title: 1992 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas. # Automec Srl prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-24/90.

text:
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMOSPRENDIMAS1992 m. rugsėjo 18 d.(*)„Administracinė procedūra – Prašymas pripažinti pažeidimą“Byloje T‑24/90,Automec Srl,
 Italijos teisės reglamentuojama bendrovė, turinti registruotą buveinę
Lancenigo di Villorba (Italija), atstovaujama Milano advokatūros
advokato Giuseppe Celona ir Romos advokatūros advokato Piero
A. M. Ferrari, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti
Liuksemburge: étude de Me Georges Margue, 20, rue Philippe II,ieškovė,priešEuropos Bendrijų Komisiją,
 atstovaujamą jos teisės tarnybos darbuotojo M. Enrico Traversa,
nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge: Roberto Hayder,
membre du service juridique, Centre Wagner, Kirchberg,atsakovę,dėl 1990 m. vasario 28 d. Komisijos sprendimo atmesti ieškovės prašymą dėl bendrovių BMW AG ir BMW Italia SpA
 veiksmų, pateiktą pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos
reglamento Nr. 17 (Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties
85 ir 86 straipsnius) 3 straipsnio 2 dalį, panaikinimo,PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas J. L. Cruz Vilaça, kolegijų pirmininkai
H. Kirschner, B. Vesterdorf, R. García-Valdecasas ir
K. Lenaerts, teisėjai D. Barrington, A. Saggio,
C. Yeraris, R. Schintgen, C. P. Briët ir
J. Biancarelli,generalinis advokatas D. A. O. Edward,kancleris H. Jung,atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 1991 m. spalio 22 d. žodinei proceso daliai,susipažinęs su 1992 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,priima šįSprendimąFaktinės bylos aplinkybės1        Ieškovė
 yra Italijos teisės reglamentuojama ribotos atsakomybės bendrovė,
turinti registruotą buveinę Lancenigo di Villorba (Treviso provincija).
1960 m. ji sudarė platinimo sutartį su BMW Italia SpA (toliau – BMW Italia) dėl automobilių BMW distribucijos Treviso mieste ir provincijoje.2        1983 m. gegužės 20 d. laišku BMW Italia pranešė ieškovei apie savo ketinimą nebepratęsti sutarties, kuri turėjo pasibaigti 1984 m. gruodžio 31 dieną.3        Todėl ieškovė kreipėsi į Tribunale di Milano, kad šis teismas nurodytų BMW Italia pratęsti šiuos sutartinius santykius. Tribunale di Milano atmetus  ieškinį, ieškovė apeliacine tvarka apskundė šį sprendimą Corte d'appello di Milano. BMW Italia savo ruožtu paprašė Tribunale di Treviso pirmininko areštuoti visą BMW prekių ženklu pažymėtą Automec turtą. Šis prašymas buvo atmestas.4        Nepaisydama to, kad Corte d'appello di Milano
 vis dar nagrinėjo bylą, 1988 m. sausio 25 d. ieškovė pateikė
Komisijai prašymą pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos
reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 85
ir 86 straipsnius (OL  13, 1962, p. 204, toliau –
Reglamentas Nr. 17), 3 straipsnio 2 dalį.5        Šiame prašyme aprašiusi sutartinių santykių su BMW Italia eigą ir turinį bei nacionaliniame teisme nagrinėjamo ginčo su BMW Italia esmę, ieškovė nurodė, kad BMW Italia ir jos atžvilgiu patronuojančios Vokietijos bendrovės BMW AG
 elgesys pažeidė EEB sutarties 85 straipsnį. 1974 m.
gruodžio 13 d. Komisijos sprendimu 75/73/EEB dėl procedūros pagal
EEB sutarties 85 straipsnį (OL  L 29, 1975, p. 1,
toliau – 1974 m. gruodžio 13 d. Sprendimas) patvirtintą
BMW distribucijos sistemą Vokietijos Federacinei Respublikai laikydama
selektyvios distribucijos sistema ir manydama, kad atitinka keliamus
kvalifikacinius kriterijus, ieškovė teigė, jog BMW Italia
neturėjo teisės nei atsisakyti tiekti jai BMW automobilius ir atsargines
 dalis, nei uždrausti naudoti BMW prekių ženklus. Remdamasi 1986 m.
 spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimu Metro prieš Komisiją (75/84, Rink. p. 3021, 3091) ieškovė teigė, kad BMW Italia privalėjo pripažinti ją distributore.6        Ieškovė manė, kad dėl to BMW privalėjo:–        perpardavinėtojams
 galiojančiomis kainomis bei sąlygomis įvykdyti jai ieškovės pateiktus
automobilių ir atsarginių dalių užsakymus;–        suteikti
 ieškovei teisę naudoti BMW prekių ženklus, kiek to reikia įprastai
informuoti visuomenę, vadovaujantis automobilių prekybos sektoriuje
susiklosčiusia praktika.7        Todėl ieškovė paprašė Komisijos priimti sprendimą, nurodantį BMW Italia ir BMW AG
 nutraukti skundžiamą pažeidimą ir įvykdyti pirmiau nurodytas bei visas
kitas priemones, kurias Komisija laikys būtinomis ar tinkamomis.8        1988 m.
 rugsėjo 1 d. laišku ieškovė apskundė BMW veiksmus, kurių ši
neseniai ėmėsi prieš Italijos platintojus, kad jiems būtų užkirstas
kelias neprarandant komisinio užmokesčio parduoti transporto priemones
potencialiems perpardavinėtojams. Be to, ieškovė pridūrė, kad BMW ją
boikotavo ir kad dėl to pasidarė neįmanoma įsigyti automobilių iš šio
gamintojo distributorių Italijoje ir kitose valstybėse, nors šie jų
turėjo. Dėl to pastaruoju metu ji nebegalėjo įvykdyti keleto gautų
užsakymų.9        1988 m.
 lapkričio 30 d. registruotu paštu Komisija išsiuntė ieškovei
Konkurencijos direktorato (toliau – DG IV) direktoriaus
pasirašytą laišką. Juo ieškovei pranešama, pirma, kad Komisija mano, jog
 neturi kompetencijos patenkinti jos prašymo remdamasi pateikta
informacija. Šiuo atžvilgiu laiške patikslinta, kad nors nagrinėdamas
ieškinį dėl ieškovės tariamai patirtos žalos atlyginimo nacionalinis
teismas galėtų atsižvelgti į šias aplinkybes, Komisija negali jomis
remtis, kad įpareigotų BMW atnaujinti tiekimą ieškovei. Antra, laiške
atkreiptas ieškovės dėmesys į 1984 m. gruodžio 12 d.
Reglamentą (EEB) Nr. 123/85 dėl EEB sutarties 85 straipsnio
3 dalies taikymo tam tikroms autotransporto priemonių platinimo ir
techninės priežiūros susitarimų rūšims (OL  L 15, 1985,
p. 16, toliau – Reglamentas Nr. 123/85), kuris įsigaliojo
 1985 m. liepos 1 dieną. Komisija pridūrė, kad „panašu, jog
įvairūs Europos automobilių gamintojai pakeitė savo atitinkamas
distribucijos sutartis taip, kad jos atitiktų reglamentą. Turima
informacija neleidžia teigti, jog BMW Italia nesiėmė priemonių, kad jos distribucijos tinklas atitiktų minėtas Bendrijos normas konkurencijos srityje“.10      1989 m.
 vasario 17 d. ieškovė pateikė ieškinį dėl šio laiško panaikinimo
(byla T‑64/89).11      1989 m.
 liepos 26 d. Komisija registruotu paštu išsiuntė ieškovei antrą
laišką, kurį šį kartą pasirašė konkurencijos generalinis direktorius.
Komisija, paaiškinusi, kad 1988 m. lapkričio 30 d. laiškas
neišreiškė jos galutinės pozicijos, oficialiai informavo ieškovę
neketinanti patenkinti jos 1988 m. sausio 25 d. prašymo. Savo
poziciją Komisija grindė tuo, kad EEB sutarties 85 straipsniu
ji nėra įgaliojama nei pripažinti, jog platinimo sutarties nutraukimas
neturi teisinės galios, nei nurodyti, jog sutartiniai santykiai tarp
šalių būtų atkurti tipinės sutarties, šiuo metu BMW Italia
taikomos jos santykiams su platintojais, pagrindu. Komisija pridūrė, kad
 jei BMW taikoma platinimo sutartis prieštarautų Sutarties
85 straipsnio 1 daliai, ji galėtų pripažinti pažeidimą ir jo
nulemtą sutarties negaliojimą. Be to, ji pažymėjo, kad viena sutarties
šalis neturėjo teisės trukdyti kitai šaliai nutraukti sutartį įprastai,
laikantis joje numatyto išankstinio pranešimo termino, kaip tai buvo
padaryta šiuo atveju. Kadangi ši informacija buvo pateikta pagal
1963 m. liepos 25 d. Komisijos reglamento 99/63/EEB dėl
Tarybos reglamento Nr. 17 19 straipsnio 1 ir 2 dalyse
nurodyto šalių išklausymo (OL  127, 1963, p. 2268,
toliau – Reglamentas Nr. 99/63) 6 straipsnį, Komisija
pasiūlė ieškovei per du mėnesius pateikti savo pastabas šiuo klausimu.12      1989 m.
 spalio 4 d. laišku ieškovė atsakė į šį pasiūlymą, patvirtindama,
kad  skunde ji tik reikalavo pripažinti jos teisę dalyvauti selektyvios
distribucijos sistemoje, kurią, jos nuomone, įgyvendino BMW, o ne
pratęsti ankstesnę platinimo sutartį. Ieškovė priminė, kad jos atstovai
buvo nurodę, jog su šios sutarties klausimais susijusi byla yra
nagrinėjama Italijos teismuose. Kita vertus, dėl teisės dalyvauti
distribucijos sistemoje atstovai nurodė, jog tokią teisę lemia ne ši
sutartis, bet „daugybė principų, kuriuos selektyvios distribucijos
srityje reguliariai patvirtina Komisija ir Teisingumo Teismas“, o per
25 metus ieškovė įrodė, kad atitinka BMW keliamus reikalavimus.
