title: 2010 m. balanžio 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2000/53/EB - 5 straipsnio 3 ir 4 dalys, 6 straipsnio 3 dalis bei 7 straipsnio 1 dalis - Netinkamas perkėlimas. # Byla C-64/09.

text:
      Byla C‑64/09
      Europos Komisija
      prieš
      Prancūzijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2000/53/EB – 5 straipsnio 3 ir 4 dalys, 6 straipsnio 3 dalis bei 7 straipsnio 1 dalis – Netinkamas perkėlimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Aplinka – Atliekų šalinimas – Direktyva 2000/53 – Eksploatuoti netinkamos transporto priemonės – Apibrėžimai
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punktas ir 8 straipsnio 3 dalis)
      2.        Aplinka – Atliekų šalinimas – Direktyva 2000/53 – Eksploatuoti netinkamos transporto priemonės – Surinkimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalis)
      3.        Aplinka – Atliekų šalinimas – Direktyva 2000/53 – Eksploatuoti netinkamos transporto priemonės – Surinkimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalis)
      4.        Aplinka – Atliekų šalinimas – Direktyva 2000/53 – Eksploatuoti netinkamos transporto priemonės – Surinkimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53 5 straipsnio 2 ir 4 dalys)
      5.        Aplinka – Atliekų šalinimas – Direktyva 2000/53 – Eksploatuoti netinkamos transporto priemonės – Atliekų apdorojimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalis)
      6.        Aplinka – Atliekų šalinimas – Direktyva 2000/53 – Eksploatuoti netinkamos transporto priemonės – Atliekų pakartotinis naudojimas
            ir naudojimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53 7 straipsnio1 dalis)
      1.        Iš Direktyvos 2000/53 dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių 2 straipsnio 13 punkto aiškiai matyti, jog informacija
         apie išmontavimą – tai visa informacija, reikalinga, kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų apdorojamos, ir
         šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalis turi būti skaitoma atsižvelgiant į minėtą 13 punktą, susijusį su tokios informacijos
         perdavimo taisyklėmis.

      (žr. 25 punktą)
      2.        Direktyvos 2000/53 dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių 5 straipsnio 3 dalyje tiksliai aprašoma eksploatuoti netinkamos
         transporto priemonės išregistravimo procedūra, siekiant, kaip nurodyta šios direktyvos antroje konstatuojamojoje dalyje, suderinti
         nacionalinius požiūrius. Šioje procedūroje labai konkreti funkcija tenka esminiam dokumentui, vadinamam sunaikinimo pažymėjimu.

      Šios minėto dokumento funkcijos negalima keisti. Netgi pripažįstant, jog nacionalinė sistema leidžia geriau atsekti eksploatuoti
         netinkamas transporto priemones, jeigu pagal šią sistemą sunaikinimo pažymėjimui suteikiamas skirtingas vaidmuo nei nustatytasis
         minėtos direktyvos 5 straipsnio 3 dalyje, taip pakeičiant šio pažymėjimo funkciją gali kilti pavojus nacionalinių požiūrių
         suderinimui ir todėl sklandžiam vidaus rinkos veikimui.

      Taip pat ir išduodant kitokį dokumentą, kuris skiriasi nuo minėto 5 straipsnio 3 dalyje numatyto sunaikinimo pažymėjimo ir
         kuris skirtas atlikti jo vaidmenį, gali kilti painiava, dėl kurios gali būti pakenkta šia nuostata siekiamo tikslo įgyvendinimui.

      (žr. 36–38 punktus)
      3.        Iš paties Direktyvos 2000/53 dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių 5 straipsnio 4 dalies teksto aiškiai matyti,
         kad eksploatuoti netinkamų transporto priemonių pristatymas patvirtintai apdorojimo įmonei turi būti nemokamas, nes su tuo
         susijusias išlaidas padengia gamintojai.

      Iš to visų pirma išplaukia, kad pagal nacionalinę sistemą kiekvienam ardytojui, savanoriškai sutinkančiam priimti eksploatuoti
         netinkamą transporto priemonę ją sunaikinti, turi būti numatyta apdorojimo išlaidų kompensavimo sistema, šiuo atveju tokia
         pati kaip ir numatytoji apdorojimo įmonėms, kurios pagal nacionalinę sistemą privalo tokią priemonę priimti.

      (žr. 48–49 punktus)
      4.        Nei iš Direktyvos 2000/53 dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių 5 straipsnio 2 dalies, pagal kurią valstybės narės
         turi imtis būtinų priemonių užtikrinti, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos į patvirtintą
         apdorojimo įmonę, nei iš šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalies, pagal kurią valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti,
         kad transporto priemonės pristatymas į patvirtintą apdorojimo įmonę paskutiniajam jos turėtojui ir (arba) savininkui nieko
         nekainuotų, teksto nematyti, kad šį gabenimą į įmonę reikia aiškinti taip, kad visos įmonės privalo sutikti priimti eksploatuoti
         netinkamas transporto priemones. Taigi minėta direktyva nedraudžia tam tikroms apdorojimo įmonėms suteiktos galimybės pasirinkti,
         ar priimti, su sąlyga, kad privalančių priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones apdorojimo įmonių skaičius yra
         pakankamas, jog praktiškai būtų galima nugabenti į tokią įmonę.

