1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Ladbroke Racing Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. # Byla T-548/93.


title: 2009 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Suomijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Atleidžiamas nuo muitų karinės įrangos importas.#Byla C-284/05.

text:
      Byla C‑284/05
      Europos Komisija
      prieš
      Suomijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Atleidžiamas nuo muitų karinės įrangos importas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos teisė – Taikymo sritis – Bendros išimties dėl visuomenės saugumui užtikrinti skirtų priemonių netaikymo nebuvimas
      (EB 30, EB 39, EB 46, EB 58, EB 64, EB 296 ir EB 297 straipsniai)
      2.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Valstybių narių atliekamas nustatymas ir perdavimas – Atleidžiamas nuo muitų valstybės
            narės karinės įrangos importas
      (EB 26 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1552/89, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1355/96, 2 ir 9–11 straipsniai, Tarybos
            reglamento Nr. 2913/92 20 straipsnis ir Tarybos reglamento Nr. 1150/2000 2 ir 9–11 straipsniai)
      1.        Nors valstybės narės turi teisę imtis vidaus ir išorės saugumui būtinų priemonių, tai nereiškia, kad tokioms priemonėms visiškai
         netaikoma Bendrijos teisė. Tik EB 30, 39, 46, 58, 64, 296 ir 297 straipsniuose, reglamentuojančiuose išskirtinius ir aiškiai
         apibrėžtus atvejus, numatytos aiškios leidžiančios nukrypti nuostatos, taikytinos esant visuomenės saugumui galinčioms pakenkti
         aplinkybėms. Iš to negalima daryti išvados, kad Sutartyje įtvirtinta bendra išimtis, pagal kurią visos visuomenės saugumui
         užtikrinti skirtos priemonės nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį. Tokios išimties pripažinimas, neatsižvelgiant į Sutartyje
         nustatytas konkrečias sąlygas, gali susilpninti privalomą Bendrijos teisės pobūdį ir jos vienodą taikymą.

      Be to, EB 296 ir 297 straipsniuose nustatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kaip ir nuo pagrindinių laisvių leidžiančios
         nukrypti nuostatos, turi būti aiškinamos siaurai. Konkrečiau kalbant apie EB 296 straipsnį, reikia pažymėti, kad nors šiame
         straipsnyje nurodytos priemonės, kurias valstybė narė gali laikyti būtinomis jos gyvybiniams saugumo interesams apsaugoti,
         arba informacija, kurios atskleidimas, jos manymu, prieštarautų šiems interesams, jis negali būti aiškinamas kaip suteikiantis
         valstybėms narėms teisę nukrypti nuo Sutarties nuostatų vien remiantis minėtais interesais. Todėl valstybė narė, nurodanti,
         jog taikytinas EB 296 straipsnis, turi įrodyti būtinybę pasinaudoti šia leidžiančia nukrypti nuostata, siekiant apginti gyvybinius
         jos saugumo interesus.

      (žr. 45–47, 49 punktus)
      2.        1998 m.–2002 m. atleidusi nuo muitų karinės įrangos importą valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 26 straipsnį, Reglamento
         Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 20 straipsnį ir atitinkamai kylančių pagal Bendrąjį muitų tarifą.

      Taip pat, atsisakiusi apskaičiuoti, nustatyti ir perduoti Europos Bendrijų Komisijai su šiuo importu susijusius nuosavus išteklius
         bei sumokėti delspinigius už Komisijai neperduotus šiuos nuosavus išteklius, valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento
         Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376 dėl Bendrijos nuosavų išteklių sistemos, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1355/96,
         2 ir 9–11 straipsnius ir pagal tuos pačius Reglamento Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728 dėl Bendrijų nuosavų
         išteklių sistemos, straipsnius.

      Iš tiesų negalima sutikti, jog valstybė narė remtųsi tuo, kad karinė įranga pabrangsta dėl tokios įrangos importo iš trečiųjų
         šalių apmokestinimo muitais, siekdama išvengti pagal Bendrijos biudžeto finansinio solidarumo principą tenkančių pareigų kitų
         valstybių narių, kurios renka ir moka tokio importo muitus, sąskaita.

      (žr. 50, 60 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. gruodžio 15 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Atleidžiamas nuo muitų karinės įrangos importas“
      Byloje C‑284/05
      dėl 2005 m. liepos 15 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama G. Wilms ir P. Aalto, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Suomijos Respubliką, atstovaujamą T. Pynnä, E. Bygglin, J. Heliskoski ir A. Guimaraes‑Purokoski, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Danijos Karalystės, atstovaujamos J. Molde,

      Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos M. Lumma ir U. Forsthoff,

      Graikijos Respublikos, atstovaujamos E.‑M. Mamouna ir K. Boskovits, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Italijos Respublikos, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. De Bellis, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Portugalijos Respublikos, atstovaujamos L. Inez Fernandes,

      Švedijos Karalystės, atstovaujamos A. Falk,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits ir C. Toader,
         teisėjai C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (pranešėjas), M. Ilešič, J. Malenovský ir U. Lõhmus,

      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. lapkričio 25 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2009 m. vasario 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad 1998 m.–2002 m. atleidusi nuo muitų karinės
         įrangos importą, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 26 straipsnį, 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento
         (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk.,
         4 t., p. 307; toliau – Bendrijos muitinės kodeksas), 20 straipsnį ir atitinkamai kylančių pagal Bendrąjį muitų tarifą, ir
         atsisakiusi apskaičiuoti, nustatyti ir perduoti su šiuo importu susijusius nuosavus išteklius Komisijai bei sumokėti delspinigius
         už Komisijai neperduotus šiuos nuosavus išteklius, neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento
         (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB (Euratomas) dėl Bendrijos nuosavų išteklių sistemos (OL L
         155, p. 1), iš dalies pakeisto 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3; toliau
         – Reglamentas Nr. 1552/89), 2 ir 9–11 straipsnius ir pagal tuos pačius 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas)
         Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB (Euratomas) dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 169), straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimo 88/376/EEB (Euratomas) dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 185, p. 24; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 176) ir 1994 m. spalio 31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB (Euratomas) dėl
         Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 293, p. 9) 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Į Bendrijų biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius sudaro toliau išvardytos gaunamos pajamos:
      <…>
      b)      Bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai
         su valstybėmis ne narėmis, bei muito mokesčiai už produktus, kuriems taikoma Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartis;

      <...>“
      3        Bendrijos muitų kodekso 20 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Skolos muitinei atsiradimo atveju teisiškai privalomi sumokėti muitai apskaičiuojami remiantis Europos Bendrijų muitų tarifu.
      <…>
      3.      Europos Bendrijų muitų tarifą sudaro:
      a)      Kombinuotoji prekių nomenklatūra;
      <...>
      c)      privalomųjų mokėjimų, paprastai taikomų Kombinuotojoje prekių nomenklatūroje nurodytoms prekėms, normos ir kiti rodikliai,
         susiję su:

      –        muitais
      <…>
      d)      lengvatinių tarifų priemonės, nustatytos susitarimais, kuriuos Bendrija yra sudariusi su tam tikromis šalimis arba šalių grupėmis
         ir kuriose joms suteikta teisė naudotis lengvatiniu tarifų režimu;

      e)      lengvatinių tarifų priemonės, kurias Bendrija vienašališkai taiko tam tikroms šalims, šalių grupėms arba teritorijoms;
      f)      autonominės suspendavimo priemonės, kuriomis sumažinami tam tikroms prekėms nustatyti importo muitai arba nuo jų atleidžiama;
      g)      kitos tarifų priemonės, nustatytos kitų Bendrijos teisės aktų.
      <...>“
      4        Bendrijos muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
         tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).

      <...>“
      5        Bendrijos nuosavų išteklių perdavimo Komisijai srityje Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą Nr. 1552/89, taikytiną šioje
         byloje aptariamu laikotarpiu iki 2000 m. gegužės 30 dienos. Šis reglamentas nuo 2000 m. gegužės 31 d. buvo pakeistas Reglamentu
         Nr. 1150/2000, kuriuo kodifikuotas Reglamentas Nr. 1552/89, nepakeičiant jo turinio.

      6        Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnyje numatyta:

      „1.      Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EEB (Euratomas) 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas
         ir skolininko informavimo sąlygos.

      1a.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.
      <…>“ (Neoficialus vertimas)
      7        Šio reglamento 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
         arba savo paskirtoje įstaigoje.

      Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.“ (Neoficialus vertimas)
      8        Pagal šio reglamento 10 straipsnio 1 dalį:

      „Pagal Sprendimo 88/376/EEB (Euratomas) 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų, nuosavi ištekliai, nurodyti
         minėto sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną
         po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti
         mokėti suma, dienos.

      <...>“ (Neoficialus vertimas)
      9        Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnyje nurodyta:

      „Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem
         procentais didesnės už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
         operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos
         visą vėlavimo laikotarpį.“ (Neoficialus vertimas)

      10      Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 22 straipsnį:

      „Šiuo reglamentu panaikinamas Reglamentas (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89.
      Nuorodos į minėtą reglamentą aiškinamos kaip nuorodos į šį reglamentą ir turėtų būti skaitomos, atsižvelgiant į priedo A dalyje
         pateiktą koreliacijos lentelę.“

      11      Taigi neatsižvelgiant į tai, kad Reglamentuose Nr. 1552/89 ir Nr. 1150/2000, be kita ko, daroma nuoroda atitinkamai į Sprendimą
         88/376 ir Sprendimą 94/728, šių dviejų reglamentų 2 ir 9–11 straipsniai iš esmės yra identiški.

