title: 2015 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Copydan Båndkopi prieš Nokia Danmark A/S.#Østre Landsret prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Autorių teisės ir gretutinės teisės – Direktyva 2001/29/EB – 5 straipsnio 2 dalies b punktas ir 6 straipsnis – Atgaminimo teisė – Išimtis – Kopijavimas asmeniniam naudojimui – Atgaminimas naudojantis mobiliųjų telefonų atminties kortelėmis – Teisinga kompensacija – Mokestis už laikmenas – Vienodas požiūris – Mokesčio grąžinimas – Minimali žala.#Byla C-463/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. kovo 5 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Autorių teisės ir gretutinės teisės — Direktyva 2001/29/EB — 5 straipsnio 2 dalies b punktas ir 6 straipsnis — Atgaminimo teisė — Išimtis — Kopijavimas asmeniniam naudojimui — Atgaminimas naudojantis mobiliųjų telefonų atminties kortelėmis — Teisinga kompensacija — Mokestis už laikmenas — Vienodas požiūris — Mokesčio grąžinimas — Minimali žala“
      Byloje C‑463/12
      dėl Østre Landsret (Danija) 2012 m. spalio 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. spalio 16 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Copydan Båndkopi

      prieš

         Nokia Danmark A/S

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai K. Jürimäe, J. Malenovský (pranešėjas), M. Safjan ir A. Prechal,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. sausio 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Copydan Båndkopi, atstovaujamos advokat P. Schønning,

               —

                  Nokia Danmark A/S, atstovaujamos advokat F. Bøggild,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas, F. X. Bréchot ir B. Beaupère-Manokha,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato S. Varone,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Noort, M. Bulterman ir C. Wissels,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Kunnert ir A. Posch,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J. Leppo,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Brighouse, padedamos baristerių S. Malynicz ir J. Holmes,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Samnadda, H. Støvlbæk ir J. Szczodrowski,

         susipažinęs su 2014 m. birželio 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 5 straipsnio 2 dalies b punkto ir 6 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Copydan Båndkopi (toliau – Copydan) ir Nokia Danmark A / S (toliau – Nokia) ginčą dėl mokesčio, skirto teisingai kompensacijai už atgaminimo teisės išimtį, kuri numatyta minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte, finansuoti (toliau – mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui), mokėjimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2001/29 9, 10, 31, 32, 35, 38 ir 39 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(9)

                        Kiekvienas autorių teisių ir gretutinių teisių derinimas turi būti grindžiamas aukšto lygio apsauga, nes tokios teisės yra labai svarbios intelektinei kūrybai. <…>

                        (10)

                        Kad autoriai ar atlikėjai galėtų tęsti savo kūrybinį ir meninį darbą, už savo darbo naudojimą jie turi gauti teisingą atlyginimą; jį turi gauti ir prodiuseriai, kad galėtų finansuoti šį darbą. <…>

                  <…>

                        (31)

                        Turi būti išlaikyta derama pusiausvyra tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų teisių ir interesų, taip pat tarp įvairių kategorijų teisių turėtojų ir saugomų objektų naudotojų. <…>

                        (32)

                        Ši direktyva nustato išsamų atgaminimo teisės ir viešo paskelbimo teisės išimčių ir apribojimų sąrašą. Kai kurios išimtys arba apribojimai prireikus taikomi tik atgaminimo teisei. Šiame sąraše deramai atsižvelgiama į skirtingas valstybių narių teisės tradicijas ir kartu siekiama užtikrinti veikiančią vidaus rinką. Valstybės narės turėtų laikytis nuoseklaus šių išimčių ir apribojimų taikymo, kuris bus įvertintas ateityje apžvelgiant įstatymų įgyvendinimą.

                  <…>

                        (35)

                        Taikant tam tikras išimtis ar apribojimus teisių turėtojai turėtų gauti teisingą atlyginimą, kad jiems būtų deramai kompensuota už naudojimąsi jų saugomais kūriniais ar kitais objektais. Nustatant tokio atlyginimo formą, išsamią tvarką ir galimą dydį kiekvienu atveju turėtų būti atsižvelgiama į konkrečias aplinkybes. Įvertinant šias aplinkybes vertingas kriterijus būtų iš to kylanti galima žala teisių turėtojams. Tais atvejais, kai teisių turėtojai kokia nors kita forma jau yra gavę atlyginimą, pvz., licencinio mokesčio dalį, galima netaikyti jokio specialaus ar atskiro mokėjimo. Nustatant tinkamos [teisingos] kompensacijos dydį turėtų būti atsižvelgiama į šioje direktyvoje nurodytų techninės [techninių] apsaugos priemonių naudojimo laipsnį. Tam tikrose situacijose, kai žala teisių turėtojui [teisių turėtojui padaryta žala] yra minimali, gali nebūti ir jokio įsipareigojimo dėl atlyginimo.

                  <…>

                        (38)

                        Valstybėms narėms turėtų būti leidžiama nustatyti išimtį ar apribojimus atgaminimo teisei tam tikriems garso, vaizdo ir audiovizualinės medžiagos atgaminimo asmeniniam naudojimui atvejams, kartu nustatant ir teisingą kompensaciją. Gali būti įdiegiamos arba toliau taikomos teisių turėtojams žalą kompensuojančios atlyginimo sistemos. <…>

                        (39)

                        Taikydamos išimtį ar apribojimą asmeniniam kopijavimui, valstybės narės turėtų deramai atsižvelgti į naujus technologijos ir ekonomikos reiškinius, ypač reglamentuodamos skaitmeninį kopijavimą asmeniniais tikslais ir atlyginimo sistemas esant veiksmingoms techninėms apsaugos priemonėms. Tokios išimtys ar apribojimai neturėtų varžyti techninių apsaugos priemonių naudojimo ar jų sugriežtinimo kovojant su įstatymų nesilaikymu.“

               4

               Šios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
               „Valstybės narės nustato išimtinę teisę leisti arba uždrausti tiesiogiai ar netiesiogiai, laikinai ar nuolat bet kuriuo būdu ir bet kuria forma atgaminti visą arba iš dalies:

                        a)

                        autoriams – savo kūrinius;

                  <…>“

               5

               Tos pačios direktyvos 5 straipsnio 2 ir 5 dalyse nustatyta:
               „2.   Valstybės narės 2 straipsnyje nustatytai atgaminimo teisei gali nustatyti išimtis arba apribojimus šiais atvejais:

                        a)

                        kai atgaminama popieriuje ar kokioje nors kitoje panašioje laikmenoje, bet kokiu fotografavimo būdu ar naudojant kitus panašaus pobūdžio procesus, išskyrus muzikos natų rankraščių atgaminimą, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją;

                        b)

                        kai atgaminama asmeniniam naudojimui bet kurioje laikmenoje ir atgaminantys fiziniai asmenys nesiekia tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų, su sąlyga, kad teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją, priklausomą nuo 6 straipsnyje nurodytų techninių apsaugos priemonių taikymo ar netaikymo atitinkamam kūriniui ar objektui;

                  <…>
               5.   Šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalyse nustatytos išimtys ir apribojimai taikomi tik tam tikrais specialiais atvejais, kurie neprieštarauja įprastiniam kūrinio ar kito objekto naudojimui ir nepagrįstai nepažeidžia teisėtų teisių turėtojų interesų.“

               6

               Direktyvos 2001/29 6 straipsnio 1 ir 3 dalyse nurodyta:
               „1.   Valstybės narės nustato tinkamą teisinę apsaugą nuo bet kokių veiksmingų techninių priemonių šalinimo ar vengimo, kuriuos atitinkamas asmuo daro žinodamas ar turėdamas pagrindo žinoti, kad jis to tikslo siekia.
               <…>
               3.   Šioje direktyvoje „techninės apsaugos priemonės“ – tai bet kokia technologija, įtaisas ar sudedamoji dalis, kurie normaliai veikdami turi paskirtį užkirsti kelią arba riboti veiksmus, atliekamus su kūriniais ar kitais objektais, kurių neleidžia įstatymų numatytų autorių teisių ar teisių, gretutinių autorių teisėms, turėtojai <…> Techninės apsaugos priemonės laikomos veiksmingomis tais atvejais, kai saugomo kūrinio ar kito objekto naudojimą teisių turėtojas kontroliuoja taikydamas priėjimo kontrolės arba apsaugos procesą, pvz., kodavimą, elementų perstatymą arba kitą kūrinio ar objekto transformaciją arba kopijų kontrolės mechanizmą, užtikrinantį siekiamą apsaugą.“

         Danijos teisė

               7

               Autorių teisių įstatymo (ophavsretsloven), kurio konsoliduota redakcija buvo patvirtinta 2010 m. vasario 27 d. Įstatymu Nr. 202 (toliau – Autorių teisių įstatymas), 12 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:
               „1.   Kiekvienas asmuo turi teisę asmeniniais tikslais pasidaryti arba turėti pasidaręs po vieną viešai paskelbto kūrinio kopiją. Tokios kopijos negali būti naudojamos kitais tikslais.
               <…>
               3.   <…> neleidžiama be autoriaus sutikimo skaitmeniniu būdu kopijuoti panaudos arba nuomos pagrindu suteikto egzemplioriaus.“

               8

               Šio įstatymo 39 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Kiekvienas asmuo, kuris siekdamas komercinių tikslų gamina arba importuoja garsajuostes, vaizdajuostes arba kitus įrenginius, į kuriuos galima įrašyti garsą arba vaizdą, turi mokėti atlyginimą 2 dalyje nurodytų kūrinių autoriams.
               2.   Atlyginimas mokamas už juostas ir kitus įrenginius, tinkamus daryti kopijoms, skirtoms asmeniniam naudojimui <…>“

               9

               Autorių teisių įstatymo 40 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
               „2.   Nustatytas 2006 m. atlyginimas <…> už atminties korteles – 4,28 DKK už vnt.
               3.   1 ir 2 dalyse nurodytas atlyginimas nuo 2007 m. kiekvienais metais indeksuojamas remiantis indeksavimo lentele (žr. Indeksavimo įstatymą).“

               10

               To paties įstatymo 75c straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Be teisių turėtojo sutikimo veiksmingos techninės priemonės negali būti pašalintos.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               11

                  Copydan yra autorių teisių administravimo organizacija, atstovaujanti tokių teisių į garso ir garso ir vaizdo kūrinius turėtojams. Ji turi Kulturministeriet (Kultūros ministerija) įgaliojimą rinkti, administruoti ir paskirstyti šiems turėtojams mokesčius už minėtų kūrinių naudojimą.

               12

                  Nokia Danijoje parduoda mobiliuosius telefonus. Ji teikia šias prekes verslo subjektams, kurie savo ruožtu jas perparduoda privatiems asmenims ir kitiems verslo subjektams. Visi mobilieji telefonai turi vidinę atmintį. Be to, tam tikri modeliai turi papildomą atminties kortelę, kuri skiriasi nuo SIM kortelės. Jeigu naudotojas turi mobilųjį telefoną su įdėta atminties kortele, jis gali joje saugoti duomenis, kaip antai telefono numerius, kontaktus ar šiame telefone išsaugotas nuotraukas. Joje gali būti saugomos muzikos kūrinių, filmų ir kitų saugomų kūrinių rinkmenos. Tokios rinkmenos gali būti parsisiųstos internetu arba nukopijuotos iš DVD, CD, MP3 grotuvų ar naudotojų kompiuterių.

