1984 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Hermann Witte prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnas. # Byla 188/83.


1987 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Ferriera Valsabbia SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 268/84.


title: 2013 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#A Oy.#Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Įsisteigimo laisvė – SESV 49 straipsnis – Mokesčių teisės aktai – Valstybėje narėje įsteigtos patronuojančiosios bendrovės jungimasis su kitoje valstybėje narėje įsteigta dukterine bendrove – Patronuojančiosios bendrovės galimybė atskaityti dukterinės bendrovės nuostolius, atsiradusius dėl pastarosios veiklos – Netaikymas dukterinėms bendrovėms nerezidentėms.#Byla C-123/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. vasario 21 d. (
            *1
         )
      „Įsisteigimo laisvė — SESV 49 straipsnis — Mokesčių teisės aktai — Valstybėje narėje įsteigtos patronuojančiosios bendrovės jungimasis su kitoje valstybėje narėje įsteigta dukterine bendrove — Patronuojančiosios bendrovės galimybė atskaityti dukterinės bendrovės nuostolius, atsiradusius dėl pastarosios veiklos — Netaikymas dukterinėms bendrovėms nerezidentėms“
      Byloje C-123/11
      dėl Korkein hallinto-oikeus (Suomija) 2011 m. kovo 7 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. kovo 9 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje

         A Oy,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis L. Bay Larsen, teisėjai J.-C. Bonichot (pranešėjas), C. Toader, A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. birželio 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  A Oy, atstovaujamos asianajaja A. Blomqvist,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos M. Pere,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos K. Petersen,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.-S. Pilczer,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato M. Santoro,

               —

               Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk ir S. Johannesson,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. Murrell, padedamos baristerių K. Bacon ir R. Hill,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir I. Koskinen,

         susipažinęs su 2012 m. liepos 19 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 49 ir 54 straipsnių aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas pagal Suomijos teisę įsteigtos bendrovės A Oy (toliau – A) pradėtame procese dėl keskusverolautakunta (Centrinė mokesčių komisija) sprendimo, pagal kurį A, jungdamasi su Švedijos dukterine bendrove, negali mokesčių tikslais atskaityti pastarosios nuostolių.

         Teisinis pagrindas

         Tarptautinė teisė

               3

               1996 m. rugsėjo 23 d. Helsinkyje sudaryto Šiaurės šalių susitarimo dėl pajamų ir turto dvigubo apmokestinimo išvengimo (SopS 26/1997) 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Susitariančiosios valstybės įmonės pelnas apmokestinamas tik šioje valstybėje, išskyrus atvejus, kai įmonė savo veiklą vykdo per kitoje susitariančioje valstybėje įsteigtą nuolatinę buveinę. Jei bendrovė komercinę ūkinę veiklą vykdo minėtu būdu, jos pelnas apmokestinamas kitoje valstybėje, bet tik tiek, kiek jo priskiriama tai nuolatinei buveinei.“

         Suomijos teisė

               4

               Įstatyme 360/1968 dėl pajamų, gautų vykdant ūkinę veiklą, apmokestinimo (Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968)), kuriuo, be kita ko, siekiama perkelti 2009 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvą 2009/133/EB dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, daliniam skaidymui, turto perleidimui bei keitimuisi akcijomis, ir SE arba SCE registruotos buveinės perkėlimui iš vienos valstybės narės į kitą (OL L 310, p. 34), apibrėžiamas teisinis bendrovių jungimo (prijungimo) pagrindas.

               5

               Šio įstatymo 52a straipsnio 2 punkte jungimo sąvoka apibrėžta taip:
               „Jungimas tai veiksmas, kai:
               <...>

                        2)

                        prijungta bendrovė, kai nutraukiama jos veikla, bet ji pati nelikviduojama, perduoda visą savo turtą (aktyvus ir pasyvus), prijungiančiai bendrovei, kuri turi visas akcijas, atitinkančias prijungtos bendrovės kapitalą, arba akcinei bendrovei, kuriai priklauso visas tokios bedrovės turtas.“

               6

               1992 m. gruodžio 30 d. Pajamų mokesčio įstatyme 1535/1992 (tuloverolaki (1535/1992)) (toliau – Pajamų mokesčio įstatymas) apibrėžiama bendrovių nuostolių mokestinė tvarka.

               7

               Šio įstatymo 117 straipsnyje numatyta, kad konstatuoti nuostoliai vykdant ūkinę veiklą atskaitomi iš ūkinės veiklos pajamų paskesniais metais.

               8

               Minėto įstatymo 119 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:
               „Mokestiniais metais vykdant komercinę veiklą ar verčiantis žemės ūkio veikla patirti nuostoliai atskaitomi iš per ateinančius dešimt mokestinių metų gauto pelno, jei pelnas gaunamas.
               Vykdant komercinę veiklą patirti nuostoliai suprantami kaip nuostoliai, nustatyti pagal Įstatymą dėl pajamų, gautų vykdant komercinę veiklą, apmokestinimo, o verčiantis žemės ūkio veikla patirti nuostoliai suprantami kaip nuostoliai, nustatyti pagal [Pajamų iš žemės ūkio mokesčio įstatymą 360/1968] <...>“.

               9

               To paties įstatymo 123 straipsnio 2 dalyje numatytos sąlygos, kurioms esant prijungiančioji bendrovė gali mokesčių tikslais perimti prijungtos bendrovės nuostolius:
               „Susijungus juridiniams asmenims <...> prijungiantis juridinis asmuo pagal 119 ir 120 straipsnius turi teisę iš savo apmokestinamų pajamų atskaityti prijungto <...> juridinio asmens nuostolius, jeigu jis ar jo akcininkai arba nariai ar juridinis asmuo ir jo akcininkai ar nariai kartu nuostolingų metų pradžioje turėjo daugiau kaip pusę prijungtos arba išskaidytos bendrovės akcijų ar dalių.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               10

                  A yra Suomijos įmonė, kurios specializacija prekyba baldais. A turi dukterinę bendrovę Švedijoje (toliau – B), kurios visas kapitalas jai priklauso ir kuri Švedijoje vykdo panašią veiklą trijose jos nuomojamose komercinėse patalpose. Pati A neturi kitų dukterinių bendrovių ar padalinių Švedijoje.

               11

               Atsiradus komerciniams nuostoliams, B uždarė savo tris prekybos vietas, iš jų vieną – 2007 m. gruodžio mėn., o kitas dvi – 2008 m. kovo mėn. B nesiekė tęsti komercinės veiklos Švedijoje, tačiau buvo saistoma dviejų komercinių patalpų ilgalaikės nuomos. Jos deficitas laikotarpiu nuo 2001 m. iki 2007 m. siekė 44,8 mln. SEK.

               12

                  B nutraukus veiklą, A nusprendė jungtis su šia dukterine bendrove. Šis veiksmas buvo pateisinamas ekonominiais siekiais ir, be kita ko, leido perkelti A nuomos sutartis, sudarytas su B. Be to, tai buvo skaidri, lengvai įgyvendinama procedūra, kuri leido supaprastinti grupės struktūrą.

               13

               Pasibaigus šiam pertvarkymui, B ištekliai, skolos ir likę įsipareigojimai turėjo būti perduoti A ir patronuojančioji bendrovė daugiau nebeturėjo nei dukterinės bendrovės, nei nuolatinio padalinio Švedijoje.

               14

                  A pateikė keskusverolautakunta prašymą priimti preliminarų sprendimą dėl klausimo, ar įgyvendinus šį pertvarkymą ji gali atskaityti B nuostolius remdamasi Pajamų mokesčio įstatymo 123 straipsnio 2 dalimi.

               15

               Preliminariu 2009 m. kovo 25 d. sprendimu keskusverolautakunta atsakė neigiamai, motyvuodama tuo, kad B nuostoliai buvo konstatuoti taikant Švedijos mokesčių teisės aktus. Todėl ji mano, kad šie nuostoliai negali būti priskirti Pajamų mokesčio įstatymo 119 straipsnio taikymo sričiai.

               16

                  A apskundė šį sprendimą Korkein hallinto-oikeus (Vyriausiasis administracinis teismas), be kita ko, remdamasi įsisteigimo laisve.

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad darant prielaidą, jog bendrovė rezidentė prijungia Suomijos bendrovę, ji mokesčių tikslais gali atskaityti pastarosios nuostolius remiantis Pajamų mokesčio įstatymo 119 ir 123 straipsniuose įtvirtintomis sąlygomis, jei pertvarkymas nebuvo įgyvendintas siekiant vien gauti mokesčių lengvatą.

               18

               Tačiau šis teismas pažymi, kad Suomijos įstatymuose nėra nuorodos apie sąlygas, kurioms esant gali būti taikoma ši atskaita, kai prijungta bendrovė yra kitoje valstybėje narėje.

               19

               Todėl minėtam teismui kyla klausimas, ar Suomijos teisės aktuose nėra įsisteigimo laisvės apribojimo, ir, jei taip, ar jis gali būti pateisintas Suomijos valdžios institucijų nurodytais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su būtinybe valstybėms narėms išsaugoti jų darnų apmokestinimo kompetencijos paskirstymą ir apsisaugoti nuo nuostolių dvigubo panaudojimo rizikos ir mokesčių vengimo.

               20

               Tokiomis aplinkybėmis Korkein hallinto-oikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar SESV 49 ir 54 straipsniais reikalaujama, kad perimanti bendrovė iš savo mokėtinų mokesčių galėtų atskaityti kitoje valstybėje narėje įsteigtos ir su ja susijungusios bendrovės nuostolius, patirtus vykdant veiklą toje valstybėje per laikotarpį iki susijungimo, jei prijungiamos bendrovės buveinės valstybėje nelieka perimančios bendrovės nuolatinio padalinio ir ji pagal nacionalinės teisės aktus gali atskaityti prijungiamos bendrovės nuostolius tik tada, jei prijungiama bendrovė yra tos pačios valstybės rezidentė arba jei nuostolių patyrė toje valstybėje įsteigtas nuolatinis padalinys?

                        2.

                        Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar SESV 49 ir 54 straipsniai reikšmingi nustatant, ar atskaitytinų mokesčių dydis turi būti apskaičiuojamas pagal perimančios bendrovės buveinės valstybės mokesčių teisę arba ar atskaitytinais nuostoliais laikytini prijungiamos bendrovės buveinės valstybėje pagal šios valstybės teisę nustatyti nuostoliai?“

         Dėl pirmojo klausimo

               21

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi Teisingumo Teismo, ar SESV 49 ir 54 straipsniais draudžiama valstybės narės teisės aktuose nenumatyti patronuojančiajai bendrovei rezidentei po jungimosi su kitos valstybės narės teritorijoje įsteigta dukterine bendrove galimybės atskaityti iš jos apmokestinamų pajamų pastarosios patirtų nuostolių mokestiniais metais prieš jungimąsi, nors šie nacionalinės teisės aktai suteikia tokią galimybę, jei jungiamasi su dukterine bendrove rezidente.

               22

               Visų pirma reikia konstatuoti, kad Direktyvoje 2009/133 nenumatytas klausimas dėl prijungtos bendrovės galimų nuostolių perėmimo esant tokiai situacijai.

