title: 2006 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Magpar VI BV prieš Staatssecretaris van Financiën. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai. # Netiesioginiai mokesčiai, taikomi kapitalui pritraukti - Direktyva 69/335/EEB - 7 straipsnio 1 dalies b ir bb punktai - Kapitalo mokestis - Atleidimas - Sąlygos - Įgytų akcijų išlaikymas penkerius metus. # Byla C-509/04.

text:
      Byla C-509/04
      Magpar VI BV
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai – Direktyva 69/335/EEB – 7 straipsnio 1 dalies b ir bb punktai – Kapitalo mokestis − Neapmokestinimas – Sąlygos – Įgytų akcijų išlaikymas penkerius metus“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai – Kapitalo bendrovėms taikomas
            kapitalo mokestis
      (Tarybos direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies b ir bb punktai)
      Direktyvos 69/335 dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių(1), iš dalies pakeistos Direktyvomis 73/79 ir 85/303, 7 straipsnio 1 dalies b ir bb punktai turi būti aiškinami taip, kad kai
         pirmoji kapitalo bendrovė penkerių metų laikotarpiu nuo antros kapitalo bendrovės akcijų įsigijimo, įvykusio per kapitalo
         mokesčiu neapmokestinamą jungimąsi pasikeičiant akcijomis, netenka tų akcijų, nes antroji bendrovė susijungė su trečiąja kapitalo
         bendrove ir dėl to nustojo egzistuoti, o pirmoji bendrovė kaip atlygį įgijo trečiosios bendrovės akcijų, iš pradžių įgytų
         akcijų penkerių metų išlaikymo sąlyga, įtvirtinta paminėtos nuostatos bb punkte, neperkeliama trečiosios bendrovės akcijoms,
         kurias turi pirmoji bendrovė. Kadangi antrasis sandoris, kuris šiuo atveju yra svarbiausias, yra įmonių restruktūrizavimo
         sandoris, patenkantis į Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies b punkto reguliavimo sritį, minėta pareiga išlaikyti įgytas
         akcijas penkerius metus netaikoma. Ši pareiga taikoma tik sandoriams, kurie patenka į Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies
         bb punkto reguliavimo sritį, tai yra sandoriams, kuriais įgyjama akcijų, sudarančių ne mažiau kaip 75 % bendrovės akcinio
         kapitalo, mainais už įgyjančiosios bendrovės akcijas.

      Tai, jog direktyvos 7 straipsnio 1 dalies bb punkto antrosios pastraipos antrasis sakinys nurodo akcijų, įgytų sandoriu, kuris
         neapmokestinamas kapitalo mokesčiu, „perleidimą“, nėra svarbu, nes jungimosi atveju prijungta bendrovė nustoja egzistuoti,
         todėl negalima kalbėti apie akcijų perleidimą tikrąja šio žodžio prasme. Minėta nuostata apima jungimąsi prijungimo būdu,
         kurio pasekmė yra ta, kad prijungiamos bendrovės akcijos tampa negaliojančios, o jų savininkai mainais gauna įsigyjančios
         bendrovės akcijų.

      (žr. 30, 36, 40, 41, 45, 47 punktus ir rezoliucinės dalies 1 bei 2 punktus)
      1 Pataisytas direktyvos pavadinimo vertimas.

TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. gegužės 18 d.(*)

      „Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai – Direktyva 69/335/EEB – 7 straipsnio 1 dalies b ir bb punktai – Kapitalo mokestis − Neapmokestinimas – Sąlygos – Įgytų akcijų išlaikymas penkerius metus“
      Byloje C‑509/04
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2004 m. gruodžio 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Magpar VI BV
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Juhász (pranešėjas) ir M. Ilešič,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir M. De Grave,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Afonso ir A. Weimar,
      susipažinęs su 2006 m. sausio 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių pritraukto
         kapitalo mokesčių(1) (OL L 249, p. 25), iš dalies pakeistos 1973 m. balandžio 9 d. Tarybos direktyva 73/79/EEB (OL L 103, p. 13) ir 1985 m. birželio
         10 d. Tarybos direktyva 85/303/EEB (OL L 156, p. 23, toliau − Direktyva 69/335), 7 straipsnio 1 dalies b ir bb punktų aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp bendrovės Magpar VI BV (toliau − Magpar) ir Nyderlandų mokesčių institucijų dėl pastarųjų atsisakymo neapmokestinti bendrovės pritraukto kapitalo mokesčiu, kaip
         tai numato Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalis.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Remiantis pirma konstatuojamąja dalimi, Direktyvos 69/335 tikslas yra skatinti laisvą kapitalo judėjimą, kad būtų sukurta
         ekonominė sąjunga, kurios savybės būtų panašios į vidaus rinkos. Siekiant šio tikslo, kaip tai išplaukia iš šeštos, septintos
         ir aštuntos konstatuojamųjų dalių, ši direktyva skirta suderinti pritraukto kapitalo mokestį, taikomą kapitalo įnašams į bendroves
         Europos bendrijoje, nustatant vieną mokestį už pritrauktą kapitalą, kuris bendrojoje rinkoje gali būti taikomas tik vieną
         kartą, ir panaikinant visus kitus netiesioginius mokesčius, kurie yra panašaus pobūdžio kaip ir šis kapitalo mokestis.

      4        Pagal Direktyvos 69/335 1 straipsnį „valstybės narės apmokestina kapitalo įnašus į kapitalo bendroves suderintu mokesčiu“.

      5        Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:

      „Iki įsigalios pagal 2 dalį Tarybos priimtos nuostatos:
      a)      kapitalo mokesčio norma negali viršyti 2 % ar būti mažesnė nei 1 %;
      b)      norma sumažinama 50 % arba daugiau, kai viena ar daugiau kapitalo bendrovių visą savo turtą ir įsipareigojimus arba vieną
         ar daugiau savo verslo dalių perleidžia vienai ar daugiau besikuriančių arba jau egzistuojančių kapitalo bendrovių.

      Toks sumažinimas galimas su sąlyga, jeigu:
      –        už įnašus atlyginama tiktai išduodant bendrovės arba bendrovių akcijas (dalis), nors valstybės narės turi teisę išplėsti sumažinimo
         taikymą tiems atvejams, kai už įnašus išduodamos bendrovės arba bendrovių akcijos (dalys) ir apmokama grynaisiais pinigais,
         jei tokio apmokėjimo suma neviršija 10 % akcijų (dalių) nominalios vertės,

      –        sandoryje dalyvaujančių bendrovių faktiniai valdymo centrai arba registruotos buveinės yra valstybės narės teritorijoje;
      <…>“
      6        Direktyva 73/79 į paminėtą Direktyvos 69/335 nuostatą įterpė bb punktą, kuris suformuluotas taip:

      „Kapitalo mokesčio tarifas gali būti sumažintas 50 % ar daugiau, jei steigiama ar jau įsteigta kapitalo bendrovė įsigyja akcijų,
         sudarančių ne mažiau kaip 75 % kitos kapitalo bendrovės viso akcinio kapitalo. Jei minėta procentinė dalis pasiekiama dviem
         ar daugiau sandorių, sumažintas tarifas taikomas tik tam sandoriui, kuriuo ši procentinė dalis pasiekiama, ir tolesniems sandoriams.

      Tačiau mokesčio suma, kuri nebuvo gauta pagal šią nuostatą, turi būti sumokėta, jei akcijas įsigijusi bendrovė penkerių metų
         laikotarpiu skaičiuojant nuo sandorio, suteikusio teisę į mažesnį tarifą, dienos neišlaiko 75 % tos bendrovės akcinio kapitalo
         ir visų kitos bendrovės akcijų, kurias ji turi po minėto sandorio, įskaitant akcijas, įsigytas iki sandorio ir turėtas jį
         sudarant. Tačiau sumažintas mokesčio tarifas lieka galioti, jei šiuo laikotarpiu akcijos, apie kurias kalbama, perleidžiamos
         sudarant sandorį, suteikiantį teisę į mažesnį mokesčio tarifą pagal pirmąją pastraipą ar šios straipsnio dalies b punktą arba
         likviduojant akcijas įsigijusią bendrovę.

      Toks sumažinimas galimas su sąlyga, jeigu:
      –        už įsigytas akcijas atlyginama tik paskirstant įsigyjančios bendrovės akcijas, nors valstybės narės gali sumažinto tarifo
         taikymą praplėsti ir tiems atvejams, kai atlyginimą už įsigytas akcijas sudaro įsigyjančios bendrovės akcijų paskirstymas
         ir apmokėjimas grynaisiais pinigais, neviršijantis 10 % tų akcijų nominaliosios vertės,

      –        abiejų sandoryje dalyvaujančių bendrovių – akcijas įsigyjančios bendrovės ir bendrovės, kurios akcijos įsigyjamos, faktiniai
         valdymo centrai arba registruotos buveinės yra kurios nors valstybės narės teritorijoje.“

      7        Tokios galimybės taikyti sumažintą kapitalo mokesčio tarifą priežastis yra išdėstyta dviejose Direktyvos 73/79 konstatuojamosiose
         dalyse:

      „kadangi Direktyvos (69/335) 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta taikyti mažesnį kapitalo mokesčio tarifą tam tikram bendrovių
         pertvarkymui, susijusiam su turto perleidimu;

      kadangi reikia priimti nuostatą, leidžiančią išplėsti tokio mažesnio mokesčio tarifo taikymą sandoriams, kuriais steigiama
         ar jau įsteigta bendrovė mainais už nuosavas akcijas įsigyja atitinkamą dalį kitos bendrovės akcijų, tapdama šią bendrovę
         kontroliuojančia bendrove; kadangi tokie sandoriai ekonominiu požiūriu turi būti traktuojami kaip pertvarkymo veikla, kuriai
         taikomas 7 straipsnio 1 dalies b punktas.“

      8        1973 m. balandžio 9 d. Tarybos direktyvoje 73/80/EEB dėl bendrųjų kapitalo mokesčio normų nustatymo (OL L 103, p. 15) numatytas
         papildomas kapitalo mokesčio normos sumažinimo atvejis. Pagal jos 1 straipsnį:

      „nuo 1976 m. sausio 1 d. kapitalo mokesčio, nurodyto Direktyvos 69/335 7 straipsnyje, norma yra 1 %.“
      9        Direktyvos 73/80 2 straipsnyje įtvirtinta:

      „nuo 1976 m. sausio 1 d. Direktyvos (69/335) 7 straipsnio 1 dalies bb punkte nurodytos sumažintos normos <…> yra nuo 0 iki
         0,50 %.“

      10      Direktyvos 85/303 antroje konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad „kapitalo mokesčių ekonominis poveikis kenkia įmonių pergrupavimui
         ir plėtrai“. Tačiau, atsižvelgiant į aplinkybes, kad pajamų praradimas dėl kapitalo mokesčio panaikinimo būtų nepriimtinas
         tam tikroms valstybėms narėms, šios direktyvos trečiojoje konstatuojamoje dalyje įtvirtinta, kad „valstybėms narėms turi būti
         suteikta galimybė atleisti nuo kapitalo mokesčio arba apmokestinti šiuo mokesčiu visus ar dalį sandorių, laikomų jo objektu“.

      11      Be to, Direktyvos 85/303 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodžius, jog „turi būti privaloma išimtis sandoriams, kuriems
         šiuo metu taikoma mažesnė kapitalo mokesčio norma“, šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalis pakeitė Direktyvos 69/335 7 straipsnį
         tokia formuluote:

      „1.      Valstybės narės atleidžia nuo kapitalo mokesčio sandorius <...>, kurie 1984 m. liepos 1 dieną buvo atleisti nuo šio mokesčio
         arba apmokestinami taikant 0,5 % ar mažesnę mokesčio normą.

      Nuo mokesčio atleidžiama taikant tuos pačius reikalavimus, kokie tą dieną galiojo atleidžiant nuo mokesčio arba, jei tai taikytina,
         apmokestinant taikant 0,5 % arba mažesnę mokesčio normą.

      <…>“
      12      Taigi dėl atleidimo nuo kapitalo mokesčio sąlygų Direktyva 85/303 nukreipia į Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies b ir
         bb punktus.