               13

               Pagrindinės bylos šalys sutaria, kad jeigu naudotojas laiko saugomus kūrinius mobiliajame telefone, kuriame yra ir vidinė atmintis, ir atminties kortelė, paprastai šie kūriniai laikomi atminties kortelėje. Vis dėlto, jeigu naudotojas pakeičia telefono nustatymus, šiuos kūrinius jis gali laikyti ir vidinėje atmintyje.

               14

                  Copydan nuomone, mobiliųjų telefonų atminties kortelėms turi būti taikoma Autorių teisių įstatyme numatyta teisingos kompensacijos už atgaminimo teisės išimtį sistema (toliau – teisinga kompensacija), išskyrus itin mažos talpos atminties korteles. Dėl šios priežasties ji pareiškė Nokia ieškinį, kuriame prašė įpareigoti Nokia mokėti jai mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, kiek tai susiję su 2004–2009 m. importuotomis atminties kortelėmis.

               15

                  Nokia teigė, kad toks mokestis neturi būti renkamas, kai atgaminimas nėra teisėtas ar kai dėl atgaminimo, atliekamo, pvz., parsisiunčiant saugomą kūrinį iš prekybos internetu svetainės, autorių teisių turėtojai yra davę sutikimą. Taigi, jos nuomone, teisingos kompensacijos sistema turėtų būti taikoma tik teisėtam atgaminimui asmeniniais tikslais, kuriam teisių turėtojai nėra davę sutikimo. Mobiliųjų telefonų atminties kortelės tik retais atvejais gali būti laikomos tokiu kopijavimu, taigi, už jį negali būti reikalaujama jokio mokesčio.

               16

               Šiomis aplinkybėmis Østre Landsret nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar su [Direktyva 2001/29] suderinami valstybių narių teisės aktai, pagal kuriuos užtikrinama kompensacija teisių turėtojams už atgaminimą iš tokių šaltinių:

                                 a)

                                 rinkmenų, jeigu teisių turėtojai yra davę leidimą naudoti tokias rinkmenas ir pirkėjas yra už tai sumokėjęs (pavyzdžiui, iš internetinių parduotuvių įsigytas licencijuotas turinys);

                                 b)

                                 rinkmenų, jeigu teisių turėtojai yra davę leidimą naudoti tokias rinkmenas ir pirkėjas nėra už tai sumokėjęs (licencijuotas turinys, pavyzdžiui, susijęs su komerciniu pasiūlymu);

                                 c)

                                 naudotojui priklausančio DVD, CD, MP3 grotuvo, kompiuterio ir pan., jeigu netaikomos veiksmingos techninės priemonės;

                                 d)

                                 naudotojui priklausančio DVD, CD, MP3 grotuvo, kompiuterio ir pan., jeigu taikomos veiksmingos techninės priemonės;

                                 e)

                                 trečiojo asmens DVD, CD, MP3 grotuvo, kompiuterio ar kito įrenginio;

                                 f)

                                 neteisėtai iš interneto arba kitų šaltinių nukopijuotų kūrinių;

                                 g)

                                 tam tikru kitu teisėtu būdu iš, pavyzdžiui, interneto nukopijuotų rinkmenų (iš teisėtų šaltinių be licencijos)?

                        2.

                        Kaip valstybių narių teisės aktuose dėl <...> teisingos kompensacijos turi būti atsižvelgiama į veiksmingas technines priemones ([Direktyvos 2001/29] 6 straipsnis)?

                        3.

                        Kokie atvejai apskaičiuojant [teisingą kompensaciją] laikomi „situacijomis, kai [teisių turėtojui padaryta žala] yra minimali“, kaip numatyta [Direktyvos 2001/29] 35 konstatuojamojoje dalyje, ir dėl to valstybių narių teisės aktai, kuriuose numatyta kompensacija teisių turėtojams už tokį kopijavimą asmeniniais tikslais, būtų nesuderinami su [minėta] direktyva <...>?

                        4.

                        a) Ar darant prielaidą, kad pagrindinė arba svarbiausia mobiliesiems telefonams skirtų atminties kortelių funkcija yra ne kopijavimas asmeniniais tikslais, valstybių narių teisės aktai, pagal kuriuos užtikrinama kompensacija teisių turėtojams už kopijavimą į mobiliųjų telefonų atminties korteles, būtų suderinami su [Direktyva 2001/29]?

                                 b)

                                 Ar darant prielaidą, kad kopijavimas asmeniniais tikslais yra viena iš kelių pagrindinių arba esminių mobiliesiems telefonams skirtų atminties kortelių funkcijų, valstybių narių teisės aktai, pagal kuriuos užtikrinama kompensacija teisių turėtojams už kopijavimą į mobiliųjų telefonų atminties korteles, būtų suderinami su [Direktyva 2001/29]?

                        5.

                        Ar valstybių narių teisės aktai, pagal kuriuos už atminties korteles atlyginimas renkamas, o už vidinę atmintį, kaip antai MP3 [grotuvų] arba „iPod“, kurie sukurti ir daugiausia naudojami kopijoms saugoti asmeniniais tikslais, nerenkamas, yra suderinami su [Direktyvos 2001/29] 31 konstatuojamojoje dalyje vartojama „deramos pusiausvyros“ sąvoka ir su vienodu „teisingos kompensacijos“ sąvokos, numatytos jos 5 straipsnio 2 dalies b punkte, kuri turi būti grindžiama „žala“, aiškinimu?

                        6.

                        a) Ar pagal [Direktyvą 2001/29] draudžiami valstybių narių teisės aktai, kuriuose numatyta, kad atlyginimas už kopijavimą asmeniniais tikslais renkamas iš gamintojo ir (arba) importuotojo, kuris parduoda atminties korteles verslo subjektams, vėliau perparduodantiems tokias atminties korteles tiek privatiems, tiek verslo klientams, o gamintojas ir (arba) importuotojas nežino, ar atminties kortelės buvo parduotos privatiems, ar verslo klientams?

                                 b)

                                 Ar atsakymui į 6 klausimo a punktą turėtų įtakos aplinkybė, kad valstybės narės teisės aktuose įtvirtintos nuostatos, pagal kurias užtikrinama, kad gamintojai, importuotojai ir (arba) platintojai neturėtų mokėti atlyginimo už atminties korteles, naudojamas profesinėje veikloje, kad, jeigu, nepaisant to, atlyginimas buvo sumokėtas, gamintojai, importuotojai ir (arba) platintojai galėtų susigrąžinti atlyginimą už atminties korteles, kurios naudojamos profesinėje veikloje, ir kad gamintojai, importuotojai ir (arba) platintojai galėtų parduoti atminties korteles kitoms įmonėms, įregistruotoms atlyginimo sistemą administruojančioje organizacijoje, nemokėdami atlyginimo?

                                 c)

                                 Ar atsakymams į 6 klausimo a ir b punktus turėtų įtakos tokios aplinkybės:

                                          i)

                                          valstybės narės teisės aktuose būtų įtvirtintos nuostatos, pagal kurias užtikrinama, kad gamintojai, importuotojai ir (arba) platintojai neturėtų mokėti atlyginimo už atminties korteles, naudojamas profesinėje veikloje, tačiau „profesinės veiklos“ sąvoka būtų aiškinama taip, kad teisė į atskaitą taikoma tik Copydan patvirtintoms įmonėms, o kiti verslo klientai, kurių nėra patvirtinusi Copydan, turėtų mokėti atlyginimą už profesinėje veikloje naudojamas atminties korteles;

                                          ii)

                                          valstybės narės teisės aktuose būtų įtvirtintos nuostatos, pagal kurias užtikrinama, kad, jeigu atlyginimas iš esmės (teoriškai) sumokėtas, gamintojai, importuotojai ir (arba) platintojai galėtų susigrąžinti atlyginimą, sumokėtą už atminties korteles, naudojamas profesinėje veikloje, [jeigu] <...> praktiškai susigrąžinti atlyginimą galėtų tik atminties kortelės pirkėjas ir [jeigu] atminties kortelių pirkėjas privalėtų Copydan pateikti prašymą grąžinti atlyginimą;

                                          iii)

                                          valstybės narės teisės aktuose būtų įtvirtintos nuostatos, pagal kurias užtikrinama, kad gamintojai, importuotojai ir (arba) platintojai galėtų nemokėdami atlyginimo parduoti atminties korteles kitoms įmonėms, įregistruotoms organizacijoje, kuri administruoja atlyginimo sistemą, [jeigu] Copydan būtų atlyginimo sistemą administruojanti organizacija [ir jeigu] įregistruotos įmonės nežinotų, ar atminties kortelės buvo parduotos privatiems, ar verslo klientams?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Preliminari pastaba

               17

               Kai kuriuose nacionalinio teismo pateiktuose klausimuose tiesiogiai nenurodomas Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktas, o kituose klausimuose tokia tiesioginė nuoroda yra. Vis dėlto iš sprendimo, kuriuo teikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad laikytina, jog visi klausimai susiję su šia teisės nuostata, taigi, nagrinėdamas šiuos klausimus Teisingumo Teismas ja vadovausis.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               18

               Ketvirtuoju klausimu, kuris nagrinėtinas kaip pirmas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktui prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija už daugiafunkces laikmenas, kaip antai mobiliųjų telefonų atminties korteles, nesvarbu, ar pagrindinė šių laikmenų funkcija yra kopijavimas asmeniniais tikslais, ar ne.

               19

               Šiuo klausimu primintina, kad, nusprendusios nacionalinėje teisėje įtvirtinti minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatytą atgaminimo teisės išimtį kopijavimo asmeniniam naudojimui atveju (toliau – kopijavimui asmeniniam naudojimui taikoma išimtis), pagal šią teisės nuostatą valstybės narės turi konkrečią pareigą numatyti „teisingos kompensacijos“ mokėjimą išimtinės atgaminimo teisės turėtojų naudai (Sprendimo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, 30 punktas ir Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., C‑521/11, EU:C:2013:515, 19 punktas).

               20

               Kadangi minėtos direktyvos nuostatose aiškiau neįvardijami atskiri teisingos kompensacijos sistemos elementai, valstybės narės turi didelę diskreciją juos nustatyti. Valstybės narės, be kita ko, turi nustatyti tokią kompensaciją turinčius mokėti asmenis ir jos formą, mokėjimo tvarką ir dydį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, 23 punktą ir Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 20 punktą).

               21

               Taigi, teisinga kompensacija ir atitinkamai ją pagrindžianti sistema ir jos dydis turi būti siejami su teisių turėtojams dėl kopijavimo asmeniniam naudojimui daroma žala (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 40 ir 42 punktus).

               22

               Kai žalą atitinkamos teisės turėtojui daro asmuo, kuris savo asmeniniam naudojimui atgamina kūrinį nepaprašęs išankstinio šio teisių turėtojo leidimo, iš principo šis asmuo turi atlyginti tokią žalą ir šiuo tikslu finansuoti minėtą kompensaciją, kuri bus sumokėta šiam teisių turėtojui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 45 punktą ir Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 23 punktą).