      Taigi numatydama, viena vertus, smulkintojų ir surinkimo centrų pareigą priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones
         ir, antra vertus, griežtas baudas palikus tokią transporto priemonę, valstybė narė įtvirtina eksploatuoti netinkamų transporto
         priemonių priėmimo sistemą, kuri negali būti laikoma nesuderinama su Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalimi.

      (žr. 51–52, 55–57 punktus)
      5.        Nepaisant to, kad nėra Direktyvos 2000/53 dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių 6 straipsnio 3 dalyje pateiktos
         išrinkimo sąvokos apibrėžimo, tiek išrinkimas, tiek aplinkos taršos šaltinių šalinimas susiję su transporto priemonių dalimis,
         kurių sudėtyje yra kenksmingų medžiagų ir kurios, siekiant sumažinti bet kokį neigiamą poveikį aplinkai, turi būti išmontuotos
         prieš bet kokį kitą apdorojimą. Todėl šią nuostatą reikia aiškinti taip, jog išrinkimas turi būti laikomas operacija, kuria
         pradedamos apdorojimo operacijos, kad (eksploatuoti netinkamos transporto priemonės) neterštų aplinkos, ir šis išrinkimas
         sudaro apdorojimo operacijų dalį.

      Todėl valstybė narė įvykdo įsipareigojimus pagal šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalį, įtvirtindama principą, pagal kurį prieš
         bet kokį apdorojimą reikia pašalinti aplinkos taršos šaltinius, tačiau prie išrinkimo sąvokos nepatikslindama, kad aplinkos
         taršos šaltinių šalinimas pradedamas išmontuojant lengvai montuojamas dalis.

      (žr. 61, 63 punktus)
      6.        Kalbant apie Direktyvos 2000/53 dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių 7 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos perdirbti
         turinį, frazė „kai tai nekenkia aplinkai“ negali būti laikoma lygiaverte nacionalinėje ją perkeliančioje nuostatoje vartojamai
         frazei, kurioje šis nekenkimas galiausiai siejamas su ekonominio pobūdžio sąlygomis, nes perdirbimą galima numatyti taikyti
         tik su sąlyga, kad jį bus įmanoma techniškai atlikti. Nors sąvokos „kai tai nekenkia aplinkai“ ir „galimybei atlikti ekonominiu
         požiūriu“ turi tam tikrų bendrų aspektų, akivaizdu, kad jos nelygiavertės.

      (žr. 69, 72–74 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. balandžio 15 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2000/53/EB – 5 straipsnio 3 ir 4 dalys, 6 straipsnio 3 dalis bei 7 straipsnio 1 dalis – Netinkamas perkėlimas“
      Byloje C‑64/09
      dėl 2009 m. vasario 13 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama P. Oliver ir J.‑B. Laignelot, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Prancūzijos Respubliką, atstovaujamą G. de Bergues ir A. Adam,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai E. Levits (pranešėjas), M. Ilešič, J.‑J. Kasel ir M. Safjan,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nepriėmusi visų 2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento
         ir Tarybos direktyvos 2000/53/EB dėl eksploatuoti netinkamų transporto priemonių (OL L 269, p. 34; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių kalba, 15 sk., 5 t., p. 224) 2 straipsnio 13 punktą, 4 straipsnio 2 dalies a punktą, 5 straipsnio 3 ir 4 dalis, 6 straipsnio
         3 dalį, 7 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį teisingai ir visiškai perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos
         Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      2        Pagal Direktyvos 2000/53/EB 1 straipsnį „Tikslai“ šioje direktyvoje nustatomos priemonės, kurių prioritetinis tikslas – transporto
         priemonių atliekų prevencija, eksploatuoti netinkamų transporto priemonių bei jų dalių pakartotinis naudojimas, perdirbimas
         bei kitos naudojimo formos, kad mažiau atliekų būtų šalinama, taip pat visų ekonominės veiklos vykdytojų, susijusių su transporto
         priemonėmis visu jų eksploatavimo laiku, aplinkosaugos veiksmingumas, ypač tų veiklos vykdytojų, kurie tiesiogiai apdoroja
         eksploatuoti netinkamas transporto priemones.

      3        Pagal šios direktyvos 2 straipsnio 13 punktą „Informacija apie išmontavimą“ apibrėžiama kaip „visa informacija, reikalinga,
         kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų apdorojamos tinkamai ir aplinkai saugiu būdu. Transporto priemonių gamintojai
         ir dalių gamintojai šią informaciją patvirtintoms apdorojimo įmonėms pateikia vadovuose arba elektroniniais ryšiais (pvz.,
         CD‑ROM, operatyviosios paslaugos (on-line services)“.

