title: 2017 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Procesą inicijavo Aleksandra Kubicka.#Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Reglamentas (ES) Nr. 650/2012 – Paveldėjimas ir Europos paveldėjimo pažymėjimas – Taikymo sritis – Nekilnojamasis turtas, esantis valstybėje narėje, kurioje nepripažįstama testamentinė išskirtinė per vindicationem – Atsisakymas pripažinti tokios testamentinės išskirtinės materialines pasekmes.#Byla C-218/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. spalio 12 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Reglamentas (ES) Nr. 650/2012 – Paveldėjimas ir Europos paveldėjimo pažymėjimas – Taikymo sritis – Nekilnojamasis turtas, esantis valstybėje narėje, kurioje nepripažįstama testamentinė išskirtinė per vindicationem – Atsisakymas pripažinti tokios testamentinės išskirtinės materialines pasekmes“
      Byloje C‑218/16
      dėl Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Didžiosios Lenkijos Gožuvo apygardos teismas, Lenkija) 2016 m. kovo 8 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2016 m. balandžio 19 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje

         Aleksandra Kubicka,

      dalyvaujant

         notarei Przemysława Bac,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Rosas, C. Toader (pranešėja), A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2017 m. kovo 1 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               –

               notarės Przemysława Bac, atstovaujamos zastępca notarialny M. Margoński,

               –

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna, M. Nowak ir S. Żyrek,

               –

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze, J. Möller, M. Hellmann ir J. Mentgen,

               –

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E. Tsaousi ir A. Magrippi,

               –

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos V. Ester Casas ir S. Jiménez García,

               –

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos Z. Fehér, G. Koós ir M. Tátrai,

               –

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Wilderspin ir A. Stobiecka‑Kuik,

         susipažinęs su 2017 m. gegužės 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 201, 2012, p. 107) 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų ir 31 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas A. Kubicka pradėjus procedūrą – jai kreipusis į Slubicėse (Lenkija) įsisteigusį notarą su prašymu sudaryti autentišką testamentą, į kurį būtų įtraukta testamentinė išskirtinė per vindicationem.

         Teisinis pagrindas
      Sąjungos teisė

               3

               Reglamento Nr. 650/2012 7, 8, 15, 18, 19 ir 37 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(7)

                        reikėtų sudaryti palankesnes sąlygas vidaus rinkai tinkamai veikti, šalinant kliūtis laisvam asmenų, kurie šiuo metu patiria sunkumų įgyvendindami savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atvejais, judėjimui. Europos teisingumo erdvėje piliečiai turi turėti galimybę iš anksto organizuoti paveldėjimą. Turi būti veiksmingai užtikrintos įpėdinių ir testamentinės išskirtinės gavėjų, kitų palikėjo artimųjų ir palikėjo kreditorių teisės;

                        (8)

                        kad būtų pasiekti tie tikslai, šiame reglamente turėtų būti kartu pateiktos nuostatos dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų, autentiškų dokumentų ir teisminių susitarimų pripažinimo (arba, priklausomai nuo atvejo, priėmimo), vykdytinumo ir vykdymo ir Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo;

                  <…>

                        (15)

                        šiuo reglamentu turėtų būti sudarytos sąlygos sukurti arba paveldėjimo būdu perduoti teisę į nekilnojamąjį arba kilnojamąjį turtą, kaip numatyta paveldėjimui taikytinoje teisėje. Tačiau juo neturėtų būti daromas poveikis teisių in rem, numatytų kai kurių valstybių narių nacionalinėje teisėje, ribotam skaičiui (numerus clausus). Iš valstybės narės neturėtų būti reikalaujama, kad ji pripažintų teisę in rem, susijusią su toje valstybėje narėje esančiu turtu, jei atitinkama teisė in rem nėra numatyta jos teisėje;

                  <…>

                        (18)

                        šis reglamentas neturėtų būti taikomas reikalavimams įregistruoti registre teisę į nekilnojamąjį arba kilnojamąjį turtą. Todėl įregistravimo teisinės sąlygos ir būdas bei institucijos (pvz., žemės kadastrai arba notarai), kurios privalo tikrinti, kad būtų laikomasi visų reikalavimų ir kad būtų pateikta ar parengta pakankamai dokumentų arba juose pateikta reikiama informacija, turėtų būti nustatomi pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę (nekilnojamojo turto atveju – pagal lex rei sitae). Visų pirma institucijos gali patikrinti, ar palikėjo teisė į paveldimą turtą, nurodytą registruoti pateiktame dokumente, yra tokia teisė, kuri yra įregistruota registre arba kuri yra kitaip nurodyta pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę. Siekiant išvengti dokumentų dubliavimo, registravimo institucijos turėtų priimti tokius kitoje valstybėje narėje kompetentingų institucijų parengtus dokumentus, kurių judėjimas numatytas šiame reglamente. Visų pirma pagal šį reglamentą išduotas Europos paveldėjimo pažymėjimas turėtų būti laikomas galiojančiu dokumentu, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas valstybės narės registre. Tai neturėtų trukdyti registravimo procese dalyvaujančioms institucijoms prašyti asmens, kuris pateikia prašymą dėl registravimo, pateikti tokią papildomą informaciją arba tokius papildomus dokumentus, kurie reikalingi pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę, pavyzdžiui, informaciją arba dokumentus, susijusius su mokesčių mokėjimu. Kompetentinga institucija gali asmeniui, kuris pateikia prašymą dėl registravimo, nurodyti, kaip galima pateikti trūkstamą informaciją ar dokumentus;

                        (19)

                        šis reglamentas taip pat neturėtų būti taikomas teisės įregistravimo registre pasekmėms. Todėl tai, ar įregistravimas yra, pavyzdžiui, deklaratyvaus, ar sukuriančiojo pobūdžio, turėtų būti nustatoma pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę. Taigi, pavyzdžiui, kai teisei į nekilnojamąjį turtą įgyti reikalingas registravimas registre pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę, siekiant užtikrinti registrų poveikį erga omnes arba apsaugoti teisinius sandorius, tokio įgijimo momentas turėtų būti reglamentuojamas pagal tos valstybės narės teisę;

                  <…>

                        (37)

                        siekiant suteikti piliečiams galimybę naudotis vidaus rinkos privalumais ir kartu užtikrinti jiems visišką teisinį tikrumą, šis reglamentas turėtų sudaryti jiems sąlygas iš anksto žinoti jų paveldėjimui taikytiną teisę. Turėtų būti nustatytos suderintos teisės kolizijos teisės normos, siekiant išvengti prieštaringų rezultatų. Pagrindine norma turėtų būti užtikrinta, kad paveldėjimą reglamentuotų numatoma teisė, su kuria jis glaudžiai susijęs. Teisinio tikrumo sumetimais ir siekiant išvengti palikimo suskaidymo, ši teisė turėtų reglamentuoti visą palikimą, t. y. visą palikimą sudarantį turtą, neatsižvelgiant į turto pobūdį ir neatsižvelgiant į tai, ar turtas yra kitoje valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje.“

               4

               Šio reglamento 1 straipsnyje nurodyta:
               „1.   Šis reglamentas taikomas palikėjų palikimų paveldėjimui. Jis netaikomas mokesčių, muitų ar administraciniams klausimams.
               2.   Šis reglamentas netaikomas:
               <…>

                        k)

                        teisių in rem pobūdžiui; ir

                        l)

                        visoms registre įregistruotoms teisėms į nekilnojamąjį ar kilnojamąjį turtą, įskaitant tokiam teisių įregistravimui keliamus teisinius reikalavimus, ir tokių teisių įregistravimo arba jų neįregistravimo registre pasekmėms.“

               5

               Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies a punkte „paveldėjimas“ apibrėžtas kaip „palikėjo palikimo paveldėjimas, apimantis visas turto, teisių ir pareigų perdavimo dėl mirties formas, neatsižvelgiant į tai, ar tai yra savanoriškas perdavimas pagal paskutinę valią dėl turto palikimo, ar perdavimas netestamentinio paveldėjimo atveju“.

               6

               Reglamento Nr. 650/2012 22 straipsnio „Teisės pasirinkimas“ 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
               „Asmuo gali pasirinkti, kad jo visą palikimą reglamentuojanti teisė būtų valstybės, kurios pilietybę jis turi pasirinkimo metu arba mirties dieną, teisė.“

               7

               Šio reglamento 23 straipsnio „Taikytinos teisės taikymo sritis“ 1 dalyje ir 2 dalies b ir e punktuose numatyta:
               „1.   Pagal 21 arba 22 straipsnius nustatyta teise reglamentuojamas visas palikimo paveldėjimas.
               2.   Visų pirma ta teise reglamentuojama:
               <…>

                        b)

                        paveldėtojų, jų atitinkamų palikimo dalių ir prievolių, kurias jiems gali nustatyti palikėjas, nustatymas ir kitų paveldėjimo teisių, įskaitant pergyvenusio sutuoktinio ar partnerio paveldėjimo teises, nustatymas;

                  <…>

                        e)

                        palikimą sudarančio turto, teisių ir pareigų perdavimas įpėdiniams ir atitinkamais atvejais testamentinės išskirtinės gavėjams, įskaitant palikimo arba testamentinės išskirtinės priėmimo arba atsisakymo sąlygas ir pasekmes.“

               8

               Minėto reglamento 31 straipsnyje „Teisių in rem pritaikymas“ nurodyta:
               „Jeigu asmuo remiasi teise in rem, į kurią jis turi teisę pagal paveldėjimui taikytiną teisę, o valstybės narės, kurioje remiamasi ta teise, teisėje atitinkama teisė in rem nėra žinoma, prireikus ir kiek tai įmanoma, ši teisė in rem pritaikoma pagal panašiausią tos valstybės teisėje numatytą lygiavertę teisę in rem, atsižvelgiant į tikslus ir interesus, kurių siekiama konkrečia teise in rem, ir su ja siejamas pasekmes.“