               23

               Tačiau Teisingumo Teismas pripažino, kad, atsižvelgiant į praktinius sunkumus, kylančius siekiant nustatyti privačius naudotojus ir įpareigoti juos kompensuoti išimtinės atgaminimo teisės turėtojams daromą žalą, siekiant finansuoti teisingą kompensaciją valstybėms narėms leidžiama įtvirtinti „mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui“, kurį mokėtų ne atitinkami privatūs asmenys, o subjektai, disponuojantys skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ir laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikiantys šią atgaminimo įrangą, aparatus ir laikmenas šiuo tikslu privatiems asmenims arba teikiantys jiems atgaminimo paslaugą. Esant tokiai sistemai mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui turi mokėti šia atgaminimo įranga, aparatais ir laikmenomis disponuojantys asmenys (Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 46 punktas ir Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 24 punktas).

               24

               Šiuo klausimu pabrėžtina, kad nebūtina įrodyti, jog naudodamiesi šia įranga, aparatais ir laikmenomis fiziniai asmenys iš tiesų darė kopijų asmeniniam naudojimui. Iš tiesų šių asmenų atveju daroma teisinga prielaida, kad jie visiškai pasinaudos tokiu įrangos, aparatų ir laikmenų suteikimu, t. y. jie panaudos visas šios įrangos, aparatų ir laikmenų funkcijas, įskaitant atgaminimo galimybę (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 54 ir 55 punktus).

               25

               Iš to matyti, kad jeigu fiziniams asmenims kaip privatiems naudotojams suteikiama skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatų ir laikmenų, jų turimos paprastos galimybės daryti kopijas pakanka, kad būtų pateisintas mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 56 punktą).

               26

               Taigi, iš šios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad darant prielaidą, jog galutiniai naudotojai gali naudotis visomis egzistuojančiomis tokios laikmenos funkcijomis, iš principo neturi reikšmės tai, ar laikmena atlieka vieną, ar kelias funkcijas, arba tai, ar tam tikrais atvejais atgaminimo funkcija yra antraeilė, palyginti su kitomis funkcijomis.

               27

               Taigi, daugiafunkciškumas ir su atgaminimu siejamos funkcijos antraeilis pobūdis gali turėti įtakos teisingos kompensacijos dydžiui. Konkrečiai kalbant, atsižvelgiant į tai, kas nurodyta šio sprendimo 21 punkte, tokios kompensacijos dydį turi nustatyti kompetentingos valdžios institucijos, paprastai atsižvelgdamos į laikmenos, skirtos kūriniams kopijuoti asmeniniam naudojimui, talpos santykinį dydį.

               28

               Todėl paaiškėjus, kad praktikoje visi laikmenos naudotojai tokia funkcija beveik nesinaudoja, dėl galimybės naudotis šia funkcija suteikimo pagal Direktyvos 2001/29 35 konstatuojamąją dalį gali nekilti pareiga mokėti teisingą kompensaciją, jeigu būtų laikoma, kad teisių turėtojams padaryta žala yra minimali.

               29

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą teiktinas toks atsakymas: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktui neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija už daugiafunkces laikmenas, kaip antai mobiliųjų telefonų atminties korteles, nesvarbu, ar pagrindinė šių laikmenų funkcija yra kopijavimas asmeniniais tikslais, ar ne, su sąlyga, kad viena iš tokių laikmenų funkcijų, net jeigu ji antraeilė, leidžia laikmenų turėtojams jomis naudotis šiuo tikslu. Vis dėlto tai, ar ši funkcija yra pagrindinė, ar antraeilė, ir kopijoms atlikti skirtos laikmenos talpos santykinis dydis gali turėti įtakos mokėtinos teisingos kompensacijos dydžiui. Jeigu būtų laikoma, kad teisių turėtojams daroma žala yra minimali, dėl galimybės naudotis tokia funkcija suteikimo galėtų nekilti pareiga mokėti tokią kompensaciją.

         Dėl penktojo klausimo

               30

               Penktuoju klausimu, kuris nagrinėtinas kaip antras, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktui prieštarauja nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui renkamas už laikmenų, kurios gali būti naudojamos kopijavimui asmeniniam naudojimui, kaip antai mobiliųjų telefonų atminties kortelių, teikimą, tačiau toks mokestis nerenkamas už sudedamųjų dalių, daugiausia skirtų asmeniniam naudojimui skirtoms kopijoms saugoti, kaip antai MP 3 grotuvų vidinę atmintį, teikimą.

               31

               Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad Direktyvos 2001/29 5 straipsnyje numatytos išimtys turi būti taikomos laikantis vienodo požiūrio principo, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas, įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje (pastaruoju klausimu žr. Sprendimo Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, 43 punktą).

               32

               Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika pagal vienodo požiūrio principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr., be kita ko, Sprendimo Soukupová, C‑401/11, EU:C:2013:223, 29 punktą ir Sprendimo Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, 15 punktą).

               33

               Iš to matyti, kad valstybės narės negali numatyti tokios teisingos kompensacijos tvarkos, dėl kurios skirtingos ekonomikos subjektų, prekiaujančių panašiomis prekėmis, kurioms taikoma kopijavimui asmeniniam naudojimui taikoma išimtis, grupės arba skirtingos saugomų kūrinių naudotojų grupės būtų vertinamos skirtingai, nors tai nepagrįsta.

               34

               Pagrindinėje byloje neginčijama, jog nacionalinės teisės aktai lemia, kad nuo skaitmeninio atgaminimo funkciją turinčių aparatų galimos atskirti laikmenos būtų skiriamos nuo sudedamųjų dalių, kurių nuo tokių aparatų negalima atskirti. Už tokių laikmenų teikimą renkamas mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui, o už minėtų sudedamųjų dalių teikimą toks mokestis nerenkamas.

               35

               Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad, viena vertus, daugiafunkcės laikmenos, kaip antai mobiliųjų telefonų atminties kortelės, ir, kita vertus, integruotos sudedamosios dalys, kaip antai MP 3 grotuvų vidinės atmintinės, gali būti naudojamos saugomiems kūriniams atgaminti asmeniniam naudojimui; taip autorių teisių turėtojams gali būti padaryta žala.

               36

               Šią analizę reikia taikyti ir mobiliųjų telefonų atminties kortelių ir šių telefonų vidinių atmintinių atveju. Nors, kaip matyti iš šio sprendimo 13 punkto, tokios vidinės atmintinės, būdamos tame pačiame telefono aparate, gali atlikti atgaminimo funkciją, kuri sutampa su atminties kortelių atliekama funkcija, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nematyti, kad už vidinių atmintinių teikimą būtų renkamas mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui.

               37

               Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar tam tikrais atvejais egzistuoja kitos aplinkybės, kurios leistų konstatuoti, kad, nepaisant to, jog nagrinėjamos integruotos sudedamosios dalys turi tokią pačią atgaminimo funkciją, kaip mobiliųjų telefonų atminties kortelės, šios sudėtinės dalys, atsižvelgiant į teisingai kompensacijai keliamus reikalavimus, nėra panašios.

               38

               Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų, be kita ko, įvertinti, kokią įtaką turi tai, kad minėtų sudedamųjų dalių negalima atskirti nuo aparatų, į kuriuos jos integruotos, o tapatiems atgaminimo tikslams naudojamas laikmenas, kaip antai atminties korteles, galima atskirti nuo šių aparatų. Ši savybė galėtų palengvinti tų pačių kūrinių papildomą atgaminimą naudojant kitas laikmenas.

               39

               Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieitų prie išvados, kad minėtos sudedamosios dalys ir laikmenos yra panašios, kiek tai susiję su teisingai kompensacijai keliamais reikalavimais, vėliau jis turėtų įvertinti, ar skirtingas požiūris, kurį lemia nacionalinė teisingos kompensacijos sistema, yra pagrįstas.

               40

               Toks skirtingas vertinimas galėtų būti pateisintas, be kita ko, tuo atveju, jeigu už integruotas sudedamąsias dalis, kurios gali būti naudojamos siekiant atgaminti, teisių turėtojai gautų teisingą kompensaciją kita forma, priešingai tam, kas numatyta pagrindinėje byloje nagrinėjamų galimų atskirti laikmenų atveju.

               41

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į penktąjį klausimą teiktinas toks atsakymas: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktui neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos mokestis už kopijavimą asmeniniam naudojimui renkamas už laikmenų, kurios gali būti naudojamos kopijavimui asmeniniam naudojimui, kaip antai mobiliųjų telefonų atminties kortelių, teikimą, tačiau toks mokestis nerenkamas už sudedamųjų dalių, daugiausia skirtų asmeniniam naudojimui skirtoms kopijoms saugoti, kaip antai MP 3 grotuvų vidinių atmintinių, teikimą, jeigu šios atskiros laikmenų ir sudedamųjų dalių kategorijos nėra panašios arba jeigu skirtingas požiūris į jas yra pagrįstas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl šeštojo klausimo

               42

               Šeštuoju klausimu, kuris nagrinėtinas kaip trečias, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad jam prieštarauja nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui privalo mokėti gamintojai ir importuotojai, kurie parduoda mobiliųjų telefonų atminties korteles verslo klientams, nors žino, kad verslo klientai šias korteles perparduos, tačiau nežino, ar galutiniai tokių kortelių pirkėjai bus privatūs asmenys, ar verslo klientai. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar atsakymui į šį klausimą turi įtakos aplinkybės, kad tokie gamintojai ir importuotojai:

                        —

                        yra atleisti nuo šio mokesčio, jeigu atminties korteles parduoda verslo klientams, įregistruotiems mokesčių sistemą administruojančioje organizacijoje, ir

                        —

                        gali susigrąžinti mokestį atitinkančią sumą, jeigu mobiliųjų telefonų atminties kortelės naudojamos profesinėje veikloje, atsižvelgiant į tai, kad praktikoje tik galutinis tokią atminties kortelę įsigijęs asmuo gali susigrąžinti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui atitinkančią sumą, jeigu pateikia prašymą mokesčių sistemą administruojančiai organizacijai.

               43

               Kaip nurodyta šio sprendimo 23 punkte, siekiant finansuoti teisingą kompensaciją valstybėms narėms leidžiama nustatyti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, kurį mokėtų ne atitinkami privatūs asmenys, o subjektai, disponuojantys skaitmeninio atgaminimo įranga, aparatais ir laikmenomis ir teisiškai ar faktiškai suteikiantys šią atgaminimo įrangą, aparatus ir laikmenas šiuo tikslu privatiems asmenims arba teikiantys jiems atgaminimo paslaugą.

               44

               Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad tam tikromis sąlygomis valstybės narės gali nedarydamos skirtumo taikyti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui už įrašymo laikmenas, kurias galima naudoti atgaminant, įskaitant atvejį, kai galutinis tokių laikmenų naudojimas nėra vienas iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatytų atvejų (šiuo klausimu žr. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 31 punktą).

               45

               Tokiam mokesčiui taikyti skirta sistema gali būti suderinama su minėta teisės nuostata, tik jeigu toks taikymas pateisinamas praktiniais sunkumais ir jeigu mokesčio mokėtojai turi teisę tokį mokestį susigrąžinti tuo atveju, kai jis nemokėtinas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 31 punktą).

