title: 2013 m. lapkričio 14 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Bundesrepublik Deutschland prieš Kaveh Puid.#Hessischer Verwaltungsgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prieglobstis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 4 straipsnis – Reglamentas (EB) Nr. 343/2003 – 3 straipsnio 1 ir 2 dalys – Valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymas – 6 – 12 straipsniai – Atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijai – 13 straipsnis – Subsidiari sąlyga.#Byla C-4/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. lapkričio 14 d. (
            *1
         )
      „Prieglobstis — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 4 straipsnis — Reglamentas (EB) Nr. 343/2003—3 straipsnio 1 ir 2 dalys — Valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymas — 6 12 straipsniai — Atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijai — 13 straipsnis — Subsidiari sąlyga“
      Byloje C‑4/11
      dėl Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Vokietija) 2010 m. gruodžio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. sausio 5 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Bundesrepublik Deutschland

      prieš

         Kaveh Puid

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen (pranešėjas) ir M. Safjan, teisėjai J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger ir A. Prechal,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 22 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos N. Graf Vitzthum,

               —

               K. Puid, atstovaujamo advokatės U. Schlung-Muntau,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne,

               —

               Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo baristerio D. Conlan Smyth,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos A. Samoni-Rantou, M. Michelogiannaki, T. Papadopoulou, F. Dedousi ir G. Papagianni,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Beaupère-Manokha,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato L. D’Ascia,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. Murrell,

               —

               Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos O. Kjelsen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande ir W. Bogensberger,

         susipažinęs su 2013 m. balandžio 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. vasario 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 343/2003, nustatančio valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus (OL L 50, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 109, toliau – reglamentas), 3 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.

               2

               Prašymas pateiktas nagrinėjat ginčą tarp Bundesrepublik Deutschland, atstovaujamos Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federalinė migracijos ir pabėgėlių tarnyba, toliau – Bundesamt), ir Irano piliečio K. Puid dėl Bundesamt sprendimo pripažinti jo prieglobsčio prašymą nepriimtinu ir išsiųsti jį į Graikiją.

         Teisinis pagrindas

               3

               Reglamento 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Valstybės narės nagrinėja kiekvieno trečiosios šalies piliečio, bet kurios iš jų pasienyje ar jų teritorijose prašančio prieglobsčio, prašymą. Prašymą nagrinėja viena valstybė narė, būtent ta, kuri yra atsakinga pagal III skyriuje nustatytus kriterijus.
               2.   Nukrypdama nuo šio straipsnio 1 dalies, kiekviena valstybė narė trečiosios šalies piliečio jai pateiktą prieglobsčio prašymą gali nagrinėti net tada, kai ji pagal šiame reglamente nustatytus kriterijus neatsako už tokį nagrinėjimą. Tokiu atveju ta valstybė narė tampa atsakinga valstybe nare, apibūdinta šiame reglamente, ir prisiima su tokia atsakomybe susijusias pareigas. <...>“

               4

               Reglamento 5 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
               „Atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijai yra taikomi tokia tvarka, kokia jie pateikti [III] skyriuje.“

               5

               Siekiant nustatyti atsakingą valstybę narę, kaip ji suprantama pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį, jo III skyriuje nustatytas objektyvių kriterijų, išdėstytų hierarchiškai, sąrašas.

               6

               Reglamento 6 straipsnyje nurodyta už prašymo nagrinėjimą atsakinga valstybė narė, kai prieglobsčio prašytojas yra nelydimas nepilnametis.

               7

               Reglamento 7 ir 8 straipsniai taikomi prieglobsčio prašytojams, kurių šeimos nariui buvo leista kaip pabėgėliui gyventi kurioje nors valstybėje narėje arba šis šeimos narys pateikė prašymą, dėl kurio ši valstybė narė iš esmės dar nepriėmė pirmo sprendimo.

               8

               Reglamento 9 straipsnis susijęs su prieglobsčio prašytojais, kurie turi galiojantį leidimą gyventi šalyje ar galiojančią vizą arba leidimą gyventi šalyje ar vizą, kurių galiojimo laikas yra pasibaigęs.

               9

               Reglamento 10 straipsnio 1 dalyje nustatytas toks kriterijus:
               „Kai <...> nustatoma, kad prieglobsčio prašytojas neteisėtai kirto valstybės narės sieną, sausuma, jūra ar oru atvykdamas iš trečiosios šalies, už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą yra atsakinga ta valstybė narė, į kurią jis taip atvyko. <...>“

               10

               Reglamento 11 straipsnyje nustatytas kriterijus tam tikromis sąlygomis gali būti taikomas, kai prieglobsčio prašytojas atvyksta į valstybės narės, kurioje nereikalaujama, kad jis turėtų vizą, teritoriją.

               11

               Reglamento 12 straipsnyje daroma nuoroda į valstybės narės oro uosto tarptautinio tranzito zonoje pateiktus prieglobsčio prašymus.

               12

               Šio reglamento 13 straipsnyje numatyta, kad jei remiantis šiame reglamente hierarchiškai išdėstytais kriterijais negalima nustatyti jokios už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą atsakingos valstybės narės, už jo nagrinėjimą yra atsakinga pirmoji valstybė narė, kuriai buvo pateiktas prieglobsčio prašymas.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               13

               K. Puid, gimęs 1979 m., naudodamasis suklastotais asmens dokumentais 2007 m. spalio 20 d. iš Teherano (Iranas) lėktuvu atvyko į Atėnus (Graikija). Praleidęs Graikijoje keturias dienas, jis atvyko į Frankfurtą prie Maino (Vokietija) ir paprašė prieglobsčio.

               14

               Tuomet K. Puid buvo sulaikytas iki 2008 m. sausio 25 d., siekiant jį išsiųsti iš šalies. Jis Verwaltungsgericht Frankfurt am Main pateikė skundą, kuriame reikalavo pripažinti Bundesrepublik Deutschland atsakinga už jo prieglobsčio prašymo nagrinėjimą pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį. Minėtas teismas nurodė neperduoti K. Puid Graikijai iki 2008 m. sausio 16 d.

               15

               2007 m. gruodžio 14 d.Bundesamt pripažino pareiškėjo prieglobsčio prašymą nepriimtinu ir nurodė jį išsiųsti atgal į Graikiją. Bundesamt iš esmės padarė išvadą, kad Graikija yra valstybė narė, atsakinga už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, ir nenustatė jokio pagrindo, kuriuo vadovaudamasi Bundesrepublik Deutschland turėtų taikyti reglamento 3 straipsnio 2 dalį. 2008 m. sausio 23 d. K. Puid buvo išsiųstas į Graikiją.

               16

               Kiek anksčiau, t. y. 2007 m. gruodžio 25 d., K. Puid Verwaltungsgericht Frankfurt am Main pateikė skundą ir pareikalavo šį Bundesamt sprendimą panaikinti ir nurodyti Bundesrepublik Deutschland prisiimti atsakomybę už jo prieglobsčio prašymo nagrinėjimą.

               17

               2009 m. liepos 8 d. sprendimu Verwaltungsgericht Frankfurt am Main panaikino Bundesamt sprendimą ir pripažino, kad įsakymo dėl išsiuntimo iš šalies vykdymas buvo neteisėtas. Šis sprendimas pagrįstas tuo, kad Bundesrepublik Deutschland turėjo pasinaudoti reglamento 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta teise prisiimti atsakomybę atsižvelgdama, be kita ko, į prieglobsčio prašytojų priėmimo ir prieglobsčio prašymų nagrinėjimo sąlygas Graikijoje.

               18

                  Bundesrepublik Deutschland, atstovaujama Bundesamt, dėl šio sprendimo Hessischer Verwaltungsgerichtshof pateikė apeliacinį skundą.

               19

               Šiomis aplinkybėmis Hessischer Verwaltungsgerichtshof2010 m. gruodžio 22 d. sprendimu nusprendė atidėti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui keturis prejudicinius klausimus, kuriais siekiama nustatyti reglamento 3 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, kai valstybėje narėje, kuri pagal reglamento III skyriuje nustatytus kriterijus yra atsakinga už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, susiklosčiusi padėtis kelia pavojų prieglobsčio prašytojo pagrindinėms teisėms.

               20

               2011 m. sausio 20 d.Bundesamt sutiko išnagrinėti K. Puid prieglobsčio prašymą, remdamasi reglamento 3 straipsnio 2 dalimi. Vėliau 2011 m. gegužės 18 d. sprendimu ji pripažino K. Puid pabėgėliu.

               21

               Tačiau Hessischer Verwaltungsgerichtshof mano, kad jo prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalykas vis tiek išlieka, nes K. Puid gali pagrįsti savo teisėtą interesą, kad 2007 m. gruodžio 14 d. sprendimas būtų pripažintas neteisėtu, siekdamas, kad būtų išnagrinėtas jo reikalavimas atlyginti dėl jo sulaikymo padarytą žalą.

               22

               2011 m. gruodžio 21 d. laišku Teisingumo Teismo kanceliarija persiuntė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo N. S. ir kt. (C-411/10 ir C-493/10, Rink. p. I-13905) kopiją ir paprašė nurodyti, ar atsižvelgdamas į šį sprendimą jis pageidauja palikti nepakeistą savo prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

               23

               2012 m. birželio 1 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. birželio 8 d., Hessischer Verwaltungsgerichtshof atsiėmė savo tris pirmus klausimus, nes manė, kad į juos buvo pakankamai atsakyta minėtu Sprendimu N. S. ir kt. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad siekiant patikslinti šio sprendimo apimtį, kiek tai susiję su prašytojo galimybe teisme remtis valstybės narės, kurioje jis yra, pareiga išnagrinėti jo prieglobsčio prašymą, reikia palikti šį klausimą:
               „Ar iš valstybės narės pareigos įgyvendinti savo teisę pagal <...> reglamento 3 straipsnio 2 dalies pirmą sakinį kyla prieglobsčio prašytojo asmeninė teisė, kuria jis gali remtis teisme, kad priverstų šią valstybę narę prisiimti atsakomybę?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               24

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar prieglobsčio prašytojas gali nacionaliniame teisme remtis valstybės narės, kuriai jis pateikė prieglobsčio prašymą, pareiga išnagrinėti šį prašymą pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį, kai valstybėje narėje, kuri pagal reglamento III skyriuje nustatytus kriterijus yra atsakinga už minėto prašymo nagrinėjimą, susiklosčiusi padėtis kelia pavojų prašytojo pagrindinėms teisėms.

