtos bylos 56 ir 58-64.

text:
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1966 m. liepos 13 d.(*)Sujungtose bylose 56/64 ir 58/64,Établissements Consten S.A.R.L., įsikūrusi Courbevoie (Senos departamentas), atstovaujama Paryžiaus Cour d'Appel advokato J. Lassier, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: avocat-avoué J. Welter kontora, 6, Rue Willy-Georgen,ieškovė byloje 56/64,ir Grundig‑Verkaufs GMBH,
 ribotos atsakomybės bendrovė, veikianti pagal Vokietijos teisę,
įsikūrusi Fürth (Bavarija), atstovaujama direktoriaus Max Grundig,
padedamo Kelno advokatūros advokatų H. Hellmann ir
K. Pfeiffer, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: avocat-avoué A. Neyens kontora, 9, Rue des Glacis,ieškovė byloje 58/64,palaikomosItalijos Respublikos vyriausybės,
 atstovaujamos įgaliotojo ministro ir Užsienio reikalų ministerijos
diplomatinės teisės skyriaus vedėjo pavaduotojo A. Maresca,
padedamo Valstybės generalinio advokato pavaduotojo P. Peronaci,
nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Italijos ambasada,
 5 Rue Marie‑Adélaide,įstojusios į bylas 56/64 ir 58/64 šalies, Vokietijos Federacinės Respublikos vyriausybės, atstovaujamos Ministerialrat U. Everling ir Regierunsgrat
 H. Peters, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge:
Vokietijos Federacinės Respublikos ambasada, 3 Boulevard Royal, įstojusios į bylą 58/64 šalies,priešEuropos Ekonominės Bendrijos Komisiją,
 atstovaujamą teisės patarėjų G. Le Tallec (byloje 56/64) ir
J. Thiesing (byloje 58/64), nurodžiusią adresą dokumentams įteikti
Liuksemburge: secrétariat du Service juridique des exécutifs européens, 2, Place de Metz, atsakovę,palaikomą akcinės bendrovės Willy Leissner,
 įsikūrusios Strasbūre, atstovaujamos Strasbūro advokatūros nario
C. Lapp, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge:
notaro H. Glaesener biuras, 20 Rue Glesener, ribotos atsakomybės bendrovės UNEF, veikiančios pagal Prancūzijos teisę, įsikūrusios Paryžiuje, atstovaujamos Paryžiaus Cour d'Appel advokato R. Collin, ir Briuselio Cour d'Appel advokato P. A. Franck, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: avocat-avoué E. Arendt kontora, 6, Rue Willy‑Goergen, įstojusių į bylas šalių,dėl Komisijos 1964 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo dėl procedūros pagal Sutarties 85 straipsnį (IV/A‑00004‑03344 Grundig–Consten) panaikinimo,TEISINGUMO TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas Ch. L. Hammes, kolegijų pirmininkai
L. Delvaux ir W. Strauß, teisėjai A. M. Donner,
A. Trabucchi (pranešėjas), R. Lecourt ir R. Monaco, generalinis advokatas K. Roemer,kancleris A. Van Houtte,priima šįSprendimą Dėl prieštaravimo, susijusio su ginčijamo teisės akto kvalifikavimu Ieškovė Consten
 teigia, jog buvo padarytas esminis procedūrinio reikalavimo pažeidimas,
 nes ginčijamas teisės aktas Oficialiajame leidinyje yra vadinamas
direktyva, o tokio pobūdžio teisės aktas negali būti adresuojamas
asmenims. Tuo atveju, kai teisės aktas yra skirtas tam tikroms jame išvardytoms įmonėms, tik adresatams įteiktas tekstas yra autentiškas. Aptariamame tekste yra žodžiai: „Komisija priėmė šį sprendimą“.Dėl šios priežasties šis argumentas yra nepagrįstas. Dėl prieštaravimo, susijusio su teisės į gynybą pažeidimuIeškovė Consten teigia, jog Komisija pažeidė jos teisę į gynybą nepateikdama jai visos bylos medžiagos.Ieškovė Grundig
 pareiškia tokį patį prieštaravimą, ypač susijusį su Prancūzijos bei
Vokietijos valdžios institucijų pateiktais dviem dokumentais, į kuriuos
Komisija atsižvelgė priimdama savo sprendimą. Sutarties
 85 straipsnio taikymo procedūra Komisijoje yra administracinė
procedūra, pagal kurią suinteresuotiesiems asmenims turi būti suteikta
galimybė pirmiausia pareikšti savo pastabas dėl prieštaravimų, kurie,
Komisijos nuomone, jiems privalo būti pateikti. Dėl to suinteresuoti asmenys turi būti informuoti apie faktus, kuriais grindžiami šie prieštaravimai. Vis dėlto nėra būtina pateikti visos bylos medžiagos.Šioje
 byloje matyti, jog 1963 m. gruodžio 20 d. Komisijos pranešime
 pateikiami visi faktai, reikalingi nustatyti, į kokius prieštaravimus
buvo atsižvelgta.Minėtas pranešimas ieškovėms buvo perduotas tinkamai ir jos galėjo pateikti savo pastabas raštu bei žodžiu.Ginčijamame sprendime remiamasi tik tais prieštaravimais, kurie buvo minėtos procedūros objektas.Ieškovė Consten
 teigia, jog sprendimas pažeidžia jos teisę į gynybą taip pat dėl to,
kad jame nebuvo atsižvelgta į esminius Komisijai ieškovės pateiktus
argumentus, būtent – į prašymus atlikti papildomą tyrimą.Esant tokio pobūdžio neteisminei procedūrai administracija neprivalo pateikti motyvų, dėl ko atmetami šalių argumentai.Dėl šios priežasties šalių teisės į gynybą pažeidimo procedūros Komisijoje metu nenustatyta.Šis argumentas nėra pagrįstas. Dėl prieštaravimo, susijusio su pažeidimo fakto konstatavimu rezoliucinėje sprendimo dalyjeVokietijos
 vyriausybė pritaria teiginiui, jog buvo padarytas esminis procedūrinis
pažeidimas, motyvuodama tuo, kad pažeidimo fakto konstatavimas turėjo
figūruoti tik motyvuojamojoje, o ne rezoliucinėje sprendimo dalyje. Toks pažeidimo fakto konstatavimas yra šalių pareigos nutraukti pažeidimą pagrindas.Tokios konstatavimo pasekmės suinteresuotų įmonių teisinei padėčiai nepriklauso nuo jo vietos sprendime.Dėl šios priežasties šis prieštaravimas neatskleidžia jokio teisinio intereso, kurį reikėtų apginti, ir yra atmestinas. Dėl argumentų, susijusių su 85 straipsnio 1 dalies taikymu išimtinio platinimo sutartimisIeškovės teigia, jog 85 straipsnio 1 dalies draudimas taikomas tik vadinamiesiems horizontaliesiems susitarimams.Italijos
 vyriausybė, be kita ko, tvirtina, jog išimtinio platinimo sutartys nėra
 „įmonių susitarimai“, apie kuriuos kalbama minėtoje nuostatoje, nes
susitariančiųjų šalių padėtis yra nevienoda.Kalbant apie šias sutartis, konkurencijos laisvė gali būti ginama tik remiantis Sutarties 86 straipsniu.Nei
 Sutarties 85, nei 86 straipsnių formuluotės nesuteikia pagrindo
nustatyti tokią specifinę šių dviejų straipsnių taikymo sritį pagal
susitariančiųjų šalių ekonominę padėtį. 85 straipsnyje,
 kuris bendrai taikomas visiems susitarimams, iškreipiantiems
konkurenciją bendrosios rinkos viduje, susitarimai neskiriami pagal tai,
 ar jie sudaromi tarp tame pačiame ekonominės veiklos lygyje
konkuruojančių ūkio subjektų, ar tarp nekonkuruojančių, skirtinguose
ekonominės veiklos lygiuose veikiančių ūkio subjektų. Iš esmės skirtumas negali būti daromas ten, kur tokio skirtumo nenumato Sutartis. Be
 to, negalima atmesti galimo 85 straipsnio taikymo išimtinio
platinimo sutarčiai remiantis vien tuo, kad išimtines platinimo teises
suteikęs asmuo bei platintojas nekonkuruoja tarpusavyje ir jų padėtis
yra nevienoda.Remiantis 85 straipsnio
1 dalimi konkurencija gali būti iškreipiama ne tik tokiais
susitarimais, kurie riboja juos sudariusių šalių tarpusavio
konkurenciją, bet ir tokiais, kurie riboja arba užkerta kelią
konkurencijai tarp vienos iš susitariančiųjų šalių ir trečiųjų asmenų.Dėl
 šios priežasties neturi reikšmės tai, ar susitariančiosios šalys savo
ekonominės padėties ir ekonominės veiklos atžvilgiu yra lygios.Šią
 išvadą patvirtina faktas, kad tokiu susitarimu užkirsdamos kelią
trečiųjų asmenų konkurencijai arba ją apribodamos gaminių atžvilgiu
šalys gali siekti sukurti ar užtikrinti sau nepagrįstą naudą vartotojo
ar naudotojo sąskaita, o tai prieštarauja pagrindiniams
85 straipsnio tikslams.Tokiu atveju
yra įmanoma, jog susitarimas, sudarytas tarp skirtinguose ekonominės
veiklos lygiuose veikiančių ekonominės veiklos subjektų, nors ir
nesukuriantis sąlygų piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi, gali turėti
įtakos prekybai tarp valstybių narių ir tuo pat metu jo tikslas ar
išdava gali būti kelio konkurencijai užkirtimas, jos ribojimas arba
iškreipimas, o tai draudžia 85 straipsnio 1 dalis.Be
 to, neverta lyginti gamintojo, sudariusio su jo prekių platintoju
išimtinio platinimo sutartį, padėties, kuriai taikytinas
85 straipsnis, su gamintojo, kuris kokiu nors būdu, pavyzdžiui,
naudodamasis komerciniu atstovavimu, įtraukia į savo veiklą ir savo
produkcijos platinimą, padėtimi, kuriai 85 straipsnis netaikytinas.Teisiniu požiūriu minėtos situacijos yra skirtingos.Kita
 vertus, jos turi būti vertinamos skirtingai, nes dviejų ekonominių
apyvartų, iš kurių viena yra įtraukta į gamintojo verslą, o kita –
neįtraukta, efektyvumas nebūtinai turi būti vienodas.Nors
 pagal 85 straipsnį draudimas taikytinas kelių įmonių tarpusavio
susitarimui, jeigu yra įvykdytos kitos sąlygos, ir netaikytinas
situacijai, kai viena įmonė turi nuosavą platinimo tinklą, tai
nereiškia, kad vien pritaikius ekonominę analogiją, kuri nėra išsami ir
prieštarauja minėtam straipsniui, turi būti pripažinta teisėta
susitarimo tarp įmonės gamintojos bei įmonės platintojos sukurta
situacija.Jeigu pirmuoju atveju Sutarties
85 straipsniu buvo siekiama nepažeisti vidinės įmonės organizavimo
struktūros, ir leisti ginčyti ją remiantis 86 straipsniu tik tada,
kai įmonė taip rimtai pažeidžia konkurenciją, kad gali būti pripažįstama
 piktnaudžiaujančia dominuojančia padėtimi, tokia pati sąlyga negali
būti taikoma tada, kai kliūtys konkurencijai kyla dėl susitarimo,
pasirašyto tarp dviejų skirtingų įmonių, kuris paprastai turi būti
uždraudžiamas. Galiausiai gamintojo ir
platintojo susitarimas, kuriuo gali būti siekiama atnaujinti
nacionalines prekybos kliūtis tarp valstybių narių, gali prieštarauti
pagrindiniams Bendrijos tikslams.EEB
sutartis, kurios preambulėje ir turinyje numatoma panaikinti kliūtis
tarp valstybių narių ir kurios daugelyje nuostatų griežtai pasisakoma
prieš jų pakartotiną atsiradimą, negalėjo leisti įmonėms atkurti tų
kliūčių.85 straipsnio 1 dalis yra
 skirta šiam tikslui siekti, net jeigu kalbama apie susitarimus,
sudaromus tarp įmonių, kurių ekonominė padėtis yra skirtinga.Taigi pirmiau minėti argumentai nėra pagrįsti. Dėl prieštaravimo, paremto Tarybos reglamentu Nr. 19/65 Ieškovė Grundig
 kelia klausimą, ar 85 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas
 būtų taikomas ginčijamam susitarimui dar prieš priimant Tarybos
reglamentą Nr. 19/65 dėl Sutarties 85 straipsnio 3 dalies
 taikymo tam tikroms susitarimų ir suderintų veiksmų rūšims.Šį argumentą ieškovė pirmą kartą pateikė savo dublike.Faktas, jog reglamentas buvo priimtas po to, kai ieškinys jau buvo pareikštas, nepateisina šio uždelsimo.Šiuo
 argumentu iš esmės siekiama įrodyti, jog iki minėto reglamento priėmimo
 Komisija neturėjo taikyti 85 straipsnio 1 dalies, nes
neturėjo įgaliojimų taikyti išimčių remiantis susitarimų kategorijomis.Kadangi
 minėta aplinkybė egzistavo dar iki Reglamento Nr. 19/65 priėmimo,
šis reglamentas pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento
42 straipsnį nereiškia naujos aplinkybės, kuri galėtų pateisinti
pavėluotą argumento pateikimą, atsiradimo.Dėl šios priežasties prieštaravimas yra nepriimtinas. Dėl prieštaravimų, susijusių su sąvoka „susitarimai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą“Ieškovės
 ir Vokietijos vyriausybė teigia, jog Komisija rėmėsi klaidingu
susitarimo, kuris gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą,
sąvokos aiškinimu ir neįrodė, kad nesant ginčijamo susitarimo tokia
prekyba būtų buvusi intensyvesnė.Atsakovė
tvirtina, kad šis 85 straipsnio 1 dalies reikalavimas yra
tenkinamas tada, kai dėl susitarimo prekyba tarp valstybių narių
plėtojasi kitaip, nei ji plėtotųsi be iš susitarimo kilusių suvaržymų,
ir kai susitarimo įtaka turi tam tikros reikšmės rinkos sąlygoms.Anot
 atsakovės, nagrinėjama byla yra būtent tas atvejis, ypač atsižvelgiant į
 kliūtis, kurios atsiranda bendrojoje rinkoje dėl minimo susitarimo,
importuojant bei eksportuojant Grundig produkciją į Prancūziją ir iš jos.Teisės
 aktuose, reguliuojančiuose kartelius, susitarimo, „kuris gali paveikti
valstybių narių tarpusavio prekybą“ sąvoka siekiama apibrėžti sričių,
kurias atitinkamai reguliuoja Bendrijos teisė ir nacionalinė teisė,