               46

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemą galima, be kita ko, pateisinti būtinybe ištaisyti situaciją, kai negalima nustatyti galutinių vartotojų arba kai susiduriama su praktiniais tokio nustatymo ar kitais panašiais sunkumais (šiuo klausimu žr. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 31 ir 34 punktus).

               47

               Vis dėlto iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad bet kuriuo atveju toks mokesti neturi būti renkamas už atgaminimo įrangos, aparatų ir laikmenų teikimą ne fiziniams, o kitiems asmenims akivaizdžiai kitiems tikslams, nei kopijuoti asmeniniam naudojimui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 52 punktą ir Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 28 punktą).

               48

               Be to, kiek tai susiję su teise susigrąžinti tokį mokestį, pabrėžtina, kad ši teisė turi būti realiai įgyvendinama ir neturi lemti pernelyg sudėtingo sumokėto mokesčio susigrąžinimo, kai tai neapima Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatyto atvejo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 31 ir 34 punktus).

               49

               Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, pirma, ar sistemos, pagal kurią numatytas mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui mokėjimas, kai į apyvartą išleidžiamos mobiliųjų telefonų atminties kortelės, nustatymą pateisina praktiniai sunkumai, kaip antai nurodytieji šio sprendimo 46 punkte.

               50

               Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, kad iš to, kas išdėstyta šio sprendimo 47 punkte, matyti, kad už šių kortelių išleidimą į apyvartą neturi būti, be kita ko, renkamas minėtas mokestis tuo atveju, kai atitinkamas gamintojas arba importuotojas įrodo, kad tokias korteles jis teikė ne fiziniams, o kitiems asmenims akivaizdžiai kitiems tikslams, nei kopijuoti asmeniniam naudojimui.

               51

               Be to, konstatuotina, kad su galutinių naudotojų nustatymu ir su tokio mokesčio rinkimu susijusios praktinės problemos negali pateisinti šios išimties taikymo ribojimo tik mobiliųjų telefonų atminties kortelių teikimo verslo klientams, įregistruotiems mokesčius už kopijavimą asmeniniam naudojimui administruojančioje organizacijoje, atveju. Toks ribojimas lemtų skirtingą atskirų ekonomikos subjektų grupių vertinimą, nors, kiek tai susiję su mokesčiu už kopijavimą asmeniniam naudojimui, tokie subjektai yra panašioje padėtyje, nesvarbu, ar jie yra įregistruoti minėtoje organizacijoje.

               52

               Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar teisės į mokesčio susigrąžinimą taikymo sritis, veiksmingumas, galimybė ja naudotis, jos paskelbimas ir įgyvendinimo paprastumas leidžia kompensuoti mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistema galbūt sukurtus neatitikimus, kad būtų išspręsti konstatuoti praktiniai sunkumai (žr. Sprendimo Amazon.com International Sales ir kt., EU:C:2013:515, 36 punktą).

               53

               Šiuo atžvilgiu pabrėžtina, jog atsižvelgiant į tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistema leidžia mokesčio mokėtojams įtraukti šio mokesčio sumą į atitinkamų mobiliųjų telefonų kainą, ir į tai, kad taip šio mokesčio našta tenka galutiniam naudotojui, šia sistema iš esmės užtikrinama tinkama autorių teisių turėtojų ir saugomų kūrinių naudotojų interesų pusiausvyra, nurodyta Direktyvos 2001/29 31 konstatuojamojoje dalyje, o toks mokestis gali būti grąžintas tik galutiniam telefono įgijėjui ir grąžinimas galimas tik padavus už šių mokesčių administravimą atsakingai institucijai šiuo tikslu prašymą.

               54

               Kadangi tokia galimybė yra užtikrinta, tai, ar nurodytų telefonų gamintojai ar importuotojai, kurie privalo sumokėti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, turi informacijos apie šių telefonų galutinius naudotojus, t. y. apie tai, ar jie yra privatūs asmenys, ar verslo klientai, neturi reikšmės.

               55

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į šeštąjį klausimą teiktinas toks atsakymas: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškintai taip, kad jam neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui privalo mokėti gamintojai ir importuotojai, kurie parduoda mobiliųjų telefonų atminties korteles verslo klientams, nors žino, kad verslo klientai šias korteles perparduos, tačiau nežino, ar galutiniai tokių kortelių pirkėjai bus privatūs asmenys, ar verslo klientai, jeigu:

                        —

                        tokios sistemos nustatymą pateisina praktiniai sunkumai,

                        —

                        mokesčio mokėtojai atleidžiami nuo šio mokesčio, jeigu įrodo, kad mobiliųjų telefonų atminties korteles jie teikė ne fiziniams, o kitiems asmenims akivaizdžiai kitiems tikslams, nei kopijuoti asmeniniam naudojimui; ir nuo šio mokesčio atleidžiama ne tik kai teikiama verslo klientams, kurie įregistruoti šiuos mokesčius administruojančioje organizacijoje,

                        —

                        pagal šią sistemą numatyta teisė susigrąžinti mokestį už kopijavimą asmeniniam naudojimui, kuri yra veiksminga ir dėl kurios netampa pernelyg sunku sumokėtą mokestį susigrąžinti, o mokestis gali būti sugrąžintas tik tokios atminties kortelės galutiniam įgijėjui, kuris turi minėtai organizacijai šiuo tikslu paduoti prašymą.

         Dėl trečiojo klausimo

               56

               Trečiuoju klausimu, kuris nagrinėtinas kaip ketvirtas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kaip reikia aiškinti Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, kartu atsižvelgiant į jos 35 konstatuojamojoje dalyje pateiktą patikslinimą, kad tam tikrais atvejais, kai teisių turėtojui padaryta žala „yra minimali, gali nebūti ir jokio įsipareigojimo dėl atlyginimo“.

               57

               Šiuo klausimu pabrėžtina, kad, viena vertus, Direktyva 2001/29 siekiama suderinti tik tam tikrus autorių teisių ir gretutinių teisių aspektus (Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 35 punktas). Kita vertus, jos bendrą struktūrą lemia dauguma jos nuostatų, kuriose atsispindi Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo siekis suteikti valstybėms narėms tam tikrą diskreciją įgyvendinant šią direktyvą; tokios nuostatos įtvirtintos ir jos 5 straipsnyje, kuriame numatytos tam tikros išimtys ir apribojimai, kuriuos valstybės narės gali perkelti į savo nacionalinę teisę.

               58

               Be to, kaip numatyta minėtos direktyvos 35 konstatuojamojoje dalyje, taikant tam tikras išimtis ar apribojimus teisių turėtojai turi gauti teisingą kompensaciją. Tačiau tam tikrais atvejais, kai jiems padaryta žala yra minimali, tokia kompensacija gali būti nenumatyta.

               59

               Be valstybėms narėms suteiktos teisės nustatyti vieną ar kitą Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalyje nurodytą išimtį, šioms valstybėms, kaip patvirtina šios direktyvos 35 konstatuojamoji dalis, suteikta galimybė tam tikrais į išimčių, kurias jos pačios įtvirtino, taikymo sritį patenkančiais atvejais atleisti nuo teisingos kompensacijos mokėjimo, jeigu teisių turėtojams padaryta žala yra minimali.

               60

               Ši išvada turi būti absoliučiai taikoma minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatytai išimčiai už kopijavimą asmeniniam naudojimui.

               61

               Dėl pirmesniuose punktuose nurodytų priežasčių nustatant ribą, iki kurios žala gali būti laikoma „minimalia“, kaip tai suprantama pagal tos pačios direktyvos 35 konstatuojamąją dalį, valstybės narės taip pat turi turėti diskreciją, nors, be kita ko, su sąlyga, kad tokios ribos taikymas nepažeistų šio sprendimo 31 punkte nurodyto vienodo požiūriu principo.

               62

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą teiktinas toks atsakymas: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, kartu atsižvelgiant į jos 35 konstatuojamąją dalį, reikia aiškinti taip, kad juo tam tikrais į išimties, taikomos už kopijavimą asmeniniam naudojimui, taikymo sritį patenkančiais atvejais valstybėms narėms suteikta galimybė atleisti nuo teisingos kompensacijos mokėjimo, jeigu tokiais atvejais teisių turėtojams padaryta žala yra minimali. Šios valstybės narės yra kompetentingos nustatyti tokios žalos ribą, ir ši riba, be kita ko, turi būti taikoma laikantis vienodo požiūrio principo.

         Dėl pirmojo klausimo a ir b punktų

               63

               Pirmojo klausimo a ir b punktais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, kokių pasekmių sukelia teisių turėtojams išduotas leidimas naudoti, be kita ko, atgaminimui asmeniniam naudojimui, rinkmenas, kuriose yra saugomų kūrinių, atsižvelgiant į iš Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto kylančius reikalavimus, visų pirma, susijusius su teisinga kompensacija.

               64

               Iš šio sprendimo 24 ir 25 punktų matyti, kad nebūtina įrodyti, jog tokių rinkmenų naudotojai iš tiesų atgamina kūrinius asmeniniam naudojimui, nes dėl tokių naudotojų daroma teisinga prielaida, kad jie visiškai pasinaudos tokių rinkmenų suteikimu. Iš to matyti, kad jeigu teisių turėtojas leidžia fiziniam asmeniui naudoti tokias rinkmenas ir suteikia prieigą prie jų, paprasta galimybė naudoti šias rinkmenas siekiant atgaminti saugomus kūrinius pateisina mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui taikymą.

               65

               Taigi, kiek tai susiję su poveikiu, kurį teisingai kompensacijai turi teisių turėtojo leidimas naudoti rinkmenas, kuriose yra saugomų kūrinių, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tuo atveju, kai pagal Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalį valstybė narė nusprendė pagal šios teisės nuostatos dalykinę taikymo sritį panaikinti teisių turėtojų teisę leisti atgaminti asmeniniam naudojimui jiems priklausančius kūrinius, jų duotas leidimas pagal šios valstybės teisę nesukelia teisinių pasekmių. Taigi, toks leidimo veiksmas neturi jokios įtakos žalai, teisių turėtojų patiriamai dėl nagrinėjamos teisės atėmimą numatančios priemonės nustatymo, todėl negali turėti poveikio pagal šios direktyvos taikytiną nuostatą numatytai teisingai kompensacijai, nesvarbu, ar ji numatyta kaip privaloma, ar kaip galima (žr. Sprendimo VG Wort ir kt., C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:426, 37 punktą).

               66

               Kadangi esant aplinkybėms, nurodytoms šio sprendimo pirmesniame punkte, minėtas leidimas nesukelia jokių teisinių pasekmių, dėl šio leidimo atitinkamų rinkmenų naudotojui negali savaime atsirasti pareiga mokėti kokį nors atlyginimą už atgaminimą asmeniniam naudojimui teisių turėtojui, kuris davė tokiam naudojimui leidimą.

               67

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmojo klausimo a ir b punktus teiktinas toks atsakymas: Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalį valstybė narė nusprendžia pagal šios teisės nuostatos dalykinę taikymo sritį panaikinti teisių turėtojų teisę leisti atgaminti asmeniniam naudojimui jiems priklausančius kūrinius, teisių turėtojo duotas leidimas naudoti rinkmenas, kuriose saugomi kūriniai, negali turėti poveikio pareigai mokėti teisingą kompensaciją už naudojantis tokiomis rinkmenomis atliekamą atgaminimą pagal minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punktą, ir dėl šio leidimo atitinkamų rinkmenų naudotojui negali savaime atsirasti pareiga mokėti kokį nors atlyginimą tokiam teisių turėtojui.