               25

               Pirmiausia reikia konstatuoti, kad iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 2010 m. gruodžio 22 d. ir 2012 m. birželio 1 d. priimtų sprendimų matyti, jog šis klausimas grindžiamas prielaida, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip šioje pagrindinėje byloje, valstybė narė, kuriai prieglobsčio prašytojas pateikė prašymą, privalo pasinaudoti jai pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį suteikta teise prisiimti atsakomybę.

               26

               Tačiau šia nuostata negalima pagrįsti tokios prielaidos.

               27

               Šiuo klausimu primintina, kad pagal reglamento 3 straipsnio 1 dalį prieglobsčio prašymą nagrinėja viena valstybė narė, būtent ta, kuri yra atsakinga pagal reglamento III skyriuje nustatytus kriterijus.

               28

               Tačiau pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį, nukrypdama nuo šio straipsnio 1 dalies, kiekviena valstybė narė trečiosios šalies piliečio jai pateiktą prieglobsčio prašymą gali nagrinėti net tada, kai ji pagal šiame reglamente nustatytus kriterijus neatsako už tokį nagrinėjimą.

               29

               Nors minėto Sprendimo N. S. ir kt. 107 punkte Teisingumo Teismas priminė, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėtos minėtame sprendime, nustatydama atsakingą valstybę narę valstybė narė pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį turi teisę pati išnagrinėti prašymą, jis nenurodė, jog ji privalo tai daryti.

               30

               Atvirkščiai, svarbu pažymėti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog valstybės narės privalo neperduoti prieglobsčio prašytojo valstybei narei, laikomai atsakinga pagal reglamento III skyriuje įtvirtintus kriterijus, kai negali nežinoti, kad nuolatiniai prieglobsčio procedūros ir prieglobsčio prašytojų priėmimo sąlygų tokioje valstybėje narėje pažeidimai yra rimta ir pagrįsta priežastis manyti, jog prašytojui kils reali nežmoniško ar žeminančio elgesio grėsmė, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo N. S. ir kt. 94 ir 106 punktus).

               31

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar tą dieną, kai buvo vykdomas sprendimas perduoti K. Puid į Graikiją, buvo tokių nuolatinių pažeidimų.

               32

               Kalbant apie tai, ar valstybė narė, negalinti perduoti prieglobsčio prašytojo valstybei narei, iš pradžių pripažintai atsakinga pagal reglamentą, privalo pati išnagrinėti prašymą, primintina, kad reglamento III skyriuje išvardyti keli kriterijai ir kad pagal šio reglamento 5 straipsnio 1 dalį šie kriterijai taikomi tokia tvarka, kokia jie pateikti šiame skyriuje (minėto Sprendimo N. S. ir kt. 95 punktas).

               33

               Todėl, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, nepažeidžiant reglamento 3 straipsnio 2 dalyje nurodytos valstybės narės teisės pačiai išnagrinėti prašymą, tuo atveju, jei negalima perduoti prašytojo valstybei narei, iš pradžių pripažintai atsakinga pagal šio reglamento III skyriuje įtvirtintus kriterijus, valstybė narė, kuri turi atlikti tokį perdavimą, privalo išnagrinėti kitus šiame skyriuje išdėstytus kriterijus, kad įvertintų, ar kuris nors šių kriterijų leidžia nustatyti kitą valstybę narę, kuri būtų atsakinga už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą (minėto Sprendimo N. S. ir kt. 96 ir 107 punktai).

               34

               Jei to neįmanoma padaryti, pirmoji valstybė narė, kuriai buvo pateiktas prieglobsčio prašymas, yra atsakinga už šį nagrinėjimą pagal reglamento 13 straipsnį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo N. S. ir kt. 97 punktą).

               35

               Tačiau svarbu, kad valstybė narė, kurioje yra prieglobsčio prašytojas, užtikrintų, kad dėl nepagrįstai ilgai trunkančios atsakingos valstybės narės nustatymo procedūros nebūtų dar labiau pažeistos šio prašytojo pagrindinės teisės. Jei būtina, tokia valstybė narė pati turi išnagrinėti prašymą laikydamasi reglamento 3 straipsnio 2 dalyje nustatytos tvarkos (minėto Sprendimo N. S. ir kt. 98 ir 108 punktai).

               36

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: kai valstybės narės negali nežinoti, kad nuolatiniai prieglobsčio procedūros ir prieglobsčio prašytojų priėmimo sąlygų valstybėje narėje, kuri iš pradžių buvo pripažinta atsakinga pagal reglamento III skyriuje įtvirtintus kriterijus, pažeidimai yra rimta ir pagrįsta priežastis manyti, jog suinteresuotam prieglobsčio prašytojui kils reali nežmoniško ar žeminančio elgesio grėsmė, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnį, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsakingą valstybę narę nustatanti valstybė narė privalo neperduoti prieglobsčio prašytojo valstybei narei, kuri iš pradžių pripažinta atsakinga, ir, jei pasinaudoja teise pati išnagrinėti prašymą, ištirti kitus minėtame skyriuje įtvirtintus kriterijus, siekiant nustatyti, ar kita valstybė narė gali būti pripažinta atsakinga pagal vieną iš šių kriterijų arba, jei ne, pagal to paties reglamento 13 straipsnį.

               37

               Tačiau tokiomis aplinkybėmis negalėjimas perduoti prieglobsčio prašytojo valstybei narei, kuri iš pradžių pripažinta atsakinga, savaime nereiškia, jog atsakingą valstybę narę nustatanti valstybė narė pati pagal reglamento 3 straipsnio 2 dalį turi išnagrinėti prieglobsčio prašymą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               38

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                     Kai valstybės narės negali nežinoti, kad nuolatiniai prieglobsčio procedūros ir prieglobsčio prašytojų priėmimo sąlygų valstybėje narėje, kuri iš pradžių pripažinta atsakinga pagal 2003 m. vasario 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 343/2003, nustatančio valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus, III skyriuje įtvirtintus kriterijus, pažeidimai yra rimta ir pagrįsta priežastis manyti, jog suinteresuotam prieglobsčio prašytojui kils reali nežmoniško ar žeminančio elgesio grėsmė, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnį, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsakingą valstybę narę nustatanti valstybė narė privalo neperduoti prieglobsčio prašytojo valstybei narei, kuri iš pradžių pripažinta atsakinga, ir, jei pasinaudoja teise pati išnagrinėti prašymą, ištirti kitus minėtame skyriuje įtvirtintus kriterijus, siekiant nustatyti, ar kita valstybė narė gali būti pripažinta atsakinga pagal vieną iš šių kriterijų arba, jei ne, pagal to paties reglamento 13 straipsnį.

                     Tačiau tokiomis aplinkybėmis negalėjimas perduoti prieglobsčio prašytojo valstybei narei, kuri iš pradžių pripažinta atsakinga, savaime nereiškia, jog atsakingą valstybę narę nustatanti valstybė narė pati pagal Reglamento Nr. 343/2003 3 straipsnio 2 dalį turi išnagrinėti prieglobsčio prašymą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1997 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 93/36/EEB. # Byla C-341/96.


1993 m. gegužės 25 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Finanzamt München III prieš Gerhard Mohsche. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # PVM. # Byla C-193/91.


1983 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Kaffee-Contor Bremen GmbH & Co. KG prieš Hauptzollamt Bremen-Nord. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Bremen - Vokietija. # Byla 192/82.


1984 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # 3M Deutschland GmbH prieš Oberfinanzdirektion Frankfurt/Main. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Tarifinis klasifikavimas. # Byla 92/83.


1976 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Handelskwekerij G. J. Bier BV prieš Mines de potasse d'Alsace SA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nyderlandai. # # Byla 21-76.


title: 2009 m. sausio 14 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Kronoply GmbH & Co. KG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Regioninė pagalba dideliems investiciniams projektams - Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka - Motyvacija - Skatinamasis pagalbos poveikis - Pagalbos būtinumas. # Byla T-162/06.

text:
      Byla T‑162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Valstybės pagalba – Regioninė pagalba dideliems investiciniams projektams – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka – Motyvavimas – Skatinamasis pagalbos poveikis − Pagalbos būtinumas“
      Sprendimo santrauka
      1.      Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Taikymo sritis – Komisijos sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama
            su bendrąja rinka
      (EB 253 straipsnis)
      2.      Valstybių teikiama pagalba – Draudimas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Pagalba, kuriai gali būti taikoma EB 87 straipsnio
            3 dalies c punkte nustatyta nukrypti leidžianti nuostata – Pagalba veiklai – Netaikymas
      (EB 87 straipsnio 3 dalies c punktas)
      3.      Valstybių teikiama pagalba – Ketinimas suteikti pagalbą – Pranešimas Komisijai
      (EB 88 straipsnis)
      1.      EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie atitinkamo teisės akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai
         atspindėti tą teisės aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotosios šalys galėtų susipažinti su priimtos priemonės
         pagrindimu, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti kontrolę.

      Sprendime, kuriuo valstybės priemonė vertinama kaip neteisėta pagalba veiklai, kuri negali būti patvirtinta, nes nėra skatinamojo
         poveikio ir būtinumo, Komisija tokią išvadą turi aiškiai motyvuoti.