       Nacionaliniai teisės aktai
      13      Minėta Direktyvos 69/335 nuostata į Nyderlandų teisę buvo perkelta Įstatymo dėl teisinių sandorių apmokestinimo (Wet op belastingen
         van rechtsverkeer, Stb.1970, n° 611), iš dalies pakeisto 1996 m. gruodžio 13 d. Įstatymu (Stb. 1996, Nr. 652, toliau − WBR),
         37 straipsniu. Šiame straipsnyje įtvirtinta:

      „1.      Vadovaujantis sąlygomis, kurios bus nustatytos bendrosiomis taisyklėmis, pritrauktas kapitalas neapmokestinamas šiais atvejais:
      a.      jungimo, skaidymo ir vidinio restruktūrizavimo atvejais;
      <…>
      2.      1 dalies a punkte nurodytas neapmokestinimas taikomas tik tais atvejais, kai:
      a.      įmonė, kurios kapitalas padalytas į akcijas, mainais už nuosavas akcijas įgyja tik analogiškos įmonės akcijas ir tokiu būdu
         įgyja ne mažiau kaip 75 % pastarosios akcijų arba valdo 75 % ar daugiau jos akcinio kapitalo;

      b.      įmonė, kurios kapitalas padalytas į akcijas, mainais už nuosavas akcijas įgyja visą analogiškos bendrovės turtą ir įsipareigojimus,
         visą verslą arba savarankišką verslo dalį;

      <…>“
      14      1971 m. birželio 22 d. nutarimo dėl paminėto įstatymo įgyvendinimo (Stb. 1971, Nr. 393), iš dalies pakeisto 1996 m. vasario
         27 d. nutarimu (Stb. 1996, Nr. 144), 14 straipsnyje įtvirtintos atleidimo nuo kapitalo mokesčio taisyklės. Šiame straipsnyje
         nustatyta:

      „1.      Mokestį, kuris pagal Įstatymo 37 straipsnio 1 dalies a punktą nėra renkamas jungimo atveju Įstatymo 37 straipsnio 2 dalies
         a punkto prasme, vis dėlto turi mokėti įmonė, jei penkerių metų laikotarpiu skaičiuojant nuo įnašo dienos ji nebeturi visų
         kitos įmonės akcijų, kurias ji paminėtą dieną įgijo arba jau turėjo, arba ne mažiau nei 75 % kitos įmonės akcijų.

      2.      1 dalis netaikoma akcijų perleidimui jungimo arba vidinio restruktūrizavimo atveju pagal Įstatymo 37 straipsnio 2 dalį arba
         įmonės, kuri įgijo akcijų, veiklos nutraukimo ar likvidavimo atveju.“

      15      Remiantis Nyderlandų civilinio kodekso 2 knygos (Burgerlijk Wetboek, Boek 2) 309 straipsniu, teisinis jungimas yra dviejų
         ar daugiau juridinių asmenų sudarytas teisinis sandoris, kuriuo vienas iš jų įgyja visą kito juridinio asmens turtą ir įsipareigojimus,
         arba kai šiuo sandoriu šių juridinių asmenų bendrai įsteigtas naujas juridinis asmuo įgyja visą jų turtą ir įsipareigojimus.
         Pagal minėtos 2 knygos 311 straipsnio 1 dalį, išskyrus juridinį asmenį, kuris perima turtą ir įsipareigojimus, juridiniai
         asmenys, kurie jungiasi, nustoja egzistuoti įsigaliojus susijungimui.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo išplaukia, kad 1998 metais penkios privačios bendrovės
         susijungė į bendrovę bendru pavadinimu Magnus Management Consultants. Šių penkių bendrovių (toliau − ankstesnės bendrovės) akcijos priklausė penkiems fiziniams asmenims, kurių kiekvienas, būdamas
         vienintelis bendrovės akcininkas, turėjo vienos bendrovės akcijas.

      17      1998 m. rugpjūčio 17 d. buvo įsteigtos bendrovės Magpar, Magpar VIII BV ir Magpar XI BV, o 1998 m. rugpjūčio 31 d. − bendrovės Magpar II BV ir Magpar V BV (toliau − naujos bendrovės). Konkrečiai nenurodytą dieną, bet artimą 1998 m. rugpjūčio 31 d., naujos bendrovės, išimtinai
         tik pasikeisdamos akcijomis, įgijo visas ankstesnių bendrovių akcijas. Tokiu būdu Magpar įgijo visas M. J. Hoffmann Beheer BV (toliau − Hoffmann), vienos iš ankstesnių bendrovių, akcijas.

      18      Hoffmann akcijų perleidimas Magpar, remiantis WBR 37 straipsnio 1 dalies a punktu ir 2 dalies a punktu, buvo atleistas nuo kapitalo mokesčio.

      19      1998 m. rugpjūčio 31 d. bendrovė Magnus Holding NV (toliau − Holding) buvo įsteigta teisinio jungimo būdu pagal Nyderlandų civilinio kodekso 2 knygos 309 straipsnį. Šio jungimo pagrindu Holding įgijo visą ankstesnių bendrovių, įskaitant ir Hoffmann, turtą ir įsipareigojimus. Dėl šio jungimo naujos bendrovės įgijo dalį Holding akcijų, proporcingą jų įnašui. Tokiu būdu Magpar, proporcingai jos įgytam Hoffmann turtui ir įsipareigojimams, įgijo dalį Holding akcijų.

      20      1998 m. rugpjūčio 31 d. taip pat buvo įsteigtas kooperatyvas Nyderlandų civilinio kodekso 2 knygos 53 straipsnio prasme −
         Coöperatie Pym UA (toliau − kooperatyvas), kurio narėmis tapo kelios bendrovės, tarp jų ir Magpar. Pastaroji mainais už narystės teises šiame kooperatyve tą pačią dieną savo turimas Holding akcijas perleido kooperatyvui.

      21      1998 m. lapkričio 27 d. Holding akcijomis buvo leista prekiauti Amsterdamo vertybinių popierių biržoje.

      22      1999 m. vasario 5 d. Magpar gavo pranešimą dėl kapitalo mokesčio išieškojimo a posteriori 87 782 NLG sumai, t. y. pranešimą, kurį po jo apskundimo patvirtino Nyderlandų mokesčių institucija. Arnhemo Apeliaciniam
         teismui (Gerechtshof te Arnhem) pripažinus Magpar pareikštą ieškinį nepagrįstu, pastaroji pateikė kasacinį skundą Hoge Raad.

      23      Hoge Raad konstatavo, kad teisinis jungimas, kurį reglamentuoja Nyderlandų teisė, yra sandoris, kuris neapmokestinamas kapitalo mokesčiu.
         Todėl Holding ankstesnių bendrovių viso turto ir įsipareigojimų įgijimas buvo neapmokestintas kapitalo mokesčiu. Todėl, vadovaujantis Direktyvos 69/335
         7 straipsnio 1 dalies bb punkto antrosios pastraipos antruoju sakiniu, penkerių metų išlaikymo terminu, numatytu šios nuostatos
         pirmajame sakinyje, negalima remtis Magpar atžvilgiu dėl Hoffmann akcijų perleidimo Holding bendrovei. Tačiau, atsižvelgdamas būtent į savo ankstesnę praktiką, Hoge Raad abejoja dėl to, ar pareiga išlaikyti buvo perkelta Holding akcijoms, kurias, Holding įsigijus Hoffmann akcijas, turėjo Magpar, ir ar po to, kai ji turimas Holding akcijas perleido kooperatyvui, Magpar neturėjo pareigos mokėti kapitalo mokestį.

      24      Generalinis prokuroras prie Hoge Raad, kurio išvada pridėta prie sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, mano, kad toks draudimo perleisti perkėlimas
         reikštų papildomą sandorio, kaip antai jungimas pasikeičiant akcijomis, atleidimo nuo mokesčio sąlygą, nors Direktyva 69/335
         to neleidžia, juo labiau kad šis perkėlimas pakenktų apmokestinamajam asmeniui. Dėl to generalinis prokuroras padarė išvadą,
         kad reikia kreiptis į Teisingumo Teismą, jog šis priimtų prejudicinį sprendimą.

      25      Esant šioms aplinkybėms, Hoge Raad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar Direktyvos (69/335), iš dalies pakeistos Direktyva (73/79), 7 straipsnio 1 dalies bb punktą reikia aiškinti taip, kad kai
         viena bendrovė penkerių metų laikotarpiu nuo akcijų įsigijimo, įvykusio per atleistą nuo kapitalo mokesčio jungimąsi pasikeičiant
         akcijomis, netenka tų akcijų, nes bendrovė, kurios akcijas ji turėjo, pati jungėsi, tai sąlygos, nurodytos minėtoje nuostatoje,
         taikomos akcijoms jas įsigijusioje bendrovėje?

      2)      Ar, atsakant į pirmąjį klausimą, svarbu tai, kad bendrovė, kurios akcijos buvo įgytos, dėl įsigaliojusio teisinio susijungimo
         su kita bendrove nustojo egzistuoti (Civilinio kodekso 2 knygos 311 straipsnio 1 dalis), todėl negalima kalbėti apie akcijų
         perleidimą tiesiogine prasme?

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      26      Nyderlandų vyriausybė pažymi, kad, norint atsakyti į šį klausimą, reikia atsižvelgti į Direktyvos 73/79 antroje konstatuojamojoje
         dalyje išreikštą tikslą skatinti sandorius, prilyginamus restruktūrizavimo veiklai, kuriai taikomas 7 straipsnio 1 dalies
         b punktas, tai yra sandorius, kuriais įmonė įgyja tokią kitos bendrovės akcijų dalį, kuri leidžia visiškai kontroliuoti šią
         bendrovę. Reikalavimu įgytas akcijas išlaikyti penkerius metus, kuris lemia atleidimą nuo kapitalo mokesčio, siekiama užtikrinti
         įgyjančios bendrovės įtakos išlaikymą. Šios įtakos išlaikymas turėtų būti užtikrintas vėlesnio akcijų, kurios anksčiau buvo
         įgytos taip pat kapitalo mokesčiu neapmokestintu sandoriu, perleidimo atveju, nes tokiu sandoriu perleidžianti įmonė už savo
         perleistas akcijas gauna kitos bendrovės akcijų.

      27      Nyderlandų vyriausybės nuomone, reikalavimas penkerius metus išlaikyti akcijas yra perkeliamas akcijoms, kurios įgytos antruoju
         atleistu nuo kapitalo mokesčio sandoriu ir kurios pakeitė anksčiau įgytas akcijas. Priešingu atveju antrojo sandorio atžvilgiu
         būtų suteikta neproporcinga mokesčio lengvata. Taigi, konkrečiai kalbant, Magpar pareiga penkerius metus išlaikyti Hoffmann akcijas tos penkerių metų dalies, kuri liko antrojo sandorio sudarymo metu, atžvilgiu buvo perleista Holding akcijoms, įgytoms šiuo sandoriu mainais už Hoffmann akcijas.

      28      Pritardama generalinio prokuroro prie Hoge Raad išvadoje išdėstytai nuomonei, Europos Bendrijų Komisija remiasi Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies bb punktu, kuris
         nenumato, kad naujas draudimas perleisti taikomas akcijoms, įgytoms kaip atlygis už anksčiau tokių sandorių, kokie nagrinėjami
         pagrindinėje byloje, pagrindu įgytas akcijas. Taigi pradinis draudimas perleisti nėra perkeliamas akcijoms, kurios vėliau
         buvo įgytos kaip atlygis už aptariamos bendrovės kapitalo įnašą.

      29      Taigi, Komisijos nuomone, jei per penkerių metų laikotarpį aptariama bendrovė praranda akcijas, anksčiau įgytas sandoriu,
         kuris neapmokestinamas kapitalo mokesčiu sudarius taip pat kapitalo mokesčiu neapmokestinamą sandorį, neapmokestinimas galioja
         netaikant jokių kitų papildomų sąlygų. Konkrečiai tariant, Magpar pareiga penkerius metus išlaikyti Hoffmann akcijas nebuvo perkelta Holding akcijoms, kurias įgijo Magpar mainais už Hoffmann akcijas.

      30      Norint pateikti tinkamą atsakymą į pirmąjį prejudicinį klausimą, kuris atspindi pagrindinę problemą, su kuria susidūrė prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pirmiausia reikia patikslinti, kad pareiga penkerius metus išlaikyti kapitalo
         bendrovės akcijas, įgytas kitos kapitalo bendrovės, taikoma tik sandoriams, kurie patenka į Direktyvos 69/335 7 straipsnio
         1 dalies bb punkto reguliavimo sritį, tai yra sandoriams, kuriais įgyjama akcijų, sudarančių ne mažiau kaip 75 % bendrovės
         akcinio kapitalo, mainais už įgyjančios bendrovės akcijas.

      31      Tačiau tokia pareiga netaikoma restruktūrizavimo sandoriams, kurie patenka į minėtos Direktyvos 7 straipsnio 1 dalies b punkto
         reguliavimo sritį, tai yra sandoriams, kuriais viena kapitalo bendrovė mainais už savo akcijų suteikimą įgyja arba visą kitos
         kapitalo bendrovės turtą ir įsipareigojimus, arba vieną ar daugiau jos verslo dalių.