               23

               Be to, Vokietijos, Suomijos, Italijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės tvirtina, kad įsisteigimo laisvė netaikytina atvejui, kuris yra pagrindinės bylos dalykas, motyvuojant tuo, kad prijungta bendrovė nutraukė savo ūkinę veiklą prieš jungimąsi ir kad šis pertvarkymas iš tiesų atliktas siekiant mokesčių lengvatos, kuri yra prijungtos bendrovės nuostolių atskaitymas iš prijungiančios patronuojančiosios bendrovės apmokestinamųjų pajamų.

               24

               Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad tarptautiniai susijungimai, kaip ir kiti bendrovių reorganizavimo būdai, atitinka skirtingose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių bendradarbiavimo ir pertvarkymo būtinybę. Todėl jie yra ypatingi įsisteigimo laisvės įgyvendinimo būdai, kurie svarbūs geram vidaus rinkos veikimui, todėl priklauso ekonominei veiklai, kurios atžvilgiu valstybės narės yra įpareigotos gerbti SESV 49 straipsnyje numatytą įsisteigimo laisvę (2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo SEVIC Systems, C-411/03, Rink. p. I-10805, 19 punktas).

               25

               Be to, reikia konstatuoti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis A įsteigė Švedijoje dukterinę bendrovę B visų pirma pasinaudodama jos teise į įsisteigimo laisvę, todėl taikytini SESV 49 ir 54 straipsniai.

               26

               Galiausiai tai, kad jungimasis grindžiamas su mokesčiais susijusiais motyvais ir kad dėl to susijusios bendrovės iš tiesų siekė neteisėtai išvengti jų nacionalinės teisės aktų taikymo, savaime neturėtų lemti šių nuostatų netaikymo.

               27

               Iš tiesų klausimas dėl šių straipsnių taikymo skiriasi nuo klausimo, ar valstybė narė gali imtis priemonių, siekdama užkirsti kelią kai kurių savo piliečių bandymams išvengti nacionalinės teisės aktų taikymo piktnaudžiaujant Sutarties suteikiamomis galimybėmis (šiuo klausimu žr. 1999 m. kovo 9 d. Sprendimo Centros, C-212/97, Rink. p. I-1459, 18 punktą).

               28

               Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, reikia konstatuoti, kad įsisteigimo laisvė taikytina esant tokiai situacijai, kokia yra pagrindinėje byloje.

         Dėl įsisteigimo laisvės apribojimo

               29

               Kadangi įsisteigimo laisvė taikytina pagrindinėje byloje, reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, nors tiesioginių mokesčių sistemos reguliavimas priskirtinas valstybių narių kompetencijai, įgyvendindamos šią kompetenciją jos privalo laikytis Sąjungos teisės (žr., be kita ko, 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C-446/03, Rink. p. I-10837, 29 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               30

               Įsisteigimo laisvė, SESV 49 straipsnyje pripažįstama Sąjungos piliečiams, pagal SESV 54 straipsnį apima įkurtų pagal valstybės narės teisę ir Sąjungoje turinčių savo registruotas būstines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą bendrovių teisę vykdyti veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterines bendroves, filialus ir atstovybes (žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint-Gobain ZN, C-307/97, Rink. p. I-6161, 35 punktą ir 2010 m. vasario 25 d. Sprendimo X Holding, C-337/08, Rink. p. I-1215, 17 punktą).

               31

               Šiuo aspektu Suomijos teisėje numatyta galimybė patronuojančiajai bendrovei rezidentei atsižvelgti į dukterinės bendrovės rezidentės nuostolius jai jungiantis su pastarąja yra mokesčių lengvata patronuojančiajai bendrovei.

               32

               Dėl tokios lengvatos netaikymo santykiams tarp patronuojančiosios bendrovės rezidentės ir jos kitoje valstybėje narėje įsteigtos dukterinės bendrovės nuolatiniam padaliniui šioje valstybėje yra ne taip patrauklu naudotis įsisteigimo laisve ir ji atgrasoma nuo dukterinių bendrovių steigimo joje.

               33

               Kad toks skirtingas vertinimas būtų suderinamas su SESV nuostatomis, susijusiomis su įsisteigimo laisve, reikia, kad jis būtų susijęs su objektyviai nepanašiomis situacijomis arba pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (pagal analogiją su laisvu kapitalo judėjimu žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Rink. p. I-11753, 167 punktą). Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tarptautinės situacijos ir vidaus situacijos panašumas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į nagrinėjamomis nacionalinės teisės aktų nuostatomis siekiamą tikslą (pagal analogiją žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C-231/05, Rink. p. I-6373, 36–38 punktus).

               34

               Nors mokesčių teisėje apmokestinamųjų asmenų įsisteigimo vieta gali būti veiksnys, galintis pateisinti skirtingą apmokestinamųjų asmenų rezidentų ir apmokestinamųjų asmenų nerezidentų vertinimą, taip yra ne visada. Iš tikrųjų pripažinimas, kad valstybė, kurioje įsteigta bendrovė, gali laisvai taikyti skirtingą vertinimą vien dėl to, kad bendrovės pagrindinė buveinė yra kitoje valstybėje narėje, panaikintų SESV 49 straipsnio veiksmingumą (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Marks & Spencer 37 punktą).

               35

               Šiuo aspektu, viena vertus, patronuojančiosios bendrovės rezidentės, kuri siekia jungtis su dukterine bendrove rezidente ir taip pasinaudoti galimybe atskaityti mokesčių tikslais jos nuostolius situacija ir, kita vertus, patronuojančiosios bendrovės rezidentės, kuri siekia atlikti tą pačią operaciją su dukterine bendrove ne rezidente, situacija yra objektyviai panaši, atsižvelgiant į mokesčių teisės aktų, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, tikslą suteikti galimybę patronuojančiajai bendrovei pasinaudoti mokesčių lengvata, kuri yra galimybė jai atskaityti mokesčių tikslais dukterinei bendrovei atsiradusius nuostolius.

               36

               Tačiau Vokietijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės tvirtina, kad atsisakymas leisti atskaityti nuostolius mokesčių tikslais nėra įsisteigimo laisvės apribojimas, nes, kaip matyti iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teiginių, nurodytų šio sprendimo 17 punkte, atsisakymas leisti atskaityti iš apmokestinamųjų pajamų prijungtos bendrovės nuostolius taip pat būtų taikomas esant tokioms pačioms aplinkybėms, jei būtų jungiamasi su dukterine bendrove rezidente, motyvuojant tuo, kad pertvarkymas grindžiamas tik siekiu gauti mokesčių lengvatą.

               37

               Tačiau tik nacionalinis teismas gali įvertinti, ar taip yra pagrindinėje byloje. Jei taip, A iš tiesų negalėjo remtis nevienodu bendrovių rezidenčių ir bendrovių nerezidenčių vertinimu.

               38

               Nesant papildomų paaiškinimų sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas bet kuriuo atveju privalo pareikšti nuomonę ir dėl klausimo, ar nevienodas bendrovių nerezidenčių vertinimas pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, jei atsisakymas atskaityti nuostolius būtų grindžiamas kitu motyvu.

               39

               Todėl reikia patikrinti, ar toks skirtingas vertinimas yra tinkamas užtikrinant nurodyto tikslo įgyvendinimą ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Marks & Spencer 35 punktą).

         Dėl apribojimo pateisinimo

               40

               Teisingumo Teismui pastabas pateikusios vyriausybės tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas skirtingas vertinimas yra pateisinamas siekiant, be kita ko, išsaugoti apmokestinimo kompetencijos pasidalijimą tarp valstybių narių ir užkirsti kelią dvigubo nuostolių panaudojimo ir mokesčių vengimo rizikai.

               41

               Visų pirma dėl būtinybės išsaugoti apmokestinimo kompetencijos pasidalijimą tarp valstybių narių reikia pažymėti, kad tai gali pateisinti nevienodą vertinimą, kai nagrinėjama sistema siekiama užkirsti kelią veiksmams, kurie gali pakenkti valstybės narės teisei pasinaudoti kompetencija mokesčių srityje jos teritorijoje vykdomos veiklos atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 29 d. Sprendimo Rewe Zentralfinanz, C-347/04, Rink. p. I-2647, 42 punktą ir minėto Sprendimo Oy AA 54 punktą).

               42

               Taigi, apmokestinimo kompetencijos pasidalijimo tarp valstybių narių išsaugojimas gali lemti, kad vienoje iš šių valstybių įsteigtų bendrovių ūkinei veiklai bus taikomos tik pastarosios valstybės mokesčių teisės normos tiek pelnui, tiek nuostoliams (minėto Sprendimo Marks & Spencer 45 punktas).

               43

               Iš tiesų bendrovėms suteikta galimybė pasirinkti, kur turėtų būti atsižvelgta į jų nuostolius – ar valstybėje narėje, kurioje jos įsteigtos, ar kitoje valstybėje narėje, – sukeltų didelį pavojų apmokestinimo kompetencijos pusiausvyrai tarp valstybių narių (žr. minėto Sprendimo Oy AA 55 punktą), nes apmokestinimo bazė šiose dviejose valstybėse pasikeistų perkeltų nuostolių dydžiu.

               44

               Be to, dėl dvigubo nuostolių panaudojimo rizikos reikia pažymėti, kad tokia rizika faktiškai atsiranda, jei tokio jungimosi, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atveju patronuojančiajai bendrovei, įsteigtai kitoje valstybėje narėje, suteikiama galimybė iš savo apmokestinamųjų pajamų atskaityti prijungtos bendrovės nuostolius. Ši rizika panaikinama nuostata, kurioje tokia galimybė nenumatyta (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Marks & Spencer 47 ir 48 punktus).

               45

               Galiausiai dėl mokesčių vengimo rizikos reikia pažymėti, kad dėl galimybės perkelti dukterinės bendrovės ne rezidentės nuostolius bendrovei rezidentei atsiranda rizika, jog nuostolių perkėlimas bendrovių grupės viduje bus organizuojamas taip, kad visi nuostoliai būtų perkeliami bendrovėms, kurios įsteigtos valstybėse narėse, taikančiose didžiausią mokesčio tarifą ir kuriose nuostolių vertė mokestiniu požiūriu yra didžiausia (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Marks & Spencer 49 punktą).

               46

               Atsižvelgiant į šiuos abu pateisinimo pagrindus, reikia pripažinti, kad valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos tokio jungimosi, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atveju nenumatant galimybės šioje valstybėje narėje įsteigtai patronuojančiajai bendrovei atskaityti iš savo apmokestinamųjų pajamų prijungtos dukterinės bendrovės, įsteigtos kitoje valstybėje narėje, nuostolius, pirma, siekiama teisėtų tikslų, suderinamų su Sutartimi ir kylančių iš privalomųjų bendrojo intereso pagrindų, ir, antra, jie yra tinkami užtikrinti šių tikslų įgyvendinimą (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėto Sprendimo Marks & Spencer 51 punktą).

               47

               Vis dėlto dar reikia patikrinti, ar tokiais teisės aktais neviršijama to, kas būtina visiems šiems tikslams pasiekti (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėto Sprendimo Marks & Spencer 53 punktą).