      4        Minėtos direktyvos 4 straipsnio 2 dalies a punkte nurodyta:

      „a) valstybės narės užtikrina, kad transporto priemonių medžiagose ir dalyse, teikiamose į rinką nuo 2003 m. liepos 1 d.,
         nebūtų švino, gyvsidabrio, kadmio arba šešiavalenčio chromo, išskyrus II priede nurodytais atvejais ir ten pat nurodytomis
         sąlygomis.“

      5        Direktyvos 2000/53/EB 5 straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse nustatyta:

      „2.      <...> valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos
         į patvirtintą apdorojimo įmonę.

      3.      Valstybės narės numato sistemą, pagal kurią eksploatuoti netinkama transporto priemonė būtų išregistruojama tik pateikus sunaikinimo
         pažymėjimą. Šis pažymėjimas išduodamas jos turėtojui ir (arba) savininkui po to, kai eksploatuoti netinkama transporto priemonė
         perduodama apdorojimo įmonei. Apdorojimo įmonėms, gavusioms 6 straipsnyje minėtą leidimą, leidžiama išduoti sunaikinimo pažymėjimą.
         Valstybės narės gali neprieštarauti, kad sunaikinimo pažymėjimus patvirtintos apdorojimo įmonės vardu išduotų gamintojai,
         prekybos agentai ir surinkėjai, jei jie garantuoja, kad eksploatuoti netinkama transporto priemonė buvo perduota patvirtintai
         apdorojimo įmonei, ir jei jie yra įsiregistravę valstybinės valdžios institucijoje.

      Apdorojimo įmonėms arba prekybos agentams ar surinkėjams, patvirtintos apdorojimo įmonės vardu išduodantiems sunaikinimo pažymėjimus,
         nesuteikiama teisė reikalauti piniginės kompensacijos, išskyrus valstybių narių aiškiai nurodytus atvejus.

      <…>
      4.      Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad šio straipsnio 3 dalyje minėtas transporto priemonės pristatymas į
         patvirtintą apdorojimo įmonę paskutiniajam jos turėtojui ir (arba) savininkui nieko nekainuotų, nes ši transporto priemonė
         neturi vertės rinkoje arba jos vertė yra neigiama.

      Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad gamintojai padengtų visas arba didžiąją dalį išlaidų, susijusių su
         šios priemonės įgyvendinimu, ir (arba) atsiimtų visas eksploatuoti netinkamas transporto priemones pirmojoje pastraipoje nurodytomis
         sąlygomis.

      Valstybės narės gali numatyti, kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės pristatymas į patvirtintą apdorojimo įmonę
         nebūtų visiškai nemokamas, jei eksploatuoti netinkamai transporto priemonei trūksta pagrindinių dalių, visų pirma variklio
         ir kėbulo, arba jei joje yra nereikalingų atliekų, kurių neturėtų būti.

      Komisija nuolat kontroliuoja, kaip įgyvendinama pirmosios pastraipos nuostata, kad užtikrintų, jog tai nesukels rinkos iškraipymų,
         ir prireikus Europos Parlamentui ir Tarybai teikia savo pasiūlymus dėl jos pakeitimo.“

      6        Šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad bet kuri įmonė, užsiimanti apdorojimu, pagal I priedo nuostatas vykdys
         bent šiuos įsipareigojimus:

      a)      eksploatuoti netinkamos transporto priemonės prieš jas toliau apdorojant išrenkamos arba imamasi kitų lygiaverčių priemonių,
         kad būtų sumažintas neigiamas poveikis aplinkai. Paženklintos ar kaip kitaip pažymėtos, kaip nurodyta 4 straipsnio 2 dalyje,
         dalys ir medžiagos prieš tolesnį apdorojimą yra išimamos;

      b)      pavojingos medžiagos ir dalys išimamos ir atskiriamos atrankos būdu taip, kad neužterštų vėliau į smulkintuvą patenkančių
         eksploatuoti netinkamų transporto priemonių atliekų;

      c)      dalys išrenkamos ir sandėliuojamos taip, kad būtų užtikrintas jų tinkamumas pakartotiniam naudojimui ir naudojimui, ypač perdirbimui.
      Kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės neterštų aplinkos, kuo skubiau atliekamos I priedo 3 dalyje išvardytos apdorojimo
         operacijos.“

      7        Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių, skatinančių pakartotinai naudoti dalis, kurias galima naudoti pakartotinai, naudoti
         dalis, kurios netinka pakartotiniam naudojimui, ir teikti pirmenybę perdirbimui, kai tai nekenkia aplinkai, nepažeidžiant
         transporto priemonių saugos reikalavimų ir aplinkosaugos reikalavimų, kaip antai: teršalų išmetimas į atmosferą ir triukšmo
         kontrolė.

