title: 2016 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna SA prieš Prezes Urzędu Regulacji Energetyki.#Sąd Najwyższy prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybės pagalba – Ilgalaikės elektros energijos pirkimo sutartys – Savanoriško nutraukimo atveju numatytos kompensacijos – Komisijos sprendimas, kuriuo valstybės pagalba pripažinta suderinama su vidaus rinka – Nacionalinio teismo atliekamas pagalbos teisėtumo tikrinimas – Per didelių sąnaudų metinis tikslinimas – Momentas, kai atsižvelgiama į energijos gamintojo priklausymą įmonių grupei.#Byla C-574/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. rugsėjo 15 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Valstybės pagalba — Ilgalaikės elektros energijos pirkimo sutartys — Savanoriško nutraukimo atveju numatytos kompensacijos — Komisijos sprendimas, kuriuo valstybės pagalba pripažinta suderinama su vidaus rinka — Nacionalinio teismo atliekamas pagalbos teisėtumo tikrinimas — Per didelių sąnaudų metinis tikslinimas — Momentas, kai atsižvelgiama į energijos gamintojo priklausymą įmonių grupei“
      Byloje C‑574/14
      dėl Sąd Najwyższy (Aukščiausiasis Teismas, Lenkija) 2014 m. spalio 8 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. gruodžio 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A.

      prieš

         Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. L. da Cruz Vilaça, Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas A. Tizzano (pranešėjas), teisėjai F. Biltgen, A. Borg Barthet ir E. Levits,
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. sausio 27 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A., atstovaujamos adwokat A. Jodkowski,

               —

                  Prezes Urzędu Regulacji Energetyki, atstovaujamo Z. Muras ir A. Walkiewicz,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna, M. Rzotkiewicz ir E. Gromnicka,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos K. Herrmann, P. Němečková ir R. Sauer,

         susipažinęs su 2016 m. balandžio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 107 straipsnio ir ESS 4 straipsnio 3 dalies, siejamų su 2007 m. rugsėjo 25 d. Komisijos sprendimo 2009/287/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Lenkija suteikė kaip elektros energijos pirkimo sutarčių dalį, ir dėl valstybės pagalbos, susijusios su kompensacija savanoriškai nutraukus elektros energijos pirkimo sutartis, kurią Lenkija planuoja suteikti (OL L 83, 2009, p. 1), nuostatomis, išaiškinimo.

               2

               Prašymas pateiktas nagrinėjant PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (toliau – PGE) ir Prezes Urzędu Regulacji Energetyki (Lenkijos energijos sektoriaus reguliavimo institucijos viršininkas, toliau – URE viršininkas) ginčą dėl metinio kompensacijos, į kurią PGE turi teisę dėl vadinamųjų „per didelių“ sąnaudų, tikslinimo dydžio nustatymo 2009 m.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Komisijos komunikatas dėl valstybės pagalbos, susijusios su per didelėmis sąnaudomis, tyrimo metodikos

               3

               1996 m. gruodžio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 96/92/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių (OL L 27, 1997, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 12 sk., 2 t., p. 3) buvo priimta siekiant sukurti konkurencingą elektros energijos rinką. Perkeliant šią direktyvą kaip kuriose valstybėse narėse buvo teikiama valstybės pagalba elektros energijos sektoriuje veikiančioms nacionalinėms įmonėms.

               4

               Šiomis aplinkybėmis 2001 m. liepos 26 d. Europos Komisija priėmė komunikatą dėl valstybės pagalbos, susijusios su per didelėmis sąnaudomis, tyrimo metodikos (toliau – Per didelių sąnaudų tyrimo metodika).

               5

               Pagal Per didelių sąnaudų tyrimo metodikos 2 dalies šeštą pastraipą jos tikslas yra nurodyti metodą, kurį Komisija ketina naudoti taikydama ESV sutarties taisykles dėl valstybės pagalbos, skirtos kompensuoti įsipareigojimų arba garantijų, kurių gali būti neįmanoma toliau laikytis dėl Direktyvoje 96/92 įtvirtinto elektros energijos sektoriaus atvėrimo konkurencijai, sąnaudoms.

               6

               Šios metodikos 3 dalyje nurodyta, kad sąvoka per „didelės sąnaudos“ apima veiklos įsipareigojimus ar garantijas, kurie praktiškai gali būti įvairių formų, pavyzdžiui, ilgalaikes pirkimo pardavimo sutartis, investicijas su numanoma ar aiškia pardavimo garantija ir į įprastą veiklą nepatenkančias investicijas. Konkrečiai kalbant, metodikos 3.3 punkte numatyta, jog tam, kad šie veiklos įsipareigojimai ir garantijos būtų laikomi per didelėmis sąnaudomis ir būtų pripažinti Komisijos:
               „<...> turi būti pavojus, kad [jų] nebus galima laikytis dėl Direktyvos 96/92 nuostatų taikymo. Kad būtų laikomi per didelėmis sąnaudomis, įsipareigojimai ir garantijos dėl direktyvos poveikio turi tapti neekonomiški ir labai paveikti konkrečios įmonės konkurencingumą. Be to, dėl šios priežasties įmonė turi daryti apskaitos įrašus (pvz., atidėjimus), atspindėsiančius numatomą įsipareigojimo ar garantijos poveikį.
               Jei dėl įsipareigojimų ir garantijų ir, nesant pagalbos ar pereinamojo laikotarpio priemonių, įmonės gyvybingumas gali atsidurti pavojuje, įsipareigojimai ar garantijos laikomos atitinkančiomis pirmesnėje pastraipoje nustatytus reikalavimus.
               Tokių įsipareigojimų ar garantijų poveikis konkrečios įmonės konkurencingumui ar gyvybingumui bus vertinamas konsoliduotai. Kad įsipareigojimai ar garantijos būtų laikomos per didelėmis sąnaudomis, turi būti įmanoma nustatyti priežasties ir pasekmės santykį tarp Direktyvos 96/92 įsigaliojimo ir sunkumų, su kuriais suinteresuotosios įmonės susiduria laikydamosi šių įsipareigojimų ar garantijų arba užtikrindamos jų laikymąsi. Siekdama nustatyti šį priežasties ir pasekmės santykį Komisija atsižvelgs į visus elektros energijos kainos mažėjimo ar rinkos dalies praradimo, kurį patyrė atitinkamos įmonės, atvejus. Įsipareigojimai ar garantijos, kurių nebūtų pavykę laikytis, nepaisant Direktyvos įsigaliojimo, nėra laikomi per didelėmis sąnaudomis.“

               7

               Pagal Per didelių sąnaudų tyrimo metodikos 4 dalies penktos pastraipos 4.2, 4.3 ir 4.5 punktus:

                        „4.2

                        Pagalbos išmokėjimo tvarka turi būti leidžiama atsižvelgti į būsimus konkurencijos pokyčius. Tokius pokyčius pirmiausia galima nustatyti pagal kiekybiškai įvertinamus veiksnius (kainas, rinkos dalis, kitus valstybės narės nurodytus svarbius veiksnius). Kadangi konkurencijos sąlygų keitimas turi tiesioginį poveikį atitinkamų per didelių sąnaudų sumai, išmokama pagalbos suma būtinai priklausys nuo realios konkurencijos plėtros, o skaičiuojant per tam tikrą laikotarpį išmokėtą pagalbą reikės atsižvelgti į susijusius veiksnių pokyčius, leidžiančius įvertinti pasiektą konkurencijos lygį.

                        4.3

                        Valstybė narė turi įsipareigoti perduoti Komisijai metinę ataskaitą, kurioje, be kita ko, būtų nurodomi konkurencijos jos elektros energijos rinkoje pokyčiai ir pastebėti atitinkamų kiekybiškai įvertinamų veiksnių pokyčiai. Metinėje ataskaitoje pateikiama išsami informacija apie tai, kaip buvo apskaičiuotos per didelės sąnaudos, į kurias buvo atsižvelgta atitinkamais metais, ir nurodoma išmokėtos pagalbos suma.

                  <...>

                        4.5

                        Didžiausia pagalbos suma, kurią galima išmokėti įmonei per didelėms sąnaudoms padengti, turi būti nurodyta iš anksto. Skiriant sumą turi būti atsižvelgta į našumo padidėjimą, kurį gali pasiekti įmonė.

                  Taip pat iš anksto turi būti aiškiai nustatyta konkreti pagalbos, skirtos per didelėms sąnaudoms padengti, apskaičiavimo ir teikimo tvarka bei ilgiausias tokios pagalbos teikimo laikotarpis. Pranešime apie pagalbą pirmiausia bus nurodoma, kaip apskaičiuojant per dideles sąnaudas atsižvelgiama į įvairių 4.2 punkte minėtų veiksnių pokyčius.“

         Sprendimas 2009/287

               8

               Sprendimo 2009/287 1 straipsnis, susijęs su ilgalaikėmis elektros energijos pirkimo sutartimis, sudarytomis tarp Lenkijos valstybinio elektros energijos tinklo operatoriaus Polskie Sieci Elektroenergetyczne S.A. (toliau – PSE) ir tam tikrų atitinkamame sektoriuje veikiančių bendrovių, suformuluotas taip:
               „1.   [PSE] ir įmonių, nurodytų [2007 m. birželio 29 d.Ustawa o zasadach pokrywania kosztów powstałych u wytwórców w związku z przedterminowym rozwiązaniem umów długoterminowych sprzedaży mocy i energii elektrycznej (Įstatymas dėl išlaidų, kurių patiria įmonės dėl elektros energijos pirkimo sutarčių nutraukimo prieš terminą, padengimo taisyklių, Dz. U. 2007, Nr. 130, poz. 905, toliau – KDT įstatymas)] 1 priede, elektros energijos pirkimo sutartyse numatyta valstybės pagalba [po Lenkijos įstojimo į Europos Sąjungą], kaip apibrėžta [SESV 107 straipsnio 1 dalyje], elektros energijos gamintojams.
               2.   Valstybės pagalba, minima 1 straipsnio 1 dalyje, buvo suteikta neteisėtai ir nesuderinama su bendrąja rinka.“

               9

               Šio sprendimo 4 straipsnyje nustatyta:
               „1.   [KDT] įstatyme numatyta kompensacija yra valstybės pagalba, kaip apibrėžta [SESV 107 straipsnio 1 dalyje], elektros energijos gamintojams, išvardytiems to Įstatymo 2 priedėlyje.
               2.   Valstybės pagalba, minima 4 straipsnio 1 dalyje, dera su bendrąja rinka, remiantis Per didelių sąnaudų tyrimo metodika.
               3.   Didžiausia galima [KDT] įstatyme numatytos kompensacijos suma yra suma, gaunama atskaičius pajamas, anksčiau gautas iš turto pagal [ilgalaikes elektros energijos pirkimo sutartis], kuriomis naudojantis galima padengti išlaidas investicijoms.“

         Lenkijos teisė

               10

               XX a. dešimtajame dešimtmetyje modernizuojant Lenkijos elektros energijos infrastruktūrą reikėjo didelių investicijų. Nacionalinių gamintojų finansinė padėtis neleido atlikti šių investicijų, todėl jie sudarė su PSE ilgalaikes elektros energijos pirkimo sutartis (toliau – EEPS).

               11

               Pagal šias sutartis atitinkami elektros energijos gamintojai įsipareigojo sukurti naujų pajėgumų, modernizuoti savo įrangą ir teikti PSE numatytą mažiausią elektros energijos kiekį, pagamintą konkrečiose jėgainėse. Savo ruožtu PSE pasižadėjo įsigyti bent mažiausią sutartą elektros energijos kiekį kaina, paremta sąnaudų perkėlimu vartotojams.