      12      2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimu 2000/597/EB (Euratomas) dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 253,
         p. 42; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 200) Reglamento Nr. 1150/2000 10 straipsnio 1 dalyje numatyti
         10 % buvo padidinti iki 25 %.

      13      Šio sprendimo pirmoje konstatuojamojoje dalyje numatyta:

      „1999 m. kovo 24–25 d. Berlyne įvykusiame susitikime Europos Vadovų Taryba, inter alia, nusprendė, kad Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistema turėtų būti lygiateisė, aiški, rentabili, paprasta ir pagrįsta
         kriterijais, kurie geriausiai išreiškia kiekvienos valstybės narės galimybę įnešti savo įnašą.“

      14      2003 m. sausio 21 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 150/2003, sustabdančio importo muitus už kai kuriuos ginklus ir karinę įrangą
         (OL L 25, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 13 t., p. 15), priimto remiantis EB 26 straipsniu, penktoje
         konstatuojamojoje dalyje nustatyta:

      „Norint užtikrinti valstybių narių konfidencialios karinės informacijos apsaugą, būtina nustatyti konkrečią administracinę
         tvarką, pagal kurią taikomas atleidimas nuo muitų. Valstybės narės, kurios pajėgoms yra skirti ginklai ar karinė įranga, kompetentingos
         institucijos deklaracija, kuri taip pat gali atlikti Muitinės kodekso reikalavimus atitinkančios muitinės deklaracijos funkciją,
         yra tinkama šių sąlygų įvykdymo garantija. Deklaracija turėtų būti pateikiama kaip sertifikatas. Tikslinga nustatyti šių sertifikatų
         formą bei leisti pateikti deklaraciją naudojant duomenų apdorojimo technologijas.“

      15      Šio reglamento 1 straipsnyje nurodyta:

      „Šiuo reglamentu nustatomos sąlygos, kuriomis valstybių narių institucijų, atsakingų už karinę gynybą, ar jų vardu iš trečiųjų
         šalių importuojami tam tikri ginklai ir karinė įranga savarankiškai atleidžiami nuo importo muitų.“

      16      Šio reglamento 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

      „Nežiūrint į tai, kas pasakyta 1 dalyje, siekiant užtikrinti karinės informacijos konfidencialumą, pažymą ir importuojamas
         prekes galima pateikti kitoms institucijoms, kurias šiuo tikslu yra paskyrusi importo valstybė narė. Šiuo atveju pažymas išduodanti
         kompetentinga institucija kiekvienais metais iki sausio 31 d. ir liepos 31 d. išsiunčia savo valstybės narės muitinės institucijoms
         šių importo operacijų ataskaitos santrauką. Ataskaitoje pateikiama paskutinių 6 mėnesių, ėjusių prieš ataskaitos pateikimo
         mėnesį, duomenys. Ataskaitoje nurodomi pažymų numeriai ir išdavimo datos, importo data, taip pat pagal tas pažymas importuotų
         produktų bendroji vertė ir bendrasis svoris.“

      17      Reglamento Nr. 150/2003 8 straipsnyje numatyta, kad jis taikomas nuo 2003 m. sausio 1 dienos.

       Ikiteisminė procedūra
      18      2001 m. Komisija prieš Suomijos Respubliką pradėjo pirmąją procedūrą dėl kariniams tikslams skirtos įrangos importo atleidimo
         nuo muitų. Šią procedūrą ji užbaigė 2003 m., tais pačiais metais buvo pradėta prieš šią valstybę narę procedūra, dėl kurios
         kilo šis ginčas.

      19      2003 m. spalio 15 d. oficialiu pranešimu Komisija nurodė Suomijos Respublikai atlikti reikiamus skaičiavimus, kad būtų nustatyta
         1998 m.–2002 finansiniais metais karinės įrangos importą atleidus nuo muitų Bendrijai neperduotų nuosavų išteklių suma, perduoti
         šiuos išteklius Komisijai ir sumokėti pagal Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnį mokėtinus delspinigius.

      20      2003 m. gruodžio 11 d. atsakyme Suomijos Respublika teigė, kad dėl jos specifinės situacijos pagal EB 296 straipsnio 1 dalies
         b punktą ji pagrįstai gali nukrypti nuo bendrojo muitų tarifo taikymo, kai importas susijęs su išimtinai kariniams tikslams
         skirta įranga ir siekiant apsaugoti gyvybinius jos saugumo interesus.

      21      Susipažinusi su Suomijos Respublikos atsakymu, 2004 m. liepos 7 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei
         narei per du mėnesius nuo gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. 2004 m. rugsėjo 2 d. ši valstybė
         narė atsakė į šią pagrįstą nuomonę pakartodama ir patikslindama savo anksčiau pateiktus argumentus.

      22      Atsižvelgusi į Suomijos Respublikos taip pateiktą informaciją, Komisija, manydama, kad ši valstybė narė neatsižvelgė į pagrįstą
         nuomonę, pareiškė šį ieškinį.

      23      2007 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Danijos Karalystei, Vokietijos Federacinei Respublikai, Graikijos
         Respublikai, Italijos Respublikai, Portugalijos Respublikai ir Švedijos Karalystei leista įstoti į bylą palaikyti Suomijos
         Respublikos reikalavimus.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      24      Komisija tvirtina, jog atsisakydama mokėti muitus už aptariamą importą Suomijos Respublika klaidingai rėmėsi EB 296 straipsniu,
         nes tai, kad jie renkami, nekelia grėsmės šios valstybės narės gyvybiniams saugumo interesams.

      25      Komisija mano, jog Suomijos Respublika klysta teigdama, kad informacija apie karinės įrangos importą, taigi ir apie šios valstybės
         narės saugumą, negali būti jai pateikta ir todėl negalima Komisijai perduoti aptariamų muitų.

      26      Komisija mano, kad priemonės, įtvirtinančios leidžiančias nukrypti nuostatas ar išimtis, pavyzdžiui, EB 296 straipsnis, turi
         būti aiškinamos siaurai. Todėl atitinkama valstybė narė, kuri tvirtina, jog šis straipsnis taikytinas, turi įrodyti, kad ji
         atitinka visas jame numatytas sąlygas, kai ketina nukrypti nuo Bendrijos muitinės kodekso 20 straipsnio, kuriame nurodytas
         EB 26 straipsnyje nustatytas bendrasis muitų rinkimo principas.

      27      Komisija taip pat mano, jog vien aplinkybės, kad produktai yra 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos sprendime 255/58 nustatytame
         sąraše, kur išvardyti produktai, kuriems galima taikyti EB 296 straipsnio 1 dalies b punktą, nepakanka norint taikyti šią
         nuostatą, kurioje numatyta, kad turi būti įvykdytos visos joje esančios sąlygos.

      28      Todėl Komisija tvirtina, jog Suomijos Respublika turi pateikti konkrečių ir išsamių įrodymų, kad šioje byloje aptariamo importo
         muitų rinkimas kelia grėsmę gyvybiniams šios valstybės narės saugumo interesams.

      29      Šiuo atžvilgiu Komisija mano, kad ji negavo detalaus atsakymo, kiek įmanoma remiantis tiksliais skaičiais įrodančio, kad jei
         Suomijos Respublika rinktų muitus, kurie numatyti aptariamo importo muitus reglamentuojančiuose Bendrijos teisės aktuose,
         ji negalėtų tinkamai apginti gyvybinių savo saugumo interesų. Nei nurodytos tarptautinėse konvencijose numatytos konfidencialumo
         išlygos, nei šios valstybės narės argumentai, kad karinės paslaptys sudaro kliūčių taikyti muitus reglamentuojančius Bendrijos
         teisės aktus, nėra toks įrodymas.

      30      Komisija tvirtina, kad ji niekada nereikalavo pažeisti konfidencialumo išlygų. Ji tik nurodė surinkti ir jai perduoti aptariamus
         muitus. Ji mano, kad pagal Bendrijos teisės aktus apmokestinimo muitais procedūra gali užtikrinti nagrinėjamos informacijos
         konfidencialumą. Be to, būtent Suomijos Respublika privalo užtikrinti, jog būtų laikomasi konfidencialumo pareigos, ir ji
         negali remtis grėsme jos saugumo interesams, teigdama, kad jos muitinės įstaigos nesilaikys Bendrijos muitų kodekso taisyklių
         šioje srityje.

      31      Komisija taip pat nurodo, kad jokia kita valstybė narė, kuri laikosi muitus reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų, nesiskundė
         dėl to, kaip Bendrijos institucijos tvarkė informaciją, susijusią su karinės įrangos importo muitų rinkimu ir atitinkamų išteklių
         perdavimu Bendrijai.

      32      Komisija pabrėžia, jog dėl to, kad Suomijos Respublika nesurenka aptariamų muitų, atsiranda nelygybė tarp valstybių narių
         joms darant atitinkamus įnašus į Bendrijos biudžetą.