      8        Direktyvos 2000/53/EB 8 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad gamintojai per šešis mėnesius nuo naujos transporto priemonės pateikimo
         į rinką informuos apie kiekvieno šios transporto priemonės tipo išmontavimą. <...>.“

       Nacionalinės teisės aktai
      9        Direktyva 2000/53/EB į Prancūzijos teisę buvo perkelta 2003 m. rugpjūčio 1 d. dekretu Nr. 2003‑727 dėl transporto priemonių
         gamybos ir eksploatuoti netinkamų transporto priemonių pašalinimo (JORF, 2003 m. rugpjūčio 5 d., p. 13487, toliau – Dekretas
         Nr. 2003‑727) bei jį įgyvendinti priimtais nutarimais: 2004 m. gruodžio 24 d. nutarimu dėl nuostatų, susijusių su transporto
         priemonių gamyba, dalimis ir įranga, skirta šalinti eksploatuoti netinkamas transporto priemones (JORF, 2004 m. gruodžio 31 d.,
         p. 22743), 2005 m. kovo 15 d. nutarimu dėl įmones, kurios eksploatuoti netinkamas transporto priemones sandėliuoja, šalina
         aplinkos taršos šaltinius, išmontuoja, sukarpo (sulaužo) arba susmulkina, eksploatuojančių subjektų leidimų (JORF, 2005 m.
         balandžio 14 d., p. 6688), 2005 m. balandžio 6 d. nutarimu, kuriuo nustatomos taisyklės dėl patvirtinimo, kad eksploatuoti
         netinkama transporto priemonė priimta sunaikinti, ir sunaikinimo pažymėjimo parengimo (JORF, 2005 m. gegužės 24 d., p. 8915)
         bei 2005 m. gegužės 13 d. nutarimu dėl patvirtintų smulkintojų kompensavimo taisyklių (JORF, 2005 m. gegužės 31 d., p. 9716).

      10      Dekreto Nr. 2003‑727 2 straipsnyje nustatyta:

      „Taikant šį dekretą:
      <...>
      3.      Ardytojai – tai asmenys, kurie užtikrina transporto priemonių priėmimą, sandėliavimą, aplinkos taršos šaltinių šalinimą ir
         išmontavimą.

      4.      Smulkintojai – tai asmenys, kurie užtikrina transporto priemonių priėmimą, sandėliavimą, sukarpymą (sulaužymą) arba smulkinimą;
         prieš abi šias operacijas iš transporto priemonių, jei reikia, pašalinami aplinkos taršos šaltiniai ir jos išmontuojamos.

      <...>“
      11      Šio dekreto 4 straipsnyje numatyta:

      „Eksploatuoti netinkamų transporto priemonių turėtojai gali šias transporto priemones pristatyti tik šio dekreto 9 straipsnyje
         numatytą patvirtinimą turintiems ardytojams arba smulkintojams arba gamintojų įsteigtiems surinkimo centrams.“

      12      Minėto dekreto 5 straipsnyje nustatyta:

      „Smulkintojai ir surinkimo centrai bei ardytojai, sutikę priimti transporto priemonę, negali reikalauti, kad eksploatuoti
         netinkamas transporto priemones į įmones pristatantys jų turėtojai už tai sumokėtų, nebent transporto priemonėse nėra esminių
         dalių, kaip antai variklis ir katalizinis konverteris, nors jie buvo šias transporto priemones teikiant į rinką, arba kėbulo,
         arba juose yra nepatvirtintų atliekų ar įrangos, kurių neturėtų būti ir kurios pagal savo pobūdį arba kiekį padidina eksploatuoti
         netinkamų transporto priemonių apdorojimo sąnaudas.“

      13      Pagal Dekreto Nr. 2003‑727 6 straipsnį:

      „Kiekvienas gamintojas privalo už savo prekių ženklo transporto priemones kompensuoti deficitą, kuris gali atsirasti dėl 5 straipsnio
         taikymo patvirtintam smulkintojui, arba pats perimti savo prekių ženklo transporto priemones, jo manymu, tinkamu būdu.

      Deficitą nustato gamintojo ir patvirtinto smulkintojo bendrai paskirtas trečiasis nepriklausomas subjektas.
      Deficitui nustatyti skirta medžiaga kartu su gamintojo kompensacijos pasiūlymais nedelsiant perduodama šio dekreto 18 straipsnyje
         nurodytai komisijai.

      Bendru už transportą, aplinką, ekonomiką ir pramonę atsakingų ministrų nutarimu nustatomos šio straipsnio pirmų dviejų pastraipų
         taikymo taisyklės, be kita ko, taisyklės dėl įvairios veiklos, kurią gali vykdyti smulkintojai, apskaitos atskyrimo.“

      14      Šio dekreto 7 straipsnyje nustatyta:

      „Eksploatuoti netinkamų transporto priemonių dalys, kai tik įmanoma, pakartotinai naudojamos laikantis transporto priemonių
         saugos ir aplinkos apsaugos, visų pirma oro taršos ir triukšmo prevencijos reikalavimų. Pakartotinai naudojamas dalis, kurioms
         taikomi šie reikalavimai, turi būti galima atsekti atitinkamai ženklinant, kai tai techniškai įmanoma, laikantis šio dekreto
         11 ir 12 straipsnių nuostatų.