Ieškovė taip pat nurodė, kad Komisija, 1998 m. lapkričio 30 d.
 laiške remdamasi tuo, jog nėra įrodymų, patvirtinančių, kad BMW
selektyvi distribucijos sistema neatitinka Reglamento Nr. 123/85
dėl bendrosios išimties, suteikė šiai gamintojai nekaltumo prezumpciją,
kuri yra neteisėta atsižvelgiant į ieškovės pateiktus įrodymus dėl BMW
elgesio. Kita vertus, ieškovę apstulbino tai, kad Komisija tvirtino
neturinti kompetencijos nurodyti BMW atnaujinti sutartinius santykius su
 ieškove, nes ieškovė nieko panašaus neprašiusi. Ieškovė reikalavo
pripažinti „jos teisę vėl gauti BMW gaminius, tačiau ne išskirtinio
platinimo sutarties pagrindu, bet kaip distributorė, įvykdžiusi visas
atrankos sąlygas, kad taptų tinklo nare“. Taigi ji prieštaravo tam, kad
Komisija priskyrė jos prašymui reikšmę, kurios jis neturėjo.13      1990 m.
 vasario 28 d. už konkurenciją atsakingas Komisijos narys Komisijos
 vardu išsiuntė ieškovei laišką, kuriame buvo rašoma:„Atsakau į jūsų prašymą, pateiktą pagal Tarybos reglamento Nr. 17/62 3 straipsnio 2 dalį, dėl BMW Italia, kuriame minimas EEB sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimas, kurį, jūsų nuomone, padarė šį bendrovė.Komisija
 išnagrinėjo skunde išdėstytas faktines bei teisines aplinkybes ir
suteikė jums galimybę pateikti pastabas dėl Komisijos ketinimo
nepripažinti skundo priimtinu. Apie šį ketinimą jums buvo pranešta
1988 m. lapkričio 30 d. preliminariu laišku ir vėliau
1989 m. liepos 26 d. „laišku pagal 6 straipsnį“.Savo
 1989 m. spalio 4 d. atsakyme nenurodėte jokių jūsų prašymą
pagrindžiančių naujų faktų ir nepateikėte naujų argumentų ar teisinių
nuorodų. Iš to darytina išvada, kad Komisija neturi pagrindo pakeisti
savo ketinimo atmesti jūsų prašymą imtis veiksmų vadovaudamasi tokiais
motyvais:1. Pirmiausia, dėl pirmo jūsų
skunde suformuluoto prašymo (7 puslapis, antroji pastraipa,
pirma ir antra įtraukos: nurodyti BMW tiekti automobilius bei atsargines
 dalis Automec ir suteikti Automec teisę naudoti BMW
prekių ženklą) Komisija mano, kad Sutarties 85 straipsnio
1 dalimi ji neįgaliojama teikti nurodymų, kurie leistų įpareigoti
gamintoją tiekti gaminius šios bylos aplinkybėmis, net jei Komisija
konstatuotų, kad gamintojos, kokia yra BMW Italia, distribucijos sistema pažeidžia 85 straipsnio 1 dalį. Tačiau Automec nenurodė to, kad BMW Italia
 užima dominuojančią padėtį ir kad šia padėtimi piktnaudžiavo pažeisdama
 Sutarties 86 straipsnį; tik šis Sutarties straipsnis galėtų leisti
 Komisijai įpareigoti BMW Italia sudaryti sutartį su Automec.2. Dėl antro Automec prašymo (skundo 7 puslapio trečioji pastraipa: nurodyti nutraukti pažeidimą, kuriuo Automec kaltina BMW Italia) Komisija konstatuoja, kad Automec jau kreipėsi į Italijos teismus – ir pirmosios, ir apeliacinės instancijos, kad šie išnagrinėtų ginčą su BMW Italia,
 susijusį su anksčiau tarp šių dviejų bendrovių sudarytos platinimo
sutarties nutraukimu. Komisijos nuomone, nėra jokių kliūčių, dėl kurių Automec negalėtų tam pačiam nacionaliniam teismui pateikti klausimo dėl dabartinės BMW Italia
 platinimo sistemos suderinamumo su 85 straipsniu; šiuo klausimu
būtų paprasčiau kreiptis į nacionalinį teismą dar ir dėl to, kad jis jau
 puikiai susipažinęs su sutartiniais santykiais, kuriuos BMW Italia užmezga su savo distributoriais.Šiuo
 atžvilgiu Komisija norėtų jums priminti, kad Italijos teismas yra ne
tik kompetentingas pats taikyti bylos aplinkybėms Sutarties
85 straipsnį, ypač jo 2 dalį, bet taip pat turi teisę, kurios
neturi Komisija, t. y. priteisti iš BMW Italia atlyginti Automec patirtus nuostolius, jei Automec
 įrodytų, kad šio gamintojo atsisakymas parduoti jai sukėlė žalos.
Reglamento Nr. 99/63/EEB 6 straipsnis Komisijai suteikia
diskreciją vertinti nagrinėjant skundą surinktus duomenis, o tai
Komisijai suteikia teisę nustatyti skirtingus jai pateiktų bylų
nagrinėjimo prioritetus.Atsižvelgdama į šio
 laiško 2 punkte pirmiau išdėstytus motyvus Komisija padarė išvadą,
 kad šiuo atveju nėra pakankamo Bendrijos intereso, galinčio pateisinti
išsamesnį šiame skunde nurodytų aplinkybių nagrinėjimą.3.
 Todėl informuojame jus, kad dėl 1 ir 2 punktuose nurodytų
priežasčių Komisija nusprendė nepatenkinti jūsų prašymo, kurį pateikėte
1988 m. sausio 25 d. pagal Tarybos reglamento Nr. 17/62
3 straipsnio 2 dalį.“14      1990 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismas atmetė Automec ieškinį dėl 1988 m. lapkričio 30 d. Komisijos laiško (1990 m. liepos 10 d. Sprendimas Automec prieš Komisiją
 byloje T‑64/89, Rink. p. II–367) panaikinimo kaip nepriimtiną,
motyvuodamas tuo, kad šis laiškas buvo ne sprendimas dėl ieškovės
skundo, o tik neoficialus apsikeitimas nuomonėmis pirmajame iš trijų
vienas po kito einančių Reglamento Nr. 17 3 straipsnio
2 dalimi ir Reglamento Nr. 17 6 straipsniu
reglamentuojamos procedūros etapų. Šis sprendimas tapo res judicata.15      Dėl tolesnės bylos tarp ieškovės ir BMW Italia eigos ieškovė teismo posėdyje pareiškė, kad, pirma, Tribunale, o vėliau ir Corte d'appello di Milano atmetė jos ieškinius dėl BMW Italia įpareigojimo pratęsti su ja sutartinius santykius ir kad ji apskundė šį sprendimą Corte suprema di cassazione. Antra, ji pareiškė, kad Tribunale di Treviso patenkino BMW Italia
 ieškinį dėl uždraudimo ieškovei naudoti BMW užregistruotus prekių
ženklus automobilių lygiagrečiam importui skirtoje reklamoje. Ieškovė
apskundė šį sprendimą apeliacine tvarka Corte d'appello di Milano. Procedūra16      Šiomis
 aplinkybėmis 1990 m. gegužės 3 d. Pirmosios instancijos
teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.17      Rašytinė
 proceso dalis vyko įprastine tvarka. Pirmosios kolegijos siūlymu
Pirmosios instancijos teismas, išklausęs šalis, bylą perdavė nagrinėti
plenariniame posėdyje. Pirmosios instancijos teismo pirmininkas paskyrė
generalinį advokatą.18      Pirmosios
 instancijos teismas, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo pranešimu ir
išklausęs generalinį advokatą, nusprendė pradėti žodinę proceso dalį be
tyrimo priemonių. Tačiau jis savo iniciatyva nusprendė atsižvelgti į
šiuos byloje T‑64/89 (Automec I) šalių pateiktus dokumentus:–        pareiškimą,
 kurį ieškovė pateikė Komisijai 1988 m. sausio 25 d. pagal
Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 2 dalį (ieškinio byloje
T‑64/89 5 priedas),–        laišką,
 kurį ieškovė išsiuntė Komisijai 1988 m. rugsėjo 1 d.
(ieškinio byloje T‑64/89 18 priedas),–        laišką,
 kurį ieškovė išsiuntė Komisijai 1989 m. spalio 4 d.
(Komisijos pasiūlymu ieškovės byloje T‑64/89 pateiktų pastabų priedas).19      1991 m.