      33      Suomijos Respublika mano, kad pagal EB 296 straipsnio 1 dalies b punktą valstybės narės turi didelę diskreciją, kiek tai susiję
         su priemonėmis, kurių jos imasi gyvybiniams savo saugumo interesams apginti ir kurios susijusios su produktais, kuriems taikomos
         šios 1 dalies b punkto nuostatos. Be to, šis EB 296 straipsnio 1 dalies b punktas leidžia valstybėms narėms nukrypti nuo EB 26 straipsnio
         ir Bendrijos muitinės kodekso importuojant išimtinai kariniams tikslams skirtą įrangą, siekiant apsaugoti gyvybinius jų saugumo
         interesus, atsižvelgiant į konkrečią atitinkamos valstybės narės situaciją.

      34      Suomijos Respublikos manymu, EB 296 straipsnis turi bendrą taikymo sritį ir neapsiriboja kai kuriomis Sutarties nuostatomis.
         Todėl jis leidžia nukrypti nuo EB 26 straipsnio taikymo, kuriuo, kaip teisiniu pagrindu, naudojasi Bendrijos teisės aktų leidėjas
         muitus reglamentuojantiems teisės aktams priimti.

      35      Suomijos Respublika teigia, kad ji privalo įvertinti gyvybiniams jos saugumo interesams apginti reikalingas priemones, ir
         mano, jog tam, kad Teisingumo Teismas galėtų patikrinti, ar aptariama valstybė narė nepiktnaudžiauja savo teisėmis, ši valstybė
         narė turi konkrečiai nurodyti gyvybinius savo saugumo interesus, kuriais ji remiasi, ir įrodyti, jog ėmėsi aptariamų priemonių
         įsitikinusi, kad jos būtinos siekiant užtikrinti šiuos interesus.

      36      Suomijos Respublika tvirtina, jog negalėjo laikytis aptariamam gynybos įrangos importui taikomos Bendrijos muitų procedūros
         nerizikuodama, kad su jos saugumu susijusios esminės informacijos nesužinos tretieji asmenys. Ji priduria, kad siekdama užtikrinti
         aukštųjų technologijų gynybos įrangos tiekimo saugumą ji turėjo labai griežtai laikytis prieš stojimą į Europos Sąjungą su
         valstybėmis pardavėjomis sudarytų konfidencialumo susitarimų.

      37      Kalbant konkrečiai apie muitų mokėjimą, Suomijos Respublika mano, kad būtinybė remtis EB 296 straipsniu importuojant karinę
         įrangą iš esmės priklauso nuo to, ar aptariama valstybė narė turi išvystytą karinę pramonę, kokia gynybos įranga importuojama
         ir kiek šiai valstybei narei yra svarbus importas. Iš tiesų būtent atitinkama valstybė narė turi užtikrinti gyvybinius savo
         saugumo interesus ir nustatyti, nuo kokių Sutarties nuostatų ji yra priversta nukrypti remdamasi EB 296 straipsniu.

      38      Suomijos Respublika pabrėžia, kad karinės įrangos, kurią ji atleidžia nuo muitų, sąrašas iš esmės nėra ilgesnis nei numatytas
         EB 296 straipsnio 2 dalyje. Ji priduria, kad remiantis Reglamentu Nr. 150/2003 tokios įrangos importas taip pat buvo atleistas
         nuo muitų nuo 2003 m. sausio 1 dienos. Nuo šios datos Suomijos Respublikos interesai importuojamos gynybos įrangos srityje
         saugomi šio reglamento nuostatomis. Tačiau analogiškas apsaugos poreikis egzistavo ir prieš tai importuotų produktų atžvilgiu.
         Suomijos Respublika pabrėžia, kad jos interesai gynybos įrangos importo srityje 2002 m. gruodžio mėn. ir 2003 m. sausio mėn.
         buvo identiški.

      39      Suomijos Respublikos tvirtinimu, tai, kad EB 296 straipsnio pagrindu valstybė narė atleido karinės įrangos importą nuo muitų,
         nebūtinai pažeidžia gero finansinio administravimo principą, pagal kurį biudžeto išlaidos turi būti teisingai paskirstomos
         tarp valstybių narių.

      40      Suomijos Respublika taip pat mano, kad šioje byloje EB 307 straipsnis netaikomas, nes jos veiksmai atitiko Bendrijos teisę,
         būtent EB 296 straipsnį. Atsakydama Komisijai papildomai ši valstybė narė nurodė, kad prieš jos stojimą į Europos Sąjungą
         sudarytuose susitarimuose, kurie iš dalies buvo vykdomi jau įstojus, esančios konfidencialumo išlygos negali būti ginčijamos
         ar persvarstytos, antraip kiltų grėsmė pačių susitarimų vykdymui, taigi ir jos saugumui.

      41      Papildomai Suomijos Respublika prašo, kiek tai susiję su delspinigių mokėjimo galimybe, kad jie būtų mokėtini tik nuo šio
         sprendimo paskelbimo dienos, atsižvelgiant į ypač ilgą procedūrą ir Komisijos atsisakymą derėtis dėl sąlyginio mokėjimo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      42      Bendrijos muitinės kodekse numatyta, kad muitai renkami už kariniams tikslams naudojamas prekes, kokios aptariamos šioje byloje,
         importuojamas iš trečiųjų šalių. Jokia muitus reglamentuojanti Bendrijos teisės aktų nuostata ginčijamo importo laikotarpiu,
         t. y. nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d., nenumatė specialaus tokių prekių importo atleidimo nuo muitų. Todėl
         šiuo laikotarpiu nėra aiškiai atleista nuo pareigos pervesti kompetentingoms valdžios institucijoms mokėtinus muitus, prireikus
         priskaičiavus delspinigius.

      43      Be to, iš aplinkybės, jog Reglamente Nr. 150/2003 numatyta nuo 2003 m. sausio 1 d. nutraukti muitų mokėjimą už kai kuriuos
         ginklus ir karinę įrangą, galima daryti išvadą, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas darė prielaidą, jog iki šios datos pareiga
         mokėti minėtus muitus egzistavo.

      44      Suomijos Respublika niekuomet neneigė, kad aptariamu laikotarpiu buvo vykdomas ginčijamas importas. Ji tik ginčija Bendrijos
         teisę į šiuos nuosavus išteklius, nurodydama, kad pagal EB 296 straipsnį pareiga mokėti muitus už iš trečiųjų šalių importuojamą
         karinę įrangą padarytų didelę žalą jos gyvybiniams saugumo interesams.

      45      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors valstybės narės turi teisę imtis vidaus ir išorės saugumui būtinų priemonių,
         tai nereiškia, kad tokioms priemonėms visiškai netaikoma Bendrijos teisė (žr. 1999 m. spalio 26 d. Sprendimo Sirdar, C‑273/97, Rink. p. I‑7403, 15 punktą ir 2000 m. sausio 11 d. Sprendimo Kreil, C‑285/98, Rink. p. I‑69, 15 punktą). Kaip Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, būtent EB 30, 39, 46, 58, 64, 296 ir 297 straipsniuose,
         reglamentuojančiuose išskirtinius ir aiškiai apibrėžtus atvejus, numatytos aiškios leidžiančios nukrypti nuostatos, taikytinos
         esant visuomenės saugumui galinčioms pakenkti aplinkybėms. Iš to negalima daryti išvados, kad Sutartyje įtvirtinta bendra
         išimtis, pagal kurią visos visuomenės saugumui užtikrinti skirtos priemonės nepatenka į Bendrijos teisės taikymo sritį. Tokios
         išimties pripažinimas, neatsižvelgiant į Sutartyje nustatytas konkrečias sąlygas, gali susilpninti privalomą Bendrijos teisės
         pobūdį ir jos vienodą taikymą (žr. 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo Dory, C‑186/01, Rink. p. I‑2479, 31 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      46      Be to, EB 296 ir 297 straipsniuose nustatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kaip numatyta nusistovėjusioje teismo praktikoje
         dėl leidžiančių nukrypti nuo pagrindinių laisvių nuostatų (žr., be kita ko, 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑503/03, Rink. p. I‑1097, 45 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑490/04, Rink. p. I‑6095, 86 punktą ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑141/07, Rink. p. I‑6935, 50 punktą), turi būti aiškinamos siaurai.

      47      Konkrečiau kalbant apie EB 296 straipsnį, reikia pažymėti, kad nors šiame straipsnyje nurodytos priemonės, kurias valstybė
         narė gali laikyti būtinomis apsaugoti jos gyvybinius saugumo interesus, arba informacija, kurios atskleidimas, jos manymu,
         prieštarautų šiems interesams, jis negali būti aiškinamas kaip suteikiantis valstybėms narėms teisę nukrypti nuo Sutarties
         nuostatų vien remiantis minėtais interesais.