      Laikantis pirmesnės pastraipos nuostatų, pageidautina, kad eksploatuoti netinkamų transporto priemonių medžiagos ir dalys
         būtų ne naikinamos, o pakartotinai ar kitaip naudojamos ir ypač perdirbamos kiekvieną kartą, kai techninės ir ekonominės sąlygos
         tai leidžia.“

      15      Minėto dekreto 13 straipsnyje nustatyta:

      „Kelių kodekso (Code de la route) R. 322‑9 straipsnis pakeičiamas taip:

      „R. 322‑9 straipsnis. – Transporto priemonę pardavus ar neatlygintinai perleidus ją sunaikinti, išskyrus L. 326-11 straipsnyje
         nurodytus atvejus, savininkas perduoda transporto priemonės registracijos liudijimą (carte grise) patvirtintam ardytojui arba smulkintojui, prieš tai į ją aiškiai ir negalimu pakeisti būdu įrašęs „parduota sunaikinti ..../../..
         (perleidimo data) arba „perleista sunaikinti ..../../.. (perleidimo data) ir žemiau pasirašęs bei iškirpęs šiam tikslui numatytą
         dalį.

      Nesant transporto priemonės liudijimo, išskyrus L. 326‑11 straipsnyje nurodytus atvejus, savininkas perduoda arba oficialų
         dokumentą, patvirtinantį, jog negali būti pateiktas transporto priemonės liudijimas, arba, jeigu transporto priemonei yra
         daugiau nei dvidešimt penkeri metai, – nuosavybę patvirtinantį dokumentą.

      Per penkiolika dienų nuo tada, kai perleidžiama transporto priemonė, patvirtintas ardytojas arba smulkintojas savininkui išduoda
         patvirtinimą apie priėmimą sunaikinti.

      Per tą patį terminą patvirtintas ardytojas arba smulkintojas transporto priemonės registracijos departamento prefektui perduoda
         patvirtinimo apie priėmimą sunaikinti kopiją ir taip pat vieną iš šio straipsnio pirmoje ar antroje pastraipose nurodytų dokumentų.

      Per penkiolika dienų nuo tada, kai transporto priemonė sukarpoma (sulaužoma) arba susmulkinama, patvirtintas smulkintojas
         apie tai patvirtina registracijos vietos departamento prefektui, perduodamas jam atitinkamą sunaikinimo pažymėjimą. Tuomet
         prefektas pažymi, kad transporto priemonė sunaikinta, ir ją išregistruoja.

      Bendru už transportą, aplinką, vidaus reikalus ir pramonę atsakingų ministrų nutarimu nustatomos taisyklės dėl sunaikinimo
         patvirtinimo ir sunaikinimo pažymėjimo parengimo.“

      16      Dekreto Nr. 2003‑727 15 straipsnyje numatyta:

      „Nepažeisdamas komercinio ir gamybinio konfidencialumo ir bendradarbiaudamas su transporto priemonėse naudojamų medžiagų ir
         dalių gamintojais kiekvienas gamintojas patvirtintiems ardytojams arba smulkintojams per šešis mėnesius nuo tada, kai nacionaliniu
         ar Bendrijos lygmeniu gauna naują transporto priemonę, dėl kiekvienos gautos jos rūšies pateikia informaciją apie:

      1)      transporto priemonės išmontavimo ir aplinkos taršos šaltinių pašalinimo sąlygas;
      2)      dalių, kurios gali būti pakartotinai panaudotos, išmontavimo, sandėliavimo ir tikrinimo sąlygas;
      3)      įvairias transporto priemonių dalis ir medžiagas;
      4)      transporto priemonėse esančių pavojingų medžiagų buvimo vietą.“
       Ikiteisminė procedūra
      17      Gavusi keletą skundų, 2005 m. spalio 12 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos Respublikai oficialų pranešimą, kuriame nurodė, jog
         ši valstybė narė, pirma, neteisingai perkėlė Direktyvos 2000/53 1 straipsnį, 4 straipsnio 2 dalį, 5 straipsnio 3 ir 4 dalis,
         6 straipsnio 3 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, antra, nevisiškai perkėlė šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalį ir galiausiai neteisingai
         ir nevisiškai perkėlė minėtos direktyvos 2 straipsnio 12 ir 13 punktus, 4 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį.

      18      2005 m. gruodžio 19 d. Prancūzijos Respublika atsakė į šį oficialų įspėjimą ir paaiškino priežastis, dėl kurių jai atrodo,
         jog Komisijos pareikšti kaltinimai yra nepagrįsti.

      19      2006 m. gruodžio 12 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos Respublikai pagrįstą nuomonę, pakartodama oficialiame pranešime nurodytus
         kaltinimus, išskyrus tuos, kurie susiję su Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 12 punktu ir 7 straipsnio 2 dalimi.

      20      2007 m. vasario 14 d. Prancūzijos Respublika atsakė į šią pagrįstą nuomonę nurodydama, jog Komisijos kaltinimai nepagrįsti.