ribas. Iš tiesų tik tada, kai susitarimas
gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą, jo sukeltiems
konkurencijos pokyčiams taikomas Bendrijos teisės draudimas, numatytas
85 straipsnyje; priešingu atveju tokie susitarimai nepatenka į šio
draudimo sferą.Šiuo požiūriu svarbu tai, ar
 susitarimas gali tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai
paveikti valstybių narių tarpusavio prekybos laisvę taip, kad galėtų
pakenkti vieningos rinkos, kuriamos tarp valstybių, tikslų
įgyvendinimui.Susitarimo sąlygoto valstybių
 narių tarpusavio prekybos apimčių padidėjimo, net ir nemažo, nepakanka,
 kad būtų atmesta tikimybė, jog susitarimas gali „paveikti“ tokią
prekybą pirmiau minėtu būdu.Šioje byloje sutartis tarp Grundig ir Consten neleidžia kitoms įmonėms, išskyrus Consten, importuoti Grundig produkcijos į Prancūziją ir draudžia įmonei Consten reeksportuoti šią produkciją į kitas bendrosios rinkos valstybes, o tai neginčijamai veikia valstybių narių tarpusavio prekybą.Tokių prekybos laisvės apribojimų bei apribojimų, kurie gali atsirasti tretiesiems asmenims dėl to, kad Prancūzijoje Consten vardu užregistruotas GINT prekių ženklas, kuriuo Grundig žymi visą savo produkciją, pakanka, kad būtų įvykdytas aptariamas reikalavimas.Dėl šių priežasčių pirmiau išdėstyti prieštaravimai turi būti atmesti. Dėl prieštaravimų, susijusių su konkurencijos ribojimo kriterijumiIeškovės ir Vokietijos vyriausybė teigia, jog dėl to, kad Komisija savo tyrime apsiribojo tik Grundig produkcija, sprendimas paremtas klaidinga konkurencijos ir 85 straipsnio 1 dalyje numatytų draudimų sistemos sąvoka.Ši sąvoka taikytina konkurencijai tarp panašių prekių, pažymėtų skirtingais prekių ženklais.Komisija,
 prieš paskelbdama taikytina 85 straipsnio 1 dalį,
vadovaudamasi sveiku protu, turėjo įvertinti ekonomines ginčijamo
susitarimo pasekmes konkurencijai tarp skirtingų prekinių ženklų.Egzistuoja
 prielaida, jog vertikalieji išimtinio platinimo susitarimai nepažeidžia
 konkurencijos, ir šioje byloje nėra nieko, kas galėtų paneigti šią
prielaidą.Priešingai, ginčijamas susitarimas tik padidino konkurenciją tarp panašių prekių, žymimų skirtingais prekių ženklais.Konkurencijos laisvės principas apima įvairius konkurencijos etapus ir aspektus.Nors
 konkurencija tarp gamintojų paprastai labiau pastebima, nei
konkurencija tarp tuo pačiu prekių ženklu žymimos produkcijos
platintojų, tai nereiškia, kad susitarimui, siekiančiam apriboti
konkurenciją tarp platintojų, 85 straipsnio 1 dalies draudimas
 neturėtų būti taikomas vien todėl, kad šis susitarimas gali sustiprinti
 konkurenciją tarp gamintojų.Taikant
85 straipsnio 1 dalį nebūtina atsižvelgti į konkrečias
susitarimo pasekmes, jeigu paaiškėja, kad juo siekiama užkirsti kelią
konkurencijai, ją apriboti arba iškreipti.Dėl
 šios priežasties faktas, jog ginčijamame sprendime neišanalizuotos
susitarimo pasekmės konkurencijai tarp panašių gaminių, pažymėtų
skirtingais prekių ženklais, savaime nereiškia sprendimo trūkumo.Lieka
 išsiaiškinti, ar skundžiamu sprendimu 85 straipsnio 1 dalies
draudimas buvo pagrįstai pritaikytas ginčijamam susitarimui dėl to, kad
jis apribojo konkurenciją vien Grundig produkcijos platinimo atžvilgiu. Ginčijamame sprendime konstatuotas pažeidimas atsiranda dėl aptariamu susitarimu Consten naudai sukurtos absoliučios teritorinės apsaugos pagal Prancūzijos įstatymus.Ieškovės ketino iš esmės dviem būdais pašalinti bet kokią konkurencijos didmeninės prekybos Grundig produkcija srityje galimybę susitarime numatytoje teritorijoje.Pirma, Grundig įsipareigojo netiekti susitarime numatytai teritorijai skirtos produkcijos tretiesiems asmenims, net ir netiesiogiai.Ribojantis
 tokio įsipareigojimo pobūdis yra akivaizdus, jei jis vertinamas
atsižvelgiant į draudimą eksportuoti, kuris buvo nustatytas ne tik Consten, bet ir visiems kitiems išimtiniams Grundig platintojams bei Vokietijos didmenininkams.Antra, Consten, įregistruodama Prancūzijoje GINT prekių ženklą, kuriuo Grundig žymi visus savo gaminius, siekė sustiprinti ginčijamu susitarimu suteikiamą apsaugą nuo paralelinio Grundig gaminių importo į Prancūziją rizikos, užtikrindama papildomą apsaugą, kylančią iš teisės į pramoninę nuosavybę. Dėl šios priežasties joks trečiasis asmuo negalėjo importuoti Grundig produkcijos iš kitų Bendrijos valstybių narių ir jos perparduoti Prancūzijoje nesusidurdamas su didele rizika. Taigi atsakovė tinkamai atkreipė dėmesį į visą Grundig sukurtą platinimo sistemą.Norint
 išsiaiškinti tikrąją susitariančiųjų šalių valią, susitarimą reikia
nagrinėti tų ekonominių bei teisinių aplinkybių, kurios egzistavo šalims
 jį sudarant, atžvilgiu. Tačiau toks veikimo būdas nelaikytinas
neteisėtu kišimusi į teisinius sandorius ar aplinkybes, kurie nebuvo
procedūros Komisijoje objektas.Apibūdinta
situacija izoliuoja Prancūzijos rinką ir sudaro galimybę nustatyti
nagrinėjamai produkcijai kainas, apsaugotas nuo efektyvios
konkurencijos.Be to, kuo geriau gamintojams
 pavyksta individualizuoti savo prekių ženklus vartotojų akyse, tuo
labiau mažėja konkurencijos tarp gamintojų efektyvumas.Taip pat svarbu skatinti konkurenciją tarp prekiautojų, nes platinimo išlaidos stipriai veikia savikainą.Konkurencija tarp to paties prekių ženklo produkcijos platintojų skatina prekiautojų pastangas.Susitarimas, kuriuo siekiama izoliuoti Grundig
 produkcijos rinką Prancūzijoje ir dirbtinai išsaugoti Bendrijoje
atskiras nacionalines labai plačiai žinomu prekių ženklu žymimos
produkcijos rinkas, iškraipo konkurenciją bendrojoje rinkoje.Dėl
 šios priežasties ginčijamame sprendime pagrįstai teigiama, jog
susitarimas pažeidžia 85 straipsnio 1 dalį, ir jokie vėlesni
svarstymai, susiję tiek su ekonominiais duomenimis (Prancūzijos ir
Vokietijos kainų skirtumais, reprezentaciniu numatomo prietaiso
pobūdžiu, Consten patiriamomis išlaidomis), tiek su kriterijų,
kuriais rėmėsi Komisija, lygindama situacijas Prancūzijos ir Vokietijos
rinkose, tikslumu, tiek su kitomis įmanomomis teigiamomis susitarimo
pasekmėmis, esant visiems aukščiau minėtiems apribojimams, negali
sąlygoti kitokio sprendimo pagal 85 straipsnio 1 dalį.  Dėl prieštaravimų, susijusių su draudimo apimtimiIeškovė Grundig
 ir Vokietijos vyriausybė priekaištauja dėl to, kad Komisija ginčijamo
sprendimo rezoliucinėje dalyje nenurodė, jog draudimas netaikomas toms
susitarimo nuostatoms, kurios nebuvo pripažintos galinčiomis riboti
konkurenciją, todėl netinkamai apibrėžė pažeidimą.Iš ginčijamo sprendimo motyvų, taip pat iš jo 3 straipsnio akivaizdu, kad Grundig įsipareigojimas tiesiogiai netiekti prekių Prancūzijoje niekam kitam, išskyrus Consten, nesudaro pažeidimo fakto, konstatuoto rezoliucinės sprendimo dalies 1 straipsnyje.Toks
 pažeidimas atsiranda dėl nuostatų, kuriomis kartu su suteikiamomis
išimtinėmis platinimo teisėmis siekiama, pasitelkus nacionalinę teisę,
kliudyti paraleliniam Grundig produkcijos importui į Prancūziją, sukuriant absoliučią teritorinę apsaugą išimtinio platintojo naudai.85 straipsnio
 2 dalies nuostata dėl absoliutaus negaliojimo taikoma tik toms
susitarimo dalims, kurioms taikytinas draudimas, arba visam susitarimui,
 jei minėtų dalių neįmanoma išskirti.Komisija
 turėjo ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje apsiriboti pažeidimo
konstatavimu tik tose susitarimo dalyse, kurioms taikomas draudimas,
arba sprendimo įžanginėje dalyje išdėstyti priežastis, dėl kurių, jos
nuomone, minėtų dalių negalima išskirti.Iš
sprendimo 1 straipsnio išplaukia, jog pažeidimas buvo konstatuotas
viso susitarimo atžvilgiu, nors Komisija nepakankamai motyvavo būtinybę
pripažinti negaliojančiu visą susitarimą, nes nebuvo nustatyta, kad
visos jo nuostatos pažeidžia 85 straipsnio 1 dalį.Situacija,
 pripažinta nesuderinama su 85 straipsnio 1 dalimi, susiklostė
 ne dėl visų susitarimo nuostatų veikimo ir bendro susitarimo poveikio, o
 dėl tam tikrų konkrečių 1957 m. balandžio 1 d. susitarimo
sąlygų, susijusių su absoliučia teritorine apsauga, bei dėl papildomo
susitarimo dėl GINT prekių ženklo poveikio.Ginčijamo
 sprendimo 1 straipsnis turi būti panaikintas, nes juo be jokių
pagrįstų priežasčių, remiantis 85 straipsnio 2 dalimi,
pripažįstamos negaliojančiomis visos susitarimo nuostatos. Dėl argumentų, susijusių su pažeidimo konstatavimu susitarime dėl prekių ženklo GINT Ieškovės
 priekaištauja dėl to, jog Komisija pažeidė EEB Sutarties 36, 222 bei
234 straipsnius ir viršijo savo įgaliojimus paskelbdama, kad
susitarimas dėl prekių ženklo GINT įregistravimo Prancūzijoje buvo
skirtas garantuoti absoliučią teritorinę apsaugą Consten, ir taip ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsniu atimdama bet kokią galimybę Consten reikalauti pripažinti savo teises pagal nacionalinius įstatymus dėl prekių ženklų, siekiant uždrausti paralelinį importą.Ieškovės
 konkrečiai pabrėžia, jog kritiškai vertinamas poveikis konkurencijai
atsirado ne dėl paties susitarimo, o dėl prekių ženklo įregistravimo
pagal Prancūzijos įstatymus, suteikiančio savininkui pirminę teisę į
prekių ženklą, iš kurios pagal nacionalinius įstatymus kildinama
absoliuti teritorinė apsauga.Consten
 vienintelė Prancūzijoje pagal susitarimą gali naudoti GINT prekių
ženklą, kuris gali būti panašiai naudojamas ir kitose valstybėse, tuo
siekiant sudaryti galimybę kontroliuoti paralelinį importą bei jam
kliudyti. Dėl šios priežasties susitarimu, kuriuo Grundig, turinti teisę į šį prekių ženklą dėl jo tarptautinės registracijos, įgaliojo Consten savo vardu jį įregistruoti Prancūzijoje, siekiama riboti konkurenciją.Nors Consten,
 įregistravusi GINT prekių ženklą, pagal Prancūzijos įstatymus įgijo į
jį pirmines teises, ji galėjo įregistruoti ženklą tik remdamasi
susitarimu su Grundig.Dėl šios priežasties šiam susitarimui taikomas 85 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas.Šis draudimas būtų neveiksmingas, jeigu Consten galėtų ir toliau naudotis prekių ženklu siekdama to paties tikslo, koks buvo numatytas susitarime, pripažintame neteisėtu.Sutarties
 36, 222 ir 234 straipsniai, kuriais rėmėsi ieškovės, nepašalina
Bendrijos teisės pasekmių naudojimuisi nacionalinėmis teisėmis į
pramoninę nuosavybę.Sutarties
36 straipsnis, ribojantis I antraštinės dalies 2 skyriuje
numatytų normų dėl prekybos liberalizavimo taikymo sritį, negali
apriboti 85 straipsnio taikymo srities.222 straipsnyje
 tik apsiribojama teiginiu, jog „Sutartis jokiu būdu nepažeidžia
valstybių narių normų, reglamentuojančių nuosavybės sistemą“.Ginčijamo
 sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsnyje nurodytas draudimas
naudotis nacionalinių įstatymų suteikiamomis teisėmis į prekių ženklą,
siekiant sudaryti kliūtis paraleliniam importui, neturi įtakos šių
teisių suteikimui ir apriboja naudojimąsi jomis tiek, kiek tai
reikalinga 85 straipsnio 1 dalyje nustatytam draudimui
įgyvendinti.Komisijos teisė nustatyti tokį
draudimą, numatyta Tarybos reglamento Nr. 17/62 3 straipsnyje,
 yra suderinama su Bendrijos konkurencijos sistema, kurią sudaro
nedelsiant veikiančios ir tiesiogiai asmenims taikomos taisyklės.Tokia
 taisyklių visuma dėl savo pirmiau aptarto pobūdžio bei funkcionavimo
neleidžia netinkamai naudotis bet kokiomis teisėmis, kurias suteikia
nacionaliniai prekių ženklų įstatymai, turint tikslą trukdyti Bendrijos
kartelių teisės veikimui. 234 straipsnis, kuriuo siekiama apsaugoti trečiųjų valstybių teises, šiuo atveju netaikytinas.Dėl šių priežasčių pirmiau nurodyti argumentai yra nepagrįsti. Dėl prieštaravimų, susijusių su suinteresuotų trečiųjų šalių neišklausymuIeškovės ir Vokietijos vyriausybė teigia, jog ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsnis iš esmės taikomas visam Grundig produkcijos platinimui bendrojoje rinkoje.Taip Komisija viršijo savo kompetenciją ir pažeidė visų suinteresuotųjų asmenų teisę būti išklausytiems.Šio sprendimo 3 straipsnyje numatomas draudimas Grundig
 trukdyti paprastiems bei išimtiniams jos produkcijos platintojams
eksportuoti prekes į Prancūziją tiesiogiai kyla iš draudimo nustatyti