               12

               Įsigaliojus Direktyvai 96/92, KDT įstatymu jo 1 priede nurodytiems gamintojams buvo numatyta galimybė nutraukti su PSE sudarytas EEPS.

               13

               Kalbant konkrečiai, KDT įstatymu gamintojams, savo iniciatyva nutraukusiems minėtas sutartis, buvo suteikta teisė gauti per didelių sąnaudų kompensaciją įstatyme numatytomis sąlygomis. Šie elektros energijos gamintojai, kurie buvo EEPS šalys, galėjo gauti šią kompensaciją kiekvienais metais per visą laikotarpį, kuriam buvo sudaryta prieš terminą nutraukta EEPS.

               14

               Pagal KDT įstatymą kompensacija turėjo padengti per dideles sąnaudas. Kalbant konkrečiai, pagal šiame įstatyme įtvirtintą kompensavimo mechanizmą numatyta, kad gamintojui išmokamas pasiūlyto dydžio avansas per didelėms išlaidoms kompensuoti, kuris negali viršyti įstatyme numatyto maksimalaus dydžio; vėliau URE viršininkas kasmet tikslina išmokėto avanso dydį, remdamasis, be kita ko, faktiniais finansiniais rezultatais.

               15

               Šiuo tikslu URE viršininkas tvirtina konkrečiais metais mokėtinos kompensacijos sumą. Taigi gamintojas arba įpareigojamas grąžinti dalį gauto avanso, arba gauna papildomų lėšų. Vėliau, pasibaigus tikslinimo laikotarpiui, galutinio tikslinimo forma paskutinį kartą apskaičiuojamos gamintojui priklausiusios ir išmokėtos sumos.

               16

               KDT įstatymo 2 straipsnio 12 punkte „per didelės sąnaudos“ apibrėžtos kaip gamintojo išlaidos, kurių nepadengia pajamos, gautos pardavus pagamintą elektros energiją, pajėgumų rezervas ir pagalbinės paslaugos konkurencijos rinkoje po EEPS nutraukimo prieš terminą, atsiradusios dėl gamintojo iki 2004 m. gegužės 1 d. atliktų su elektros energijos gamyba susijusių investicijų.

               17

               KDT įstatymo 32 straipsnio 1 dalyje, kur reguliuojamas per didelių sąnaudų tikslinimo skaičiavimo mechanizmas, taikomas įmonių grupei priklausantiems gamintojams, numatyta:
               „Jeigu gamintojas, sudaręs nutraukimo sutartį, priklauso įmonių grupei, apskaičiuojant per dideles sąnaudas dėl kiekvieno įmonių grupei priklausančio gamintojo ar subjekto, vykdančio elektros energijos gamybos ūkinę veiklą Lenkijos teritorijoje naudojantis šio įstatymo priede Nr. 7 nurodytais gamybos vienetais, atsižvelgiama į 27 straipsnio 1 dalyje numatytus dydžius, pažymėtus simboliais „N“, „SD“, „R“ ir „P“.

               18

               KDT įstatymo priede Nr. 1 pateiktas EEPS pasirašiusių gamintojų sąrašas ir nurodyti gamybos vienetai, kuriems taikomos šios sutartys.

               19

               Šio įstatymo priede Nr. 7 pateiktas gamybos vienetų, į kuriuos atsižvelgiama skaičiuojant gamintojų patirtas per dideles sąnaudas sąrašas, jis reikalingas tikslinant per dideles sąnaudas.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               20

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad PGE, kuri klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms vykdė veiklą pavadinimu Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A., ir Elektrownia Bełchatów S.A. (toliau – ELB) nepriklausė tai pačiai įmonių grupei tuo metu, kai PGE prisiėmė įsipareigojimų, kuriuos vykdant atsirado pagrindinėje byloje nagrinėjamų per didelių sąnaudų. KDT įstatymo priede Nr. 1 Zespół Elektrowni Dolna Odra S.A. buvo nurodyta kaip gamintoja ir su PSE sudarytos EEPS šalis. Savo ruožtu ELB gamybos vienetai buvo išvardyti šio įstatymo priede Nr. 7, o pati ši bendrovė jame minima kaip priklausanti kontroliuojančiajai bendrovei BOT, t. y. kitai grupei nei ta, kuriai priklausė PGE. Vis dėlto KDT įstatymo ir Sprendimo 2009/287 priėmimo dieną PGE ir ELB priklausė tai pačiai grupei.

               21

               ELB nebuvo sudariusi EEPS su PSE, todėl pagal KDT įstatymą nebuvo laikoma „gamintoja“. Tačiau pagal šio įstatymo 32 straipsnį ji buvo laikoma „vienetu“, į kurio finansinius rezultatus atsižvelgiama tikslinant gamintojo, kuriam taikomas šis įstatymas, patirtas per dideles sąnaudas.

               22

               2010 m. liepos 30 d. sprendimu URE viršininkas nustatė 24077793 Lenkijos zlotų (PLN) (apie 4988900 EUR) metinės per didelių sąnaudų kompensacijos dydį už 2009 m. Taikydamas KDT įstatymo 32 straipsnį jis atliko PGE, kuri, remiantis šio įstatymo 2 straipsnio 1 dalyje pateikta apibrėžtimi, priklausė įmonių grupei, per didelių sąnaudų tikslinimą. URE viršininkas padarė išvadą, kad 2009 m. ELB priklausė tai pačiai įmonių grupei kaip ir PGE ir dalyvavo valstybės pagalbos schemoje, nors ir negavo lėšų per didelėms sąnaudoms padengti.

               23

               PGE apskundė URE viršininko sprendimą Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija). Ji prašė nustatyti 116985205 PLN (apie 26435046 EUR) metinės per didelių sąnaudų kompensacijos dydį arba panaikinti visą skundžiamą sprendimą. PGE tvirtino, kad KDT įstatymo 32 straipsnio 1 dalis taikoma tik kai KDT įstatymo priede Nr. 7 gamybos vienetai nurodyti kaip priklausantys tai pačiai įmonių grupei. Anot PGE, kadangi pagal šį priedą ELB nepriklausė tai pačiai įmonių grupei kaip PGE, URE viršininkas nepagrįstai patikslino jos patirtas per dideles sąnaudas, atsižvelgdamas į ELB finansinius rezultatus.

               24

               2010 m. birželio 4 d. sprendimu Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas) patenkino PGE skundą ir nustatė 116985205 PLN (apie 26435046 EUR) per didelių sąnaudų kompensacijos dydį.

               25

               URE viršininkas apeliacine tvarka apskundė šį sprendimą Sąd Apelacyjny w Warszawie (Varšuvos apeliacinis teismas, Lenkija); 2013 m. sausio 17 d. sprendimu šis teismas atmetė apeliacinį skundą. Sprendime apeliacinis teismas nurodė, jog tam, kad tikslinant per dideles sąnaudas būtų atsižvelgta į kito vieneto faktinius finansinius rezultatus, šis kitas vienetas turėjo priklausyti tai pačiai įmonių grupei kaip ir PGE KDT įstatymo priėmimo momentu. Tačiau remiantis šio įstatymo priedu Nr. 7, į kurį daroma nuoroda įstatymo 32 straipsnyje, ELB neturėjo būti laikoma priklausančia tai pačiai įmonių grupei kaip ir PGE, tikslinant per didelių sąnaudų kompensaciją.

               26

               2013 m. liepos 15 d. URE viršininkas kasacine tvarka apskundė 2013 m. sausio 17 d.Sąd Apelacyjny w Warszawie (Varšuvos apeliacinis teismas) sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui – Sąd Najwyższy (Aukščiausiasis Teismas, Lenkija). Jis teigė, kad aiškinant KDT įstatymo 2 straipsnio 1 dalyje esančią sąvoką „įmonių grupė“ nereikia remtis KDT įstatymo priedu Nr. 7, o būtina atsižvelgti tik į vienetus, priklausančius konkrečiai įmonių grupei šio įstatymo įsigaliojimo dieną.

               27

               Atvirkščiai, kaip matyti iš Per didelių sąnaudų tyrimo metodikos 3.3 ir 4.2 punktų, šias sąnaudas reikia apskaičiuoti atsižvelgiant į faktinį energijos gamintojų, kuriems taikomas KDT įstatymas, priklausymą įmonių grupei kiekvienais per didelių sąnaudų tikslinimo metais. Kadangi URE viršininko sprendimo priėmimo dieną PGE priklausė tai pačiai įmonių grupei kaip ir ELB, į pastarosios bendrovės finansinį rezultatą reikėjo atsižvelgti tikslinant PGE patirtų per didelių sąnaudų dydį.

               28

               Šiomis aplinkybėmis Sąd Najwyższy (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar SESV 107 straipsnis, siejamas su ESS 4 straipsnio 3 dalimi ir [Sprendimo 2009/287] 4 straipsnio 2 dalimi, aiškintinas taip, kad, Europos Komisijai pripažinus valstybės pagalbą suderinama su bendrąja rinka, nacionalinis teismas neturi teisės tikrinti, ar nacionalinės nuostatos, pripažintos leistina valstybės pagalba, suderinamos su [Per didelių sąnaudų tyrimo metodikoje] įtvirtintais principais?

                        2.

                        Ar SESV 107 straipsnis, siejamas su ESS 4 straipsnio 3 dalimi ir [Sprendimo 2009/287] 4 straipsnio 1 ir 2 dalimis, atsižvelgiant į Per didelių sąnaudų tyrimo metodikos 3.3 ir 4.2 punktus, aiškintinas taip, kad įgyvendinant valstybės pagalbos programą, kurią Europos Komisija pripažino suderinama su bendrąja rinka, įmonių grupėms priklausančių gamintojų per didelių sąnaudų metinis tikslinimas atliktinas darant prielaidą, kad esminės reikšmės turi tik gamintojo priklausymas įmonių grupei, nurodytas Europos Komisijos vertinto teisės akto prieduose, ar kiekvienais metais, kuriais atliekamas per didelių sąnaudų tikslinimas, reikia atsižvelgti į naudos gavėjo pagal valstybės pagalbos, susijusios su per didelėmis sąnaudomis, programą faktinį priklausymą įmonių grupei, apimančiai ir kitus gamintojus, kuriems taikoma ši programa?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               29

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 107 straipsnis ir ESS 4 straipsnio 3 dalis, siejami su Sprendimo 2009/287 4 straipsnio 2 dalimi, aiškintini taip, kad, Komisijai išnagrinėjus valstybės pagalbos schemą remiantis Per didelių sąnaudų tyrimo metodika ir iki pagalbos įgyvendinimo pripažinus ją suderinama su vidaus rinka, nacionalinės valdžios institucijoms ir teismams draudžiama šios pagalbos įgyvendinimo stadijoje tikrinti jos atitiktį šioje metodikoje įtvirtintiems principams.