 spalio 22 d. posėdyje buvo išklausytos šalių nuomonės ir jų
atsakymai į Pirmosios instancijos teismo klausimus. 1992 m. kovo
10 d. generaliniam advokatui raštu pateikus savo išvadą,
pirmininkas paskelbė žodinės proceso dalies pabaigą.20      Savo ieškiniu ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:–        sujungti šią bylą su jau nagrinėjama byla T‑64/89,–        pripažinti
 priimtinu ieškinį, kurio ieškovė pasilieka teisę atsisakyti po to, kai
teismo sprendimas dėl tariamo individualaus 1988 m. lapkričio
30 d. sprendimo panaikinimo taps res judicata,–        panaikinti
 Konkurencijos direktorato individualų sprendimą bei tą Reglamento
Nr. 123/85 dalį, kuri sudaro neišvengiamą šio sprendimo priėmimo
prielaidą,–        pripažinti,
 kad pagal Sutarties 176 straipsnį Komisija privalo imtis būtinų
priemonių įvykdyti sprendimą, kurį priims Pirmosios instancijos teismas,–        priteisti iš Komisijos žalos atlyginimą,–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.Dublike, pateiktame po sprendimo byloje T‑64/89 priėmimo, ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:–        panaikinti
 1990 m. vasario 28 d. Komisijos Konkurencijos generalinio
direktorato sprendimą; prireikus, tai padaryti pripažinus, kad
Reglamentas Nr. 123/85 netaikomas selektyvios distribucijos
sistemoms; arba, jei šis reglamentas būtų laikomas taikomu tiek
selektyvios, tiek išskirtinės distribucijos sistemoms, panaikinti šį
reglamentą kaip prieštaraujantį jo teisiniu pagrindu esančiam Tarybos
reglamentui Nr. 19/65/EEB ir bet kuriuo atveju – kaip akivaizdžiai
neteisingą, nes jame identiškai reglamentuojamos dvi visiškai skirtingos
 situacijos;–        pripažinti,
 kad pagal Sutarties 176 straipsnį Komisija privalo imtis būtinų
priemonių, kylančių iš sprendimo, kurį priims Pirmosios instancijos
teismas,–        priteisti iš Komisijos žalos atlyginimą,–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.21      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:–        atmesti
 ieškovės prašymą sujungti šią bylą su tuo metu nagrinėjama byla
T‑64/89,–        atmesti Automec ieškinį dėl 1990 m. vasario 28 d. Komisijos sprendimo (SG(90) D/2816) panaikinimo,–        atmesti prašymą priteisti iš Komisijos žalos atlyginimą,–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas. Dėl reikalavimo panaikinti 1. Dėl skundo dalyko Šalių argumentai22      Ieškovė
 kaltina Komisiją klaidingai supratus jos prašymą, nes ji Komisijos tik
prašė nurodyti BMW vykdyti ieškovės užsakymus ir suteikti šiai teisę
naudoti BMW prekių ženklus, nors ieškovės prašomo tyrimo tikslas buvo
išsiaiškinti, ar boikotą, nuo kurio ji nukentėjo, lėmė BMW distribucijos
 sistema, ar diskriminacinis šios sistemos taikymas.23      Automec
 teigia Komisijos prašiusi ne tik konstatuoti, kad BMW pažeidė
85 straipsnio 1 dalį ir sprendimu nurodyti nutraukti
pažeidimus, bet taip pat panaikinti BMW selektyvios distribucijos
sistemai minėtu 1974 m. gruodžio 13 d. Sprendimu suteiktos
išimties lengvatą ir (arba) Reglamentu Nr. 123/85 numatytos
išimties lengvatą.24      Ieškovė
 pabrėžia, kad specifiniai skundo pateikėjos prašymai nesaisto Komisijos
 ir kad ši institucija pati gali nustatyti nurodymo nutraukti pažeidimą
turinį su sąlyga, jog šis nurodymas būtų tinkamas šiam tikslui pasiekti
ir atitiktų proporcingumo principą.25      Komisija atsako, kad pagrindinis Automec
 prašymo tikslas buvo tai, jog BMW būtų nurodyta atnaujinti tiekimą bei
suteikti teisę naudoti jos prekių ženklus, o BMW atsisakymas tiekti yra
pagrindinė ieškovės skundo ir ieškinio priežastis. Komisijos nuomone,
šis prašymas prilygsta prašymui nurodyti įtraukti ieškovę į BMW
distribucijos sistemą.26      Savo
 triplike Komisija neigia, kad ieškovė prašė jos panaikinti BMW
selektyvios distribucijos sistemai Reglamentu Nr. 123/85 suteiktos
išimties lengvatą, taigi – ir priimti sprendimą, atitinkantį jos
išimtinę kompetenciją. Pirmosios instancijos teismo vertinimas27      Pirmosios
 instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovės skundą sudarė, viena
vertus, prašymas imtis dviejų specifinių priemonių BMW atžvilgiu,
t. y. nurodyti BMW vykdyti ieškovės užsakymus ir suteikti ieškovei
teisę naudoti tam tikrus BMW prekių ženklus. Antra vertus, šį skundą
sudarė bendresnis prašymas priimti sprendimą, nurodantį BMW nutraukti
skundžiamą pažeidimą ir įpareigojantį ją imtis bet kokios kitos
priemonės, kurią Komisija laikytų būtina ar naudinga.28      Atsižvelgiant
 į šiuos prašymus, ginčijamą sprendimą sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje
Komisija, motyvuodama kompetencijos trūkumu, atsisako nurodyti BMW
tiekti savo gaminius ieškovei ir suteikti šiai teisę naudoti BMW prekių
ženklą. Antroje dalyje, remdamasi tuo, kad ginčus tarp ieškovės ir BMW
nagrinėja Italijos teismai, savo diskrecija nustatyti skundo nagrinėjimo
 prioritetą bei pakankamo Bendrijos intereso trūkumu, Komisija atsisako
išsamiau nagrinėti bylą tuo aspektu, kuriuo skunde prašoma priimti
sprendimą, nurodantį BMW nutraukti tariamą pažeidimą. Todėl dvi
ginčijamo sprendimo dalys atitinka du ieškovės skundo aspektus.29      Ieškovei
 1989 m. liepos 26 d. išsiųstame pranešime pagal Reglamento
Nr. 99/63 6 straipsnį buvo pateiktas klausimas dėl ieškovės
prašymo nurodyti „atkurti“ sutartinius santykius, kuriuos ši palaikė su
BMW. 1989 m. spalio 4 d. atsakyme ieškovė nesutiko su tokiu
jos prašymo išaiškinimu patikslindama, kad ji reikalavo pripažinti su
ankstesniais sutartiniais santykiais nesusijusią teisę dalyvauti BMW
distribucijos sistemoje, kurią apibūdino kaip selektyvią distribucijos
sistemą. Komisija atsižvelgė į šį paaiškinimą ir ginčijamajame sprendime
 nepateikė jokios užuominos apie tariamą ieškovės prašymą atkurti
ankstesnius sutartinius santykius.30      Be
 to, ginčijamame sprendime nėra nieko, kas leistų daryti prielaidą, jog
Komisija manė esanti saistoma prašymo pateikti specifinius, kokius
suformulavo ieškovė, nurodymus ir jog ji neįvertino galimybės vietoj
prašomų nurodymų imtis kitų atitinkamų priemonių nutraukti galimą
pažeidimą. Ginčijamo sprendimo pirmoje dalyje praktiškai tik pateikiamas
 atsakymas į prašymą pateikti specifinius ieškovės nurodymus,
nesprendžiant klausimo, ar Komisija galėjo imtis kitų priemonių.31      Todėl
 antroje ginčijamo sprendimo dalyje Komisija atsakė į bendresnį prašymą
priimti sprendimą, įpareigojantį BMW nutraukti tariamą pažeidimą ir
nurodantį imtis visų tam reikalingų priemonių.32      Galiausiai
 Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovės pateiktu skundu
 nebuvo siekiama atšaukti Reglamentu Nr. 123/85 numatytos
bendrosios išimties. Savo ieškiniu byloje T‑64/89 (15 ir
17 punktai) ieškovė iš tikrųjų apkaltino Komisiją pažeidus
Reglamento Nr. 123/85 10 straipsnio 1 dalį, suteikiančią
jai teisę panaikinti šio reglamento taikymo lengvatą tiek, kiek šis
reglamentas buvo taikomas. Tačiau ši pastaba, nurodyta Pirmosios
instancijos teismui, o ne Komisijai adresuotame dokumente, negali
išplėsti pirmiau pateikto skundo dalyko. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti,
 kad atsakydama į jai adresuotą 1989 m. spalio 4 d. laišką
pagal Reglamento Nr. 99/63 6 straipsnį, ieškovė turėjo
galimybę patikslinti savo skundo turinį. Tačiau šiame atsakyme,
išsiųstame po ieškinio pateikimo byloje T‑64/89, nėra jokios užuominos
apie galimą išimties panaikinimą. Tokiomis aplinkybėmis Komisija
negalėjo šio skundo laikyti reikalavimu panaikinti Reglamentu
Nr. 123/85 numatytos bendrosios išimties lengvatą.33      Iš to darytina išvada, kad ieškovės pateikto skundo dalyko Komisija nesuprato klaidingai. 2. Dėl pirmos ginčijamo sprendimo dalies Šalių argumentai34      Dėl
 pirmos ginčijamo sprendimo dalies, kurioje Komisija pareiškė esanti
nekompetentinga teikti ieškovės prašomus specifinius nurodymus, ieškovė
nurodo vienintelį pagrindą, susijusį su Bendrijos teisės, t. y.