      (žr. 26–28 punktus)
      2.      Komisija gali pripažinti pagalbą suderinama su EB 87 straipsnio 3 dalimi tik tuo atveju, jei gali konstatuoti, kad ta pagalba
         skirta vienam iš šioje nuostatoje minėtų tikslų įgyvendinti, tikslų, kurių pagalbą gaunanti įmonė negalėtų pasiekti savomis
         jėgomis esant įprastinėms rinkos sąlygoms. Kitaip tariant, nereikėtų valstybėms narėms leisti teikti išmokų, dėl kurių pagerėtų
         jas gaunančios įmonės finansinė padėtis, jei jos nėra reikalingos EB 87 straipsnio 3 dalyje išvardytiems tikslams pasiekti.

      Iš tikrųjų negalima leisti, kad pagalba apimtų sąlygas, visų pirma jos sumą, kurių ribojamasis poveikis būtų didesnis, nei
         reikia tam, kad pasinaudojus pagalba būtų galima pasiekti sutartimi leidžiamus tikslus.

      Pagalba, kurią teikiant iš įmonės gavėjos nereikalaujama nei atskaitomybės, nei įnašo siekiant bendrojo intereso tikslo, yra
         pagalba veiklai, skirta einamosioms išlaidoms, kurias įprastomis sąlygomis ji būtų turėjusi padengti pati, apmokėti, ir todėl
         ji negali būti patvirtinta. Iš tikrųjų tokia pagalba iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas.

      (žr. 65–66, 74–75 punktus)
      3.      Po to, kai valstybė narė praneša apie valstybės pagalbos projektą, ir po to, kai Komisija jį patvirtina, ši valstybė turi
         galimybę pranešti apie projektą suteikti pagalbą gavusiai bendrovei naują pagalbą arba iš dalies pakeisti jau suteiktą pagalbą.
         Šis naujas pranešimas pateikiamas nagrinėti Komisijai, kuri, patikrinusi EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalyse išdėstytas sąlygas,
         gali pripažinti, kad pagalba yra suderinama su bendrąja rinka.

      Dėl to, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta, jog projektas turi būti įgyvendintas per tam tikrą laikotarpį, savaime neprarandama
         galimybė prašyti padidinti šiam projektui jau suteiktą pagalbą pasibaigus minėtam laikotarpiui ir gauti patvirtinimą.

      (žr. 85–87 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. sausio 14 d.(*)

      „Valstybės pagalba – Regioninė pagalba dideliems investiciniams projektams – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka – Motyvavimas – Skatinamasis pagalbos poveikis − Pagalbos būtinumas“
      Byloje T–162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG, įsteigta Heiligengrabėje (Vokietija), atstovaujama advokatų R. Nierer ir L. Gordalla,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą iš pradžių K. Gross ir T. Scharf, vėliau – V. Kreuschitz, K. Gross ir T. Scharf,

      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2005 m. rugsėjo 21 d. Komisijos sprendimą 2006/262/EB dėl valstybės pagalbos Nr. C‑5/2004 (ex Nr 609/2003),
         kurią Vokietija planuoja suteikti Kronoply (OL L 94, 2006, p. 50),

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras (pranešėjas), teisėjai M. Prek ir V. Ciucă,
      posėdžio sekretorė C. Kristensen, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. rugsėjo 3 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Faktinės bylos aplinkybės
      1        Ieškovė Kronoply GmbH & Co. KG yra pagal Vokietijos teisė įsteigta bendrovė, gaminanti medžiagas iš medienos.

      2        2000 m. sausio 28 d. ieškovė pateikė Investitionsbank des Landes Brandenburg (Brandenburgo Žemės investicijų bankas, toliau – ILB) paraišką 77 mln. Vokietijos markių (DEM) (39,36 mln. eurų) subsidijai,
         skirtai orientuotų drožlių plokščių gamyklos statybai, kurios bendra sąmata sudaro 220 mln. DEM (112,5 mln. eurų), gauti.

      3        2000 m. gruodžio 22 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika, remdamasi 1999 m. kovo 22 d. Tarybos Reglamento (EB) Nr. 659/1999,
         kuriuo nustatomos išsamios EB Sutarties (88) straipsnio taikymo taisyklės (OL L 83, p. 1), 2 straipsnio 1 dalimi pateikė Komisijai
         pranešimą apie planuojamą ieškovei skirti 77 mln. DEM pagalbą su orientuotų drožlių plokščių gamyklos statyba susijusiam investiciniam
         projektui, kuris patenka į tuo metu galiojusios regioninės pagalbos dideliems investiciniams projektams daugiasektorinės programos
         (OL 1998, C 107, p. 7, toliau – daugiasektorinė programa) taikymo sritį. Šį pranešimą Komisija užregistravo ir nagrinėjo jam
         suteikusi numerį N 813/2000 (toliau – procedūra N 813/2000).

      4        Didžiausia skiriamos pagalbos suma pagal daugiasektorinę programą nustatoma remiantis skaičiavimu, kurį atliekant atsižvelgiama
         į įvairius kriterijus ir, visų pirmą, į tame sektoriuje esančios konkurencijos padėtį, kuri vadinama T koeficientu ir skirstoma
         į keturis lygius: 0,25, 0,5, 0,75 ir 1. Šiuo atveju Vokietijos Federacinė Respublika pranešė apie projektą nurodydama, kad
         T koeficientas yra 1, o tai reiškia, kad projektas neturi jokios neigiamos įtakos konkurencijai.

      5        Po susirašinėjimo su Komisija 2001 m. birželio 21 d. Vokietijos Federacinė Respublika iš dalies pakeitė pranešimą pakeisdama
         pagalbos intensyvumą. Visų pirma ji pranešė Komisijai, kad „nusprendė sumažinti konkurencijos koeficientą nuo 1 iki 0,75“.
         T 0,75 koeficientas taikomas projektams, dėl kurių padidėja pajėgumai sektoriuje, kuriam būdingas struktūrinis gamybos pajėgumų
         perteklius ir (arba) rinkos nuosmukis. Pritaikius T 0,75 koeficientą, pagalbos intensyvumas buvo sumažintas nuo 35 % iki 31,5 %,
         t. y. bendra pagalbos suma sumažinta nuo pradinių 77 mln. DEM (39,36 mln. eurų) iki 69,3 mln. DEM (35,43 mln. eurų).

      6        2001 m. liepos 3 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 3 dalimi, priėmė sprendimą nepateikti prieštaravimų
         dėl šios pagalbos teikimo, kuris Oficialiajame leidinyje buvo paskelbtas tų pačių metų rugpjūčio 11 d. (OL C 226, p. 14).

      7        2002 m. sausio 3 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pateikė prašymą pakeisti 2001 m. liepos 3 d. Komisijos sprendimą
         dėl to, kad aptariama rinka negali būti laikoma smunkančia, todėl turėtų būti taikomas T 1 koeficientas, o patvirtintos pagalbos
         intensyvumas padidėtų nuo 31,5 % iki 35 % reikalavimus atitinkančių investicijų sumos.

      8        2002 m. vasario 5 d. laišku Komisija atsisakė pakeisti 2001 m. liepos 3 d. sprendimą motyvuodama tuo, kad pagalba buvo įvertinta
         remiantis visais taikytinais teisingai apskaičiuotais  kriterijais.

      9        Šį laišką laikydama Komisijos sprendimu, ieškovė pateikė ieškinį dėl jo panaikinimo, kurį Pirmosios instancijos teismas 2003 m.
         lapkričio 5 d. Nutartimi Kronoply prieš Komisiją (T‑130/02, Rink. p. II‑4857) atmetė kaip nepriimtiną nesant skundžiamo teisės akto.

      10      2003 m. gruodžio 22 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pranešė Komisijai apie savo ketinimus suteikti ieškovei 3 936 947 eurų
         dydžio subsidiją investicijoms pagal daugiasektorinę programą. Ši pagalba buvo užregistruota numeriu N 609/03.

      11      2004 m. vasario 18 d. laišku Komisija informavo Vokietijos Federacinę Respubliką apie sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje
         nustatytą procedūrą, nes jai kyla daug abejonių dėl pranešime nurodytos papildomos pagalbos skatinamojo poveikio ir būtinumo.

      12      Gavusi Vokietijos Federacinės Respublikos ir ieškovės pastabas, 2005 m. rugsėjo 21 d. Komisija priėmė sprendimą 2006/262/EB
         dėl valstybės pagalbos Nr. C 5/2004 (ex N 609/2003), kurią Vokietija planuoja suteikti Kronoply (OL L 96, 2006, p. 50, toliau – sprendimas).

      13      Sprendimo 42 konstatuojamoje dalyje teigiama:

      „Komisija daro išvadą, kad pagalba, apie kurią pranešta, yra valstybės pagalba pagal EB sutarties 87 straipsnio 1 dalį. Kadangi
         ši pagalba neturi skatinamojo poveikio ir nėra būtina, EB sutarties 87 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytos išimtys jai nėra
         taikomos. Todėl pagalba yra neteisėta pagalba veiklai ir negali būti suteikta.“

      14      Sprendimo 1 straipsnyje teigiama:

      „3 936 947 eurų valstybės pagalba, kurią Vokietija ketina suteikti Kronoply <…> bendrovei (Pranešimas N609/2003), yra nesuderinama su bendrąja rinka.

      Dėl šios priežasties pagalbos suteikti negalima.“
       Procesas ir šalių reikalavimai
      15      2006 m. birželio 26 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.

      16      Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį. Per 2008 m. rugsėjo 3 d. posėdį išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.