               30

               Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką taikant ESV sutartyje įtvirtintą valstybės pagalbos kontrolės sistemą nacionalinių teismų ir Komisijos funkcijos yra viena kitą papildančios, tačiau skirtingos (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               31

               Kalbant konkrečiai, kol bus priimtas galutinis Komisijos sprendimas, nacionaliniai teismai užtikrina teisės subjektų teisių apsaugą, valstybės institucijoms galbūt pažeidus SESV 108 straipsnio 3 dalyje nustatytą draudimą (žr. 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Šiuo tikslu jie gali nagrinėti bylas, kuriose privalo išaiškinti ir taikyti SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą sąvoką „valstybės pagalba“, kad nustatytų, ar, nesilaikant SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytos išankstinio patikrinimo procedūros dėl priimtos valstybės priemonės, šią procedūrą reikia taikyti (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, 50 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               32

               Tačiau nacionaliniai teismai nėra kompetentingi priimti sprendimo dėl valstybės pagalbos priemonių ar schemos suderinamumo su vidaus rinka. Iš tiesų pagal gerai nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką šis vertinimas priklauso išimtinei Komisijos, kontroliuojamos Sąjungos teismų, kompetencijai (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lucchini, C‑119/05, EU:C:2007:434, 51 ir 52 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką ir 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               33

               Taip pat svarbu pabrėžti, kad Sąjungos normų dėl valstybės pagalbos taikymas grindžiamas, pirma, nacionalinių teismų ir, antra, Komisijos ir Sąjungos teismų lojalaus bendradarbiavimo pareiga, pagal kurią kiekviena institucija veikia pagal Sutarties jai priskirtas funkcijas. Taip bendradarbiaudami nacionaliniai teismai turi imtis bet kokių reikiamų bendrųjų ar specialiųjų priemonių, kad užtikrintų pagal Sąjungos teisę atsirandančių pareigų vykdymą, ir nesiimti tokių, kurios gali trukdyti siekti Sutarties tikslų, kaip matyti iš ESS 4 straipsnio 3 dalies. Taigi, nacionaliniai teismai turi vengti Komisijos sprendimui prieštaraujančių sprendimų, net jei šis yra laikinojo pobūdžio (žr. 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 41 punktą).

               34

               Nagrinėjamoje byloje iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikęs teismas siekia sužinoti, ar reikia vertinti nacionaliniame įstatyme, kaip antai KDT įstatyme, numatytos valstybės pagalbos schemos atitiktį Per didelių sąnaudų tyrimo metodikoje įtvirtintiems principams, nors Sprendime 2009/287 Komisija jau pripažino ją suderinama su vidaus rinka.

               35

               Šiuo požiūriu pabrėžtina, kad šio sprendimo 1 straipsnyje pripažinusi, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama kompensavimo schema yra elektros energijos gamintojams teikiama „valstybės pagalba“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, Komisija aiškiai leido taikyti šią schemą, to paties sprendimo 4 straipsnio 2 dalyje padariusi išvadą, kad per didelių sąnaudų kompensavimas dera su vidaus rinka, remiantis būtent Per didelių sąnaudų tyrimo metodika.

               36

               Jei šiomis aplinkybėmis nacionaliniam teismui būtų leista pagrindinėje byloje nagrinėjamos valstybės pagalbos schemos įgyvendinimo stadijoje spręsti dėl jos atitikties vidaus rinkai, šiam teismui iš esmės būtų leista pakeisti Komisijos vertinimą, šiuo atveju įtvirtintą Sprendime 2009/287, savuoju. Taip šiam teismui būtų leista nesilaikant šio sprendimo 32 punkte minėtos teismo praktikos pasisavinti Komisijai suteiktą išimtinę kompetenciją vertinti valstybės pagalbos suderinamumą su vidaus rinka.

               37

               Be to, pripažinus nacionaliniam teismui galimybę atlikti tokį vertinimą, jis viršytų šio sprendimo 31 punkte primintos savo kompetencijos, skirtos užtikrinti Sąjungos teisės valstybės pagalbos srityje laikymuisi, ribas ir pažeistų šio sprendimo 33 punkte nurodytą pareigą lojaliai bendradarbiauti su Sąjungos institucijomis. Iš tiesų negalima atmesti galimybės, kad atlikęs savo vertinimą atitinkamas nacionalinis teismas priimtų galutiniam Komisijos sprendimui priešingą sprendimą; panašu, kad būtent taip atsitiko šioje byloje nagrinėjamu atveju.

               38

               Tiesa, kai Komisija sprendžia dėl valstybės pagalbos schemos suderinamumo su vidaus rinka, negalima atmesti galimybės, kad faktinės aplinkybės, į kurias ši institucija atsižvelgia, pasikeis laikotarpiu nuo jų nagrinėjimo momento iki galutinio sprendimo priėmimo. Ši aplinkybė iš tiesų gali paskatinti nacionalinį teismą, atsakingą už konkrečios priemonės priskyrimo prie leistinos pagalbos nagrinėjimą, iškelti klausimą dėl atitinkamo Komisijos sprendimo aktualumo.

               39

               Vis dėlto, kaip savo išvados 53 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šios problemos negalima spręsti suteikiant nacionaliniams teismams išimtinę Komisijos kompetenciją; priešingai, sprendimo turi būti ieškoma atribojant šio sprendimo 30–33 punktuose primintas viena kitą papildančias, tačiau skirtingas funkcijas, kurios valstybės pagalbos srityje suteiktos šioms institucijoms.

               40

               Taigi, jeigu nacionaliniam teismui kyla abejonių aiškinant Komisijos sprendimą pripažinti konkrečią priemonę valstybės pagalba, jis gali prašyti šios institucijos išaiškinimo arba prireikus gali ar privalo, remdamasis SESV 267 straipsnio antra ir trečia pastraipomis, pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą dėl SESV 107 straipsnio išaiškinimo (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo SFEI ir kt., C‑39/94, EU:C:1996:285, 50 ir 51 punktus ir 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, 44 punktą).

               41

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą atsakytina: SESV 107 straipsnis ir ESS 4 straipsnio 3 dalis, siejami su Sprendimo 2009/287 4 straipsnio 2 dalimi, aiškintini taip, kad, Komisijai išnagrinėjus valstybės pagalbos schemą remiantis Per didelių sąnaudų tyrimo metodika ir iki pagalbos įgyvendinimo pripažinus ją suderinama su vidaus rinka, nacionalinės valdžios institucijoms ir teismams draudžiama šios pagalbos įgyvendinimo stadijoje tikrinti jos atitiktį šioje metodikoje įtvirtintiems principams.

         Dėl antrojo klausimo

               42

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Sprendimo 2009/287 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, atsižvelgiant į Per didelių sąnaudų tyrimo metodiką, aiškintinos taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, apskaičiuojant per didelių sąnaudų kompensacijos, mokėtinos įmonių grupei priklausančiam gamintojui, metinį patikslinimą pagal jas reikalaujama atsižvelgti į šį priklausymą, o todėl ir į šios grupės finansinį rezultatą tuo momentu, kai Komisija vertino per didelių sąnaudų kompensacijos sistemos suderinamumą su vidaus rinka, arba veikiau šio patikslinimo atlikimo dieną.

               43

               Siekiant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, primintina, kad šis teismas mėgina išsiaiškinti kriterijus, taikytinus siekiant pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis apskaičiuoti per pagal KDT įstatymą pripažintų PGE didelių sąnaudų kompensacijos metinio tikslinimo dydį 2009 m.

               44

               Kaip konkrečiai matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, jį pateikusiam teismui svarbu nustatyti, ar atliekant šį skaičiavimą reikia vadovautis „statiniu“, ar „dinaminiu“ požiūriu. Pirmuoju atveju reikėtų atsižvelgti tik į įmonių grupės struktūrą, kuri apibūdinta KDT įstatymo priede Nr. 7 ir kuria remdamasi Komisija pritarė pagrindinėje byloje nagrinėjamai valstybės pagalbos schemai. Antruoju atveju reikėtų tikslinti PGE mokėtinos kompensacijos sumą, taip pat atsižvelgiant į ELB finansinius rezultatus, nes, nors pastaroji nebuvo nurodyta minėtame priede kaip kartu su PGE priklausanti tai pačiai grupei, ji tapo šios grupės nare per 2009 m. ir priklausė jai šio sprendimo 22 punkte nurodyto 2010 m. liepos 30 d. URE viršininko sprendimo priėmimo dieną.

               45

               Šiuo aspektu pažymėtina, kaip buvo priminta šio sprendimo 35 punkte, kad pagal Sprendimo 2009/287 4 straipsnio 2 dalį Komisija pritarė KDT įstatyme numatytai per didelių sąnaudų kompensavimo schemai, nes pripažino ją suderinama su vidaus rinka remiantis būtent Per didelių sąnaudų tyrimo metodika.

               46

               Vadinasi, atitinkamos šio sprendimo nuostatos aiškintinos atsižvelgiant į šią metodiką, norint apibrėžti kriterijus, kuriais remiantis turi būti skaičiuojamas ir prireikus galutinai tikslinamas per didelių sąnaudų metinės kompensacijos dydis.

               47

               Per didelių sąnaudų tyrimo metodikoje numatyta vertinti per didelių sąnaudų kompensacijos forma teikiamą valstybės pagalbą dviem etapais. Šios metodikos 3 dalyje apibrėžto pirmojo etapo tikslas – nustatyti sąnaudas, kurias galima pripažinti „per didelėmis sąnaudomis“. Antrasis etapas, kuris apibrėžtas metodikos 4 dalyje, susijęs su realios kompensacijos, kurią reikia išmokėti gamintojui už per dideles sąnaudas, apskaičiavimu, atsižvelgiant į konkurencijos rinkoje plėtrą.

               48

               Kaip išvados 63 punkte pažymėjo generalinis advokatas, Per didelių sąnaudų tyrimo metodika pagrįsta prielaida, kad konkurencijos sąlygoms elektros energijos rinkoje būdingi esminiai pokyčiai, todėl leidžiama atsižvelgti į kai kurių šios rinkos aspektų pokyčius konkrečioje valstybėje narėje.

               49

               Kalbant konkrečiai, pažymėtina, kad pagal šios metodikos 4.2 punktą „[p]agal pagalbos išmokėjimo tvarką turi būti leidžiama atsižvelgti į būsimus konkurencijos pokyčius“, kuriuos pirmiausia galima nustatyti pagal kiekybinius veiksnius, kaip antai kainą ir rinkos dalį. Be to, pagal tą patį punktą, kadangi konkurencijos sąlygų keitimas turi tiesioginį poveikį reikalavimus atitinkančių per didelių sąnaudų sumai, „išmokama pagalbos suma būtinai priklausys nuo realios konkurencijos plėtros, o skaičiuojant per tam tikrą laikotarpį išmokėtą pagalbą reikės atsižvelgti į susijusius veiksnius, kad būtų įvertintas pasiektas konkurencijos lygis“.

               50

               Taip pat svarbu pabrėžti, kad pagal tos pačios metodikos 4.3 punktą valstybės narės privalo teikti Komisijai metinę ataskaitą, „kurioje, be kita ko, būtų nurodyti konkurencijos elektros energijos rinkoje pokyčiai“ ir pastebėti atitinkamų kiekybiškai įvertinamų veiksnių pokyčiai. Šioje ataskaitoje, be kita ko, turi būti pateikta informacija apie galimus atitinkamos valstybės narės energetikos rinkos struktūros pokyčius.

               51

               Šiomis aplinkybėmis atsižvelgiant į tai, kad Sprendimas 2009/287, kaip nurodyta jo 4 straipsnio 2 dalyje, grindžiamas būtent Per didelių sąnaudų tyrimo metodika ir kad, kaip matyti iš jo 36, 38 ir 40 konstatuojamųjų dalių, jis skirtas taikyti per didelių sąnaudų kompensacijoms, mokėtinoms 2006–2025 m. laikotarpiu, darytina išvada, kad jame vadovaujamasi ta pačia progresine logika kaip ir šioje metodikoje, todėl jis aiškintinas remiantis „dinaminiu“ požiūriu.