      48      Be to, pridėtinės vertės mokesčio srityje Teisingumo Teismas 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendime Komisija prieš Ispaniją (C‑414/97, Rink. p. I‑5585) konstatavo įsipareigojimų neįvykdymą, nes Ispanijos Karalystė neįrodė, kad ginklų, amunicijos
         ir išimtinai karinės paskirties įrangos importo ir įsigijimo atleidimas nuo šio Ispanijos teisėje numatyto mokesčio pateisinamas
         pagal EB 296 straipsnio 1 dalies b punktą būtinybe apsaugoti šios valstybės narės gyvybinius saugumo interesus.

      49      Todėl valstybė narė, nurodanti, jog taikytinas EB 296 straipsnis, turi įrodyti būtinybę pasinaudoti šia leidžiančia nukrypti
         nuostata, siekiant apginti gyvybinius jos saugumo interesus.

      50      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, negalima sutikti, jog valstybė narė remtųsi tuo, kad karinė įranga pabrangsta dėl tokios
         įrangos importo iš trečiųjų šalių apmokestinimo muitais, siekdama išvengti pagal Bendrijos biudžeto finansinio solidarumo
         principą tenkančių pareigų kitų valstybių narių, kurios renka ir moka tokio importo muitus, sąskaita.

      51      Dėl argumento, kad Bendrijos muitinės procedūros negali užtikrinti Vokietijos Federacinės Respublikos saugumo, atsižvelgiant
         į susitarimuose, sudarytuose su eksportuojančiomis valstybėmis, esančius konfidencialumo reikalavimus, reikia pabrėžti, kaip
         teisingai nurodė Komisija, kad taikant Bendrijos muitinės režimą įsitraukia Bendrijos ir nacionaliniai pareigūnai, kurie prireikus
         turi laikytis konfidencialumo pareigos, saugančios gyvybinius valstybių narių saugumo interesus, kai nagrinėjama slapta informacija.

      52      Be to, deklaracijos, kurias valstybės narės periodiškai turi užpildyti ir nusiųsti Komisijai, nėra tokios išsamios, kad galėtų
         padaryti žalos šių valstybių interesams saugumo ir konfidencialumo srityje.

      53      Šiomis aplinkybėmis, vadovaujantis EB 10 straipsniu, nustatančiu valstybėms narėms pareigą padėti Komisijai įgyvendinti užduotį
         užtikrinti, kad būtų laikomasi Sutarties, jos turi pateikti šiai institucijai dokumentus, būtinus patikrinti, ar Bendrijos
         nuosavi ištekliai perduoti tinkamai. Vis dėlto tokia pareiga nedaro kliūčių, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados
         168 punkte, valstybėms narėms atskirais atvejais ir išimties tvarka, remiantis EB 296 straipsniu, riboti perduodamą informaciją
         nusiunčiant kai kurias dokumento dalis arba visiškai atsisakyti ją suteikti.

      54      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Suomijos Respublika neįrodė, kad yra įvykdytos EB 296 straipsniui taikyti būtinos sąlygos.

      55      Kalbant apie Suomijos Respublikos prašymą apriboti šio sprendimo pasekmes, kiek tai susiję su pareiga mokėti delspinigius
         laikotarpiu po jo paskelbimo dienos, reikia nurodyti, kad šis prašymas yra pagrįstas, atsižvelgiant į ypač ilgą procedūrą
         ir Komisijos atsisakymą derėtis dėl sąlyginio mokėjimo.

      56      Šiuo atžvilgiu primintina, kad Teisingumo Teismas tik išimtiniais atvejais, taikydamas bendrąjį teisinio saugumo principą,
         kuris yra Bendrijos teisinės sistemos dalis, gali apriboti visų suinteresuotųjų asmenų galimybę remtis jo išaiškinta norma
         ginčijant sąžiningai sukurtus teisinius santykius (žr., be kita ko, 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo Buchner ir kt., C‑104/98, Rink. p. I‑3625, 39 punktą).

      57      Iš tiesų Teisingumo Teismas taip nusprendžia tik esant ypatingoms aplinkybėms, kai kyla rizika, kad atsiras sunkių ekonominių
         pasekmių būtent dėl gausių sąžiningai sukurtų teisinių santykių, atsiradusių remiantis teisės aktu, laikytu galiojančiu teisėtai,
         ir paaiškėjus, jog asmenys ir nacionalinės valdžios institucijos buvo skatinamos elgtis Bendrijos teisės neatitinkančiu būdu
         dėl objektyvaus ir reikšmingo netikrumo dėl Bendrijos nuostatų reikšmės, prie kurio galėjo prisidėti ir kitų valstybių narių
         ar Komisijos elgesys (2000 m. 12 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑359/97, Rink. p. I‑6355, 91 punktas).

      58      Netgi darant prielaidą, kad sprendimai, priimti remiantis EB 226 straipsniu, turi tokį patį poveikį kaip priimtieji EB 234 straipsnio
         pagrindu ir todėl dėl teisinio saugumo sumetimų išimtiniu atveju gali būti ribojamos jų pasekmės laiko atžvilgiu (žr. 2007 m.
         birželio 7 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑178/05, Rink. p. I‑4185, 67 punktą; 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Komisija prieš Lenkiją, C‑475/07, 61 punktą bei 2009 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑559/07, 78 punktą), vis dėlto pakanka konstatuoti, kad Suomijos Respublika savo rašytinėse pastabose ar per posėdį visiškai
         nebandė įrodyti, jog egzistuoja rizika, kad atsiras sunkių ekonominių pasekmių.

      59      Todėl Suomijos Respublikos prašymą apriboti sprendimo pasekmes laiko atžvilgiu reikia atmesti.

      60      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad 1998 m.–2002 m. atleidusi nuo muitų karinės įrangos importą Suomijos Respublika neįvykdė
         įsipareigojimų pagal EB 26 straipsnį, Bendrijos muitinės kodekso 20 straipsnį ir atitinkamai kylančių pagal Bendrąjį muitų
         tarifą, ir atsisakiusi apskaičiuoti, nustatyti ir perduoti su šiuo importu susijusius nuosavus išteklius Komisijai bei sumokėti
         delspinigius už Komisijai neperduotus šiuos nuosavus išteklius, neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 ir
         9–11 straipsnius ir pagal tuos pačius Reglamento Nr. 1150/2000 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      61      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį kiekviena pralaimėjusi šalis padengia bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Suomijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      62      Vadovaujantis to paties straipsnio 4 dalies pirmąja pastraipa, Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos
         Respublika, Italijos Respublika, Portugalijos Respublika ir Švedijos Karalystė, įstojusios į bylą šalys, pačios padengia savo
         bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1998 m.–2002 m. atleidusi nuo muitų karinės įrangos importą, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 26 straipsnį,
            1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 20 straipsnį ir atitinkamai
            kylančių pagal Bendrąjį muitų tarifą, ir atsisakiusi apskaičiuoti, nustatyti ir perduoti su šiuo importu susijusius nuosavus
            išteklius Europos Bendrijų Komisijai bei sumokėti delspinigius už Europos Bendrijų Komisijai neperduotus šiuos nuosavus išteklius,
            neįvykdė įsipareigojimų pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą
            88/376/EEB (Euratomas) dėl Bendrijos nuosavų išteklių sistemos, iš dalies pakeisto 1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu
            (EB, Euratomas) Nr. 1355/96, 2 ir 9–11 straipsnius ir pagal tuos pačius 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas)
            Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB (Euratomas) dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, straipsnius.
      2.      Suomijos Respublikos padengia bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Italijos Respublika, Portugalijos Respublika ir
            Švedijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


1988 m. vasario 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Horst Ludwig Martin Hoffmann prieš Adelheid Krieg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Briuselio konvencija - 26, 27 ir 36 straipsniai. # Byla 145/86.


title: 2007 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#BVBA Management, Training en Consultancy prieš Benelux-Merkenbureau.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van Beroep te Brussel - Belgija.#Prekių ženklai - Direktyva 89/104/EEB - Prekių ženklo paraiška visoms prekėms ir paslaugoms - Kompetentingos valdžios institucijos atliekamas žymens vertinimas - Atsižvelgimas į visus reikšmingus faktus ir aplinkybes - Apeliaciją nagrinėjančio nacionalinio teismo kompetencija.#Byla C-239/05.

text:
      Byla C‑239/05
      BVBA Management, Training en Consultancy
      prieš
      Benelux-Merkenbureau
      (Hof van Beroep te Brussel prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – Prekių ženklo registracijos paraiška visoms prekėms ir paslaugoms – Kompetentingos valdžios institucijos atliekamas žymens vertinimas – Atsižvelgimas į visus reikšmingus faktus ir aplinkybes – Skundą nagrinėjančio nacionalinio teismo kompetencija“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Naujo prekių ženklo registravimas – Kompetentingos valdžios institucijos
            atliekamas žymens vertinimas
      (Tarybos direktyvos 89/104 3 straipsnis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Naujo prekių ženklo registravimas – Kompetentingos valdžios institucijos
            atliekamas žymens vertinimas
      (Tarybos direktyvos 89/104 3 straipsnis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Naujo prekių ženklo registravimas – Kompetentingos valdžios institucijos
            atliekamas žymens vertinimas
      (Tarybos direktyvos 89/104 3 straipsnis)
      1.        Pirmoji Tarybos direktyva 89/104 dėl prekių ženklų turi būti aiškinama taip, kad kai prašoma prekių ženklą įregistruoti įvairioms
         prekėms ar paslaugoms, direktyvos 3 straipsnyje įtvirtintų atsisakymo registruoti pagrindų vertinimas turi būti atliekamas
         dėl kiekvienos prekės ar paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą. Iš to matyti, kad kompetentinga valdžios institucija,
         atsisakydama įregistruoti prekių ženklą visoms prekėms ir paslaugoms, savo sprendime turi nurodyti išvadą, kurią padarė dėl
         kiekvienos registracijos paraiškoje nurodytos prekės ir paslaugos, nepaisant to, kaip ši paraiška buvo suformuluota, ir kad
         sprendimas, kuriuo kompetentinga valdžios institucija atsisako registruoti prekių ženklą, iš esmės turi nurodyti atsisakymo
         registruoti priežastis kiekvienos iš šių prekių ir paslaugų atžvilgiu. Tačiau kai tas pats atsisakymo pagrindas taikomas prekių
         ar paslaugų kategorijai ar grupei, kompetentinga valdžios institucija gali pateikti tik bendrus visoms nurodytoms prekėms
         ir paslaugoms motyvus.