      17      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti sprendimą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išvadas.
      18      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      19      Ieškiniui pagrįsti ieškovė pateikia penkis pagrindus, remdamasi, pirma, EB 253 straipsnio pažeidimu, antra, Reglamento Nr. 659/1999
         nuostatų pažeidimu, trečia, EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų, EB 88 straipsnio ir regioninės valstybės pagalbos gairių
         (OL C 74, 1998, p. 9, toliau – gairės) pažeidimu, ketvirta, akivaizdžiomis Komisijos klaidomis, padarytomis konstatuojant
         faktines aplinkybes, ir, penkta, akivaizdžiomis Komisijos klaidomis vertinant faktines aplinkybes bei piktnaudžiavimu įgaliojimais.

       Dėl pagrindo, susijusio su EB 253 straipsnio pažeidimu
       Šalių argumentai
      20      Ieškovė teigia, pirma, negalinti susipažinti su Komisijos argumentais, kadangi sprendime yra trūkumų dėl institucijos argumentavimo
         logikos, nes ši iš tikrųjų neigia skatinamojo poveikio egzistavimą nepatikrinusi, ar toks poveikis egzistuoja remiantis jos
         pačios nustatytais kriterijais. Remiantis gairių tekstu, skatinamasis poveikis egzistuotų, jei prašymas suteikti pagalbą būtų
         pateiktas prieš įgyvendinant projektą, kaip yra šiuo atveju. Nepaminėdama šios faktinės aplinkybės, Komisija netiksliai konstatavo
         faktines aplinkybes ir nepateikė motyvavimo.

      21      Ieškovė teigia, antra, kad Komisija neišnagrinėjo Pirmosios instancijos teismo praktikoje aiškiai paminėtos galimybės pakeisti
         jau suteiktą patvirtintą pagalbą, nes sprendime ji reikalauja, kad būtų pateiktas kitas investicijų projektas, dėl kurio būtų
         galima prašyti naujos pagalbos. Todėl sprendime pateiktas motyvavimas yra nepakankamas.

      22      Komisija prašo atmesti šį ieškovės pateiktą pagrindą dėl panaikinimo.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      23      Remiantis ieškovės pateiktos argumentacijos formuluote ir turiniu grindžiant abu kaltinimus, pareikštus dėstant pirmąjį pagrindą,
         susijusį su EB 253 straipsnio pažeidimu, darytina išvada, kad minėti kaltinimai, tiesą sakant, nesusiję su motyvavimo nebuvimu
         ar nepakankamumu, atsirandančiais dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo pagal EB 230 straipsnį. Šie kaltinimai iš
         tikrųjų painiojami su sprendimo pagrįstumo kritika, taigi ir su šio teisės akto teisėtumu iš esmės, kuris būtų neteisėtas
         atsižvelgiant, visų pirma, į tariamą Komisijos padarytą EB 87 straipsnio bei gairių pažeidimą dėl, jei konkrečiai, klaidingo
         ginčijamos pagalbos skatinamojo poveikio ir būtinumo vertinimo ir į  tariamą atsakovės piktnaudžiavimą įgaliojimais.

      24      Šiuo atveju būdinga, kad pretenzijos, jog Komisija neatsižvelgė į pradinės pagalbos prašymo pateikimo datą ir į Pirmosios
         instancijos teismo pripažintą galimybę pakeisti jau suteiktą patvirtintą pagalbą, aiškiai išdėstytos ieškovės argumentuose,
         kuriais ji siekia įrodyti ginčijamos pagalbos skatinamojo poveikio ir būtinumo klaidingą vertinimą bei tariamą piktnaudžiavimą
         įgaliojimais.

      25      Bet kokiu atveju reikia konstatuoti, kad sprendimo motyvavimas atitinka teismų praktikoje išaiškintus EB 253 straipsnio reikalavimus.

      26      Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi būti pritaikytas prie atitinkamo
         teisės akto pobūdžio ir aiškiai bei nedviprasmiškai atspindėti tą teisės aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotosios
         šalys galėtų susipažinti su priimtos priemonės pagrindimu, o kompetentingas teismas galėtų vykdyti kontrolę. Motyvavimo reikalavimas
         turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes – visų pirma į teisės akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį ir adresatų
         bei kitų su teisės aktu tiesiogiai ir konkrečiai susijusių asmenų suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama motyvuojant
         išvardyti visų susijusių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes klausimas, ar teisės akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio
         reikalavimus, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne tik į jos formuluotę, bet ir į aplinkybes bei visas atitinkamą klausimą
         reglamentuojančias teisės taisykles (1985 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Nyderlandai ir Leeuwarder Papierwarenfabriek prieš Komisiją, 296/82 ir 318/82, Rink. p. 809, 19 punktas; 1990 m. vasario 14 d. Sprendimo Delacre ir kt. prieš Komisiją, C‑350/88, Rink. p. I‑395, 15 ir 16 punktai ir 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, C‑56/93, Rink. p. I‑723, 86 punktas).

      27      Remiantis sprendimo 42 konstatuojamąja dalimi, 2003 m. gruodžio 22 d. Vokietijos valdžios institucijų pranešime nurodytą priemonę
         Komisija įvertino kaip neteisėtą pagalbą veiklai, kuri negali būti patvirtinta, nes nėra skatinamojo poveikio ir būtinumo.

      28      Reikia pažymėti, kad Komisija sprendime aiškiai motyvuoja išvadą dėl ginčijamos pagalbos skatinamojo poveikio ir būtinumo
         nebuvimo.

      29      Visų pirma būtina pabrėžti, kad aiškiai darydama nuorodą į 9 punkte minėtą nutartį Kronoply prieš Komisiją, Komisija nurodo mananti, kad valstybė narė gali pranešti apie naują pagalbą arba pakeisti patvirtintą projektą, įskaitant
         atskiras valstybės pagalbos atitinkamam projektui dalis, ir kad Komisija gali tai patvirtinti, jei galima įrodyti kiekvienos
         pagalbos dalies skatinamąjį poveikį ir būtinumą (sprendimo 24 konstatuojamoji dalis).

      30      Sprendimo 28 konstatuojamojoje dalyje Komisija taip pat primena gairių 4.2 punkto formuluotę, kuria remiantis reikia daryti
         prielaidą, kad pagalbos skatinamasis poveikis egzistuoja, kai jos gavėjas pagalbos prašymą pateikė prieš pradėdamas įgyvendinti
         projektą. Paprasčiausiai perskaičius sprendimo 24 ir 26–35 konstatuojamąsias dalis, galima daryti išvadą, kad Komisija tikrai
         išnagrinėjo pagalbos skatinamojo poveikio sąlygą ir paaiškino, kodėl dėl šiai bylai būdingų aplinkybių buvo galima neatsižvelgti
         į gairių 4.2 punkte nurodytą prielaidą ir padaryti išvadą, kad skatinamojo poveikio nėra.

      31      Taip pat Komisija sprendimo 24 konstatuojamojoje dalyje ir 36–39 konstatuojamosiose dalyse aiškiai nurodė priežastis, dėl
         kurių ji galėjo nuspręsti, kad ginčijama pagalba yra nebūtina.

      32      Iš to matyti, kad, pirma, ieškovei buvo sudarytos visos sąlygos suvokti priežastis, dėl kurių Komisija turėjo ginčijamą pagalbą
         paskelbti nesuderinama su bendrąja rinka, kaip tai liudija ieškovės pastabose skiriamas didelis dėmesys tariamai klaidingam
         Komisijos atliktam ginčijamos pagalbos skatinamojo poveikio ir būtinumo vertinimui, ir, antra, kad Pirmosios instancijos teismas
         gali vykdyti kontrolę.

      33      Todėl su EB 253 straipsnio pažeidimu susijęs pagrindas turi būti atmestas.

       Dėl pagrindo, susijusio Reglamento Nr. 659/1999 nuostatų pažeidimu
       Šalių argumentai
      34      Ieškovė mano, kad Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnis yra teisinis pagrindas, kuriuo remiantis galima keisti jau suteiktą
         pagalbą bei, svarbiausia, ją padidinti, ir kad Komisija šiuo atveju pažeidė minėto reglamento nuostatas.

      35      Ieškovė teigia, kad jei Taryba suteikia Komisijai teisę panaikinti sprendimą ir nurodyti susigrąžinti pagalbą, kai pateikta
         informacija yra netiksli, tai pastaroji a fortiori turėtų turėti teisę pakeisti ir padidinti suteiktą pagalbą. Iš tikrųjų pagalbos pakeitimas ir padidinimas padarytų daug mažesnį
         poveikį suinteresuotųjų šalių teisėms nei panaikinimas.

      36      Komisija prašo atmesti šį ieškovės pateiktą pagrindą dėl panaikinimo.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      37      Nors ieškovė teigia, kad buvo pažeistos Reglamento Nr. 659/1999 „nuostatos“, savo argumentuose ji nurodo tik minėto reglamento
         9 straipsnį.

      38      Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnyje „Sprendimo panaikinimas“ teigiama:

      „Komisija gali panaikinti pagal 4 straipsnio 2 arba 3 dalis ar pagal 7 straipsnio 2, 3 ir 4 dalis priimtą sprendimą po to,
         kai suteikia suinteresuotajai valstybei narei galimybę pateikti savo pastabas, jeigu sprendimas buvo priimtas remiantis tyrimo
         proceso metu pateikta klaidinga informacija, nulėmusia sprendimą. Prieš panaikindama vieną sprendimą ir priimdama naują, Komisija
         pradeda formalaus tyrimo procesą pagal 4 straipsnio 4 dalį. Šio reglamento 6, 7 ir 10 straipsniai, 11 straipsnio 1 dalis,
         13, 14 ir 15 straipsniai taikomi mutatis mutandis.“

      39      Paprasčiausiai perskaičius Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnį matyti, kad juo išimtinai siekiama suteikti Komisijai teisę
         panaikinti savo sprendimus ir kad jis taikomas tik tais atvejais, kai Komisijai buvo pateikta netiksli informacija ir kai
         institucija, remdamasi ta informacija, priėmė sprendimą, kad pagalbos nėra arba kad pagalba yra suderinama su bendrąja rinka.