               48

               Dėl įsisteigimo laisvės apribojimo proporcingumo reikia pažymėti, pirma, kad suteikiant patronuojančiajai bendrovei galimybę atsižvelgti į jos dukterinės bendrovės nerezidentės nuostolius vykstant tarptautiniam jungimuisi a priori neleidžiama patronuojančiajai bendrovei kiekvienais metais laisvai pasirinkti mokestinės tvarkos, taikytinos jos dukterinės bendrovės nuostoliams (a contrario žr. minėto Sprendimo X Holding 31 punktą).

               49

               Antra, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama ribojamoji priemonė peržengia ribas, būtinas pagrindiniams tikslams pasiekti, kai dukterinė bendrovė nerezidentė išnaudojo atsižvelgimo į nuostolius galimybes, kurios egzistuoja jos valstybėje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Marks & Spencer 55 punktą). Patronuojančioji bendrovė privalo įrodyti, kad taip yra (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Marks & Spencer 56 punktą).

               50

               Dėl pagrindinės bylos pažymėtina, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos aiškiai matyti, jog Švedijos teisėje numatyta galimybė apskaičiuojant apmokestinimo bazę pasinaudoti apmokestinamojo asmens nuostoliais būsimais mokestiniais metais.

               51

               Tačiau A tvirtino, kad įgyvendinus jungimosi operaciją B bus likviduota ir kad ji nebeturės Švedijoje nei dukterinės bendrovės, nei nuolatinio padalinio. Todėl panašu, kad nė viena iš šių dviejų bendrovių neturės galimybės po jungimosi pasinaudoti Švedijoje B šioje valstybėje narėje iki šio reorganizavimo patirtais nuostoliais.

               52

               Tačiau vien remiantis šiomis konkrečiomis aplinkybėmis negalima įrodyti, kad nėra jokios galimybės atsižvelgti į nuostolius, patirtus dukterinės bendrovės rezidavimo valstybėje.

               53

               Kelios į bylą įstojusios valstybės narės, priešingai, mano, kad galimybė atsižvelgti į B nuostolius Švedijoje ir toliau išlieka. Todėl Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad šie nuostoliai gali būti atskaityti iš pajamų, žinoma, minimalių, kurias B ir toliau gauna Švedijoje. Ji priduria, kad ši bendrovė vis dar saistoma nuomos sutarčių, kurias galima perleisti. Prancūzijos vyriausybė taip pat tvirtina, kad Švedijos teisė leidžia bendrovėms remtis nuostoliais per ankstesnius mokestinius metus arba apmokestinant padidėjusią turto vertę dėl prijungtos bendrovės aktyvų ar pasyvų. Italijos vyriausybė tvirtina, kad Švedija turi teisę vertinti perkeltą turtą ir apmokestinti prijungtą bendrovę už taip gautą naudą.

               54

               Todėl nacionalinis teismas privalo nustatyti, ar A veiksmingai įrodė, kad B išnaudojo visas Švedijoje esamas galimybes atsižvelgti į nuostolius.

               55

               Jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad šis įrodymas buvo pateiktas, SESV 49 ir 54 straipsniams prieštarautų tai, jei nebūtų numatyta galimybė A iš savo apmokestinamųjų pajamų šioje valstybėje narėje atskaityti nuostolių, kurių patyrė jos dukterinė bendrovė rezidentė per pagrindinėje byloje nagrinėjamą jungimąsi.

               56

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 49 ir 54 straipsniais pagrindinės bylos aplinkybėmis nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose nenumatyta galimybė patronuojančiajai bendrovei, kuri jungiasi su kitoje valstybėje narėje įsteigta dukterine bendrove, nutraukusia savo veiklą, iš jos apmokestinamųjų pajamų atskaityti nuostolius, patirtus šios dukterinės bendrovės mokestiniais metais iki jungimosi, nors šiais nacionalinės teisės aktais tokia galimybė suteikiama, kai jungiamasi su dukterine bendrove rezidente. Vis dėlto tokie nacionalinės teisės aktai nesuderinami su Sąjungos teise, jeigu jais patronuojančiajai bendrovei nesuteikiama galimybė įrodyti, kad jos dukterinė bendrovė nerezidentė išnaudojo galimybes atsižvelgti į šiuos nuostolius, ir kad nėra galimybių, jog į juos ji ar tretieji asmenys galės atsižvelgti jos rezidavimo valstybėje būsimais mokestiniais metais.

         Dėl antrojo prejudicinio klausimo

               57

               Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo patikslinti ar tuo atveju, jei taikant Sąjungos teisę leidžiama patronuojančiajai bendrovei atsižvelgti į jos dukterinės bendrovės nerezidentės nuostolius jungiantis, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, šie nuostoliai privalo būti nustatyti taikant patronuojančios bendrovės rezidavimo valstybės narės teisę, ar taikant dukterinės bendrovės rezidavimo valstybės teisę.

               58

               Šiuo aspektu visų pirma reikia konstatuoti, kad pagal galiojančią Sąjungos teisę įsisteigimo laisvė iš principo reikalauja taikyti tam tikrą įstatymą apskaičiuojant prijungtos dukterinės bendrovės nuostolius, kuriuos perėmė patronuojančioji bendrovė, atliekant jungimąsi, kaip nagrinėjamą pagrindinėje byloje.

               59

               Tačiau pagal Sąjungos teisę draudžiama, kad ši apskaičiavimo tvarka būtų įsisteigimo laisvės kliūtis. Tai iš principo reiškia, kad toks apskaičiavimas neturi lemti nevienodo vertinimo, palyginti su apskaičiavimu, kuris, esant tokioms pačioms aplinkybėms, būtų taikomas dukterinės bendrovės rezidentės nuostolių perėmimui.

               60

               Tačiau toks klausimas turėtų būti nagrinėjamas ne abstrakčiai ir hipotetiškai, bet prireikus – kiekvienu konkrečiu atveju.

               61

               Šiomis aplinkybėmis į pateiktą antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad dukterinės bendrovės nerezidentės nuostolių apskaičiavimo taisyklės juos perimant patronuojančiajai bendrovei rezidentei vykdant jungimąsi, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, neturėtų lemti nevienodo vertinimo, palyginti su apskaičiavimo taisyklėmis, kurios būtų taikomos, jei šis jungimasis būtų atliktas su dukterine bendrove rezidente.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               62

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           SESV 49 ir 54 straipsniais pagrindinės bylos aplinkybėmis nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose nenumatyta galimybė patronuojančiajai bendrovei, kuri jungiasi su kitoje valstybėje narėje įsteigta dukterine bendrove, nutraukusia savo veiklą, iš jos apmokestinamųjų pajamų atskaityti nuostolius, patirtus šios dukterinės bendrovės mokestiniais metais iki jungimosi, nors šiais nacionalinės teisės aktais tokia galimybė suteikiama, kai jungiamasi su dukterine bendrove rezidente. Vis dėlto tokie nacionalinės teisės aktai nesuderinami su Sąjungos teise, jeigu jais patronuojančiajai bendrovei nesuteikiama galimybė įrodyti, kad jos dukterinė bendrovė nerezidentė išnaudojo galimybes atsižvelgti į šiuos nuostolius ir kad nėra galimybių, jog į juos ji ar tretieji asmenys galės atsižvelgti jos rezidavimo valstybėje būsimais mokestiniais metais.

                           2.

                           Dukterinės bendrovės nerezidentės nuostolių apskaičiavimo taisyklės juos perimant patronuojančiai bendrovei rezidentei vykdant jungimąsi, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, neturėtų lemti nevienodo vertinimo, palyginti su apskaičiavimo taisyklėmis, kurios būtų taikomos, jei šis jungimasis būtų atliktas su dukterine bendrove rezidente.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: suomių.


title: 2008 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Lammers & Van Cleeff NV prieš Belgische Staat. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgija. # Įsisteigimo laisvė - Laisvas kapitalo judėjimas - Mokesčių teisės aktai - Pelno mokestis - Palūkanos, kurias dukterinė bendrovė moka už kitoje valstybėje narėje įsteigtos kontroliuojančios bendrovės paskolintas lėšas - Palūkanų perkvalifikavimas į apmokestinamus dividendus - Neperkvalifikavimas palūkanų mokėjimo bendrovei rezidentei atveju. # Byla C-105/07.

text:
      Byla C‑105/07
      Lammers & Van Cleeff NV
      prieš
      Belgische Staat
      (Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Įsisteigimo laisvė – Laisvas kapitalo judėjimas – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis – Palūkanos, kurias dukterinė bendrovė moka už kitoje valstybėje narėje įsteigtos kontroliuojančiosios bendrovės paskolintas
         lėšas – Palūkanų perkvalifikavimas į apmokestinamus dividendus – Neperkvalifikavimas palūkanų mokėjimo bendrovei rezidentei atveju“

      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė
      (EB 43 straipsnis)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis
      (EB 43 ir 48 straipsniai)
      1.        Vien tai, jog bendrovė rezidentė gauna paskolą iš kitoje valstybėje narėje įsteigtos susijusios bendrovės, negali pagrįsti
         bendro pobūdžio piktnaudžiavimo prezumpcijos ir pateisinti priemonės, trukdančios naudotis Sutarties garantuojama pagrindine
         laisve. Tačiau nacionalinė priemonė, apribojanti įsisteigimo laisvę, gali būti pateisinama kovos su piktnaudžiavimu motyvais,
         jei ji skirta visiškai fiktyviems, ekonominio pagrindo neturintiems susitarimams, kurių tikslas yra išvengti atitinkamos valstybės
         narės teisės aktų taikymo ir ypač išvengti mokesčio, paprastai mokėtino nuo iš nacionalinėje teritorijoje vykdytos veiklos
         gauto pelno.

      (žr. 26–28 punktus)
      2.        EB 43 ir 48 straipsniai draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos bendrovės, vienos valstybės narės rezidentės, savo
         valdymo organo nariui, kuris yra kitoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė, sumokėtos palūkanos perkvalifikuojamos į dividendus
         ir šiuo pagrindu apmokestinamos, jei bendra paskolų, už kurias mokamos palūkanos, suma mokestinio laikotarpio pradžioje viršija
         apmokėto kapitalo ir apmokestintų rezervų sumą, tačiau tokiomis pačiomis aplinkybėmis, palūkanas sumokėjus valdymo organo
         nariui, kuris yra toje pačioje valstybėje narėje įsteigta bendrovė, jos neperkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu
         neapmokestinamos.

      Toks skirtingas bendrovių rezidenčių vertinimas pagal bendrovės, kuri suteikė joms paskolą kaip jų valdymo organo narė, įsteigimo
         vietą riboja įsisteigimo laisvę, nes naudojimąsi šia laisve daro mažiau patrauklų kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms,
         kurios dėl to gali atsisakyti bendrovės valdymo šią priemonę priėmusioje valstybėje narėje arba net atsisakyti įsigyti, įkurti
         dukterinę bendrovę arba pratęsti jos veiklą šioje valstybėje narėje.

      Net jei tokios ribos, kokia numatyta minėtais teisės aktais, taikymu siekiama kovoti su piktnaudžiavimu, ji bet kuriuo atveju
         viršija tai, kas yra būtina šiam tikslui pasiekti, nes taikoma ir toms situacijoms, kai atitinkamo sandorio negalima vertinti
         kaip visiškai fiktyvaus susitarimo. Jei bendrovėms ne rezidentėms sumokėtos palūkanos, kurios viršija tokią ribą, perkvalifikuojamos
         į dividendus, negalima atmesti galimybės, kad šis perkvalifikavimas taikomas taip pat ir palūkanoms, sumokėtoms už realios
         konkurencijos sąlygomis suteiktas paskolas.