      32      Tokia išvada nedviprasmiškai išplaukia iš Direktyvos 69/335, papildytos Direktyva 73/79, 7 straipsnio 1 dalies formuluotės.
         Iš tikrųjų pastaroji direktyva nepakeitė aptariamos nuostatos b punkto, bet įterpė bb punktą, kuris numato, kad sandoriams,
         įvardytiems šiame punkte, taikoma pareiga penkerius metus išlaikyti įgytas akcijas.

      33      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo išplaukia, kad pirmasis sandoris, dėl kurio iškilo klausimas
         pagrindinėje byloje – tas, kurio pagrindu Magpar įgijo Hoffmann, – patenka į Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies bb punkto reguliavimo sritį. Magpar mainais už savo akcijų suteikimą įgijo visas Hoffmann, kuri nenustojo egzistavusi kaip bendrovė, akcijas. Todėl, norėdama išlaikyti teisę į neapmokestinimą, numatytą aptariamoje
         nuostatoje, Magpar, remiantis šia nuostata, turėjo pareigą išlaikyti Hoffmann akcijas penkerius metus skaičiuojant nuo sandorio sudarymo dienos, nebent šios akcijos būtų perleistos sandoriu, kuris taip
         pat neapmokestinamas pagal Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies b ar bb punktą.

      34      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo, o tiksliau iš generalinio prokuroro prie Hoge Raad išvados, pridėtos prie šio sprendimo, taip pat išplaukia, kad antrasis sandoris, į kurį turi būti atsižvelgta pagrindinėje
         byloje, tai yra tas, kurio pagrindu Holding įgijo Hoffmann, patenka į Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies b punkto reguliavimo sritį ir šiuo pagrindu yra neapmokestinamas kapitalo
         mokesčiu. Holding mainais už savo akcijas teisiniu jungimu įgijo visą Magpar turimą Hoffmann turtą ir įsipareigojimus.

      35      Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Magpar pareiga penkerius metus išlaikyti Hoffmann akcijas likusios penkerių metų termino dalies atžvilgiu buvo perkelta Holding, kurią antruoju jungimo sandoriu įgijo Magpar, akcijoms ir, jei taip, ar Magpar prarado teisę būti neapmokestinta remiantis tuo, kad ji, sudariusi trečiąjį sandorį to periodo metu, neteko Holding akcijų, kurios buvo iškeistos į kooperatyvo nario teises.

      36      Atsakymas į šį klausimą yra susijęs su vertinimu, kad antrasis sandoris, kuris šiuo atveju yra svarbiausias, tai yra Holding įgijimas viso Hoffmann turto ir įsipareigojimų, patenka į Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies b punkto reguliavimo sritį. Taigi, kaip buvo paaiškinta
         šio sprendimo 30 ir 31 punktuose, pareiga išlaikyti kapitalo bendrovės įgytas akcijas penkerius metus netaikoma įmonių restruktūrizavimo
         sandoriams, kuriems taikoma ši nuostata, nes šiuo atveju dėl šių akcijų praradimo Holding bendrovė įgijo visą Hoffmann turtą ir įsipareigojimus ir Hoffmann nustojo egzistavusi.

      37      Toks aiškinimas atitinka ne vien tik aptariamos nuostatos raidę, bet ir nurodytų Bendrijos direktyvų, susijusių su netiesioginiais
         pritraukto kapitalo mokesčiais, vystymąsi, kaip nurodyta šio sprendimo 5–12 punktuose. Taigi Direktyva 73/79 išplėtė sumažinto
         kapitalo mokesčio normos taikymo sritį; Direktyva 73/80 numatė tiek kapitalo mokesčio normos, tiek jo sumažintos normos sumažinimą,
         o Direktyva 85/303 paliko valstybėms narėms galimybę neapmokestinti visų ar dalies sandorių, patenkančių į jos taikymo sritį,
         ir atleido nuo mokesčio sandorius, kurių atžvilgiu iki tol buvo taikomos sumažintos normos.

      38      Be to, toks aiškinimas atitinka paminėtų teisės aktų esmę ir tikslus, kuriais siekiama vis labiau palengvinti kapitalo, susijusio
         su įmonių koncentracijomis, judėjimą ir suteikti pastarosioms galimybę be nereikalingų kliūčių taikyti bendrovės struktūras
         ir formas, labiausiai pritaikytas ekonominiams poreikiams ir spartėjančiam augimui.

      39      Galiausiai, kaip nurodė generalinis prokuroras prie Hoge Raad išvadoje, taip pat generalinis advokatas išvadų 31‑37 punktuose bei Komisija, konstatuotina, kad priešinga išvada reikštų
         papildomą teisės į neapmokestinimą kapitalo mokesčiu išlaikymo sąlygą, kuri, atsižvelgiant į minėtus teisės aktus, būtų nereikalingas
         bei sandoriams dėl įmonių pertvarkymo žalingas reikalavimas. Tokiomis aplinkybėmis laikytina, kad jei Bendrijos teisės aktų
         leidėjas būtų norėjęs įtvirtinti tokį reikalavimą, jis tai būtų aiškiai padaręs.

      40      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies b ir bb punktai turi būti aiškinami taip, kad
         kai pirmoji kapitalo bendrovė penkerių metų laikotarpiu nuo antros kapitalo bendrovės akcijų įsigijimo, įvykusio per kapitalo
         mokesčiu neapmokestintą jungimąsi pasikeičiant akcijomis, netenka tų akcijų, nes antroji bendrovė susijungė su trečiąja bendrove
         ir dėl to nustojo egzistuoti, o pirmoji bendrovė kaip atlygį įgijo trečiosios bendrovės akcijų, iš pradžių įgytų akcijų penkerių
         metų išlaikymo sąlyga, įtvirtinta paminėtos nuostatos bb punkte, neperkeliama trečiosios bendrovės akcijoms, kurias turi pirmoji
         bendrovė.

       Dėl antrojo klausimo
      41      Antruoju prejudiciniu klausimu klausiama, ar, atsakant į pirmąjį klausimą, yra svarbu tai, kad Direktyvos 69/335 7 straipsnio
         1 dalies bb punkto antrosios pastraipos antrasis sakinys nurodo „perleidimą“ („<...> jei <...> akcijos, apie kurias kalbama,
         perleidžiamos <...>“), o jungimo atveju, koks yra pagrindinėje byloje, prijungta bendrovė nustoja egzistuoti, todėl negalima
         kalbėti apie akcijų perleidimą tikrąja šio žodžio prasme.

      42      Kaip išplaukia iš generalinio prokuroro prie Hoge Raad išvados 4.3.9 punkto, šis klausimas grindžiamas Nyderlandų teise, pagal kurią teisinio jungimo atveju akcininko turimos įgytos
         bendrovės akcijos tampa negaliojančios ir pastarasis automatiškai kaip atlygį gauna įgyjančiosios bendrovės akcijų.

      43      Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad 1978 m. spalio 9 d. Trečioji Tarybos direktyva 78/855/EEB, pagrįsta Sutarties 54 straipsnio
         3 dalimi, dėl akcinių bendrovių jungimo (OL L 295, p. 36) įvairių formų jungimo sandorį apibrėžia plačiąja prasme. Iš šios
         direktyvos pagal analogiją galima išvesti tam tikrus kriterijus, naudingus atsakant į aptariamą klausimą. Šios direktyvos
         3 straipsnio 1 dalyje „prijungimas“ reiškia „tokį veiksmą, kuriuo viena arba daugiau bendrovių nutraukia veiklą, tačiau nėra
         likviduojamos ir visą savo turtą bei įsipareigojimus perduoda kitai bendrovei mainais už įsigyjančios bendrovės akcijas, kurios
         išduodamos įsigyjamos bendrovės arba bendrovių akcininkams“. Tos pačios formuluotės mutatis mutandis vartojamos ir paminėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje dėl sujungimo bei jos 24 straipsnyje, susijusiame su bendrovės prijungimu
         prie kitos bendrovės, kuri turi visas pirmosios bendrovės akcijas.

      44      Direktyva 69/335 neapibrėžia sąvokos „perleidimas“ ir šiuo tikslu nenukreipia į valstybių narių teisę. Taigi ši sąvoka turi
         būti aiškinama autonomiškai ir vienodai visoje Bendrijoje, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamo teisės akto
         siekiamą tikslą (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑55/02, Rink. p. I‑9387, 44 ir 45 punktus ir nurodytą teismų praktiką).

      45      Todėl, atsižvelgiant būtent į tai, kad Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies bb punkto antrosios pastraipos antruoju sakiniu
         siekiama išlaikyti Bendrijos teisės aktų leidėjo norimą teisę į neapmokestinimą, kaip tai buvo nurodyta pirmiau, reikia laikyti,
         kad frazė „jei <...> akcijos, apie kurias kalbama, perleidžiamos“ turi Bendrijos teisėje naudojamą reikšmę ir negali būti
         aiškinama siaurai. Ši frazė apima jungimo sandorį prijungimo būdu, kurio pasekmė yra ta, kad įsigyjamos bendrovės akcijos
         tampa negaliojančios, o jų savininkai mainais gauna įsigyjančiosios bendrovės akcijų.

      46      Net jei remiantis valstybės narės teise įsigyjamos bendrovės akcijų negaliojimas ir įsigyjančiosios bendrovės akcijų išdavimas
         yra skirtingos teisinės situacijos, tačiau ekonominiu atžvilgiu jos yra neatskiriamos, nes įsigyjančiosios bendrovės akcijos
         yra įgyjamos mainais už įsigyjamos bendrovės akcijas proporcingai pastarosios akcijų vertei. Šiuo požiūriu teisinė technika,
         kuri naudojama įgyvendinant jungimąsi nacionalinėje teisėje, negali daryti įtakos glaudaus ekonominio ryšio buvimui. Todėl
         sąvoka „perleidimas“ šiame kontekste turi būti suvokiama kaip bendra sąvoka, kuri apima tokius sandorius.

      47      Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad, atsakant į pirmąjį klausimą, tai, jog Direktyvos 69/335 7 straipsnio 1 dalies
         bb punkto antrosios pastraipos antrasis sakinys nurodo akcijų, įgytų sandoriu, kuris neapmokestinamas kapitalo mokesčiu, „perleidimą“,
         nėra svarbu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių, iš dalies pakeistos 1973 m.
            balandžio 9 d. Tarybos direktyva 73/79/EEB ir 1985 m. birželio 10 d. Tarybos direktyva 85/303/EEB 7 straipsnio 1 dalies b
            ir bb punktai turi būti aiškinami taip, kad kai pirmoji kapitalo bendrovė penkerių metų laikotarpiu nuo antros kapitalo bendrovės
            akcijų įsigijimo, įvykusio per kapitalo mokesčiu neapmokestintą jungimąsi pasikeičiant akcijomis, netenka tų akcijų, nes antroji
            bendrovė susijungė su trečiąja bendrove ir dėl to nustojo egzistuoti, o pirmoji bendrovė kaip atlygį įgijo trečiosios bendrovės
            akcijų, iš pradžių įgytų akcijų penkerių metų išlaikymo sąlyga, įtvirtinta paminėtos nuostatos bb punkte, neperkeliama trečiosios
            bendrovės akcijoms, kurias turi pirmoji bendrovė.
      2.      Atsakant į pirmąjį klausimą, tai, kad Direktyvos 69/335, iš dalies pakeistos Direktyvomis 73/79 ir 85/303, 7 straipsnio 1 dalies
            bb punkto antrosios pastraipos antrasis sakinys nurodo akcijų, įgytų sandoriu, kuris neapmokestinamas kapitalo mokesčiu, „perleidimą“,
            nėra svarbu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.

      1 Pataisytas direktyvos pavadinimo vertimas.


2003 m. sausio 9 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF - Sąskaitų apmokėjimas - Eksporto grąžinamosios išmokos. # Byla C-177/00.


1981 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Pasquale Foglia prieš Mariella Novello. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura di Bra - Italija. # Byla 244/80.


2003 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Giorgio Lebedef ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Darbo užmokestis. # Byla T-221/02.