         Dėl pirmojo klausimo c ir d punktų ir antrojo klausimo

               68

               Pirmojo klausimo c ir d punktais ir antruoju klausimu, kuriuos reikia nagrinėti šeštus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/29 6 straipsnyje numatytų techninių apsaugos priemonių taikymas įrenginiams, kurie naudojami saugomiems kūriniams atgaminti, kaip antai DVD, CD, MP 3 grotuvams ar kompiuteriams, gali daryti poveikį teisingai kompensacijai, mokėtinai už naudojantis šiais įrenginiais atliktą atgaminimą asmeniniam naudojimui.

               69

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad techninėmis apsaugos priemonėmis, į kurias daroma nuoroda minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte, siekiama riboti veiksmus, kuriems atlikti nesuteiktas teisių turėtojų leidimas, t. y. užtikrinti tinkamą šios teisės nuostatos taikymą ir taip užkirsti kelią veiksmams, kuriuos atliekant nesilaikoma šioje teisės nuostatoje įtvirtintų griežtų sąlygų (Sprendimo VG Wort ir kt., EU:C:2013:426, 51 punktas ir Sprendimo ACI Adam ir kt., C‑425/12, EU:C:2014:254, 43 punktas).

               70

               Be to, kadangi valstybės narės, o ne teisių turėtojai nustato kopijavimo asmeniniam naudojimui išimtį ir leidžia tokio kopijavimo tikslais saugomus kūrinius ar kitus saugomus objektus taip naudoti, būtent dėl to valstybė narė, nustačiusi tokią išimtį ir leidusi kopijuoti asmeniniam naudojimui, privalo užtikrinti tinkamą minėtos išimties taikymą ir taip riboti veiksmus, kuriems atlikti negautas teisių turėtojų leidimas (Sprendimo VG Wort ir kt., EU:C:2013:426, 52 ir 53 punktai ir Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 44 punktas).

               71

               Atsižvelgęs į savanorišką Direktyvos 2001/29 6 straipsnyje numatytų techninių apsaugos priemonių taikymą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad net jeigu tokia galimybė egzistuoja, tokių priemonių netaikymas negali lemti teisingos kompensacijos išnykimo (Sprendimo VG Wort ir kt., EU:C:2013:426, 57 punktas).

               72

               Vis dėlto atitinkama valstybė narė gali numatyti, kad konkretus teisių turėtojams mokėtinos kompensacijos dydis priklauso nuo to, ar tokios techninės apsaugos priemonės taikomos, siekiant, kad teisių turėtojai iš tiesų būtų skatinami jas naudoti ir kad taip jie savanoriškai prisidėtų prie tinkamo išimties, taikomos kopijavimui asmeniniam naudojimui, taikymo (Sprendimo VG Wort ir kt., EU:C:2013:426, 58 punktas).

               73

               Todėl į pirmojo klausimo c ir d punktus ir į antrąjį klausimą teiktinas toks atsakymas: Direktyvos 2001/29 6 straipsnyje numatytų techninių apsaugos priemonių taikymas įrenginiams, kurie naudojami saugomiems kūriniams atgaminti, kaip antai DVD, CD, MP 3 grotuvams ar kompiuteriams, negali daryti poveikio teisingai kompensacijai, mokėtinai už naudojantis šiais įrenginiais atliktą atgaminimą asmeniniam naudojimui. Vis dėlto toks taikymas gali daryti poveikį konkrečiam tokios kompensacijos dydžiui.

         Dėl pirmojo klausimo f punkto

               74

               Pirmojo klausimo f punktu, kuris nagrinėtinas septintas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvai 2001/29 prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija už atgaminimą iš neteisėtų šaltinių, t. y. naudojantis saugomais kūriniais, kurie pateikti viešai naudoti be teisių turėtojų leidimo.

               75

               Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad minėta direktyva draudžia nacionalinį reglamentavimą, pagal kurį situacija, kai šaltinis, iš kurio atgaminama asmeniniam naudojimui, yra teisėtas, neatskiriama nuo situacijos, kai šis šaltinis yra neteisėtas (šiuo klausimu žr. Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 58 punktą).

               76

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas konstatavo, kad, laikantis reikalavimo siaurai aiškinti tos pačios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punktą, šią teisės nuostatą draudžiama suprasti taip, kad be aiškiai joje numatyto apribojimo teisių turėtojai įpareigojami toleruoti jų teisių pažeidimus, kurie gali būti susiję su kopijavimu asmeniniam naudojimui (šiuo klausimu žr. Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 31 punktą).

               77

               Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad dėl mokesčio už kopijavimą asmeniniam naudojimui sistemos, kurios savybės tokios, kaip aptariamos pagrindinėje byloje, pagal kurią apskaičiuojant teisingą kompensaciją šios sistemos naudotojams situacija, kai šaltinis, iš kurio atgaminama asmeniniam naudojimui, yra teisėtas, neatskiriama nuo situacijos, kai šis šaltinis yra neteisėtas, nesilaikoma tinkamos autorių teisių turėtojų interesų ir saugomų kūrinių naudotojų interesų pusiausvyros, kuri turi būti užtikrinta, nes pagal šią sistemą netiesiogiai nubaudžiami visi naudotojai, kurie gauna įrangą, aparatų ar laikmenų, už kuriuos turi būti mokamas mokestis (šiuo klausimu žr. Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 54–56 punktus).

               78

               Iš tiesų sumokėdami tokį mokestį, nustatytą neatsižvelgiant į tai, ar šaltinis, iš kurio atgaminama, yra teisėtas, ar ne, tokie naudotojai neišvengiamai prisideda prie žalos, padarytos dėl atgaminimo asmeniniam naudojimui iš neteisėto šaltinio, kuris neleidžiamas pagal Direktyvą 2001/29, atlyginimo, todėl patiria nemenkų papildomų išlaidų, kad galėtų daryti kopijų asmeniniam naudojimui, kurios patenka į šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatytos išimties taikymo sritį (žr. Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 56 punktą).

               79

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmojo klausimo f punktą teiktinas toks atsakymas: Direktyvai 2001/29 prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija už atgaminimą iš neteisėtų šaltinių, t. y. naudojantis saugomais kūriniais, kurie pateikti viešai naudoti be teisių turėtojų leidimo.

         Dėl pirmojo klausimo e punkto

               80

               Pirmojo klausimo e punktu, kurį reikia nagrinėti aštuntą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvai 2001/29 prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija už saugomų kūrinių atgaminimą, kurį fizinis asmuo atlieka naudodamasis trečiajam asmeniui priklausančiu įrenginiu.

               81

               Šiuo klausimu pabrėžtina, kad minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte numatyti trys veiksniai, kurie bendrai apibrėžia jo taikymo sritį. Pirmiausia tai yra atgaminimo objektas, antra, atgaminimą atliekantis asmuo ir, galiausiai, pats atgaminimas.

               82

               Pirmiausia, kiek tai susiję su atgaminimo objektu, primintina, kad šioje teisės nuostatoje numatyta teisių turėtojo išimtinės teisės leisti atgaminti atitinkamą kūrinį arba uždrausti tai daryti išimtis. Tai neišvengiamai reiškia, kad šioje nuostatoje nurodytas atgaminimo objektas turi būti saugomas, nesuklastotas ir nepiratinis (šiuo klausimu žr. Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 58 punktą).

               83

               Kiek tai susiję su atgaminti galinčiu asmeniu, Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkte patikslinama, kad tai gali būti tik fizinis asmuo, kuris kopijuoja atitinkamą saugomą kūrinį asmeniniam naudojimui nesiekdamas tiesioginių ar netiesioginių komercinių tikslų.

               84

               Galiausiai, kiek tai susiję su pačiu atgaminimu, šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos tik laikmenos, kuriose gali būti atgaminamas saugomas kūrinys.

               85

               Iš tiesų šiuo atžvilgiu užtenka išimties, taikomos kopijavimui asmeniniam naudojimui, formuluotę palyginti su minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta atgaminimo teisei taikomos išimties formuluote. Pastaroji išimtis taikoma, „kai atgaminama popieriuje ar kokioje nors kitoje panašioje laikmenoje“, o išimtis, kai kopijuojama asmeniniam naudojimui, taikoma, „kai atgaminama bet kurioje laikmenoje“.

               86

               Tačiau tos pačios Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto formuluotėje nenurodytos jokios įrenginių, kuriuos naudojant kopijuojama asmeniniam naudojimui, savybės. Konkrečiai kalbant, nėra jokios nuorodos dėl teisinio ryšio, kuris, pavyzdžiui, nuosavybės teisės atveju, gali būti tarp fizinio asmens, kuris atgamina asmeniniam naudojimui, ir jo naudojamo įrenginio, pobūdžio.

               87

               Vis dėlto pabrėžtina, kad, viena vertus, šioje teisės nuostatoje numatyta išimtis turi būti aiškinama siauriai, t. y., remiantis ja, negalimas aiškinimas, kuris apimtų daugiau nei aiškiai įvardytus atvejus (žr. pagal analogiją Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 23 punktą ir Sprendimo Melzer, C‑228/11, EU:C:2013:305, 23 punktą).

               88

               Kita vertus, minėta direktyva siekiama suderinti tik tam tikrus autorių teisių aspektus (Sprendimo Padawan, EU:C:2010:620, 35 punktas). Taigi, kadangi Sąjungos teisės aktų leidėjas šioje direktyvoje nenurodė jokių šio sprendimo 86 punkte minimų savybių ir ypatumų, jis manė, kad jie nėra svarbūs tam, kad būtų pasiektas tikslas, kurį jis nustatė daliniam suderinimui skirtame teisės akte.

               89

               Iš to matyti, kad klausimas, ar privataus asmens naudojamas įrenginys, skirtas kopijuoti asmeniniam naudojimui, turi priklausyti jam pačiam, ar gali priklausyti ir trečiajam asmeniui, nepatenka į Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punkto taikymo sritį.

               90

               Šiomis aplinkybėmis, priešingai, nei teigia Europos Komisija, šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkto nereikia aiškinti atsižvelgiant į jos 5 straipsnio 5 dalį, nes pastaroji teisės nuostata nedaro įtakos šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies nuostatų dalykiniam turiniui ir, be kita ko, neišplečia tose nuostatose numatytų įvairių išimčių ir apribojimų apimties (žr. Sprendimo ACI Adam ir kt., EU:C:2014:254, 26 punktą).

               91

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmojo klausimo e punktą teiktinas toks atsakymas: Direktyvai 2001/29 neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija už saugomų kūrinių atgaminimą, kurį fizinis asmuo atlieka naudodamasis trečiajam asmeniui priklausančiu įrenginiu.

         Dėl pirmojo klausimo g punkto

               92

               Pirmojo klausimo g punktu, kurį reikia nagrinėti devintą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvai 2001/29 prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija už atgaminimą iš teisėtų šaltinių „kitu būdu“, pvz., iš interneto.