      40      Taigi, kaip visiškai teisingai pažymi Komisija, ieškovė savo ieškinyje aiškiai teigia, kad „tokia prielaida šiuo atveju neegzistuoja,
         nes pateikta informacija nebuvo netiksli“. Taip pat reikia pabrėžti, kad šiuo atveju ieškovė nekaltina Komisijos dėl to, kad
         ši nepanaikino 2001 m. liepos 3 d. Sprendimo.

      41      Argumentu dėl „a fortiori“ ieškovė faktiškai bando, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsniu, teigti, kad Komisija,
         remdamasi minėtu straipsniu, gali priimti sprendimą, patvirtinantį, kad jau suteikta ir patvirtinta pagalba gali būti pakeista,
         tačiau Pirmosios instancijos teismas negali pritarti tokiam teiginiui, nes šis argumentas grindžiamas pernelyg plačiu ir akivaizdžiai
         contra legem minėto straipsnio aiškinimu.

      42      Bet kokiu atveju, net jei Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnis galėtų būti laikomas tinkamu teisiniu pagrindu pirma minėtam
         sprendimui priimti, tai nereikštų, kad bet kokia pranešime Komisijai nurodyta papildoma pagalba, kaip ir šiuo atveju, būtinai
         būtų suderinama su bendrąja rinka.

      43      Esant tokioms aplinkybėms, reikia atmesti pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 659/1999 nuostatų pažeidimu.

       Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų, EB 88 straipsnio bei gairių pažeidimu
       Šalių argumentai
      –       Dėl skatinamojo poveikio nebuvimo
      44      Pirma, ieškovė nurodo, jog remiantis gairių 4.2 punkto trečiąja pastraipa pakanka prašymą dėl pagalbos pateikti prieš pradedant
         įgyvendinti projektą, kad būtų tenkinamas skatinamojo poveikio kriterijus. Šis vienintelis kriterijus šiuo atveju yra įvykdytas,
         nes prašymas suteikti pagalbą kompetentingai nacionalinei institucijai buvo pateiktas 2000 m. sausio 28 d., t. y. prieš projekto
         įgyvendinimo darbų pradžią. Nors Komisija sprendime priminė gairių 4.2 punkte nurodytą kriterijų, ji pažeidė šią nuostatą,
         nes skatinamąjį poveikį nagrinėjo atsižvelgdama į momentą, kada valstybė narė pranešė apie ginčijamą pagalbą, o ne į momentą,
         kada ieškovė pranešė apie projektą nacionalinėms valdžios institucijoms.

      45      Kalbant apie tai, kad atsižvelgiama į pranešimo pateikimo momentą ir kad projektas buvo baigtas iki pranešimo pateikimo, Komisijos
         požiūris, kurio ji laikėsi sprendime, neturi jokios reikšmės skatinamojo poveikio vertinimui, kuriam Pirmosios instancijos
         teismas prieštarauja 2002 m. gegužės 14 d. Sprendime Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją (T‑126/99, Rink. p. II‑2427), ir neatsispindi ekonominės realijos.

      46      Antra, ieškovė primena paprašiusi 77 mln. DEM pagalbos, kuri sudaro 35 % investicijų sąnaudų, o iš ILB gavo 69,3 mln. DEM sumą, kuri sudaro 31,5 % investicijų sąnaudų. Ieškovės prašymas, susijęs su 7,7 mln. DEM, t. y. 3,5 % investicijų
         sąnaudų, dar galioja, nes administracinė protesto procedūra ILB dar nebaigta.

      47      Ji teigia, kad sprendime Komisija nurodo, jog prašymas dėl pradinės pagalbos yra „baigtas“ priėmus 2001 m. liepos 3 d. Sprendimą,
         nes jame kalbama tik apie dalį prašytos pagalbos sumos. Ieškovė taip pat atkreipia dėmesį, kad sprendimas buvo priimtas atsakant
         į „prašymą dėl pakeitimo“, kuris aiškiai nurodytas 2003 m. gruodžio 22 d. Vokietijos valdžios institucijų pranešime.

      48      Trečia, ieškovė teigia, kad Komisija neatsižvelgė į tai, jog nebūtina turėti naujų reikalavimus atitinkančių išlaidų, kad
         būtų galima patvirtinti kitą pagalbą, be tos, kuri jau buvo suteikta. Tai, kad iš esmės galima gauti kelias pagalbas tam pačiam
         projektui, taigi ir toms pačioms reikalavimus atitinkančioms išlaidoms, matyti iš 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamento
         (EB) Nr. 69/2001 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo de minimis valstybės pagalbai (OL L 10, p. 30) penktos konstatuojamosios dalies paskutinio sakinio. Tokia išeitis taikoma regioninei
         pagalbai, jei neviršijama 35 % pagalbos riba, nustatyta remiantis daugiasektorinės programos nuostatomis. Taigi 35 % pagalbos
         intensyvumas šiuo atveju būtų suderinamas su bendrąja rinka, jei „rinkos būklės“ koeficientas būtų ne 0,75, o 1.

      –       Dėl būtinumo nebuvimo
      49      Ieškovė teigia, kad regioninės pagalbos srityje Komisija taip nustatė ir apribojo būtinumo kriterijų, jog pakanka prašymą
         pateikti prieš pradedant įgyvendinti projektą, kad būtų galima pripažinti pagalbos būtinumą. Tokiu atveju būtinumo kriterijus
         nagrinėjamas taip pat kaip ir skatinamojo poveikio kriterijus.

      50      Ji teigia, kad pagalbos prašymo pateikimo datos kriterijus taip pat taikomas, jei keičiama suteikta pagalba, ir atkreipia
         dėmesį, kad Komisija pripažįsta, jog Pirmosios instancijos teismo praktikoje paminėta galimybė padidinti pagalbą taikoma ne
         tik visiškai naujam projektui. Papildant Komisijos nurodytus atvejus, kuriais pagalbą galima keisti arba skirti papildomą
         pagalbą, reikia paminėti atvejį, kaip yra ir šioje byloje, kai Komisija klaidingai atlieka rinkos vertinimą, kai siekiama
         vienodos Komisijos praktikos tvirtinant pagalbą ir kai pradinė nacionalinė procedūra dar nebaigta.

      51      Sprendimo 39 konstatuojamojoje dalyje Komisijos pateiktas būtinumo sąvokos aiškinimas, be kita ko, yra klaidingas, kadangi
         Komisija neatsižvelgė į tai, kad ieškovė, remdamasi taikomų nacionalinių teisės aktų nuostatomis, privalėjo įgyvendinti projektą
         per 36 mėnesius, t. y. iki 2005 m. sausio 1 d., nes kitaip būtų netekusi visos pagalbos. Būtų nelogiška iš ieškovės reikalauti
         įgyvendinti projektą per tam tikrą laiką, jei yra žinoma, kad laiku jį įgyvendinus netenkama galimybės patvirtinti pagalbos
         padidinimą. Taikant tokį metodą, tektų paneigti Pirmosios instancijos teismo praktiką, kurioje numatyta galimybė pakeisti
         pagalbą arba suteikti papildomą pagalbą.

      –       Dėl pagalbos veiklai vertinimo
      52      Ieškovė teigia, kad sprendime Komisijos pateiktas pagalbos veiklai aiškinimas yra klaidingas, nes Vokietijos Federacinės Respublikos
         pranešime nurodyta regioninė pagalba ir visa Komisijai jos pateikta informacija susijusi su reikalavimais pagal daugiasektorinę
         programą.

      53      Komisija prašo atmesti ieškovės pateiktą pagrindą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –       Dėl pagrindo priimtinumo
      54      Reikėtų priminti, kad Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad ieškinyje turi
         būti nurodyta pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Ši santrauka turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovas galėtų
         parengti atsiliepimą, o Pirmosios instancijos teismas priimtų sprendimą, jei įmanoma, be jokios kitos papildomos informacijos.
         Taigi ieškinyje turi būti išsamiai išplėtotas pagrindas, kuriuo grindžiamas ieškinys, todėl abstraktus paaiškinimas neatitinka
         Procedūros reglamento reikalavimų (1995 m. sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Viho prieš Komisiją, T‑102/92, Rink. p. II‑17, 68 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimo Mo och Domsjö prieš Komisiją, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 333 punktas).

      55      Toks Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies pažeidimas yra vienas iš nepriimtinumo pagrindų, kurį Pirmosios instancijos
         teismas gali, remdamasis minėto reglamento 113 straipsniu, savo iniciatyva svarstyti vykstant bet kuriai proceso stadijai
         ir išklausęs šalis (1990 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Automec prieš Komisiją, T‑64/89, Rink. p. II‑367, 73 ir 74 punktai ir 1995 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Exporteurs in Levende Varkens ir kt. prieš Komisiją, T‑481/93 ir T‑484/93, Rink. p. II‑2941, 75 punktas).

      56      Šiuo atveju reikia pabrėžti, kad ieškovė paprasčiausiai teigia, jog buvo pažeistas EB 88 straipsnis, nepateikdama jokių argumentų
         tam teiginiui pagrįsti. Per posėdį Pirmosios instancijos teismui uždavus dėl to klausimą ieškovė nepateikė jokių paaiškinimų.

      57      Tokiomis aplinkybėmis šis pagrindas turi būti pripažintas nepriimtinu tiek, kiek jis susijęs su EB 88 straipsnio pažeidimu.

      –       Dėl pagrindo pagrįstumo
      58      Yra žinoma, jog Komisija nusprendė, kad nė viena EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodyta išimtis negali būti taikoma 3 936 947 eurų
         valstybės pagalbai, kurią Vokietijos Federacinė Respublika numato skirti ieškovei, ir kad dėl šios priežasties minėta pagalba
         turi būti pripažinta prieštaraujančia bendrajai rinkai.