Reglamento Nr. 17 3 straipsnio, pažeidimu.35      Ieškinyje
 ieškovė nesutinka su tuo, kad Komisija atskyrė teises, kurias ji turi
pagal minėtą straipsnį Sutarties 85 straipsnio 1 dalies ir
86 straipsnio pažeidimo atvejais. Ieškovė pabrėžia, kad toks
atskyrimas neišplaukia iš Reglamento Nr. 17 3 straipsnio
formuluotės, todėl šis straipsnis Komisijai tiek vienu, tiek kitu atveju
 suteikia teisę „sprendimu įpareigoti įmones <…> nutraukti
konstatuotą pažeidimą“. Tačiau šiuo atveju vienintelis būdas nutraukti
85 straipsnio pažeidimą, pasireiškiantį atsisakymu tiekti gaminius,
 yra nurodyti toliau tiekti užsakytus gaminius.36      Dublike
 ieškovė teigia, pirma, kad sutarties tarp jos ir BMW nebuvimas nekliudo
 taikyti Sutarties 85 straipsnio 1 dalies. Jos nuomone,
elgesys, kuris iš pažiūros yra vienašališkas, gali patekti į
85 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, ypač jeigu jis susijęs
su distribucijos sistema.37      Ieškovė
 teigia, kad BMW taiko selektyvią distribucijos sistemą. Kaip matyti iš
Teisingumo Teismo praktikos (1983 m. spalio 11 d. Sprendimas Demo-Studio Schmidt prieš Komisiją,
 210/81, Rink. p. 3045), perpardavinėtojas, kuriam nepagrįstai
neleista dalyvauti selektyvioje distribucijos sistemoje, gali prašyti
Komisijos imtis veiksmų pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnio
2 dalies b papunktį, o Komisijos atsisakymą prireikus gali
apskųsti Bendrijos teismui. Ieškovė mano, kad šiam atvejui būdingi visi
minėtame sprendime paminėti pažeidimo sudėties elementai.38      Be
 to, ieškovės nuomone, nelogiška teigti, kad tokiu atveju Komisija gali
pripažinti visos distribucijos sistemos neteisėtumą ir uždrausti BMW ją
taikyti ateityje, nors ji ir negali uždrausti gamintojo elgesio įvairių
perpardavinėtojų atžvilgiu. Jeigu taip atsitiktų, tai iš tikrųjų būtų
nesudėtinga „popieriuje“ sukurti konkurencijos požiūriu tobulas sutarčių
 sistemas, o vėliau jų nesilaikyti visiškai neabejojant, kad Komisija
neturi jokių teisių imtis veiksmų. Pagrįsdama savo teiginius ji nurodo
1985 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimą Ford prieš Komisiją
 (25/84 ir 26/84, Rink. p. 2725), iš kurio matyti, kad dėl galimo
išimties suteikimo nagrinėdama platinimo sutartį Komisija gali
atsižvelgti į visas su šios sutarties vykdymu susijusias aplinkybes,
taip pat ir į atsisakymą tiekti. Taigi Komisija turėtų įvertinti ne tik
„sistemas kaip visumą“, bet ir jų konkretų taikymą arba netgi netaikymą.39      Ieškovės
 nuomone, galimas išimties buvimas neprieštarauja tokiam konkrečių
distribucijos sistemos įgyvendinimo būdų nagrinėjimui. Pripažindama, kad
 Komisija negali priverstinio pobūdžio priemonėmis užtikrinti sprendimo,
 nurodančio BMW atnaujinti tiekimą, įvykdymo, ieškovė teigia, kad
atsakove esanti institucija vis dėlto turi teisę imtis atgrasančio
poveikio priemonių, ypač skirdama baudas, užtikrinančių tokio sprendimo
laikymąsi.40      Savo
 ruožtu Komisija pabrėžia, kad skirtinga Sutarties 85 ir
86 straipsnių pagrindimo logika, jos nuomone, identifikuota
1990 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime Tetra Pak prieš Komisiją
 (T‑51/89, Rink. p. II–309), lemia skirtingą pagal Reglamento
Nr. 17 3 straipsnį jos turimų teisių apimtį vieno arba kito iš
 šių straipsnių pažeidimo atveju. Ji pažymi, kad 86 straipsnis
draudžia dominuojančią padėtį užimančios įmonės vienašališką elgesį,
kuris riboja konkurenciją ir gali pasireikšti tyčiniais veiksmais arba
neveikimu. Kaip tik dėl to 1974 m. kovo 6 d. Sprendime Commercial Solvents prieš Komisiją
 (6/73 ir 7/73, Rink. p. 223) Teisingumo Teismas patvirtino, kad
Reglamento Nr. 17 3 straipsnis turi būti taikomas
atsižvelgiant į konstatuoto pažeidimo pobūdį ir gali reikšti tiek
nurodymą imtis tam tikrų veiksmų, kurių neteisėtai nesiimta, arba teikti
 tam tikras paslaugas, kurias neteisėtai atsisakyta teikti, tiek
draudimą tęsti tam tikrą Sutarčiai prieštaraujančią veiklą, praktiką ar
situacijas.41      Tačiau
 Komisija mano, kad Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimo
 atveju skiriasi ir jos teisės imtis veiksmų objektas, ir apimtis. Dėl
objekto, tai yra pažeidimo, kurį ji galėtų nutraukti, Komisija pabrėžia,
 kad 85 straipsnis draudžia dviejų ar kelių įmonių susitarimus,
kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos iškraipymas. Komisijos
nuomone, šiuo atveju vienintelis susitarimas, kuriam gali būti taikomas
Sutarties 85 straipsnis, yra tas, kurį BMW Italia yra
sudariusi su savo dabartiniais distributoriais, ir tik šio susitarimo
atžvilgiu Komisija galėtų pasinaudoti jai Reglamento Nr. 17
3 straipsnio 1 dalimi suteikiama teise imtis veiksmų.
Komisijos nuomone, 1984 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo
sprendimas Ford prieš Komisiją (228/82 ir 229/82, Rink. p. 1129, toliau – Ford II)
 patvirtina, kad, kalbant apie distribucijos sistemą, Sutarties
85 straipsnį gali pažeisti tik platinimo sutartimi išreikštas
susitarimas.42      Savo
 teisių apimtį Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimo
atveju grįsdama tuo pačiu sprendimu, Komisija tvirtina, kad vienintelis
sprendimas, kurį ji gali priimti pagal Reglamento Nr. 17
3 straipsnio 1 dalį, – tai nagrinėjamos distribucijos
sistemos galimo neatitikimo Sutarties 85 straipsnio 1 dalies
nuostatoms pripažinimas ir tiekėjo įpareigojimas nebetaikyti visos
platinimo sutarties. Ji priduria, kad pagal tą patį sprendimą Ford II
 ji vis dėlto neprarado galimybės reaguoti į su distribucijos sistema
susijusį antikonkurencinį elgesį, nes ji, pavyzdžiui, gali skirti baudą,
 jei toliau yra taikoma platinimo sutartis.43      Komisija pabrėžia, kad Automec
 nesiekia panaikinti distribucijos sistemos, priešingai – ji
reikalauja teisės dalyvauti šioje sistemoje. Tačiau kadangi ši teisė yra
 specifinė ir individuali, Komisija negali jos įgyvendinti priverstinai,
 išskyrus Sutarties 86 straipsnio taikymo atvejus.44      Savo
 triplike Komisija paaiškino, kad minėtas 1983 m. spalio 11 d.
 Teisingumo Teismo sprendimas 210/81, kuriuo rėmėsi ieškovė, buvo
susijęs su abiejų Sutarties straipsnių – 85 ir 86 – pažeidimu, ir kad
tame sprendime Teisingumo Teismo minėti du precedentai, t. y.
nurodytas 1974 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas 6/73
ir 7/73 ir 1980 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo nutartis Camera Care prieš Komisiją (792/79 R, Rink. p. 119), buvo susiję arba su 86 straipsnio (Commercial Solvents), arba abiejų straipsnių – 85 ir 86 – pažeidimu (Camera Care).45      Komisija
 teigia, kad susitarimų draudimas ir jai suteikti šio draudimo laikymosi
 užtikrinimo įgaliojimai neleidžia riboti ūkio subjektų sutarties
laisvės ir įpareigoti gamintoją į savo distribucijos sistemą įtraukti
konkretų perpardavėją. Šiuo klausimu ji remiasi generalinės advokatės
S. Rozès išvadomis minėtoje byloje 210/81.46      Galiausiai
 Komisija pabrėžia, kad ginčijamas sprendimas visiškai nesusijęs nei su
atsakymu į klausimą, ar BMW Italia distribucijos sistema yra
 selektyvios distribucijos sistema, ar Reglamente Nr. 123/85
numatyto tipo išskirtinės ir selektyvios distribucijos sistema, nei su
atsakymu į klausimą, ar minėta sistema yra teisėta Sutarties
85 straipsnio 1 dalies atžvilgiu. Komisijos nuomone, net jeigu
 ji ir konstatuotų, kad BMW Italia įgyvendinta distribucijos
 sistema pažeidžia 85 straipsnio 1 dalį, nei
85 straipsnis, nei Reglamento Nr. 17 3 straipsnio
1 dalis jai nesuteiktų teisės įpareigoti BMW Italia sudaryti sutartį su Automec. Pirmosios instancijos teismo vertinimas47      Pirmosios
 instancijos teismas mano, kad reikia nustatyti, ar Komisija pažeidė
Bendrijos teisę, būtent Reglamento Nr. 17 3 straipsnį,
atmesdama prašymą pateikti pirmiau minėtus specifinius nurodymus
remdamasi tuo, kad ji nebuvo kompetentinga imtis tokių priemonių
tokiomis aplinkybėmis, kokios yra nagrinėjamu atveju.48      Būtina priminti, kad ieškovė prašė Komisijos nurodyti BMW Italia vykdyti ieškovės pateiktus užsakymus; ji taip pat siekė, kad BMW Italia būtų nurodyta leisti ieškovei naudoti kai kuriuos BMW prekių ženklus. Šie prašymai motyvuoti Automec
 įsitikinimu, kad ji atitinka visas priėmimui į BMW distribucijos tinklą
 reikalaujamas sąlygas. Todėl ieškovė paprašė Komisijos pateikti du
specifinius nurodymus BMW, kad būtų paisoma jos tariamos teisės būti
priimtai į BMW įgyvendintą distribucijos tinklą.49      Kadangi
 pirmoje savo sprendimo dalyje Komisija atmetė prašymą pateikti šiuos du
 specifinius nurodymus, reikia išnagrinėti, ar Reglamento Nr. 17
3 straipsnio 1 dalis, kuri Komisijai leidžia įpareigoti
atitinkamas įmones nutraukti Komisijos konstatuotus konkurencijos teisės
 pažeidimus, kartu su Sutarties 85 straipsnio 1 dalimi galėjo
būti teisinis pagrindas patenkinti tokį prašymą.50      85 straipsnio
 1 dalis draudžia tam tikrus antikonkurencinius susitarimus ar
veiksmus. Sutarties 85 straipsnio 2 dalyje aiškiai nustatyta
tik viena iš civiline teise grindžiamų pasekmių, kurią gali sukelti
tokio draudimo pažeidimas, t. y. tokio susitarimo buvimas niekiniu.
 Kitas su Sutarties 85 straipsnio pažeidimu susijusias pasekmes,
kaip antai pareigą atlyginti trečiajam asmeniui padarytą žalą arba
galimą pareigą sudaryti sutartį, turi nustatyti nacionalinė teisė (dėl
nacionalinių teismų galimybių žr. nacionalinius procesus, kuriuose
priimti 1981 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas Salonia, 126/80, Rink. p. 1563, 1774 ir 1985 m. liepos 3 d. Sprendimas Binon,
 243/83, Rink. p. 2015, 2035). Todėl būtent nacionalinis teismas
prireikus ir pagal nacionalinės teisės nuostatas gali nurodyti vienam
ūkio subjektui sudaryti sutartį su kitu ūkio subjektu.51      Siekiant
 išsaugoti sutarties laisvės taisyklę, iš principo negalima pripažinti,
kad 85 straipsnio 1 dalies pažeidimų nutraukimui skirtos
Komisijos turimos teisės teikti nurodymus suteikia jai galią įsakyti
vienai iš šalių užmegzti sutartinius santykius, nes paprastai Komisija
turi tinkamų būdų įpareigoti įmonę nutraukti pažeidimą.52      Tokio
 sutarties laisvės ribojimo negalima pateisinti ypač tuomet, kai yra
kitų pažeidimo nutraukimo būdų. Taip yra Sutarties 85 straipsnio
1 dalies pažeidimų, padarytų taikant distribucijos sistemą, atveju.