               9

               Reglamento Nr. 650/2012 VI skyriuje „Europos paveldėjimo pažymėjimas“ yra 62–73 straipsniai. Jo 62 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Šiuo reglamentu sukuriamas Europos paveldėjimo pažymėjimas (toliau – pažymėjimas), kuris išduodamas naudoti kitoje valstybėje narėje ir sukelia 69 straipsnyje išvardytas pasekmes.
               2.   Pažymėjimo naudojimas yra neprivalomas.
               3.   Pažymėjimu nepakeičiami valstybėse narėse panašiais tikslais naudojami vidaus dokumentai. Vis dėlto pažymėjimas, išduotas naudoti kitoje valstybėje narėje, taip pat sukelia 69 straipsnyje išvardytas pasekmes valstybėje narėje, kurios institucijos jį išdavė pagal šį skyrių.“

               10

               Šio reglamento 63 straipsnio „Pažymėjimo paskirtis“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Pažymėjimas skirtas tam, kad juo naudotųsi įpėdiniai, testamentinės išskirtinės gavėjai, turintys tiesioginių teisių į palikimą, ir <…> kuriems kitoje valstybėje narėje reikia pasinaudoti savo statusu arba atitinkamai kaip įpėdinių ar testamentinės išskirtinės gavėjų teisėmis <…>
               2.   Pažymėjimas visų pirma gali būti naudojamas siekiant įrodyti vieną ar daugiau iš toliau išvardytų faktų:

                        a)

                        kiekvieno pažymėjime nurodyto įpėdinio arba atitinkamai testamentinės išskirtinės gavėjo statusą ir (arba) teises ir jiems tenkančias atitinkamas palikimo dalis;

                        b)

                        nustatyto turto ar konkrečių turto dalių, sudarančių palikimą, priskyrimui pažymėjime nurodytam (‑iems) įpėdiniui (‑iams) arba, atitinkamais atvejais, testamentinės išskirtinės gavėjui (‑ams);

                  <…>“

               11

               Minėto reglamento 68 straipsnyje, kuriame reglamentuojamas pažymėjimo turinys, nustatyta:
               „Pažymėjime pateikiama tiek toliau nurodytos informacijos, kiek jos reikia tikslui, kuriam išduodamas pažymėjimas:
               <…>

                        m)

                        kiekvienam testamentinės išskirtinės gavėjui priklausančių teisių ir (arba) turto sąrašas (apyrašas).

                  <…>“

               12

               To paties reglamento 69 straipsnyje „Pažymėjimo sukeliamos pasekmės“ nurodyta:
               „1.   Pažymėjimas sukelia pasekmes visose valstybėse narėse nereikalaujant jokių specialių procedūrų.
               2.   Preziumuojama, kad pažymėjimas tiksliai patvirtina faktus, nustatytus pagal paveldėjimui taikytiną teisę arba pagal kitą konkretiems faktams taikytiną teisę. Preziumuojama, kad asmuo, pažymėjime nurodytas kaip įpėdinis, testamentinės išskirtinės gavėjas <…> turi pažymėjime nurodytą statusą ir (arba) pažymėjime nurodytas teises arba įgaliojimus ir kad nėra jokių kitų sąlygų ir (arba) apribojimų, susijusių su tomis teisėmis arba įgaliojimais, nei nurodyta pažymėjime.
               <…>
               5.   Pažymėjimas yra galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas valstybės narės atitinkamame registre, nedarant poveikio 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų taikymui.“

         Lenkijos teisė
      Civilinis kodeksas

               13

                  Kodeks Cywilny (Civilinis kodeksas) 9811 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Testamente, sudarytame notarinio akto forma, testatorius gali nurodyti, kad konkretus asmuo įgyja testamentinės išskirtinės objektą palikimo atsiradimo momentu (testamentinė išskirtinė per vindicationem).“

               14

               Pagal šio 9811 straipsnio 2 dalies 2 punktą tokios testamentinės išskirtinės objektas gali būti, be kita ko, nuosavybės teisė į nekilnojamojo turto dalį, ir ši teisė yra galima perleisti turtinė teisė.

               15

               Civilinio kodekso 968 straipsnyje reglamentuojamas legatum per damnationem, kurį testatorius gali nustatyti bet kokia leistina forma sudarytame testamente, taip pat ir savo ranka surašytame testamente. Tokių testamentinių išskirtinių atveju įpėdinis turi perduoti teisę į turtą testamentinės išskirtinės gavėjui, ir pastarasis taip pat gali reikalauti iš įpėdinio vykdyti testamentinę išskirtinę.

         Notariato įstatymas

               16

               Pagal 1991 m. vasario 14 d.Prawo o notariacie (Įstatymas dėl notariato kodekso), (Dz. U. Nr. 22, 91 pozicija), iš dalies pakeisto 2013 m. gruodžio 13 d. įstatymu (2014 m. Dz. U., 164 pozicija; toliau – Notariato įstatymas), 81 straipsnį notaras privalo atsisakyti atlikti neteisėtus notarinius veiksmus.

               17

               Iš Notariato įstatymo 83 straipsnio 2 dalies matyti, kad asmuo, kurio atžvilgiu notaras atsisako parengti notariškai patvirtintą dokumentą, gali tokį atsisakymą apskųsti. Skundas visų pirma pateikiamas atsisakiusiam parengti dokumentą notarui, kuris, jei mano, kad skundas pagrįstas, parengia notariškai patvirtintą dokumentą, dėl kurio į jį kreiptasi. Tačiau notarui nepatenkinus skundo skundas pateikiamas notaro įsisteigimo vietos Sąd Okręgowy (apygardos teismas, Lenkija).

         Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudicinis klausimas

               18

               Frankfurte prie Oderio (Vokietija) gyvenanti Lenkijos pilietė A. Kubicka yra susituokusi su Vokietijos piliečiu. Iš šios santuokos ji turi du dar mažamečius vaikus. Sutuoktiniai yra Frankfurte prie Oderio esančio žemės sklypo, kuriame pastatytas jų šeimos namas, bendraturčiai (šis sklypas jiems priklauso lygiomis dalimis). Norėdama sudaryti testamentą, A. Kubicka kreipėsi į Slubicėse veiklą vykdantį notarą.

               19

               A. Kubicka į savo testamentą pageidauja savo vyro naudai įtraukti testamentinę išskirtinę per vindicationem, kuri leidžiama pagal Lenkijos teisę ir kuri apimtų jai priklausančią Frankfurte prie Oderio esančio bendro nekilnojamojo turto dalį. Dėl likusios jos palikimą sudarančio turto dalies ji pasirinko išlaikyti paveldėjimą pagal įstatymą, t. y. sutuoktinis ir vaikai paveldi lygiomis dalimis.

               20

               Ji aiškiai atsisakė naudotis Civilinio kodekso 968 straipsnyje numatytu įprastu paveldėjimu (legatum per damnationem), nes tai lemtų sunkumus, susijusius su jos mažamečių vaikų, kurie yra paveldėtojai, atstovavimu, ir papildomas išlaidas.

               21

               2015 m. lapkričio 4 d. notaro padėjėjas atsisakė surašyti testamentą, kuriame būtų testamentinė išskirtinė per vindicationem, kurios A. Kubicka pageidavo, remdamasis tuo, kad testamento, kuriame būtų tokia išskirtinė, sudarymas prieštarauja Vokietijos teisės aktams ir šios šalies teismų praktikai, susijusiai su teisėmis in rem ir nekilnojamojo turto registru, į kuriuos reikėtų atsižvelgti pagal Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktus ir 31 straipsnį, todėl toks dokumentas būtų neteisėtas.

               22

               Jis patikslino, kad Vokietijoje testamentinės išskirtinės gavėjo įrašą žemės registre galima padaryti tik remiantis notariniu aktu, kuriame pateikiamas susitarimas dėl paveldėtojų nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimo testamentinės išskirtinės gavėjui. Užsienyje nustatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem pritaikomos Vokietijoje pagal legatum per damnationem, remiantis Reglamento Nr. 650/2012 31 straipsniu. Toks aiškinimas išplaukia iš 2015 m. birželio 29 d. Vokietijos įstatymo (Internationales Erbrechtsverfahrensgesetz) (Įstatymas dėl tarptautinės paveldėjimo procedūros; BGBl. I, p. 1042), kuriuo vidaus teisės nuostatos buvo iš dalies pakeistos laikantis Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų, motyvų.

               23

               2015 m. lapkričio 16 d. A. Kubicka, remdamasi Notariato įstatymo 83 straipsniu, pateikė notarui, į kurį kreipėsi dėl testamento sudarymo, skundą dėl sprendimo atsisakyti sudaryti testamentą, kuriame būtų numatyta tokia testamentinė išskirtinė per vindicationem. Ji tvirtino, kad Reglamento Nr. 650/2012 nuostatos aiškintinos savarankiškai ir kad iš esmės nė viena iš šio reglamento nuostatų nesuteikia pagrindo riboti materialinės paveldėjimo teisės leidžiant nepripažinti testamentinės išskirtinės per vindicationem materialinių pasekmių.

               24

               Kadangi skundas, kurį A. Kubicka pateikė notarui, nebuvo patenkintas, ji pateikė ieškinį Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Didžiosios Lenkijos Gožuvo apygardos teismas, Lenkija).

               25

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnio 2 dalies b ir e punktus ir 68 straipsnio m punktą testamentinė išskirtinė per vindicationem patenka į materialinės paveldėjimo teisės taikymo sritį, tačiau jam kyla klausimas, kokia apimtimi taikytina turto, su kuriuo siejama ši testamentinė išskirtinė, buvimo vietos teisė gali lemti pasirinktoje paveldėjimo teisėje numatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem materialinių pasekmių apribojimą.

               26

               Kadangi pagal Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k punktą šis reglamentas netaikomas „teisių in rem pobūdžiui“, paveldėjimo teisėje numatyta testamentinė išskirtinė per vindicationem negali sukurti teisių į turtą, kurios nepripažįstamos pagal lex rei sitae, taikomą turtui, kuris yra išskirtinės objektas. Vis dėlto reikėtų nustatyti, ar pagal šią nuostatą šis reglamentas netaikytinas ir galimiems teisių in rem įgijimo pagrindams. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad teisių in rem įgijimo pasinaudojant testamentine išskirtine per vindicationem klausimą reglamentuoja išimtinai materialinė paveldėjimo teisė. Lenkijos teisės doktrinoje šiuo klausimu laikomasi tos pačios pozicijos, tačiau Įstatymo dėl tarptautinės paveldėjimo procedūros, kuriuo iš dalies pakeičiamos nuostatos dėl paveldėjimo pažymėjimo ir kitų nuostatų (2015 m. kovo 4 d.Gesetzesentwurf der Bundesregierung, BT‑Drs. 17/5451), projekto motyvuose nurodyta, kad pagal Reglamentą Nr. 650/2012 nebūtina, kad Vokietijos teisėje būtų pripažįstama testamentinė išskirtinė per vindicationem remiantis pagal kitos valstybės narės teisę surašytu testamentu.