      59      Remiantis sprendimo sandara ir jame išdėstytų konstatuojamųjų dalių turiniu matyti, kad Komisijos išvada grindžiama dviem
         skirtingais pagrindais, t. y. skatinamojo poveikio nebuvimu ir ginčijamos pagalbos nebūtinumu. Taigi sprendimo 20 konstatuojamojoje
         dalyje Komisija pabrėžia, kad „aptariama pagalba neatitinka dviejų esminių sąlygų: skatinamojo poveikio ir būtinumo“.

      60      Nors tam tikrais atvejais jos gali būti neatskiriamos viena nuo kitos, šios dvi pagalbos atitikimo sąlygos turi atskiras reikšmes,
         todėl abu sprendimo pagrindai dėl skatinamojo poveikio ir būtinumo nebuvimo turi būti laikomi savarankiškais. Dėstydama šį
         argumentą dėl panaikinimo ieškovė iš esmės konkrečiai ginčija kiekvieną sprendimo pagrindą atskirai.

      61      Apklausiamos per posėdį abi šalys patvirtino, kad sprendimo turinys taip turi būti suprantamas ir kad būtina kartu svarstyti
         abi su skatinamuoju poveikiu ir pagalbos būtinumu susijusias sąlygas, kad ją būtų galima laikyti suderinama su bendrąja rinka;
         visa tai užfiksuota posėdžio protokole.

      62      Čia reikia priminti, kad jei vien tam tikrų sprendimo motyvų pakanka teisiškai jį pagrįsti, kitų teisės akto motyvų trūkumai
         bet kokiu atveju neturi įtakos jo rezoliucinei daliai (pagal analogiją žr. 2001 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Komisija ir Prancūzija prieš TF1, C‑302/99 P ir C‑308/99 P, Rink. p. I‑5603, 26–29 punktus ir 2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         General Electric prieš Komisiją, T‑210/01, Rink. p. II‑5575, 42 punktą). Be to, jei Komisijos sprendimo rezoliucinė dalis grindžiama keliais pagrindais,
         kurių kiekvieno atskirai pakaktų tai konstatuojamajai daliai pagrįsti, teisės aktą galima panaikinti tik tuo atveju, jei abu
         pagrindai pripažįstami neteisėtais. Todėl klaidos ar kitokio trūkumo, susijusio tik su vienu pagrindu, nepakanka ginčijamo
         sprendimo panaikinimui pagrįsti, nes ta klaida negali turėti lemiamos įtakos rezoliucinei daliai, kurią priėmė sprendimo autorius
         (pagal analogiją žr. 45 punkte minėto sprendimo Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją 49–51 punktus ir pirmiau minėto sprendimo General Electric prieš Komisiją 43 punktą).

      63      Tokiomis aplinkybėmis visų pirma reikia išnagrinėti ieškovės pateiktus reikalavimus, susijusius su argumentais, grindžiamais
         EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų pažeidimu dėl sprendimo antrojo pagrindo, susijusio su ginčijamos pagalbos nebūtinumu.

      64      Šiame straipsnyje nustatyta, kad bendrajai rinkai neprieštaraujančia gali būti laikoma:

      „a)      pagalba, skirta regionų, kuriuose yra neįprastai žemas gyvenimo lygis arba didelis nedarbas, ekonominei plėtrai skatinti;
      <…>
      c)      pagalba, skirta tam tikros ekonominės veiklos rūšių arba tam tikrų ekonomikos sričių plėtrai skatinti, jei ji netrikdo prekybos
         sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui;

      <…>“
      65      Kaip Komisija nurodo sprendimo 36 konstatuojamojoje dalyje, ji gali pripažinti pagalbą suderinama su EB 87 straipsnio 3 dalimi
         tik tuo atveju, jei gali konstatuoti, kad ta pagalba skirta vienam iš minėtų tikslų įgyvendinti, tikslų, kurių pagalbą gaunanti
         įmonė negalėtų pasiekti savomis jėgomis esant įprastinėms rinkos sąlygoms. Kitaip tariant, nereikėtų valstybėms narėms leisti
         teikti išmokų, dėl kurių pagerėtų jas gaunančios įmonės finansinė padėtis, jei jos nėra reikalingos EB 87 straipsnio 3 dalyje
         išvardytiems tikslams pasiekti (šiuo klausimu žr. 1980 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Philip Morris Holland prieš Komisiją, 730/79, Rink. p. 2671, 17 punktą).

      66      Iš tikrųjų negalima leisti, kad pagalba apimtų sąlygas, visų pirma jos sumą, kurių ribojamasis poveikis būtų didesnis, nei
         reikia tam, kad pasinaudojus pagalba būtų galima pasiekti sutartimi leidžiamus tikslus (šiuo klausimu žr. 1977 m. kovo 22 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Iannelli & Volpi, 74/76, Rink. p. 557, 15 punktą).

      67      Iš sprendimo matyti, kad Komisija priėjo išvadą, jog ginčijama pagalba nebūtina, iš esmės remdamasi dviem objektyviais argumentais.

      68      Visų pirma Komisija nustatė, kad 3 936 947 eurų pagalba, apie kurią Vokietijos Federacinė Respublika pranešė 2003 m. gruodžio
         22 d., nesusijusi nei su nauju ieškovės investiciniu projektu, nei naujų darbo vietų kūrimu, o tik su orientuotų drožlių plokščių
         gamyklos statyba, apie kurią buvo pranešta 2000 m. gruodžio 22 dieną.

      69      Dokumentuose Komisija, ieškovei neprieštaraujant, taip pat cituoja 2003 m. gruodžio 22 d. pranešimo 3.2.2 punkto sakinį, kuriame
         pasakyta, kad „visos subsidijuotinos investicijos neviršija pradžioje prašytos investicijų sumos“. Remiantis šio pranešimo
         3.3.1 punkte pateiktais skaičiais, ginčijamos pagalbos suma atitinka 3,5 % pradinių investicijų sąnaudų, taip padidinant pagalbos
         intensyvumą nuo 31,5 iki 35 % minėtų sąnaudų.

      70      Antra, Komisija atsižvelgė į faktą, kad investicijų projektą, susijusį su orientuotų drožlių plokščių gamyklos statyba, ieškovė
         jau visiškai užbaigė panaudodama suteiktą 35,43 mln. eurų subsidiją, kuri sudaro 31,5 % pagalbos intensyvumą investicinėms
         išlaidoms, ir į tai, kad visi darbai baigti gerokai iki antrojo pranešimo pateikimo 2003 m. gruodžio 22 dieną.

      71      Taigi šalys sutaria, kad ieškovė tęsė savo veiklą gavusi tik 31,5 % intensyvumo pagalbą ir kad 2000 m. vasarį pradėti minėtos
         gamyklos statybos darbai buvo visiškai baigti 2003 m. sausio pabaigoje, t. y. beveik metai iki antrojo pranešimo.

      72      Remdamasi šia aplinkybe, Komisija padarė išvadą, kad Kronoply ekonominė veikla yra pelninga arba kad šiai įmonei bet kokiu atveju nereikia papildomos pagalbos ir kad šiame etape bet kokia
         nauja pagalba būtų vertinama kaip nenumatytas ieškovės pelnas (sprendimo 39 konstatuojamoji dalis).

      73      Kalbant šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad ieškovė neteigia, jog aptariamam investicijų projektui užbaigti galiausiai reikėjo
         papildomų išlaidų, kurias ji turėjo finansuoti nuosavais ištekliais ar imdama paskolą, o dėl to galėjo pablogėti jos finansinė
         padėtis. Taigi ieškovė neteigia, kad papildoma 3 936 947 eurų pagalba, apie kurią Komisijai buvo pranešta 2003 m. gruodžio
         22 d., jai buvo ekonomiškai reikalinga aptariamam investicijų projektui galutinai užbaigti.

      74      Darytina išvada, kad Komisija tokiomis aplinkybėmis visiškai teisingai nusprendė, jog ginčijama pagalba iš pagalbos gavėjo
         nereikalaujama nei atskaitomybės, nei įnašo, siekiant bendrojo intereso tikslo, ir kad tai yra pagalba veiklai, skirta einamosioms
         bendrovės išlaidoms, kurias Kronoply įprastomis sąlygomis būtų turėjusi padengti pati, apmokėti, tačiau ta pagalba negalėjo būti patvirtinta.

      75      Kalbant šiuo klausimu reikia priminti, kad pagalba veiklai, t. y. pagalba, skirta bendrovės išlaidoms apmokėti, kurias įprastai
         ji turi padengti pati valdydama ar vykdydama įprastą veiklą, iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas (žr. 2000 m. rugsėjo
         19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      76      Nė vienu ieškovės pateiktu argumentu negalima paneigti 74 punkte išdėstytos išvados.

      77      Ieškovė teigia, pirma, jog, remiantis gairėse nurodyta Komisijos sprendimų priėmimo praktika, pagalbos būtinumui, kaip ir
         skatinamajam poveikiui, apibūdinti pakanka, kad nacionalinis prašymas suteikti pagalbą būtų pateiktas iki investicijų projekto
         įgyvendinimo pradžios.

      78      Tačiau reikia konstatuoti, kad ieškovė nepateikia jokios nuorodos į Komisijos sprendimus, kuriuose būtų taikoma tokia praktika,
         ir kad nagrinėjant sprendimą, atvirkščiai, paaiškėja, jog gairių 4.2 punkto trečiojoje pastraipoje aptariama tik vienintelė
         sąlyga, susijusi su pagalbos skatinamuoju poveikiu.

      79      Toje nuostatoje pasakyta, kad „pagalbos schemose turi būti numatyta, kad prašymas suteikti pagalbą turi būti pateiktas iki
         projektų įgyvendinimo pradžios“.

      80      Tenka pažymėti, kad šioje nuostatoje kalbama apie su laiku susijusią aplinkybę ir kad taip daroma nuoroda į tyrimą ratione temporis, kuris visiškai tinkamas skatinamajam poveikiui vertinti. Vertinimas turi būti atliekamas atsižvelgiant į atitinkamos įmonės
         sprendimą investuoti, kuris žymi šio dinaminio proceso, kurį, kaip ir ieškovės atveju, būtinai sudaro investicijos į bendrovę,
         pradžią.