               93

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tuo atveju, kai nacionalinis teismas nepateikia Teisingumo Teismui faktinės ir teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktą klausimą, toks klausimas turi būti atmestas kaip nepriimtinas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Belvedere Costruzioni, C‑500/10, EU:C:2012:186, 16 punktą ir Nutarties Stefan, C‑329/13, EU:C:2014:815, 24 punktą).

               94

               Pabrėžtina, kad nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė pakankamai duomenų, susijusių su atgaminimo, kuris minimas užduotame klausime, pobūdžiu.

               95

               Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas negali pateikti naudingo atsakymo į pirmojo klausimo g punktą. Taigi, ši pirmojo klausimo dalis turi būti atmesta kaip nepriimtina.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               96

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo 5 straipsnio 2 dalies b punktui neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija, taikoma už teisės atgaminti asmeniniam naudojimui išimtį, už daugiafunkces laikmenas, kaip antai mobiliųjų telefonų atminties korteles, nesvarbu, ar pagrindinė šių laikmenų funkcija yra toks kopijavimas, ar ne, su sąlyga, kad viena iš tokių laikmenų funkcijų, net jeigu ji antraeilė, leidžia laikmenų turėtojams jomis naudotis šiuo tikslu. Vis dėlto tai, ar ši funkcija yra pagrindinė, ar antraeilė, ir kopijoms atlikti skirtos laikmenos talpos santykinis dydis gali turėti įtakos mokėtinos teisingos kompensacijos dydžiui. Jeigu būtų laikoma, kad teisių turėtojams daroma žala yra minimali, dėl galimybės naudotis tokia funkcija suteikimo galėtų nekilti pareiga mokėti tokią kompensaciją.

                           2.

                           Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktui neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos mokestis, skirtas teisingai kompensacijai, taikomai už teisės atgaminti asmeniniam naudojimui išimtį, finansuoti, renkamas už laikmenų, kurios gali būti naudojamos kopijavimui asmeniniam naudojimui, kaip antai mobiliųjų telefonų atminties kortelių, teikimą, tačiau toks mokestis nerenkamas už sudedamųjų dalių, daugiausia skirtų asmeniniam naudojimui skirtoms kopijoms saugoti, kaip antai MP 3 grotuvų vidinių atmintinių, teikimą, jeigu šios atskiros laikmenų ir sudedamųjų dalių kategorijos nėra panašios arba jeigu skirtingas požiūris į jas yra pagrįstas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                           3.

                           Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad jam neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos mokestį, skirtą teisingai kompensacijai, taikomai už teisės atgaminti asmeniniam naudojimui išimtį, finansuoti, privalo mokėti gamintojai ir importuotojai, kurie parduoda mobiliųjų telefonų atminties korteles verslo klientams, nors žino, kad verslo klientai šias korteles perparduos, tačiau nežino, ar galutiniai tokių kortelių pirkėjai bus privatūs asmenys, ar verslo klientai, jeigu:

                                 —

                                    tokios sistemos nustatymą pateisina praktiniai sunkumai,

                                 —

                                    mokesčio mokėtojai atleidžiami nuo šio mokesčio, jeigu įrodo, kad mobiliųjų telefonų atminties korteles jie teikė ne fiziniams, o kitiems asmenims akivaizdžiai kitiems tikslams, nei kopijuoti asmeniniam naudojimui, ir nuo šio mokesčio atleidžiama ne tik kai teikiama verslo klientams, kurie įregistruoti šiuos mokesčius administruojančioje organizacijoje,

                                 —

                                    pagal šią sistemą numatyta teisė susigrąžinti šį mokestį, kuri yra veiksminga ir dėl kurios netampa pernelyg sunku sumokėtą mokestį susigrąžinti, o mokestis gali būti sugrąžintas tik tokios atminties kortelės galutiniam įgijėjui, kuris turi minėtai organizacijai šiuo tikslu paduoti prašymą.

                           4.

                           Direktyvos 2001/29 5 straipsnio 2 dalies b punktą, kartu atsižvelgiant į jos 35 konstatuojamąją dalį, reikia aiškinti taip, kad juo tam tikrais į išimties, taikomos už kopijavimą asmeniniam naudojimui, taikymo sritį patenkančiais atvejais valstybėms narėms suteikta galimybė atleisti nuo teisingos kompensacijos, taikomos už šią išimtį, mokėjimo, jeigu tokiais atvejais teisių turėtojams padaryta žala yra minimali. Šios valstybės narės yra kompetentingos nustatyti tokios žalos ribą, ir ši riba, be kita ko, turi būti taikoma laikantis vienodo požiūrio principo.

                           5.

                           Direktyva 2001/29 turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalį valstybė narė nusprendžia pagal šios teisės nuostatos dalykinę taikymo sritį panaikinti teisių turėtojų teisę leisti atgaminti asmeniniam naudojimui jiems priklausančius kūrinius, teisių turėtojo duotas leidimas naudoti rinkmenas, kuriose yra saugomų kūrinių, negali turėti poveikio pareigai mokėti teisingą kompensaciją, taikomą už teisės atgaminti išimtį, už naudojantis tokiomis rinkmenomis atliekamą atgaminimą pagal minėtos direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punktą, ir dėl šio leidimo atitinkamų rinkmenų naudotojui negali savaime atsirasti pareiga mokėti kokį nors atlyginimą tokiam teisių turėtojui.

                           6.

                           Direktyvos 2001/29 6 straipsnyje numatytų techninių apsaugos priemonių taikymas įrenginiams, kurie naudojami saugomiems kūriniams atgaminti, kaip antai DVD, CD, MP 3 grotuvams ar kompiuteriams, negali daryti poveikio pareigai mokėti teisingą kompensaciją, taikomą už teisės atgaminti asmeniniam naudojimui išimtį ir mokėtiną už naudojantis šiais įrenginiais atliktą atgaminimą. Vis dėlto toks taikymas gali daryti poveikį konkrečiam tokios kompensacijos dydžiui.

                           7.

                           Direktyvai 2001/29 prieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija, taikoma už teisės atgaminti išimtį, už atgaminimą iš neteisėtų šaltinių, t. y. naudojantis saugomais kūriniais, kurie pateikti viešai naudoti be teisių turėtojų leidimo.

                           8.

                           Direktyvai 2001/29 neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta teisinga kompensacija, taikoma už teisės atgaminti išimtį, už saugomų kūrinių atgaminimą, kurį fizinis asmuo atlieka naudodamasis trečiajam asmeniui priklausančiu įrenginiu.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: danų.


title: 2007 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Čekijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2004/33/EB - Kraujo ir kraujo komponentų techniniai reikalavimai - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-60/07.

text:
      2007 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Čekijos Respubliką
      (Byla C‑60/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2004/33/EB – Kraujo ir kraujo komponentų techniniai reikalavimai – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      1.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 9 punktą)
      2.                     Valstybės narės – Įsipareigojimai – Direktyvų įgyvendinimas – Įsipareigojimų neįvykdymas – Vidaus tvarka grindžiamas pateisinimas
            – Nepriimtinumas (EB 226 straipsnis) (žr. 11 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2004 m. kovo 22 d. Komisijos direktyvą 2004/33/EB, įgyvendinančią
                  Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/98/EB dėl tam tikrų kraujo ir kraujo komponentų techninių reikalavimų (OL L 91,
                  p. 25), nepriėmimas per nustatytą terminą

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi 2004 m. kovo 22 d. Komisijos direktyvą 2004/33/EB, įgyvendinančią Europos Parlamento ir Tarybos
                     direktyvą 2002/98/EB dėl tam tikrų kraujo ir kraujo komponentų techninių reikalavimų, įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės
                     aktų, Čekijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Čekijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


2014 m. sausio 16 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Message Management GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „ABSACKER of Germany“ paraiška – Ankstesnis nacionalinis prekių ženklas ABSACKER – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-304/12.


1985 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Kenneth Scrivner ir Carol Cole prieš Centre public d'aide sociale de Chastre. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Nivelles - Belgija. # Byla 122/84.


title: 2011 m. gegužės 24 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Notarai - Direktyva 2005/36/EB. # Byla C-52/08.

text:
      Byla C‑52/08
      Europos Komisija
      prieš
      Portugalijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Notarai – Direktyva 2005/36/EB“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas – Nustatymas per ikiteisminę procedūrą – Pakeitimas pasikeitus Sąjungos
            teisei – Leistinumas – Sąlygos
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje – Neapibrėžtumas, susidaręs dėl ypatingų per teisėkūros procesą
            atsiradusių aplinkybių – Įsipareigojimų neįvykdymo nebuvimas
      (EB 43 straipsnis, EB 45 straipsnio pirma pastraipa ir EB 226 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36)
      1.        Nors ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo atveju ieškinio reikalavimai iš principo negali būti platesni nei pagrįstos nuomonės
         rezoliucinėje dalyje ir oficialiame pranešime nurodyti pažeidimai, Komisijos prašymas pripažinti, jog valstybė narė neįvykdė
         įsipareigojimų, numatytų tomis pirminės redakcijos Sąjungos akto, kuris vėliau buvo pakeistas arba panaikintas, nuostatomis,
         kurios paliktos galioti nauju Sąjungos aktu, yra priimtinas. Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas taip, kad apimtų įsipareigojimus
         pagal naujas nuostatas, kurias atitinkančių nuostatų nebuvo pirminėje atitinkamo akto redakcijoje, nes priešingu atveju būtų
         pažeisti esminiai įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo procedūros teisėtumo reikalavimai.

      (žr. 42 punktą)
      2.        Kai per teisėkūros procesą atsiradusios ypatingos aplinkybės, kaip antai aiškios teisės aktų leidėjo pozicijos ar paaiškinimo
         dėl Sąjungos teisės nuostatos taikymo srities nustatymo nebuvimas, sukuria neapibrėžtumo situaciją, neįmanoma konstatuoti,
         kad pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje egzistavo pakankamai aiškiai apibrėžta valstybių narių pareiga perkelti
         direktyvą.

      (žr. 54–56 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gegužės 24 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Notarai – Direktyva 2005/36/EB“
      Byloje C–52/08
      dėl 2008 m. vasario 12 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama H. Støvlbæk ir P. Andrade, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos S. Ossowski, padedamo baristerio K. Smith,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Inez Fernandes ir F. S. Gaspar Rosa,

      atsakovę,
      palaikomą:
      Čekijos Respublikos, atstovaujamos M. Smolek,

      Lietuvos Respublikos, atstovaujamos D. Kriaučiūno ir E. Matulionytės,

      Slovėnijos Respublikos, atstovaujamos V. Klemenc ir Ž. Cilenšek Bončina,

      Slovakijos Respublikos, atstovaujamos J. Čorba,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev
         (pranešėjas) ir J‑J. Kasel, teisėjai R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič, C. Toader ir M. Safjan,

      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. balandžio 28 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. rugsėjo 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nepriėmusi įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų
         2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvai 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255,
         p. 22) įgyvendinti, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      2        Direktyvos 2005/36 9 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „išlaikant įsisteigimo laisvės tikslais principus ir saugiklius,
         kuriais grindžiamos skirtingos galiojančios pripažinimo sistemos, šių sistemų taisyklės turėtų būti patobulintos atsižvelgiant
         į patirtį“.