               27

               Darydamas nuorodą į to paties reglamento 1 straipsnio 2 dalies l punktą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat kelia klausimą, ar nekilnojamojo arba kilnojamojo turto registrui taikytina teisė gali turėti poveikį dėl testamentinės išskirtinės paveldėjimui kylančioms pasekmėms. Šiuo klausimu jis patikslina, kad jeigu būtų pripažinta, kad testamentinė išskirtinė sukelia materialinių pasekmių paveldėjimo srityje, valstybės narės, kurioje tvarkomas toks registras, teise būtų reglamentuojamas tik įgijimo paveldint pasekmių įrodinėjimo būdas, ir ji negalėtų paveikti paties įgijimo.

               28

               Todėl minėtas teismas mano, kad Reglamento Nr. 650/2012 31 straipsnio aiškinimas taip pat priklauso nuo to, ar valstybė narė, kurioje yra turtas, kuris yra testamentinės išskirtinės objektas, turi teisę kvestionuoti tokios testamentinės išskirtinės materialines pasekmes, išplaukiančias iš pasirinktos paveldėjimo teisės.

               29

               Šiomis aplinkybėmis Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Didžiosios Lenkijos Gožuvo apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Reglamento Nr. 650/2012] 1 straipsnio 2 dalies k ir 1 punktus arba 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal juos leidžiama nepripažinti taikytinoje materialinėje paveldėjimo teisėje numatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem (legatum per vindicationem) materialinių pasekmių, jeigu ši išskirtinė susijusi su nekilnojamojo turto, esančio valstybėje narėje, kurios teisėje tiesiogines materialines pasekmes sukeliančios testamentinės išskirtinės institutas nenumatytas, nuosavybės teise?“

         Dėl prejudicinio klausimo
      Dėl priimtinumo

               30

               Vokietijos ir Vengrijos vyriausybės teigia, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas, nes hipotetinis.

               31

               Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, pagal kurią nacionaliniams teismams pavedama, atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes, įvertinti, ar jų sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą (šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, 34 punktą ir 2017 m. kovo 2 d. Sprendimo Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, 20 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               32

               Taigi Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus (žr., be kita ko, 2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, 35 punktą ir 2017 m. kovo 2 d. Sprendimo Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, 21 ir 22 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).

               33

               Vokietijos vyriausybė mano, kad iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties neaišku, kodėl testamento, kurį tvirtina notaras ir į kurį įtraukiama testamentinė išskirtinė per vindicationem dėl Vokietijoje esančio nekilnojamojo turto, sudarymas pagal testatoriaus pasirinktą Lenkijos teisę yra neteisėtas.

               34

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Notariato įstatymo 81 straipsnyje numatyta, kad pagal įstatymą notaras privalo atsisakyti atlikti neteisėtus notarinius veiksmus. Be to, kaip priminta per teismo posėdį, Lenkijos teismų nuomone, testamento nuostatos, kurios numato testamentinę išskirtinę per vindicationem ir kurios dėl savo teisinės struktūros būtų neveiksmingos, yra neteisėtos.

               35

               Pagrindinėje byloje testatorė, kuri pagal Reglamento Nr. 650/2012 22 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį pasirinko Lenkijos paveldėjimo teisę, į savo testamentą nori įtraukti testamentinę išskirtinę per vindicationem dėl Vokietijoje esančio nekilnojamojo turto, o minėtoje valstybėje narėje tokios testamentinės išskirtinės materialinės pasekmės nepripažįstamos.

               36

               Taigi, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad sprendimui pagrindinėje byloje priimti būtinas Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų ir 31 straipsnio išaiškinimas. Būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgęs į šį reglamentą, turi patikrinti, ar notaras pagrįstai atsisakė sudaryti jo tvirtinamą dokumentą, kurio prašė ieškovė pagrindinėje byloje, dėl to, kad toks dokumentas prieštarautų Vokietijos teisės aktams.

               37

               Tvirtindama, kad prejudicinis klausimas nepriimtinas, Vengrijos vyriausybė nurodo, kad šis klausimas keliamas dėl bylos, kurios dar nėra, nes testatorius nėra miręs, ir dėl minėto nekilnojamojo turto nėra kreiptasi į už nekilnojamojo turto registrą atsakingą Vokietijos valdžios instituciją.

               38

               Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 650/2012 7 konstatuojamosios dalies, juo siekiama leisti piliečiams iš anksto sutvarkyti paveldėjimo klausimus. Taigi vien dėl to, kad pagrindinėje byloje paveldėjimo procedūra dar nepradėta, pateiktas klausimas netampa hipotetinis.

               39

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad prejudicinis klausimas yra priimtinas.

         Dėl esmės

               40

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktus ir 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama valstybės narės valdžios institucijai atsisakyti pripažinti taikytinoje paveldėjimo teisėje numatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem, kurią testatorius pasirinko pagal minėto reglamento 22 straipsnio 1 dalį, materialines pasekmes, kai toks atsisakymas grindžiamas tuo, kad testamentinė išskirtinė susijusi su nekilnojamojo turto, esančio toje valstybėje narėje, kurios teisės aktuose nenumatytas tiesiogines materialines pasekmes sukeliančios testamentinės išskirtinės institutas paveldėjimo atsiradimo momentu, nuosavybės teise.

               41

               Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį šis reglamentas taikomas palikėjų palikimų paveldėjimui. Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta, kad paveldėjimas apima „visas turto, teisių ir pareigų perdavimo dėl mirties formas, neatsižvelgiant į tai, ar tai yra savanoriškas perdavimas pagal paskutinę valią dėl turto palikimo, ar perdavimas netestamentinio paveldėjimo atveju“.

               42

               Neginčijama, kad pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susijusios su paveldėjimu pagal testamentą.

               43

               Iš Reglamento Nr. 650/2012 22 straipsnio 1 dalies matyti, kad testatorius gali pasirinkti, kad jo visą palikimą reglamentuojanti teisė būtų valstybės, kurios pilietybę jis turi, teisė. Taip pat reikia patikslinti, kad šio reglamento 23 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas paveldėjimui taikomos teisės vientisumo principas.

               44

               Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas nurodė, kad, kaip tai matyti iš minėto reglamento 37 konstatuojamosios dalies, teisinio tikrumo sumetimais ir siekiant išvengti palikimo suskaidymo ši teisė turi reglamentuoti visą palikimą, t. y. visą palikimą sudarantį turtą, neatsižvelgiant į turto pobūdį ir į tai, ar turtas yra kitoje valstybėje narėje, ar trečiojoje valstybėje. Taigi, pagal Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnio 2 dalį tokia teisė reglamentuoja, be kita ko, palikimą sudarančio turto perdavimą įpėdiniams arba atitinkamais atvejais testamentinės išskirtinės gavėjams.

               45

               Šiuo klausimu Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalyje numatyti įvairūs aspektai, kuriems šis reglamentas netaikomas, tarp jų – „teisių in rem pobūdžiui“ (minėto straipsnio k punktas) ir „registre įregistruotoms teisėms į nekilnojamąjį ar kilnojamąjį turtą, įskaitant tokiam teisių įregistravimui keliamus teisinius reikalavimus, ir tokių teisių įregistravimo arba jų neįregistravimo registre pasekmėms“ (minėto straipsnio l punktas).

               46

               Pirmiausia, kiek tai susiję su klausimu, ar Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k punktą reikia aiškinti taip, kad juo draudžiama atsisakyti Vokietijoje pripažinti Lenkijos teisėje numatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem materialines pasekmes, reikia pažymėti, kad pagal minėtą reglamento nuostatą jis netaikomas „teisių in rem pobūdžiui“.

               47

               Kaip matyti iš Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų ir autentiškų aktų, susijusių su paveldėjimu, pripažinimo bei vykdymo ir Europos paveldėjimo pažymėjimo pradėjimo naudoti pasiūlymo aiškinamojo memorandumo (COM (2009) 154 galutinis, p. 5), minėta nuostata susijusi su turto bei teisių kvalifikavimu ir tokių teisių turėtojo prerogatyvų nustatymu.

               48

               Be to, į šios nuostatos taikymo sritį patenka ir teisių in rem buvimo ir jų skaičiaus (numerus clausus) valstybių narių teisės sistemose aspektai. Šiuo klausimu Reglamento Nr. 650/2012 15 konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad šiuo reglamentu nedaroma poveikio teisių in rem, numatytų kai kurių valstybių narių nacionalinėje teisėje, ribotam skaičiui (numerus clausus) ir kad iš valstybės narės neturėtų būti reikalaujama, kad ji pripažintų teisę in rem, susijusią su toje valstybėje narėje esančiu turtu, jei atitinkama teisė in rem nėra numatyta jos teisėje.

               49

               Šiuo atveju Lenkijos teisėje numatyta testamentinė išskirtinė per vindicationem ir Vokietijos teisėje numatytas legatum per damnationem yra turto nuosavybės, t. y. kaip generalinis advokatas pabrėžė savo išvados 46 ir 47 punktuose, teisės in rem, kuri egzistuoja abiejose šių dviejų valstybių teisės sistemose, perdavimo būdai. Taigi tiesioginis nuosavybės teisės perdavimas pasinaudojant testamentine išskirtine per vindicationem susijęs tik su tokios teisės in rem perdavimo būdu testatoriaus mirties atveju, o pagal Reglamento Nr. 650/2012 15 konstatuojamąją dalį konkrečiai tokį būdą siekiama leisti remiantis paveldėjimui taikytina teise.

               50

               Tačiau Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k punkte tokie perdavimo būdai nenumatyti.

               51

               Taigi reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k punktą reikia aiškinti taip, kad jis draudžia atsisakyti pripažinti testamentinės išskirtinės per vindicationem materialines pasekmes palikimo atsiradimo momentu valstybėje narėje, kurios teisės sistemoje tokia testamentinė išskirtinė nenumatyta, pagal testatoriaus pasirinktą paveldėjimo teisę.