 Iš tikrųjų tokius pažeidimus galima pašalinti tiek atsisakius
distribucijos sistemos, tiek ją pakeitus. Šiomis aplinkybėmis
neabejotina, kad Komisija turi teisę konstatuoti pažeidimą ir nurodyti
atitinkamoms šalims jį nutraukti, tačiau ji negali primesti šalims savo
pasirinkimo iš įvairių Sutartį atitinkančių elgesio galimybių.53      Todėl
 šios bylos aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Komisija negalėjo
pateikti specifinių nurodymų, įpareigojančių BMW tiekti ieškovei
gaminius ir leisti jai naudoti savo prekių ženklus. Iš to darytina
išvada, kad atmesdama prašymą pateikti minėtus nurodymus ir motyvuodama
tai kompetencijos trūkumu Komisija nepažeidė Bendrijos teisės.54      Šios
 išvados nepaneigia Komisijos turima kompetencija priimti sprendimą,
galintį sukelti faktinių pasekmių, prilygstančių ieškovės prašomų
pateikti nurodymų pasekmėms, ir Komisijos turėta galimybė performuluoti
ieškovės prašymą į prašymą priimti tokį sprendimą. Iš tikrųjų Komisija
rėmėsi kompetencijos trūkumu ne tam, kad pateisintų viso skundo
atmetimą, o tik tam, kad pateisintų atsisakymą imtis prašomų specifinių
priemonių. Kadangi skundo dalykas yra platesnis už šį specifinį prašymą,
 šis klausimas priskirtas ne pirmai, bet antrai ginčijamo sprendimo
daliai. 3. Dėl antros ginčijamo sprendimo dalies55      Ginčydama
 antrą sprendimo dalį ieškovė iš esmės remiasi keturiais pagrindais.
Pirmas pagrindas susijęs su tuo, kad atsisakydama pasinaudoti suteiktais
 įgaliojimais Komisija pažeidė Sutarties 155 straipsnį, Reglamento
Nr. 17 3 straipsnį ir Reglamento Nr. 99/63
6 straipsnį. Antras pagrindas, nurodytas posėdyje, yra susijęs su
Sutarties 190 straipsnyje įtvirtintos pareigos motyvuoti pažeidimu.
 Trečiasis pagrindas, pateiktas dublike, grindžiamas Reglamento
Nr. 123/85 netaikymu ir neteisėtumu. Ketvirtas pagrindas susijęs su
 piktnaudžiavimu įgaliojimais.a)      Dėl
 pirmo pagrindo, susijusio su Sutarties 155 straipsnio, Reglamento
Nr. 17 3 straipsnio ir Reglamento Nr. 99/63
6 straipsnio pažeidimu, ir antro pagrindo, susijusio su ginčijamo
sprendimo motyvavimu Šalių argumentai56      Pirma,
 ieškovė kaltina Komisiją nacionalinio teismo naudai atsisakius
pasinaudoti jos su 85 straipsnio įgyvendinimu susijusia
kompetencija, nors specializuotame leidinyje yra pareiškusi, kad
„remiantis 85 straipsnio 2 dalies pagrindu iš nacionalinių
teismų negalima reikalauti jokios teisinės apsaugos“ antikonkurencinių
sąlygų distribucijos sutartyse atžvilgiu.57      Ieškovė
 teigia, kad Bendrijos teisė numato pažeidimų pašalinimo procedūrą ir
kad Komisija negali išvengti naudojimosi turimais įgaliojimais. Šiuo
atžvilgiu ji nurodo Sutartimi Komisijai atitinkamoje srityje įtvirtintą
pareigą ir jos išimtinę bei specialiąją kompetenciją pažeidimų, išimčių
ir selektyvios distribucijos srityje remdamasi, be kita ko, Reglamento
Nr. 123/85 nuostatomis. Ieškovė pabrėžia, kad tai ji turi
pasirinkti, ar jai kreiptis į nacionalinį teismą, ar į kompetentingas
Bendrijos institucijas, ir kad Komisija neturi primesti jai pasirinkimo.
 Ji priduria, kad Italijos teismų nagrinėjamų bylų dalykas skiriasi nuo
jos skundo dalyko.58      Antra,
 ieškovė teigia, kad šiuo atveju Komisija negali remtis diskreciniu savo
 galių pobūdžiu. Reglamento Nr. 99/63 6 straipsniu Komisijai
pripažinta galimybė atmesti skundą reiškia tik atmetimą su esme
susijusiais pagrindais tyrimo, kurį atlikdama Komisija surinko jos
diskrecijai įgyvendinti reikalingus įrodymus, pabaigoje. Taigi Komisija
turi pradėti tyrimo procedūrą kiekvieno skundo atveju, išskyrus, jei tas
 skundas yra akivaizdžiai nepagrįstas. Todėl minėtas 6 straipsnis,
pagal kurį Komisija gali „netenkinti prašymo“, apima nurodymą nutraukti
pažeidimą ir neapima procedūros pradėjimo. Savo teiginiui pagrįsti
ieškovė nurodo minėto 1983 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo
sprendimo 210/81 19 punktą.59      Trečia,
 savo dublike ieškovė nesutinka su tuo, kad nėra pakankamo Bendrijos
intereso išsamiau nagrinėti skunde nurodytus faktus. Iš tikrųjų visiems
platintojams 1988 m. liepos 7 d. BMW Italia
išsiųstas aplinkraštis, kuriuo siekiama atgrasinti nuo pardavimų
neįgaliotus perpardavėjus ir pardavimų „už teritorijos ribų“ per
„atstovus ar tarpininkus“, prieštarauja Bendrijos teisės reikalavimams
selektyvios bei išskirtinės distribucijos srityje ir Reglamento
Nr. 123/85 3 straipsnio 11 daliai. Pati Komisija du
kartus patvirtino, vieną kartą – savo komunikate dėl Reglamento
Nr. 123/85 (OL C 17, 1985, p. 4, 1 dalies
3 punktas) ir antrą kartą – „Šešioliktajame pranešime apie
konkurencijos politiką“ (30 punktas, p. 45), kad toks elgesys
pažeidžia pagrindines teisės normas.60      Komisijos
 nuomone, atsižvelgiant į tai, kad Sutarties 85 straipsnio
1 dalis taikoma tiesiogiai, ji pati ir nacionalinis teismas
praktiškai turi konkuruojančią kompetenciją taikyti šią nuostatą, kaip
tai parodė 1974 m. sausio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas BRT (127/73, Rink. p. 51) ir 1980 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas Lauder (37/79, Rink. p. 2481).61      Ji
 priduria, kad nors suinteresuotieji asmenys turi teisę pasirinkti, ar
kreiptis į Bendrijos, ar į nacionalines institucijas, kad apgintų iš
Sutarties 85 straipsnio jiems kylančias teises, skiriasi teisinės
kreipimosi į vieną ar kitą iš šių institucijų pasekmės. Be to, šiuo
klausimu ieškovė nepaneigė to, kad Italijos teismas, kitaip nei
Komisija, turi teisę nurodyti BMW Italia atlyginti visus nuostolius, kuriuos jos atsisakymas parduoti galėjo sukelti ieškovei.62      Be
 to, Komisija pažymi, jog ieškovė taip pat neginčija to, kad Italijos
teismai gali geriau išspręsti galimą ginčą dėl BMW Italia
tariamai padaryto Sutarties 85 straipsnio 1 dalies pažeidimo,
nes Milano arba Vicence teismų padėtis, palyginti su Komisijos, yra
palankesnė nagrinėti Automec reikalavimus ir BMW Italia
 distribucijos sistemai taikyti 85 straipsnio 1 dalį bei
prireikus Reglamento Nr. 123/85 nuostatas. 1976 m. vasario
3 d. Sprendimu Roubaix (63/75, Rink. p. 111) Teisingumo
 Teismas patvirtino nacionalinio teismo kompetenciją spręsti, ar
konkreti sutartis patenka į bendrosios išimties taikymo sritį, ar ne.63      Komisija
 teigia, kad klausimas, ar ji turi diskreciją (ar jos neturi) atmesti
jai pateiktus skundus prieš tai neatlikusi tyrimo, yra svarbus
principinis klausimas, susijęs su naudojimusi jai suteiktais kontrolės
įgaliojimais. Tai pirmas kartas, kai Bendrijos teismas turi nagrinėti
sprendimą, kuriuo Komisija atmetė skundą prieš tai neįsigilinusi į jo
pateikėjos nurodytas faktines aplinkybes ir šių neįvertinusi. Šis
sprendimas grindžiamas Komisijos teise Bendrijos viešojo intereso
tikslais nustatyti skirtingus skundų nagrinėjimo prioritetus.64      Komisija
 neprieštarauja, kad skundo pateikėja turi teisę gauti atsakymą,
t. y. galutinį aktą, kuriame išdėstytas institucijos sprendimas dėl
 jos skundo. Tačiau ji teigia, kad remiantis Teisingumo Teismo praktika
(1979 m. spalio 18 d. Sprendimas GEMA prieš Komisiją,
125/78, Rink. p. 3173, 3179) ji neprivalo priimti galutinio
sprendimo dėl tariamo pažeidimo buvimo arba nebuvimo. Turėdama
pakankamai didelę laisvę spręsti, ar priimti sprendimą dėl skundo esmės,
 ji turi dar didesnę diskreciją imtis parengtinių priemonių, siekdama
priimti galutinį sprendimą, pavyzdžiui, pradėti tyrimą. Vis dėlto
Komisija pripažįsta, kad ji privalo nagrinėti skundus be
diskriminacijos, o tai ji tvirtina padariusi ir šiuo atveju. Ji nurodė,
kad norint patikrinti, ar BMW Italia distribucijos sistema
atitinka Sutarties 85 straipsnio 1 dalį ir Reglamento
Nr. 123/85 nuostatas, reikėjo atlikti labai išsamų, ypač sudėtingą
tyrimą, kurį jai tektų pradėti beveik ex nihilo, o įvairūs Italijos teismai, nagrinėjantys Automec ir BMW Italia ieškinius, buvo informuoti apie BMW Italia
 sutartinius santykius su perpardavėjais, ypač apie tuos, kuriuos ši
bendrovė anksčiau palaikė su ieškove. Komisijos nuomone, dėl šios
priežasties minėtiems teismams yra lengviau nei jai pačiai atlikti
būtiną tyrimą, kad įvertintų, ar BMW Italia distribucijos sistema yra suderinama su Bendrijos taisyklėmis konkurencijos srityje.65      Komisija