               52

               Dėl šios priežasties per didelių sąnaudų kompensacijos metinis tikslinimas atliktinas atsižvelgiant į faktinę rinkos padėtį kompensacijos dydžio skaičiavimo momentu, todėl reikia vertinti konkurencijos pokyčius atitinkamoje rinkoje.

               53

               Darytina išvada, kad Sprendimą 2009/287 reikia aiškinti taip, kad visi elektros energiją gaminančių bendrovių nuosavybės struktūros pokyčiai patenka į šio sprendimo taikymo sritį, todėl nacionalinės valdžios institucijos ar teismai turi į juos atsižvelgti, koreguodami metinės per didelių sąnaudų kompensacijos dydį.

               54

               Taip pat, kaip teismo posėdyje teisingai pažymėjo Komisija, skirtingai nuo avansinio mokėjimo, pati koregavimo idėja reiškia atsižvelgimą į naujas aplinkybes, atsiradusias po per didelių sąnaudų kompensacijos išmokėjimo, ir jos negalima susiaurinti iki paprastos nuorodos į nacionaliniame teisėkūros akte anksčiau nurodytą įmonių grupės struktūrą.

               55

               Be to, atsižvelgimo į šias aplinkybes tikslinant kompensaciją pranašumas tas, kad galima išvengti periodinio išankstinės kontrolės procedūros, numatytos SESV 108 straipsnyje, atnaujinimo įvykus mažiausiam atitinkamų įmonių grupių struktūros pokyčiui.

               56

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą atsakytina: Sprendimo 2009/287 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, atsižvelgiant į Per didelių sąnaudų tyrimo metodiką, aiškintinos taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, apskaičiuojant per didelių sąnaudų kompensacijos, mokėtinos įmonių grupei priklausančiam gamintojui, metinį patikslinimą pagal jas reikalaujama atsižvelgti į šį priklausymą, o todėl ir į šios grupės finansinį rezultatą šio patikslinimo atlikimo dieną.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               57

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           SESV 107 straipsnis ir ESS 4 straipsnio 3 dalis, siejami su 2007 m. rugsėjo 25 d. Komisijos sprendimo 2009/287/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Lenkija suteikė kaip elektros energijos pirkimo sutarčių dalį, ir dėl valstybės pagalbos, susijusios su kompensacija savanoriškai nutraukus elektros energijos pirkimo sutartis, kurią Lenkija planuoja suteikti, 4 straipsnio 2 dalimi, aiškintini taip, kad, Europos Komisijai išnagrinėjus valstybės pagalbos schemą remiantis 2001 m. liepos 26 d. Komisijos komunikatu dėl valstybės pagalbos, susijusios su per didelėmis sąnaudomis, tyrimo metodikos ir iki pagalbos įgyvendinimo pripažinus ją suderinama su vidaus rinka, nacionalinės valdžios institucijoms ir teismams draudžiama šios pagalbos įgyvendinimo stadijoje tikrinti jos atitiktį šioje metodikoje įtvirtintiems principams.

                           2.

                           Sprendimo 2009/287 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, atsižvelgiant į 2001 m. liepos 26 d. Komisijos komunikatą dėl valstybės pagalbos, susijusios su per didelėmis sąnaudomis, tyrimo metodikos, aiškintinos taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, apskaičiuojant per didelių sąnaudų kompensacijos, mokėtinos įmonių grupei priklausančiam gamintojui, metinį patikslinimą pagal jas reikalaujama atsižvelgti į šį priklausymą, o todėl ir į šios grupės finansinį rezultatą šio patikslinimo atlikimo dieną.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: lenkų.


2002 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Mickael Becker prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Pareigūnai. # Byla T-9/01.


2003 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Héritiers de M. H. Barbier prieš Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nyderlandai. # Byla C-364/01.


1998 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Embassy Limousines & Services prieš Europos Parlamentą. # Arbitražinė išlyga. # Byla T-203/96.


title: 2007 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Ispanijos Karalystė prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Žuvininkystė - Reglamentas (EB) Nr. 27/2005 - Sugavimų kvotų paskirstymas tarp valstybių narių - Ispanijos Karalystės stojimo aktas - Pereinamojo laikotarpio pabaiga - Santykinio stabilumo reikalavimas - Nediskriminavimo principas - Naujos žvejybos galimybės - Priimtinumas. # Byla C-141/05.

text:
      Byla C‑141/05
      Ispanijos Karalystė
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Žuvininkystė – Reglamentas (EB) Nr. 27/2005 – Sugavimo kvotų paskirstymas tarp valstybių narių – Ispanijos Karalystės stojimo aktas – Pereinamojo laikotarpio pabaiga – Santykinio stabilumo reikalavimas – Nediskriminavimo principas – Naujos žvejybos galimybės – Priimtinumas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Procesas – Įstojimas į bylą – Atsakovo nepateiktas prieštaravimas dėl priimtinumo
      (Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtoji pastraipa; Teisingumo Teismo procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalis)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Diskriminacija dėl pilietybės
      (1985  m. Stojimo aktas; Tarybos reglamentas Nr. 27/2005)
      3.        Naujų valstybių narių įstojimas į Bendrijas – Ispanija – Žuvininkystė
      (1985 m. Stojimo akto 156–164 straipsniai; Tarybos reglamentas Nr. 27/2005)
      4.        Žuvininkystė – Jūros išteklių apsauga – Žvejybos kvotų sistema
      (Tarybos reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnis)
      1.        Pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtąją pastraipą prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami
         tik vienos iš šalių reikalavimams paremti. Be to, pagal Procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalį įstojusi į bylą šalis pripažįsta
         ginčą byloje tokį, koks jis yra jos įstojimo į bylą metu. Todėl ji neturi teisės pateikti atsakovo reikalavimuose nenurodyto
         prieštaravimo dėl priimtinumo.

      (žr. 27–28 punktus)
      2.        Reglamente Nr. 27/2005, nustatančiame 2005 m. tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų išteklių grupių bendrąsias žvejybos galimybes
         ir susijusias sąlygas, taikomas Bendrijos vandenyse ir Bendrijos laivams vandenyse, kuriuose privaloma nustatyti sugavimo
         apribojimus, Ispanijos Karalystės nevertindama taip pat, kaip valstybių narių, kurios prieš šios valstybės narės įstojimą
         į Bendriją dalyvavo pradiniame žvejybos kvotų paskirstyme ar pereinamuoju laikotarpiu vėlesniuose paskirstymuose, Taryba jos
         atžvilgiu neveikė diskriminuojamai.

      Iš tikrųjų svarbu skirti naudojimosi vandenimis ir naudojimosi ištekliais galimybių sąvokas. Nors pasibaigus pereinamajam
         laikotarpiui Ispanijos Karalystė vėl gali patekti į Šiaurės ir Baltijos jūrų vandenis, tai nereiškia, kad Ispanijos laivai
         gali naudotis šių dviejų jūrų ištekliais tokiomis pat proporcinėmis dalimis kaip ir valstybės narės, kurios dalyvavo pradiniame
         arba vėlesniuose skirstymuose.

      (žr. 47, 51 punktus)
      3.        Reglamentu Nr. 27/2005, nustatančiu 2005 m. tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų išteklių grupių bendrąsias žvejybos galimybes
         ir susijusias sąlygas, taikomas Bendrijos vandenyse ir Bendrijos laivams vandenyse, kuriuose privaloma nustatyti sugavimo
         apribojimus, nesuteikdama Ispanijos Karalystei tam tikrų žvejybos kvotų Šiaurės ir Baltijos jūrose, Taryba nepažeidė Ispanijos
         Karalystės ir Portugalijos Respublikos stojimo akto. Pastarojo akto 154−166 straipsniai žvejybos srityje taikomą tvarką nustato
         tik pereinamajam laikotarpiui. Todėl šiais straipsniais iš esmės negalima grįsti reikalavimų dėl laikotarpio, prasidedančio
         pasibaigus šiam pereinamajam laikotarpiui. Taigi pastarojo laikotarpio pabaigoje taikomas acquis communautaire, apimantis Ispanijos Karalystės stojimo momentu galiojusių teisės aktų nustatytą paskirstymo būdą.

      (žr. 59, 61, 63 punktus)
      4.        Reglamento Nr. 2371/2002 dėl žuvų išteklių apsaugos ir tausojančio naudojimo pagal Bendrąją žuvininkystės politiką 20 straipsnio
         1 dalyje nustatytas santykinio stabilumo paskirstant tarp valstybių narių žvejybos galimybes reikalavimas turi būti suprantamas
         kaip reiškiantis kiekvienai valstybei narei nustatytos procentinės dalies išsaugojimą, o iš pradžių nustatytas paskirstymo
         būdas taikomas, kol bus priimtas pakeičiantis reglamentas. Kadangi taikant santykinio stabilumo principą esamoms žvejybos
         galimybėms išsaugomas nustatytas paskirstymo tarp valstybių narių būdas, pirmo paskirstymo tarp valstybių narių būdo nustatymas
         apima naujų žvejybos galimybių suteikimą ir paskirstymą atsižvelgiant į kiekvienos iš jų interesus. Intereso sąvoka gali apimti
         poreikį išsaugoti žvejybos veiklos stabilumą, tačiau ji neapsiriboja vien šiuo poreikiu. Taigi, kai kiekvienai valstybei narei
         nustatomas pirmas paskirstymo būdas, būtent po to, kai jos pasinaudojo savo teise žvejoti tam tikroje zonoje ir tas rūšis,
         kurių atžvilgiu Bendrija turėjo bendrą kvotą, Taryba priima sprendimą atsižvelgdama į kiekvienos iš jų interesus, pagal Reglamento Nr. 2371/2002
         20 straipsnio 2 dalies nuostatas. Kadangi iš esmės joks paskirstymo būdas tokiu atveju negali būti išsaugotas, šio reglamento
         20 straipsnio 1 dalies nuostatų taikyti nereikia.

      (žr. 85–88 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 8 d.(*)

      „Žuvininkystė – Reglamentas (EB) Nr. 27/2005 – Sugavimo kvotų paskirstymas tarp valstybių narių – Ispanijos Karalystės stojimo aktas – Pereinamojo laikotarpio pabaiga – Santykinio stabilumo reikalavimas – Nediskriminavimo principas – Naujos žvejybos galimybės – Priimtinumas“
      Byloje C‑141/05
      dėl 2005 m. kovo 29 d. pagal EB 230 straipsnį pareikšto ieškinio dėl panaikinimo,
      Ispanijos Karalystė, atstovaujama E. Braquehais Conesa ir A. Sampol Pucurull, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą F. Florindo Gijón ir A. de Gregorio Merino,

      atsakovę,
      palaikomą:
      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos F. Jimeno Fernández ir T. van Rijn, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh ir P. Lindh (pranešėja),
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius J. Swedenborg, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. birželio 6 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ispanijos Karalystė savo ieškiniu prašo panaikinti 2004 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 27/2005, nustatantį
         2005 m. tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų išteklių grupių bendrąsias žvejybos galimybes ir susijusias sąlygas, taikomas Bendrijos
         vandenyse ir Bendrijos laivams vandenyse, kuriuose privaloma nustatyti sugavimo apribojimus (OL L 12, 2005, p. 1), nes šis
         reglamentas jai nesuteikia tam tikrų kvotų Šiaurės ir Baltijos jūrų Bendrijos vandenyse.