               52

               Antra, dėl klausimo, ar Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punktą reikia aiškinti taip, kad jis draudžia atsisakyti pripažinti testamentinės išskirtinės per vindicationem materialines pasekmes, reikia pažymėti, kad pagal šią nuostatą minėtas reglamentas netaikomas visoms registre įregistruotoms teisėms į nekilnojamąjį ar kilnojamąjį turtą, įskaitant tokių teisių įregistravimui keliamus teisinius reikalavimus, ir tokių teisių įregistravimo arba jų neįregistravimo registre pasekmėms.

               53

               Šiuo klausimu Reglamento Nr. 650/2012 18 konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad „[teisės in rem] įregistravimo teisinės sąlygos ir būdas <…> turėtų būti nustatomi pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę (nekilnojamojo turto atveju – pagal lex rei sitae)“. Be to, pagal šio reglamento 19 konstatuojamąją dalį, kai „teisei į nekilnojamąjį turtą įgyti reikalingas registravimas registre pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę, siekiant užtikrinti registrų poveikį erga omnes arba apsaugoti teisinius sandorius, tokio įgijimo momentas turėtų būti reglamentuojamas pagal tos valstybės narės teisę“.

               54

               Iš to matyti, kad, kaip generalinis advokatas iš esmės pabrėžė savo išvados 60 punkte, kadangi Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punktas apima tik registre įregistruotas teises į nekilnojamąjį ar kilnojamąjį turtą, įskaitant tokių teisių įregistravimui keliamus teisinius reikalavimus ir tokių teisių įtraukimo ar neįtraukimo į registrą padarinius, sąlygos, kuriomis tokios teisės įgyjamos, nėra priskiriamos prie klausimų, kurių pagal minėtą nuostatą šis reglamentas nereglamentuoja.

               55

               Tokį aiškinimą patvirtina paveldėjimo teisės vientisumo principas, numatytas Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnyje, konkrečiai jo 2 dalies e punkte, kuriame nurodyta, kad paveldėjimo teisė reglamentuoja „palikimą sudarančio turto, teisių ir pareigų perdavimą įpėdiniams ir atitinkamais atvejais testamentinės išskirtinės gavėjams“.

               56

               Toks išaiškinimas taip pat atitinka tikslą, kurio siekiama Reglamentu Nr. 650/2012 ir kuris minimas jo 7 konstatuojamojoje dalyje, pagal kurią šiuo reglamentu siekiama sudaryti palankesnes sąlygas vidaus rinkai tinkamai veikti, šalinant kliūtis laisvam asmenų, kurie nori įgyvendinti savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atveju. Minėtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad Europos teisingumo erdvėje piliečiai turi turėti galimybę iš anksto organizuoti paveldėjimą.

               57

               Tokiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad pripažinimas, jog Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punktu leidžiama šio reglamento netaikyti, kai įgyjama nuosavybės teisė į turtą pasinaudojant testamentine išskirtine per vindicationem, lemtų palikimo suskaidymą, o tai prieštarautų šio reglamento 23 straipsnio formuluotei ir juo siekiamiems tikslams.

               58

               Todėl Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies l punktą reikia aiškinti taip, kad jis draudžia atsisakyti pripažinti testamentinės išskirtinės per vindicationem materialines pasekmes palikimo atsiradimo momentu valstybėje narėje, kurios teisės sistemoje tokia testamentinė išskirtinė nenumatyta taikant pasirinktą paveldėjimo teisę.

               59

               Be to, reikia pridurti, kad Reglamente Nr. 650/2012 numatyta sukurti Europos paveldėjimo pažymėjimą, kuris leistų kiekvienam įpėdiniui, testamentinės išskirtinės gavėjui arba tokiame pažymėjime nurodytam teisių perėmėjui kitoje valstybėje narėje įrodyti turimą statusą ir savo teises, konkrečiai – priskirti nustatytą turtą tokiame pažymėjime nurodytam testamentinės išskirtinės gavėjui.

               60

               Minėto reglamento 69 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad pažymėjimas sukelia pasekmes visose valstybėse narėse nereikalaujant jokių specialių procedūrų. Šio straipsnio 2 dalyje numatyta, jog preziumuojama, kad asmuo, pažymėjime nurodytas kaip testamentinės išskirtinės gavėjas, turi tokiame pažymėjime nurodytą statusą ir teises ir kad nėra jokių kitų su tomis teisėmis susijusių sąlygų ir (arba) apribojimų, nei nurodyta minėtame pažymėjime.

               61

               Trečia, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 650/2012 31 straipsnio aiškinimu, reikia priminti, kad pagal šį straipsnį, „[j]eigu asmuo remiasi teise in rem, į kurią jis turi teisę pagal paveldėjimui taikytiną teisę, o valstybės narės, kurioje remiamasi ta teise, teisėje atitinkama teisė in rem nėra žinoma, prireikus ir kiek tai įmanoma, ši teisė in rem pritaikoma pagal panašiausią tos valstybės teisėje numatytą lygiavertę teisę in rem, atsižvelgiant į tikslus ir interesus, kurių siekiama konkrečia teise in rem, ir su ja siejamas pasekmes“.

               62

               Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad teisė in rem, kurią A. Kubicka nori perduoti pasinaudodama testamentine išskirtine per vindicationem, yra nuosavybės teisė į jai priklausančią Vokietijoje esančio nekilnojamojo turto dalį. Neginčijama, kad nuosavybės teisė, kuri tokiu būdu pagal Lenkijos teisę bus perduota testamentinės išskirtinės gavėjui, yra žinoma ir Vokietijos teisėje.

               63

               Reglamento Nr. 650/2012 31 straipsnis nereglamentuoja teisių in rem perdavimo būdų, prie kurių priskiriamos, be kita ko, testamentinės išskirtinės per vindicationem ar legatum per damnationem; jame reglamentuojamas tik teisių in rem turinio, kurį apibrėžia taikytina paveldėjimo teisė (lex causae), užtikrinimas ir tokių teisių pripažinimas valstybės narės, kurioje tokiomis teisėmis remiamasi, teisinėje sistemoje (lex rei sitae).

               64

               Taigi, kadangi teisė in rem, perduodama pasinaudojant testamentine išskirtine per vindicationem, yra nuosavybės teisė, pripažįstama Vokietijos teisėje, jos nereikia pritaikyti, kaip nurodyta Reglamento Nr. 650/2012 31 straipsnyje.

               65

               Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 650/2012 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis draudžia atsisakyti pripažinti testamentinės išskirtinės per vindicationem materialines pasekmes palikimo atsiradimo momentu valstybėje narėje, kurios teisės sistemoje tokia testamentinė išskirtinė nenumatyta, taikant pasirinktą paveldėjimo teisę.

               66

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktus ir 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jie draudžia valstybės narės valdžios institucijai atsisakyti pripažinti taikytinoje paveldėjimo teisėje numatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem, kurią testatorius pasirinko pagal minėto reglamento 22 straipsnio 1 dalį, materialines pasekmes, kai toks atsisakymas grindžiamas tuo, kad testamentinė išskirtinė susijusi su nekilnojamojo turto, esančio toje valstybėje narėje, kurios teisės aktuose nenumatytas tiesiogines materialines pasekmes sukeliančios testamentinės išskirtinės institutas paveldėjimo atsiradimo momentu, nuosavybės teise.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               67

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                     2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktus ir 31 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jie draudžia valstybės narės valdžios institucijai atsisakyti pripažinti taikytinoje paveldėjimo teisėje numatytos testamentinės išskirtinės per vindicationem, kurią testatorius pasirinko pagal minėto reglamento 22 straipsnio 1 dalį, materialines pasekmes, kai toks atsisakymas grindžiamas tuo, kad testamentinė išskirtinė susijusi su nekilnojamojo turto, esančio toje valstybėje narėje, kurios teisės aktuose nenumatytas tiesiogines materialines pasekmes sukeliančios testamentinės išskirtinės institutas paveldėjimo atsiradimo momentu, nuosavybės teise.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: lenkų.


2010 m. gruodžio 15 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Nicolás Angulo Sánchez prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Viešoji tarnyba. # Byla F-67/09.


2001 m. vasario 22 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Office national des pensions (ONP) prieš Gioconda Camarotto (C-52/99) ir Giuseppina Vignone (C-53/99). # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Cour du travail de Liège - Belgija. # Socialinė apsauga. # Sujungtos bylos C-52/99 ir C-53/99.


1983 m. birželio 30 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Bernhard Schloh prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Byla 85/82.


2001 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Carlo De Nicola prieš Europos investicijų banką. # Europos investicijų bankas - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas - Pareigų paaukštinimas - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Sujungtos bylos T-7/98, T-208/98 ir T-109/99.


title: 2008 m. rugsėjo 24 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # M prieš Europos ombudsmeną. # Deliktinė atsakomybė - Komisijos sprendimas nutraukti skundo dėl valstybės narės elgesio nagrinėjimą - Europos ombudsmeno sprendimas dėl skundo nagrinėjimo - Komisijos padarytos klaidos konstatuojant netinkamo administravimo atvejus - Ieškovo įvardijimas - Teisės į privataus gyvenimo gerbimą, proporcingumo ir rungtyniškumo principų pažeidimas - Moralinė žala - Priežastinis ryšys. # Byla T-412/05.

text:
      2008 m. rugsėjo 24 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas M prieš Ombudsmeną
      (Byla T‑412/05)
      „Deliktinė atsakomybė – Komisijos sprendimas nutraukti skundo dėl valstybės narės elgesio nagrinėjimą – Europos ombudsmeno sprendimas dėl skundo nagrinėjimo – Komisijos padarytos klaidos konstatuojant netinkamo administravimo atvejus – Ieškovo įvardijimas – Teisės į privataus gyvenimo gerbimą, proporcingumo ir rungtyniškumo principų pažeidimas – Moralinė žala – Priežastinis ryšys“
      1.                     Procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai – Bylos dalyko nustatymas (EB 288 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio
            1 pastraipa ir 53 straipsnio 1 pastraipa; Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas)
            (žr. 43–48 punktai)
      2.                     Europos ombudsmenas – Pareiga paisyti konfidencialumo principo – Pareiga neįvardyti asmenų, kuriems netaikoma jo kontrolė
            (žr. 126–133 punktus)
      3.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Pakankamai rimtas viršesnės teisės normos, ginančios privačių asmenų teises, pažeidimas (EB 288 straipsnio
            2 pastraipa) (žr. 133–145 punktus)
      4.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Dėl neteisėto akto atsiradusi reali ir tikra žala (EB 288 straipsnio 2 pastraipa) (žr. 146–158 punktus)
      Dalykas