      21      Manydama, kad, išskyrus kaltinimus dėl Direktyvos 2000/53 1 straipsnio ir 4 straipsnio 1 dalies, kiti kaltinimai turi būti
         palikti, Komisija pareiškė šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      22      Grįsdama savo ieškinį Komisija nurodo septynis kaltinimus, susijusius atitinkamai su tuo, kad:

      –        Prancūzijos teisėje įtvirtinto „informacijos apie išmontavimą“ termino apibrėžimas neatitinka Direktyvos 2000/53 2 straipsnio
         13 punkto,

      –        kenksmingų medžiagų draudimo nustatymo data neatitinka šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies a punkto,
      –        Prancūzijos sistema dėl išregistravimo pateikus sunaikinimo pažymėjimą neatitinka minėtos direktyvos 5 straipsnio 3 dalies,
      –        eksploatuoti netinkamų transporto priemonių priėmimo sistema neatitinka tos pačios direktyvos 5 straipsnio 4 dalies,
      –        tai, jog šią direktyvą į Prancūzijos teisę perkeliančiose nuostatose nėra „išrinkimo“ sąvokos, neatitinka Direktyvos 2000/53
         6 straipsnio 3 dalies,

      –        Prancūzijos teisėje pateikiamas žodžių „nekenkia aplinkai“ aiškinimas neatitinka minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalies
         ir

      –        tai, kad nenurodytos techninės priemonės, kuriomis perduodama informacija apie išmontavimą, neatitinka tos pačios direktyvos
         8 straipsnio 3 dalies.

       Dėl pirmojo ir septintojo kaltinimų, susijusių su tuo, kad Prancūzijos teisėje įtvirtinto „informacijos apie išmontavimą“
            termino apibrėžimas neatitinka Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punkto, ir todėl tai, kad nenurodytos techninės priemonės,
            kuriomis perduodama informacija apie išmontavimą, neatitinka tos pačios direktyvos 8 straipsnio 3 dalies
      23      Komisija mano, kad Dekreto Nr. 2003‑727 15 straipsnio taikymo sritis yra siauresnė nei Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punkto,
         nes pastarojoje nuostatoje numatyta, kad patvirtintoms apdorojimo įmonėms turi būti pateikta „visa informacija“, o ne tik
         baigtinis jos sąrašas, kaip antai nurodytas šio dekreto 15 straipsnyje. Komisijos teigimu, tai, kad minėto 2 straipsnio 13 punktas
         perkeltas neteisingai ir nevisiškai, ipso facto lemia neteisingą ir nevisišką Direktyvos 2000/53 8 straipsnio 3 dalies, apimančios pareigą dėl informacijai perduoti naudojamų
         priemonių, perkėlimą.

      24      Savo atsiliepime į ieškinį Prancūzijos Respublika sutinka, jog visuotinai taikomas „informacijos apie išmontavimą“ termino
         apibrėžimas yra būtinas užtikrinti, kad būtų teisingai ir visiškai perkeltas Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punktas. Ji
         taip pat pripažįsta, kad būtina patikslinti gamintojams taikomos pareigos perduoti informaciją apie išmontavimą technines
         priemones, ir įsipareigoja pakeisti atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas, kad būtų padaryti reikalaujami papildymai.

      25      Šiuo atžvilgiu pakanka konstatuoti, kad iš Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punkto aiškiai matyti, jog „informacija apie
         išmontavimą“ – tai „visa informacija, reikalinga, kad eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų apdorojamos <...>“,
         ir kad šios direktyvos 8 straipsnio 3 dalis turi būti skaitoma atsižvelgiant į minėtą 13 punktą, susijusį su tokios informacijos
         perdavimo taisyklėmis.

      26      Iš to darytina išvada, kad pirmasis ir septintasis kaltinimai pagrįsti.

       Dėl antrojo kaltinimo, kad kenksmingų medžiagų draudimo nustatymo data neatitinka šios Direktyvos 2000/53 4 straipsnio 2 dalies
            a punkto
      27      Antrajame kaltinime Komisija pažymi, kad Direktyvos 2000/53 4 straipsnio 2 dalies a punktas į Prancūzijos teisę buvo perkeltas
         Dekreto Nr. 2003‑727 3 straipsniu ir 2004 m. gruodžio 24 d. nutarimu dėl nuostatų, susijusių su transporto priemonių gamyba,
         dalimis ir įranga, skirta šalinti eksploatuoti netinkamas transporto priemones. Vis dėlto, Komisijos teigimu, Prancūzijos
         Respublika neužtikrino teisingo minėto 4 straipsnio 2 dalies a punkto perkėlimo, pažeisdama šią nuostatą, nes taikė pareigą
         užtikrinti, kad transporto priemonių medžiagose ir dalyse nebūtų švino, gyvsidabrio, kadmio arba šešiavalenčio chromo, išskyrus
         Direktyvos 2000/53 II priede nurodytais atvejais, tik transporto priemonėms, kurios į rinką buvo pateiktos nuo 2004 m. gruodžio
         21 d., o ne transporto priemonėms, į rinką pateiktoms nuo 2003 m. liepos 1 d.