      (žr. 23, 32–34 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. sausio 17 d.(*)

      „Įsisteigimo laisvė – Laisvas kapitalo judėjimas – Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis – Palūkanos, kurias dukterinė bendrovė moka už kitoje valstybėje narėje įsteigtos kontroliuojančios bendrovės paskolintas lėšas
         – Palūkanų perkvalifikavimas į apmokestinamus dividendus – Neperkvalifikavimas palūkanų mokėjimo bendrovei rezidentei atveju“

      Byloje C‑105/07
      dėl 2007 m. sausio 17 d. Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. vasario 22 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Lammers & Van Cleeff NV
      prieš
      Belgische Staat,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai G. Arestis (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Lammers & Van Cleeff NV, atstovaujamos advocaat D. Merckx,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir A. Weimar,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 12, 43, 46, 48, 56 ir 58 straipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Belgijoje buveinę turinčios bendrovės Lammers & Van Cleeff NV (toliau – Belgijos dukterinė bendrovė) ir Belgijos valstybės (Belgische Staat) dėl pelno mokesčio už mokestinius 1996 m. ir
         1997 m. laikotarpius apskaičiavimo.

       Teisinis pagrindas
      3        Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1992 m. Pajamų mokesčių kodekso, konsoliduoto 1992 m. balandžio 10 d. Karaliaus
         sprendimu (Moniteur belge, 1992 m. liepos 30 d. p. 17120, toliau – CIR 1992), 18 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkte numatyta:

      „Dividendai apima:
      <…>
      3       tą palūkanų už paskolas dalį, kuri viršija vieną iš šių ribų:
      –       55 straipsnyje įtvirtintą ribą,
      –       bendra paskolų, už kurias mokamos palūkanos, suma mokestinio laikotarpio pradžioje viršija apmokėto kapitalo ir apmokestintų
         rezervų sumą.“

      4        CIR 1992 18 straipsnio antrojoje pastraipoje nurodyta:

      „Paskolos apima vertybiniais popieriais patvirtintus ar nepatvirtintus reikalavimus, kuriuos kapitalo bendrovės valdymo organo
         narys turi šios bendrovės atžvilgiu, ūkinės bendrijos narys – šios bendrijos atžvilgiu arba šių narių sutuoktiniai arba vaikai
         (kai jų pajamomis pagal įstatymą turi teisę naudotis bendrovės valdymo organo narys, ūkinės bendrijos narys arba jų sutuoktiniai)
         – šių juridinių asmenų atžvilgiu, išskyrus:

      1)      viešai platinamas obligacijas;
      2)      reikalavimus kooperatinėms bendrovėms, kurias pripažino Nacionalinė kooperacijos taryba;
      3)      bendrovės valdymo organo narių arba ūkinės bendrijos narių, turinčių 179 straipsnyje nurodytos bendrovės statusą, reikalavimus.“
      5        CIR 1992 179 straipsnis suformuluotas taip:

      „Pelno mokesčiu apmokestinamos bendrovės rezidentės ir nuo 1995 m. sausio 1 d. – Naujojo Komunos įstatymo 124 straipsnyje
         nurodytos komunalinės taupomosios kasos (caisses d’épargne communales).“

      6        CIR 1992 55 straipsnis, be kita ko, numato, kad palūkanos už obligacijas, skolas, paskolas, įmokas ir kitas skolinimosi teises pripažįstamos
         veiklos sąnaudomis tik tiek, kiek neviršija rinkos palūkanų normos, atsižvelgiant į tokiai operacijai būdingos rizikos specifinius
         veiksnius, ypač į skolininko finansinę padėtį ir skolinimosi trukmę.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      7        Belgijos dukterinė bendrovė buvo įsteigta 1991 m. liepos 25 dieną. Vadovaujantis tuo metu galiojusiomis teisės aktų nuostatomis
         tą dieną buvo paskirti trys valdymo organo nariai, t. y. du Belgijos dukterinės bendrovės akcininkai bei Nyderlanduose įsteigta
         kontroliuojanti bendrovė Lammers & Van Cleeff BV.

      8        Už iš kontroliuojančios bendrovės Lammers & Van Cleeff BV gautą paskolą Belgijos dukterinė bendrovė jai sumokėjo palūkanas. Vadovaudamasis CIR 1992 18 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkto antra įtrauka, Belgijos mokesčių administratorius pripažino dalį šių palūkanų
         dividendais ir atitinkamai juos apmokestino.

      9        Todėl Belgijos dukterinė bendrovė apskundė nagrinėjamą apmokestinimą Antverpeno II regiono tiesioginių mokesčių direktoriui.
         2002 m. birželio 17 d. Sprendimu jis patvirtino ginčijamą apmokestinimą. 2002 m. rugsėjo 16 d. Belgijos dukterinė bendrovė
         pareiškė ieškinį Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen, siekdama šio sprendimo panaikinimo.

      10      Savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą šis teismas nurodo, kad iš CIR 1992 18 straipsnio antrosios pastraipos 3 punkto išplaukia, jog palūkanos neperkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu neapmokestinamos
         mokant jas valdymo organo nariui, kuris yra Belgijos bendrovė, tačiau jos būtinai perkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo
         pagrindu apmokestinamos mokant jas valdymo organo nariui, kuris yra užsienyje įsteigta bendrovė.

      11      Tokiomis aplinkybėmis Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 12, 43, 46, 48, 56 ir 58 straipsniai draudžia Belgijos teisės aktų nuostatas, numatytas bylos faktinių aplinkybių metu
         galiojusios redakcijos (CIR 1992) 18 straipsnio (pirmosios pastraipos) 3 punkte ir (antrosios pastraipos) 3 punkte, pagal kurias palūkanos neperkvalifikuojamos
         į dividendus ir šiuo pagrindu neapmokestinamos mokant jas valdymo organo nariui, kuris yra Belgijoje įsteigta bendrovė, nors
         tokiomis pačiomis aplinkybėmis šios palūkanos perkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu apmokestinamos mokant jas valdymo
         organo nariui, kuris yra užsienyje įsteigta bendrovė?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      12      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių
         kompetencijai, pastarosios turi ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės ir vengti bet kokio diskriminavimo dėl pilietybės
         (visų pirma žr. 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 37 punktą; 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Lankhorst‑Hohorst, C‑324/00, Rink. p. I‑11779, 26 punktą ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rink. p. I‑2107, 25 punktą).

      13      Prejudiciniame klausime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo EB 12, 43, 46, 48, 56 ir 58 straipsnius.

      14      Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog EB 12 straipsnis, įtvirtinantis bendrąjį diskriminavimo
         dėl pilietybės draudimo principą, savarankiškai taikomas tik tose Bendrijos teisės reglamentuojamose srityse, kurioms EB sutartis
         nenumato specialių nediskriminavimo taisyklių. Tačiau tokias specialias nediskriminavimo taisykles įsisteigimo laisvės ir
         laisvo kapitalo judėjimo srityse Sutartis numato būtent EB 43 ir 56 straipsniuose (visų pirma žr. minėto sprendimo Metallgesellschaft ir kt. 38 ir 39 punktus bei 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo Hollmann, C‑443/06, Rink. p. I‑0000, 28 ir 29 punktus).

      15      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia Teisingumo Teismui klausimą ir dėl EB 43 straipsnio,
         susijusio su įsisteigimo laisve, ir dėl EB 56 straipsnio, susijusio su laisvu kapitalo judėjimu, aiškinimo, reikia nustatyti,
         ar valstybės narės teisė, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, numatanti bendrovės rezidentės mokamų palūkanų apmokestinimą
         perkvalifikavus jas į dividendus tik tuo atveju, kai jos mokamos savo valdymo organo nariui arba ūkinės bendrijos nariui,
         kuris yra bendrovė ne rezidentė, gali būti susijusi su šiomis laisvėmis.

      16      Šiuo atveju iš bylos medžiagos išplaukia, jog Belgijos dukterinės bendrovės mokamos palūkanos buvo perkvalifikuotos į dividendus
         dėl to, kad jie mokami už paskolą, kurią suteikė kontroliuojanti bendrovė ne rezidentė, šios dukterinės bendrovės valdymo
         organo narė.

      17      Todėl atitinkamus teisės aktus reikia nagrinėti visų pirma atsižvelgiant į su įsisteigimo laisve susijusias Sutarties nuostatas.

      18      Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Bendrijos piliečiams ir kuri apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių
         asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurias įsisteigimo valstybės narės
         teisės aktai nustato savo pačios piliečiams, vadovaujantis EB 48 straipsniu, apima pagal valstybės narės teisės aktus įsteigtų
         ir Bendrijoje savo pagrindines buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą turinčių bendrovių teisę vykdyti
         savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ar atstovybę (žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo
         21 d. Sprendimo Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 35 punktą; 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Rink. p. I‑7995, 41 punktą ir minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 36 punktą).

      19      Pagal bendrovių buveinę EB 48 straipsnio prasme, kaip ir pagal fizinių asmenų pilietybę, nustatomas jų ryšys su valstybės
         teisės sistema. Pripažinus, kad dukterinės bendrovės įsisteigimo valstybė narė gali laisvai taikyti skirtingą šios dukterinės
         bendrovės vertinimą dėl to, kad jos kontroliuojančios bendrovės buveinė yra kitoje valstybėje narėje, EB 43 straipsnis taptų
         beprasmis (šiuo klausimu žr. 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Commerzbank, C‑330/91, Rink. p. I‑4017, 13 punktą; minėto sprendimo Metallgesellschaft ir kt. 42 punktą ir minėto sprendimo Thin Cap Group Litigation 37 punktą). Taigi įsisteigimo laisvė skirta užtikrinti nacionalinio vertinimo naudą priimančiojoje valstybėje narėje ir draudžia
         bet kokią diskriminaciją dėl bendrovių buveinės vietos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Saint‑Gobain ZN 35 punktą ir minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 37 punktą).

      20      Šiuo atveju reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai numato skirtingą palūkanų, už paskolą
         bendrovės rezidentės mokamų savo valdymo organo nariui, kuris yra bendrovė, apmokestinimo vertinimą pagal tai, ar pastaroji
         bendrovė turi buveinę Belgijoje.

      21      Iš šių teisės aktų iš tiesų matyti, kad palūkanos, bendrovės sumokėtos savo valdymo organo nariui, kuris yra bendrovė rezidentė,
         neperkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu neapmokestinamos, net jeigu jos viršija vieną iš CIR 1992 18 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkte numatytų ribų. Kita vertus, kai palūkanos, bendrovės sumokėtos savo valdymo organo
         nariui, kuris yra bendrovė ne rezidentė, viršija vieną iš šių ribų, jos perkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu apmokestinamos.
         Taigi bendrovių, kurių valdymo organo nariu yra bendrovė ne rezidentė, mokestinis vertinimas mažiau palankus nei tų, kurios
         valdymo organo nariu yra bendrovė rezidentė.