       Teisinis pagrindas
       Aktas dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos Stojimo sąlygų ir sutarčių pritaikomųjų pataisų
      2        Akto dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos Stojimo sąlygų ir sutarčių pritaikomųjų pataisų (OL L 302, 1985,
         p. 23, toliau − Stojimo aktas) 156−166 straipsniai konkrečiai reglamentuoja Ispanijos laivų patekimą į Bendrijos vandenis
         ir galimybę naudotis jų ištekliais. Iš 166 straipsnio nuostatų matyti, kad taip apibrėžta tvarka yra taikoma laikotarpiu,
         kuris baigiasi 2002 m. gruodžio 31 dieną (toliau − pereinamasis laikotarpis).

       Reglamentai (EEB) Nr. 170/83 ir 172/83
      3        1983 m. sausio 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 170/83, nustatančiu žvejybos išteklių apsaugos ir valdymo Bendrijos sistemą
         (OL L 24, p. 1), teisės aktų leidėjas įtvirtino bendro sugavimo kiekio paskirstymo tarp valstybių narių taisykles. Europos
         Sąjungos Tarybos tikslas buvo, be kita ko, prisidėti prie santykinio žvejybos veiklos stabilumo. Šio reglamento penktoje–septintoje
         konstatuojamosiose dalyse santykinio stabilumo sąvoka apibrėžiama kaip siekimas apsaugoti ypatingus regionų, kurių vietos
         gyventojai labai priklauso nuo žuvininkystės ir su ja susijusios pramonės, poreikius, atsižvelgiant į momentinę išteklių biologinę
         padėtį.

      4        1983 m. sausio 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 172/83, nustatančiu kai kuriems žuvų ištekliams ar išteklių grupėms Bendrijos
         žvejojimo zonoje bendrus leistinus sugavimus 1982 m., Bendrijai priklausančią šio sugavimo dalį, šios dalies paskirstymą tarp
         valstybių narių ir sąlygas, kuriomis bendri leistini sugavimai gali būti žvejojami (OL 24, p. 30), pirmą kartą buvo paskirstyti
         Bendrijos vandenyse esantys ištekliai (toliau − pradinis paskirstymas).

      5        Iš Reglamento Nr. 172/83 ketvirtos konstatuojamosios dalies matyti, kad siekdama teisingai paskirstyti turimus išteklius Taryba
         ypač atsižvelgė į tradicinę žvejybą, konkrečius nuo žuvininkystės ir su ja susijusios pramonės labai priklausančių regionų
         poreikius bei žvejybos potencialo praradimą trečiųjų šalių vandenyse.

      6        Referencinis laikotarpis, į kurį atsižvelgiama atliekant šį paskirstymą, yra 1973–1978 metai (toliau – pradinis referencinis
         laikotarpis).

       Reglamentas (EEB) Nr. 3760/92
      7        1992 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3760/92, nustatančiu žuvininkystės ir akvakultūros sistemą Bendrijoje
         (OL L 389, p. 1), buvo panaikintas Reglamentas Nr. 170/83. Jame pateikiamas santykinio stabilumo sąvokos apibrėžimas, kuris
         iš esmės pakartoja esantį Reglamente Nr. 170/83, ir apibrėžiamos konkrečiai jo 8 straipsnio 4 dalyje numatytos taisyklės dėl
         sugavimo paskirstymo.

      8        Šios nuostatos iii punkte numatyta:

      „kai Bendrija žūklavietei ar jų grupei sukuria naujų galimybių, kurios anksčiau nebuvo naudojamos pagal bendrą žuvininkystės
         politiką, (Taryba), atsižvelgdama į visų valstybių narių interesus, patvirtina paskirstymo metodus.“

       Reglamentas (EB) Nr. 2371/2002
      9        Reglamentas Nr. 3760/92 buvo panaikintas ir pakeistas 2002 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2371/2002, dėl žuvų
         išteklių apsaugos ir tausojančio naudojimo pagal Bendrąją žuvininkystės politiką (OL L 358, p. 59). Reglamento Nr. 2371/2002
         17 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Bendrijos žvejybos laivai turi vienodas naudojimosi vandenimis ir ištekliais teises
         visuose šiame straipsnyje apibrėžtuose Bendrijos vandenyse, nepažeidžiant rūšių apsaugai ir tausojimui užtikrinti priimtų
         priemonių.

      10      Minėto reglamento 20 straipsnio „Žvejybos galimybių paskirstymas“ 1 dalyje numatyta, kad Taryba nustato sugavimo ir (arba)
         žvejybos pastangų apribojimus, paskirsto žvejybos galimybes tarp valstybių narių ir apibrėžia su tais apribojimais susijusias
         sąlygas. Žvejybos galimybės tarp valstybių narių paskirstomos taip, kad kiekvienai būtų užtikrintas santykinis žvejybos stabilumas
         išteklių arba žūklavietės atžvilgiu.

      11      Santykinio stabilumo principas apibrėžiamas minėto reglamento šešioliktoje–aštuonioliktoje konstatuojamosiose dalyse, kuriose,
         be kita ko, daroma nuoroda į laikiną išteklių biologinę padėtį ir regionų, kurių vietos gyventojai labai priklauso nuo žuvininkystės
         ir su ja susijusios veiklos, poreikius.

      12      Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad kai Bendrija nustato naujas žvejybos galimybes, Taryba sprendžia
         dėl jų paskirstymo, atsižvelgdama į kiekvienos valstybės narės interesus.

       Reglamentas Nr. 27/2005
      13      Remdamasi, be kita ko, Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio nuostatomis, 2004 m. gruodžio 22 d. Taryba priėmė Reglamentą
         Nr. 27/2005, dėl kurio pareikštas šis ieškinys.

       Faktinės bylos aplinkybės ir procesas
      14      Manydama, kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui turėjo teisę dalyvauti skirstant žuvų rūšis, kurioms taikomi sugavimo apribojimai
         Šiaurės ir Baltijos jūrose, Ispanijos Karalystė pateikė Tarybai prašymą suteikti jai žvejybos kvotų šiose dviejose jūrose.

      15      Ši valstybė narė teigė, kad zonoje, į kurią Ispanijos laivynas negalėjo patekti pereinamuoju laikotarpiu, po jos įstojimo
         į Bendriją paskirstytos kvotos turi būti peržiūrėtos atsižvelgiant, pirma, į išimtinai teisinį jos negalėjimą tuo metu dalyvauti
         skirstant ir, antra, į šio laivyno sugavimus Šiaurės jūroje pradiniu referenciniu laikotarpiu.

      16      Taryba Ispanijos Karalystės prašymą atmetė.

      17      Atmetus šį prašymą Ispanijos Karalystė Teisingumo Teisme pareiškė du pirmuosius ieškinius dėl paskirstymo 2003 metais (bylos,
         kuriose priimtas 2006 m. kovo 30 d. Sprendimas Ispanija prieš Tarybą, C‑87/03 ir C‑100/03, Rink. p. I‑2915), du ieškinius dėl paskirstymo 2004 metais (bylos, kuriose priimta 2006 m. birželio
         20 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartis Ispanija prieš Tarybą, C‑133/04, Rink. p. I‑0000, priimta Ispanijos Karalystei atsisakius savo ieškinio bei 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimas
         Ispanija prieš Tarybą, C‑134/04, Rink. p. I‑0000) ir šį ieškinį dėl 2005 metų.

      18      Ispanijos Karalystė mano, kad Reglamentu Nr. 27/2005 negavęs kai kurių žvejybos Šiaurės ir Baltijos jūrose kvotų, Ispanijos
         laivynas šiose dviejose jūrose, nors pereinamasis laikotarpis pasibaigė, praktiškai negali žvejoti daugumos rūšių, kurioms
         šiose jūrose taikomos kvotos. Grįsdama savo ieškinį Ispanijos Karalystė nurodo tris pagrindus. Pirmasis iš jų susijęs su nediskriminavimo
         principo pažeidimu, antrasis – su Stojimo akto pažeidimu, o trečiasis – su Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies
         pažeidimu.

      19      Nurodydama trečiąjį ieškinio pagrindą, Ispanijos Karalystė ieškinio 27 straipsnyje įvardijo šias susijusias žuvų rūšis: tobiai
         (IIa, IV zonos), europiniai jūrų velniai (IIa, IV zonos), limandos ir plekšnės (IIa, IV zonos), paprastieji megrimai (IIa,
         IV zonos), raudonosios plekšnės (IIa, IV zonos), langustai (IIa, IV zonos), šiauriniai merlangai (IIa, IV zonos), krevetės
         (IIa, IIIa, IV zonos), paprastieji otai ir rombai (IIa, IV zonos), rajos (IIa, IV zonos), spygliuotieji rykliai (IIa, IV zonos)
         ir stauridės (IIa, IV zonos).

      20      2005 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Europos Bendrijų Komisijai buvo leista įstoti į bylą palaikyti
         Tarybos reikalavimus šioje byloje.

      21      2005 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu šios bylos nagrinėjimas buvo sustabdytas iki minėto 2006 m. kovo
         30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą paskelbimo, kuriuo Teisingumo Teismas priėmė sprendimą dėl dviejų pirmųjų ieškinių.

      22      Priėmus šį sprendimą Ispanijos Karalystės buvo atsiklausta, ar ji neatsisako šio ieškinio. 2006 m. balandžio 27 d. laišku
         ši atsakė teigiamai.

      23      Tame laiške ši valstybė narė, remdamasi minėtu sprendimu, teigė, jog naujomis žvejybos galimybėmis laikytinos rūšys, dėl kurių
         kvotos, jos manymu, pirmą kartą buvo paskirstytos Reglamente Nr. 27/2005, tai yra:

      –        poliarinės menkės, IV zona (Norvegijos vandenys),
      –        europiniai jūrų velniai, IIa zona (Bendrijos vandenys) ir IV zona (Bendrijos vandenys),
      –        šiauriniai merlangai, IV zona (Norvegijos vandenys),
      –        paprastosios molvos, IV zona (Norvegijos vandenys),
      –        langustai, IV zona (Norvegijos vandenys).
      24      Ispanijos Karalystės teigimu, nesuteikusi jai jokios kvotos minėtų rūšių atžvilgiu Taryba neįvykdė savo pareigų, kylančių
         iš Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies.

       Dėl ieškinio priimtinumo
      25      Komisija savo įstojimo į bylą paaiškinime nurodo Ispanijos Karalystės ieškinio nepriimtinumą, motyvuodama tuo, kad 2006 m.
         vasario 27 d. laišku pastaroji pakeitė savo ieškinio dalyką, sutelkdama dėmesį tik į trečiąjį ieškinio pagrindą ir nurodydama
         rūšis, dėl kurių kvotos pirmą kartą buvo paskirstytos 2004 m. gruodžio mėn. priimtu Reglamentu Nr. 27/2005 ir kurių pradiniame
         ieškinyje ji neįvardijo. Be to, nors pradinio ieškinio nebuvo atsisakyta, bet kuriuo atveju priėmus 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą
         Ispanija prieš Tarybą jo dalyko nebeliko.

      26      Tačiau reikia pažymėti, jog Taryba, kurią palaikyti Komisijai buvo leista įstoti į bylą, nepateikė jokio prieštaravimo dėl
         Ispanijos Karalystės ieškinio priimtinumo.