      3        Pagal šios direktyvos 14 konstatuojamąją dalį „pripažinimo mechanizmas, sukurtas [1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyva
         89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos
         (OL L 19, 1989, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 337)], lieka nepakitęs“.

      4        Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad ja „netrukdoma taikyti [EB] 39 straipsnio 4 dalies ir [EB] 45 straipsnio
         <....>, ypač notarų atžvilgiu“.

      5        Direktyvos 2005/36 2 straipsnio 3 dalies formuluotė tokia:

      „Jei tam tikrai reglamentuojamai profesijai atskira Bendrijos teisine priemone nustatytos kitos specialios nuostatos, tiesiogiai
         susijusios su profesinės kvalifikacijos pripažinimu, atitinkamos šios direktyvos nuostatos netaikomos.“

      6        Notaro profesija nėra reglamentuojama jokiu Sąjungos teisės aktu, nurodytu 2 straipsnio 3 dalyje.

      7        Direktyva 2005/36, kaip numatyta jos 62 straipsnyje, panaikino Direktyvą 89/48 nuo 2007 m. spalio 20 d.

       Nacionalinės teisės aktai
      8        Pagal Portugalijos teisės sistemą notarų veikla laikoma laisvąja profesija. Ši profesija reglamentuojama 2004 m. vasario 4 d.
         Dekretu įstatymu Nr. 26/2004 dėl notariato statuto priėmimo (Diário da República I, A serija, Nr. 29, 2004 m. vasario 4 d., toliau – Notariato statutas).

      9        Notariato statuto 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Notaras yra teisininkas, kurio rašytiniams aktams, parengtiems vykdant savo funkcijas, pripažįstama autentiško akto galia.

      2.      Notaras kartu yra ir viešosios valdžios pareigūnas, kuris patvirtina, kad dokumentai yra autentiški, užtikrina jų saugojimą,
         ir laisvąja profesija užsiimantis asmuo, veikiantis nepriklausomai ir nešališkai, kurį suinteresuotosios šalys pasirenka savo
         nuožiūra.“

      10      Šio statuto 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „paprastai notarui tenka pareiga sudaryti suinteresuotųjų šalių valią atitinkantį
         viešąjį dokumentą, kurio atitiktį teisės reikalavimams jis užtikrina atlikdamas tyrimą ir išaiškindamas atitinkamoms suinteresuotosioms
         šalims, kokia šio dokumento galia ir padariniai“.

      11      To paties statuto 4 straipsnio 2 dalyje pažymima, kad notaras įgaliotas, be kita ko, surašyti testamentus ir kitus viešuosius
         aktus, pripažinti dokumentus ir parašus, taip pat tvirtinti jų autentiškumą, išduoti sertifikatus, tvirtinti vertimus, išduoti
         išrašus ar autentiškas kopijas, surašyti susirinkimų protokolus ir saugoti dokumentus.

      12      Pagal Notariato statuto 25 straipsnį teisei verstis notaro profesija taikomos visos šios sąlygos:

      –        neturi būti kliūčių jam vykdyti viešosios valdžios funkcijas ir neturi būti draudžiama jam vykdyti notaro funkcijas,
      –        jis turi turėti pagal Portugalijos teisės aktus pripažįstamą teisės diplomą,
      –        jis turi būti atlikęs stažuotę ir
      –        turi būti išlaikęs Notarų tarybos organizuojamą kvalifikacinį egzaminą.
      13      2004 m. vasario 4 d. Dekretu įstatymu Nr. 27/2004 (Diário da República I, A serija, Nr. 29) buvo sukurta notarų profesinė asociacija. Savo ruožtu paskyrimas į notaro pareigas reglamentuojamas
         2004 m. balandžio 21 d. Teisingumo ministro dekretu Nr. 398/2004.

      14      Pagal 2006 m. kovo 29 d. Dekreto įstatymo Nr. 76‑A/2006 38 straipsnį (Diário da República I, A serija, Nr. 63, 2006 m. kovo 29 d.) dokumentų autentiškumo tvirtinimo, sertifikavimo ir pripažinimo įgaliojimai buvo
         taip pat suteikti archyvarams ir registravimo paslaugų pareigūnams, pripažintiems prekybos ar pramonės rūmams ir advokatams
         bei solisitoriams (solicitadores). Jiems patvirtinus atitinkamo dokumento autentiškumą, jį sertifikavus ar pripažinus, dokumentui suteikiama tokia pati įrodomoji
         galia kaip ir notaro sudaryto dokumento.

      15      Kaip per posėdį paaiškino Portugalijos Respublika, Portugalijos teisės aktų leidėjas palaipsniui panaikino notarinio tvirtinimo
         reikalavimą beveik visiems dokumentams, kuriems anksčiau toks reikalavimas buvo taikomas.

       Ikiteisminė procedūra
      16      Komisija gavo skundą dėl Direktyvos 89/48 neperkėlimo, kiek tai susiję su notaro profesija Portugalijoje. Išnagrinėjusi šį
         skundą, 2001 m. gruodžio 20 d. laišku Komisija nurodė Portugalijos Respublikai per du mėnesius pateikti savo pastabas dėl
         šios direktyvos neperkėlimo.

      17      Savo 2002 m. birželio 17 d. atsakyme į šį oficialų pranešimą Portugalijos Respublika informavo Komisiją apie vykdomą teisės
         aktų, reglamentuojančių teisę verstis notaro profesija, reformą.

      18      2006 m. spalio 18 d. Komisija pateikė šiai valstybei narei pagrįstą nuomonę, kurioje konstatavo, kad ji neįvykdė įsipareigojimų
         pagal Direktyvą 89/48. Ši institucija paragino Portugalijos Respubliką imtis reikiamų priemonių įvykdyti šią pagrįstą nuomonę
         per du mėnesius nuo jos gavimo.

      19      2007 m. sausio 24 d. laiške Portugalijos Respublika išdėstė priežastis, dėl kurių manė, jog Komisijos pozicija yra nepagrįsta.

      20      Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      21      Komisija visų pirma teigia, kad notarų veikla nesusijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip tai suprantama pagal
         EB 45 straipsnio pirmą pastraipą. Šiuo atžvilgiu ji primena, kad šiame straipsnyje numatyta įsisteigimo laisvės išimtis, todėl
         jis turėtų būti aiškinamas siaurai (1974 m. birželio 21 d. Sprendimo Reyners, C‑2/74, Rink. p. 631, 43 punktas).

      22      Be to, ši išimtis turi būti taikoma tik veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios
         valdžios funkcijas (minėto Sprendimo Reyners 44 ir 45 punktai). Komisijos teigimu, viešosios valdžios sąvoka neatsiejama nuo naudojimosi sprendimų priėmimo galia, nukrypstančia
         nuo bendrųjų teisės normų turint galimybę veikti neatsižvelgiant į kitų subjektų valią ar net prieš ją. Visų pirma, remiantis
         Teisingumo Teismo praktika, viešajai valdžiai būdinga priverčiamoji galia (1998 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 37 punktas).

      23      Į EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo sritį taip pat nepatenka veikla, apibūdinama kaip pagalba ar bendradarbiavimas
         vykdant viešosios valdžios funkcijas (šiuo klausimu žr. 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Thijssen, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 22 punktą).

      24      Komisijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės nuomone, dalyvavimą vykdant viešosios valdžios
         funkcijas reikėtų atskirti nuo veiklos siekiant bendrojo intereso. Iš tiesų įvairių profesijų atstovams suteikiama konkreti
         kompetencija siekiant bendrojo intereso, tačiau jie tiesiogiai nesusiję su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.

      25      Kadangi Portugalijos teisės aktuose notarams nesuteikiami sprendimų priėmimo įgaliojimai, jie nesusiję su viešosios valdžios
         funkcijų vykdymu.

      26      Antra, Komisija, atsižvelgdama į Direktyvos 2005/36 reikalavimus, nagrinėja teisei verstis notaro profesija Portugalijoje
         nustatytas sąlygas.

      27      Kaip ir Jungtinė Karalystė, ši institucija mano, kad dėl šios direktyvos 41 konstatuojamosios dalies notaro profesija nepašalinta
         iš šios direktyvos taikymo srities. Šią konstatuojamąją dalį reikėtų aiškinti taip, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa taikytina
         notaro profesijai tiek, kiek ji susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu. Kadangi pagal Portugalijos teisės sistemą
         notarai nedalyvauja vykdant viešosios valdžios funkcijas, Direktyva 2005/36 jiems taikytina.

      28      Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad teisei verstis notaro profesija Portugalijoje taikomos penkios sąlygos. Pirma, kandidatai
         turi turėti Portugalijos universiteto išduotą teisės diplomą ar lygiavertį mokslo laipsnį, kaip jis suprantamas pagal Portugalijos
         teisės aktus. Antra, kandidatai turi būti išlaikę notaro kvalifikacinį egzaminą. Trečia, jie turi būti atlikę stažuotę, po
         kurios stažuotės vadovas – kvalifikuotas notaras – pateikia savo nuomonę dėl stažuotojo tinkamumo eiti notaro pareigas. Ketvirta,
         po tokios stažuotės kandidatai turi išlaikyti dar vieną egzaminą, suteikiantį teisę verstis notaro profesija. Penkta, prieš
         pradėdami eiti pareigas kandidatai duoda priesaiką teisingumo ministrui ir notarų asociacijos pirmininkui.

      29      Komisija mano, kad pirmesniame punkte nurodytos trys pirmosios sąlygos neatitinka Direktyvos 2005/36 reikalavimų. Pirmoji
         sąlyga prieštarauja šios direktyvos 13 straipsnio 1 daliai ir 14 straipsnio 3 daliai, nes pagal ją kitų valstybių narių universitetų
         išduotų teisės diplomų ar suteiktos kvalifikacijos, kuri nelaikoma lygiaverte, turėtojams draudžiama verstis notaro profesija
         Portugalijoje. Antroji sąlyga prieštarauja, be kita ko, šios direktyvos 14 straipsnio 3 daliai, nes notaro kvalifikacinis
         egzaminas apima daug dalykų, tačiau neatsižvelgiama į tai, kokius dalykus kandidatas jau išklausė, kad gautų diplomą ar kvalifikacinį
         dokumentą. Kiek tai susiję su trečiąja sąlyga, aptariama stažuotė yra ne tik adaptacijos laikotarpis, bet kartu ir tinkamumo
         testas, nors pagal Direktyvos 2005/36 14 straipsnio 3 dalį draudžiama numatyti ir adaptacijos laikotarpį, ir tinkamumo testą.

      30      Portugalijos Respublika, palaikoma Lietuvos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos, teigia, pirma,
         kad remiantis Sąjungos teisės aktais ir Teisingumo Teismo praktika notarų veikla susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu,
         kaip tai suprantama pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.

      31      Teisingumo Teismas savo 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendime Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española (C‑405/01, Rink. p. I‑10391, 42 punktas) patvirtino, kad su testamentų sudarymu susijusi notarų veikla reiškia dalyvavimą
         įgyvendinant teises pagal viešosios teisės suteiktus įgaliojimus.