               Prašymas pagal EB 288 straipsnio antrąją pastraipą atlyginti žalą, kurią patyrė ieškovas, įvardytas 2002 m. liepos 18 d. Europos
                  ombudsmeno sprendime, susijusiame su skundu, įregistruotu Nr. 1288/99/OV, ir dėl ombudsmeno neatsargumo tiriant minėtą skundą
                  bei darant išvadas minėtame sprendime.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Priteisti iš Europos ombudsmeno 10 000 eurų išmoką M naudai.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2007 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Suomijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2000/59/EB - Uosto priėmimo įrenginiai, skirti laivuose susidarančioms atliekoms ir krovinių likučiams - Visų uostų atliekų priėmimo ir tvarkymo planų neparengimas ir neįgyvendinimas. # Byla C-523/06.

text:
      2007 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Suomiją
      (Byla C‑523/06)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2000/59/EB – Uosto priėmimo įrenginiai, skirti laivuose susidarančioms atliekoms ir krovinių likučiams – Visų uostų atliekų priėmimo ir tvarkymo planų neparengimas ir neįgyvendinimas“
      1.                     Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 11 punktą)
      2.                     Institucijų aktai – Direktyvos – Valstybių narių atliekamas įgyvendinimas (EB 249 straipsnis) (žr. 12 punktą)
      3.                     Aplinka – Atliekos – Direktyva 2000/59 – Laivuose susidarančios atliekos ir krovinių likučiai (Europos Parlamento ir Tarybos
            direktyvos 2000/59 5 straipsnio 1 dalis) (žr. 13–14 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 2000 m. lapkričio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/59/EB dėl uosto
                  priėmimo įrenginių, skirtų laivuose susidarančioms atliekoms ir krovinių likučiams (OL L 332, p. 81), 5 straipsnio 1 dalis
                  ir 16 straipsnio 1 dalis – Visų Suomijos uostų atliekų priėmimo ir tvarkymo planų neparengimas ir neįgyvendinimas

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Neparengusi ir neįgyvendinusi visų savo uostų atliekų priėmimo ir tvarkymo planų, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
                     pagal 2000 m. lapkričio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/59/EB dėl uosto priėmimo įrenginių, skirtų laivuose
                     susidarančioms atliekoms ir krovinių likučiams, 5 straipsnio 1 dalį ir 16 straipsnio 1 dalį.

                  2.

                  	Priteisti iš Suomijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 29 d. # Europos Parlamentas prieš Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando ir Gastone Parigi. # Apeliacinis skundas - Nepriimtinumas. # Byla C-470/00 P.


title: 2009 m. balanžio 30 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką ir Wam SpA. # Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba - Įmonės įsteigimas tam tikrose trečiosiose šalyse - Lengvatinės paskolos - Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai - Konkurencijos iškraipymas - Prekyba su trečiosiomis šalimis - Komisijos sprendimas - Valstybės pagalbos neteisėtumas - Pareiga motyvuoti. # Byla C-494/06 P.

text:
      Byla C-494/06 P
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Italijos Respubliką ir Wam SpA
      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Įmonės įsteigimas tam tikrose trečiosiose valstybėse – Lengvatinės paskolos – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai – Konkurencijos iškraipymas – Prekyba su trečiosiomis valstybėms – Komisijos sprendimas – Valstybės pagalbos neteisėtumas – Pareiga motyvuoti“
      Sprendimo santrauka
      1.        Valstybių teikiama pagalba – Komisijos sprendimas, pripažįstantis pagalbą nesuderinama su bendrąja rinka – Pareiga motyvuoti
            – Taikymo sritis
      (EB 87 straipsnio 1 dalis ir 253 straipsnis)
      2.        Valstybių teikiama pagalba – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai – Neigiamas poveikis konkurencijai – Vertinimo kriterijai
      (EB 87 straipsnio 1 dalis)
      1.        Motyvai, reikalaujami EB 253 straipsnyje, turi būti pritaikyti prie aptariamo akto pobūdžio ir juose turi būti pateikiami
         aiškūs ir nedviprasmiški aktą priėmusios institucijos argumentai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priimto
         akto pagrindimu, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Nereikalaujama, kad akto motyvai apimtų visas faktines ir
         teisines aplinkybes, nes vertinant, ar jie atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę,
         bet ir kontekstą bei visas aptariamą klausimą reglamentuojančias taisykles.

      Šis priemonę kvalifikuojant kaip pagalbą taikomas principas reikalauja, kad būtų nurodytos priežastys, dėl kurių Komisija
         mano, kad aptariama priemonė patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Šiuo klausimu net tuo atveju, kai iš aplinkybių,
         kuriomis pagalba buvo suteikta, yra aišku, kad ji gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai arba iškraipo ar gali
         iškraipyti konkurenciją, Komisija privalo bent jau nurodyti šias aplinkybes savo sprendimo motyvuose.

      (žr. 48–49 punktus)
      2.        Siekiant nacionalinę priemonę kvalifikuoti kaip valstybės pagalbą, neprivaloma įrodyti, kad ši pagalba turi realios įtakos
         valstybių narių tarpusavio prekybai ar kad ji realiai iškraipo konkurenciją, o reikia tik išsiaiškinti, ar tokia pagalba gali
         daryti poveikį tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją. Kalbant konkrečiai apie poveikio valstybių narių tarpusavio
         prekybai sąlygą, valstybės narės pagalbos skyrimas sumažinant mokesčius kai kuriems jos apmokestinamiesiems asmenims turi
         būti laikomas galinčiu daryti poveikį šiai prekybai ir todėl tenkinančiu šią sąlygą, kai šie apmokestinamieji asmenys vykdo
         ūkinę veiklą, kuri yra tokios prekybos objektas, arba kai neatmestina, kad jie galbūt konkuruoja su kitose valstybėse narėse
         įsteigtais ūkio subjektais. Be to, kai valstybės narės suteikta pagalba sustiprina įmonės padėtį, palyginti su kitomis Bendrijos
         vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, reikia laikyti, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai. Šiuo požiūriu aplinkybė,
         kad ekonominis sektorius buvo liberalizuotas Bendrijos lygiu, gali reikšti realų ar potencialų pagalbos poveikį konkurencijai
         ir valstybių narių tarpusavio prekybai.

      (žr. 50–53 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 30 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Įmonės įsteigimas tam tikrose trečiosiose valstybėse – Lengvatinės paskolos – Poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai – Konkurencijos iškraipymas – Prekyba su trečiosiomis valstybėmis – Komisijos sprendimas – Valstybės pagalbos neteisėtumas – Pareiga motyvuoti“
      Byloje C‑494/06 P
      dėl 2006 m. lapkričio 24 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama V. Di Bucci ir E. Righini, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Italijos Respublikai, atstovaujamai I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato P. Gentili,

      Wam SpA, įsteigtai Cavezzo di Modena (Italija), atstovaujamai advokato E. Giliani,

      ieškovėms pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. vasario 21 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2008 m. lapkričio 20 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniu skundu Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti 2006 m. rugsėjo 6 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos
         teismo sprendimą Italija ir Wam prieš Komisiją (T‑304/04 ir T‑316/04, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis panaikino 2004 m. gegužės 19 d. Komisijos sprendimą 2006/177/EB
         dėl valstybės pagalbos C‑4/2003 (ex NN 102/2002), kurią Italija suteikė WAM SpA (OL L 63, 2006, p. 11, toliau – ginčijamas sprendimas).

       Ginčo aplinkybės
      2        1981 m. liepos 29 d. Įstatymo Nr. 394 (GURI Nr. 206, 1981 m. liepos 29 d.) dėl paramos priemonių Italijos eksportui 2 straipsnis
         yra teisinis pagrindas, kuriuo remdamosi Italijos valdžios institucijos gali suteikti lėšų eksporto bendrovėms, trečiosiose
         valstybėse vykdančioms įsiskverbimo į rinką programas.

      3        Wam SpA (toliau – Wam) yra Italijos bendrovė, kuri kuria, gamina ir parduoda pramonines maišymo mašinas ir jų dalis, iš esmės naudojamas maisto,
         cheminių medžiagų, farmacijos ir aplinkosaugos pramonėje.

      4        1995 m. lapkričio 24 d. Italijos valdžios institucijos nusprendė suteikti Wam 2 281 485 000 ITL (apytikriai 1,8 milijono eurų) lengvatinę paskolą, siekiant įgyvendinti jos skverbimosi į Japonijos, Pietų
         Korėjos ir Taivano rinkas programą. Dėl ekonominės krizės Korėjoje ir Taivane planuoti projektai nebuvo įgyvendinti šiose
         šalyse. Wam faktiškai gavo 1 358 505 412 ITL (apytikriai 700 000 eurų) paskolą nuolatinėms buveinėms įsteigti ir išlaidoms, skirtoms
         skatinti prekybą Tolimuosiuose Rytuose, padengti.

      5        2000 m. lapkričio 9 d. Italijos valdžios institucijos nusprendė suteikti Wam dar vieną 3 603 574 689 ITL (apytikriai 1,8 milijono euro) lengvatinę paskolą. Šia paskola finansuojamą programą Kinijoje
         įgyvendino Wam ir Wam Bulk Handling Machinery (Shanghai) Co. Ltd, 100 % Wam kontroliuojama vietos įmonė.

      6        1999 m. gavusi skundą Komisija pradėjo tyrimą dėl tariamos valstybės pagalbos Wam. 2003 m. sausio 21 d. ji priėmė sprendimą pradėti formalią tyrimo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą dėl šios tariamos
         pagalbos Wam.

      7        2004 m. gegužės 19 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Klausimu, ar pirmą ir antrą kartą suteikta pagalba (toliau – ginčijama
         pagalba) yra „valstybės pagalba“ EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, ginčijamame sprendime nurodyta:

      „75) (Ginčijama pagalba) yra suteikta per viešojo finansavimo dotacijas kaip lengvatinės paskolos konkrečiai įmonei, būtent
         WAM SpA. Šie įnašai pagerina finansinę pagalbos gavėjo padėtį. Dėl galimybės daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai Europos
         Teisingumo Teismas pabrėžė, kad, net jei pagalba skirta eksportui už ES ribų, vis tiek gali būti daromas poveikis Bendrijos
         tarpusavio prekybai. Be to, atsižvelgiant į rinkų, kuriose veikia Bendrijos įmonės, tarpusavio priklausomybę, gali būti, kad
         tokia pagalba iškraipo konkurenciją Bendrijoje.