      27      Pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtąją pastraipą prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami
         tik vienos iš šalių reikalavimams paremti. Be to, pagal Procedūros reglamento 93 straipsnio 4 dalį įstojusi į bylą šalis pripažįsta
         ginčą byloje tokį, koks jis yra įstojimo į bylą metu.

      28      Iš to išplaukia, jog Komisija, įstojusi į bylą šalis, neturėjo teisės pateikti prieštaravimo dėl priimtinumo (žr. 2002 m.
         sausio 30 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑107/99, Rink. p. I‑1091, 29 punktą).

      29      Tačiau remiantis Procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalimi savo iniciatyva reikia išnagrinėti, ar Ispanijos Karalystė vykstant
         procesui nepakeitė bylos dalyko taip, kad tai prieštarautų Procedūros reglamento 38 straipsnio reikalavimams, ir ar tebėra
         ieškinio dalykas priėmus minėtą 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Ispanija prieš Tarybą.

      30      Dėl pirmojo aspekto reikia pripažinti, kad 2006 m. balandžio 27 d. laišku, kuriuo pateiktas atsakymas į Teisingumo Teismo
         klausimą, ar atsižvelgiant į šio sprendimo priėmimą Ispanijos Karalystė neatsisako savo ieškinio, pastaroji atsakė teigiamai.
         Be to, savo atsakymą ji patvirtino per posėdį Teisingumo Teisme.

      31      Tiesa, kad tame laiške Ispanijos Karalystė įvardija svarbą, kurią priėmus minėtą sprendimą reikia teikti nagrinėjimui klausimo,
         ar tam tikros žuvų rūšys yra naujos žvejybos galimybės Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies, dėl kurios nurodytas
         trečiasis ieškinio pagrindas, prasme. Taigi, nagrinėjant šį ieškinio pagrindą, prireikus reikia patikrinti, ar šių rūšių įvardijimas
         patenka į pradinio ieškinio dalyką, ar tai yra nepriimtinas ieškinio išplėtimas.

      32      Dėl klausimo, ar vis dar tebeegzistuoja ieškinio dalykas priėmus minėtą 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Ispanija prieš Tarybą, reikia konstatuoti, jog reglamentas, kurį Ispanijos Karalystė prašė iš dalies panaikinti byloje, kurioje buvo priimtas minėtas
         sprendimas, skiriasi nuo to, kuris ginčijamas šioje byloje. Iš tikrųjų minėtame sprendime buvo nagrinėjamas 2002 m. gruodžio
         20 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2341/2002, nustatantis 2003 m. tam tikrų žuvų išteklių ir žuvų išteklių grupių žvejybos
         galimybes ir susijusias sąlygas, taikomas Bendrijos vandenyse ir − Bendrijos laivams – vandenyse, kuriuose turi būti ribojamas
         sugavimas (OL L 356, p. 12), o šioje byloje yra ginčijamas Reglamentas Nr. 27/2005, nustatantis žvejybos galimybes 2005 metams.
         Todėl šių dviejų bylų dalykai yra skirtingi.

      33      Todėl reikia konstatuoti, kad šis ieškinys yra priimtinas.

       Dėl esmės
       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principo pažeidimu
       Šalių argumentai
      34      Ispanijos Karalystė tvirtina, kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui Ispanijos laivai turėjo turėti vienodas naudojimosi
         ne tik Bendrijos vandenimis teises, kurių niekas neneigia, bet ir naudojimosi jų ištekliais teises, o tai reiškia žvejybos
         kvotų suteikimą Šiaurės ir Baltijos jūrose. Tačiau Reglamentu Nr. 2341/2002 Ispanijos Karalystei praktiškai nesuteiktos jokios
         kvotos šiose dviejose jūrose. Šiuo reglamentu nesilaikoma vienodo požiūrio reikalavimų ir sukuriama Ispanijos žvejų diskriminacija.

      35      Jokia objektyvi priežastis nepateisina tokios diskriminacijos. Turi būti laikomasi bendros taisyklės, kad visa Bendrijos teisė
         naujoms valstybėms narėms visiškai taikoma nuo jų įstojimo. Stojimo aktu numatytos nuo šios taisyklės leidžiančios nukrypti
         nuostatos yra laikinos ir jas reikia aiškinti siaurai.

      36      Šios valstybės narės teigimu, naudojimosi vandenimis ir naudojimosi ištekliais galimybių sąvokos yra iš esmės susijusios.
         Reglamentas Nr. 27/2005 jų atžvilgiu nedaro jokio skirtumo ir todėl Taryba turi priimti priemones, tinkamas pakeisti paskirstymo
         būdą.

      37      Praktikoje nesant galimybės naudotis ištekliais, teisė naudotis vandenimis praranda savo prasmę. Ekonominę vertę turi tik
         tos rūšys, dėl kurių paskirstytos kvotos. Be to, nesant kvotų, pareiga išleisti į jūrą tų rūšių laimikį, net ir nugaišusį,
         sukelia biologinę žalą. Galiausiai neturėdama praktiškai jokios kvotos šiose dviejose jūrose Ispanijos Karalystė negali vykdyti
         žvejybos galimybių, numatytų Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 5 dalyje, mainų.

      38      Ispanijos Karalystė tvirtina, kad jos situacija skiriasi nuo valstybių narių, kurios taip pat negavo kvotų pagal Reglamentą
         Nr. 27/2005, situacijos. Iš tikrųjų pastarosios nebūtinai yra suinteresuotos, kad jų laivai žvejotų aptariamuose vandenyse,
         priešingai nei Ispanijos Karalystė, t. y. valstybė narė, kurios gyventojai priklauso nuo žvejybos, ypač Galicijoje ir Baskų
         krašte. Ispanijos Karalystė teigia, kad nesant pereinamojo laikotarpio nuostatų ji būtų dalyvavusi pirmajame kvotų paskirstyme
         po savo įstojimo į Bendriją 1986 m. ir todėl kvotos jai būtų suteiktos 2003 metais.

      39      Tarybos teigimu, Reglamentu Nr. 27/2005 Ispanijos Karalystė nėra diskriminuojama. Iš tikrųjų pastaroji vertinama kaip ir valstybės
         narės, kurios negavo kvotų, nes nevykdė žvejybos veiklos, kurios atžvilgiu Taryba galėjo nuspręsti išsaugoti stabilumą, ir
         kurios sudarė beveik pusę valstybių narių. Taryba pabrėžia, kad Ispanijos vyriausybė neskiria naudojimosi Bendrijos vandenimis
         ir naudojimosi jų ištekliais galimybių sąvokų.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      40      Nediskriminavimo principo užtikrinimas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos
         – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (žr., be kita ko, 1995 m. spalio 17 d. Sprendimo Fishermen’s Organisations ir kt., C‑44/94, Rink. p. I‑3115, 46 punktą; minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 48 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 28 punktą).

      41      Taigi kyla klausimas, ar Ispanijos Karalystės situacija yra panaši į valstybių narių, kurios Reglamentu Nr. 27/2005 gavo žvejybos
         Šiaurės ir Baltijos jūrų vandenyse kvotų, situaciją.

      42      Be to, kaip buvo priminta minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 48 punkte, Teisingumo Teismas jau nagrinėjo galimos diskriminacijos klausimą valstybių narių, kurios po įstojimo į Bendriją
         negavo tam tikrų žvejybos kvotų, atžvilgiu.

      43      Iš 1992 m. spalio 13 d. Sprendimo Portugalija ir Ispanija prieš Tarybą (C‑63/90 ir C 67/90, Rink. p. I‑5073) 41 punkto matyti, jog Portugalijos Respublika tvirtino, kad jos laivynas Grenlandijos
         vandenyse žvejojo nuo 1973 iki 1977 m., t. y. dalį pradinio referencinio laikotarpio. Ji pabrėžė, kad to laivyno sužvejoti
         kiekiai buvo panašūs į sugautus Vokietijos laivyno ir daug didesni nei Jungtinės Karalystės sugauti kiekiai.

      44      Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, jog Portugalijos Respublikos situacija nebuvo panaši į kitų valstybių narių, kurioms
         taikyti paskirstymai, situaciją. Jis nusprendė, kad tiek, kiek Stojimo aktas nepakeitė išorinių išteklių paskirstymo srityje
         esančios situacijos, acquis communautaire ir toliau taikomas, todėl naujosios valstybės narės negali remtis iki įstojimo buvusiomis aplinkybėmis, pavyzdžiui, žvejyba
         referenciniu laikotarpiu, kad išvengtų nagrinėjamų nuostatų taikymo. Nuo jų įstojimo jos yra tokioje pačioje situacijoje kaip
         ir valstybės narės, nedalyvavusios skirstymuose pagal žvejybos santykinio stabilumo principą, kuris, kiek tai susiję su prieš
         stojimą sudarytais susitarimais, atsispindi 1983 m. atliktame skirstyme (žr. minėto sprendimo Portugalija ir Ispanija prieš Tarybą 43 ir 44 punktus; minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 52 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 32 punktą).

      45      Šis samprotavimas galioja ir šioje byloje. Iš jo išplaukia, kad Ispanijos Karalystės situacija nėra panaši į valstybių narių,
         kurių laivams per pradinį paskirstymą buvo suteikta kvotų, situaciją, todėl Ispanijos vyriausybė negali remtis Ispanijos laivų
         žvejyba Šiaurės jūroje 1973–1976 m. pradiniu referenciniu laikotarpiu. Atvirkščiai, jos situacija yra panaši į valstybių narių,
         kurių laivams nebuvo suteikta tokių kvotų, neatsižvelgiant į tai, ar šios valstybės narės pradiniu referenciniu laikotarpiu
         žvejojo Šiaurės ir (arba) Baltijos jūrų vandenyse (žr. minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 53 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 32 punktą).

      46      Reikia pridurti, kad pereinamojo laikotarpio pabaiga šios situacijos nekeičia.

      47      Iš tikrųjų Taryba teisingai tvirtino, kad svarbu skirti naudojimosi vandenimis ir naudojimosi ištekliais galimybių sąvokas.
         Nors pasibaigus pereinamajam laikotarpiui Ispanijos Karalystė vėl gali patekti į Šiaurės ir Baltijos jūrų vandenis, tai nereiškia,
         kad Ispanijos laivai gali naudotis šių dviejų jūrų ištekliais tokiomis pat proporcinėmis dalimis kaip ir valstybės narės,
         kurios dalyvavo pradiniame arba vėlesniuose skirstymuose (žr. minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 55 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 35 punktą).

      48      Taryba galėjo manyti, kad jeigu Ispanijos laivai Šiaurės ir Baltijos jūrų vandenyse nežvejojo daugiau kaip dvidešimt metų,
         tai, kad nebuvo suteikta kvotų, nepažeidė atitinkamų gyventojų žvejybos veiklos santykinio stabilumo principo. Iš to išplaukia,
         kad Taryba taip pat galėjo nuspręsti, jog Ispanijos Karalystės situacija neprilygo valstybių narių, kurių laivai neseniai
         svarbiu referenciniu laikotarpiu žvejojo šiuose vandenyse, situacijai (žr. minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 56 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 36 punktą).

      49      Reikia pridurti, kad šios išvados niekaip nepakeičia tai, jog pereinamuoju laikotarpiu Ispanijos Karalystė negalėjo dalyvauti
         skirstant naujas žvejybos kvotas dėl visiškai laikino teisėto draudimo naudotis Šiaurės ir Baltijos jūrų vandenimis. Iš to
         neišplaukia, jog Taryba turėjo pakeisti skirstymo būdą šio laikotarpio pabaigoje tam, kad atsižvelgtų į Ispanijos karalystės
         interesus. Iš tikrųjų, priešingai nei ši valstybė narė teigė vykstant rašytinei proceso daliai ir per teismo posėdį, visiškai
         neįrodyta, jog nesant draudimo patekti į tas dvi jūras pereinamuoju laikotarpiu ši valstybė narė būtų gavusi tam tikras kvotas,
         susijusias su rūšimis, dėl kurių tuo laikotarpiu atliktas naujas skirstymas.