1989 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 68/88.


title: 2012 m. balandžio 19 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Tomra Systems ASA ir kt. prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Konkurencija – Dominuojanti padėtis – Piktnaudžiavimas – Panaudotos gėrimų taros surinkimo automatų rinka – Sprendimas, kuriame konstatuojamas EB 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio pažeidimas – Išimtinės sutartys, įpareigojimus dėl kieko nustatančios sutartys ir nuolaidų už lojalumą sutartys.#Byla C‑549/10 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. balandžio 19 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Konkurencija — Dominuojanti padėtis — Piktnaudžiavimas — Panaudotos gėrimų taros surinkimo automatų rinka — Sprendimas, kuriame konstatuojamas EB 82 straipsnio ir EEE susitarimo 54 straipsnio pažeidimas — Išimtinės sutartys, įpareigojimus dėl kieko nustatančios sutartys ir nuolaidų už lojalumą sutartys“
      Byloje C-549/10 P
      dėl pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį 2010 m. lapkričio 18 d. pateikto apeliacinio skundo

         Tomra Systems ASA, įsteigta Askeryje (Norvegija),

         Tomra Europe AS, įsteigta Askeryje,

         Tomra Systems GmbH, įsteigta Hildene (Vokietija),

         Tomra Systems BV, įsteigta Apeldorne (Nyderlandai),

         Tomra Leergutsysteme GmbH, įsteigta Vienoje (Austrija),

         Tomra Systems AB, įsteigta Solentiūnoje (Švedija),

         Tomra Butikksystemer AS, įsteigta Askeryje,
      atstovaujamos advokatų O. W. Brouwer, J. Midthjell ir solisitoriaus A. J. Ryan,
      ieškovės pirmojoje instancijoje,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:

         Europos Komisijai, atstovaujamai E. Gippini Fournier ir N. Khan, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija)
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėja), E. Juhász, G. Arestis ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. lapkričio 9 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2012 m. vasario 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniu skundu apeliantės (toliau – Tomra ir kt.) prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2010 m. rugsėjo 9 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Tomra Systems ir kt. prieš Komisiją (T-155/06, Rink. p. II-4361, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo atmesti jų ieškiniai dėl 2006 m. kovo 29 d. Komisijos sprendimo C (2006) 734 galutinis dėl [EB] 82 straipsnio (dabar – SESV 102 straipsnis) ir EEE susitarimo 54 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP/E.-1/38-113/Prokent-Tomra, toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo.

         Ginčo aplinkybės

               2

               Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas taip nurodė jame iškeltos bylos teisinį pagrindą ir faktines aplinkybes:

                        „1.

                           Tomra Systems ASA yra Tomra grupės patronuojanti bendrovė. Tomra Europe AS koordinuoja Europos dukterinių platinimo bendrovių veiklą grupės viduje. Su šia byla susijusios dukterinės platinimo bendrovės yra Tomra Systems GmbH Vokietijoje, Tomra Systems BV Nyderlanduose, Tomra Leergutsysteme GmbH Austrijoje, Tomra Systems AB Švedijoje ir Tomra Butikksystemer AS Norvegijoje (toliau visos kartu su Tomra Systems ASA ir Tomra Europe AS – ieškovės). Tomra grupė gamina tuščios gėrimų taros surinkimo automatus (toliau – RVM), kurie yra panaudotos gėrimų taros rinkimo aparatai, identifikuojantys tarą pagal įvairius parametrus, kaip antai forma ir (arba) brūkšninis kodas, bei apskaičiuojantys klientui grąžintiną užstatą. <...>

                        2.

                        2001 m. kovo 26 d. <...> Komisija gavo Prokent AG, Vokietijos bendrovės, kuri taip pat veikė tuščios gėrimų taros surinkimo bei su tuo susijusių produktų ir paslaugų sektoriuje, skundą. Prokent prašė Komisijos atlikti tyrimą ir nustatyti, ar ieškovės nepiktnaudžiauja dominuojančia padėtimi neleisdamos jai patekti į rinką.

                        3.

                        2001 m. rugsėjo 26 ir 27 d. Komisija Tomra Systems GmbH ir Tomra Systems BV patalpose, atitinkamai Vokietijoje ir Nyderlanduose, atliko patikrinimus. Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA) priežiūros institucija Komisijos prašymu atliko patikrinimus Tomra Systems ASA ir jos dukterinių bendrovių Norvegijoje patalpose. <...>.

                        4.

                        2002 m. gruodžio 23 d. Komisijai skirtame laiške ieškovės nurodė nutraukiančios išimtines sutartis ir daugiau netaikysiančios lojalumo nuolaidų.

                        5.

                        2004 m. kovo 30 d. ieškovės pateikė Tomra grupės konkurencijos normų laikymosi programą, taikytiną nuo 2004 m. balandžio 1 d.

                        6.

                        2004 m. rugsėjo 1 d. Komisija išsiuntė Tomra Systems ASA, Tomra Europe AS ir Tomra grupės dukterinėms bendrovėms šešiose Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo šalyse pranešimą apie kaltinimus, į kurį ieškovės atsakė 2004 m. lapkričio 22 dieną. <...>

                  <...>

                        7.

                        2006 m. kovo 29 d. Komisija priėmė [ginčijamą] sprendimą. Šiame sprendime ji konstatavo, kad ieškovės 1998–2002 m. pažeidė EB 82 straipsnį ir [1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės] susitarimo [OL L 1, 1994, p. 3; toliau – EEE susitarimas] 54 straipsnį vykdydamos konkurentų išstūmimo iš nacionalinių RVM rinkų Vokietijoje, Nyderlanduose, Austrijoje, Švedijoje ir Norvegijoje strategiją, t. y. sudarydamos išimtines sutartis, sutartis dėl individualių įpareigojimų dėl kiekio ir taikydamos individualias nuolatinių klientų nuolaidų sistemas, taip varžydamos konkurenciją rinkose.

                  I – Atitinkama rinka

                        8.

                        Dėl atitinkamos produktų rinkos ginčijamame sprendime nurodyta, kad ją vertindama Komisija pirmiausia atsižvelgė į tai, kad egzistuoja speciali užstato grąžinimo automatų ar kitokių automatinių sistemų, apimančių, be kita ko, visus RVM, kurie gali būti montuojami sienoje, sujungiant juos su pagalbine patalpa, rinka ir bendra rinka, įskaitant autonominius bei neautonominius automatus. Vis dėlto Komisija nusprendė remtis platesniu rinkos apibrėžimu, nes taip buvo gauti ieškovėms palankesni rodikliai.

                        9.

                        Dėl atitinkamos geografinės rinkos ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad konkurencijos sąlygos EEE aptariamu laikotarpiu nebuvo vienodos ir kad atitinkamos geografinės rinkos sutapo su nacionalinėmis rinkomis.

                  II – Dominuojanti padėtis

                        10.

                        Ginčijamame sprendime Komisija, be kita ko, konstatavusi, kad ieškovių rinkos dalys iki 1997 m. nuolat buvo didesnės nei 70 %, jog nuo 1997 m. jos viršijo 95 % ir kad visose atitinkamose rinkose ieškovių turima rinkos dalis daugeriopai buvo didesnė už jų konkurentų rinkos dalis, nusprendė, kad Tomra grupė užima dominuojančią padėtį, kaip apibrėžta EB 82 straipsnyje ir EEE susitarimo 54 straipsnyje.

                  III – Neteisėti veiksmai

                        11.

                        Ginčijamame sprendime nurodoma, kad ieškovės tiek praktikoje, tiek diskusijose grupės viduje taikė strategiją, kurios tikslas ar poveikis buvo antikonkurenciniai. Komisija minėtame sprendime tvirtina, kad ieškovės siekė išlaikyti dominuojančią padėtį ir rinkos dalis kliudydamos naujiems ūkio subjektams patekti į rinką, ribodamos konkurentų augimo galimybes, kad jie būtų silpni, ir pašalindamos visiškai nusilpusius konkurentus juos perpirkdamos ar kitais būdais. Ši strategija buvo įgyvendinama nuo 1998 m. iki 2002 m. pasirašant 49 sutartis tarp ieškovių ir tam tikrų prekybos centrų tinklų; tai buvo išimtinės sutartys, įpareigojimus dėl kiekio nustatančios sutartys ir individualią atgaline data galiojančių nuolaidų sistemą sukuriančios sutartys.

                        12.

                        Iš ginčijamo sprendimo taip pat matyti, kad nors sutartyse ir jų sąlygose nurodyti skirtingi elementai, pavyzdžiui, aiškios arba de facto išimtinės sąlygos, klientų įsipareigojimai ar pažadai nupirkti kiekį, atitinkantį didelę dalį jų poreikius tenkinančių automatų, atgaline data galiojančių nuolaidų sistemos, susijusios su klientų poreikiais, arba visų šių elementų derinimas, jie visi, Komisijos nuomone, turi būti vertinami atsižvelgiant į bendrą ieškovių politiką, kurios tikslas – užkirsti kelią esamiems ar būsimiems konkurentams patekti į rinką, joje plėstis bei galiausiai stengtis išstumti juos iš rinkos siekiant sukurti beveik absoliučią monopoliją.

                        13.

                        Pirmiausia, remiantis ginčijamu sprendimu, išimtinės sąlygos varžo, nes klientai verčiami pirkti iš dominuojančią padėtį užimančio tiekėjo visas ar didžiąją dalį jiems reikiamų prekių. Šioje byloje atsižvelgiant į ieškovių užimamą dominuojančią padėtį rinkoje ir tai, kad išimtinės sąlygos, jos nuomone, buvo taikomos gana didelei visos paklausos rinkoje daliai, Komisija mano, kad šios ieškovių sudarytos išimtinės sutartys galėjo varžyti ir iš esmės iškreipdamos rinką varžė. Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad nėra jokių aplinkybių, kurios išskirtinai pateisintų išimtines ar panašias sąlygas, ir kad ieškovėms nepavyko sąnaudų taupymu pagrįsti savo veiksmų.

                        14.

                        Ginčijamame sprendime priduriama, kad individualiai nustatytiems kiekiams, atitinkantiems visus arba beveik visus poreikius, suteiktos nuolaidos daro tą patį poveikį kaip ir aiškios išimtinės sąlygos: jos verčia klientą visus arba beveik visus savo poreikius tenkinti perkant iš dominuojančią padėtį užimančio tiekėjo. Tas pats taikytina ir lojalumo nuolaidoms, t. y. nuolaidoms, kurios suteikiamos su sąlyga, kad klientai visus arba beveik visus savo poreikius tenkins pirkdami iš dominuojančią padėtį užimančio tiekėjo. Tai, ar įsipareigotas nupirkti kiekis nurodytas absoliučiu dydžiu, ar išreikštas tam tikra procentine dalimi, Komisijos nuomone, nelemia sutarčių ar sąlygų antikonkurencinio pobūdžio. Kalbant apie ieškovių sudarytas sutartis, ginčijamame sprendime nurodoma, kad tiksliniai kiekiai yra individualiai nustatyti įpareigojimai, kurie kiekvienam klientui nustatomi skirtingi, neatsižvelgiant į jo dydį ir pirkimo apimtis, ir kurie prilygo visiems kliento poreikiams ar didelei jų daliai arba net viršijo juos. Ginčijamame sprendime priduriama, kad su ieškovių strategija, derybomis ir klientams pateiktais pasiūlymais susiję dokumentai rodo jų politiką, kurios tikslas – susaistyti klientus, ypač pagrindinius, sudarant su jais sutartis, siekiant išstumti konkurentus iš rinkos ir atimti iš jų bet kokią galimybę plėstis. Atsižvelgdama į užstato už tarą grąžinimo sistemos rinkos pobūdį ir paties produkto ypatybes, ypač skaidrumą ir gana nuspėjamą kiekvieno kliento RVM poreikį kiekvienais atskirais metais, Komisija konstatavo, kad ieškovės turėjo realius rinkos rodiklius apie kiekvieno kliento apytikslius poreikius.

                        15.

                        Be to, dėl nuolaidų taikymo Komisija ginčijamame sprendime nurodė, kad kiekvienam klientui buvo taikomos individualios nuolaidų sistemos, o ribos buvo nustatytos pagal bendrus kliento poreikius arba didelę jų dalį. Jos buvo nustatytos pagal apskaičiuotus buvusius kliento poreikius ir (arba) ankstesnių pirkimų apimtis. Paskata pirkti išimtinai arba beveik išimtinai iš ieškovių buvo, kaip nurodyta ginčijamame sprendime, itin stipri, kai ieškovių taikytos ribos buvo derinamos su sistema, pagal kurią premijos arba dar palankesnės premijų ribos taikomos visiems kliento pirkimams nurodytu laikotarpiu, o ne tik atitinkamą ribą viršijantiems perkamiems kiekiams. Pagal atgaline data galiojančių nuolaidų sistemą labiausiai tikėtinas veiksmų planas, atsižvelgiant į stiprią ieškovių padėtį rinkoje, buvo toks, kad iš ieškovių pradėjęs pirkti klientas buvo skatinamas pasiekti ribą, kad sumažėtų visų pirkimų iš jų kaina. Tokia paskata didėjo klientui artėjant prie aptariamos ribos. Komisija konstatavo, kad atgaline data galiojanti nuolaidų sistema su riba ar ribomis, kurios atitinka visus poreikius arba didelę jų dalį, buvo didelė paskata pirkti viską arba beveik viską iš ieškovių, ir dirbtinai kėlė tiekėjo pakeitimo sąnaudas net ir dėl mažo prekių kiekio. Komisija konstatavo, kad pagal teismų praktiką nurodytas nuolaidų sistemas reikia apibūdinti kaip lojalumo formavimo priemones ir dėl šios priežasties kaip lojalumo nuolaidas.