      76) WAM SpA dukterinių įmonių turi visame pasaulyje. Keletas iš jų yra įsteigtos beveik visose ES valstybėse narėse: Prancūzijoje, Olandijoje,
         Suomijoje, Didžiojoje Britanijoje, Danijoje, Belgijoje ir Vokietijoje. Skundo pateikėjas ypač pabrėžė, kad Bendrijos vidaus
         rinkoje jam sunku konkuruoti su WAM Engineering Ltd, kuri yra WAM SpA dukterinė įmonė Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje, ir kad jis Italijos bendrovės naudai praranda daug užsakymų. Be to, turint
         omenyje konkurenciją tarp Bendrijos įmonių ES nepriklausančiose šalyse, išsiaiškinta, kad (antrą kartą suteikta pagalba),
         kuri buvo skirta įsiskverbimui į Kinijos rinką paremti, finansuotą programą WAM SpA turėjo vykdyti kartu su WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co Ltd, vietine 100 % WAM SpA kontroliuojama bendrove.

      77) Remiantis Teisingumo Teismo praktika, net jei naudos gavėjas beveik visą savo produkciją eksportuoja už ES, EEE ir (stojančiųjų
         šalių) ribų, eksporto subsidijavimas vis tiek gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.

      78) Be to, šioje byloje nustatyta, kad 1995–1999 m. pardavimai užsienyje sudarė 52–57,5 % visos WAM SpA metinės apyvartos, iš kurios du trečdaliai pasiekta ES viduje (absoliučiais skaičiais – apie 10 milijonų eurų, palyginti
         su 5 milijonais eurų).

      79) Todėl, neatsižvelgiant į tai, ar (ginčijama pagalba) remia eksportą į kitas ES valstybes nares, ar už ES ribų, ji galėtų
         daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, ir todėl jai turėtų būti taikoma (EB) 87 straipsnio 1 dalis.

       Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      8        Italijos Respublika ir Wam pareiškė ieškinius dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo Pirmosios instancijos teisme. Vėliau šios dvi bylos buvo sujungtos.
         Italijos Respublika savo ieškinyje pateikė septynis panaikinimo pagrindus, o Wam dešimt. Vienas iš nurodytų pagrindų buvo susijęs su nepakankama Komisijos ginčijamo sprendimo motyvacija.

      9        Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismo antroji kolegija panaikino ginčijamą sprendimą. Priimdamas tokį sprendimą
         Pirmosios instancijos teismas rėmėsi Komisijos pareigos motyvuoti pažeidimu.

      10      Skundžiamo sprendimo 59 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad, norint „pagalbą“ laikyti su bendrąja rinka nesuderinama
         valstybės pagalba, ji turi atitikti visas EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas. Šios sąlygos yra tokios. Pirma, tai
         turi būti valstybės įsikišimas arba turi būti naudojami valstybiniai ištekliai. Antra, šis įsikišimas turi galėti paveikti
         valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, jis turi teikti naudą jos gavėjui, palaikydamas tam tikras įmones arba tam tikrų
         prekių gamybą. Ketvirta, jis turi iškraipyti konkurenciją arba galėti ją iškraipyti.

      11      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte nurodė, kad automatiškai nebuvo nustatyta, jog ginčijama pagalba
         daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai arba iškraipo ar gali iškraipyti konkurenciją, ir kad todėl tokią galimybę
         reikia įrodyti. Šiuo atžvilgiu Komisija ginčijamame sprendime turėjo pateikti atitinkamą informaciją dėl numanomo ginčijamos
         pagalbos poveikio. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad Komisija neprivalėjo įrodyti jos faktinio poveikio.

      12      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 66 punkte nusprendė, kad ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 75
         ir 77 punktuose išdėstyta motyvacija „rėmėsi teismo praktika grindžiamų principų priminimu ir tuo, kad neatmestinas poveikis
         prekybai ar konkurencijai, (ir) pati savaime negalėjo būti laikoma atitinkančia EB 253 straipsnio reikalavimus“.

      13      Dėl ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 75 punkte esančio teiginio, kad „šiomis subsidijomis suteikiama galimybė pagerinti
         gavėjo finansinę padėtį“, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog jis tiesiogiai nesusijęs su poveikio prekybai ar konkurencijos
         iškraipymui sąlygomis, bet bendrai su naudos konkrečiai įmonei suteikimo sąlyga, kuri yra kita pagalbos sąvokos ypatybė EB 87 straipsnio
         1 dalies prasme. Taip pat Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 67 punkte konstatavo, kad „pagalbos skyrimo konkrečiai
         įmonei, kaip tai būdinga bet kokios valstybės pagalbos atveju, ir su tuo susijusio šios įmonės finansinės situacijos pagerėjimo
         nepakanka įrodyti, kad ši pagalba tenkina visus EB 87 straipsnio 1 dalies kriterijus.“

      14      Dėl motyvacijos, išdėstytos ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 76 ir 78 punktuose, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
         sprendimo 68 punkte nurodė, kad tai yra „informacija, suteikianti galimybę įrodyti, jog Wam veikia pasaulio ir Bendrijos rinkose, kad ji dalyvauja prekyboje būtent eksportuodama ir konkuruoja su kitomis įmonėmis.“

      15      Tačiau skundžiamo sprendimo 69 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad „ši informacija neparodo, kodėl dėl suteiktos
         ginčijamos pagalbos ir atsižvelgiant į jos ypatumus bei šios bylos aplinkybes, buvo galima daryti poveikį valstybių narių
         tarpusavio prekybai, nei kodėl buvo iškraipoma konkurencija ar galima ją iškraipyti. Be to, tai tik kelios iš daugelio aplinkybių,
         kurias reikia įvertinti nagrinėjant galimą ginčijamos pagalbos poveikį“.

      16      Pirmosios instancijos teismas atmetė Komisijos argumentą, kad konkurencija buvo iškraipyta todėl, kad dėl ginčijamos pagalbos
         Wam padėtis sustiprėjo, palyginti su kitų valstybių narių įmonėmis, potencialiomis jos konkurentėmis.

      17      Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šis argumentas yra netinkamas, nes ginčijamame sprendime nėra nei aiškių nuorodų
         šiuo klausimu, nei pakankamų tokio sustiprėjimo įrodymų. Dėl tų pačių priežasčių Pirmosios instancijos teismas atmetė argumentą,
         kad ginčijama pagalba suteikė galimybę Wam įgyvendinti savo skverbimosi į užsienio rinkas programą ir kitiems tikslams panaudoti atsilaisvinusias lėšas Bendrijos lygiu.

      18      Pirmosios instancijos teismas atmetė Komisijos teiginį, kad nebuvo prasmės nagrinėti Bendrijos rinkos ir Tolimųjų Rytų rinkos
         tarpusavio priklausomybės, nes Wam dalyvauja prekyboje Bendrijos viduje. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 74 punkte nusprendė, jog „vien teiginio,
         kad Wam dalyvauja Bendrijos vidaus prekyboje, nepakanka siekiant įrodyti galimą įtaką tokiai prekybai ar konkurencijos iškraipymui,
         todėl reikalingas išsamus pagalbos poveikio tyrimas, ypač atsižvelgiant į tai, kad ja kompensuojamos Tolimųjų Rytų rinkoje
         patirtos išlaidos, ir prireikus ištirti šios rinkos ir ES rinkos tarpusavio priklausomybę“.

      19      Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 74 punkte nurodė, kad ginčijamame sprendime remiamasi rinkų, kuriose
         veikia Bendrijos įmonės, tarpusavio priklausomybe, priešingai nei 1990 m. kovo 21 d. Sprendime Belgija prieš Komisiją, vadinamame Tubemeuse (C‑142/87, Rink. p. I‑959, 36–38 punktai), nepateikiant įrodymų, patvirtinančių šio sprendimo motyvuojamosios dalies 75 punkte
         išdėstytą ir minėtame Tubemeuse sprendime suformuluotu principu grindžiamą teiginį, kad dėl tokios tarpusavio priklausomybės ginčijama pagalba gali daryti
         įtaką konkurencijai Bendrijoje.

      20      Galiausiai dėl ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 79 punkto, kuriame nurodyta, kad „neatsižvelgiant į tai, ar (ginčijama
         pagalba) remia eksportą į kitas ES valstybes nares, ar už ES ribų, ji galėtų daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai
         ir todėl jai turėtų būti taikoma EB 87 straipsnio 1 dalis“, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 75 punkte nusprendė,
         kad ginčijamame sprendime „nėra formaliai nagrinėjamas konkurencijos iškraipymas, ir todėl jame aiškiai neatsižvelgiama į
         tai, jog ši sąlyga būtina taikant šį straipsnį“.

      21      Skundžiamo sprendimo 75 punkte Pirmosios instancijos teismas, pirma, pastebėjo, jog „jokia informacija neparodoma, kad ginčijama
         pagalba siekiama remti eksportą į kitas valstybes nares ir, antra, kad šia pagalba nesiekiama tiesiogiai ir nedelsiant remti
         eksporto už Europos Sąjungos ribų, bet finansuoti skverbimosi į rinkas programą“.

      22      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 76 punkte nusprendė, kad ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 74–79 punktuose
         pateikta motyvacija neleidžia suprasti, kodėl šios bylos aplinkybėmis ginčijama pagalba gali daryti įtaką valstybių narių
         tarpusavio prekybai, iškraipo ar gali iškraipyti konkurenciją ir kad todėl ginčijamame sprendime pateiktos aplinkybės nėra
         pakankama motyvacija Komisijos išvadoms dėl EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo pagrįsti.

      23      Todėl Pirmosios instancijos teismas, neišnagrinėjęs kitų Italijos Respublikos ir Wam nurodytų pagrindų, panaikino ginčijamą sprendimą dėl nepakankamos motyvacijos, nes jame nebuvo pakankamai informacijos, leidžiančios
         padaryti išvadą, kad visos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos yra tenkinamos.