      81      Kaip nustatyta sprendimo 30 konstatuojamojoje dalyje, 4.2 punkte nurodytu tyrimu siekiama patikrinti skatinamąjį poveikį per
         daug neatidedant investavimo, nes išsamus visų ekonominių naudos gavėjo investicinio sprendimo aspektų tyrimas gali būti labai
         sudėtingas ir (arba) ilgas. Šiuo susirūpinimu paaiškinama, kad paprasčiausiai konstatavus, jog prašymas suteikti pagalbą yra
         pateiktas anksčiau už investicijų projekto įgyvendinimo pradžią, galima, pasak Komisijos, daryti prielaidą, kad skatinamasis
         poveikis egzistuoja.

      82      Šioje byloje, kurioje ginčijamasi dėl pagalbos būtinumo, iškeltas klausimas dėl realių aptariamo investicijų projekto įgyvendinimo
         sąlygų vertinimo ir dėl ieškovės atskaitomybės egzistavimo, kuriais būtų galima pagrįsti papildomą pagalbą, apie kurią pranešta
         2003 m. gruodžio 22 dieną.

      83      Remiantis ieškovės argumentais, faktiškai objektyvią ir esminę pagalbos būtinumo sąlygą reikėtų vertinti atsižvelgiant tik
         į formalų kriterijų, o su tuo sutikti negalima.

      84      Ieškovė teigia, antra, kad Komisija, aiškindama pagalbos būtinumo sąvoką, neatsižvelgia į faktą, jog ji, remdamasi taikytinų
         nacionalinių teisės aktų nuostatomis, privalėjo įgyvendinti projektą per 36 mėnesius, t. y. iki 2005 m. sausio 1 d., nes priešingu
         atveju būtų netekusi visos pagalbos, ir paneigia Pirmosios instancijos teismo praktiką, kurioje numatyta galimybė patvirtinti
         jau suteiktos pagalbos padidinimą.

      85      Aišku, kad po to, kai valstybė narė praneša apie pagalbos projektą, ir po to, kai Komisija jį patvirtina, ši valstybė turi
         galimybę pranešti apie projektą suteikti pagalbą gavusiai bendrovei naują pagalbą arba iš dalies pakeisti jau suteiktą pagalbą
         (2002 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją, T‑212/00, Rink. p. II‑347, 47 punktas ir 9 punkte minėtos nutarties Kronoply prieš Komisiją 50 punktas). Šis naujas pranešimas pateikiamas nagrinėti Komisijai, kuri, patikrinusi EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalyse išdėstytas
         sąlygas, gali pripažinti, kad pagalba yra suderinama su bendrąja rinka (šiuo klausimu žr. pirmiau minėto sprendimo Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją 46 punktą).

      86      Neneigdama šios valstybėms narėms suteiktos galimybės, Komisija apie ją aiškiai kalba sprendimo 24 punkte. Komisija akivaizdžiai
         sutinka, kad vienam investicijų projektui galima taikyti kelias pagalbas, tačiau su sąlyga, kad kiekviena pagalba galėtų būti
         laikoma suderinama su bendrąja rinka ir kad būtų laikomasi pagalbos būtinumo reikalavimo.

      87      Be to, kaip visiškai teisingai dokumentuose pažymi Komisija, dėl to, kad nacionalinės teisės aktuose numatyta, jog projektas
         turi būti įgyvendintas per tam tikrą laikotarpį, savaime neprarandama galimybė prašyti padidinti šiam projektui jau suteiktą
         pagalbą pasibaigus minėtam laikotarpiui ir gauti patvirtinimą.

      88      Todėl yra įmanoma, kad valstybė narė, pasibaigus nacionaliniuose teisės aktuose nustatytam laikotarpiui, Komisijai praneša
         apie papildomą pagalbą atitinkamam projektui, kuriam įgyvendinti prireikė papildomų išlaidų dėl nenumatytų išorinių veiksnių.

      89      Tokiomis aplinkybėmis Komisija privalo nustatyti, ar papildoma pagalba, apie kurią pranešta, gali būti laikoma būtina atsižvelgiant
         į didžiausią pagalbos intensyvumo ribą, taikomą regioninei pagalbai pagal daugiasektorinę programą.

      90      Šioje byloje Komisija teisingai elgėsi tik konstatuodama, kad aptariamą investicijų projektą ieškovė buvo pabaigusi naudodama
         iš pradžių suteiktą pagalbą ir iki pranešimo apie ginčijamą pagalbą.

      91      Iš tikrųjų reikia priminti, jog ieškovė niekada nėra teigusi, kad dėl aptariamo investicijų projekto, taigi ir vieno iš EB 87 straipsnio
         3 dalyje nustatytų tikslų, įgyvendinimo ji būtų patyrusi papildomų išlaidų ir kad numatytas pradinės pagalbos padidinimas
         3 936 947 eurais, apie kurį pranešta 2003 m. gruodžio 22 d., turi būti laikomas būtinu, nes yra skirtas toms išlaidoms iš
         dalies ar visiškai kompensuoti.

      92      Ieškovė tik teigia, kad papildoma pagalba investicijų projektui turi būti patvirtinta tada, kai, kaip ir šioje byloje:

      –        sprendime, kuriuo pripažįstama, kad pradinė pagalba atitinka reikalavimus, Komisija atliko klaidingą aptariamų produktų rinkos
         vertinimą,

      –        siekiama vieningos su šia rinka susijusios pagalbos tvirtinimo praktikos,
      –        su pradiniu pagalbos prašymu susijusi nacionalinė administracinė procedūra dar nebaigta.
      93      Pirma, reikia pabrėžti, kad tariamas tvirtinimas, jog Komisija klaidingai įvertino aptariamų produktų rinką, prieštarauja
         teiginiui, kad Vokietijos valdžios institucijų pateikta informacija, kuria remiantis buvo priimtas 2001 m. liepos 3 d. Sprendimas,
         yra teisinga. Antra, pirmiau išdėstytame punkte pateikti ieškovės argumentai neturi jokios reikšmės pagalbos būtinumo sąlygai,
         kuri apibrėžta šio sprendimo 65 ir 66 punktuose.

      94      Iš bylos dokumentų faktiškai matyti, kad pranešimu apie ginčijamą pagalbą paprasčiausiai buvo siekiama pasiekti 35 % pagalbos
         intensyvumą, kuris atitiktų pradinį prašymą suteikti pagalbą, kadangi ieškovė akivaizdžiai nesutiko su nustatytu 0,75 „konkurencijos
         padėties“ koeficientu, nes kelios savaitės po 2001 m. liepos 3 d. Sprendimo priimtame Komisijos sprendime dėl pagalbos konkuruojančiai
         bendrovei Glunz AG projekto buvo patvirtintas koeficientas 1.

      95      Trečia, iš esmės remdamasi 2003 m. gruodžio 22 d. pranešimu ieškovė nesutinka su tuo, kad ginčijama pagalba laikoma pagalba
         veiklai.

      96      Vis dėlto reikia pabrėžti, kad vien dėl to, jog valstybės narės pranešimas yra „susijęs“ su regionine pagalba investicijoms,
         negalima teigti, kad atitinkama priemonė negali būti pagalba veiklai.

      97      Būtina priminti, kad už valstybės pagalbos kontrolės sistemos įgyvendinimą, kuris nustatytas EB 88 straipsnyje ir su juo susijusioje
         teismų praktikoje, iš esmės atsakinga Komisija ir kad taikant EB 87 straipsnio 3 dalį ji turi didelę diskreciją, kuriai įgyvendinti
         reikalingi ekonominiai ir socialiniai vertinimai turi būti atlikti atsižvelgiant į Bendrijos kontekstą (1991 m. kovo 21 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑303/88, Rink. p. I‑1433, 34 punktas ir 75 punkte minėto sprendimo Vokietija prieš Komisiją 67 punktas).

      98      Šiuo atveju Komisija teisingai nusprendė, kad pagalbos būtinumo sąlyga yra netenkinama ir kad ginčijama pagalba turi būti
         laikoma pagalba veiklai, nes ji suteikta nereikalaujant jos gavėjo atskaitomybės ir skirta bendrovės finansinei padėčiai pagerinti.

      99      Iš išdėstytų argumentų matyti, kad ieškovė neįrodė, kad Komisija klaidingai nusprendė, jog pagalba yra nebūtina.

      100    Tokiomis aplinkybėmis ir net jei Komisija klaidingai nusprendė, kad ginčijama pagalba neatitinka skatinamojo poveikio reikalavimo
         konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, kai buvo pranešta apie papildomą pagalbą jau patvirtintam investicijų projektui ir sukurta
         nedaloma ekonominė visuma, reikia konstatuoti, kad remiantis 59–62 punkte išdėstytais argumentais sprendimas yra pagrįstas
         tik pagalbos būtinumo nebuvimu.

      101    Todėl darytina išvada, kad ieškinio pagrindas, susijęs su EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų ir gairių pažeidimu, turi
         būti atmestas.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžiomis Komisijos klaidomis, padarytomis konstatuojant faktines aplinkybes
       Šalių argumentai
      102    Pirma, ieškovė teigia, kad sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje Komisija klaidingai nurodo, jog pagal procedūrą N 813/2000
         ji pripažino tinkamais Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktus duomenis ir priėmė jos padarytas išvadas dėl aptariamų
         produktų rinkos. Iš 2001 m. liepos 3 d. Komisijos sprendimo aiškiai matyti, kad jos ir Vokietijos Federacinės Respublikos
         nuomonės dėl klausimo, ar investicijos buvo atliktos smunkančios rinkos sąlygomis, išsiskyrė.