                        16.

                        Galiausiai ginčijamame sprendime nurodoma, kad nors <...> norint nustatyti piktnaudžiavimą pagal EB 82 straipsnį, pakanka „įrodyti, kad įmonės piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi gali būti ribojama konkurencija arba, kitaip tariant, toks elgesys gali daryti tokį poveikį“, Komisija baigė šių aplinkybių analizę, išnagrinėjusi galimą ieškovių veiksmų poveikį RVM rinkai. Šiuo klausimu ginčijamame sprendime nurodoma, kad nagrinėjamu laikotarpiu, t. y. nuo 1998 m. iki 2002 m. ieškovių rinkos dalis kiekvienoje iš aptariamų penkių nacionalinių rinkų buvo gana stabili. Tuo metu jos konkurentų padėtis buvo gana silpna ir nestabili. Vienas jų, t. y. skundą pateikęs asmuo, kuris augo, pasitraukė iš rinkos 2003 m., po to, kai 2001 m. įgijo 18 % Vokietijos rinkos. Kitas konkuruojančias įmones, kurios įrodė savo potencialą užimti didesnes rinkos dalis, ieškovės pašalino jas įsigydamos, kaip tai nutiko Halton ir Eleikon atveju. Be to, Komisija mano, kad ieškovių 1998–2002 m. vykdyta konkurentų šalinimo iš rinkos strategija atsispindi susietos rinkos dalių pokyčiuose ir rinkos dalyvių pardavimo apimtyse. Be to, kaip nurodyta ginčijamame sprendime, nustojus galioti antikonkurencinio pobūdžio sutartims su ieškovėmis, kai kurie klientai ėmė pirkti daugiau konkurentų produktų. Be to, kad nėra ieškovių veiksmus pateisinančios ekonominės naudos, vartotojai šiuo atveju naudos taip pat neturėjo. Ginčijamame sprendime nurodoma, kad padidėjus pardavimų apimčiai, ieškovių siūlomos RVM kainos nesumažėjo, o, atvirkščiai, nagrinėjamu laikotarpiu ieškovių automatų kainos nekito arba didėjo.

                  IV – Bauda

                        17.

                        Ginčijamame sprendime nurodoma, kad, vertinant ieškovių piktnaudžiavimo mastą, reikia atsižvelgti į tai, jog jos tikslingai ėmėsi aptariamų veiksmų, kuriais buvo siekiama išstumti konkurentus, taip pat į šio piktnaudžiavimo geografinį mastą, t. y. į aplinkybę, kad jis apėmė penkias EEE susitarimo Susitariančias Šalis: Vokietiją, Nyderlandus, Austriją, Švediją ir Norvegiją. Komisijos nuomone, taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad ne visada pažeidimai vyko visą nagrinėjamą laikotarpį kiekvienoje aptariamoje nacionalinėje rinkoje ir kad pažeidimų intensyvumas kiekvienoje nacionalinėje rinkoje tuo laikotarpiu galėjo skirtis.

                        18.

                        Konkrečiai ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad atitinkamas pažeidimas apėmė šias teritorijas ir laikotarpius:

                                 —

                                 Vokietija: 1998–2002 m.

                                 —

                                 Nyderlandai: 1998–2002 m.

                                 —

                                 Austrija: 1999–2001 m.

                                 —

                                 Švedija: 1999–2002 m.

                                 —

                                 Norvegija: 1998–2001 m.

                        19.

                        Komisija nusprendė, kad buvo padarytas sunkus pažeidimas, ir nustatė 16 mln. EUR pagrindinę baudą atsižvelgdama į penkerių metų, t. y. nuo 1998 m. iki 2002 m., laikotarpį. Pradinė bauda buvo padidinta 10 % už kiekvienus nepertraukiamus pažeidimo metus. Galiausiai ginčijamame sprendime nurodoma, kad nėra nei sunkinančių, nei lengvinančių aplinkybių.

                        20.

                        Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis išdėstyta taip:
                        „1 straipsnis

                        [Ieškovės] pažeidė [EB] 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį 1998–2002 m., įgyvendindamos strategiją, kurią vykdant buvo siekiama šalinti konkurentus iš [Vokietijos, Nyderlandų, Austrijos, Švedijos ir Norvegijos] [RVM] rinkų, ir sudarydamos išimtines sutartis, nustatydamos individualius įpareigojimus dėl kiekio ir individualias atgaline data galiojančių nuolaidų sistemas ir taip varžydamos konkurenciją rinkose.

                           2 straipsnis

                        Dėl minėto pažeidimo [ieškovėms] solidariai skiriama bendra 24 mln. EUR bauda.
                        <...>““

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               3

               Pateikdamos Bendrajam Teismui ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo apeliantės nurodė šešis ieškinio pagrindus.

               4

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visus šiuos ieškinio pagrindus.

         Šalių reikalavimai

               5

               Apeliantės Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamą sprendimą,

                        —

                        išspręsti ginčą ir panaikinti ginčijamą sprendimą arba bet kuriuo atveju sumažinti skirtą baudą, o jei šie reikalavimai nebūtų patenkinti ir jei Teisingumo Teismas nuspręstų nenagrinėti ginčo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo ir išspręsti ginčą atsižvelgiant į Teisingumo Teismo sprendimą,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme patirtas išlaidas.

               6

               Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               7

               Grįsdamos apeliacinį skundą apeliantės nurodo penkis pagrindus, susijusius, pirma, su teisės klaida, kurią Bendrasis Teismas padarė vertindamas Komisijos išvadą dėl antikonkurencinio ketinimo panaikinti konkurenciją rinkoje, antra, su teisės klaida ir su nepakankamu motyvavimu kalbant apie bendrosios paklausos dalį, kurią turėtų apimti susitarimai, kad juos būtų galima pripažinti piktnaudžiavimu, trečia, su procesine klaida ir teisės klaida, padaryta nagrinėjant atgaline data taikomas nuolaidas, ketvirta, su teisės klaida ir tinkamų motyvų nenurodymu, kai buvo nustatoma, ar sutartys, kuriose apeliantės įvardijamos kaip „tinkamiausia, pagrindinė arba pirma tiekėja“, galėtų būti priskiriamos prie „išimtinių“ sutarčių, ir, penkta, su teisės klaida vertinant baudą pagal vienodo požiūrio principą.

         Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kurią Bendrasis Teismas padarė vertindamas Komisijos išvadą dėl antikonkurencinio ketinimo panaikinti konkurenciją rinkoje (skundžiamo sprendimo 33–41 punktai)

      Šalių argumentai

               8

                  Tomra ir kt. mano, kad vertindamas, ar Komisija įrodė antikonkurencinį ketinimą, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes atsisakė atsižvelgti į faktines aplinkybes, įrodančias, kad apeliantės siekė konkuruoti kokybiniais pranašumais. Toks neatsižvelgimas nesuderinamas su Bendrojo Teismo pareiga atlikti išsamią SESV 102 straipsnio taikymo sąlygų teisminę kontrolę.

               9

                  Tomra ir kt. tvirtina, kad Komisija, siekdama įrodyti apeliančių antikonkurencinius ketinimus, klaidingai rėmėsi jų vidaus susirašinėjimu, neatsižvelgdama į įrodymus, kurie galėjo patvirtinti, kad apeliantės ketino konkuruoti kokybiniais pranašumais.

               10

                  Tomra ir kt. nurodo, kad iš ginčijamo sprendimo 97–105 konstatuojamųjų dalių darytina išvada, jog antikonkurencinis ketinimas buvo reikšmingas veiksnys, kuriuo remiantis padaryta išvada dėl antikonkurencinės strategijos, ir kad ši išvada turėjo lemiamą reikšmę nustatant pažeidimą.

               11

               Komisija tvirtina, kad šis pagrindas nepagrįstas. Iš tikrųjų „piktnaudžiavimo“, kaip jis suprantamas pagal SESV 102 straipsnį, sąvoka yra objektyvaus pobūdžio, todėl galimas antikonkurencinis ketinimas nėra būtinas.

               12

               Komisijos nuomone, toks ketinimas vis dėlto nėra nereikšmingas bendrai vertinant dominuojančios įmonės elgesį. Iš tikrųjų tokio ketinimo įrodymas galėtų būti reikšmingas apskaičiuojant baudą, ypač išsiaiškinus, ar pažeidimas buvo padarytas tyčia ar dėl neatsargumo.

               13

               Be to, Komisija ginčija apeliančių tvirtinimus, kad subjektyvių veiksnių vertinimas būtų turėjęs didelį poveikį išvadoms dėl SESV 102 straipsnyje numatyto pažeidimo konstatavimo.

               14

               Komisija šiuo klausimu pabrėžia, kad apeliaciniame skunde nenurodyti galimi įrodymai, susiję su Tomra grupės ketinimu konkuruoti kokybiniais pranašumais, į kuriuos neatsižvelgė Bendrasis Teismas, be to, šiame skunde nepaaiškinama, kaip tokie įrodymai galėtų paneigti elgesio, kuriuo siekiama konkurentus išstumti iš rinkos, tyrimą.

               15

               Komisija priduria, jog apeliantės neįrodė, kad jų elgesys komerciniu požiūriu buvo pateisinamas. Taigi Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad Tomra grupė taikė antikonkurencinę strategiją.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               16

               Nurodydamos apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą apeliantės iš esmės siekia įrodyti, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą, nes patvirtino tariamą Komisijos išvadą dėl Tomra grupės antikonkurencinio ketinimo, be kita ko, neatsižvelgdamas į vidaus dokumentus, patvirtinančius minėtos grupės siekį konkuruoti kokybiniais pranašumais.

               17

               Norint įvertinti šio pagrindo pagrįstumą reikia priminti, kad SESV 102 straipsnyje draudžiamo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka yra objektyvi ir susijusi su dominuojančią padėtį užimančios įmonės elgesiu rinkoje, kurioje būtent dėl šios įmonės buvimo konkurencija jau yra sumažėjusi; tokiu elgesiu, naudojant kitokias priemones nei lemiančias įprastą ūkio subjektų prekių ar paslaugų konkurenciją, sudaromos kliūtys rinkoje dar esančiai konkurencijai išlaikyti ar šios konkurencijos plėtrai (žr. 2011 m. vasario 17 d. Sprendimo TeliaSonera Sverige, C-52/09, Rink. p. I-527, 27 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               18

               Vis dėlto Komisija, atlikdama dominuojančios įmonės elgesio tyrimą ir norėdama nustatyti galimą piktnaudžiavimą tokia padėtimi, turi įvertinti visas reikšmingas faktines aplinkybes, susijusias su minėtu elgesiu (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 15 d. Sprendimo British Airways prieš Komisiją, C-95/04 P, Rink. p. I-2331, 67 punktą).

               19

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad dominuojančios įmonės elgesio vertinimas yra būtinas norint nustatyti piktnaudžiavimą tokia padėtimi, todėl Komisija, atlikdama tokį vertinimą, neišvengiamai turi įvertinti minėtos įmonės vykdomą komercinę strategiją. Šiuo atveju yra visiškai normalu, kad Komisija remiasi subjektyviais veiksniais, kaip antai paskatomis, kuriomis atskleidžiama aptariama komercinė strategija.

               20

               Todėl galimas antikonkurencinis ketinimas yra tik viena iš daugelio faktinių aplinkybių, į kurias gali būti atsižvelgta vertinant piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi.

               21

               Vis dėlto Komisija, taikydama EB 82 straipsnį, neprivalo įrodyti tokio dominuojančią padėtį užimančios įmonės ketinimo.

               22

               Šiuo klausimu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 36 punkte teisingai pažymėjo, kad visiškai normalu, jog ginčijamame sprendime pirmiausia vertinami apeliančių antikonkurenciniai veiksmai, nes būtent neteisėtą elgesį Komisija turi įrodyti. Net pripažinus ketinimą konkuruoti kokybiniais pranašumais, būtų neįrodyta, kad nebuvo piktnaudžiaujama.

               23

               Todėl skundžiamo sprendimo 38 punkte Bendrasis Teismas nepadarydamas teisės klaidos taip pat priminė, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 20 punkto, piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka yra objektyvi.