absoliučią teritorinę apsaugą, kuri buvo sukurta Consten naudai.Taigi šis draudimas neperžengia procedūros, kurios rezultatas yra 85 straipsnio 1 dalies taikymas susitarimui tarp Grundig ir Consten, ribų.Be to, ginčijamas sprendimas tiesiogiai nedaro įtakos susitarimų tarp Grundig ir didmenininkų bei išimtinių platintojų, išskyrus Consten, teisinei galiai.Jis tik apsiriboja Grundig veiksmų, susijusių su paraleliniu jos produkcijos importu į Prancūziją, laisvės suvaržymu.Nors
 pageidautina, jog Komisija kuo labiau išplėstų savo tyrimą subjektams,
kuriuos gali paveikti jos sprendimai, vien tik suinteresuotumo užkirsti
kelią paskelbti negaliojančiu susitarimą, kuriame jie nedalyvauja,
siekiant išsaugoti de facto iš jo gaunamą naudą, nepakanka, kad kitiems Grundig platintojams būtų suteikta teisė būti ex officio Komisijos pakviestiems dalyvauti procese, kuriame nagrinėjamas santykis tarp Consten ir Grundig. Dėl šių priežasčių šis argumentas yra nepagrįstas. Dėl prieštaravimų, susijusių su 85 straipsnio 3 dalies taikymuDėl taikymo sąlygų Ieškovės, kurių keletą argumentų palaiko Vokietijos vyriausybė, teigia, inter alia, jog šioje byloje yra tenkinamos visos sąlygos, reikalingos taikyti išimčiai, kurios buvimas ginčijamame sprendime yra neigiamas.Atsakovė remiasi prielaida, jog suinteresuotoms įmonėms tenka pareiga įrodyti, kad sąlygos išimčiai taikyti yra įvykdytos.Įmonės turi teisę į tai, jog jų prašymai taikyti 85 straipsnio 3 dalį Komisijos būtų išnagrinėti tinkamai.Dėl
 šios priežasties Komisija negali apsiriboti vien reikalavimu įmonėms
pateikti įrodymus, patvirtinančius, kad išimčiai nustatytos sąlygos yra
įvykdytos, tačiau, remdamasi tinkamo administravimo principu ir
pasinaudodama turimomis priemonėmis, turi pati išsiaiškinti reikiamus
faktus bei aplinkybes.Be to, vykdydama savo įgaliojimus Komisija būtinai turi atlikti išsamius ekonominius vertinimus. Atliekant
 teisminę šių vertinimų kontrolę, būtina atsižvelgti į jų pobūdį ir
apsiriboti Komisijos nustatytų faktų tikrumo bei jos padarytų teisinių
išvadų ištyrimu.Tokios kontrolės metu
pirmiausia turi būti išnagrinėti sprendimų motyvai, juose išdėstant
faktus bei argumentus, kuriais grindžiami minėti vertinimai.Ginčijamame
 sprendime teigiama, jog pagrindinė priežastis, dėl kurios buvo
atsisakyta taikyti išimtį, yra ta, kad nebuvo įvykdytas
85 straipsnio 3 dalies a punkte numatytas reikalavimas.Vokietijos
 vyriausybė prieštarauja minimam sprendimui dėl to, kad jame neatsakyta į
 klausimą, ar tam tikri veiksniai, ypač išankstiniai prognozių
užsakymai, garantinės bei priežiūros paslaugos, kurių palankias pasekmes
 pripažino Komisija, galėtų išlikti, nesant absoliučios teritorinės
apsaugos sąlygos.Ginčijamame sprendime
pripažįstama tik hipotetinė galimybė, kad ginčijamas išimtinio platinimo
 susitarimas prisideda prie gamybos bei platinimo tobulinimo.Toliau
 ginčijamame sprendime analizuojamas klausimas, ar „bus galima ir toliau
 gerinti produkcijos platinimą pasitelkiant išimtinio platinimo
susitarimus, jeigu bus leistas paralelinis prekių importas“.Išanalizavus
 argumentus, susijusius su išankstiniais prognozių užsakymais, rinkų
stebėjimu, garantinėmis bei priežiūros paslaugomis, sprendime daroma
išvada, kad „jokia kita priežastis, kuri sąlygotų absoliučios
teritorinės apsaugos poreikį, nebuvo pasiūlyta ar paminėta“.Prekių
 gamybos ar platinimo tobulinimas, reikalingas išimčiai suteikti, turi
būti vertinamas atsižvelgiant į 85 straipsnio prasmę.Pirma,
 šio tobulinimo negalima prilyginti visiems privalumams, kuriuos dėl
tokio susitarimo gauna jo šalys ir kurie susiję su jų gamybine bei
platinimo veikla. Tokių privalumų buvimo faktas paprastai yra
neginčijamas ir patvirtina, kad jie yra neatskiriami nuo tokio
susitarimo esmės.Toks subjektyvus metodas,
kuriuo remiantis sąvokos „tobulinimas“ turinys priklauso nuo aptariamų
sutartinių santykių tam tikrų ypatumų, yra nesuderinamas su
85 straipsnio tikslais.Be to, pats
faktas, jog Sutartis numato, kad konkurencijos apribojimo negalima
atskirti nuo aptariamo „tobulinimo“, aiškiai rodo, kokia turi būti tokio
 tobulinimo svarba.Toks tobulinimas turi turėti objektyvių apčiuopiamų privalumų, kurie atsvertų neigiamas pasekmes konkurencijai.Vokietijos
 vyriausybės argumentas, paremtas prielaida, jog būtina išsaugoti visas
tobulinimą skatinančias susitarimo sudėtines dalis, kurias numatė
susitariančiosios šalys, leidžia manyti, kad jau yra pateiktas teigiamas
 atsakymas į klausimą, ar visos šios nuostatos ne tik skatina, bet ir
yra būtinos nagrinėjamų prekių gamybai arba platinimui gerinti.Dėl
 šio fakto šiuo argumentu siekiama ne tik sumenkinti būtinumo
reikalavimą, bet taip pat supainioti partnerių specifinių interesų
tenkinimą su objektyviais pagerinimais, numatytais Sutartyje.Vertindama
 tyrimui pateiktų skirtingų veiksnių santykinę svarbą, Komisija,
priešingai, turėjo tiek įvertinti jų veiksmingumą, atsižvelgdama į
objektyviai įmanomą nustatyti prekių gamybos bei platinimo tobulinimą,
tiek nuspręsti, ar iš to kylančios naudos pakaktų pagrįsti išvadą, kad
to sąlygoti konkurencijos apribojimai buvo neišvengiami.Su
 tuo, kas pirmiau išdėstyta, yra nesuderinamas argumentas, paremtas
reikalingumu išsaugoti visus šalių susitarimus, nes šie gali prisidėti
prie siekiamo tobulinimo.Dėl šių priežasčių
 Federalinės vyriausybės prieštaravimas, grindžiamas klaidingomis
prielaidomis, negali būti pagrindas pripažinti Komisijos įvertinimą
negaliojančiu.Ieškovės teigia, jog dėl leidimo vykdyti paralelinį importą išimtinis atstovas nebegalės rengti prognozių.Tam tikras netikslumas yra būdingas visoms būsimo pardavimo galimybių prognozėms. Tokios prognozės turėtų iš esmės remtis daugeliu kintančių ir netikslių veiksnių.Paralelinio
 importo leidimas iš tikrųjų gali padidinti riziką išimtiniam
platintojui, kuris iš anksto pateikia neatšaukiamus užsakymus dėl tam
tikro kiekio prekių, kurį jis mano galėsiantis parduoti.Vis dėlto tokia rizika būdinga bet kokiai komercinei veiklai, todėl ja negalima pateisinti išskirtinės apsaugos.Ieškovės
 priekaištauja, jog Komisija, remdamasi konkrečiais įrodymais, neištyrė,
 ar yra įmanoma teikti garantines bei priežiūros paslaugas, netaikant
absoliučios teritorinės apsaugos.Ieškovės ypač pabrėžia reikšmę, kurią Grundig ženklo reputacijai turi tinkamas tokių paslaugų teikimas visiems į rinką patiektiems Grundig prietaisams. Paralelinio importo leidimas priverstų Consten
 atsisakyti teikti minėtas paslaugas prietaisams, kuriuos importuoja jos
 konkurentai, patys teikiantys tokias paslaugas nepatenkinamai.Toks atsisakymas taip pat prieštarautų vartotojų interesams.Kalbant
 apie nemokamą garantinę priežiūrą, sprendime teigiama, jog pirkėjas
paprastai gali įgyvendinti teisę į tokią priežiūrą tik jo tiekėjo
atžvilgiu ir pagal su tiekėju sutartas sąlygas.Ieškovės rimtai neginčija šio argumento.Būgštavimai, jog netinkamas paslaugų teikimas gali pakenkti Grundig produkcijos reputacijai, nėra pagrįsti.Bendrovė UNEF, pagrindinė Consten konkurentė, vėliau negu Consten pradėjusi pardavinėti Prancūzijoje Grundig
 produkciją ir turėjusi susidurti su didele rizika, vis dėlto teikia
nemokamas garantines ir mokamas priežiūros paslaugas tokiomis sąlygomis,
 kurios, atrodo, nepakenkė Grundig prekių ženklo reputacijai.Niekas
 netrukdo ieškovėms atitinkamomis reklamos priemonėmis informuoti
vartotojų apie paslaugų pobūdį bei kitus privalumus, kuriuos gali
pasiūlyti oficialus Grundig produkcijos platinimo tinklas.Netiesa, jog reklama, kurios imasi Consten, turi būti tiek pat naudinga ir paraleliniams importuotojams.Dėl šių priežasčių ieškovių pateikti prieštaravimai nėra pagrįsti.Ieškovės
 priekaištauja Komisijai, jog ši neišanalizavo, ar absoliuti teritorinė
apsauga vis dar buvo būtina tam, kad būtų amortizuotos didelės Consten išlaidos, patirtos pradėjus tiekti Grundig produkciją į Prancūzijos rinką.Atsakovė
 atsikerta, jog prieš priimant ginčijamą sprendimą ji nežinojo apie
jokias tiekimo į rinką išlaidas, kurios prieš tai nebuvo amortizuotos.Šio teiginio ieškovės neginčijo.Komisija neprivalo ex officio tirti šio klausimo.Be
 to, ieškovių argumentai iš esmės patvirtina, kad nesant absoliučios
teritorinės apsaugos išimtinis platintojas nebūtų sutikęs su sutartomis
sąlygomis.Vis dėlto ši aplinkybė nėra susijusi su 85 straipsnio 3 dalyje numatytu platinimo tobulinimu.Dėl šių priežasčių prieštaravimas negali būti priimtas.Ieškovė Grundig
 taip pat teigia, kad be absoliučios teritorinės apsaugos išimtinis
platintojas nenorės skirti pakankamai lėšų, reikalingų rinkai stebėti,
nes jo pastangų rezultatais galės naudotis paraleliniai importuotojai.Atsakovė
 atsikerta, jog toks rinkos stebėjimas, kurio pagrindinis tikslas –
techniškai patobulinti Prancūzijai skirtas prekes taip, kaip pageidauja
Prancūzijos vartotojai, bus naudingas tik Consten.Iš tiesų Consten
 kaip išimtinei platintojai vienintelei bus tiekiami specialiai
Prancūzijos rinkai pritaikyti prietaisai, o tam ginčijamas spendimas
nekelia grėsmės.Dėl šios priežasties prieštaravimas yra nepagrįstas.Prieštaravimai,
 pateikti dėl sprendimo dalies, susijusios su 85 straipsnio
3 dalies a punkto numatytų sąlygų buvimu šioje byloje,
nagrinėjant juos tiek atskirai, tiek kartu, nėra pagrįsti.Kadangi
 turi būti įvykdytos visos sąlygos, reikalingos suteikti
85 straipsnio 3 dalyje numatytą išimtį, nereikia nagrinėti
argumentų, susijusių su kitais išimčiai taikomais reikalavimais. Prieštaravimai dėl sąlyginės išimties nesuteikimoIeškovė Grundig, manydama, kad atsisakymas suteikti išimtį buvo pagrįstas absoliučios teritorinės apsaugos suteikimu Consten,
 teigia, jog pagal Tarybos reglamento Nr. 17/62 7 straipsnio
1 dalį Komisija turėjo leisti sudaryti išimtinio platinimo sutartį,
 su sąlyga, kad ji nekliudys paraleliniam importui.Nepritaikius
 tokios sąlyginės išimties, rezoliucinė sprendimo dalis viršija paties
sprendimo motyvaciją ir jo tikslą – uždrausti absoliučią teritorinę
apsaugą.Panaikinus ginčijamo sprendimo dalį, tolesnės diskusijos dėl šio prieštaravimo nereikalingos.Dėl bylinėjimosi išlaidųPagal
 Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį,
 jeigu dalis kiekvienos šalies reikalavimų patenkinama, o dalis
atmetama, Teismas gali nurodyti kiekvienai šaliai padengti visas ar dalį
 savo išlaidų. Šioje byloje susiklostė būtent tokia situacija.Taigi
 bylinėjimosi išlaidas padengs, viena vertus, ieškovės ir įstojusios į
bylas šalys – Italijos Respublikos bei Vokietijos Federacinės
Respublikos vyriausybės, kita vertus, atsakovė bei įstojusios į bylas
įmonės Leissner ir UNEF.Susipažinęs su procesiniais dokumentais,susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu,išklausęs šalių žodines pastabas,susipažinęs su generalinio advokato išvada,remdamasis Europos Ekonominės Bendrijos steigimo sutartimi, būtent jos 3, 36, 85, 86, 222 bei 234 straipsniais, remdamasis Tarybos reglamentais Nr. 17/62 ir Nr. 19/65,remdamasis Protokolu dėl Europos Ekonominės Bendrijos Teisingumo Teismo statuto, remdamasis Teisingumo Teismo procedūros reglamentu,TEISINGUMO TEISMAS,atmesdamas visus kitus bendresnius ar priešingus reikalavimus, nusprendžia:1.      Panaikinti
 1964 m. rugsėjo 23 d. Europos Ekonominės Bendrijos Komisijos
sprendimą dėl Sutarties 85 straipsnio procedūros (IV‑A/00004‑03344,
 Grundig‑Consten), paskelbtą 1964 m. spalio 20 d. Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
 (p. 2545/64) tiek, kiek jo 1 straipsnyje skelbiama, kad
85 straipsnį pažeidžia visas 1957 m. balandžio 1 d.
susitarimas, įskaitant tas jo dalis, kuriose minėto pažeidimo
nenustatyta.2.      Atmesti kaip nepagrįstą likusią ieškinių dalį bylose 56/64 ir 58/64.3.      Nurodyti ieškovėms, atsakovei bei įstojusioms į bylas šalims padengti savo bylinėjimosi išlaidas.Priimta Teisingumo Teismo 1966 m. liepos 13 d. Liuksemburge.Hammes            DelvauxStrauβDonnerTrabucchi            LecourtMonacoPaskelbta 1966 m. liepos 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       Ch. L. Hammes* Proceso kalba: prancūzų.