      103    Antra, ji teigia, kad sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje pateiktas teiginys, jog Vokietijos Federacinė Respublika ir ieškovė
         sutiko su 2001 m. liepos 3 d. Komisijos sprendimu, yra netikslus. Fakto, kad nebuvo pareikštas ieškinys dėl šio sprendimo,
         kuriuo pagalba pripažįstama visiškai atitinkanti reikalavimus, negalima laikyti sutikimu, nes toks ieškinys būtų nepriimtinas
         dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimo. Be to, ieškovė teisiškai privalėjo, remdamasi nacionaliniais teisės aktais,
         įgyvendinti projektą, apie kurį buvo pranešta, per 36 mėnesius nuo Komisijos patvirtinimo.

      104    Trečia, ieškovė tvirtina, kad Komisija sprendime klaidingai nurodo, jog jau buvo atsisakyta jai suteikti 35 % pagalbos intensyvumą.
         Pasak ieškovės, apie 31,5 % pagalbos intensyvumo, patvirtinto 2001 m. liepos 3 d. Sprendime, ir 35 % pagalbos intensyvumo,
         nustatyto teisingai taikant daugiasektorinę programą, skirtumą dar nebuvo kalbama vykdant procedūrą dėl valstybės pagalbos
         iki 2003 m. gruodžio 22 d. pranešimo ir tik Komisijos sprendime buvo atsisakyta patvirtinti 35 % (sudėtinį) pagalbos intensyvumą.

      105    Ketvirta, ji atkreipia dėmesį, kad tikrindama, ar egzistuoja skatinamasis pagalbos poveikis, taigi ar prašymas suteikti pagalbą
         buvo pateiktas iki projekto įgyvendinimo pradžios, Komisija sprendime nė karto nenurodo jos pagalbos prašymo pateikimo datos,
         t. y. 2000 m. sausio 28 dienos. Todėl Komisija remiasi neišsamiais faktais.

      106    Ieškovė teigia, kad jei Komisija būtų teisingai konstatavusi faktines aplinkybes, ji būtų padariusi kitokią išvadą, ir kad
         sprendimui panaikinti pakanka vien jos padarytų akivaizdžių klaidų konstatuojant faktines aplinkybes.

      107    Komisija prašo atmesti šį ieškovės nurodytą pagrindą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      108    Remiantis teismų praktika, kad būtų panaikintas skundžiamas aktas, nepakanka nustatyti, jog jame yra faktinė klaida, taip
         pat reikia, kad ši klaida turėtų poveikį paties akto turiniui arba, kitaip tariant, kad jei tos klaidos nebūtų, aktas būtų
         galėjęs būti kitoks (šiuo klausimu žr. 1995 m. gegužės 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo NTN Corporation ir Koyo Seiko prieš Tarybą, T‑163/94 ir T‑165/94, Rink. p. II‑1381, 115 punktą; 2004 m. spalio 28 d. Sprendimo Shanghai Teraoka Electronics prieš Tarybą, T‑35/01, Rink. p. II‑3663, 167 punktą ir 2007 m. kovo 14 d. Sprendimo Aluminium Silicon Mill Products prieš Tarybą, T‑107/04, Rink. p. II‑669, 66 punktą).

      109    Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad net darant prielaidą, jog Komisija padarė visas keturias ieškovės nurodytas faktines
         klaidas, išvada dėl pagalbos būtinumo nebuvimo liktų pagrįsta remiantis šio sprendimo 68–74 punktuose išdėstytais argumentais.

      110    Visos keturios Komisijos sprendime tariamai padarytos faktinės klaidos, susijusios su teiginiais, kad pripažįstamas Vokietijos
         Federacinės Respublikos pateiktos informacijos tinkamumas, kad neprieštaraujama 2001 m. liepos 3 d. Sprendimui, su atsisakymu
         suteikti 35 % pagalbos intensyvumą bei su tikslios pradinio pagalbos prašymo pateikimo datos nenurodymu, iš esmės neturi jokios
         įtakos pirma nurodytai išvadai ir iš jos išplaukiančiam ginčijamos pagalbos nesuderinamumui su bendrąja rinka.

      111    Tokiomis aplinkybėmis šis pagrindas turi būti atmestas kaip bet kokiu atveju netinkamas.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžiomis Komisijos klaidomis vertinant faktines aplinkybes ir su piktnaudžiavimu
            įgaliojimais
       Šalių argumentai
      112    Ieškovė teigia, kad Komisija akivaizdžiai klaidingai įvertino skatinamojo poveikio kriterijų, nes neišnagrinėjo gairių 4.2 punkte
         nurodyto kriterijaus ir neatsižvelgė į tai, kad pagal Komisijos patvirtintus nacionalinius įstatymus ji privalėjo įgyvendinti
         projektą per nustatytą laikotarpį. Sprendime Komisija prieštarauja Pirmosios instancijos teismo praktikai, pagal kurią galima
         suteikti kitą pagalbą arba pakeisti jau suteiktąją.

      113    Komisija taip pat nepasinaudojo savo diskrecija, kuri yra patvirtinta anksčiau nurodytoje Pirmosios instancijos teismo praktikoje
         ir kuri jai suteikta pagal Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnį.

      114    Visą sprendimą grįsdama vieninteliu faktu, kad projektas jau buvo užbaigtas gavus 31,5 % pagalbos intensyvumą dar iki to momento,
         kai ji gavo Vokietijos pranešimą, Komisija atskleidžia savo ketinimą gauti apibrėžtą rezultatą sprendimą grįsdama tik materialiomis
         aplinkybėmis, tačiau jų nevertindama teisiniu požiūriu. Nenagrinėdama skatinamojo poveikio kriterijaus ji akivaizdžiai siekė
         tikslo, kad būtų padaryta išvada, jog tokio poveikio nėra. Todėl čia galima įžvelgti Komisijos piktnaudžiavimą įgaliojimais.

      115    Komisija prašo atmesti šį ieškovės nurodytą pagrindą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      116    Dėl pagrindo, susijusio su akivaizdžiomis vertinimo klaidomis, išnagrinėjus ieškinį matyti, kad ieškovė šiuo klausimu pateikia
         argumentus, kuriais rėmėsi grįsdama pagrindus, susijusius su Reglamento Nr. 659/1999 9 straipsnio pažeidimu ir EB 87 straipsnio
         bei gairių pažeidimu.

      117    Kaip jau nurodyta anksčiau, šiais dviem pagrindais negalima pagrįsti sprendimo panaikinimo.

      118    Dėl su piktnaudžiavimu įgaliojimais susijusio pagrindo pažymėtina, kad ieškovės argumentas grindžiamas teiginiu, jog „nenagrinėdama
         skatinamojo poveikio kriterijaus ji akivaizdžiai siekė tikslo padaryti išvadą, kad tokio poveikio nėra“ ir kad „čia galima
         įžvelgti Komisijos piktnaudžiavimą įgaliojimais“.

      119    Paprasčiausiai perskaičius sprendimą galima daryti išvadą, kad aptariamas pagrindas grindžiamas klaidinga prielaida, nes Komisija
         tikrai išnagrinėjo skatinamojo pagalbos poveikio sąlygą paaiškindama, kodėl remiantis ypatingomis šios bylos aplinkybėmis
         galima atmesti gairių 4.2 punkte nurodytą prielaidą ir padaryti išvadą, kad skatinamojo poveikio nėra.

      120    Tokiomis aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad ieškovė nepateikė įrodymo, jog Komisija šiuo atveju piktnaudžiavo įgaliojimais.

      121    Remiantis anksčiau išdėstytais argumentais darytina išvada, kad šis pagrindas yra nepagrįstas ir kad dėl to turi būti atmestas
         visas ieškinys.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      122    Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo, remiantis Komisijos reikalavimais, ji turi padengti bylinėjimosi išvadas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Kronoply GmbH & Co. KG padengia bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Paskelbta 2009 m. sausio 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      Turinys

      Faktinės bylos aplinkybės
      Procesas ir šalių reikalavimai
      Dėl teisės
      Dėl pagrindo, susijusio su EB 253 straipsnio pažeidimu
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl pagrindo, susijusio Reglamento Nr. 659/1999 nuostatų pažeidimu
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų, EB 88 straipsnio bei gairių pažeidimu
      Šalių argumentai
      – Dėl skatinamojo poveikio nebuvimo
      – Dėl būtinumo nebuvimo
      – Dėl pagalbos veiklai vertinimo
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      – Dėl pagrindo priimtinumo
      – Dėl pagrindo pagrįstumo
      Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžiomis Komisijos klaidomis, padarytomis konstatuojant faktines aplinkybes
      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžiomis Komisijos klaidomis vertinant faktines aplinkybes ir su piktnaudžiavimu
         įgaliojimais

      Šalių argumentai
      Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl bylinėjimosi išlaidų

      * Proceso kalba: vokiečių.


2001 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Šeštoji PVM direktyva. # Byla C-76/99.


2000 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Dansommer A/S prieš Andreas Götz. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Heilbronn - Vokietija. # Briuselio konvencija. # Byla C-8/98.


title: 2009 m. balanžio 23 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2005/56/EB - Ribotos atsakomybės bendrovių jungimaisi, peržengiantys vienos valstybės ribas - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-493/08.

text:
      2009 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Graikiją
      (Byla C‑493/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2005/56/EB – Ribotos atsakomybės bendrovių jungimaisi, peržengiantys vienos valstybės ribas – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 8 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
                  2005/56/EB dėl ribotos atsakomybės bendrovių jungimųsi, peržengiančių vienos valstybės ribas (OL L 310, p. 1), nepriėmimas
                  per numatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų įgyvendinti 2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento
                     ir Tarybos direktyvą 2005/56/EB dėl ribotos atsakomybės bendrovių jungimųsi, peržengiančių vienos valstybės ribas, Graikijos
                     Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 19 straipsnio pirmąją pastraipą.

                  2.

                  	Priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.