      22      Be to, bendrovių grupėms, kuriose kontroliuojanti bendrovė imasi vienos iš savo dukterinių bendrovių valdymo, tokie teisės
         aktai nustato skirtingą dukterinių bendrovių rezidenčių mokestinį vertinimą pagal tai, ar jų kontroliuojančios bendrovės buveinė
         yra Belgijoje, dukterinėms bendrovėms, kurių kontroliuojančios bendrovės nėra rezidentės, numatydami mažiau palankų vertinimą
         nei toms dukterinėms bendrovėms, kurių kontroliuojančios bendrovės yra rezidentės.

      23      Tačiau reikia pabrėžti, kad skirtingas bendrovių rezidenčių vertinimas pagal bendrovės, kuri suteikė joms paskolą kaip jų
         valdymo organo narė, įsteigimo vietą riboja įsisteigimo laisvę, nes naudojimąsi šia laisve daro mažiau patrauklų kitose valstybėse
         narėse įsteigtoms bendrovėms, kurios dėl to gali atsisakyti bendrovės valdymo šią priemonę priėmusioje valstybėje narėje arba
         net atsisakyti įsigyti, įkurti dukterinę bendrovę arba pratęsti jos veiklą šioje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Lankhorst‑Hohorst 32 punktą; minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 61 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C‑231/05, Rink. p. I‑0000, 39 punktą).

      24      Darytina išvada, kad skirtingas vertinimas, pagal tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje,
         taikomas bendrovėms rezidentėms pagal jų valdymo organo nario įsteigimo vietą, yra įsisteigimo laisvės ribojimas, iš principo
         draudžiamas EB 43 ir 48 straipsniais.

      25      Toks apribojimas gali būti leidžiamas, tik jeigu juo siekiama teisėto, Sutartį atitinkančio tikslo, ir pateisinamas privalomaisiais
         bendro intereso pagrindais. Tačiau net tokiu atveju jis turi būti tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti
         to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (žr., be kita ko, 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 35 punktą bei minėto sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas 47 punktą).

      26      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinė priemonė, apribojanti įsisteigimo laisvę,
         gali būti pateisinama, kai ji konkrečiai skirta visiškai fiktyviems susitarimams, kurių tikslas išvengti atitinkamos valstybės
         narės teisės aktų taikymo (minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 72 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      27      Vien tai, jog bendrovė rezidentė gauna paskolą iš kitoje valstybėje narėje įsteigtos susijusios bendrovės, negali pagrįsti
         bendro pobūdžio piktnaudžiavimo prezumpcijos ir pateisinti priemonės, trukdančios naudotis Sutarties garantuojama pagrindine
         laisve (minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 73 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      28      Tam, kad įsisteigimo laisvės apribojimą būtų galima pateisinti kovos su piktnaudžiavimu motyvais, tokiu apribojimu turi būti
         konkrečiai siekiama sudaryti kliūtis tokiam elgesiui, kuriam būdingas visiškai fiktyvių, ekonominio pagrindo neturinčių susitarimų
         sudarymas siekiant išvengti mokesčio, kurį paprastai reikia sumokėti nuo iš nacionalinėje teritorijoje vykdytos veiklos gauto
         pelno (minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 74 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      29      Minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 80 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės teisės aktai gali būti pateisinami kovos su piktnaudžiavimu motyvais,
         kai jie numato, jog palūkanos, kurias dukterinė bendrovė rezidentė sumokėjo kontroliuojančiai bendrovei ne rezidentei, pripažįstamos
         paskirstytuoju pelnu, tik jeigu ir tiek, kiek jos viršija tai, ką bendrovės būtų sutarusios įprastos konkurencijos sąlygomis,
         t. y. komercinėmis sąlygomis, dėl kurių tokios bendrovės būtų galėjusios susitarti, jeigu jos nepriklausytų tai pačiai bendrovių
         grupei.

      30      Iš tikrųjų aplinkybė, kad bendrovė rezidentė gavo paskolą iš bendrovės ne rezidentės tokiomis sąlygomis, kurios neatitinka
         to, ką šios bendrovės būtų sutarusios įprastomis konkurencijos sąlygomis, bendrovės paskolos gavėjos rezidavimo valstybei
         narei sudaro objektyvų veiksnį, galimą nepriklausomai patikrinti tam, kad būtų nustatyta, ar nagrinėjamas sandoris visas ar
         iš dalies yra visiškai fiktyvus susitarimas, kuriuo iš esmės siekiama išvengti šios valstybės narės mokesčių teisės aktų taikymo.
         Šiuo atžvilgiu reikia išsiaiškinti, ar tarp atitinkamų bendrovių nesant specialių santykių, paskola nebūtų suteikta arba ji
         būtų buvusi suteikta kitokio dydžio, arba taikant kitokią palūkanų normą (minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 81 punktas).

      31      Šioje byloje iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Belgijos dukterinės bendrovės sumokėtos palūkanos už jos
         valdymo organo nariu esančios bendrovės ne rezidentės suteiktą paskolą buvo perkvalifikuotos į dividendus, nes viršyta CIR 1992 18 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkto antroje įtraukoje numatyta riba, t. y. bendra paskolų, už kurias mokamos palūkanos,
         suma mokestinio laikotarpio pradžioje viršijo apmokėto kapitalo ir apmokestintų rezervų sumą.

      32      Reikia konstatuoti, kad net jei tokios ribos taikymu siekiama kovoti su piktnaudžiavimu, ji bet kuriuo atveju viršija tai,
         kas yra būtina šiam tikslui pasiekti.

      33      Iš tiesų, kaip savo pastabose pažymėjo Europos Bendrijų Komisija, CIR 1992 18 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkte numatyta riba taikoma ir toms situacijoms, kai atitinkamo sandorio negalima vertinti
         kaip visiškai fiktyvaus susitarimo. Jei bendrovėms ne rezidentėms sumokėtos palūkanos, kurios viršija tokią ribą, perkvalifikuojamos
         į dividendus, negalima atmesti galimybės, kad šis perkvalifikavimas taikomas taip pat ir palūkanoms, sumokėtoms už realios
         konkurencijos sąlygomis suteiktas paskolas.

      34      Todėl į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad EB 43 ir 48 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės
         teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos bendrovės, vienos valstybės narės rezidentės, savo valdymo
         organo nariui, kuris yra kitoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė, sumokėtos palūkanos perkvalifikuojamos į dividendus ir
         šiuo pagrindu apmokestinamos, jei bendra paskolų, už kurias mokamos palūkanos, suma mokestinio laikotarpio pradžioje viršija
         apmokėto kapitalo ir apmokestintų rezervų sumą, tačiau tokiomis pačiomis aplinkybėmis, palūkanas sumokėjus valdymo organo
         nariui, kuris yra toje pačioje valstybėje narėje įsteigta bendrovė, jos neperkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu
         neapmokestinamos.

      35      Kadangi su įsisteigimo laisve susijusios Sutarties nuostatos draudžia tokį nacionalinės teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje
         byloje, nebūtina nagrinėti, ar šį teisės aktą draudžia ir su laisvu kapitalo judėjimu susijusios Sutarties nuostatos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      36      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      EB 43 ir 48 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje
            byloje, pagal kuriuos bendrovės, vienos valstybės narės rezidentės, savo valdymo organo nariui, kuris yra kitoje valstybėje
            narėje įsteigta bendrovė, sumokėtos palūkanos perkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu apmokestinamos, jei bendra
            paskolų, už kurias mokamos palūkanos, suma mokestinio laikotarpio pradžioje viršija apmokėto kapitalo ir apmokestintų rezervų
            sumą, tačiau tokiomis pačiomis aplinkybėmis, palūkanas sumokėjus valdymo organo nariui, kuris yra toje pačioje valstybėje
            narėje įsteigta bendrovė, jos neperkvalifikuojamos į dividendus ir šiuo pagrindu neapmokestinamos.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2010 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Fidelio KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo "Hallux" paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas). # Byla T-286/08.

text:
      Byla T‑286/08
      Fidelio KG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „Hallux“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas)“
      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Paraiška įregistruoti žymenį visoms tai pačiai kategorijai
            priklausančioms prekėms – Žymens apibūdinamojo požymio vertinimas, susijęs su visomis prekėmis
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Prekių ženklai, sudaryti
            tik iš žymenų arba nuorodų, kurie gali būti naudojami prekės savybėms žymėti
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas)
      1.      Kai žymenį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą neišskiriant prekių kategorijos iš visų prekių ir kai šis žymuo
         yra apibūdinamasis tik dalies prekių, priklausančių šiai kategorijai, atžvilgiu, Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių
         ženklo 7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytas atmetimo pagrindas vis dėlto kliudo įregistruoti šį žymenį visai atitinkamai
         kategorijai.

      (žr. 37 punktą)
      2.      Atitinkamos visuomenės požiūriu žodinis žymuo „Hallux“, kurį prašoma įregistruoti „Ortopediniams gaminiams“ ir „Avalynei“,
         priklausantiems atitinkamai Nicos sutarties 10 ir 25 klasėms, apibūdina Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytas prekes,
         kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies c punktą.

      Ortopedijos gaminių atveju atitinkama visuomenė sudaryta iš šio sektoriaus profesionalų ir pacientų, kenčiančių nuo iškrypimų
         ar sutrikimų, kurie  taisomi avint tokius gaminius. Iš to išplaukia, kad atitinkamos visuomenės techninių žinių lygis turi
         būti laikomas dideliu. Žodis „hallux“ lotyniškai reiškia „kojos nykštys“ ir mokslo terminijoje jis vartojamas žymint kelias
         pėdos patologijas ir iškrypimus. Asmenys, ketinantys pirkti prie jų patologijos priderintus ortopedijos gaminius, apskritai
         gali būti patys pasidomėję arba jiems gali būti pasakyta, koks yra mokslinis patologijos, nuo kurios jie kenčia, pavadinimas,
         arba jiems gali būti tai pasakyta perkant prie jų patologijos pritaikytus ortopedijos gaminius. Taigi greičiausiai asmenys,
         kenčiantys nuo kojos nykščio iškrypimo, žino, jog tai patologija, kurios pavadinime yra žodis „hallux“, ir gali būti pagrįstai
         daroma prielaida, jog visuomenės dalis, suinteresuota prie kojos nykščio iškrypimo pritaikytais ortopediniais gaminiais, kuri
         dar nežino žodžio „hallux“, gali būti informuota apie šio žodžio reikšmę pirkdama šiuos gaminius. Todėl visuomenei, suinteresuotai
         ortopediniais gaminiais, naudojamais kojos nykščio patologijos atveju, žodis „hallux“ reikš pačią patologiją. Taigi atitinkama
         šiais gaminiais suinteresuota visuomenė be ypatingų mąstymo pastangų gali nustatyti konkretų ryšį tarp žodžio „hallux“ ir
         šių prekių paskirties.