      (žr. 34–35, 37–38 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Atsižvelgiant į tai, kad Pirmoji direktyva 89/104 dėl prekių ženklų valstybėms narėms palieka teisę nustatyti prekių ženklų
         registravimo procedūrų tvarką, ši direktyva turi būti aiškinama taip, jog ji nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, kuris
         skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam teismui neleidžia priimti sprendimo dėl prekių ženklo
         skiriamojo požymio atskirai dėl kiekvienos prekės ir paslaugos, nurodytos registracijos paraiškoje, jeigu nei šis sprendimas,
         nei ši paraiška nebuvo susiję su prekių ar paslaugų kategorijomis arba atskiromis prekėmis ar paslaugomis.

      Iš tikrųjų nelaikoma, kad dėl tokio teismų kompetencijos apribojimo direktyvoje nustatytų teisių įgyvendinimas tampa praktiškai
         neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, jeigu suinteresuotasis asmuo po jam visiškai ar iš dalies nepalankaus sprendimo priėmimo
         galėtų pateikti naują prekių ženklo registracijos paraišką. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         turi patikrinti, ar laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

      (žr. 44–46, 48 punktus ir rezoliucinę dalį)
      3.        Pirmoji direktyva 89/104 dėl prekių ženklų turi būti aiškinama taip, kad ji nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, kuris
         skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam teismui neleidžia atsižvelgti į faktus ir aplinkybes,
         kurie atsirado po šio sprendimo priėmimo. Iš tikrųjų tokioje situacijoje nacionalinis teismas turi patikrinti kompetentingos
         valdžios institucijos sprendimo teisėtumą, o pastarąjį sprendimą galima priimti tik remiantis faktais ir aplinkybėmis, apie
         kuriuos ši valdžios institucija galėjo žinoti priimdama sprendimą

      (žr. 59, 61 punktus ir rezoliucinę dalį)

TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. vasario 15 d.(*)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – Prekių ženklo registracijos paraiška visoms prekėms ir paslaugoms – Kompetentingos valdžios institucijos atliekamas žymens vertinimas – Atsižvelgimas į visus reikšmingus faktus ir aplinkybes – Skundą nagrinėjančio nacionalinio teismo kompetencija“
      Byloje C‑239/05
      dėl hof van beroep te Brussel (Belgija) 2005 m. gegužės 30 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. birželio 3 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      BVBA Management, Training en Consultancy
      prieš
      Benelux-Merkenbureau,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen, P. Kūris (pranešėjas), G. Arestis ir L. Bay Larsen,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Benelux-Merkenbureau, atstovaujamos advocaten L. de Gryse ir B. Dauwe,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. Rasmussen ir H. van Vliet,
      susipažinęs su 2006 m. liepos 6 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių
         narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1, toliau – direktyva) išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje BVBA Management, Training en Consultancy (toliau – MT & C) prieš Benelux-Merkenbureau (Beniliukso prekių ženklų tarnyba, toliau – BBM) dėl pastarosios atsisakymo, MT & C. pateikus paraišką, kaip prekių ženklą
         įvairioms prekėms ir paslaugoms įregistruoti žodinį žymenį „The Kitchen Company“.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal direktyvos pirmą konstatuojamąją dalį jos tikslas yra suderinti valstybių narių įstatymus, siekiant pašalinti skirtumus,
         galinčius sudaryti kliūčių laisvam prekių judėjimui, laisvei teikti paslaugas bei iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje.

      4        Tačiau, kaip matyti iš direktyvos trečios konstatuojamosios dalies, ja nesiekiama įgyvendinti visiško valstybių narių prekių
         ženklų įstatymų suderinimo ir ji apsiriboja tų nacionalinių įstatymų nuostatų, kurios turi tiesioginės įtakos vidaus rinkos
         funkcionavimui, suderinimu.

      5        Direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama, kad valstybėms narėms paliekama teisė savo nuožiūra nustatyti prekių
         ženklų registravimo procedūros tvarką, ypač prekių ženklų registravimo procedūros formą.

      6        Direktyvos septintoje konstatuojamojoje dalyje pažymima, jog valstybių narių įstatymų dėl prekių ženklų suderinimo tikslams
         pasiekti reikia, kad teisės į registruotą prekių ženklą įgijimo ir jos išlaikymo sąlygos visose valstybėse narėse būtų vienodos
         ir kad būtų pateiktas baigtinis atsisakymo registruoti arba prekių ženklo negaliojimo priežasčių, pavyzdžiui, jokio skiriamojo
         požymio nebuvimas, sąrašas.

      7        Direktyvos 3 straipsnyje „Atsisakymo registruoti ir negaliojimo pagrindai“ nustatyta:

      „1.      Toliau išvardyti žymenys nebus registruojami arba, jeigu įregistruoti, galės būti pripažinti negaliojantys:
      <…>
      b)      prekių ženklai, neturintys jokių skiriamųjų požymių;
      c)      prekių ženklai, susidedantys tik iš žymenų arba požymių, kurie prekyboje gali būti naudojami pažymėti rūšį, kokybę, kiekį,
         paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laiką, arba kitas prekių ar paslaugų savybes;

      <…>
      3.      Nebus atsisakoma registruoti prekių ženklo arba, jei jis įregistruotas, 1 dalies b, c arba d punktuose nurodyta tvarka nebus
         pripažįstamas negaliojantis, jeigu iki paraiškos registruoti padavimo datos ir vėliau naudojamas prekių ženklas įgijo skiriamąjį
         požymį. Bet kuri valstybė narė gali papildomai numatyti, jog ši nuostata taikoma ir tada, kai skiriamasis požymis buvo įgytas
         po paraiškos registruoti padavimo arba registravimo datos.

      <...>“ (Pataisytas vertimas)
      8        Direktyvos 13 straipsnyje „Atsisakymo registruoti ženklą, registracijos panaikinimo ar prekių ženklo pripažinimo negaliojančio
         tik tam tikroms prekėms ar paslaugoms pagrindai“ numatyta:

      „Jeigu pagrindai, dėl kurių atsisakoma įregistruoti prekių ženklą, panaikinti registraciją ar pripažinti jį negaliojantį,
         egzistuoja tik tam tikroms prekėms ar paslaugoms, kurioms jis buvo prašomas įregistruoti ar įregistruotas, atsisakymas įregistruoti,
         registracijos panaikinimas ar prekių ženklo pripažinimas negaliojančio taikomas tik toms prekėms ar paslaugoms.“ (Pataisytas
         vertimas)

       Nacionalinės teisės aktas
      9        Bendras Beniliukso prekių ženklų įstatymas buvo pakeistas (pakeitimai įsigaliojo 1996 m. sausio 1 d.) 1992 m. gruodžio 2 d.
         Protokolu dėl šio įstatymo pakeitimo (Moniteur belge, 1996 m. kovo 12 d., p. 5317, toliau – Beniliukso prekių ženklų įstatymas), siekiant perkelti direktyvą į trijų Beniliukso
         valstybių narių teisę.

      10      Beniliukso prekių ženklų įstatymo 1 straipsnyje numatyta:

      „Individualiais prekių ženklais laikomi pavadinimai, priešiniai, atspaudai, antspaudai, raidės, skaičiai, prekių ar pakuočių
         formos ir visi kiti žymenys, leidžiantys atskirti įmonės prekes.

      <…>“
      11      Beniliukso prekių ženklų įstatymo 6a straipsnyje nustatyta:

      „1.      Beniliukso prekių ženklų tarnyba neregistruoja pateikto prekių ženklo, kai mano, kad:
      a)      pateiktas žymuo nėra prekių ženklas 1 straipsnio prasme, būtent dėl to, kad neturi jokio skiriamojo požymio, kaip numatyta
         Paryžiaus konvencijos 6d straipsnio B dalies 2 punkte;

      <…>
      2.      Atsisakymas įregistruoti prekių ženklą turi būti susijęs su visu ženklą sudarančiu žymeniu. Jis gali būti apribotas tik viena
         ar keliomis prekėmis, kurioms žymėti yra skirtas šis ženklas.