      50      Be to, kiti Ispanijos Karalystės pateikti argumentai, kurie buvo priminti šio sprendimo 37 punkte, nepakeičia jo 47 punkte
         padarytos išvados. Vadinasi tai, kad rūšys, kurioms taikomos kvotos, vertinamos labiau nei kitos rūšys, nereiškia, kad valstybė
         narė turi tikėtis tam tikrų kvotų. Tariamas ekologinis pavojus nebuvo įrodytas. Negalėjimas apsikeisti kai kuriomis kvotomis
         išplaukia iš pastarųjų nepaskirstymo. Iš tikrųjų Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 5 dalyje numatyta tik galimybė apsikeisti
         valstybių narių turimomis kvotomis. Tačiau tai nesuteikia teisės tas kvotas gauti.

      51      Todėl Reglamente Nr. 27/2005 Ispanijos Karalystės nevertindama taip pat, kaip kitų valstybių narių, kurios prieš šios valstybės
         narės įstojimą į Bendriją dalyvavo pradiniame žvejybos kvotų paskirstyme ar pereinamuoju laikotarpiu vėlesniuose paskirstymuose,
         Taryba jos atžvilgiu neveikė diskriminuojamai.

      52      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ieškinio pagrindą dėl nediskriminavimo principo pažeidimo reikia atmesti.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Stojimo akto pažeidimu
       Šalių argumentai
      53      Ispanijos vyriausybė mano, kad Ispanijos Karalystei nesuteikiant dalies Šiaurės ir Baltijos jūrų Bendrijos vandenų zonai paskirstytų
         žvejybos kvotų po šios valstybės narės įstojimo į Bendriją, Reglamentu Nr. 27/2005 pratęsiamas pereinamasis laikotarpis ilgesiam
         laikui, nei numato Stojimo aktas, todėl pažeidžiamos pastarojo nuostatos.

      54      Ispanijos Karalystė mano, kad taikyti Stojimo akte numatytas leidžiančias nukrypti nuostatas pasibaigus šiame akte nustatytam
         pereinamajam laikotarpiu reiškia ignoruoti jų išimtinį, laikiną ir ribotą pobūdį.

      55      Ši valstybė narė priduria, kad nors minėtame 2006 m. kovo 30 d. Sprendime Ispanija prieš Tarybą Teisingumo Teismas jau nagrinėjo Stojimo akto pažeidimo buvimo klausimą, ši byla vis dėlto skiriasi, nes, priešingai nei
         tame sprendime nagrinėtas reglamentas, Reglamentas Nr. 27/2005 yra susijęs su pirmą kartą 2005 m. paskirstytomis kvotomis,
         kurios sudaro naujas žvejybos galimybes.

      56      Taryba savo ruožtu teigia, kad Stojimo akto nuostatos nebetaikomos pasibaigus pereinamajam laikotarpiui ir todėl jos nebegali
         būti kriterijus nustatant Tarybos priimtų priemonių teisėtumą.

      57      Be to, Stojimo aktas nereikalauja ir nenumato kvotų paskirstymo sistemos peržiūros.

      58      Taryba priduria, kad Stojimo akto 156–164 straipsniai, kurie yra pereinamojo laikotarpio nuostatos, nereglamentuoja to, kaip
         Taryba turėtų paskirstyti naujas žvejybos galimybes 2005 m., t. y. praėjus keleriems metams po to, kai šios nuostatos nustojo
         galioti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      59      Reikia priminti, kaip tvirtina ir Taryba, kad Stojimo akto 154−166 straipsniai žvejybos srityje taikomą tvarką nustato tik
         pereinamajam laikotarpiui. Taigi šiais straipsniais iš esmės negalima grįsti reikalavimų dėl laikotarpio, prasidedančio pasibaigus
         šiam pereinamajam laikotarpiui (žr. minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 64 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 44 punktą).

      60      Be to, iš Stojimo akto nematyti, kad Taryba ateityje turėjo pakeisti žvejybos galimybių paskirstymo būdą, nustatytą po Ispanijos
         Karalystės įstojimo, t. y. pereinamuoju laikotarpiu.

      61      Nors pereinamuoju laikotarpiu taikoma tvarka iš esmės yra laikina, tai nereiškia, kad visi apribojimai, kuriuos ji numato,
         pasibaigus minėtam laikotarpiui savaime nustoja galioti, jeigu jie taip pat kyla iš valstybei narei taikomo acquis communautaire. Taigi, kaip buvo konstatuota minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 29 punkte, acquis communautaire apima Ispanijos Karalystės stojimo momentu galiojusių teisės aktų nustatytą paskirstymo būdą. Šis paskirstymo būdas iš esmės
         lieka galioti, kol Tarybos aktu jis pakeičiamas.

      62      Pereinamuoju laikotarpiu atliktus kvotų skirstymus reglamentuoja ne Stojimo aktas, o nagrinėjamas kvotas nustatantys reglamentai
         ir santykinio stabilumo principas (žr. minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 66 punktą ir minėto 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 47 punktą). Reglamentu Nr. 27/2005 pirmą kartą atliktiems skirstymams Stojimo akto nuostatos nebetaikomos.

      63      Taigi Reglamentu Nr. 27/2005 nesuteikdama Ispanijos Karalystei tam tikrų žvejybos kvotų Šiaurės ir Baltijos jūrose Taryba
         nepažeidė Stojimo akto.

      64      Todėl ieškinio pagrindas dėl Stojimo akto pažeidimo turi būti atmestas.

       Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies pažeidimu
       Šalių argumentai
      65      Ispanijos Karalystė teigia, kad 2006 m. balandžio 27 d. laiške nurodytos ir šio sprendimo 23 punkte primintos penkios rūšys
         yra naujos žvejybos galimybės. Šių rūšių atžvilgiu nesuteikdama jai jokios kvotos Taryba neatsižvelgė į šios valstybės narės
         interesus ir todėl pažeidė Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies nuostatas.

      66      Taryba pripažįsta, jog rūšys, dėl kurių Reglamentu Nr. 27/2005 buvo atliktas pirmas paskirstymas, yra naujos žvejybos galimybės.
         Vis dėlto iš penkių Ispanijos valdžios institucijų išvardytų rūšių tik toliau nurodytosios, paskirstytos konkrečiose zonose
         pirmą kartą 2005 metais, tuo metu sudarė naujas žvejybos galimybes:

      –        poliarinės menkės, IV zona (Norvegijos vandenys),
      –        europiniai jūrų velniai IV zona (Norvegijos vandenys),
      –        paprastosios molvos, IV zona (Norvegijos vandenys),
      –        langustai, IV zona (Norvegijos vandenys).
      67      Tačiau šio sprendimo 23 punkte nurodytų europinių jūrų velnių, IIa zona (Bendrijos vandenys) ir IV zona (Bendrijos vandenys),
         atžvilgiu pirmas skirstymas buvo atliktas 1998 metais. Tame pačiame punkte nurodyto šiaurinių merlangų, IV zona (Norvegijos
         vandenys), atžvilgiu skirstymas buvo atliktas iki 2002 metų. Taigi Ispanijos Karalystė neteisingai teigia, jog šios rūšys
         yra naujos žvejybos galimybės.

      68      Dėl keturių nurodytų naujų žvejybos galimybių Taryba tvirtina, jog ji atsižvelgė į visų valstybių narių, įskaitant Ispanijos
         Karalystės, interesus, bet iš to, kad buvo atsižvelgta į šias naujas galimybes, neišplaukia, jog visos valstybės narės turėjo
         gauti kvotų. Taryba kaip referencinį laikotarpį pasirinko 1999–2003 metus. Kadangi Ispanijos laivai atitinkamoje zonoje aptariamų
         rūšių žuvų tuo laikotarpiu nežvejojo, nors galėjo tai daryti, šiai valstybei narei jokia kvota nebuvo suteikta. Taryba padarė
         išvadą, jog ji neviršijo turimos diskrecijos ir todėl nepažeidė Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies.

      69      Savo dublike Ispanijos Karalystė pripažino, jog padarė klaidą įvardydama naujoms žvejybos galimybėms priskiriamas rūšis, ir
         teigė, kad tik keturios Tarybos nurodytos rūšys konkrečioms zonoms atitinka nagrinėjamą sąvoką. Tačiau ji ir toliau nurodo,
         kad šių keturių rūšių atžvilgiu Taryba pažeidė minėto 20 straipsnio 2 dalį.

      70      Komisija savo ruožtu mano, jog dėl to, kad Tarybos nurodytos keturios rūšys priklauso „kitų rūšių“ kategorijai, kuriai reglamentais
         iki 2005 m. buvo nustatyta bendra kvota Bendrijoje, jos nėra naujos žvejybos galimybės. Ši sąvoka taikoma tik rūšims, kuriomis
         Bendrija disponuoja dėl galimybės patekti į naujus vandenis arba naudotis naujomis rūšimis.

      71      Komisija priduria, kad jeigu Teisingumo Teismas nepritartų tokiam „naujų žvejybos galimybių“ sąvokos aiškinimui ir teigtų,
         jog Tarybos nurodytos keturios rūšys patenka į šią sąvoką, bet kuriuo atveju reikėtų pripažinti, kad Taryba neviršijo savo
         diskrecijos ribų ir todėl nepažeidė Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      –       Pirminės pastabos
      72      Ispanijos Karalystė, Taryba ir Komisija sutinka, jog tik keturių Tarybos nurodytų rūšių, apie kurias buvo kalbama šio sprendimo
         66 punkte, atžvilgiu buvo atliktas pirmas skirstymas Reglamentu Nr. 27/2005 ir tik jos aptariamos šio ieškinio trečiajame
         pagrinde.

      73      Tačiau kyla problema dėl šio ieškinio pagrindo priimtinumo.

      74      Iš tikrųjų, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 31 punkte, reikia patikrinti, ar nurodydama šias keturias rūšis Ispanijos Karalystė
         nepakeitė ginčo dalyko, pažeisdama Procedūros reglamento 38 straipsnio reikalavimus.

      75      Reikia pažymėti, kad iš keturių aptariamų rūšių europiniai jūrų velniai minimi Ispanijos Karalystės ieškinio 27 punkte, kiek
         tai susiję su IV zona, nepatikslinant, ar kalbama apie Bendrijos vandenis, Norvegijos vandenis ar šiuos abu vandenis. 2006 m.
         balandžio 27 d. laiške Ispanijos vyriausybė mini europinius jūrų velnius, IV zona (Bendrijos vandenys), bet šią nuorodą ištaiso
         savo dublike ir teigia, kad ji turėjo omenyje Norvegijos vandenis.

      76      Atsižvelgiant į bendrą IV zonos nuorodą ieškinyje, reikia pripažinti, jog buvo kalbama apie visus šios zonos vandenis, todėl
         trečiasis ieškinio pagrindas, kiek jis susijęs su europiniais jūros velniais, IV zona (Norvegijos vandenys), yra priimtinas.