      Avalynės atveju reikia įvertinti, kaip žodį „hallux“ supranta paprastas pakankamai informuotas, protingai pastabus bei nuovokus
         vartotojas. Bendroje avalynės kategorijoje vis dėlto išskiriama komfortiškos avalynės pakategorė. Nors ši ypatinga avalynės
         pakategorė nėra specialiai skirta pacientams, kenčiantiems nuo hallux valgus, vis dėlto ji jiems tinka ir lėtina jų patologijos vystymąsi. Šios ypatingos pakategorės avalyne suinteresuota visuomenė,
         viena vertus, sutampa su visuomene, suinteresuota prie kojos nykščio patologijos priderintais ortopedijos gaminiais, kuri,
         kaip įrodyta, žino žodžio „hallux“ reikšmę arba gali būti apie ją informuota. Kita vertus, komfortiška avalyne suinteresuota
         visuomenė apima ir asmenis, kuriems, nors nebūtina avėti ortopedinių gaminių, vis dėlto kurie tiesiogiai kenčia nuo pėdos
         patologijos, arba šie klausimai jiems artimi, ir jie į tai gali kreipti ypatingą dėmesį. Nors tiesa, kad komfortiška avalynė
         perkama be recepto, tokios avalynės pardavėjai vis dėlto gali duoti paaiškinimus ir patarimus nuo kojos nykščio patologijos
         kenčiantiems asmenims ir, konkrečiau kalbant, juos informuoti, koks patologijų, prie kurių priderinta komfortiška avalynė,
         pavadinimas. Šiomis aplinkybėmis prekių ženklu „Hallux“ pažymėtos komfortiškos avalynės pirkėjai suvoks šį žymenį kaip nurodantį,
         jog nagrinėjamos prekės ypač tinka asmenims, kenčiantiems nuo kojos nykščio patologijos. Taigi bent jau komfortiškos avalynės
         pakategorės atveju žymuo „hallux“ apibūdina paraiškoje įregistruoti prekių ženklą nurodytų prekių paskirtį. Todėl šis žymuo
         negali būti įregistruotas visos kategorijos atžvilgiu.

      (žr. 42, 48–49, 53, 55–57 punktus)
BENDROJO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 16 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „Hallux“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas)“
      Byloje T‑286/08
      Fidelio KG, įsteigta Lince (Austrija), atstovaujama advokatės M. Gail,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą S. Schäffner,

      atsakovę,
      dėl ieškinio, pateikto dėl 2008 m. gegužės 21 d. VRDT ketvirtos apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 632/2007–4), susijusio
         su žodinio žymens Hallux įregistravimu kaip Bendrijos prekių ženklo,

      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. Azizi, teisėjai E. Cremona ir S. Frimodt Nielsen (pranešėjas),
      posėdžio sekretorius J. Plingers, administratorius,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Teismo kanceliarijai 2008 m. liepos 21 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Teismo kanceliarijai 2008 m. spalio 16 d.,
      susipažinęs su dubliku, pateiktu Teismo kanceliarijai 2009 m. sausio 7 d.,
      įvykus 2010 m. rugsėjo 15 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškovė Fidelio KG yra pagal Austrijos teisę įsteigta bendrovė, kurios įstatuose numatytas tikslas – didmeninė prekyba avalyne. Ji specializuojasi
         patogios avalynės sektoriuje.

      2        2006 m. liepos 19 d. ieškovė, kuri tuo metu buvo vadinama Kasperek KG, pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), kuris pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu
         (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir
         pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      3        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis žymuo Hallux.

      4        Prekės, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
         sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 10, 18 ir 25 klasėms ir pagal kiekvieną
         iš jų atitinka šį aprašymą:

      –        10 klasė: „Ortopediniai gaminiai“;
      –        18 klasė: „Oda ir odos pakaitalai, jų gaminiai (priskirti 18 klasei), lagaminai, kelioniniai krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai
         ir lazdos“;

      –        25 klasė: „Drabužiai, avalynė, galvos apdangalai“.
      5        Ekspertas 2007 m. vasario 28 d. sprendimu (toliau – eksperto sprendimas), vadovaudamasis Reglamento Nr. 40/94 38 straipsniu
         (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 37 straipsnis), atmetė prekių ženklo paraišką šių prekių atžvilgiu:

      –        10 klasė: „Ortopediniai gaminiai“;
      –        18 klasė: „Oda ir odos pakaitalai, jų gaminiai (priskirti 18 klasei)“;
      –        25 klasė: : „Drabužiai, avalynė“.
      6        2007 m. balandžio 24 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniai),
         pateikė apeliaciją dėl eksperto sprendimo.

      7        2008 m. gegužės 21 d. sprendimu (byla R 632/2007‑4) (toliau – ginčijamas sprendimas) Ketvirtoji apeliacinė taryba šią apeliaciją
         patenkino tiek, kiek ji susijusi, pirma, su visomis 18 klasei priklausančiomis ginčijamomis prekėmis, ir, antra, 25 klasei
         priklausančia apranga. Tačiau ji atmetė likusią apeliacijos dalį, susijusią su šiomis prekėmis:

      –        10 klasė: „Ortopediniai gaminiai“;
      –        25 klasė: „Avalynė“.
      8        Ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba konstatavo, kad žodis „hallux“ yra lotyniškas žodis, reiškiantis „kojos nykštys“.
         Šis žodis vartojamas medicinos terminijoje nurodant įvairios rūšies įgimtą ar įgytą pėdos deformaciją. Vienai jų – hallux valgus, būdinga kojos nykščio sąnario deformacija, dėl kurios nykštys iškrypsta į pėdos vidų. Žodį „hallux“ specialių žinių neturinti
         vokiškai kalbanti visuomenė vartoja nurodydama šią dažniausiai pasitaikančią patologiją (ginčijamo sprendimo 10–12 punktai).

      9        Vokiškai kalbantis paprastas vartotojas žodį „hallux“ tiesiogiai susies su ortopediniais gaminiais bei avalyne, nes jis nurodo
         šių prekių paskirtį, o jos suprantamos kaip tinkančios nuo hallux valgus kenčiantiems pacientams.

      10      Konkrečiau kalbant, ortopediniais gaminiais prekiaujama laisvai, bet jų paprastai įsigyjama patarus medikui. Techninius lotyniškus
         terminus žinantis medikas per konsultaciją gali paaiškinti žodžio „hallux“ reikšmę pacientams, kuriems rekomenduojama avėti
         prie hallux valgus pritaikytą avalynę. Be to, Apeliacinė taryba iš to nedarydama išvadų manė, jog šis žodis taip pat gali būti apibūdinamasis
         tose Europos Sąjungos dalyse, kur nekalbama vokiškai (ginčijamo sprendimo 13 punktas).

      11      Kalbėdama apie avalynę apskritai, Apeliacinė taryba manė, jog atitinkama visuomenė žodį „hallux“ supranta kaip nurodantį avalynę,
         kuri tinka asmenims, kenčiantiems nuo lengvos formos hallux valgus, kurie neprivalo avėti ortopedinės avalynės, tačiau kuriems ši avalynė gali būti naudinga, nes ji ypač patogi, nespaudžia,
         lengvai prisitaiko prie deformacijos arba stabilizuoja pėdą jai dar tik pradedant deformuotis (ginčijamo sprendimo 14 punktas).

      12      Apibūdindamas šių dviejų kategorijų prekes, žodis „hallux“ taip pat neturi skiriamojo požymio, nes atitinkama visuomenė jį
         supranta tik kaip žymintį vieną iš nagrinėjamų prekių savybių, o ne kaip jų komercinę kilmę nurodantį prekių ženklą (ginčijamo
         sprendimo 17 punktas).

       Šalių reikalavimai
      13      Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      14      VRDT Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      15      Per posėdį ieškovė pareiškė, jog pirmąja savo reikalavimų dalimi prašo panaikinti ginčijamą sprendimą tik tiek, kiek juo atmetama
         jos apeliacijos dalis, susijusi su 10 klasei priklausančiais ortopediniais gaminiais ir 25 klasei priklausančia avalyne, ir
         tai buvo pažymėta posėdžio protokole.

       Dėl teisės
      16      Grįsdama šį ieškinį ieškovė remiasi dviem pagrindais, susijusiais atitinkamai su Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         c punkto (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas) ir Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies b punkto (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas) pažeidimu.

       Šalių argumentai
      17      Pateikdama savo pirmąjį pagrindą ieškovė teigia, kad atitinkama visuomenė iš karto ir visiškai negalvodama negali nustatyti
         konkretaus ryšio tarp žodžio „hallux“ ir ginčijamų prekių savybių.

      18      Pirma, kaip patvirtinta dubliko priede pateiktoje ištraukoje iš lotynų ir vokiečių kalbų žodyno, žodis „hallux“ yra lotyniškas
         žodis, reiškiantis „kojos nykštys“. Taigi jis nenurodo kokios nors ginčijamų prekių savybės.

      19      Ieškovė tvirtina, kad avalyne ir ortopediniais gaminiais prekiaujama laisvai ir juos galima įsigyti be recepto, todėl visų
         šių prekių atžvilgiu atitinkamą visuomenę sudaro paprastas pakankamai informuotas, protingai pastabus bei nuovokus vartotojas.

      20      Ieškovė remiasi Bundespatentgericht (Federalinis patentų teismas, Vokietija) praktika, pagal kurią apskritai galima registruoti žodžius mirusiomis kalbomis, nes
         iš principo atitinkamos visuomenės požiūriu tam tikra prasme jie yra originalūs ir dėl to gali atlikti prekių ženklui būdingą
         kilmės nuorodos vaidmenį, nebent jais būtų tiesiogiai apibūdinamos paraiškoje įregistruoti prekių ženklą nurodytos prekės
         ir jie būtų įprastai vartojami konkrečiai sričiai būdinguose posakiuose.

      21      Tačiau, ieškovės nuomone, žodžio „hallux“ nėra vokiečių kalbos žodyne, jis tiesiogiai neapibūdina paraiškoje įregistruoti
         prekių ženklą nurodytų prekių ir nevartojamas kaip specifinė techninė nuoroda. Taigi šio žodžio reikšmė vokiškai kalbančiai
         Sąjungos visuomenės daliai, įskaitant lotynų kalbos žinių turinčius vartotojus, nėra žinoma, nes nagrinėjamo žodžio nėra žodyne,
         kurio paprastai mokomasi. Todėl žodis „hallux“ visuomenės, kuri, priešingai, jį suvoks kaip išgalvotą pavadinimą, kuriuo galima
         nurodyti ginčijamų prekių kilmę ir taip įgyvendinti prekių ženklams būdingą identifikavimo funkciją, požiūriu neturi jokios
         ypatingos reikšmės.

      22      Net darant prielaidą, kad žodžio „hallux“ reikšmė yra žinoma, reikia konstatuoti, kad šis žodis tiesiogiai neapibūdina prekių,
         dėl kurių ginčijamasi.

      23      Be to, didžiajai atitinkamos visuomenės daliai nėra aktuali patologija hallux valgus (kojos nykščio sąnario iškrypimas į išorę) ir paprastai prekyboje parduodama avalynė nėra specialiai skirta nuo šios patologijos
         kenčiančiai visuomenei. Net ta atitinkamos visuomenės dalis, kuri žino žodį „hallux“, prašomo įregistruoti žymens nesuvoks
         kaip apibūdinančio ginčijamas prekes, nes kojos nykštys nėra tiesiogiai susijęs su avalynės ir ortopedinių gaminių paskirtimi
         ar kitomis savybėms.