      3.      Beniliukso prekių ženklų tarnyba nedelsdama raštu informuoja pareiškėją apie savo ketinimą visiškai ar iš dalies atsisakyti
         registruoti prekių ženklą, nurodydama atsisakymo registruoti pagrindus ir sudarydama galimybę jam atsakyti per terminą, kurį
         numato nuostatai dėl įgyvendinimo.

      4.      Jei Beniliukso prekių ženklų tarnyba per nustatytą terminą neatsiėmė prieštaravimų, prekių ženklo registracija atmetama visa
         ar iš dalies. Beniliukso prekių ženklų taryba nedelsdama raštu informuoja pareiškėją, nurodydama atsisakymo registruoti pagrindus
         ir galimybę apskųsti šį sprendimą, kaip nurodyta 6b straipsnyje.

      <...>“
      12      Pagal Beniliukso prekių ženklų įstatymo 6b straipsnį:

      „Pareiškėjas per du mėnesius nuo pranešimo, nurodyto 6 a straipsnyje (4 dalis), gali paduoti skundą Briuselio Cour d'Appel, Hagos Gerechtshof ar Liuksemburgo Cour d’Appel, siekdamas, kad prašomas prekių ženklas būtų įregistruotas <...>.“

      13      Galiausiai prekių ženklų ar paslaugų registracijos procedūroje BBM remiasi prekių ir paslaugų klasifikacija, kurią įtvirtina
         peržiūrėta ir iš dalies pakeista 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartis dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos
         ženklams registruoti (toliau – Nicos sutartis), kurios šalys yra visos trys Beniliukso valstybės.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      2000 m. balandžio 7 d. MT & C, ieškovė pagrindinėje byloje, pateikė BBM paraišką įregistruoti žodinį žymenį „The Kitchen Company“
         kaip prekių ženklą tam tikroms Nicos sutarties 11, 20 ir 21 klasių prekėms ir 37 bei 42 klasių paslaugoms.

      15      Prekės ir paslaugos, kurioms prašyta suteikti prekių ženklo apsaugą, buvo nurodytos kiekvienoje konkrečioje klasėje. Dėl 21 klasės
         paraiškoje nurodyti virtuvės reikmenys, stalo indai ir virtuvės įranga iš stiklo, porceliano, ne brangiųjų metalų, sintetinių
         medžiagų ir fajanso.

      16      2001 m. balandžio 24 d. tarpiniu ir 2002 m. vasario 25 d. galutiniu sprendimais BBM pranešė apie atsisakymą įregistruoti žodinį
         prekių ženklą „The Kitchen Company“, nes nebuvo skiriamojo požymio Beniliukso prekių ženklų įstatymo 6a straipsnio 1 dalies
         a punkto prasme.

      17      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad BBM nepateikė išvadų atskirai dėl kiekvienos prekės ir paslaugos, kurioms
         buvo prašoma apsauga, bet nusprendė, kad pateiktas žymuo neturi jokio skiriamojo požymio visos siekiamos apsaugos atžvilgiu.

      18      MT & C padavė skundą hof van beroep te Brussel (Briuselio apeliaciniam teismui), prašydama panaikinti ginčijamą sprendimą ir nurodyti BBM įregistruoti prekių ženklą visoms
         prašomoms klasėms arba, nepatenkinus pirmojo prašymo, klasėms, kurioms teismas manys, kad pateiktas prekių ženklas turi skiriamąjį
         požymį.

      19      Hof van beroep te Brussel patvirtino BBM sprendimą, pagal kurį žodinis žymuo „The Kitchen Company“ neturi jokio skiriamojo požymio visų registracijos
         paraiškoje nurodytų prekių ir paslaugų atžvilgiu, išskyrus kai kurias 21 klasės prekes.

      20      Šiuo klausimu hof van beroep te Brussel nurodo, kad tarp prekių ženklų, priklausančių šiai klasei, aprašomasis prekių ženklo pobūdis gali būti priskirtas tik virtuvės
         reikmenims dėl jų rūšies ir paskirties. Dėl kitų prekių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad žodžių
         derinys „The Kitchen Company“ paprasto vartotojo sąmonėje nesukėlė spontaniškos kalbinės prekių paskirties asociacijos. Todėl,
         priešingai BBM nuomonei, šis teismas mano, kad nesant prekių ženklo aprašomojo pobūdžio ir dėl to, jog BBM nepateikė jokio
         kito atsisakymo įregistruoti pagrindo ar jis išvis nebuvo aptartas, šių prekių atžvilgiu jis vis dėlto turi skiriamąjį požymį.

      21      Tačiau, remdamasi 2003 m. gruodžio 15 d. Cour de justice Benelux (Beniliukso Teisingumo Teismas) sprendimu BBM prieš Vlaamse Toeristenbond (byla A 2002/2), BBM prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme tvirtina, kad jis negali nagrinėti papildomo
         MT & C prašymo, nes ši neprašė registracijos tik kai kurioms prekėms nei savo pradinėje paraiškoje, nei skunde BBM, ir kad
         šis teismas negali nagrinėti paraiškų, dėl kurių nebuvo priimtas BBM sprendimas ar kurios nebuvo jai pateiktos.

      22      Hof van beroep te Brussel visų pirma mano, kad iš 2004 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Koninklijke KPN Nederland (C‑363/99, Rink. p. I‑1619) matyti, jog kompetentinga valdžios institucija turi svarstyti prekių ženklo paraišką dėl kiekvienos
         prekės ir paslaugos, kuriai prašoma apsaugos, ir kad ši institucija gali padaryti skirtingą išvadą, atsižvelgdama į svarstomas
         prekes ar paslaugas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad iš to turėtų logiškai išplaukti, jog
         tokiu atveju minėta valdžios institucija turi nurodyti šias išvadas tarpiniame ir prireikus galutiniame sprendimuose, kuriais
         atsisakoma įregistruoti prekių ženklą.

      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad neatmetama galimybė, jog reikšmingi faktai ir
         aplinkybės pasikeičia tarp to momento, kai kompetentinga valdžios institucija priima sprendimą, ir to momento, kai teismas
         nusprendžia dėl skundo, paduoto dėl šio sprendimo.

      24      Hof van Beroep te Brussel mano, kad pagal tokias teisės nuostatas, kokios, pavyzdžiui, įtvirtintos Beniliukso prekių ženklų įstatymo 6a ir 6b straipsniuose,
         kompetentingos valdžios institucijos praktika nuspręsti, kaip yra pagrindinėje byloje, kad pateiktas žymuo neturi jokio skiriamojo
         požymio visai prašomai apsaugai, nepateikiant išvadų atskirai dėl kiekvienos iš prekių ir paslaugų, gali sutrukdyti skundą
         dėl tokio sprendimo nagrinėjančiam teismui atsižvelgti į visus reikšmingus faktus ir aplinkybes. Iš tikrųjų atsisakymo registruoti
         prekių ženklą pagrindų nenurodymas tik vienos iš registracijos paraiškoje nurodytų prekių atžvilgiu, tačiau nurodymas kitų
         prekių atžvilgiu, gali būti reikšminga aplinkybė vertinant šią paraišką. Tačiau nesant galutinės išvados, pateiktos atskirai
         dėl kiekvienos prekės ar paslaugos, šis teismas negali iki galo vykdyti savo priežiūros funkcijos, nes nacionalinės teisės
         aktai jam leidžia priimti sprendimą tik dėl kompetentingoje institucijoje nagrinėtų klausimų, dėl kurių buvo priimtas sprendimas.

      25      Tokiomis aplinkybėmis hof van beroep te Brussel nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar prekių ženklų tarnyba, išnagrinėjusi visus su absoliučiu atmetimo pagrindu susijusius reikšmingus faktus ir aplinkybes,
         savo tarpiniame ir galutiniame sprendimuose (dėl prekių ženklo registracijos paraiškos) privalo atskirai pateikti išvadą dėl
         kiekvienos prekės ir paslaugos, kuriai buvo prašoma suteikti apsaugą?

      2.      Ar reikšmingi faktai ir aplinkybės, į kuriuos turi atsižvelgti skundą dėl prekių ženklų tarnybos sprendimo nagrinėjantis teismas,
         gali skirtis atsižvelgiant į laikotarpį, praėjusį tarp dviejų <...> sprendimų priėmimo, ar šis teismas turi remtis tik tais
         faktais ir aplinkybėmis, kurie buvo prekių ženklų tarnybai priimant sprendimą?

      3.      Ar pagal <...> Teisingumo Teismo išaiškinimą (pirmiau nurodytame) sprendime (Koninklijke KPN Nederland) draudžiama teismo kompetenciją reglamentuojančius nacionalinės teisės aktus išaiškinti taip, kad pagal juos šis teismas
         negali atsižvelgti į pasikeitusius reikšmingus faktus ir aplinkybes arba priimti sprendimo dėl prekių ženklo skiriamojo požymio
         (atskirai) dėl kiekvienos prekės ir paslaugos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      26      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva turi būti aiškinama
         taip, kad kompetentinga valdžios institucija, atsisakydama įregistruoti prekių ženklą, savo sprendime turi nurodyti išvadą,
         kurią padarė dėl kiekvienos registracijos paraiškoje nurodytos prekės ir paslaugos, nepaisant to, kaip ši paraiška buvo suformuluota.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      27      BBM nuomone, tai, kad atsisakymo registruoti pagrindo buvimas turi būti įvertintas atsižvelgiant į prekes ar paslaugas, kurioms
         prašoma įregistruoti prekių ženklą, ne visada reikalauja atskirai dėl kiekvienos paraiškoje nurodytos prekės ar paslaugos
         nurodyti priežastį, dėl kurios reikia arba ne atsisakyti registruoti.