      77      Tačiau kalbant apie kitas tris rūšis pažymėtina, kad poliarinės menkės ir paprastosios molvos nenurodytos ieškinio 27 punkte,
         o langustai neminimi IV zonos atžvilgiu. Todėl reikia pripažinti, kad ieškinyje nekalbama nei apie poliarines menkes, nei
         apie paprastąsias molvas, o langustai nurodyti tik III zonos atžvilgiu. Nuoroda į šias tris rūšis IV zonos atžvilgiu (Norvegijos
         vandenys) 2006 m. balandžio 27 d. laiške bei dublike yra ginčo dalyko išplėtimas, kuris turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
         To, kad šios rūšys nurodytos Reglamento Nr. 27/2005, kuris yra šios bylos dalykas, I priede, nepakanka, nes Ispanijos Karalystė
         prašo panaikinti reglamentą tik tiek, kiek juo Ispanijos laivynui nesuteikiama tam tikrų kvotų, ir ji minėtame 27 punkte įvardijo
         tik trečiajame ieškinio pagrinde nurodytas rūšis.

      –       Dėl ieškinio pagrindo
      78      Ispanijos Karalystė teigia, jog Reglamentu Nr. 27/2005 europinių jūros velnių atžvilgiu IV zonoje (Norvegijos vandenys) atliktas
         skirstymas yra nauja žvejybos galimybė ir kad Taryba, nesuteikdama jai jokios šios rūšies kvotos, neatsižvelgė į jos interesus
         ir pažeidė Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies nuostatas.

      79      Reikia išnagrinėti, ar europinių jūros velnių kvotų paskirstymas IV zonoje (Norvegijos vandenys) yra nauja žvejybos galimybė
         Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies prasme, ir prireikus, – ar Taryba atsižvelgė į Ispanijos Karalystės interesus.

      80      Dėl pirmojo aspekto yra nustatyta, kad Reglamentu Nr. 27/2005 atliktas skirstymas yra pirmasis kvotų šiai rūšiai paskirstymas
         tarp valstybių narių.

      81      Tačiau, Komisijos teigimu, europinių jūros velnių žvejyba IV zonoje (Norvegijos vandenys) yra ne nauja, bet esama žvejybos
         galimybė, nes kalbama ne apie pirmą kartą naudojamą rūšį remiantis Bendrijos politika pagal Reglamento Nr. 3760/92 8 straipsnio
         4 dalies iii punktą. Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalis pakeitė šio 8 straipsnio 4 dalies iii punktą ir turi būti
         skaitoma atsižvelgiant į pastarąjį straipsnį. Iš to išplaukia, jog šios rūšies atžvilgiu skirstymas turi būti atliekamas remiantis
         Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 1 dalyje numatytu stabilumo principu, o ne atsižvelgiant į valstybių narių interesus,
         kaip numatyta šio 20 straipsnio 2 dalyje.

      82      Tačiau reikia pastebėti, kad Reglamentas Nr. 2371/2002 skiriasi nuo Reglamento Nr. 3760/92.

      83      Taigi Reglamente Nr. 2371/2002 detalizuojama jo 3 straipsnio q punkte įtvirtinta sąvoka „žvejybos galimybės“, nurodant, kad
         tai yra kiekybiškai išreikšta teisė žvejoti. Šio reglamento 20 straipsnio 2 dalies tekstas skiriasi nuo minėto 8 straipsnio
         4 dalies iii punkto formuluotės ir joje paprasčiausia numatyta, kad kai Bendrija nustato naujas žvejybos galimybes, Taryba
         sprendžia dėl jų paskirstymo, atsižvelgdama į kiekvienos valstybės narės interesus.

      84      Todėl sąvoką „naujos žvejybos galimybės“ reikia aiškinti atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 1 ir 2 dalių
         turinį bei tikslą, skaitant kartu su teismo praktika (žr.1987 m. birželio 16 d. Sprendimą Romkes, 46/86, Rink. p. 2671; 1992 m. spalio 13 d. Sprendimą Ispanija prieš Tarybą, C‑70/90, Rink. p. I‑5159; Sprendimą Ispanija prieš Tarybą, C‑71/90, Rink. p. I‑5175; Sprendimą Ispanija prieš Tarybą, C‑73/90, Rink. p. I‑5191, ir minėtą 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Ispanija prieš Tarybą).

      85      Išnagrinėjus šias dvi minėto 20 straipsnio dalis matyti, jog pirmoji iš jų reglamentuoja esamas žvejybos galimybes, o antroji
         skirta naujoms žvejybos galimybėms. Esamos žvejybos galimybės paskirstomos tarp valstybių narių remiantis santykinio stabilumo
         principu.

      86      Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad santykinio stabilumo reikalavimas turi būti suprantamas kaip reiškiantis kiekvienai
         valstybei narei nustatytos procentinės dalies išsaugojimą ir kad iš pradžių nustatytas paskirstymo būdas taikomas, kol bus
         priimtas pakeičiantis reglamentas (žr., be kita ko, minėto sprendimo Romkes 17 punktą ir minėto 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą 27 punktą).

      87      Kadangi taikant santykinio stabilumo principą esamoms žvejybos galimybėms išsaugomas nustatytas paskirstymo tarp valstybių
         narių būdas, reikia pripažinti, kad pirmo paskirstymo tarp valstybių narių būdo nustatymas apima naujų žvejybos galimybių
         suteikimą ir paskirstymą atsižvelgiant į kiekvienos iš jų interesus. Intereso sąvoka gali apimti poreikį išsaugoti žvejybos
         veiklos stabilumą, tačiau ji neapsiriboja vien šiuo poreikiu.

      88      Taigi, priešingai nei mano Komisija, kai kiekvienai valstybei narei nustatomas pirmas paskirstymo būdas, būtent po to, kai
         jos pasinaudojo savo teise žvejoti tam tikroje zonoje ir tas rūšis, kurių atžvilgiu Bendrija turėjo bendrą kvotą, Taryba priima
         sprendimą atsižvelgdama į kiekvienos iš jų interesus, pagal Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies nuostatas. Kadangi
         iš esmės joks paskirstymo būdas tokiu atveju negali būti išsaugotas, šio reglamento 20 straipsnio 1 dalies nuostatų taikyti
         nereikia.

      89      Reikia pridurti, kad dėl Komisijos ginamo aiškinimo susidarytų paradoksali situacija, kuriai esant valstybių narių galimybė
         patekti į naujus vandenis ir naudotis naujais ištekliais negalėtų būti laikoma naujomis žvejybos galimybėmis ir todėl niekada
         neleistų atsižvelgti į šių valstybių narių interesus Reglamento Nr. 2371/2002 20 straipsnio 2 dalies prasme. Dėl to kiekvieną
         kartą, kaip ir šioje byloje, nauja naudojimosi teisė visų pirma įgytų bendros Bendrijos kvotos formą ir tik paskui būtų paskirstoma
         kiekvienai valstybei narei individualiai. Tačiau iš Reglamento Nr. 2371/2002 nematyti, kad teisės aktų leidėjas tai siekė
         apriboti, kad būtų atsižvelgta į valstybių narių interesus.

      90      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia pažymėti, kad europinių jūros velnių atžvilgiu pirmas skirstymas tarp valstybių
         narių IV zonoje (Norvegijos vandenys), pagrįstas pirmuoju šios rūšies skirstymo atitinkamuose vandenyse būdu, yra nauja žvejybos
         galimybė.

      91      Todėl reikia išnagrinėti, ar Taryba tinkamai atsižvelgė į Ispanijos Karalystės interesus.

      92      Kalbant apie žvejybos srities reglamentą bendrosios žemės ūkio politikos kontekste, reikia pažymėti, kad iš nusistovėjusios
         teismo praktikos matyti, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas šioje srityje turi didelę diskreciją, atitinkančią jam pagal EB
         34−37 straipsnius suteiktą politinę atsakomybę (žr., be kita ko, 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo Unitymark ir North Sea Fishermen’s Organisation, C‑535/03, Rink. p. I‑2689, 55 punktą).

      93      Vis dėlto reikia patikrinti, ar Bendrijos teisės aktų leidėjas neviršijo savo diskrecijos ribų.

      94      Ispanijos Karalystė tvirtina, kad Tarybos pasirinktu referenciniu laikotarpiu, t. y. 1999–2003 metais, Stojimo akto 156–164 straipsnių
         nuostatos jai draudė naudotis atitinkamais vandenimis. Nusprendusi kvotas suteikti tik toms valstybėms narėms, kurių laivynas
         tuo laikotarpiu žvejojo atitinkamas rūšis, įskaitant europinius jūros velnius, ir Ispanijos Karalystei nesuteikusi jokios
         kvotos, nors Ispanijos laivynas aptariamoje zonoje nežvejojo tik dėl teisinio draudimo, Taryba neatsižvelgė į jos interesus.

      95      Tačiau reikia konstatuoti, kaip tvirtina Taryba savo atsiliepime į ieškinį ir triplike, kad Stojimo akto 156–164 straipsniai
         skirti tik galimybei naudotis Bendrijos, o ne Norvegijos vandenimis, todėl Ispanijos Karalystės argumentas nėra svarbus.

      96      Per teismo posėdį Ispanijos Karalystė bandė pateikti kitų argumentų tam, kad įrodytų Ispanijos laivų negalėjimą žvejoti Norvegijos
         vandenyse. Ji visų pirma pareiškė, kad jai ne visada buvo lengva konkrečioje zonoje identifikuoti vandenis, kuriuose laivai
         vykdė savo veiklą; vėliau ji tvirtino, kad Norvegijos vandenyse jai nebuvo suteikta jokia kvota.

      97      Tačiau šie argumentai nėra lemiami, nes europinius jūrų velnius, kurių atžvilgiu valstybėms narėms jokia konkreti kvota nebuvo
         nustatyta, laisvai galėjo žvejoti visi valstybių narių laivynai, nepažeisdami bendros Bendrijai taikomos kvotos įvairioms
         rūšims, kurioms priklauso ir šie europiniai jūros velniai.

      98      Reikia konstatuoti, jog tai, kad Ispanijos Karalystei ar kitai valstybei narei nebuvo suteiktos kvotos europinių jūros velnių
         atžvilgiu, nereiškia, jog Taryba neatsižvelgė į šių valstybių narių interesus.

      99      Dėl referencinio laikotarpio pasirinkimo, Teisingumo Teismas konstatavo, kad Taryba gali elgtis lanksčiai (šiuo klausimu žr.
         2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Italija prieš Tarybą, C‑120/99, Rink. p. I‑7997, 42 punktą). Penkerių metų laikotarpis, apimantis 1999–2003 metus, yra nesenas ir pakankamai ilgas,
         todėl neturėtų būti kritikuojamas.

      100    Europinių jūros velnių atžvilgiu kvotas suteikusi tik valstybėms narėms, kurios žvejojo šią rūšį minėtu laikotarpiu, ir nesuteikusi
         jokios kvotos Ispanijos Karalystei motyvuodama tuo, kad šios valstybės laivai tokios žvejybos nevykdė, nors jie turėjo teisę
         patekti į atitinkamą zoną, Taryba neviršijo savo diskrecijos ribų.

      101    Todėl trečiasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

      102    Kadangi nė vienas ieškinio pagrindas nėra pagrįstas, Ispanijos Karalystės ieškinys atmestinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      103    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         reikalavo. Kadangi Taryba reikalavo priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas ir pastaroji pralaimėjo bylą,
         ji padengia bylinėjimosi išlaidas. Pagal to paties straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą Komisija pati padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Europos Bendrijų Komisija pati padengia savo išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.