 pabrėžia, kad būtent remdamasi šiais samprotavimais ir siekdama proceso
 ekonomijos ji padarė išvadą, jog su Automec skundu susijęs
viešojo intereso laipsnis, palyginti su tūkstančiais jos nagrinėjamų
bylų, nėra pakankamas, kad pateisintų Italijos teismų, į kuriuos šios
dvi bendrovės kreipėsi įgyvendindamos savo „pasirinkimo laisvę“, jau
atliktų nagrinėjimų atžvilgiu papildomą nagrinėjimą.66      Dėl
 bendrojo principo, pagal kurį Komisija turi diskreciją nustatyti tokius
 prioritetus, ji teigia, pirma, kad nė viena Bendrijos teisės nuostata
jos neįpareigoja pradėti tyrimo kiekvieną kartą, kai gauna skundą. Savo
triplike ji pažymėjo, kad savo teiginio ieškovė negali grįsti pirmiau
minėtu 1983 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimu
210/81, nes tai yra vienintelis sprendimas, todėl negalima teigti, kad
jis yra nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika.67      Antra,
 Komisija pabrėžia, kad vadovaudamasi Reglamento Nr. 99/63
6 straipsnio itališka kalbine versija ji gali atmesti skundą
remdamasi informacija ir įrodymais „di cui dispone“ (kuriuos
turi), o ne tais įrodymais, kuriuos ji galėtų gauti tik atlikusi ilgai
trunkantį, sudėtingą ir brangiai kainuojantį tyrimą; trečia, ji tvirtina
 turinti pareigą užtikrinti, kad būtų atsižvelgiama į viešąjį interesą,
pirmiausiai tirdama elgesį, kuris dėl savo masto, sunkumo ir trukmės
kelia ypač didelę grėsmę nevaržomai konkurencijai. Ji nurodė, kad jeigu
dėl kiekvieno skundo privalėtų pradėti tyrimą, tai jos teisė pasirinkti
bylas, kuriose turi būti atliekamas tyrimas, iš esmės atitektų skundą
pateikiančioms įmonėms, o ne pačiai Komisijai, ir dėl to labiau
priklausytų nuo privataus nei nuo viešojo intereso kriterijų.68      Komisija
 nurodo statistinius duomenis apie jos nagrinėjamas konkurencijos
srities bylas, kad, atsižvelgdama į ribotą darbuotojų skaičių, įrodytų
poreikį nustatyti įvairių bylų nagrinėjimo prioritetų kriterijus. Ji
paaiškina, jog kaip tik didelis tokių bylų skaičius privertė nustatyti
tokius „Septynioliktajame pranešime apie konkurencijos politiką“ (9
punktas, p. 24) nurodomus prioritetų nustatymo kriterijus:„Komisija
 paprastai suteikia prioritetą byloms, susijusioms su klausimais, kurie
yra ypač svarbūs politiniu požiūriu. Bylose, kurias Komisija pradeda
savo iniciatyva ir pagal skundus, ji nagrinėja tariamų pažeidimų
sunkumą. Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad skundų ir pranešimų atveju
 sprendimas turi būti priimtas greitai. Taip yra, be kita ko, tada, kai
bylas nagrinėja nacionaliniai teismai. Pagal protesto procedūrą,
įtvirtintą bendrąsias išimtis nustatančiuose reglamentuose, pradėtos
bylos visada turi būti laikomos prioritetinėmis, atsižvelgiant į
nustatytą šešių mėnesių terminą. Visais kitais atvejais bylos
nagrinėjamos chronologine tvarka.“69      Komisijos
 nuomone, akivaizdu, kad ieškovės skundas neatitinka nė vieno iš šių
prioriteto kriterijų, t. y. nei tariamo pažeidimo sunkumo, nei
Komisijos sprendimo būtinumo, kad nacionalinis teismas galėtų
atitinkamai priimti sprendimą. Dėl antro kriterijaus Komisija pažymi,
viena vertus, jog jos sprendimas nebuvo būtinas, kad Italijos teismai
galėtų išspręsti bylas, dėl kurių į juos kreipėsi šalys. Kita vertus, ji
 paaiškina, kad šis kriterijus pirmiausia reiškia situaciją, kai
nacionalinio teismo nagrinėjama byla yra susijusi su sutarties, apie
kurią buvo pranešta Komisijai ir dėl kurios buvo pateiktas prašymas
leisti pasinaudoti išimtimi pagal Sutarties 85 straipsnio
3 dalį, galiojimu ar vykdymu, nes šios nuostatos taikymas priklauso
 Komisijos išskirtinei kompetencijai. Tačiau taip nėra šiuo atveju, nes
85 straipsnio 3 dalies taikymą distribucijos sutartims
automobilių sektoriuje reglamentuoja Reglamentas Nr. 123/85. O šio
reglamento taikymas visiškai priklauso Italijos teismo kompetencijai,
kuris, iškilus abejonėms dėl jo nuostatų galiojimo, pagal Sutarties
177 straipsnį turi kreiptis į Teisingumo Teismą (1987 m.
spalio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas Foto-Frost, 314/85, Rink. p. 4225).70      Komisija
 taip pat mano, jog tai, kad nacionalinis teismas neturi kompetencijos
spręsti dėl išimties atšaukimo, neturi jokio poveikio jos teiginiui, nes
 ieškovė pirmiausia teigia, jog Reglamento Nr. 123/85 numatytos
bendrosios išimtys netaikomos BMW Italia distribucijos sistemai, ir papildomai nurodo, kad šis reglamentas yra neteisėtas. Pirmosios instancijos teismo vertinimas71      Pirmosios
 instancijos teismas mano, kad šiuo pagrindu keliamu klausimu iš esmės
siekiama išsiaiškinti, kokios yra Komisijos pareigos tuomet, kai ji
gauna fizinio ar juridinio asmens prašymą pagal Reglamento Nr. 17
3 straipsnį.72      Reikia
 pažymėti, kad asmenims, pateikusiems Komisijai skundą, Reglamentai
Nr. 17 ir Nr. 99/63 suteikė tokias procesines teises, kaip
antai būti informuotiems apie motyvus, kuriais remdamasi Komisija ketina
 atmesti jų skundą, ir teisė dėl šio dalyko pateikti savo pastabas.
Todėl Bendrijos teisės aktų leidėjas nustatė Komisijai tam tikras
specialias pareigas. Vis dėlto nei Reglamente Nr. 17, nei
Reglamente Nr. 99/63 nėra įsakmių nuostatų nei dėl veiksmų, kurių
turi būti imamasi dėl skundo esmės, nei dėl įpareigojimų Komisijai
atlikti tyrimą.73      Apibrėžiant
 Komisijos pareigas šioje situacijoje pirmiausia reikia priminti, kad ji
 yra atsakinga už Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimą ir
orientavimą (žr. 1991 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo
sprendimą Delimitis, C‑234/89, Rink. p. 935, 991). Sutarties
 89 straipsnio 1 dalyje jai priskirta užduotis užtikrinti 85
ir 86 straipsniuose nustatytų principų taikymą, o
87 straipsnio pagrindu priimtos nuostatos suteikia didelius
įgaliojimus.74      Komisijos
 pareigų konkurencijos teisės srityje apimtis turi būti nagrinėjama
atsižvelgiant į Sutarties 89 straipsnio 1 dalį, kuri šioje
srityje sukonkretina Sutarties 155 straipsniu Komisijai patikėtą
bendrąją priežiūros užduotį. Tačiau, kaip Teisingumo Teismas nusprendė
dėl Sutarties 169 straipsnio (1989 m. vasario 14 d.
Sprendimas Star Fruit prieš Komisiją, 247/87, Rink. p. 291,
301), ši užduotis nereiškia, kad Komisija turi pareigą pradėti galimų
Bendrijos teisės pažeidimų nustatymo procedūrą.75      Šiuo
 atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad kaip matyti iš
Teisingumo Teismo praktikos (minėtas 1979 m. spalio 18 d.
Sprendimas GEMA, p. 3173, 3189), tarp teisių, Reglamentais
Nr. 17 ir Nr. 99/63 suteikiamų skundą pateikusiems asmenims,
nėra teisės į tai, kad būtų priimtas sprendimas Sutarties
189 straipsnio prasme dėl nurodyto pažeidimo buvimo arba jo
nebuvimo. Iš to darytina išvada, kad Komisija negali būti įpareigota
priimti sprendimo šiuo klausimu, nebent skundo dalykas patektų į jos
išskirtinės kompetencijos sritį kaip, pavyzdžiui, pagal Sutarties
85 straipsnio 3 dalį suteiktos išimties atšaukimas.76      Kadangi
 Komisija neprivalo nuspręsti, ar pažeidimas buvo ar jo nebuvo, ji
neturėtų būti verčiama atlikti tyrimo, nes šio tikslas yra ištirti
įrodymus, susijusius su pažeidimo, kurio ji neprivalo pripažinti, buvimu
 arba nebuvimu. Šiuo klausimu reikia priminti, kad kitaip, negu numatyta
 Sutarties 89 straipsnio 1 dalies antrajame sakinyje, tais
atvejais, kai prašymus pateikia valstybės narės, Reglamentuose
Nr. 17 ir Nr. 99/63 nėra aiškaus įpareigojimo Komisijai tirti
jai pateiktus skundus.77      Šiuo
 atžvilgiu reikia pažymėti, kad viešojo administravimo užduotį turinčios
 įstaigos kompetencija imtis visų organizacinių priemonių, būtinų
įvykdyti jai patikėtą užduotį, įskaitant prioritetų nustatymą
neperžengiant teisės aktais nustatytų ribų, jei teisės aktų leidėjas
neįtvirtino tokių prioritetų, yra neatskiriama administracinės veiklos
dalis. Taip yra konkrečiai tuo atveju, kai įstaigai paskirta tokia plati
 ir bendra priežiūros bei kontrolės užduotis, kokia yra patikėta
Komisijai konkurencijos srityje. Todėl tai, kad Komisija suteikia
skirtingus prioritetus nagrinėjamoms konkurencijos srities byloms,
atitinka jai Bendrijos teisės nustatytus reikalavimus.78      Toks
 vertinimas neprieštarauja minėtam 1983 m. spalio 11 d.