2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Marco Grilli. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Vokietija. # Laisvas prekių judėjimas - Lygiaverčio poveikio priemonės. # Byla C-12/02.


1973 m. lapkričio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank prieš B. Smieja. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Centrale Raad van Beroep - Nyderlandai. # Byla 51-73.


2015 m. lapkričio 25 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Masafi Co. LLC prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „JUICE masafi“ paraiška – Ankstesnis nacionalinis žodinis prekių ženklas „masafi“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-248/14.


1997 m. sausio 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Myrianne Coen prieš Belgijos valstybę. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'Etat - Belgija. # Byla C-246/95.


title: 2017 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV prieš comtech GmbH.#Landgericht Stuttgart prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 2011/83/ES – 21 straipsnis – Bendravimas telefonu – Prekiautojo naudojimasis telefono linija, kad vartotojas galėtų su juo susisiekti dėl sudarytos sutarties – Draudimas taikyti didesnę kainą nei bazinė – Sąvoka „bazinė kaina.#Byla C-568/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (septintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. kovo 2 d. (
            1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Vartotojų apsauga — Direktyva 2011/83/ES — 21 straipsnis — Bendravimas telefonu — Prekiautojo naudojimasis telefono linija, kad vartotojas galėtų su juo susisiekti dėl sudarytos sutarties — Draudimas taikyti didesnę kainą nei bazinė — Sąvoka „bazinė kaina“
      Byloje C‑568/15
      dėl Landgericht Stuttgart (Štutgarto apygardos teismas, Vokietija) 2015 m. spalio 15 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. lapkričio 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

      prieš

         comtech GmbH

      TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė A. Prechal (pranešėja), teisėjai C. Toader ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, atstovaujamos advokatų M. Ross ir M. Hammer,

               —

               Estijos vyriausybės, atstovaujamos K. Kraavi-Käerdi,

               —

               Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos D. Kriaučiūno ir K. Mickutės,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos J. Langer ir M. Bulterman,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos S. Hartikainen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Roussanov ir S. Grünheid,

         susipažinęs su 2016 m. lapkričio 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, p. 64), 21 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Zentrale zur Bekämpfung unlautern Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, kovos su nesąžininga komercine praktika asociacijos, ir comtech GmbH, pagal Vokietijos teisę įsteigtos prekybos elektroninėmis ir elektros prekėmis bendrovės, ginčą dėl šios bendrovės telefono skambučių kainos teikiant pagalbos klientams paslaugą sudarius pirkimo–pardavimo sutartį.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2011/83 1 straipsnyje taip apibrėžiamas jos dalykas:
               „Šios direktyvos tikslas – pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį ir taip prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo suderinant tam tikrus valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų aspektus, susijusius su vartotojų ir prekiautojų sudarytomis sutartimis.“