      24      Antra, Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad žodis „hallux“ yra žinoma žodžių hallux valgus santrumpa. Iš tiesų egzistuoja kitos kojos nykščio patologijos, kurių pavadinime lotynų kalba yra žodis „hallux“ (pavyzdžiui,
         hallux rigidus arba hallux malleus), ir nėra jokių priežasčių manyti, jog atskirai vartojamas žodis „hallux“ yra kažkurios jų santrumpa. Ištraukomis iš interneto
         tinklaviečių, kuriomis rėmėsi Apeliacinė taryba, negalima įrodyti žodžio „hallux“ vartojimo kaip bendrinio. Jomis nėra patvirtinama,
         kad žodis „hallux“ yra įprasta žodžių hallux valgus santrumpa. Be to, vienoje ginčijame sprendime minėtų tinklaviečių žodžių junginys „Hallux Schuhe“ (Hallux avalynė) vartojamas dėl vienos įmonės verslo strategijos ir to nepakanka norint įrodyti, jog šis žodžių junginys turi įprastą
         santrumpą.

      25      Be to, nėra specialios avalynės, skirtos gydyti hallux valgus. Tačiau avint bet kokią patogią avalynę, neturinčią konkrečių savybių, pėda prevenciškai apsaugoma arba užkertamas kelias
         šiai patologijai progresuoti. Taigi nėra avalynės, kuri dėl savo savybių galėtų palengvinti hallux valgus patologiją turinčio asmens kančias. Tokiomis aplinkybėmis ryšys, kurį galėtų nustatyti atitinkama visuomenė tarp žodžio „hallux“
         ir avalynės, yra per daug neapibrėžtas ir nepakankamai nustatytas, kad šiam žodžiui suteiktų apibūdinamąjį pobūdį.

      26      Trečia, ieškovė tvirtina, kad žodis „hallux“ siejamas su plačiajai visuomenei skirta avalyne dėl verslo strategijos ir juo
         siekiama sukurti daugių daugiausia užuominą. Tačiau, remiantis Teismo praktika, žodinis prekių ženklas, kuriuo tik daroma
         užuomina į prekių paskirtį, nėra būtinai apibūdinamasis ir neturintis skiriamojo požymio.

      27      Tam, kad paprastas vartotojas, įskaitant hallux valgus patologiją turinčius asmenis, padarytų išvadą, jog tarp prašomo įregistruoti prekių ženklo ir patologijos „hallux valgus“
         yra ryšys, reikia didelių mąstymo pastangų, kurių neįmanoma preziumuoti. Iš tiesų, kadangi egzistuoja kelios skirtingos kojos
         nykščio patologijos, kurios kiekviena nurodoma vartojant žodį „hallux“, ir nėra specialios tiesioginės ir nedelsiant pateikiamos
         informacijos dėl prekių, dėl kurių kilo ginčas, kokybės ar konkrečios savybės, atitinkama visuomenė, įskaitant šios visuomenės
         dalį, kenčiančią nuo hallux valgus ir žinančią šios patologijos pavadinimą, prašomą įregistruoti žymenį galės suvokti kaip apibūdinamąjį tik jį išanalizavę ir
         pritaikę savo interpretacijas. Taigi egzistuoja didelės aiškinimo ribos nustatant kokį nors ryšį tarp kojos nykščio ir avalynės
         bei ortopedinių gaminių.

      28      Ketvirta, nėra techninės leksikos, kurioje žodis „hallux“ būtų vartojamas nurodant avalynę ar ortopedinius gaminius.

      29      Penkta, ieškovė tvirtina, kad VRDT neįrodė, jog dėl numatomos demografinės evoliucijos plačioji visuomenė labiau žinos žodžius
         „hallux“ arba hallux valgus. Ieškovės nuomone, vartotojų, pageidaujančių avėti patogią avalynę, nors jie ir nekenčia nuo hallux valgus, skaičius gali išaugti dėl visuomenės senėjimo. Tačiau nėra nieko, dėl ko būtų galima daryti išvadą, kad ši ieškovės prekėmis
         suinteresuota visuomenė žinos apie hallux valgus egzistavimą arba, vienaip ar kitaip, susidurs su žodžiu „hallux“.

      30      VRDT ginčija ieškovės argumentus.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      31      Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą neregistruojami prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba nuorodų,
         kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšį, kokybę, kiekį, paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo ar
         paslaugų suteikimo laiką ar kitas prekių ar paslaugų savybes. Be to, Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalyje (dabar – Reglamento
         Nr. 207/2009 7 straipsnio 2 dalis) teigiama, kad 1 dalies nuostatos taikomos, net jeigu prekių ženklo neregistravimo pagrindai
         galioja tiktai dalyje Bendrijos.

      32      Iš tiesų žymenys ir nuorodos, kurie gali būti naudojami prekyboje žymėti prekių ir paslaugų, kurioms prašoma registracijos,
         savybes, pagal Reglamentą Nr. 40/94 iš esmės negali atlikti prekių ženklo kilmės nuorodos funkcijos, nepažeidžiant Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalyje (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 3 dalis) numatytos galimybės įgyti skiriamąjį
         požymį dėl naudojimo (2003 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo VRDT prieš Wrigley, C‑191/01 P, Rink. p. I‑12447, 30 punktas).

      33      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu siekiama bendrojo intereso tikslo,
         reikalaujančio, kad visi galėtų laisvai naudoti žymenis ar nuorodas, apibūdinančias prekių ar paslaugų, kurioms prašoma registracijos,
         savybes (32 punkte minėto Sprendimo VRDT prieš Wrigley 31 punktas ir 2005 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Münchener Rückversicherungs-Gesellschaft prieš VRDT (MunichFinancialServices), T‑316/03, Rink. p. II‑1951, 25 punktas).

      34      Tam, kad atsisakymas registruoti pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą būtų pagrįstas, nebūtina, kad nagrinėjamą
         prekių ženklą sudarantys žymenys ir nuorodos paraiškos įregistruoti pateikimo metu iš tikrųjų būtų naudojami tokioms prekėms
         ir paslaugoms, kurioms yra paduodama paraiška įregistruoti, arba šių prekių ar paslaugų savybėms apibūdinti. Pagal šios nuostatos
         formuluotę pakanka, kad šie žymenys ir nuorodos galėtų būti naudojamos tokiems tikslams. Turėtų būti atsisakoma registruoti
         žodinį žymenį, jei bent viena iš jo potencialių reikšmių apibūdina atitinkamų prekių ar paslaugų savybę (32 punkte minėto
         Sprendimo VRDT prieš Wrigley 32 punktas).

      35      Žymens apibūdinamasis pobūdis gali būti vertinamas tik atsižvelgiant, pirma, į tai, kaip žymenį supranta suinteresuotoji visuomenė,
         ir, antra, į atitinkamas prekes ir paslaugas (žr. 2010 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hoelzer prieš VRDT (SAFELOAD), T‑315/09, Rink. p. II‑0000, 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      36      Todėl pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą VRDT turi nustatyti, ar prašomas įregistruoti prekių ženklas
         suinteresuotosios visuomenės požiūriu apibūdina atitinkamų prekių ar paslaugų savybes ir ar pagrįsta manyti, kad taip gali
         atsitikti ateityje. Jei tai išnagrinėjusi Apeliacinė taryba padaro išvadą, kad yra taip, remdamasi šia nuostata ji turi atsisakyti
         įregistruoti prekių ženklą (pagal analogiją žr. 2004 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Rink. p. I‑1619, 56 punktą).

      37      Be to, kai žymenį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą neišskiriant prekių kategorijos iš visų prekių ir kai
         šis žymuo yra apibūdinamasis tik dalies prekių ar paslaugų, priklausančių šiai kategorijai, atžvilgiu, Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytas atmetimo pagrindas vis dėlto kliudo įregistruoti šį žymenį visai atitinkamai kategorijai
         (šiuo klausimu žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimus: 2002 m. vasario 27 d. Sprendimo Streamserve prieš VRDT (STREAMSERVE), T‑106/00, Rink. p. II‑723, 46 punktą ir 2007 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Tegometall International prieš VRDT – Wuppermann (TEK), T‑458/05, Rink. p. II‑4721, 94 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      38      Atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia įvertinti pirmojo ieškovės pagrindo pagrįstumą tiek, kiek jis susijęs su 10 klasei
         priklausančiais ortopedijos gaminiais ir su 25 klasei priklausančia avalyne.

      –       Dėl ortopedijos gaminių
      39      Ieškovė ginčija Apeliacinės tarybos vertinimą, pagal kurį ortopedijos gaminių atveju atitinkama visuomenė yra sudaryta iš
         nusimanančių asmenų, t. y. asmenų, kenčiančių nuo atramos aparato iškrypimų arba sutrikimų, bei medikų ir specialių žinių
         apie ortopedijos įrangą turinčių profesionalų (ginčijamo sprendimo 13 punktas).

      40      Ieškovės nuomone, kadangi ortopedijos gaminiais prekiaujama laisvai ir juos galima įsigyti be recepto, reikia manyti, kad
         šių gaminių atžvilgiu atitinkama visuomenė yra plačioji visuomenė.

      41      Nors tiesa, kad prekės pardavimo sąlygos gali daryti įtaką tikslinės visuomenės sudėčiai, vis dėlto negalima teigti, kad visos
         prekės, kuriomis prekiaujama laisvai ir kurios prieinamos be recepto, dėl šios priežasties skirtos plačiajai visuomenei. Veikiau
         reikia atkreipti didžiausią dėmesį į atitinkamų prekių pobūdį ir visuomenės kategoriją, kuriai jos skirtos.

      42      Šiuo klausimu reikia patvirtinti Apeliacinės tarybos išvadą, kad ortopedijos gaminių atveju atitinkama visuomenė sudaryta
         iš šio sektoriaus profesionalų ir pacientų, kenčiančių nuo iškrypimų ar sutrikimų, kurie taisomi avint tokius gaminius. Iš
         to išplaukia, kad atitinkamos visuomenės techninių žinių lygis turi būti laikomas dideliu.

      43      Taigi reikia išnagrinėti, ar atitinkama visuomenė žodį „hallux“ gali suprasti kaip apibūdinantį ortopedijos gaminių savybes,
         kaip antai jų paskirtį.

      44      Neginčijama, kad kai kurie ortopedijos gaminiai, kurie įtraukti į paraiškoje įregistruoti prekių ženklą nurodytą kategoriją,
         yra specialiai pritaikyti kojos nykščio iškrypimui. Be to, iš šio sprendimo 37 punkte nurodytos teismo praktikos matyti, kad
         norint atsisakymą įregistruoti pragrįsti Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktu, užtenka, kad jame nurodytas
         absoliutus pagrindas būtų taikomas daliai prekių, įtrauktų į kategoriją, kuriai prašoma įregistruoti žymenį Hallux.

      45      Ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba padarė tris išvadas, kurias grindė nuorodomis į interneto tinklavietes. Pirma, žodis
         „hallux“ lotyniškai reiškia „kojos nykštys“. Antra, tas pats žodis kartu su kitais lotyniškais žodžiais žymi pėdos iškrypimą,
         būdingą kelioms patologijoms. Trečia, žodis „hallux“ atskirai vartojamas žymint dažniausiai pasitaikančią šio iškrypimo rūšį,
         t. y. kojos nykščio sąnario iškrypimą į išorę, kuri vadinama „hallux valgus“.