      28      Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad, kaip tai, beje, pripažįsta ir pati Prancūzijos Respublika, minėto 2004 m. gruodžio 24 d.
         nutarimo nuostatos taikomos tik nuo 2004 m. gruodžio 31 d., todėl Direktyvos 2000/53 4 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta
         pareiga buvo taikoma pavėluotai, palyginti su šioje nuostatoje nustatyta data. Iš to darytina išvada, kad Prancūzijos teisėje
         nebuvo užtikrintas teisingas minėto 4 straipsnio 2 dalies a punkto perkėlimas.

      29      Taigi reikia konstatuoti, kad antrasis Komisijos kaltinimas yra pagrįstas.

       Dėl trečiojo kaltinimo, kad Prancūzijos sistema dėl išregistravimo pateikus sunaikinimo pažymėjimą neatitinka Direktyvos 2000/53
            5 straipsnio dalies
       Šalių argumentai
      30      Komisija pažymi, kad Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje tiksliai aprašoma eksploatuoti netinkamos transporto priemonės
         išregistravimo procedūra. Taigi norint suderinti nacionalinius požiūrius, kad būtų garantuota sklandus vidaus rinkos veikimas
         ir Europos Sąjungoje būtų išvengta konkurencijos iškraipymų, šioje nuostatoje įvardyti asmenys, įgalioti išduoti sunaikinimo
         pažymėjimą, šio pažymėjimo gavėjas (gavėjai) bei jo išdavimo momentas.

      31      Komisijos teigimu, šia Prancūzijos sistema, kuri, beje, nebetaikoma 2005 m. rugsėjo 15 d. įsigaliojus naujai visų nuo šios
         datos registruotų transporto priemonių registracijos sistemai, nebuvo laikomasi šių tikslių ir detalių Direktyvos 2000/53
         5 straipsnio 3 dalies reikalavimų. Iš tiesų Dekreto Nr. 2003‑727 13 straipsnyje ir šio sprendimo 9 punkte minėtame 2005 m.
         balandžio 6 d. nutarime numačius, kad tik smulkintojai turi teisę išduoti „sunaikinimo pažymėjimą“ ir kad šis pažymėjimas
         perduodamas transporto priemonės registracijos vietos departamento prefektui, o eksploatuoti netinkamos transporto priemonės
         turėtojas gauna „patvirtinimą, kad priimta sunaikinti“ tik po to, kai transporto priemonė sunaikinta fiziškai, Prancūzijos
         teisėje atsiranda painiava ir aiškus administracinis apsunkinimas, kuris prieštarauja Direktyvos 2000/53 tikslui ir naudingam
         poveikiui.

      32      Prancūzijos Respublika ginčija Komisijos požiūrį. Ji tvirtina, kad įtvirtino dviejų etapų procedūrą, leidžiančią geriau atsekti
         eksploatuoti netinkamas transporto priemones, siekiant užtikrinti didesnį apsaugos lygį.

      33      Pirma, išduotas „patvirtinimas, kad priimta sunaikinti“, suteikiamas transporto priemonės turėtojui atgabenus šią transporto
         priemonę apdorojimo įmonei, yra būtina vėlesnio išregistravimo sąlyga. Antra, smulkintojų išduodamas dokumentas, vadinamas
         „sunaikinimo pažymėjimu“, leidžia patvirtinti transporto priemonės sunaikinimą ir galutinai ją išregistruoti.

      34      Todėl Prancūzijos Respublika mano, jog „patvirtinimas, kad priimta sunaikinti“, atlieka „sunaikinimo pažymėjimo“ vaidmenį
         Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalies prasme, nes jį išduodant užtikrinama, kad eksploatuoti netinkama transporto priemonė
         vėliau bus automatiškai sunaikinta, o dokumentas, pagal Prancūzijos teisę vadinamas „sunaikinimo pažymėjimu“, leidžia užtikrinti
         realų eksploatuoti netinkamos transporto priemonės sunaikinimą prieš ją išregistruojant.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      35      Direktyva 2000/53, kuria, kaip nurodyta jos 1 konstatuojamojoje dalyje, siekiama sumažinti šių transporto priemonių poveikį
         aplinkai, nenumatyta visiškai suderinti teisės aktų ir valstybėms narėms neužkertama galimybė nustatyti griežtesnes apsaugos
         priemones (žr., be kita ko, 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, Rink. p. I‑2753, 27 punktą). Tačiau tokios priemonės turi būti suderinamos su EB sutarties nuostatomis ir negali
         trukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą antrą tikslą – garantuoti sklandų vidaus rinkos veikimą ir vengti konkurencijos
         iškraipymų Europos Sąjungoje.

      36      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje, kaip pažymi Komisija, tiksliai aprašoma eksploatuoti
         netinkamos transporto priemonės išregistravimo procedūra, siekiant, kaip nurodyta šios direktyvos antroje konstatuojamojoje
         dalyje, suderinti nacionalinius požiūrius. Šioje procedūroje labai konkreti funkcija tenka esminiam dokumentui, vadinamam
         „sunaikinimo pažymėjimu“.