               4

               Šios direktyvos 6 straipsnio „Informacijos reikalavimai, taikomi nuotolinės prekybos sutartims ir ne prekybai skirtose patalpose sudarytoms sutartims“ 1 dalyje nustatyta:
               „Prieš vartotojui įsipareigojant pagal nuotolinės prekybos sutartį ar ne prekybai skirtose patalpose sudaromą sutartį ar atitinkamą pasiūlymą, prekiautojas aiškiai ir suprantamai pateikia vartotojui šią informaciją:
               <…>

                        f)

                        naudojimosi nuotolinio ryšio priemonėmis sudarant sutartį išlaidas, jei jos apskaičiuojamos ne bazinės normos pagrindu;

                  <…>“

               5

               Šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
               „Prekiautojas nedelsdamas ir bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per 14 dienų nuo tos dienos, kai jis buvo informuotas apie vartotojo sprendimą atsisakyti sutarties pagal 11 straipsnį, grąžina vartotojui visas jo sumokėtas sumas, įskaitant, jei taikoma, pristatymo išlaidas.“

               6

               Direktyvos 2011/83 19 straipsnyje nustatyta:
               „Valstybės narės draudžia prekiautojams už konkrečių mokėjimo priemonių naudojimą imti iš vartotojų mokesčius, kurie viršija prekiautojo išlaidas, patiriamas naudojantis tokiomis priemonėmis.“

               7

               Šios direktyvos 21 straipsnyje „Bendravimas telefonu“ nustatyta:
               „Valstybės narės užtikrina, kad prekiautojui naudojantis telefono linija, kai su juo susisiekiama telefonu sudarytos sutarties klausimu, prekiautojui skambinantis vartotojas neprivalėtų mokėti daugiau nei bazinę kainą.
               Pirma pastraipa nedaromas poveikis telekomunikacijų paslaugų teikėjų teisei imti mokestį už tokius skambučius.“

         Vokietijos teisė

               8

                  Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas) 312a straipsnyje „Bendrosios pareigos ir principai, taikomi vartotojų sudaromoms sutartims; susitarimo dėl mokesčio apribojimai“ nustatyta:
               „<…>

                        (5)

                        Susitarimas, kuriuo vartotojas įpareigojamas mokėti mokestį už tai, kad skambina prekiautojui jo nurodytu telefono numeriu dėl klausimų ar išaiškinimo, susijusių su jų sudaryta sutartimi, negalioja, jeigu sutartas mokestis viršija mokestį už paprastą naudojimąsi telekomunikacijų paslauga. Jeigu susitarimas negalioja taikant pirmą sakinį, vartotojas neprivalo mokėti mokesčio už skambutį ir telekomunikacijų paslaugų teikėjui. Telekomunikacijų paslaugos teikėjas turi teisę reikalauti mokesčio už paprastą naudojimąsi telekomunikacijų paslauga iš prekiautojo, kuris sudarė negaliojantį susitarimą su vartotoju.

                  <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

                  9

                  Comtech savo interneto svetainėje nurodo telefono numerį, kuriuo, be kita ko, teikiama pagalbos klientams, kurie jau yra sudarę pirkimo–pardavimo sutartį ir nori gauti informacijos arba pateikti skundą, paslauga. Šis telefono numeris prasideda kodu 0180, kuris Vokietijoje įprastai naudojamas pagalbos paslaugoms teikti ir kuriam taikomas nacionalinis tarifas. Skambučio šiuo, vadinamuoju negeografiniu, numeriu kaina viršija standartinio skambučio fiksuotojo, vadinamojo geografinio, arba judriojo ryšio telefono numeriu kainą. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad skambučiai comtech telefono numeriu, prasidedančiu kodu 0180, kainuoja 0,14 euro už minutę, kai skambinama iš fiksuotojo ryšio telefono, ir 0,42 euro už minutę, kai skambinama iš mobiliojo ryšio telefono.

                  10

                  Zentrale zur Bekämpfung unlautern Wettbewerbs Frankfurt am Main nuomone, pagalbos telefono linijos, kuria skambinant taikomas didesnis tarifas, negu skambinant standartiniu tarifu, įdiegimas yra nesąžininga komercinė praktika, kuria pažeidžiama Civilinio kodekso 312a straipsnio 5 dalis. Remdamasi šiuo motyvu ji nurodė comtech nutraukti ginčijamą praktiką ir dėl jos kreipėsi į Landgericht Stuttgart (Štutgarto apygardos teismas, Vokietija).

               11

               Šiame teisme comtech tvirtino, kad pagal Civilinio kodekso 312a straipsnio 5 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į Direktyvos 2011/83 21 straipsnį, atitinkamas prekiautojas negali gauti pelno dėl pagalbos telefonu linijos naudojimo. Todėl šiomis nuostatomis nedraudžiama taikyti didesnį negu vadinamųjų standartinių skambučių tarifą skambučiams pagalbos linija, siekiant padengti prekiautojo išlaidas už pagalbos linijos suteikimą, su sąlyga, kad jis iš to negautų pelno.

               12

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje reikia išaiškinti Civilinio kodekso 312a straipsnio 5 dalies sąvoką „mokestis už paprastą naudojimąsi telekomunikacijų paslauga“. Kadangi tarifai, taikomi naudojantis tokiomis pagalbos telefono linijomis kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, yra suderinti Europos lygiu Direktyvos 2011/83 21 straipsnyje, reikia išaiškinti ir šį straipsnį. Šio teismo nuomone, jame numatyta, kad vartotojas už pokalbius telefonu po to, kai sudaryta sutartis, neturi mokėti daugiau nei bazinę kainą.

               13

               Šio teismo manymu, Vokietijos teisės aktų leidėjas siekė neleisti prekiautojui pasipelnyti iš suteiktos negeografinės pagalbos linijos. Šis Direktyvos 2011/83 21 straipsnio, taigi ir Civilinio kodekso 312a straipsnio 5 dalies, aiškinimas nereiškia, kad iš vartotojo negali būti reikalaujama už skambutį negeografine linija mokėti daugiau negu už standartinį skambutį, su sąlyga, kad atitinkamos pajamos neviršija tokios linijos suteikimo išlaidų.

               14

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar sąvoką „bazinė kaina“, paminėtą pirmesniame punkte, reikia aiškinti griežčiau, siekiant užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį. Šiuo atveju nepakanka to, kad nėra pelno, nes skambučiai tokia linija kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje ir toliau gali būti brangesni už skambučius standartine linija. Tokį aiškinimą patvirtintų minėto 21 straipsnio formuluotė ir tikslas.

               15

               Šiomis aplinkybėmis Landgericht Stuttgart (Štutgarto apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar direktyvos [2011/83] 21 straipsnio pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad prekiautojui įdiegus telefono liniją tam, kad vartotojas galėtų su juo susisiekti telefonu dėl sudarytos sutarties, prekiautojui skambinantis vartotojas neprivalo mokėti daugiau, nei mokėtų skambindamas standartiniu fiksuotojo (geografinio) arba mobiliojo ryšio numeriu?

                        2.

                        Ar direktyvos [2011/83] 21 straipsnio pirma pastraipa draudžiama nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią prekiautojui įdiegus specialųjį klientų aptarnavimo numerį (kodas 0180), skirtą skambučiams dėl sudarytos sutarties, vartotojas privalo apmokėti išlaidas, kurias jam apskaičiuoja telekomunikacijų paslaugų teikėjas už naudojimąsi šia telekomunikacijų paslauga, net tada, kai šios išlaidos viršija kainą, kurią vartotojas mokėtų skambindamas standartiniu fiksuotojo (geografinio) arba judriojo ryšio telefono numeriu?
                        Ar direktyvos [2011/83] 21 straipsnio pirma pastraipa bet kuriuo atveju turi būti aiškinama taip, kad tokia nacionalinės teisės nuostata nėra draudžiama, kai telekomunikacijų paslaugų teikėjas prekiautojui neperveda jokios mokesčio, kurį vartotojai moka skambindami specialiuoju numeriu, dalies?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               16

               Klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2011/83 21 straipsnyje nurodyta sąvoka „bazinė kaina“ turi būti aiškinama taip, kad skambučio dėl sudarytos sutarties prekiautojo naudojama pagalbos telefono linija kaina negali būti didesnė už standartinio skambučio fiksuotojo geografinio arba judriojo ryšio linija kainą, ir ar šiuo klausimu svarbu, kad šis prekiautojas turi arba neturi pelno iš šios pagalbos telefono linijos.

               17

               Pagal Direktyvos 2011/83 21 straipsnio pirmą pastraipą valstybės narės užtikrina, kad prekiautojui naudojantis telefono linija, kai su juo susisiekiama telefonu dėl sudarytos sutarties, vartotojas, skambinantis prekiautojui, neprivalėtų mokėti daugiau nei bazinę kainą.

               18

               Šiame straipsnyje nurodoma sąvoka „bazinė kaina“ Direktyvoje 2011/83 neapibrėžta.

               19

               Tokiomis aplinkybėmis šios sąvokos reikšmė ir apimtis turi būti nustatoma remiantis jos įprasta reikšme bendrinėje kalboje, kartu atsižvelgiant į kontekstą, kuriam esant ji pavartota, ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 5 d. Sprendimo TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, 26 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               20

               Sąvokos „bazinė kaina“ įprasta reikšmė siejama su kaina, numatyta už standartinį skambutį. Reikia išnagrinėti, ar remiantis Direktyvos 2011/83 21 straipsnio kontekstu ir tikslu galima konstatuoti, kad šiame straipsnyje ši sąvoka vartojama šia įprasta reikšme.

               21

               Dėl konteksto, kuriame šis straipsnis minimas, reikia nurodyti, kad sąvoka „bazinė kaina“ taip pat vartojama šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies f punkte. Šioje nuostatoje numatyta, kad prekiautojas turi pareigą informuoti vartotoją, jeigu naudojimosi nuotolinio ryšio priemonėmis sudarant sutartį išlaidos apskaičiuojamos ne pagal bazinę kainą.

               22

               Jeigu nenurodyta priešingai, iš šios nuostatos matyti, kad joje minima bazinė kaina atitinka standartinę įprasto pokalbio kainą, kurios gali tikėtis vartotojas ir apie kurią prekiautojas neprivalo jo informuoti, galvodamas apie šias išlaidas.

               23

               Net jeigu Direktyvos 2011/83 6 straipsnis susijęs su ikisutartine stadija, šiuo sąvokos „bazinė kaina“ išaiškinimu galima remtis aiškinant tokią pačią sąvoką, nurodytą šios direktyvos 21 straipsnyje dėl stadijos po sutarties sudarymo. Svarbu, kad vartotojas galėtų naudotis jam prekiautojo suteikta telefono linija mokėdamas normalią kainą a fortiori sudarius sutartį, kad galėtų apginti savo teises.

               24

               Be to, iš kelių Direktyvos 2011/83 straipsnių iš principo matyti, kad kitas išlaidas nei įprastos turi padengti ne vartotojas, jei jis naudojasi savo jam direktyva suteiktomis teisėmis, ir kad todėl galimas papildomas išlaidas turi padengti prekiautojas.

               25

               Pavyzdžiui, šios direktyvos 19 straipsnyje nustatyta, kad „valstybės narės draudžia prekiautojams“ už konkrečių mokėjimo priemonių naudojimą „imti iš vartotojų mokesčius, kurie viršija prekiautojo išlaidas, patiriamas naudojantis tokiomis priemonėmis“.