Teisingumo Teismo sprendimui 210/81, 1985 m. kovo 28 d.
Teisingumo Teismo sprendimui CICCE (298/83, Rink. p. 1105) ir 1987 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimui BAT ir Reynolds prieš Komisiją (142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487). Iš tikrųjų Sprendime Demo Studio Schmidt
 Teisingumo Teismas nusprendė, kad Komisija „turėjo išnagrinėti faktus“,
 kuriuos nurodė skundą pateikęs asmuo, tačiau nesprendė klausimo, ar ši
institucija galėjo nepradėti skundo tyrimo; nes toje byloje Komisija
buvo ištyrusi skunde nurodytus faktus ir jį atmetė motyvuodama tuo, kad
nėra jokių įrodymų, patvirtinančių, kad padarytas pažeidimas. Be to,
toks klausimas nekilo vėlesnėse bylose CICCE (minėta byla 298/83) bei BAT ir Reynolds (minėtos bylos 142/84 ir 156/84).79      Tačiau
 nors Komisija ir neprivalo atlikti tyrimo, Reglamento Nr. 17
3 straipsnyje ir Reglamento Nr. 99/63 6 straipsnyje
numatytos procesinės garantijos ją įpareigoja atidžiai išnagrinėti
skundą pateikusio asmens nurodytas faktines ir teisines aplinkybes, kad
galėtų įvertinti, ar šios aplinkybės atskleidžia elgesį, kuris iškraipo
konkurenciją bendrojoje rinkoje ir veikia prekybą tarp valstybių narių
(žr. minėtą 1983 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimą Demo-Studio Schmidt, minėtą 1985 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimą CICCE ir minėtą 1987 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimą BAT ir Reynolds).80      Jei
 Komisija, kaip ir šiuo atveju, nusprendžia užbaigti skundo nagrinėjimą
neatlikusi tyrimo, teisėtumo kontrolės, kurią turi vykdyti Pirmosios
instancijos teismas, tikslas yra patikrinti, ar ginčijamas sprendimas
nėra grindžiamas iš esmės netiksliais faktais, ar jį priimant nepadaryta
 jokia teisės arba akivaizdi vertinimo klaida, ir ar nebuvo
piktnaudžiaujama įgaliojimais.81      Atsižvelgdamas
 į šiuos principus Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti, pirma,
 ar nagrinėdama jai pateiktą skundą Komisija pakankamai dėmesingai
įvertino ieškovės skunde nurodytas faktines ir teisines aplinkybes, ir,
antra, ar remdamasi savo teise „nustatyti įvairius jai pateiktų bylų
nagrinėjimo prioritetus“ bei atsižvelgdama į bylos svarbą Bendrijos
interesui kaip prioriteto kriterijų, ši institucija tinkamai motyvavo
sprendimą užbaigti skundo nagrinėjimą.82      Šiuo
 atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas pirmiausiai konstatuoja, kad
Komisija atidžiai nagrinėjo skundą, o nagrinėdama atsižvelgė ne tik į
pačiame skunde nurodytas faktines bei teisines aplinkybes, bet ir
neformaliai apsikeitė nuomonėmis bei informacija su ieškove bei jos
advokatais. Komisija atmetė skundą tik po to, kai susipažino su
papildomais ieškovės pateiktais paaiškinimais ir pastabomis, pateiktomis
 atsakant į laišką, išsiųstą vadovaujantis Reglamento Nr. 99/63
6 straipsniu. Taigi atsižvelgdama į faktines ir teisines skunde
nurodytas aplinkybes Komisija tinkamai jį išnagrinėjo ir jos negalima
kaltinti rūpestingumo stoka.83      Kalbant
 apie ginčijamo sprendimo, kuriuo užbaigiamas skundo tyrimas, motyvus,
Pirmosios instancijos teismas pirmiausiai primena, kad Komisija turi
teisę nustatyti skirtingus jai pateiktų bylų nagrinėjimo prioritetus.84      Toliau
 reikia išnagrinėti, ar šios bylos svarba Bendrijos interesui, kaip
teigia Komisija, yra teisėtas prioriteto kriterijus.85      Šiuo
 klausimu reikia priminti, kad kitaip nei civilinių bylų teismas, kuris
gina privačių asmenų subjektines teises jų tarpusavio santykiuose,
administracinė įstaiga turi ginti viešąjį interesą. Todėl skirtingoms
byloms siekdama nustatyti priskirtiną prioritetą, Komisija teisėtai
vadovaujasi Bendrijos interesu. Tai nereiškia, kad jos veiksmai išvengia
 teisminės kontrolės, nes pagal Sutarties 190 straipsnyje
įtvirtintą reikalavimą nurodyti motyvus Komisija negali apsiriboti vien
abstrakčiu Bendrijos intereso nurodymu. Ji privalo pateikti teisinius ir
 faktinius argumentus, kuriais remdamasi padarė išvadą, kad nėra
pakankamo tyrimą pateisinančio Bendrijos intereso. Taigi Pirmosios
instancijos teismas kontroliuoja Komisijos veiksmus vykdydamas šių
motyvų teisėtumo kontrolę.86      Siekdama
 įvertinti Bendrijos interesą toliau tęsti bylos tyrimą, Komisija turi
atsižvelgti į bylos aplinkybes ir būtent į jai pateiktame skunde
išdėstytas teisines ir faktines aplinkybes. Ji turi atsižvelgti į
tariamo pažeidimo svarbą bendrosios rinkos veikimui, tikimybę, kad
pavyks nustatyti pažeidimo faktą, ir reikiamų tyrimo priemonių apimtį,
siekdama kiek įmanoma geriau atlikti jai patikėtą 85 ir
86 straipsnių reikalavimų laikymosi priežiūros užduotį.87      Šiuo
 atžvilgiu reikia išnagrinėti, ar tuo atveju Komisija pagrįstai
nusprendė, kad nėra pakankamo Bendrijos intereso tęsti bylos
nagrinėjimo, motyvuodama tuo, kad ieškovė, kuri jau kreipėsi į Italijos
teismus dėl platinimo sutarties nutraukimo, galėjo tiems patiems
teismams pateikti ir klausimą dėl BMW Italia distribucijos sistemos atitikties Sutarties 85 straipsnio 1 dalies reikalavimams.88      Šiuo
 klausimu svarbu pažymėti, kad tai darydama Komisija neapsiribojo
pareiškimu, jog vadovaudamasi bendrąja taisykle ji turi atsisakyti
nagrinėti bylą remdamasi vien tuo, kad nacionalinis teismas yra
kompetentingas ją nagrinėti. Iš tikrųjų nacionalinis teismas jau
nagrinėjo Automec ir BMW Italia susijusias bylas dėl BMW Italia distribucijos sistemos, ir ieškovė neginčijo, kad Italijos teismai jau buvo susipažinę su BMW Italia
 ir jos distributorių sutartiniais santykiais. Konkrečiai kalbant, šio
atvejo aplinkybėmis priežastys, susijusios su proceso ekonomija ir geras
 teisingumo vykdymas, byloja teismo, į kurį jau kreiptasi susijusiais
klausimais, naudai.89      Tačiau
 siekiant įvertinti sprendimo užbaigti nagrinėjimą teisėtumą, reikia
nustatyti, ar nukreipdama skundą pateikusią įmonę į nacionalinį teismą
Komisija neklaidingai suprato šios įmonės teisių pagal Sutarties
85 straipsnio 1 dalį apsaugos, kurią nacionalinis teismas jai
gali užtikrinti, apimtį.90      Šiuo
 klausimu reikia pažymėti, kad 85 straipsnio 1 dalis ir
86 straipsnis turi tiesioginį poveikį privačių asmenų tarpusavio
santykiams ir sukuria teises asmenims, kurias nacionaliniai teismai turi
 ginti (žr. minėtą 1974 m. sausio 30 d. Teisingumo Teismo
sprendimą 127/73). Šių nuostatų taikymas priklauso ir Komisijos, ir
nacionalinių teismų kompetencijai (žr., be kita ko, minėtą 1991 m.
vasario 28 d. Teisingumo Teismo sprendimą, C‑234/89). Šis
kompetencijos suteikimas apibūdinamas Komisijos ir nacionalinių teismų
lojalaus bendradarbiavimo pareiga, kylančia iš Sutarties
5 straipsnio (žr. minėtą 1991 m. vasario 28 d. Teisingumo
 Teismo sprendimą, C‑234/89).91      Todėl
 reikia išnagrinėti, ar Komisija galėjo remtis šiuo bendradarbiavimu,
siekdama užtikrinti BMW Italia distribucijos sistemos atitikties Sutarties 85 straipsnio 1 daliai įvertinimą.92      Dėl
 to Italijos teismas turi galimybę išnagrinėti, pirmiausia, ar ši
sistema riboja konkurenciją 85 straipsnio 1 dalies prasme.