               24

               Todėl skundžiamo sprendimo 39 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamo sprendimo 97 ir kitose konstatuojamosiose dalyse Komisija įrodė, jog apeliančių veiksmai, nagrinėti atsižvelgiant į situaciją ir kartu su kitais elementais, įskaitant ir jų vidaus dokumentus, galėjo panaikinti konkurenciją. Bendrasis Teismas tame pačiame skundžiamo sprendimo punkte taip pat teisingai nurodė, kad Komisija nesirėmė vien apeliančių ketinimu ar strategija, kad pagrįstų išvadą dėl konkurencijos teisės pažeidimo. Iš tikrųjų, iš ginčijamo sprendimo 284 konstatuojamosios dalies, esančios minėto sprendimo skyriuje, kuriame pateikiamas Komisijos vertinimas, ir iš konkretaus aptariamo elgesio tyrimo, pateikto nuo 286 konstatuojamosios dalies, matyti, kad ši institucija pabrėžė jos konstatuoto SESV 102 straipsnio pažeidimo objektyvų pobūdį.

               25

               Kalbant apie argumentą, kad Bendrasis Teismas, nagrinėdamas apeliančių komercinę strategiją, netinkamai įvertino tam tikrus Tomra grupės vidaus susirašinėjimo dokumentus, reikia, be kita ko, priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką iš SESV 256 straipsnio ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, jog tik Bendrasis Teismas turi kompetenciją, pirma, konstatuoti faktus, išskyrus atvejus, kai jo konstatuotų aplinkybių neatitiktis tikrovei matyti iš jam pateiktos bylos medžiagos, ir, antra, įvertinti šiuos faktus. Taigi, Bendrajam Teismui konstatavus ar įvertinus faktus, pagal SESV 256 straipsnį Teisingumo Teismas turi kompetenciją patikrinti Bendrojo Teismo pateiktą teisinį šių faktų ir jais remiantis padarytų teisinių išvadų įvertinimą (žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Moser Baer India prieš Tarybą, C-535/06 P, Rink. p. I-7051, 31 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               26

               Taigi Teisingumo Teismas neturi kompetencijos nei konstatuoti faktų, nei iš principo nagrinėti įrodymų, kuriais Bendrasis Teismas rėmėsi pagrįsdamas šiuos faktus. Jeigu šie įrodymai buvo gauti teisėtai, paisyta bendrųjų teisės principų ir procesinių normų, taikomų įrodinėjimo naštos paskirstymui ir įrodymų tyrimui, tik Bendrasis Teismas gali nustatyti jam pateiktos medžiagos vertę. Taigi šis įvertinimas pats savaime, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejus, nėra teisės klausimas, todėl nepatenka į remiantis apeliaciniu skundu atliekamos Teisingumo Teismo peržiūros taikymo sritį (žr. minėto Sprendimo Moser Baer India prieš Tarybą 32 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               27

               Be to, reikia priminti, kad iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš byloje esančių dokumentų, neatliekant faktų ir įrodymų vertinimo iš naujo (žr. minėto Sprendimo Moser Baer India prieš Tarybą 33 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               28

               Tačiau tokio įrodymų iškraipymo apeliantės Teisingumo Teismui nenurodė.

               29

               Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.

         Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo, susijusio su teisės klaida ir su nepakankamu motyvavimu kalbant apie bendrosios paklausos dalį, kurią turėjo apimti susitarimai, kad juos būtų galima pripažinti piktnaudžiavimu (skundžiamo sprendimo 238–246 punktai)

      Šalių argumentai

               30

                  Tomra ir kt. tvirtina, kad Bendrasis Teismas, nuspręsdamas, kad ginčijamos sutartys apėmė pakankamą bendrosios paklausos dalį, kad apribotų konkurenciją, padarė teisės klaidą ir nepakankamai motyvavo šio ieškinio pagrindo atmetimą.

               31

                  Tomra ir kt. mano, kad Bendrojo Teismo motyvai šiuo klausimu buvo pagrįsti žodžiais, kaip antai „didelė“, „nemaža“ dalis ar „labai didelė“ proporcija. Dėl šių dviprasmiškų žodžių vartojimo Bendrasis Teismas nepakankamai pagrindė sprendimą.

               32

                  Tomra ir kt. pažymi, kad Bendrasis Teismas nenurodo tinkamo kriterijaus, kuriuo remiantis būtų galima nustatyti, ar aptariamas elgesys apima pakankamą rinkos dalį, kad būtų galima veiksmingai panaikinti konkurenciją šioje rinkoje. Vienintelis su galimybe panaikinti bet kokią konkurenciją susijęs kriterijus, nurodytas skundžiamame sprendime, išplaukia iš Bendrojo Teismo pastabos, kad apeliančių konkurentai turėjo turėti galimybę konkuruoti visoje rinkoje. Bendrojo Teismo vertinimas, kad bet kokia išimtinė sutartis automatiškai panaikina konkurenciją aptariamoje rinkoje, yra teisės klaida.

               33

                  Tomra ir kt. priduria, kad Komisija turėjo taikyti „minimalaus pelningumo“ kriterijų arba kitą tinkamą metodą, leidžiantį nustatyti, ar ginčijamos sutartys galėjo panaikinti konkurenciją aptariamoje rinkoje.

               34

               Komisija nurodo, jog nėra abejonių, kad apeliančių elgesys apėmė labai didelę nagrinėjamos rinkos dalį. Iš tikrųjų apeliantės pačios pripažįsta, kad vidutiniškai penkerius metus penkiose aptariamose rinkose kartu paėmus nagrinėjamas elgesys apėmė apie 39 % paklausos.

               35

               Komisija pažymi, kad ginčijamos sutartys turėjo didelį poveikį Tomra grupės klientams renkantis tiekėjus.

               36

               Komisija galiausiai tvirtina, kad žodžių, kaip antai „didelė“, vartojimas buvo visiškai pagrįstas reikšmingomis faktinėmis aplinkybėmis. Motyvai, kuriuos turi pateikti Bendrasis Teismas, turėtų būti siejami su nagrinėjamu aktu, o tai ir buvo padaryta šiuo atveju.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               37

               Antrasis apeliacinio skundo pagrindas iš esmės susijęs su Bendrojo Teismo pateikto nagrinėjamos rinkos atitinkamos dalies, kurioje turi būti taikomos ginčijamos sutartys, kad būtų galima įrodyti, jog šios sutartys galėjo panaikinti konkurenciją rinkoje, vertinimo pagrįstumu.

               38

               Kalbant apie nagrinėjamos įmonės dominavimo konkrečioje rinkoje laipsnį, kad būtų galima įrodyti jos piktnaudžiavimą, iš minėto Sprendimo TeliaSonera Sverige 79 punkto matyti, kad SESV 102 straipsnyje minima dominuojanti padėtis susijusi su situacija, kai įmonė turi ekonominę galią, dėl kurios galima sukliudyti atitinkamoje rinkoje išlaikyti veiksmingą konkurenciją, suteikiant jai galimybę reikšmingu mastu veikti nepriklausomai nuo konkurentų ir klientų.

               39

               Be to, iš minėto sprendimo 80 ir 81 punktų matyti, kad šioje nuostatoje nenurodytas koks nors vartojamos dominuojančios padėties sąvokos skirtumas ar laipsnis. Kai įmonė turi tokią ekonominę galią, kad remiantis SESV 102 straipsniu būtų pripažinta, jog ji užima dominuojančią padėtį konkrečioje rinkoje, jos veiksmai turi būti vertinami atsižvelgiant į šią nuostatą. Vis dėlto galios rinkoje laipsnis iš principo turi įtakos veikiau aptariamos įmonės veiksmų padarinių apimčiai, o ne piktnaudžiavimo egzistavimui.

               40

               Tiesa, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 239 punkto, Komisija nenustatė konkrečios ribos, kurią peržengus Tomra grupės veiksmais būtų buvę galima pašalinti konkurentus iš nagrinėjamos rinkos.

               41

               Vis dėlto skundžiamo sprendimo 240 punkte Bendrasis Teismas teisingai patvirtino Komisijos išvadą, kad susiedama didelę rinkos dalį Tomra grupė ribojo vieno ar kelių konkurentų patekimą į rinką, taigi sumažino konkurencijos intensyvumą visoje rinkoje.

               42

               Iš tikrųjų, kaip skundžiamo sprendimo 241 punkte nurodė Bendrasis Teismas, dominuojančios įmonės įvykdytas didelės dalies rinkos susiejimas negali būti pateisinamas įrodžius, kad nesusieta rinkos dalis dar pakankama ribotam konkurentų skaičiui. Pirma, klientai, kurie yra susieti, turi turėti galimybę pasinaudoti bet kokio lygio įmanoma konkurencija rinkoje, o konkurentai turi galėti laisvai konkuruoti visoje rinkoje, o ne tik jos dalyje. Antra, ne dominuojanti įmonė turi nustatyti, kiek pelningai veikiančių konkurentų gali su ja konkuruoti dėl nesusietos paklausos dalies.

               43

               Be to, skundžiamo sprendimo 242 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad tik išnagrinėjus bylos aplinkybes, kaip tai padarė Komisija ginčijamame sprendime, galima nustatyti, ar dominuojančią padėtį užimančios įmonės veiksmais konkurencija gali būti pašalinta. Tačiau susietos rinkos dalies, kurią padidinus dominuojančios įmonės veiksmais būtų galima išstumti konkurentus iš rinkos, nustatymas a priori būtų dirbtinis.

               44

               Todėl atlikęs tokį bylos aplinkybių tyrimą Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 243 punkte konstatavo, kad, kalbant apie didelę visos paklausos dalį (du penktadalius), nagrinėjamu laikotarpiu atitinkamose šalyse konkurencijos nebuvo.

               45

               Ši Bendrojo Teismo išvada turi būti vertinama kaip pagrįsta.

               46

               Dėl apeliančių argumentų, jog Komisija turėjo taikyti „minimalaus pelningumo“ kriterijų, pakanka pažymėti, kad, pirma, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad susietos rinkos dalies, kurią padidinus dominuojančios įmonės praktika turėtų būti laikoma piktnaudžiavimu, tikslus nustatymas nebuvo būtinas taikant SESV 102 straipsnį, ir, antra, atsižvelgiant į skundžiamo sprendimo 243 punkte pateiktas išvadas, bet kuriuo atveju šioje byloje buvo įrodyta, kad nagrinėjama praktika neleido patekti konkurentams į rinką.

               47

               Galiausiai dėl apeliančių argumentų, susijusių su Bendrojo Teismo nepakankamu motyvavimu dėl visos paklausos, kurią turėjo apimti ginčijamos sutartys, kad būtų pripažintos piktnaudžiavimu, reikia priminti, jog pareiga motyvuoti nereiškia, kad Bendrasis Teismas turi išsamiai ir vieną po kito išnagrinėti visus ginčo šalių argumentus. Motyvavimas gali būti netiesioginis, jei jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, dėl kokių priežasčių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę (žr. ypač 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland prieš Komisiją, C-385/07 P, Rink. p. I-6155, 114 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               48

               Vis dėlto iš viso to, kas išdėstyta, ir, be kita ko, iš šio sprendimo 46 punkto matyti, kad susietos rinkos tikslios ribos nustatymas nebuvo būtinas ir kad Bendrasis Teismas nepažeidė pareigos motyvuoti, atmesdamas minėtus apeliančių argumentus.

               49

               Tokiomis aplinkybėmis turi būti atmestas visas antrasis apeliacinio skundo pagrindas.

         Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo, susijusio su procesine klaida ir teisės klaida, padaryta nagrinėjant atgaline data taikomas nuolaidas (skundžiamo sprendimo 258–272 punktai)

      Šalių argumentai

               50

                  Tomra ir kt. tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė procesinę klaidą, nes iškraipė pateiktus argumentus dėl atgaline data taikomų nuolaidų. Be to, skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida, nes Komisija neįrodė, kad dėl atgaline data taikomų nuolaidų kainos tapo mažesnės už sąnaudas.

               51

                  Tomra ir kt. nurodo, kad Komisija neišnagrinėjo atitinkamų sąnaudų, kad nustatytų ribą, iki kurios apeliančių taikytos kainos turėjo išstūmimo iš rinkos poveikį. Tačiau kainų ir sąnaudų palyginimas būtų buvęs esminis rodiklis vertinant atgaline data taikomų nuolaidų galimybę riboti konkurenciją.

               52

               Apeliantės taip pat nurodo dokumentą „Įgyvendinimo prioritetų taikant [EB] 82 straipsnį dominuojančių įmonių piktnaudžiaujamam antikonkurenciniam elgesiui gairės“ (OL C 45, 2009, p. 7, toliau – gairės), pažymėdamos, kad jose būtent numatomas toks palyginimas, nes galimas piktnaudžiavimas atsiranda dėl dominuojančios įmonės taikomų kainų.