               26

               Šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad tuo atveju, kai vartotojas pasinaudoja savo teise atsisakyti sutarties, prekiautojas jam grąžina visas sumokėtas sumas, įskaitant pristatymo išlaidas. Teisingumo Teismas dėl teisės atsisakyti sutarties, minimos 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, 1997, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 319), kuri galiojo prieš Direktyvą 2011/83, jau nusprendė, kad iš principo pardavėjas negali reikalauti iš vartotojo kompensuoti už naudojimąsi preke, įgyta pagal nuotolinės prekybos sutartį, kai jis pasinaudoja savo teise atsisakyti sutarties laikydamasis terminų (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, 29 punktą). Be to, prekiautojui neleidžiama prekių pristatymo išlaidų priskirti vartotojui, kai šis pasinaudoja teise atsisakyti sutarties (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, 59 punktas).

               27

               Todėl iš konteksto, kuriame minimas Direktyvos 2011/83 21 straipsnis, matyti, kad sąvoka „bazinė kaina“ siejama su įprasta telefoninės komunikacijos kaina be papildomų vartotojo išlaidų.

               28

               Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 32 punkte, šis išaiškinimas taip pat atspindi Direktyvos 2011/83 tikslą siekti aukšto vartotojų apsaugos lygio, nurodytą šios direktyvos 3–5 ir 7 konstatuojamosiose dalyse ir 1 straipsnyje. Be to, vartotojų apsauga Europos Sąjungos politikos srityse įtvirtinta SESV 169 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 38 straipsnyje.

               29

               Sąvokos „bazinė kaina“ aiškinimas, kad prekiautojai gali reikalauti mokėti didesnę nei standartinio pokalbio fiksuotojo geografinio arba judriojo ryšio linija kainą, atgrasytų vartotojus naudotis pagalbos telefono linija, kad gautų informacijos apie sudarytą sutartį arba pasinaudotų savo teisėmis, be kita ko, dėl garantijos arba sutarties atsisakymo.

               30

               Tai, kad remdamiesi Direktyvos 2011/83 21 straipsnio antra pastraipa telekomunikacijų paslaugų teikėjai turi teisę imti mokestį iš vartotojų už telefono skambučius, neturi įtakos išdėstytiems argumentams, jeigu mokėtinos sumos neviršija įprastos kainos, kurią vartotojai mokėtų už standartinį skambutį.

               31

               Iš to matyti, kad prekiautojas gali priskirti vartotojui tik išlaidas, kurios neviršija standartinių telefono pokalbio išlaidų. Taigi, jeigu paisoma šios ribos, neturi reikšmės tai, ar prekiautojas turi pelno iš naudojimosi geografine pagalbos linija.

               32

               Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2011/83 21 straipsnyje nurodyta sąvoka „bazinė kaina“ turi būti aiškinama taip, kad skambučio dėl sudarytos sutarties prekiautojo naudojama pagalbos telefono linija kaina negali būti didesnė už standartinio skambučio fiksuotojo geografinio arba judriojo ryšio linija kainą. Jeigu paisoma šios ribos, neturi reikšmės tai, ar atitinkamas prekiautojas turi pelno iš naudojimosi šia pagalbos telefono linija.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               33

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

                     2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB, 21 straipsnyje nurodyta sąvoka „bazinė kaina“ turi būti aiškinama taip, kad skambučio dėl sudarytos sutarties prekiautojo naudojama pagalbos telefono linija kaina negali būti didesnė už standartinio skambučio fiksuotojo geografinio arba judriojo ryšio linija kainą. Jeigu šios ribos paisoma, neturi reikšmės tai, ar atitinkamas prekiautojas turi pelno iš naudojimosi šia pagalbos telefono linija.

                     Parašai.

            (
            1
         )	* Proceso kalba: vokiečių.


1997 m. gegužės 29 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 94/15/EB. # Byla C-357/96.


1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baustahlgewebe GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Priimtinumas - Konkurencija - Piniginės baudos. # Byla C-185/95 P.


title: 2006 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Enirisorse SpA prieš Sotacarbo SpA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Cagliari - Italija.#Valstybės pagalba - EB 87 ir 88 straipsniai - "Pagalbos" sąvoka - Valstybės įmonės dalyvavimas privačios įmonės kapitale - Teisė pasitraukti su sąlyga, kad iš anksto atsisakoma visų teisių į bendrovės turtą.#Byla C-237/04.

text:
      Byla C-237/04
      Enirisorse SpA
      prieš
      Sotacarbo SpA
      (Tribunale di Cagliari prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Valstybės pagalba − EB 87 ir 88 straipsniai − „Pagalbos“ sąvoka – Valstybės įmonės dalyvavimas privačios įmonės kapitale – Teisė pasitraukti su sąlyga, kad iš anksto atsisakoma visų teisių į bendrovės turtą“
      Generalinio advokato M. Poiares Maduro išvada, pateikta 2006 m. sausio 12 d. I‑0000
      2006 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Prejudiciniai klausimai – Priimtinumas – Būtinybė Teisingumo Teismui pakankamai patikslinti faktines aplinkybes ir teisės
            nuostatas
      (EB 234 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis)
      2.     Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos
      (EB 88 straipsnis ir 234  straipsnis)
      3.     Konkurencija — Bendrijos taisyklės — Įmonė — Sąvoka
      4.     Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka
      (EB 87 straipsnio 1 pastraipa)
      5.     Valstybių teikiama pagalba – Sąvoka
      (EB 87 straipsnio 1 pastraipa)
      1.     Siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad jis apibrėžtų su pateikiamais
         klausimais susijusias faktines aplinkybes ir teisės nuostatas arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines
         prielaidas. Taigi sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikiama informacija ne tik turi leisti Teisingumo
         Teismui pateikti tinkamus atsakymus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms bei suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti
         pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, kad ši galimybė būtų suteikiama,
         atsižvelgdamas į tai, kad pagal minėtą nuostatą suinteresuotosioms šalims yra pranešama tik apie sprendimą dėl prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą. Be to, būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos
         nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir ginčui taikomų nacionalinės teisės
         aktų.

      (žr. 17–18, 21 punktus)
      2.     Pagalbos priemonių ar pagalbos schemos suderinamumo su bendrąja rinka vertinimas yra išimtinė Komisijos, veikiančios kontroliuojant
         Bendrijos teismui, kompetencija. Todėl nacionalinis teismas, pagal EB 234 straipsnį pateikdamas prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą, negali Teisingumo Teismo klausti apie valstybės pagalbos ar pagalbos schemos suderinamumą su bendrąja rinka. Tačiau
         nors Teisingumo Teismas neturi kompetencijos  spręsti dėl vidaus teisės normų suderinamumo su Bendrijos teise bei aiškinti
         nacionalinės teisės aktų, jis vis dėlto yra kompetentingas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui
         bet kokį su Bendrijos teise susijusį išaiškinimą, leidžiantį pastarajam įvertinti šį suderinamumą, kad jis galėtų priimti
         sprendimą savo nagrinėjamoje byloje.

      (žr. 23–24 punktus)
      3.     Konkurencijos teisės kontekste sąvoka „įmonė“ apima bet kokį ekonominę veiklą vykdantį subjektą, nepaisant jo teisinio statuso
         ar finansavimo būdų. Ekonominė veikla yra bet kuri veikla, kurią sudaro prekių tiekimas ar paslaugų teikimas atitinkamoje
         rinkoje. Šiuo atveju, viena vertus, finansavimo būdas nėra svarbus ir, kita vertus, aplinkybė, jog subjektui patikėtos tam
         tikros bendrojo intereso užduotys, netrukdo aptariamą veiklą laikyti ekonomine veikla.

      (žr. 28–29, 33–34 punktus)
      4.     Kvalifikavimas kaip pagalba reikalauja, jog būtų įvykdytos visos EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos Taigi pirmiausia
         turi būti valstybės įsikišimas arba įsikišimas panaudojant valstybinius išteklius. Antra, šis įsikišimas turi turėti įtakos
         valstybių narių tarpusavio prekybai. Trečia, juo turi būti suteiktas pranašumas pagalbos gavėjui. Ketvirta, jis turi ar gali
         iškraipyti konkurenciją.

      Pagalbos sąvoka apima ne tik pozityvias išmokas, bet ir įsikišimus, įvairiomis formomis palengvinančius prievoles, kurių našta
         paprastai tenka įmonės biudžetui, ir kurie griežtąja prasme nebūdami subsidijomis yra panašaus pobūdžio ir turi tokį patį
         poveikį.

      (žr. 38–39, 42 punktus)
      5.     Nacionalinės teisės aktai, kurie valstybės kontroliuojamos bendrovės dalyviams suteikia nuo bendrosios teisės nukrypstančią
         teisę pasitraukti iš šios bendrovės su sąlyga, kad jie atsisakys visų teisių į šios bendrovės turtą, negali būti laikomi valstybės
         pagalba EB 87 straipsnio prasme.

      (žr. 51 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. kovo 23 d.(*)

      „Valstybės pagalba − EB 87 ir 88 straipsniai − „Pagalbos“ sąvoka – Valstybės įmonės dalyvavimas privačios įmonės kapitale – Teisė pasitraukti su sąlyga, kad iš anksto atsisakoma visų teisių į bendrovės turtą“
      Byloje C‑237/04
      dėl 2004 m. gegužės 14 d. Tribunale di Cagliari (Italija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. birželio 7 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Enirisorse SpA
      prieš
      Sotacarbo SpA
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris
         ir G. Arestis,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. spalio 27 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       Enirisorse SpA, atstovaujamos avvocati G. Dore ir C. Dore,

      –       Sotacarbo SpA, atstovaujamos avvocati  F. Angioni, D Scano, G. M. Roberti ir I. Perego,

      –       Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato  P. Gentili,

      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Di Bucci ir E. Righini,
      susipažinęs su 2006 m. sausio 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašyme priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti EB 43, 44, 48, 49 ir kitus straipsnius, susijusius su įsisteigimo
         laisve ir laisvu paslaugų teikimu, taip pat EB 87 straipsnį.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Enirisorse SpA (toliau – Enirisorse) ir Sotacarbo SpA (toliau – Sotacarbo) dėl pastarosios atsisakymo atlyginti Enirisorse jos turėtų Sotacarbo akcijų vertę, kai ji pasitraukė iš Sotacarbo kapitalo.
       Nacionalinis teisinis pagrindas
      3       Italijos civilinio kodekso 2437 straipsnis nustato:
      „Dalyviai, nesutinkantys su sprendimais pakeisti bendrovės veiklos objektus ar teisinę formą arba perkelti buveinę į užsienį,
         turi teisę pasitraukti iš bendrovės ir gauti praėjusių šešių mėnesių kainų vidurkio dydžio kompensaciją už savo akcijas, jei
         akcijos yra kotiruojamos, arba, priešingu atveju, kompensaciją, proporcingą praėjusių finansinių metų balansiniam turtui.

      Dalyvavę susirinkime dalyviai turi išsiųsti pranešimą apie pasitraukimą registruotu laišku ne vėliau kaip per tris dienas
         nuo susirinkimo pabaigos, o nedalyvavę susirinkime – per penkiolika dienų nuo sprendimo įregistravimo įmonių sprendimų registre.