      28      Tačiau Vokietijos vyriausybė mano, kad kompetentinga valdžios institucija savo sprendime turi nurodyti išvadą, kurią padarė
         dėl kiekvienos prekės ir paslaugos, kurioms prašoma prekių ženklo apsauga. Vis dėlto ši institucija galėtų nenurodyti šios
         išvados būtent dėl kiekvienos minėtos prekės ir paslaugos, jeigu būtų galima sugrupuoti kai kurias iš tų prekių ar paslaugų,
         kurių atžvilgiu žymens galimybę būti saugomam reikėtų vertinti identiškai.

      29      Europos Bendrijų Komisijos manymu, kompetentinga valdžios institucija turi motyvuoti savo sprendimą atsisakyti registruoti
         prekių ženklą visoms prekėms ir paslaugoms, kurioms prašoma registracija. Tačiau ji gali pateikti tik bendrus motyvus, jei
         mano, kad jie galioja visoms nurodytoms prekėms ir paslaugoms.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      30      Pirmiausia reikia priminti, kad atsisakymo registruoti pagrindų, išdėstytų direktyvos 3 straipsnyje, nagrinėjimas, atliekamas
         pateikus registracijos paraišką, turi būti išsamus ir baigtinis, kad būtų užkirstas kelias netinkamam ženklų įregistravimui
         (minėto sprendimo Koninklijke KPN Nederland 123 punktas ir cituota teismo praktika).

      31      Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog dėl to, kad prekių ženklą visada prašoma įregistruoti paraiškoje nurodytoms
         prekėms ir paslaugoms, klausimas, ar galima atsisakyti registruoti dėl vieno iš direktyvos 3 straipsnyje išdėstytų atsisakymo
         registruoti pagrindų, turi būti nagrinėjamas būtent atsižvelgiant į šias prekes ar paslaugas (minėto sprendimo Koninklijke KPN Nederland 33 punktas).

      32      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog kai prašoma prekių ženklą įregistruoti įvairioms prekėms ar paslaugoms, kompetentinga
         valdžios institucija dėl kiekvienos prekės ir paslaugos turi patikrinti, ar nėra taikytini direktyvos 3 straipsnio 1 dalies
         pagrindai dėl atsisakymo įregistruoti, ir gali padaryti skirtingą išvadą, atsižvelgdama į svarstomas prekes ar paslaugas (minėto
         sprendimo Koninklijke KPN Nederland 73 punktas).

      33      Be to, direktyvos 13 straipsnis numato, kad jeigu pagrindas, dėl kurio atsisakoma įregistruoti prekių ženklą, egzistuoja tik
         tam tikroms prekėms ar paslaugoms, kurioms jį prašoma įregistruoti, atsisakymas įregistruoti taikomas tik toms prekėms ar
         paslaugoms.

      34      Iš to matyti, pirma, kad direktyvos 3 straipsnyje įtvirtintų atsisakymo registruoti pagrindų vertinimas turi būti atliekamas
         dėl kiekvienos prekės ar paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, ir, antra, sprendimas, kuriuo kompetentinga
         valdžios institucija atsisako registruoti prekių ženklą, iš esmės turi nurodyti atsisakymo registruoti priežastis kiekvienos
         iš šių prekių ar paslaugų atžvilgiu.

      35      Tokios išvados negalima paneigti ir tada, kai kompetentingai valdžios institucijai pateiktoje paraiškoje dėl visų prekių ar
         paslaugų papildomai nėra prašoma atitinkamo prekių ženklo registracijos atskiroms prekių ar paslaugų klasėms arba atskiroms
         prekėms ar paslaugoms.

      36      Kompetentingos valdžios institucijos pareiga nurodyti atsisakymo registruoti prekių ženklą priežastis dėl kiekvienos prekės
         ar paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, taip pat išplaukia iš esminio reikalavimo, kad dėl kiekvieno sprendimo,
         kuriuo nacionalinė valdžios institucija atsisako pripažinti Bendrijos teisės pripažįstamas teises, būtų galima atlikti teisminę
         kontrolę, skirtą užtikrinti veiksmingą šios teisės apsaugą, dėl tos pačios priežasties turinčią apimti motyvų teisėtumo nagrinėjimą
         (šiuo klausimu žr.1987 m. spalio 15 d. Sprendimo Heylens ir kt., 222/86, Rink. p. 4097, 14 ir 15 punktus).

      37      Tačiau kai tas pats atsisakymo pagrindas taikomas prekių ar paslaugų kategorijai ar grupei, kompetentinga valdžios institucija
         gali pateikti tik bendrus visoms nurodytoms prekėms ir paslaugoms motyvus.

      38      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad direktyva turi būti aiškinama taip, jog kompetentinga
         valdžios institucija, atsisakydama įregistruoti prekių ženklą, savo sprendime turi nurodyti išvadą, kurią padarė dėl kiekvienos
         registracijos paraiškoje nurodytos prekės ir paslaugos, nepaisant to, kaip ši paraiška buvo suformuluota. Tačiau kai tas pats
         atsisakymo pagrindas taikomas prekių ar paslaugų kategorijai ar grupei, kompetentinga valdžios institucija gali pateikti tik
         bendrus visoms nurodytoms prekėms ar paslaugoms motyvus.

       Dėl trečiojo klausimo antros dalies
      39      Trečiojo klausimo antra dalimi, kurią reikia išnagrinėti, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, ar direktyva turi būti aiškinama kaip draudžianti tokį nacionalinės teisės aktą, kuris skundą dėl kompetentingos
         valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam teismui neleidžia priimti sprendimo dėl prekių ženklo skiriamojo požymio atskirai
         dėl kiekvienos prekės ir paslaugos.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      40      BBM nurodo, kad ta dalimi, kuria klausimas susijęs su teismo kompetencija nuspręsti dėl prekių ženklo skiriamojo požymio „(atskirai)
         dėl kiekvienos prekės ir paslaugos“, jis sutampa su pirmuoju klausimu ir į jį turi būti atsakyta taip pat. Be to, trečiojo
         klausimo antra dalis nėra pagrįsta faktinėmis aplinkybėmis tiek, kiek joje iškeliama prielaida, kad tarp Teisingumo Teismo
         sprendimo Koninklijke KPN Nederland ir „nacionalinės teisės aktų, reglamentuojančių teismo kompetenciją (skundo dėl nacionalinės valdžios institucijos sprendimo
         atveju)“, aiškinimo yra prieštaravimas. Iš tikrųjų iš šio sprendimo matyti, kad nacionalinių teismų kompetenciją nustato vidaus
         teisės normos.

      41      Vokietijos vyriausybė teigia priešingai, kad nacionalinės teisės normos negali apriboti teismo galių vertinti prekių ženklo
         skiriamąjį požymį dėl kiekvienos prekės ar paslaugos. Direktyva, kaip ji aiškinama sprendime Koninklijke KPN Nederland, nacionalinės valdžios institucijoms šiuo klausimu įtvirtina, kokia privaloma informacija turi būti nurodyta jų sprendimuose.
         Šios vyriausybės manymu, teismai, kurie pagal nacionalinę teisę gali peržiūrėti tik sprendimų teisėtumą, gali ir privalo taip
         pat spręsti dėl prekių ir paslaugų, tai yra atskirai dėl kiekvienos iš klasių. Tačiau ši vyriausybė priduria, kad kompetentinga
         valdžios institucija gali nenurodyti atskirų išvadų dėl kiekvienos prekės ar paslaugos, kai įmanoma pateikti bendrą išvadą
         dėl prekių ar paslaugų, kurių atžvilgiu žymens galimybę būti saugomam reikėtų vertinti identiškai.

      42      Komisijos nuomone, direktyva nedraudžia skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančio teismo kompetenciją
         reglamentuojančius nacionalinės teisės aktus aiškinti taip, kad jei prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo nepateikė papildomos
         registracijos paraiškos prekėms ir paslaugoms, dėl kurių ši valdžios institucija nepateikė jokio atsisakymo pagrindo, jie
         neleidžia šiam teismui nurodyti valdžios institucijai įregistruoti prekių ženklą daliai prekių ar paslaugų. Komisijos manymu,
         Beniliukso prekių ženklų įstatymas atitinka direktyvą (būtent jos 3 ir 13 straipsnius), kuri palieka valstybėms narėms plačią
         veikimo laisvę reguliuojant prekių ženklų vidaus procedūras.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      43      Visų pirma reikia priminti, kad direktyva, kaip matyti iš jos tryliktos konstatuojamosios dalies, nesiekiama įgyvendinti visiško
         valstybių narių prekių ženklų įstatymų suderinimo ir ji apsiriboja tų nacionalinių įstatymų nuostatų, kurios turi tiesioginės
         įtakos vidaus rinkos funkcionavimui, suderinimu.