Kilus abejonėms, jis gali kreiptis į Teisingumo Teismą pateikdamas
prejudicinį klausimą. Konstatavęs 85 straipsnio 1 daliai
prieštaraujantį konkurencijos ribojimą, šis vėliau turi išnagrinėti, ar
tokiai sistemai taikomos bendrosios išimtys pagal Reglamentą
Nr. 123/85. Toks nagrinėjimas taip pat priklauso jo kompetencijai
(žr. minėtą 1991 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo sprendimą,
 C‑234/89). Jei kyla abejonių dėl šio reglamento galiojimo ar
išaiškinimo, nacionalinis teismas taip pat gali kreiptis į Teisingumo
Teismą pateikdamas prejudicinį klausimą. Kiekvienu iš šių atvejų
nacionalinis teismas gali pats priimti sprendimą dėl distribucijos
sistemos atitikties Sutarties 85 straipsnio 1 daliai.93      Nors
 nacionalinis teismas, be abejo, neturi kompetencijos nurodyti nutraukti
 jo nustatyto pažeidimo ir skirti baudų jį padariusioms įmonėms, o tai
gali padaryti Komisija, vis dėlto santykiams tarp privačių asmenų jis
turi taikyti Sutarties 85 straipsnio 2 dalį. Sutartyje aiškiai
 numatant šią civiline teise grindžiamą sankciją nurodoma, kad
nacionalinė teisė suteikia teismui teisę ginti nuo antikonkurencinės
praktikos nukentėjusių įmonių teises.94      Šiuo
 atveju ieškovė nepateikė jokių įrodymų, kuriais remiantis būtų galima
daryti išvadą, kad Italijos teisė nenumato jokios teisinės priemonės,
leidžiančios Italijos teismui tinkamai apginti šias teises.95      Taip
 pat reikia pažymėti, kad išimtis nustatantis reglamentas, jeigu jis
taikytas, šiuo atveju buvo veiksnys, į kurį Komisija teisėtai galėjo
atsižvelgti, kad įvertintų Bendrijos viešąjį interesą dėl su tokia
distribucijos sistema susijusio tyrimo. Iš tikrųjų, kaip teisingai
pažymėjo Komisija, pagrindinis bendrąsias išimtis nustatančio reglamento
 tikslas yra sumažinti pranešimų ir atskirų atitinkamos veiklos
sektoriaus distribucijos sutarčių nagrinėjimų skaičių. Be to, toks
reglamentas nacionaliniam teismui palengvina konkurencijos teisės
taikymą.96      Todėl
 nukreipdama ieškovę į nacionalinį teismą Komisija atsižvelgė į tai,
kokiu mastu toks teismas gali užtikrinti šios įmonės teises pagal
Sutarties 85 straipsnio 1 dalį.97      Iš
 viso to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, kad nagrinėdamas ginčijamą
sprendimą Pirmosios instancijos teismas neatskleidė nei teisės ar
faktinės klaidos, nei akivaizdžios vertinimo klaidos. Iš to darytina
išvada, kad pagrindas, susijęs su Bendrijos teisės, būtent Sutarties
155 straipsnio, Reglamento Nr. 17 3 straipsnio ir
Reglamento Nr. 99/63 6 straipsnio, pažeidimu, yra nepagrįstas.98      Be
 to, iš pirmiau išdėstytų motyvų reikia daryti išvadą, kad ginčijamo
sprendimo motyvai yra pakankami, nes ieškovė galėjo teisėtai apginti
savo teises Pirmosios instancijos teisme, o šis galėjo vykdyti jo
teisėtumo kontrolę.b)      Dėl trečio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 123/85 neteisėtumu Šalių argumentai99      Ieškiniu
 ieškovė prašė panaikinti Reglamentą Nr. 123/85 tiek, kiek jis
sudaro ginčijamo sprendimo „neišvengiamą prielaidą“, tačiau nepateikė šį
 prašymą pagrindžiančių argumentų. Dublike ieškovė teigia, kad šis
reglamentas netaikomas šiuo atveju, nes reglamentuoja tik išskirtinę
distribuciją ir nereglamentuoja selektyvios distribucijos. Ji priduria,
kad jei būtų kitaip, minėtas reglamentas būtų neteisėtas, nes būtų
aiškiai nelogiška ir akivaizdžiai neteisinga vienodai reglamentuoti du
iš esmės vienas nuo kito besiskiriančius ekonominius reiškinius, kokie
yra dvi minėtos distribucijos formos.100    Komisija pakartoja, kad ji nepriėmė sprendimo dėl minėto reglamento taikymo arba netaikymo BMW Italia
 įgyvendintai distribucijos sistemai, todėl ieškovė klaidingai jai
priskiria nuomonę, kad reglamentas taikomas šiuo atveju ir kad jis, be
to, gali būti taikomas ir išskirtinės, ir selektyvios distribucijos
sistemai. Komisija pabrėžia, kad dėl šios distribucijos sistemos
pobūdžio ji galėjo priimti sprendimą tik išsamiai ir adekvačiai
išnagrinėjusi prašyme nurodytas faktines aplinkybes, tačiau ji
nusprendė, jog tai daryti nebuvo pakankamo Bendrijos intereso. Pirmosios instancijos teismo vertinimas101    Atsižvelgiant
 į tai, kad neginčijama, jog ginčijamame sprendime, kuriame netgi nėra
jokios nuorodos į Reglamentą Nr. 123/85 ar į galimą BMW Italia
 distribucijos sistemos suderinamumą su šiuo reglamentu, visiškai
nepateikiamas atsakymas dėl Reglamento Nr. 123/85 taikymo šiuo
atveju, nagrinėjamas pagrindas nėra reikšmingas. Todėl jį reikia
atmesti.c)      Dėl ketvirto pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimu įgaliojimais Šalių argumentai102    Šiuo
 argumentu ieškinyje ieškovė teigia, kad Komisija rėmėsi Bendrijos
teisės normomis veikiausiai siekdama apsaugoti vieną įmonę, o ne
konkurenciją. Savo dublike ji priduria, kad atsisakymas pradėti tyrimą,
nors 1988 m. liepos 7 d. aplinkraščiu BMW primygtinai patarė
savo platintojams neparduoti automobilių neįgaliotiems perpardavėjams ir
 „atstovams ar tarpininkams“, patvirtina Komisijos norą suteikti
privilegijų BMW „net atleidžiant ją nuo pareigos pateikti įrodymus“. Be
to, ji tvirtina, kad nė viename iš trijų Komisijos atsiųstų laiškų
nenurodytos tikrosios priežastys, paskatinusios šią instituciją
neatsižvelgti į jos skundą bei pateiktus įrodymus.103    Komisija
 neigia neįvykdžiusi savo pareigos visiškai nešališkai išnagrinėti
skundą. Ji mano, kad nagrinėdama pateiktus skundus ji objektyviai
pasinaudojo suteikta diskrecijos teise, ir pažymi, kad ieškovė privalo
ne tik teigti, bet ir įrodyti, jog šiuo atveju Komisija piktnaudžiavo ir
 (arba) neobjektyviai pasinaudojo minėta teise, siekdama kito tikslo nei
 tas, dėl kurio šią teisę jai suteikė Bendrijos teisės aktų leidėjas.
Komisija teigia, kad ji visiškai nesiekė a priori „nuplauti“ įtarimų dėl BMW Italia konkurencijos taisyklių pažeidimų, juo labiau – suteikti jai vadinamąją nekaltumo prezumpciją.104    Triplike
 Komisija priduria, kad ieškovės teiginys, jog nė viename iš kelių
vienas po kito Komisijos išsiųstų laiškų nebuvo nurodyti tikrieji
sprendimo motyvai, prilygsta prieštaravimui, kuris yra nepriimtinas, ir
kad „tikrosios priežastys“, kuriomis grindžiama ginčijamo sprendimo
antra dalis, yra tik  nurodytosios 1990 m. vasario 28 d.
laiške. Pirmosios instancijos teismo vertinimas105    Reikia
 pažymėti, kad į kaltinimą dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais gali būti
atsižvelgta, tik jei ieškovė pateikia tai patvirtinančių objektyvių,
reikšmingų ir nuoseklių įrodymų (žr., pavyzdžiui, 1989 m. liepos
13 d. Teisingumo Teismo sprendimą Caturla Poch ir De la Fuente prieš Parlamentą, 36/87, Rink. p. 2471, 2489 ir 1991 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Valverde prieš Teisingumo Teismą, T‑156/89, Rink. p. II–407, 453).106    Todėl
 svarbu išnagrinėti, ar ieškovės pateikti įrodymai suteikia pagrindo
manyti, kad šiuo atveju Komisija pasinaudojo jai Reglamentu Nr. 17
suteikta teise priimti sprendimą kitu tikslu nei tas, kuriuo ji buvo
suteikta, t. y. prižiūrėti Sutarties 85 ir 86 straipsniuose
įtvirtintų principų taikymą.107    Šiuo
 klausimu svarbu pažymėti, kad ieškovė nenurodė jokių konkrečių
aplinkybių, leidžiančių daryti išvadą, jog motyvai, kuriais Komisija
pagrindė ieškovės skundo nagrinėjimo užbaigimą, sudarė tik pretekstą, o
iš tikrųjų siekiamas tikslas buvo išvengti konkurencijos taisyklių
taikymo BMW įmonei. Faktas, kad Komisija neįvertino BMW veiksmų
atitikties 85 straipsniui, nereiškia, jog ji veikė savavališkai,
ypač atsižvelgiant į tai, kad ieškovė neneigia, jog tokiam įvertinimui
reikėtų atlikti didelį ir sudėtingą tyrimą. 1988 m. liepos
7 d. BMW Italia aplinkraštis, kurį taip pat nurodė
ieškovė, visiškai nepatvirtina, kad Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais.
 Minėtame rašte yra tik BMW Italia nurodymai, skirti visiems
 jos platintojams, tačiau nėra nieko, iš ko būtų galima spręsti, kad
priimdama ginčijamą sprendimą Komisija siekė ginti BMW grupės bendroves.
 Toliau ieškovė pateikia argumentus siekdama įrodyti, kad BMW pažeidė
85 straipsnį. Tačiau šie argumentai nėra įrodymai, galintys
patvirtinti, kad nuspręsdama netikrinti šių kaltinimų pagrįstumo
Komisija vadovavosi neteisėtais motyvais.108    Taigi
 reikia konstatuoti, kad piktnaudžiavimo įgaliojimais faktas neįrodytas,
 todėl šį argumentą reikia atmesti.109    Iš
 viso to, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, kad reikia atmesti
reikalavimą panaikinti ginčijamą sprendimą. Reikalavimai dėl žalos
atlyginimo yra grindžiami tik tais argumentais, kurie pateikti
pagrindžiant reikalavimą dėl panaikinimo, todėl nesant Komisijos
pažeidimo reikalavimas atlyginti žalą taip pat turi būti atmestas ir
nėra reikalo nagrinėti jo priimtinumo klausimo. Dėl bylinėjimosi išlaidų110    Pagal
 Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio
2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą,
 ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.Remdamasis šiais motyvais,PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMASnusprendžia:1.      Atmesti ieškinį.2.      Ieškovė padengia bylinėjimosi išlaidas.Cruz VilaçaKirschnerVesterdorfGarcía ValdecasasLenaertsBarringtonSaggioYerarisSchintgenBriët BiancarelliPaskelbta 1992 m. rugsėjo 18 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasH. Jung        J. L. Cruz Vilaça* Proceso kalba: italų.


1996 m. lapkričio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Marco Mazzocchi-Alemanni prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Sujungtos bylos T-21/95 ir T-186/95.