      Bet kokios sąlygos, kurios panaikina teisę pasitraukti arba apsunkina jos įgyvendinimą, negalioja.“
      4       Pagal 1985 m. birželio 27 d. Įstatymo Nr. 351 (GURI Nr. 166, 1985 m. liepos 16 d., p. 5019, toliau – Įstatymas Nr. 351/1985)
         5 straipsnį:

      „1. ENI, ENEL ir ENEA leidžiama įsteigti akcinę bendrovę, kurios veiklos objektas būtų inovacinių ir progresyvių anglies panaudojimo
         (sodrinimas, oksidavimo technikos, suskystinimas, gazifikacija, organinė chemija ir t. t.) technologijų tobulinimas:

      a)      Sardinijoje įsteigiant 1985 m. kovo 9 d. Įstatymo Nr. 110 1 straipsnio m punkte numatytą tyrimų centrą;
      b)      projektuojant ir sukuriant įrenginius, leidžiančius įdiegti anglies panaudojimo technikos inovacijas;
      c)      pastatant gamyklas, skirtas naudoti anglį kitais nei oksidavimo tikslais.
      2. Šiame straipsnyje numatytos akcinės bendrovės steigimo išlaidos finansuojamos iš šio įstatymo 6 straipsnyje numatytų kreditų.
      <...>
      4. Šio straipsnio pirmoje dalyje nurodytiems subjektams leidžiama prisidėti prie investicijų, reikalingų užbaigti pramoninę
         progresyvių anglies naudojimo technologijų tobulinimo projekto dalį, arba nuosavomis lėšomis, arba priemonėmis, kurios jiems
         bus skirtos valstybės įstatymais.

      <...>“
      5       Įstatymo Nr. 351/1985 6 straipsnis numato, kad „šio įstatymo taikymo išlaidos, t. y. 80 mlrd. ITL 1985 m., 90 mlrd. ITL 1986 m.
         ir 100 mlrd. ITL 1987 m., bus finansuojamos atitinkamai sumažinant 1985–1987 metų trimečio biudžeto Biudžeto ministerijos
         1985 finansinių metų plano 9001 skyriuje numatytas biudžeto lėšas, tam panaudojant rezervinį fondą „Intervencija į Sardinijos
         regiono mineralinės energijos sektorių, pakeičiant jį globaliu metanizavimo planu“.

      6       1999 m. gegužės 11 d. Įstatymo Nr. 140 (GURI Nr. 117, 1999 m. gegužės 21 d., p. 4, toliau – Įstatymas Nr. 140/1999) 7 straipsnio
         4 ir 5 dalys nustato:

      „4. ENI ir ENEL, apmokėjusios neapmokėtas akcijas, gali pasitraukti iš 1985 m. birželio 27 d. Įstatymo Nr. 351 5 straipsnio
         1 dalyje nurodytos akcinės bendrovės, įsteigtos siekiant tobulinti inovacines ir progresyvias iš Sulcis anglies baseino išgautos
         anglies panaudojimo technologijas.

      5. 4 dalyje nurodyta bendrovė per devyniasdešimt dienų nuo šio įstatymo įsigaliojimo turi pateikti naują veiklos programą
         dėl tolesnės jos veiklos.“

      7       2002 m. gruodžio 12 d. Įstatymo Nr. 273 (įprastas GURI Nr. 293 priedas, 2002 m. gruodžio 14 d., toliau – Įstatymas Nr. 273/2002)
         33 straipsnis nurodo:

      „Siekiant užtikrinti Sotacarbo finansavimą, būtiną 1999 m. gegužės 11 d. Įstatymo Nr. 140 7 straipsnio 5 dalyje numatytai veiklos programai įgyvendinti,
         bendrovės akcininkai turi apmokėti dar neapmokėtas akcijas per šešiasdešimt dienų nuo šio įstatymo įsigaliojimo ir turi teisę
         pasitraukti su sąlyga, kad atsisakys visų teisių į bendrovės turtą ir apmokės visas dar neapmokėtas akcijas. Sotacarbo      SpA jau išsiųsti pranešimai apie pasitraukimą pagal minėto 1999 m. gegužės 11 d. Įstatymo Nr. 140 7 straipsnio 4 dalį gali būti
         atšaukti per trisdešimt dienų nuo šio įstatymo įsigaliojimo. Pasibaigus šiam terminui laikoma, kad pasitraukimas yra galutinis,
         o pasitraukiantis dalyvis sutiko su visomis minėtomis sąlygomis.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      8       Įsteigta Įstatymo Nr. 351/1985 5 straipsnyje nurodyta bendrovė buvo pavadinta Sotacarbo.  Jos trys akcininkai atitinkamai buvo valstybės įmonės (Ente nazionale idrocarburi, toliau – ENI ir Ente nazionale per l'energia elettrica, toliau – ENEL) ir valstybės institucija (Comitato nazionale per la ricerca e lo sviluppo dell'energia nucleare e delle energie alternative, toliau – ENEA). Taigi, kaip matyti iš šio įstatymo 6 straipsnio, Sotacarbo įsteigimą finansavo valstybė.

      9       1987 m. ENI pervedė Sotacarbo 12 708 900 033 ITL sumą kaip įnašą tam, kad Sardinijoje būtų įsteigtas anglies tyrimų centras.

      10     1992 m. ENI ir ENEL buvo privatizuotos ir pertvarkytos į akcines bendroves. ENI, kuri nebebuvo suinteresuota dalyvavimu Sotacarbo kapitale, perleido jai priklausiusias kapitalo dalis savo antrinei įmonei Enirisorse. Pastaroji, remdamasi Įstatymo Nr. 140/1999 7 straipsnio 4 dalimi, pasinaudojo teise pasitraukti iš Sotacarbo ir sumokėjo sumą, lygią dar neapmokėtų savo akcijų vertei. Kartu ji paprašė Sotacarbo sumokėti už šias akcijas proporcingai pastarosios bendrovės turtui.

      11     Sotacarbo neįvykdė šio prašymo ir 2001 m. kovo 12 d. pranešė Enirisorse, kad per tų pačių metų vasario 12 d. vykusį neeilinį susirinkimą buvo nuspręsta panaikinti Enirisorse akcijas neatlyginant jų vertės.

      12     Enirisorse pateikė ieškinį Tribunale di Cagliari dėl ginčijamų akcijų vertės atlyginimo. Grįsdama ieškinį, ji tvirtino, kad Įstatymo Nr. 140/1999 7 straipsnio 4 dalis jai
         pripažino teisę pasitraukti iš Sotacarbo ir kad pagal Civilinio kodekso 2437 straipsnį pastaroji turi atlyginti ginčijamų akcijų vertę.

      13     Įsigaliojęs Įstatymas Nr. 273/2002, priimtas po to, kai Enirisorse pareiškė ieškinį, o kalbant konkrečiau, šio įstatymo 33 straipsnis, paskatino Enirisorse pateikti prašymą šiam teismui, kad pastarasis kreiptųsi į Teisingumo Teismą su klausimu, ar, be kita ko, tokia priemonė,
         kaip numatyta minėto įstatymo 33 straipsnyje, yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme.

      14     Pirma, manydama, kad Įstatymo Nr. 273/2002 33 straipsnis suteikė Sotacarbo teisę pasinaudoti subsidija, kuri turi būti vertinama pagal valstybės pagalbą reglamentuojančias EB sutarties nuostatas,
         ir, antra, abejodama šio straipsnio suderinamumu su vienodo požiūrio principu „rinkos ekonomikoje“, Tribunal di Cagliari nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar Įstatymo Nr. (273/2002) 33 straipsnio nuostata laikytina nesuderinama valstybės pagalba Sotacarbo SpA pagal EB 87 straipsnį, be to, neteisėta pagalba, nes apie ją nebuvo pranešta pagal EB 88 straipsnio 3 dalį?

      2)      Ar minėta nuostata prieštarauja EB 43, 44, 48, 49 ir paskesniems straipsniams, reglamentuojantiems įsisteigimo laisvę ir laisvą
         paslaugų teikimą?“

       Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      15     Pirmiausia Sotacarbo tvirtina, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo nustatytus kriterijus dėl prejudicinių klausimų priimtinumo, šioje byloje
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikti klausimai turi būti pripažinti nepriimtinais. Iš tiesų, pirmiausia
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutartis neaprašo Sotacarbo bendrovės konkretaus teisinio pobūdžio, jai patikėtų viešojo intereso tikslų ar konkretaus šiai bendrovei taikomo režimo.
         Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepakankamai aprašė nacionalinį teisinį pagrindą, kuriam priskiriamas
         Įstatymo Nr. 273/2002 33 straipsnis. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutartis nepateikia
         jokio paaiškinimo dėl ryšio tarp sutarties straipsnių, nurodytų pirmajame ir antrajame klausimuose. Be to, antrasis klausimas
         neturi jokios reikšmės sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje.

      16     Savo ruožtu Italijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija primena, kad, kaip matyti iš 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
         Piaggio (C‑295/97, Rink. p. I‑3735, 29–33 punktai), nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas neturi
         spręsti dėl galimos valstybės pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka. Taigi, Teisingumo Teismas gali tik įvertinti, ar „valstybės
         pagalbos“ sąvoka apima ginčijamą nacionalinę nuostatą. Šiomis aplinkybėmis Italijos vyriausybė mano, kad pirmojo prejudicinio
         klausimo dalis, kuria siekiama išsiaiškinti, ar priemonė pagrindinėje byloje yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės
         pagalba, yra nepriimtina. Komisija savo ruožtu siūlo performuluoti pirmąjį klausimą tam, kad Teisingumo Teismas galėtų tinkamai
         atsakyti nacionaliniam teismui. Kalbant apie antrąjį prejudicinį klausimą, Italijos vyriausybė ir Komisija mano, kad pastarasis
         yra nepriimtinas, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė aiškių motyvų, kurie jį paskatino pateikti
         šį klausimą.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      17     Pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų
         naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad jis apibrėžtų su pateikiamais klausimais susijusias faktines aplinkybes ir teisės
         nuostatas arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas (žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo 21 d.
         Sprendimo Brentjens’, nuo C‑115/97 iki C‑117/97, Rink. p. I‑6025, 38 punktą; 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Altair Chimica, C‑207/01, Rink. p. I‑8875, 24 punktą ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Carbonati Apuani, C‑72/03, Rink. p. I‑8027, 10 punktą).

      18     Taigi, sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikiama informacija ne tik turi leisti Teisingumo Teismui pateikti
         tinkamus atsakymus, tačiau taip pat suteikti valstybių narių vyriausybėms bei Suinteresuotosioms Šalims galimybę pateikti
         pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas privalo užtikrinti, kad ši galimybė būtų suteikiama,
         atsižvelgdamas į tai, kad pagal minėtas nuostatas Suinteresuotosioms Šalims yra pranešama tik apie sprendimą dėl prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą (žr., be kita ko, 1998 m. balandžio 30 d. Nutarties Testa ir Modesti, C‑128/97 ir C‑137/97, Rink. p. I‑2181, 6 punktą; 1999 m. gegužės 11 d. Nutarties Anssens, C‑325/98, Rink. p. I‑2969, 8 punktą ir minėto sprendimo Altair Chimica 25 punktą).

      19     Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimas trumpai, bet tiksliai pateikia reikšmingą
         nacionalinį teisinį pagrindą, taip pat bylos aplinkybes ir pobūdį. Tai reiškia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas pakankamai paaiškino prašymo išaiškinti Bendrijos teisę tiek faktinį, tiek teisinį suformulavimo pagrindą
         ir kad Teisingumo Teismui pateikė visą informaciją, reikalingą tinkamai atsakyti į minėtą prašymą.

      20     Todėl Sotacarbo argumentas dėl viso prašymo priimti prejudicinį sprendimą pripažinimo nepriimtinu turi būti atmestas.

      21     Taigi, konkrečiau kalbant apie antrąjį prejudicinį klausimą, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog yra būtina,
         kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos nuostatų pasirinkimo priežasčių
         ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir ginčui taikomų nacionalinės teisės aktų (2000 m. birželio 28 d.
         Nutarties Laguillaumie, C‑116/00, Rink. p. I‑4979, 16 punktas ir minėto sprendimo Carbonati Apuani 11 punktas).

      22     Tačiau reikia pripažinti, kad šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė antrajame klausime
         numatytų Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių. Todėl jį reikia atmesti kaip nepriimtiną.