      32      Europos Parlamentas 1994 m. sausio 18 d. Rezoliucijoje dėl notarų profesijos padėties ir organizavimo dvylikoje Bendrijos
         valstybių narių (OL C 44, p. 36) ir 2006 m. kovo 23 d. Rezoliucijoje dėl teisinių profesijų ir bendrojo intereso, susijusio
         su teisinių sistemų veikimu (OL C 292E, p. 105), taip pat padarė išvadą, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa taikytina notaro
         profesijai.

      33      Be to, 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų,
         ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, p. 1; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399) ir 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva
         2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, p. 36) netaikomos notarų veiklai.

      34      Kai kurie notarų statuso aspektai, t. y. visų pirma jo, kaip viešosios valdžios pareigūno, statusas, jam taikytinos numerus clausus taisyklės, priesaikos davimas ir įstatyme nurodyta nesuderinama veikla taip pat patvirtina tai, jog notarai dalyvauja vykdant
         viešosios valdžios funkcijas.

      35      Kiek tai susiję su tariamu Direktyvos 2005/36 neperkėlimu, Portugalijos Respublika, Lietuvos Respublika ir Slovėnijos Respublika
         teigia, antra, kad šios direktyvos 41 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodyta, kad ja „netrukdoma taikyti [EB] 39 straipsnio
         4 dalies ir [EB] 45 straipsnio <...>, ypač notarų atžvilgiu“. Ši išlyga patvirtina tai, jog notaro profesijai Direktyva 2005/36
         netaikoma. Panaši išlyga nurodyta Direktyvos 89/48 dvyliktoje konstatuojamojoje dalyje.

      36      Portugalijos Respublika daro nuorodą į Direktyvos 2005/36 parengiamuosius darbus ir visų pirma į Europos Parlamento teisėkūros
         rezoliuciją dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo pasiūlymo (OL C 97E, 2004,
         p. 230), priimtą per pirmąjį svarstymą 2004 m. vasario 11 d., ir daro išvadą, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas į šios direktyvos
         taikymo sritį neįtraukė notaro profesijos.

      37      Čekijos Respublika mano, kad norint verstis notaro profesija būtina labai gerai išmanyti priimančiosios valstybės narės nacionalinę
         teisę, todėl reikalavimas dėl tinkamumo testo, susijusio su klausimais apie tokios valstybės narės vidaus teisę, atitinka
         Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 1 dalies h punkte išdėstytas sąlygas.

      38      Slovėnijos Respublika teigia, kad Teisingumo Teismas turėtų ex officio atmesti šį ieškinį dėl to, kad ikiteisminės procedūros dalykas buvo tariamas Direktyvos 89/48 neperkėlimas, o šiame ieškinyje
         Portugalijos Respublika kaltinama tuo, kad neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvą 2005/36.

       Teisingumo Teismo vertinimas
       Dėl ieškinio priimtinumo
      39      Iš Komisijos ieškinio matyti, kad jis susijęs su tariamu Direktyvos 2005/36 neperkėlimu. Vis dėlto pažymėtina, kad tiek oficialūs
         pranešimai, tiek Komisijos pagrįsta nuomonė susiję su Direktyva 89/48. Todėl reikia ex officio nagrinėti klausimą dėl šio ieškinio priimtinumo.

      40      Vadovaudamasis savo praktika Teisingumo Teismas gali ex officio išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje nustatytos ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (1992 m.
         kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑362/90, Rink. p. I‑2353, 8 punktas ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑417/02, Rink. p. I‑7973, 16 punktas).

      41      Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką nagrinėjant EB 226 straipsniu pagrįstą ieškinį valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymas
         nustatomas atsižvelgiant į Sąjungos teisės aktus, galiojusius suėjus terminui, per kurį Komisijos nurodymu atitinkama valstybė
         narė privalo įvykdyti jos pagrįstą nuomonę (žr., be kita ko, 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑61/94, Rink. p. I‑3989, 42 punktą; 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑377/03, Rink. p. I‑9733, 33 punktą ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑416/07, Rink. p. I‑7883, 27 punktą). Tačiau reikia konstatuoti, kad Direktyva 2005/36 panaikino Direktyvą 89/48 nuo 2007 m.
         spalio 20 d., t. y. pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.

      42      Tačiau, kaip jau yra konstatavęs Teisingumo Teismas, nors ieškinio reikalavimai iš principo negali apimti daugiau nei pagrįstos
         nuomonės rezoliucinėje dalyje ir oficialiame pranešime nurodomi pažeidimai, Komisijos prašymas pripažinti, jog valstybė narė
         neįvykdė įsipareigojimų, numatytų tomis vėliau pakeistos arba panaikintos pirminės redakcijos Sąjungos akto nuostatomis, kurios
         buvo paliktos galioti nauju Sąjungos aktu, yra priimtinas. Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimais pagal
         naujas nuostatas, kurios neatitinka pradinės atitinkamo akto formuluotės; kitaip būtų pažeisti esminiai procedūros dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai (šiuo atžvilgiu žr. 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 36 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑363/00, Rink. p. I‑5767, 22 punktą ir minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją 28 punktą).

      43      Todėl Komisijos ieškinio pagrindai, kuriais siekiama, kad būtų konstatuota, jog Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal Direktyvą 2005/36, iš esmės yra priimtini su sąlyga, kad įsipareigojimai pagal šią direktyvą yra analogiški įsipareigojimams
         pagal Direktyvą 89/48 (pagal analogiją žr. minėto 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją 29 punktą).

      44      Tačiau, kaip matyti iš Direktyvos 2005/36 9 konstatuojamosios dalies, kuria siekiama patobulinti, pertvarkyti ir racionalizuoti
         galiojančias nuostatas standartizuojant taikytinus principus, dėl įsisteigimo laisvės šioje direktyvoje išlaikomi principai
         ir saugikliai, kuriais grindžiamos skirtingos galiojančios pripažinimo sistemos, kaip antai nustatytoji Direktyva 89/48.

      45      Direktyvos 2005/36 14 konstatuojamojoje dalyje taip pat nustatyta, kad pripažinimo mechanizmas, sukurtas, be kita ko, Direktyva
         89/48, lieka nepakitęs.

      46      Šioje byloje Komisija Portugalijos Respubliką kaltina neperkėlus, kiek tai susiję su notaro profesija, ne kurios nors konkrečios
         Direktyvos 2005/36 nuostatos, bet visos šios direktyvos.

      47      Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad tariama pareiga perkelti Direktyvą 2005/36 dėl notaro profesijos nuostatų yra tapati
         numatytai Direktyvoje 89/48, nes, pirma, principai ir saugikliai, kuriais grindžiamas pastarąja direktyva įtvirtintas pripažinimo
         mechanizmas, išlaikomi ir pirmojoje direktyvoje ir, antra, šis mechanizmas priėmus Direktyvą 2005/36 liko nepakitęs.

      48      Todėl ieškinį reikia laikyti priimtinu.

       Dėl esmės
      49      Komisija kaltina Portugalijos Respubliką neperkėlus Direktyvos 2005/36, kiek tai susiję su notaro profesija. Todėl reikia
         išnagrinėti, ar ši direktyva gali būti taikoma šiai profesijai.

      50      Šiuo atveju reikia atsižvelgti į su ja susijusias teisines aplinkybes.

      51      Reikia pažymėti, kad teisės aktų leidėjas Direktyvos 89/48, kuri pakeista Direktyva 2005/36, dvyliktoje konstatuojamojoje
         dalyje aiškiai numatė, jog pirmąja iš šių direktyvų nustatyta bendroji aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistema „nė kiek
         netrukdo taikyti <...> [EB] 45 straipsnio“. Taip suformuluota išlyga atspindi teisės aktų leidėjo ketinimą veiklos, kuriai
         taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa, neįtraukti į Direktyvos 89/48 taikymo sritį.

      52      Tačiau tuo metu, kai buvo priimta Direktyva 89/48, Teisingumo Teismas dar nebuvo turėjęs progos priimti sprendimo dėl to,
         ar notarų veiklai taikoma EB 45 straipsnio pirma pastraipa.

      53      Be to, per laikotarpį nuo Direktyvos 89/48 priėmimo Parlamentas savo 1994 m. ir 2006 m. rezoliucijose, minėtose šio sprendimo
         32 punkte, viena vertus, patvirtino, kad EB 45 straipsnio pirma pastraipa turi būti taikoma notaro profesijai kaip tokiai
         ir, kita vertus, išreiškė pageidavimą, kad pilietybės sąlyga norintiesiems verstis šia profesija būtų panaikinta.

      54      Be to, priimdamas Direktyvą 2005/36, kuria buvo pakeista Direktyva 89/48, Sąjungos teisės aktų leidėjas pirmosios iš šių direktyvų
         41 konstatuojamojoje dalyje pabrėžė, kad ja netrukdoma taikyti EB 45 straipsnio, „ypač notarų atžvilgiu“. Formuluodamas šią
         išlygą Sąjungos teisės aktų leidėjas nesuformulavo savo pozicijos dėl EB 45 straipsnio pirmos pastraipos, taigi ir Direktyvos 2005/36,
         taikymo notarų veiklai.

      55      Tai liudija, be kita ko, šios direktyvos parengiamieji darbai. Šio sprendimo 36 punkte nurodytoje teisėkūros rezoliucijoje
         Parlamentas pasiūlė Direktyvos 2005/36 tekste aiškiai nurodyti, kad ji netaikoma notarams. Šiam pasiūlymui nebuvo pritarta
         nei pakeistame Pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo [COM(2004)
         317 galutinis], nei 2004 m. gruodžio 21 d. Tarybos bendrojoje pozicijoje (EB) Nr. 10/2005, priimtoje laikantis Europos bendrijos
         steigimo sutarties 251 straipsnyje nustatytos tvarkos siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą dėl profesinių
         kvalifikacijų pripažinimo (OL C 58 E, 2005, p. 1), ne dėl to, kad numatyta direktyva turėjo būti taikoma notaro profesijai,
         bet visų pirma dėl to, kad „nuo įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas principo leidžiančios nukrypti nuostatos veiklai,
         kuri reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas, [buvo] numatytos EB 45 straipsnio [pirmoje
         pastraipoje]“.

      56      Šiuo atveju, atsižvelgiant į ypatingas teisėkūros proceso aplinkybes ir dėl to susidariusią neaiškią padėtį, kaip matyti iš
         nurodytų teisinių aplinkybių, neįmanoma konstatuoti, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui egzistavo pakankamai
         aiški valstybių narių pareiga perkelti Direktyvą 2005/36, kiek tai susiję su notaro profesija.

      57      Todėl ieškinį reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      58      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Portugalijos Respublika prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija bylą pralaimėjo, ji
         turi jas padengti.

      59      Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas.
         Todėl Čekijos Respublika, Lietuvos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika ir Jungtinė Karalystė padengia
         savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Čekijos Respublika, Lietuvos Respublika, Slovėnijos Respublika, Slovakijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir
            Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


2014 m. lapkričio 25 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Brouwerij Van Honsebrouck prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Tarptautinė registracija, nurodant Europos bendriją – Žodinis prekių ženklas KASTEEL – Ankstesnis nacionalinis žodinis prekių ženklas CASTEL BEER – Santykinis atmetimo pagrindas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 ir 3 dalys – Galimybė supainioti – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalis.#Byla T-375/12.