       Šalių reikalavimai
      24      Savo apeliaciniu skundu Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą ir
      –        galutinai išsprendus ginčą atmesti šį ieškinį kaip nepriimtiną,
      –        nepatenkinus šių reikalavimų, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti ją iš naujo ir
      –        priteisti iš Italijos Respublikos ir Wam bylinėjimosi išlaidas, patirtas abiejose instancijose.

      25      Italijos Respublika Teisingumo Teismo prašo Komisijos apeliacinį skundą pripažinti nepriimtinu arba jį atmesti ir priteisti
         iš jos bylinėjimosi išlaidas.

      26      Wam Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą dėl to, kad jis yra nepriimtinas arba nepagrįstas. Subsidiariai Wam prašo Teisingumo Teismo panaikinti ginčijamą sprendimą dėl kitų pagrindų arba grąžinti bylą, kad Pirmosios instancijos teismas
         priimtų sprendimą, ir bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant patirtas šioje instancijoje.

       Dėl apeliacinio skundo
       Dėl priimtinumo
      27      Tiek Italijos Respublika, tiek Wam ginčija apeliacinio skundo priimtinumą.

      28      Italijos Respublika tvirtina, kad Komisijos teiginys dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo neatitikties Teisingumo Teismo
         praktikai yra pagrindas, kuris nesusijęs su teisės klausimu.

      29      Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnį apeliacinis skundas Teisingumo Teismui paduodamas
         tik teisės klausimais. Jis gali būti grindžiamas Pirmosios instancijos teismo padarytu Bendrijos teisės pažeidimu.

      30      Kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 20 punkte, Komisijos apeliacinis skundas pagrįstas būtent teiginiu, kad Pirmosios
         instancijos teismas, nesilaikydamas ir netaikydamas Teisingumo Teismo praktikoje įtvirtinto EB 87 ir 253 straipsnių aiškinimo,
         pažeidė Bendrijos teisę.

      31      Iš to išplaukia, jog Italijos Respublikos argumentas, kad apeliacinis skundas nėra grindžiamas teisės klausimu, turi būti
         atmestas.

      32      Dėl Wam argumento, kad Komisijos apeliaciniu skundu Teisingumo Teismo prašoma, pirma, iš naujo išnagrinėti skundžiamą sprendimą dėl
         esmės, neapsiribojant „esminiais procedūriniais reikalavimais“, kaip reikalaujama EB 230 straipsnyje, ir, antra, atlikti kontrolę
         dėl esmės, kuriai Teisingumo Teismas neturi kompetencijos apeliacinio proceso stadijoje, visų pirma reikia konstatuoti, kad
         EB 230 straipsnis suteikia Teisingumo Teismui jurisdikciją nagrinėti Bendrijos institucijų, išskyrus Pirmosios instancijos
         teismo, ieškinius, o ieškiniai dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimų reglamentuojami EB 225 straipsnio 1 dalimi ir Teisingumo
         Teismo statutu.

      33      Taip pat reikia priminti, kad pareiga motyvuoti yra esminis reikalavimas, kuris turi būti atskirtas nuo motyvų pagrįstumo
         klausimo, kuris apima ginčijamo akto teisėtumą iš esmės (žr. 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑310/99, Rink. p. 2289, 48 punktą). Kadangi vieninteliu Komisijos apeliacinio skundo pagrindu siekiama būtent užginčyti
         teisinę pareigos motyvuoti analizę, kurią atliko Pirmosios instancijos teismas, Komisija neturėtų būti kaltinama tuo, kad
         prašo Teisingumo Teismą iš naujo išnagrinėti ginčijamą sprendimą dėl esmės.

      34      Iš to išplaukia, kad Wam argumentą dėl vienintelio Komisijos apeliacinio skundo pagrindo priimtinumo taip pat reikia atmesti.

      35      Todėl apeliacinį skundą reikia pripažinti priimtinu.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      36      Komisija nurodo vienintelį apeliacinio skundo pagrindą, kad skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida, nes jame nuspręsta,
         kad ginčijamas sprendimas nemotyvuotas. Ji tvirtina, jog nusprendęs, kad, taikant EB 87 straipsnio 1 dalį, paprasčiausio teiginio
         dėl įmonės dalyvavimo Bendrijos vidaus prekyboje nepakanka siekiant įrodyti poveikį prekybai ar konkurencijos iškraipymą,
         Pirmosios instancijos teismas pažeidė susijusias EB 87 straipsnio 1 dalies ir EB 253 straipsnio nuostatas. Komisija tvirtina,
         kad reikalaudamas tokios motyvacijos Pirmosios instancijos teismas prieštaravo nusistovėjusiai Teisingumo Teismo praktikai
         šioje srityje.

      37      Komisija tvirtina, kad Wam dalyvavimas Bendrijos vidaus prekyboje pats savaime įrodo poveikį, kokį subsidija gali turėti šiai prekybai.

      38      Dėl skundžiamo sprendimo 73 ir 74 punktų, kuriuose kritikuojama tai, kad ginčijamame sprendime nėra pakankamai informacijos,
         susijusios su Wam padėties konkurenciniu sustiprėjimu, Komisija tvirtina, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, kai dėl pagalbos įmonė
         nepatiria paprastai patiriamų išlaidų ir sustiprinama jos padėtis kitų Bendrijos vidaus prekyboje konkuruojančių įmonių atžvilgiu,
         ji daro įtaką prekybai ir iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas. Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo, kad ji neprivalo išnagrinėti
         faktinių pagalbos pasekmių.

      39      Komisija kritikuoja skundžiamą sprendimą tiek, kiek jame konstatuota, kad ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas, nes jame
         nėra jokio argumento, susijusio su Bendrijos rinkos ir Tolimųjų Rytų rinkos tarpusavio priklausomybe, kuriai daro poveikį
         ginčijama pagalba. Komisija mano, jog Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į akivaizdų teiginį, kad pinigai yra pakeičiamieji
         daiktai ta prasme, kad, kai įmonė vykdo veiklą Bendrijos viduje, nereikia specialiai įrodyti, jog pagalba, skirta remti skverbimąsi
         į užsienio rinkas, taip pat gali turėti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją.

      40      Galiausiai Komisija nurodo Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią, kai iš pačių aplinkybių, kuriomis buvo skirta pagalba,
         matyti, kad ji gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipo ar gali iškraipyti konkurenciją, Komisija
         gali tik nurodyti šias aplinkybes savo sprendimo motyvuose. Komisija mano, kad būtent taip ji padarė ginčijamame sprendime.

      41      Wam tvirtina, kad apeliacinis skundas nėra pagrįstas. Wam mano, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai taikė nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią pareiga motyvuoti
         nėra įvykdyta, kai motyvacija pagrįsta abstrakčiais arba tik hipotetiniais vertinimais. Wam tvirtina, kad sąlygos, susijusios su poveikiu prekybai ir konkurencijos iškraipymu, gali būti laikomos tenkinamomis tik remiantis
         faktine informacija, kuri konkrečiai, o ne tik abstrakčiai įrodo, kaip šioje byloje nagrinėjamas valstybės įsikišimas arba
         valstybinių išteklių naudojimas sustiprina įmonės gavėjos konkurencinę padėtį ir sumažina jos gamybos išlaidas.

      42      Italijos Respublika mano, kad Pirmosios instancijos teismas nepažeidė EB 87 straipsnio 1 dalies ir laikėsi Teismo praktikos.
         1980 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Philip Morris Holland prieš Komisiją (730/79, Rink. p. 2671) poveikis prekybai apibrėžiamas taip, kad subsidija turi „sustiprinti įmonės poziciją, palyginti su
         kitomis Bendrijos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis“.

      43      Italijos Respublika tvirtina, kad ginčijamame sprendime būtent ir nėra nagrinėjami, nors bendrai, konkurencijos Bendrijos
         viduje, kuriai gali daryti poveikį pagalba, ypatumai, kartu ir hipotezė dėl „santykinio sustiprinimo“, kuri turėtų paaiškinti
         poveikį prekybai Bendrijos viduje. Apeliacinio skundo 15 punkte pateikta pastaba, susijusi su tariamu sustiprinimo poveikiu,
         yra nepriimtina, Pirmosios instancijos teismui skundžiamo sprendimo 73 punkte nusprendus, kad šis poveikis pirmą kartą buvo
         nurodytas per teisme vykusį posėdį.

      44      Italijos Respublika nurodo tą patį prieštaravimą dėl priimtinumo apeliacinio skundo 15 punkte nurodytos pastabos, susijusios
         su poveikiu konkurencijos iškraipymui, kuris gali atsirasti todėl, kad įmonė dėl aptariamos subsidijos nepatirtų išlaidų,
         kurias paprastai patiria, atžvilgiu.

      45      Ši valstybė narė nurodo, kad 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją (C‑372/97, Rink. p. I‑3679) 56 punkte numatyta, jog motyvacija yra pakankama, kai Komisija, bent bendrai, identifikuoja atitinkamų
         įmonių kategorijų normalias išlaidas ir kaip jos susijusios su pagalbos tikslu. Šioje byloje ginčijamo sprendimo motyvuojamojoje
         dalyje nėra paaiškinta, kodėl patirtos išlaidos yra „normalūs kaštai“.

      46      Be to, Italijos Respublika tvirtina, jog minėtame sprendime Tubemeuse aiškiai nurodyta, kad negalima preziumuoti, jog dėl tariamos naudos, gautos konkurencijos už Bendrijos ribų srityje, taip
         pat gaunama nauda Bendrijos konkurencijos srityje. Taigi Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad šiuo atžvilgiu
         motyvacija yra nepakankama.