      23     Galiausiai, kalbant apie pirmąjį prejudicinį klausimą, pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagalbos priemonių ar pagalbos
         schemos suderinamumo su bendrąją rinka vertinimas yra išimtinė Komisijos, veikiančios kontroliuojant Bendrijos teismui, kompetencija
         (1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ir Syndicat national des négociants et transformateurs
            de saumon, C‑354/90, Rink. p. I‑5505, 14 punktas; 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo SFEI ir kt., C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 42 punktas ir minėto sprendimo Piaggio  31 punktas). Todėl nacionalinis teismas, pagal EB 234 straipsnį pateikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, negali
         Teisingumo Teismo klausti apie valstybės pagalbos ar pagalbos schemos suderinamumą su bendrąja rinka (2003 m. liepos 24 d.
         Nutarties Sicilcassa ir kt., C‑297/01, Rink. p. I‑7849, 47 punktas).

      24     Tačiau Teisingumo Teismas taip pat ne kartą yra nusprendęs, kad per procesą pagal EB 234 straipsnį, nors jis neturi kompetencijos
         spręsti dėl vidaus teisės normų suderinamumo su Bendrijos teise bei aiškinti nacionalinės teisės aktus, jis vis dėlto yra
         kompetentingas pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui bet kokį su Bendrijos teise susijusį išaiškinimą,
         leidžiantį pastarajam įvertinti šį suderinamumą, kad jis galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje (žr., be kita
         ko, 1993 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Hünermund ir kt., C‑292/92, Rink. p. I‑6787, 8 punktą; 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo Verdonck ir kt., C‑28/99, Rink. p. I‑3399, 28 punktą; 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Ordine degliArchitetti ir kt., C‑399/98, Rink. p. I‑5409, 48 punktą ir 2001 m. lapkričio 27 d. Lombardini ir Mantovani, C‑285/99 ir C‑286/99, Rink. p. I‑9233, 27 punktą).

      25     Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad pirmas prejudicinis klausimas yra priimtinas tik tiek, kiek nacionalinis teismas
         siekia išsiaiškinti, ar tokia nacionalinė priemonė, kaip antai ginčijama pagrindinėje byloje, suteikianti valstybės kontroliuojamos
         bendrovės dalyviams nuo bendrosios teisės nukrypstančią teisę pasitraukti iš bendrovės su sąlyga, kad jie atsisakys visų teisių
         į šios bendrovės turtą, turi būti laikoma valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

       Dėl pirmojo klausimo
      26     Iš karto primintina, kad taip performuluotas klausimas yra susijęs tik su EB 87 straipsnio 1 dalies išaiškinimu. Todėl nagrinėtina,
         ar šios nuostatos taikymo sąlygos yra įvykdytos.

      27     Pirmiausia reikia patikrinti, ar Sotacarbo yra įmonė minėtos nuostatos prasme.

      28     Šiuo atžvilgiu primintina, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, konkurencijos teisės kontekste sąvoka „įmonė“ apima
         bet kokį ekonominę veiklą vykdantį subjektą, nepaisant jo teisinio statuso ar jo finansavimo būdų (žr., be kita ko, 1991 m.
         balandžio 23 d. Sprendimo Höfner ir Elser, C‑41/90, Rink. p. I‑1979, 21 punktą; 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Albany, C‑67/96, Rink. p. I‑5751, 77 punktą; 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Pavlov ir kt., nuo C‑180/98 iki C‑184/98, Rink. p. I‑6451, 74 punktą ir 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, Rink. p I‑0000, 107 punktą).

      29     Ekonominė veikla yra bet kuri veikla, kurią sudaro prekių tiekimas ar paslaugų teikimas atitinkamoje rinkoje (1987 m. birželio
         16 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 118/85, Rink. p. 2599, 7 punktas; 1998 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑35/96, Rink. p. I‑3851, 36 punktas; minėto sprendimo Pavlov ir kt. 75 punktas ir minėto sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. 108 punktas).

      30     Nors galutinis šio klausimo įvertinimas priklauso nacionaliniam teismui, šioje byloje reikia pripažinti, kad, kaip rodo įvairūs
         Teisingumo Teismo turimi bylos dokumentai, Sotacarbo veikla gali būti ekonominio pobūdžio.

      31     Iš tiesų, kaip teigia generalinis advokatas savo išvados 25 punkte, Sotacarbo užduotis, be kita ko, yra tobulinti naujas anglies panaudojimo technologijas ir teikti specializuotos pagalbos paslaugas
         suinteresuotoms šių technologijų tobulinimu institucijoms, valstybės įstaigoms ir bendrovėms. Tačiau ekonominė įmonės veikla
         ir yra būtent tokios rūšies veikla. Be to, neginčijama, kad Sotacarbo tikslas yra siekti pelno.

      32     Priešingai nei tvirtina Italijos vyriausybė, šio vertinimo nepaneigia aplinkybė, kad Sotacarbo įsteigė valstybinės įstaigos ir ji finansuojama iš Italijos valstybės lėšų, kad vykdytų tam tikrą tiriamąją veiklą.

      33     Iš tiesų, viena vertus, pagal nusistovėjusią teismo praktiką finansavimo būdas nėra svarbus sprendžiant, ar subjektas vykdo
         ekonominę veiklą (žr. šio sprendimo 28 punktą).

      34     Kita vertus, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad aplinkybė, jog subjektui patikėtos tam tikros bendrojo intereso užduotys,
         netrukdo šią veiklą laikyti ekonomine veikla (žr. šiuo klausimu 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 21 punktą).

      35     Tai reiškia, kad aplinkybė, jog Sotacarbo buvo sukurta tam, kad vykdytų tam tikrą tiriamąją veiklą, priešingai nei teigia pastaroji, šiuo atžvilgiu yra nereikšminga.

      36     Šiomis aplinkybėmis neatmestina, kad Sotacarbo vykdo ekonominę veiklą ir todėl gali būti laikoma įmone EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      37     Antra, reikia išnagrinėti atskiras minėtoje nuostatoje nurodytos valstybės pagalbos sąvokos sudedamąsias dalis.
      38     Iš tiesų, Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad kvalifikavimas kaip pagalba reikalauja, jog būtų įvykdytos visos
         EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos (žr. 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, vadinamojo „Tubemeuse“, C‑142/87, Rink. p. I‑959, 25 punktą; 1994 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, nuo C‑278/92 iki C‑280/92, Rink. p. I‑4103, 20 punktą; 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑482/99, Rink. p. I‑4397, 68 punktą ir 2003 m. liepos 24 d. Sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, Rink. p. I‑7747, 74 punktą).

      39     Taigi pirmiausia turi būti valstybės įsikišimas arba įsikišimas panaudojant valstybinius išteklius. Antra, šis įsikišimas
         turi turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Trečia, juo turi būti suteiktas pranašumas pagalbos gavėjui. Ketvirta,
         jis turi ar gali iškraipyti konkurenciją (žr. minėto sprendimo Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg 75 punktą ir 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Heiser, C‑172/03, Rink. p. I‑1627, 27 punktą).

      40     Šioje byloje šalių pastabos daugiausia yra susijusios su trečiąja sąlyga, todėl pirmiausia reikia išnagrinėti ją.
      41     Taigi, nors ieškovė pagrindinėje byloje teigia, kad Įstatymo Nr. 273/2002 33 straipsnis tiek, kiek tai susiję su Sotacarbo, suteikia pranašumą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, pastaroji, palaikoma Komisijos, mano, kad taip nėra.

      42     Šiuo klausimu primintina, kad iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, jog pagalbos sąvoka apima ne tik pozityvias paslaugas,
         bet taip pat ir įsikišimus, kurie įvairiomis formomis palengvina prievoles, kurių našta paprastai tenka įmonės biudžetui ir
         kurie, siaurąja prasme nebūdami subsidijos, yra panašaus pobūdžio ir turi tokį patį poveikį (žr., be kita ko, 2001 m. lapkričio
         8 d. Sprendimo Adria-Wien Pipeline ir Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Rink. p. I‑8365, 38 punktą ir minėto sprendimo Heiser 36 punktą).

      43     Šiuo atveju konstatuotina, kad Įstatymai Nr. 140/1999 ir Nr. 273/2002, kurie, kaip primena generalinis advokatas savo išvados
         32 punkte, neturėtų būti vertinami atskirai, nustato schemą, nukrypstančią nuo bendrosios teisės, reglamentuojančios akcininkų
         teisę pasitraukti iš akcinių bendrovių, be kita ko, išplaukiančią iš Civilinio kodekso 2437 straipsnio. Iš tiesų pastarasis
         suteikia teisę pasitraukti tik akcininkams, kurie prieštarauja sprendimams dėl veiklos objekto ar bendrovės teisinės formos
         pakeitimo arba dėl buveinės perkėlimo į užsienį.

      44     Taigi Įstatymas Nr. 140/1999 bendrovės Sotacarbo akcininkams siūlo išimtinę teisę pasitraukti mainais už dar neapmokėtų jų akcijų apmokėjimą, kuria jie nebūtų galėję pasinaudoti,
         jei nebūtų priimtas šis įstatymas, nes Civilinio kodekso 2437 straipsnio taikymo sąlygos pagrindinėje byloje nebuvo įvykdytos.

      45     Be to, Įstatymo Nr. 273/2002 33 straipsnis atmeta galimybę atlyginti akcininkams tik tiek, kiek jie pasinaudoja šia nuo bendrosios
         teisės nukrypstančia teise.

      46     Tačiau Sotacarbo atžvilgiu minėta teisė neturi būti laikoma pranašumu EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      47     Iš tiesų, kaip teisingai teigia Komisija, pagrindinėje byloje ginčijami nacionalinės teisės aktai nesuteikia pranašumo nei
         akcininkams, kurie išimties tvarka gali pasitraukti iš Sotacarbo negavę atlyginimo už savo akcijas, nei minėtai bendrovei, nes akcininkai gali, bet neprivalo pasitraukti iš bendrovės, net
         kai šiuo klausimu bendrojoje teisėje numatytos sąlygos nėra įvykdytos.

      48     Iš to yra aišku, kad Įstatymas Nr. 273/2002 apsaugo Sotacarbo biudžetą nuo išlaidų, kurių, esant normaliai padėčiai, nebūtų buvę. Todėl šis įstatymas apsiriboja tik išimtinės Įstatymu
         Nr. 140/1999 minėtos bendrovės akcininkams suteiktos teisės pasitraukti išimties tvarka reglamentavimu, nesiekdamas sumažinti
         išlaidų, kurias ši bendrovė paprastai būtų turėjusi patirti.

      49     Šiuo klausimu reikia pridurti, kad jei Įstatymo Nr. 273/2002 33 straipsnis taip pat nebūtų suteikęs teisės į atlyginimą pasitraukiant
         Civilinio kodekso 2437 straipsnyje nustatytomis aplinkybėmis, minėta nuostata galėtų būti laikoma pranašumu EB 87 straipsnio
         1 dalies prasme. Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų neaišku, ar taip buvo šiuo atveju.

      50     Kadangi EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytos sąlygos yra kumuliacinės (žr. šio sprendimo 38 punktą), nebereikia nagrinėti,
         ar šioje byloje yra kiti valstybės pagalbos sąvokos elementai.

      51     Taigi, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje,
         kurie valstybės kontroliuojamos bendrovės dalyviams suteikia nuo bendrosios teisės nukrypstančią teisę pasitraukti iš bendrovės
         su sąlyga, kad jie atsisakys visų teisių į šios bendrovės turtą, negali būti laikomi valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      52     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
         Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      Tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje, kurie valstybės kontroliuojamos bendrovės dalyviams
            suteikia nuo bendrosios teisės nukrypstančią teisę pasitraukti iš šios bendrovės su sąlyga, kad jie atsisakys visų teisių
            į šios bendrovės turtą, negali būti laikomi valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Mo Och Domsjö AB prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Bauda - Motyvavimas. # Byla T-352/94.


1996 m. balanžio 23 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Giuseppe Mancini prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Priimtinumas - Skundo pateikimo terminas. # Byla T-113/95.