      46      Savo ruožtu ieškovė pripažįsta, kad žodis „hallux“ lotyniškai reiškia „kojos nykštys“ ir kad jis derinamas su kitais žodžiais
         nurodant skirtingus pėdos iškrypimus. Tačiau ji ginčija, kad žodis „hallux“ suprantamas kaip žodžių „hallux valgus“ santrumpa
         ir kad jis yra žinomas Sąjungos teritorijoje, kur kalbama vokiškai.

      47      Ieškovė pagrįstai teigia, kad pateikti ištraukų iš interneto tinklaviečių nepakanka norint įrodyti, kad atitinkama visuomenė
         gali suvokti žodį „hallux“ kaip įprastai vartojamą vietoj žodžių junginio „hallux valgus“ santrumpą ir kad taip šis žodis
         nurodo tik šią patologiją. Iš tiesų žodžio vartojimo interneto tinklavietėse nepakanka tam, kad būtų įrodytas jo vartojimo
         dažnumas, įskaitant kai jį vartoja specialių žinių turinti visuomenė.

      48      Tačiau pati ieškovė pripažįsta, kad žodis „hallux“ lotyniškai reiškia „kojos nykštys“ ir kad mokslo terminijoje jis vartojamas
         žymint kelias pėdos patologijas ir iškrypimus. Ieškovė nenurodo jokios aplinkybės, kuri galėtų sukelti abejonių dėl Apeliacinės
         tarybos pateikto argumento, kad atitinkama visuomenė, t. y. ne tik profesionalai – receptą išrašę medikai ir ortopedinių gaminių
         pardavėjai, bet ir dalis galutinių vartotojų, kenčiančių nuo kojos nykščio patologijų, kuriems reikia prie šių patologijų
         pritaikyto ortopedinio aparato, žino pėdos patologijų mokslo pavadinimus, pagrįstumo. Iš tiesų asmenys, ketinantys pirkti
         prie jų patologijos priderintus ortopedijos gaminius, apskritai gali būti patys pasidomėję arba jiems gali būti pasakyta,
         koks yra mokslinis patologijos, nuo kurios jie kenčia, pavadinimas arba jiems gali būti tai pasakyta perkant prie jų patologijos
         pritaikytus ortopedijos gaminius. Taigi greičiausiai asmenys, kenčiantys nuo kojos nykščio iškrypimo, žino, jog tai patologija,
         kurios pavadinime yra žodis „hallux“, ir gali būti pagrįstai daroma prielaida, jog visuomenės dalis, suinteresuota prie kojos
         nykščio iškrypimo pritaikytais ortopediniais gaminiais, kuri dar nežino žodžio „hallux“, gali būti informuota apie šio žodžio
         reikšmę pirkdama šiuos gaminius (šiuo klausimu žr. 2010 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Exalation prieš VRDT (Vektor-Lycopin), T‑85/08, Rink. p. II‑0000, 42 ir 43 punktus ir nurodytą teismų praktiką).

      49      Todėl visuomenei, suinteresuotai ortopediniais gaminiais, naudojamais kojos nykščio patologijos atveju, žodis „hallux“ reikš
         pačią patologiją. Taigi, priešingai tam, ką teigia ieškovė, atitinkama šiais gaminiais suinteresuota visuomenė, be ypatingų
         mąstymo pastangų, gali nustatyti konkretų ryšį tarp žodžio „hallux“ ir šių prekių paskirties.

      50      Be to, šis vertinimas nepaneigiamas per posėdį šalių nurodytu faktu, kad ne visi ortopediniai gaminiai naudojami kojos nykščio
         patologijų atveju. Iš tiesų, net jeigu paraiškoje įregistruoti prekių ženklą nurodyti ortopediniai gaminiai naudojami kitų
         patologijų atveju ir net jeigu šiais gaminiais suinteresuota visuomenė dėl to gali nežinoti žodžio „hallux“, kuris reiškia
         patologiją, nuo kurios ji nekenčia, reikšmės, reikia pabrėžti, jog ši visuomenės dalis nėra visuomenė, suinteresuota ortopedijos
         gaminiais, naudojamais kojos nykščio patologijos atveju. Taigi dėl šio sprendimo 48 ir 49 punktuose nurodytų priežasčių Apeliacinė
         taryba nepadarė klaidos nusprendusi, kad šiomis prekėmis suinteresuotos visuomenės požiūriu žodis „hallux“ reiškia vieną iš
         šių prekių savybių. Todėl kadangi paraiškoje įregistruoti prekių ženklą nurodyta prekių kategorija apima prekes, kurias apibūdina
         žymuo Hallux, šio pagrindo pakanka pateisinti atsisakymą įregistruoti visų kategorijos, kurioje yra šios prekės, prekių atžvilgiu (šiuo
         klausimu žr. 37 punkte minėtų sprendimų STREAMSERVE 46 punktą ir TEK 94 punktą ir juose nurodytą teismo praktiką).

      51      Be to, reikia nurodyti, kad ieškovė, grįsdama savo pagrindą, kuriuo siekia įrodyti, jog VRDT klaidingai taikė Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies c punktą, negali naudingai remtis Bundespatentgericht praktika, susijusia su žymenų, sudarytų iš mirusios kalbos žodžio, registravimu. Iš tiesų Bendrijos prekių ženklo srityje
         VRDT vykdo kompetenciją taikydama tik Bendrijos teismo išaiškintas svarbias Bendrijos teisės aktų nuostatas (šiuo klausimu
         žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimus: 2001 m. sausio 31 d. Sprendimo Sunrider prieš VRDT (VITALITE), T‑24/00, Rink. p. II‑449, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2003 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Audi prieš VRDT (TDI), T‑16/02, Rink. p. II‑5167, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      52      Iš nurodytų vertinimų matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai taikė Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą, nusprendusi,
         kad dėl šioje nuostatoje numatyto absoliutaus atmetimo pagrindo žymens Hallux negalima registruoti 10 klasei priklausantiems ortopediniams gaminiams.

      –       Dėl avalynės
      53      Ieškovė ir VRDT pritaria Apeliacinei tarybai, ginčijamame sprendime nurodžiusiai, kad avalynė yra kasdienio naudojimo prekė
         ir todėl atitinkama visuomenė yra plačioji visuomenė. Šiam argumentui reikia pritarti. Iš to aišku, kad reikia įvertinti,
         kaip žodį „hallux“ supranta paprastas pakankamai informuotas, protingai pastabus bei nuovokus vartotojas (2002 m. vasario
         27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ellos prieš VRDT (ELLOS), T‑219/00, Rink. p. II‑753, 30 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 26 punktą).

      54      Pirma, reikia pabrėžti, kad nors žodis „hallux“ įrašytas į žodynus, jis priklauso mirusiai kalbai, kuri studijuojama nedažnai.
         Be to, kaip pastebi ieškovė, šio žodžio nėra studijuojant lotynų kalbą dažniausiai sutinkamame žodyne. Taip pat negalima preziumuoti,
         kad plačioji visuomenė žino įvairių kojos nykščio iškrypimų mokslinį pavadinimą. Šiuo klausimu Apeliacinė taryba pateikė tik
         nuorodas į ištraukas iš interneto tinklaviečių. Tačiau tokių įrodymų nepakanka patvirtinti techninio termino vartojimo dažnumą
         ir todėl tai, kad plačioji visuomenė žino šį terminą (žr. šio sprendimo 47 punktą). Iš tiesų Teismas jau nusprendė, kad nepakanka
         parodyti, jog techninio termino vartojimas patvirtinamas specialiuose žodynuose, siekiant įrodyti, kad šį terminą žino atitinkama
         visuomenė, kai ją sudaro paprasti vartotojai (šiuo klausimu žr. 2008 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Compagnie générale de diététique prieš VRDT (GARUM), T‑341/06, Rink. p. II‑0000, 39 punktą).

      55      Tačiau, antra, reikia pažymėti, kad bendroje avalynės kategorijoje išskiriama komfortiškos avalynės pakategorė. Beje, šiuo
         klausimu Teismas konstatavo, jog ieškovė savo rašytiniuose dokumentuose ir per posėdį nurodė prekiaujanti komfortiška avalyne.
         Kaip teigia ieškovė savo rašytiniuose dokumentuose (žr. šio sprendimo 25 punktą), nors ši ypatinga avalynės pakategorė nėra
         specialiai skirta pacientams, kenčiantiems nuo hallux valgus, vis dėlto ji jiems tinka ir lėtina jų patologijos vystymąsi.

      56      Reikia pabrėžti, kad šios ypatingos pakategorės avalyne suinteresuota visuomenė, viena vertus, sutampa su visuomene, suinteresuota
         prie kojos nykščio patologijos priderintais ortopedijos gaminiais, kuri, kaip įrodyta, žino žodžio „hallux“ reikšmę arba gali
         būti apie ją informuota (žr. šio sprendimo 48 punktą). Kita vertus, kaip teigia VRDT, komfortiška avalyne suinteresuota visuomenė
         apima ir asmenis, kuriems nors nebūtina avėti ortopedinių gaminių, tačiau kurie tiesiogiai kenčia nuo pėdos patologijos, arba
         šie klausimai jiems artimi, ir jie į tai gali kreipti ypatingą dėmesį. Nors tiesa, kad komfortiška avalynė perkama be recepto,
         tokios avalynės pardavėjai vis dėlto gali duoti paaiškinimus ir patarimus nuo kojos nykščio patologijos kenčiantiems asmenims
         ir, konkrečiau kalbant, juos informuoti, koks patologijų, prie kurių priderinta komfortiška avalynė, pavadinimas. Šiomis aplinkybėmis
         reikia manyti, kad prekių ženklu Hallux pažymėtos avalynės pirkėjai suvoks šį žymenį kaip nurodantį, jog nagrinėjamos prekės ypač tinka asmenims, kenčiantiems nuo
         kojos nykščio patologijos.

      57      Taigi bent jau komfortiškos avalynės pakategorės atveju Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad žymuo „hallux“ apibūdina
         paraiškoje įregistruoti prekių ženklą nurodytų prekių paskirtį. Todėl Apeliacinė taryba teisėtai padarė išvadą, kad nagrinėjamas
         žymuo negalėjo būti įregistruotas visos kategorijos atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 37 punkte minėtų sprendimų STREAMSERVE 46 punktą ir TEK 94 punktą ir juose nurodytą teismo praktiką).

      58      Iš nurodytų argumentų matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai taikė Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktą, nusprendusi,
         kad dėl šioje nuostatoje numatyto absoliutaus atmetimo pagrindo žymens Hallux negalima registruoti 25 klasei priklausančiai avalynei.

      59      Todėl pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas visų ginčijamų prekių atžvilgiu.

      60      Iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto matyti, kad pakanka vieno iš šioje nuostatoje išvardytų absoliutaus
         atmetimo pagrindų taikymo, kad žymens nebūtų galima įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklo (žr. 2000 m. spalio 26 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Community Concepts prieš VRDT (Investorworld), T‑360/99, Rink. p. II‑3545, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      61      Iš to išplaukia, pirma, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog žymens Hallux negalima registruoti kaip Bendrijos prekių ženklo visų ginčijamų prekių atžvilgiu, ir, antra, kad ieškovės reikalavimai dėl
         ginčijamo sprendimo dalinio panaikinimo turi būti atmesti nesant poreikio nuspręsti dėl antrojo ieškinio pagrindo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Fidelio KG bylinėjimosi išlaidas.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Paskelbta 2010 m. gruodžio 16 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.