               53

                  Tomra ir kt. pažymi, kad Bendrasis Teismas nesiaiškino, ar apeliančių taikytos kainos buvo mažesnės už savikainą. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas nepaisė argumento, kad Komisija, norėdama įrodyti, jog atgaline data taikytos nuolaidos galėjo turėti išstūmimo iš rinkos poveikį, turėjo įrodyti, kad kainos buvo tokios mažos, kad nesiekė savikainos.

               54

               Komisija mano, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas, nes jis nenagrinėtas Bendrajame Teisme.

               55

               Dėl jo esmės Komisija mano, kad šis pagrindas yra nereikšmingas ir bet kuriuo atveju nepagrįstas.

               56

               Komisija nurodo, kad net pripažinus, jog apeliantės pagrįstai gali tvirtinti, kad klausimas dėl „neigiamų kainų“ nebuvo jų pirmojoje instancijoje pateiktų argumentų pagrindinis elementas, nors taip nėra šiuo atveju, jos apeliaciniame skunde neginčija Bendrojo Teismo išvados, kad klausimas, ar konkurentai buvo priversti taikyti „neigiamas kainas“, nebuvo esminis nusprendžiant, kad atgaline data taikytų nuolaidų sistema, kuria naudojosi Tomra grupė, buvo piktnaudžiavimas.

               57

               Komisija primena, kad ginčijamos nuolaidos paprastai buvo taikomos kiekvieno kliento visiems poreikiams ar didžiajai jų daliai per atitinkamą laikotarpį.

               58

               Komisija tvirtina, kad apeliantės klaidingai supranta skundžiamą sprendimą, nes jos mano, jog „neigiamų kainų“ įrodymas buvo pirminė lojalumo sistemų pripažinimo piktnaudžiavimu sąlyga.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               59

               Visų pirma reikia pažymėti, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas konkrečiai susijęs su tariamu apeliančių pirmojoje instancijoje pateiktų argumentų dėl būtinybės palyginti jų taikytas kainas ir jų sąnaudas tyrimo skundžiamame sprendime nebuvimu.

               60

               Iš tikrųjų Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime daugiausia dėmesio skyrė Komisijos nagrinėjant taikytas nuolaidas atliktam Tomra grupės kainų tyrimui, ypač tam, ar šios nuolaidos vertė minėtos grupės konkurentus taikyti jos klientams „neigiamas kainas“.

               61

               Apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą, pirma, skundžiamame sprendime padarius procesinę klaidą, nes jis neišnagrinėjo jų argumentų, susijusių su santykiu tarp Tomra grupės sąnaudų ir jos kainų, ir, antra, padarius teisės klaidą, nes iš esmės jis nereikalavo, kad, kalbant apie apeliančių taikytų nuolaidų nesąžiningumą, Komisija būtų atsižvelgusi į tai, ar taikytos kainos tikrai buvo mažesnės už nedideles vidutines ilgo laikotarpio sąnaudas.

               62

               Kalbant apie apeliacinio skundo trečiojo pagrindo priimtinumą, pirmiausia reikia pažymėti, kad šis pagrindas susijęs su Bendrojo Teismo vertinimu nagrinėjant pirmojoje instancijoje nurodytų ieškinio antrojo ir ketvirtojo pagrindų, kurie Bendrojo Teismo buvo sujungti į vieną pagrindą, trečią dalį (žr. skundžiamo sprendimo 198 punktą). Minėta dalis buvo susijusi su tariamai netiksliais ir klaidinamais įrodymais bei prielaidomis, kuriomis rėmėsi Komisija, vertindama atgaline data taikytų nuolaidų galimybę panaikinti konkurenciją.

               63

               Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 247 ir 248 punktuose Bendrasis Teismas nurodė apeliančių jam ieškinio pirmojoje instancijoje 102–131 punktuose pateiktus argumentus.

               64

               Minėtų argumentų santrauka rodo, kad apeliantės, be kita ko, nurodė, jog Komisijos tvirtinimas dėl atgaline tvarka taikytų nuolaidų grindžiamas vertinimais, kad šios nuolaidos Tomra grupei sudarė sąlygas taikyti „neigiamas“ arba „labai mažas“ kainas. Tačiau iš pirmojoje instancijoje pateikto ieškinio 105 punkto matyti, kad Tomra ir kt. kaltino Komisiją neišnagrinėjus jų sąnaudų. Minėtame punkte jos pažymėjo, kad Komisija ginčijamo sprendimo 165 konstatuojamojoje dalyje aptaria nuolaidas, dėl kurių buvo taikomos „labai mažos, galbūt netgi neigiamos, kainos“, tačiau ji nenagrinėjo Tomra grupės sąnaudų, kad galėtų įvertinti ribą, kurios nesiekiančios kainos būtų išstumiančios iš rinkos arba grobuoniškos.

               65

               Atsižvelgiant į tai reikia konstatuoti, kad trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą sudarantys argumentai buvo tinkamai išdėstyti Bendrajame Teisme.

               66

               Todėl šis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.

               67

               Dėl esmės reikia pažymėti, jog, Komisijos nuomone, argumentų, susijusių su tuo, ar Tomra grupės taikytos kainos tikrai buvo mažesnės už ribines vidutines ilgo laikotarpio sąnaudas, tyrimo skundžiamame sprendime nebuvimas neturėjo jokios reikšmės Bendrojo Teismo išvadai dėl Komisijos tyrimo, susijusio su apeliančių atgaline data taikytų nuolaidų nesąžiningumu, pagrįstumo.

               68

               Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 289 punkte teisingai pažymėjo, kad norint įrodyti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, kaip jis suprantamas pagal SESV 102 straipsnį, pakanka įrodyti, kad piktnaudžiaudama dominuojanti įmonė siekia apriboti konkurenciją arba kad toks elgesys daro arba gali daryti tokį poveikį.

               69

               Dėl dominuojančios įmonės taikomų nuolaidų klientams Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jos gali pažeisti SESV 102 straipsnį, net jei neatitinka nė vieno iš šio straipsnio antroje pastraipoje pateiktų pavyzdžių (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo British Airways 58 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               70

               Jei dominuojančią padėtį užimanti įmonė taiko nuolaidų sistemas, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad minėta įmonė piktnaudžiauja tokia padėtimi, jei ji, nesusiedama pirkėjų formaliu įsipareigojimu, taiko pagal su pirkėjais sudarytas sutartis arba vienašališkai nuolaidų už lojalumą sistemą, t. y. nuolaidas, susietas su sąlyga, kad klientas, nesvarbu, ar jo pirkimo suma didelė, ar nereikšminga, įsigytų visą reikiamos produkcijos kiekį arba didžiąją jo dalį išimtinai iš dominuojančią padėtį rinkoje užimančios įmonės (žr. 1979 m. vasario 13 d. Sprendimo Hoffmann-La Roche, 85/76, Rink. p. 461, 89 punktą ir 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją 71 punktą).

               71

               Taigi reikia įvertinti aplinkybių visumą, visų pirma nuolaidos suteikimo kriterijus ir sąlygas, ir patikrinti, ar šia nuolaida, suteikiant ekonomiškai nepagrįstą naudą, siekiama atimti iš pirkėjo tiekimo šaltinių pasirinkimo galimybę arba ją apriboti, sukurti konkurentams patekimo į rinką kliūčių, taikyti nevienodas sąlygas lygiaverčiams sandoriams su prekybos partneriais ar iškraipant konkurenciją sustiprinti savo dominuojančią padėtį (žr. minėto Sprendimo Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją 73 punktą).

               72

               Kalbant apie šią bylą, iš skundžiamo sprendimo 213 punkto matyti, kad nuolaidų sistema turi būti laikoma pažeidžiančia SESV 102 straipsnį, jeigu ja siekiama dominuojančios įmonės klientams sukliudyti įsigyti produkcijos iš konkuruojančių gamintojų.

               73

               Priešingai, nei tvirtina apeliantės, „neigiamų“, t. y. mažesnių už savikainą, kainų taikymas klientams nėra pirminė dominuojančią padėtį užimančios įmonės atgaline data taikomų nuolaidų sistemos pripažinimo piktnaudžiavimu sąlyga.

               74

               Kaip teisingai skundžiamo sprendimo 258 punkte nurodė Bendrasis Teismas, pirmojoje instancijoje pateiktų ieškinio antrojo ir ketvirtojo pagrindų trečia dalis buvo pagrįsta klaidinga prielaida. Iš tikrųjų aplinkybė, kad atgaline data taikomų nuolaidų sistemos verčia konkurentus taikyti neigiamas kainas apeliančių nuolaidas gaunantiems klientams, nevertintina kaip vienas iš ginčijamo sprendimo ramsčių įrodant, kad apeliančių atgaline data taikomų nuolaidų sistemos gali turėti antikonkurencinį pobūdį. Be to, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 259 punkte teisingai pažymėjo, kad, siekiant įrodyti, jog tokiais veiksmais buvo galima konkurentus išstumti iš rinkos pažeidžiant SESV 102 straipsnį, ginčijamame sprendime buvo remiamasi įvairiais kitais argumentais, susijusiais su apeliančių atgaline data taikomomis nuolaidomis.

               75

               Šiuo klausimu Bendrasis Teismas konkrečiai nurodė, jog ginčijamame sprendime konstatuojama, pirma, kad paskata pirkti vien tik arba beveik vien tik iš apeliančių yra ypač stipri, kai ribos, kaip antai taikytos apeliančių, yra siejamos su sistema, pagal kurią nauda, susijusi su ribos, nuo kurios taikomos išmokos ar didesnės nuolaidos, peržengimu, taikoma visiems kliento pirkimams per atitinkamą laikotarpį, o ne tik tai daliai pirkimų, kuri viršija aptariamą ribą (ginčijamo sprendimo 260 punktas). Antra, nuolaidų sistemų, kurios buvo skirtingos kiekvienam klientui, o ribos nustatytos remiantis numatomais kliento poreikiais ir (arba) anksčiau nupirktu kiekiu, derinimas buvo didelė paskata visus ar beveik visus reikalingus įrenginius pirkti iš apeliančių, dirbtinai padidinanti perėjimo prie kito tiekėjo, net ir dėl nedidelio kiekio vienetų, sąnaudas (ginčijamo sprendimo 261 ir 262 punktai). Trečia, atgaline data taikytos nuolaidos dažnai buvo taikomos tam tikriems dideliems Tomra grupės klientams, siekiant užsitikrinti jų lojalumą (ginčijamo sprendimo 263 punktas). Galiausiai apeliantės neįrodė, kad jų elgesys buvo objektyviai pateisinamas ar kad jis suteikė didelę veiksmingumo naudą, kuri būtų didesnė nei antikonkurencinis poveikis vartotojams (ginčijamo sprendimo 264 punktas).

               76

               Taigi iš pirmiau nurodytų skundžiamo sprendimo 260–264 punktuose pateiktų vertinimų matyti, kad Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad pirmojoje instancijoje nurodytų ieškinio antrojo ir ketvirtojo pagrindų trečia dalis buvo pagrįsta klaidinga prielaida dėl įrodomosios galios kalbant apie aptariamų nuolaidų sistemos antikonkurencinį pobūdį ir šios sistemos savybes, neatsižvelgiant į tikslų taikytų kainų lygį.

               77

               Bendrasis Teismas argumentus toliau plėtojo skundžiamo sprendimo 266 punkte nurodydamas, kad Komisija ginčijamame sprendime, pirma, visiškai netvirtina, jog nuolaidų atgaline data sistemų taikymas visada lėmė neigiamų kainų taikymą, ir, antra, ji tuo labiau neteigia, kad tokia išvada yra pirminė sąlyga konstatuojant, jog šios nuolaidų sistemos yra neteisėtos.

               78

               Skundžiamo sprendimo 267 punkte Bendrasis Teismas dėl šio aspekto pažymėjo, kad išstūmimo mechanizmas, pagrįstas atgaline data taikomomis nuolaidomis, taip pat nereikalauja, kad dominuojanti įmonė aukotų savo pelną, nes nuolaidų sąnaudos išdalijamos dideliam vienetų skaičiui. Nuolaidas suteikiant atgaline data, dominuojančios įmonės gaunamos vidutinės kainos gali laisvai būti daug didesnės už sąnaudas ir suteikti didelę vidutinę pelno maržą. Vis dėlto atgaline data taikomų nuolaidų sistemos poveikis toks, kad klientui reali paskutinių vienetų kaina yra labai žema dėl pritraukimo poveikio. Taigi su fakto klaidomis susijusius apeliančių pateiktus teiginius dėl jų taikytų kainų tyrimo Bendrasis Teismas atmetė kaip nereikšmingus.