      47      Galiausiai Italijos Respublika tvirtina, jog Komisijos argumentas, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į pinigų
         pakeičiamumą, yra nepriimtinas, nes jo neapima teisinis pagrindas dėl motyvacijos nebuvimo ir jis yra papildoma motyvacija
         ginčijamame sprendime pateiktosios atžvilgiu. Bet kuriuo atveju „išteklių atlaisvinimo“ teorija nėra pakankama motyvacija
         nepateikus papildomų paaiškinimų, atsižvelgiant į tai, kad ja taip pat būtų galima pasinaudoti įrodinėjant, jog ginčijama
         pagalba neturi jokio poveikio Bendrijos rinkai.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      48      Pagal nusistovėjusią Teismo praktiką motyvai, reikalaujami EB 253 straipsnyje, turi būti pritaikyti prie aptariamo akto pobūdžio
         ir juose turi būti pateikiami aiškūs ir nedviprasmiški aktą priėmusios institucijos argumentai, kad suinteresuotieji asmenys
         galėtų susipažinti su priimto akto pagrindimu, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Nereikalaujama, kad akto motyvai
         apimtų visas faktines ir teisines aplinkybes, nes vertinant, ar jie atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama
         ne tik į jų formuluotę, bet ir kontekstą bei visas aptariamą klausimą reglamentuojančias taisykles (2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo
         Portugalija prieš Komisiją, C‑88/03, Rink. p. I‑7115, 88 punktą ir nurodyta Teismo praktika).

      49      Šis priemonę kvalifikuojant kaip pagalbą taikomas principas reikalauja, kad būtų nurodytos priežastys, dėl kurių Komisija
         mano, kad aptariama priemonė patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Šiuo klausimu net tuo atveju, kai iš aplinkybių,
         kuriomis pagalba buvo suteikta, yra aišku, kad ji gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai arba iškraipo ar gali
         iškraipyti konkurenciją, Komisija privalo bent jau nurodyti šias aplinkybes savo sprendimo motyvuose (minėto sprendimo Portugalija prieš Komisiją 89 punktas ir nurodyta Teismo praktika).

      50      Šiame kontekste reikia nurodyti, kad pagal taip pat nusistovėjusią Teismo praktiką siekiant nacionalinę priemonę kvalifikuoti
         valstybės pagalba, neprivaloma įrodyti, kad ši pagalba turi realios įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ar kad ji realiai
         iškraipo konkurenciją, o reikia tik išsiaiškinti, ar tokia pagalba gali daryti poveikį tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją
         (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt., C‑222/04, Rink. p. I‑289, 140 punktas ir nurodyta Teismo praktika).

      51      Kalbant konkrečiai apie poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai sąlygą, reikia pastebėti, jog iš Teismo praktikos matyti,
         kad valstybės narės pagalbos skyrimas sumažinant mokesčius kai kuriems jos apmokestinamiesiems asmenims turi būti laikomas
         galinčiu daryti poveikį šiai prekybai ir todėl tenkinančiu šią sąlygą, kai šie apmokestinamieji asmenys vykdo ūkinę veiklą,
         kuri yra tokios prekybos objektas, arba kai neatmestina, kad jie galbūt konkuruoja su kitose valstybėse narėse įsteigtais
         ūkio subjektais (šiuo klausimu žr. minėto 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Heiser, C‑172/03, Rink. p. I‑1627, 35 punktą ir minėto sprendimo Portugalija prieš Komisiją 91 punktą).

      52      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad kai valstybės narės suteikta pagalba sustiprina įmonės padėtį, palyginti su kitomis
         Bendrijos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, reikia laikyti, kad pagalba turėjo įtakos šiai prekybai (minėto sprendimo
         Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. 141 punktas ir nurodyta Teismo praktika).

      53      Šiuo požiūriu aplinkybė, kad ekonominis sektorius buvo liberalizuotas Bendrijos lygiu, gali reikšti realų ar potencialų pagalbos
         poveikį konkurencijai ir valstybių narių tarpusavio prekybai (minėto sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. 142 punktas ir nurodyta Teismo praktika).

      54      Dėl konkurencijos iškraipymo sąlygos reikia nurodyti, kad pagalba, kuri atleidžia įmonę nuo išlaidų, kurias įprastai ji patirtų
         pati valdydama ar vykdydama įprastinę veiklą, iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas (2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Vokietija prieš Komisiją, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 30 punktas ir minėto sprendimo Heiser 55 punktas).

      55      Šioje byloje reikia konstatuoti, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 76 punkte nusprendęs, kad ginčijamo
         sprendimo motyvuojamosios dalies 74–79 punktuose išdėstyta motyvacija neleidžia suprasti, kodėl šios bylos aplinkybėmis ginčijama
         pagalba gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipo ar gali iškraipyti konkurenciją, nepažeidė pirmiau
         nurodytos Teismo praktikos, susijusios su Komisijos pareiga motyvuoti valstybės pagalbos srityje.

      56      Iš tiesų dėl šios bylos aplinkybių Pirmosios instancijos teismas teisingai skundžiamo sprendimo 63 punkte pabrėžė, kad ginčijama
         pagalba siekiama padengti, suteikiant lengvatines paskolas, skverbimosi į trečiųjų šalių rinką išlaidas, susijusias su nuolatinių
         buveinių steigimu, ar skatinti prekybą ir kad jų subsidijos ekvivalentas yra santykinai nedidelis. Be to, šio sprendimo 75 punkte
         Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad šia pagalba nesiekiama tiesiogiai ir nedelsiant remti eksporto už Europos Sąjungos
         ribų, bet finansuoti skverbimosi į rinką programą.

      57      Atsižvelgiant į šias specifines bylos aplinkybes, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 63 punkte nusprendęs,
         kad Komisija ypač privalėjo išnagrinėti, ar ginčijama pagalba gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipyti
         konkurenciją, pateikdama ginčijamame sprendime atitinkamą informaciją dėl jos numanomo poveikio, nepadarė teisės klaidos.

      58      Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 64 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė, kad pakanka Komisijai teisingai
         nurodyti, kodėl ginčijama pagalba gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipo ar gali iškraipyti konkurenciją.
         Pirmosios instancijos teismas visų pirma šiame kontekste pažymėjo, kad Komisija neprivalo atlikti atitinkamos rinkos arba
         aptariamos valstybių narių tarpusavio prekybos krypčių realios situacijos ekonominės analizės, nei įrodyti realaus ginčijamos
         pagalbos poveikio, pavyzdžiui, Wam nustatytoms kainoms, ar išnagrinėti Wam pardavimus Jungtinės Karalystės rinkoje.

      59      Be to, dėl konkretaus šių principų taikymo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 66 punkte teisingai konstatavo,
         kad bendra motyvacija, kokia pateikta ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 75 ir 77 punktuose, kuri pagrįsta sprendimo
         Tubemeuse principų priminimu, pati savaime negali būti laikoma atitinkančia EB 253 straipsnio reikalavimus.

      60      Dėl ginčijamo sprendimo motyvuojamosios dalies 76 ir 78 punktuose pateiktos motyvacijos Pirmosios instancijos teismas nepadarydamas
         teisės klaidos skundžiamo sprendimo 68–74 nusprendė, kad šių konstatuojamosios dalies punktų, net skaitomų kartu su ginčijamo
         sprendimo motyvuojamosios dalies 75 punkte numatytais principais, bei kartu su teiginiu, kad finansinė Wam situacijai pagerėjo, nepakanka siekiant suprasti, kaip ginčijama pagalba šioje byloje gali daryti poveikį valstybių narių
         tarpusavio prekybai ir iškraipo ar gali iškraipyti konkurenciją.

      61      Iš tiesų, priešingai nei tvirtina Komisija, šiuo atžvilgiu vien to, kad Wam dalyvauja prekyboje Bendrijos viduje didelę dalį savo produkcijos eksportuodama Sąjungos viduje, specifinėmis šio sprendimo
         55 punkte primintomis šios bylos aplinkybėmis, nepakanka tokiam poveikiui įrodyti.

      62      Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pažymėti, kad jei iš šio sprendimo 50 ir 52 punktuose nurodytos Teismo praktikos išplaukia,
         jog toks poveikis iš esmės gali kilti dėl to, kad pagalbos gavėjas veikia liberalizuotoje Europos rinkoje, vis dėlto šioje
         byloje, priešingai aplinkybėms, kuriomis buvo priimti šie sprendimai, ginčijama pagalba nėra tiesiogiai susijusi su gavėjo
         veikla šioje rinkoje, bet ja siekiama padengti skverbimosi į trečiųjų šalių rinkas išlaidas. Tokiomis aplinkybėmis, juo labiau
         kalbant apie pagalbą, kurios subsidijos ekvivalentas yra santykinai nedidelis, šios pagalbos poveikis prekybai ir konkurencijai
         Bendrijos viduje yra ne toks greitas ir sunkiau pastebimas, o tai reikalauja, kad Komisija išsamiau motyvuotų savo sprendimą.

      63      Galiausiai dėl šio sprendimo 54 punkte nurodytos Teismo praktikos, pagal kurią pagalba, dėl kurios įmonė nepatiria išlaidų,
         kurias įprastai patirtų pati valdydama ar vykdydama įprastinę veiklą, iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas, pakanka nurodyti,
         kad aptariama pagalba nesiekiama, kad Wam neturėtų tokių išlaidų.

      64      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 62–76 punktuose pateiktame vertinime
         iš esmės nurodydamas, kad Komisija turėjo atlikti išsamesnę galimo ginčijamos pagalbos poveikio valstybių narių tarpusavio
         prekybai ir konkurencijai analizę ir ginčijamame sprendime pateikti papildomos informacijos dėl šio poveikio, neketino nesilaikyti
         pirmiau nurodytos Teismo praktikos, bet bandė atsižvelgti į specifines šios bylos aplinkybes, ir todėl jo negalima kaltinti
         padarius teisės klaidą šiuo atžvilgiu.

      65      Šios išvados nepaneigia Komisijos nurodyti argumentai dėl Pirmosios instancijos teismo teiginių, išdėstytų skundžiamo sprendimo
         74 punkte. Iš tiesų šie teiginiai dėl Europos rinkos ir Tolimųjų Rytų rinkos tarpusavio priklausomybės nagrinėjimo yra susiję
         su galimybe daryti netiesioginį poveikį prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai, apie kurį kalbama minėtame sprendime Tubemeuse. Be to, jei iš tiesų tarpusavio priklausomybės nagrinėti nereikia, įrodžius, kad pagalba turi tiesioginį poveikį Bendrijos
         vidaus prekybai, vis dėlto reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime, kaip tai buvo nurodyta šio sprendimo ankstesniuose
         punktuose, tokių įrodymų nepakanka.

      66      Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad apeliacinį skundą reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Italijos Respublika ir Wam reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos, o pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi abiejose
         instancijose išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


2015 m. kovo 26 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG prieš Europos Komisiją. # Byla C-7/14 P.