      44      Be to, remiantis direktyvos penkta konstatuojamąja dalimi, ji valstybėms narėms palieka teisę savo nuožiūra nustatyti prekių
         ženklų registravimo procedūrų tvarką, ypač prekių ženklų registravimo procedūrų formą.

      45      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kai konkretus Bendrijos teisės reglamentuojamos srities klausimas nėra sureguliuotas
         pagal Bendrijos teisę, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi nustatyti detalias procesines taisykles
         dėl ieškinių, skirtų užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių iš Bendrijos teisės, apsaugą, ir tokios taisyklės negali
         būti mažiau palankios už taikomas panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas), ir dėl
         jų Bendrijos teisėje nustatytų teisių įgyvendinimas neturi tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo
         principas) (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Clean Car Autoservice, C‑472/99, Rink. p. I‑9687, 28 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      46      Kalbant apie nacionalinės teisės aktą, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris skundą dėl kompetentingos valdžios
         institucijos sprendimo nagrinėjančiam teismui neleidžia priimti sprendimo dėl prekių ženklo skiriamojo požymio atskirai dėl
         kiekvienos prekės ir paslaugos, nurodytos šio prekių ženklo registracijos paraiškoje, jeigu nei ši paraiška, nei minėtos valdžios
         institucijos sprendimas nebuvo susiję su prekių ar paslaugų kategorijomis ar atskiromis prekėmis ar paslaugomis, reikėtų pažymėti,
         kad toks teismų kompetencijos apribojimas nelaikomas prieštaraujančiu veiksmingumo principui, jeigu visų pirma suinteresuotasis
         asmuo po jam visiškai ar iš dalies nepalankaus sprendimo priėmimo galėtų pateikti naują prekių ženklo registracijos paraišką.
         Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar laikomasi šių lygiavertiškumo ir veiksmingumo
         principų.

      47      Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad skundą dėl sprendimo, susijusio su prekių ženklo registracijos paraiška,
         nagrinėjantis teismas pagal taikytinų nacionalinės teisės aktų jam suteiktą kompetenciją irgi turi atsižvelgti į visus reikšmingus
         faktus ir aplinkybes (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo Koninklijke KPN Nederland 36 punktą).

      48      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiojo klausimo antrą dalį reikia atsakyti, kad direktyva turi būti aiškinama kaip
         nedraudžianti tokio nacionalinės teisės akto, kuris skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam
         teismui neleidžia priimti sprendimo dėl prekių ženklo skiriamojo požymio atskirai dėl kiekvienos prekės ir paslaugos, nurodytos
         šio prekių ženklo registracijos paraiškoje, jeigu nei šis sprendimas, nei ši paraiška nebuvo susijusi su prekių ar paslaugų
         kategorijomis arba atskiromis prekėmis ar paslaugomis.

       Dėl antrojo klausimo ir trečiojo klausimo pirmos dalies
      49      Antruoju klausimu ir trečiojo klausimo pirma dalimi, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva turi būti aiškinama kaip draudžianti tokį nacionalinės teisės aktą, kuris
         skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam teismui neleidžia atsižvelgti į faktus ir aplinkybes,
         atsiradusius po šio sprendimo priėmimo.

       Dėl priimtinumo
      50      Savo pastabose BBM pirmiausia nurodo prieštaravimą dėl priimtinumo dėl šių klausimų.

      51      Šie klausimai paremti tuo, kad „reikšmingi faktai ir aplinkybės“, į kuriuos reikia atsižvelgti, skiriasi dėl laiko, praėjusio
         tarp BBM priimto sprendimo ir skundą dėl šio sprendimo nagrinėjančio teismo sprendimo priėmimo. Tačiau iš sprendimo dėl prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą niekaip nematyti, kad toks pasikeitimas iš tikrųjų įvyko. Todėl šie klausimai yra absoliučiai
         teorinio ar hipotetinio pobūdžio ir dėl to nepriimtini.

      52      Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant
         pagal EB 234 straipsnį, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, kuris yra atsakingas už priimamą sprendimą, atsižvelgdamas
         į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti reikalingumą pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti
         savo sprendimą, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Tačiau Teisingumo Teismas negali nuspręsti dėl jam nacionalinio
         teismo pateikto prejudicinio klausimo, jeigu akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip
         nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar ginčo dalyku, arba kai klausimas yra hipotetinis (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio
         25 d. Sprendimo Schulte, C‑350/03, Rink. p. I‑9215, 43 punktą ir cituotą teismo praktiką).

      53      Taip nėra kalbant apie šiuos klausimus. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jam
         nagrinėjant skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo, įmanoma, jog pagrindinės bylos aplinkybėmis nacionalinės
         teisės aktas neleistų atsižvelgti į visus reikšmingus faktus ir aplinkybes. Jis mano, kad toks reikšmingas faktas nagrinėjant
         registracijos paraišką galėtų būti tai, kad nėra jokio atsisakymo registruoti pagrindo dėl tam tikrų paraiškoje nurodytų prekių,
         tačiau tokie pagrindai nurodyti kitų prekių atžvilgiu.

      54      Tokiomis aplinkybėmis atrodo, kad antrasis klausimas ir trečiojo klausimo pirma dalis nėra teorinio ar hipotetinio pobūdžio
         ir todėl jie priimtini.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      55      BBM tvirtina, kad direktyvos 3 straipsnis negali pateikti atsakymo į antrąjį klausimą.

      56      Remdamasi pirmiau nurodytu sprendimu Koninklijke KPN Nederland bei direktyvos 3 straipsnio 3 dalies antruoju sakiniu, Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad klausimas dėl apribojimo atsižvelgti
         į faktus ir aplinkybės, kurie atsiranda ar paaiškėja tik po kompetentingos valdžios institucijos sprendimo dėl prekių ženklo
         paraiškos priėmimo, patenka į valstybių narių kompetenciją.

      57      Komisija pritaria šiai nuomonei ir priduria, kad nacionalinės teisės normos, kurios teismui neleidžia kompetentingos valdžios
         institucijos sprendimo paskelbti neteisėtu remiantis faktais ir aplinkybėmis, atsiradusiais po šio sprendimo priėmimo, turi
         atitikti lygiavertiškumo ir proporcingumo principus.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      58      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, pirma, kad kompetentinga valdžios institucija, prieš priimdama galutinį sprendimą dėl
         prekių ženklo įregistravimo, turi atsižvelgti į visus reikšmingus faktus ir aplinkybes ir, antra, skundą dėl šio sprendimo
         nagrinėjantis teismas pagal nacionalinės teisės aktų jam suteiktą kompetenciją turi taip pat atsižvelgti į visus reikšmingus
         faktus ir aplinkybes (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Koninklijke KPN Nederland 36 punktą).

      59      Tokiuose ginčiuose, kaip teisingai pažymi Komisija, nacionalinis teismas turi patikrinti kompetentingos valdžios institucijos
         sprendimo teisėtumą. Tačiau pastarąjį sprendimą galima priimti tik remiantis faktais ir aplinkybėmis, apie kuriuos ši valdžios
         institucija galėjo žinoti priimdama sprendimą.

      60      Todėl reikia daryti išvadą, kad nacionalinė teisė skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam
         teismui, vertinant to sprendimo teisėtumą, gali neleisti atsižvelgti į faktus ir aplinkybes, atsiradusius po šio sprendimo
         priėmimo.

      61      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą ir trečiojo klausimo pirmą dalį reikia atsakyti, kad direktyva turi
         būti aiškinama kaip nedraudžianti tokio nacionalinės teisės akto, kuris skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo
         nagrinėjančiam teismui neleidžia atsižvelgti į faktus ir aplinkybes, atsiradusius po šio sprendimo priėmimo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmoji Tarybos direktyva 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti
            turi būti aiškinama taip:
      –        kompetentinga valdžios institucija, atsisakydama įregistruoti prekių ženklą, savo sprendime turi nurodyti išvadą, kurią padarė
            dėl kiekvienos registracijos paraiškoje nurodytos prekės ir paslaugos, nepaisant to, kaip ši paraiška buvo suformuluota. Tačiau
            kai tas pats atsisakymo pagrindas taikomas prekių ar paslaugų kategorijai ar grupei, kompetentinga valdžios institucija gali
            pateikti tik bendrus visoms nurodytoms prekėms ar paslaugoms motyvus,
      –        ji nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, kuris skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam
            teismui neleidžia priimti sprendimo dėl prekių ženklo skiriamojo požymio atskirai dėl kiekvienos prekės ir paslaugos, nurodytos
            registracijos paraiškoje, jeigu nei šis sprendimas, nei ši paraiška nebuvo susiję su prekių ar paslaugų kategorijomis arba
            atskiromis prekėmis ar paslaugomis,
      –        ji nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, kuris skundą dėl kompetentingos valdžios institucijos sprendimo nagrinėjančiam
            teismui neleidžia atsižvelgti į faktus ir aplinkybes, kurie atsirado po šio sprendimo priėmimo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.