               79

               Todėl skundžiamo sprendimo 269–271 punktuose Bendrasis Teismas teisingai iš esmės nusprendė, kad lojalumo mechanizmas buvo pagrįstas šia tiekėjo galimybe išstumti konkurentus pritraukiant paklausos dalį dėl kurios konkuruojama. Esant tokiam komerciniam instrumentui nebūtina atlikti konkretaus nuolaidų poveikio konkurencijai tyrimo, nes norint nustatyti SESV 102 straipsnio pažeidimą pakanka įrodyti, kad nagrinėjamas elgesys gali daryti tokį poveikį, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 68 punkte.

               80

               Dėl šių aplinkybių, remiantis apeliančių pirmojoje instancijoje pateiktų argumentų, susijusių su būtinybe palyginti jų taikytas kainas su sąnaudomis, tyrimo skundžiamame sprendime tariamu nebuvimu, kuriuo grindžiamas tiek kaltinimas dėl procesinės klaidos, tiek kaltinimas dėl teisės klaidos, negalima teigti, kad skundžiamame sprendime buvo padaryta teisės klaida. Iš tikrųjų Komisija įrodė piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi remdamasi kitais argumentais, išdėstytais skundžiamo sprendimo 260–264 punktuose, o Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad šis tyrimas buvo adekvatus ir pakankamas piktnaudžiavimui įrodyti. Taigi nei Komisija, nei Bendrasis Teismas neprivalėjo nagrinėti klausimo, ar Tomra grupės taikytos kainos tikrai buvo mažesnės už ribines vidutines ilgo laikotarpio sąnaudas, todėl šis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.

               81

               Apeliančių argumentai, kad Komisijos gairėse (žr. šio sprendimo 52 punktą) numatytas lyginamasis kainų ir sąnaudų tyrimas, nepaneigia šios išvados. Kaip nurodė generalinis advokatas išvados 37 punkte, 2009 m. paskelbtos gairės netaikytinos teisiškai vertinant aktą, kaip antai ginčijamą sprendimą, priimtą 2006 m.

               82

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad trečiasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.

         Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo, susijusio su teisės klaida ir tinkamų motyvų nenurodymu analizuojant, ar sutartys, kuriose apeliantės įvardijamos kaip
         „tinkamiausia, pagrindinė arba pirma tiekėja
         “, galėtų būti priskiriamos prie
         „išimtinių
         “ sutarčių (skundžiamo sprendimo 55–67 punktai)

      Šalių argumentai

               83

                  Tomra ir kt. visų pirma tvirtina, kad Bendrasis Teismas nei išnagrinėjo, nei pakankamai motyvavo, ar iš tikrųjų visos sutartys, kuriose šalys apeliantes laikė „tinkamiausia, pagrindine arba pirma tiekėja“ ir kurias Komisija vertino kaip išimtines, buvo skirtos užtikrinti, kad apeliantės būtų išimtinės tiekėjos.

               84

               Be to, Tomra ir kt. nurodo, kad Bendrasis Teismas nenagrinėjo, ar sutartyse, kuriose nebuvo įtvirtinta formali išimtinumo prievolė, nebuvo kitų veiksnių, apeliančių klientus skatinančių pirkti tik iš jų.

               85

               Komisija tvirtina, kad ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas, nes juo ginčijamas Bendrojo Teismo pateiktas faktinių aplinkybių vertinimas. Iš tikrųjų, šio apeliacinio skundo pagrindu paprasčiausiai ginčijama Bendrojo Teismo išvada, kad sutartys, kuriose apeliantės įvardijamos kaip „tinkamiausia, pagrindinė arba pirma tiekėja“, buvo išimtinumo įsipareigojimo įtvirtinimas. Ar šios sutartys tarp suinteresuotųjų šalių buvo suprantamos kaip toks įsipareigojimas, yra fakto klausimas, kuris turi būti sprendžiamas remiantis turimais įrodymais, o ne nacionalinės teisės nuostatomis, reglamentuojančiomis minėtas sutartis.

               86

               Komisija pažymi, kad Bendrasis Teismas taip pat nagrinėjo, ar ginčijamose sutartyse buvo numatytos kitos schemos, skatinančios pirkti tik iš Tomra grupės. Be kita ko, tai yra naujas kaltinimas, nepriimtinas apeliacinėje instancijoje.

               87

               Galiausiai Komisija tvirtina, kad ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimų. Vienintelė apeliacinio skundo vieta, kur apeliantės nurodo sutartis, kuriose Tomra ir kt. įvardijamos kaip „tinkamiausia, pagrindinė arba pirma tiekėja“, yra išnaša, kurioje be jokių paaiškinimų tiesiog išvardytos kelios sutartys. Toks išdėstymas negali būti laikomas tinkamai pagrįstu pagrindu, kaip numatyta minėtoje Procedūros reglamento nuostatoje.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               88

               Ketvirtajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantės ginčija, pirma, Bendrojo Teismo argumentus, kad ginčijamomis sutartimis, kuriose apeliantės įvardijamos kaip „tinkamiausia, pagrindinė arba pirma tiekėja“, iš tikrųjų buvo siekiama įtvirtinti išimtinį tiekimą, ir, antra, tai, kad Bendrasis Teismas nenagrinėjo, ar sutartyse, kuriose nebuvo įtvirtinta formali išimtinumo prievolė, nebuvo numatyta kitų schemų, kaip antai kiekybinių įsipareigojimų ar nuolaidų sistemų, skatinančių Tomra grupės klientus pirkti tik iš jos.

               89

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad apeliacinio skundo pagrindas susijęs su Bendrojo Teismo pateiktu apeliančių ir jų klientų ypatingų sutartinių santykių vertinimu. Šiuos ypatumus ginčijamame sprendime Komisija įvertino atsižvelgdama į daug su šiais santykiais susijusių faktinių aplinkybių.

               90

               Skundžiamo sprendimo 57 punkte Bendrasis Teismas nustatė, kad Komisija, remdamasi būtent turimais įrodymais, ginčijamame sprendime įvairias apeliančių sudarytas sutartis kvalifikavo kaip „išimtines“ ar „tinkamiausias“ ir kad jos ir buvo taip suprantamos, neatsižvelgiant į jų vykdomąjį pobūdį pagal nacionalinę teisę.

               91

               Tokiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 58–66 ir 88–197 punktuose Bendrasis Teismas atliko daug Tomra grupės ir jos klientų prekybinių santykių vertinimų ir pateikė juos kaip pavyzdžius. Ta proga Bendrasis Teismas išsamiai išnagrinėjo apeliančių pateiktus argumentus dėl minėtų santykių pobūdžio ir pripažino, kad jie yra nereikšmingi Komisijai kvalifikuojant šiuos santykius.

               92

               Todėl, kaip išvados 60 punkte nurodo generalinis advokatas, visi šie vertinimai susiję su Tomra grupės elgesio poveikiu ir su Bendrajam Teismui šiuo klausimu pateiktais įrodymais, ypač kiek tai susiję su schemomis, skatinančiomis įvairius klientus pirkti išimtinai tik iš apeliančių.

               93

               Iš to matyti, kad apeliantės šiuo klausimu pateiktais argumentais siekia paneigti Bendrojo Teismo pateiktą faktinių aplinkybių vertinimą.

               94

               Tačiau tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas, pirma, konstatuoti faktus, išskyrus atvejus, kai jo konstatuotų aplinkybių neatitiktis tikrovei matyti iš jam pateiktos bylos medžiagos, ir, antra, įvertinti šiuos faktus. Taigi faktinių aplinkybių vertinimas, jeigu Bendrajam Teismui pateikti įrodymai nebuvo iškraipyti, nėra teisės klausimas, kurį gali patikrinti Teisingumo Teismas, nagrinėdamas apeliacinį skundą (žr. 2001 m. birželio 21 d. Sprendimo Moccia Irme ir kt. prieš Komisiją, C-280/99 P-C-282/99 P, Rink. p. I-4717, 78 punktą ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 48 ir 49 punktus).

               95

               Reikia pridurti, kad apeliantės nenurodo jokio su minėtais Bendrojo Teismo vertinimais susijusių faktinių aplinkybių iškraipymo.

               96

               Iš to taip pat matyti, kad, priešingai, nei teigia apeliantės, Bendrasis Teismas išsamiai išnagrinėjo, ar ginčijamomis sutartimis buvo skatinama pirkti išimtinai tik iš Tomra grupės, todėl skundžiamas sprendimas nėra nepakankamai motyvuotas šiuo klausimu.

               97

               Galiausiai dėl argumento, kad Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į kitus apeliančių klientus skatinančius veiksnius, reikia pažymėti, kad, kaip išvados 71 ir 72 punktuose nurodo generalinis advokatas, Bendrojo Teismo nebuvo prašoma nagrinėti šį argumentą vykstant procesui šiame teisme.

               98

               Iš to matyti, kad minėtas argumentas turi būti vertinamas kaip naujas teisinis pagrindas.

               99

               Remiantis nusistovėjusia teismų praktika leisti šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, reikštų leisti jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik ištirti Bendrajame Teisme nagrinėtų pagrindų teisinius vertinimus (žr. 1994 m. birželio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Brazzelli Lualdi ir kt., C-136/92 P, Rink. p I-1981, 59 punktą).

               100

               Todėl ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

         Dėl apeliacinio skundo penktojo pagrindo, susijusio su teisės klaida vertinant baudą pagal vienodo požiūrio principą (skundžiamo sprendimo 310–321 punktai)

      Šalių argumentai

               101

                  Tomra ir kt. tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes skyrė apeliantėms baudą, kuri yra gerokai didesnė už panašiomis aplinkybėmis kitoms įmonėms skirtą baudą.

               102

               Komisija mano, kad apeliančių nurodyti argumentai neturi teisinio pagrindo. Komisijos ankstesniuose sprendimuose suformuota praktika savaime nėra teisinis pagrindas nustatant baudas konkurencijos srityje.

               103

               Komisija tvirtina, kad pažeidimas, kuriuo kaltinamos apeliantės, yra akivaizdus ir padarytas tyčia. Nebuvo jokios aplinkybės, kuri būtų leidusi sumažinti baudą. Be to, nustatyta 16 mln. eurų pagrindinė bauda neviršija už sunkius pažeidimus numatytos baudų ribos.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               104

               Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas daug kartų yra nusprendęs, kad ankstesnė Komisijos sprendimuose suformuota praktika nėra teisinis pagrindas nustatant baudas konkurencijos srityje ir kad sprendimai kitose bylose, kiek tai susiję su diskriminacijos buvimu, tėra papildomas rodiklis (žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo JCB Service prieš Komisiją, C-167/04 P, Rink. p. I-8935, 205 punktą ir 2009 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Erste Group Bank ir kt. prieš Komisiją, C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ir C-137/07 P, Rink. p. I-8681, 233 punktą).

               105

               Taigi aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikro pobūdžio pažeidimus skirdavo tam tikro dydžio baudas, nekliudo jai padidinti baudų lygio, jei to reikia Sąjungos konkurencijos politikos įgyvendinimui, apibrėžtam tik 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205), užtikrinti (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 227 punktą).

               106

               Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad minėtos politikos įgyvendinimas reikalauja, kad Komisija bet kada turi galėti koreguoti baudų dydį pagal taikomos politikos poreikius (žr. 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80-103/80, Rink. p. 1825, 109 punktą).

               107

               Reikia pridurti, kad pažeidimų sunkumas nustatytinas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, specifinės bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, tačiau privalomo ir baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti bet kuriuo atveju, sąrašo nėra (žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Ferriere Nord prieš Komisiją, C-219/95 P, Rink. p. I-4411, 33 punktą).

               108

               Todėl Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 314 punkte teisingai atmetė apeliančių argumentą dėl Tomra grupei skirtos baudos palyginimo su kituose sprendimuose konkurencijos srityje Komisijos skirtomis baudomis.

               109

               Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas, vertindamas skirtą baudą, nepažeidė vienodo požiūrio principo.

               110

               Taigi apeliančių nurodytas penktasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas.

               111

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmestas visas apeliacinis skundas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               112

               Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija reikalavo iš apeliančių priteisti bylinėjimosi išlaidas ir šios bylą pralaimėjo, jos turi šias išlaidas padengti.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                           2.

                              Tomra Systems ASA, Tomra Europe AS, Tomra Systems GmbH, Tomra Systems BV, Tomra Leergutsysteme GmbH, Tomra Systems AB ir Tomra Butikksystemer AS padengia bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Group Josi Reinsurance Company SA prieš Universal General Insurance Company (UGIC). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Versailles - Prancūzija. # Briuselio konvencija. # Byla C-412/98.