      37      Šios minėto dokumento funkcijos negalima keisti. Netgi pripažįstant, jog Prancūzijos sistema leidžia geriau atsekti eksploatuoti
         netinkamas transporto priemones, reikia konstatuoti, kad pagal minėtą sistemą „sunaikinimo pažymėjimui“ suteikiamas skirtingas
         vaidmuo nei nustatytasis Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje. Taip pakeičiant šio pažymėjimo funkciją gali kilti pavojus
         ankstesniame punkte minėtam nacionalinių požiūrių suderinimui ir todėl sklandžiam vidaus rinkos veikimui.

      38      Taip pat ir išduodant dokumentą, kuris vadinamas „patvirtinimu, kad priimta sunaikinti“, ir kuris, anot Prancūzijos Respublikos,
         atlieka Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 3 dalyje numatyto „sunaikinimo pažymėjimo“ vaidmenį, gali kilti painiava, dėl kurios
         gali būti pakenkta šia nuostata siekiamo tikslo įgyvendinimui.

      39      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad trečiasis kaltinimas taip pat pagrįstas.

       Dėl ketvirtojo kaltinimo, kad eksploatuoti netinkamų transporto priemonių priėmimo sistema neatitinka Direktyvos 2000/53 5 straipsnio
            4 dalies
       Šalių argumentai
      40      Komisija tvirtina, jog Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalyje, skaitomoje kartu su to paties straipsnio 2 dalimi, numatyta
         pareiga nemokamai priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones, kad patvirtintos apdorojimo įmonės jas sunaikintų.

      41      Komisijos teigimu, šis minėtų transporto priemonių nemokamo priėmimo principas turi būti aiškinamas taip, kad, pirma, visos
         apdorojimo įmonės privalo nemokamai priimti transporto priemones, kurias pateikia paskutinis jų turėtojas ir (arba) savininkas,
         ir, antra, visoms šioms įmonėms taikoma išlaidų, kurių jos patiria taip priimdamos, kompensavimo tvarka – išlaidas dengia
         gamintojai.

      42      Dėl to, kad Prancūzijos sistemoje, pagal kurią apdorojimo išlaidas padengia gamintojai, ardytojams paliekama galimybė atsisakyti
         priimti sunaikinti skirtas eksploatuoti netinkamas transporto priemones ir šiems ardytojams nenumatyta apdorojimo išlaidų
         kompensacija, minėta sistema neatitinka Direktyvos 2000/53 ir prieštarauja jos veiksmingumui.

      43      Prancūzijos Respublika nepritaria tokiam Direktyvos 2000/53 aiškinimui. Šios valstybės narės teigimu, Sąjungos teisės aktų
         leidėjas neketino įpareigoti visų apdorojimo įmonių priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones, joms už tai sumokant
         kompensaciją.

      44      Tiesa, vienas iš Direktyvos 2000/53 tikslų yra pasiekti, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos
         apdorojimo įmonėms. Tačiau, siekiant įgyvendinti šį tikslą, tai, kad pristatymas nemokamas, yra tik viena iš kelių minėtam
         tikslui pasiekti skirtų skatinimo priemonių.

      45      Taigi tikslas, kuriuo siekiama sudaryti sąlygas, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų surinktos, pagal
         atitinkamą apdorojimo įmonių sistemą Prancūzijos teisėje grindžiamas ne tik skatinančia nuostata, bet ir represinėmis priemonėmis,
         skirtomis nubausti už eksploatuoti netinkamų transporto priemonių palikimą.

      46      Tokiomis aplinkybėmis Prancūzijos teisėje įtvirtintos priemonės, atsižvelgiant į Direktyvos 2000/53 esmę, atrodo pakankamos
         numatytam tikslui pasiekti, nesant reikalo įpareigoti visų apdorojimo įmonių ir dėl to ardytojų perimti eksploatuoti netinkamas
         priemones.

      47      Galiausiai gegužės 13 d. nutarimu dėl patvirtintų smulkintojų kompensavimo taisyklių įtvirtinta kompensavimo tvarka yra tik
         atlygis už jų pareigą priimti. Todėl Komisija klaidingai mano, kad nenumačius kompensacijos ardytojams Prancūzijos sistema,
         pagal kurią gamintojai padengia apdorojimo išlaidas, neatitinka Direktyvos 2000/53 tikslų.

      Teisingumo Teismo vertinimas
      48      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad iš paties Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalies teksto aiškiai matyti, kad eksploatuoti
         netinkamų transporto priemonių pristatymas patvirtintai apdorojimo įmonei turi būti nemokamas, nes su tuo susijusias išlaidas
         padengia gamintojai.

      49      Iš to visų pirma išplaukia, kad pagal nacionalinę sistemą kiekvienam ardytojui, savanoriškai sutinkančiam priimti eksploatuoti
         netinkamą transporto priemonę ją sunaikinti, turi būti numatyta apdorojimo išlaidų kompensavimo sistema, šiuo atveju tokia
         pati kaip ir numatytoji apdorojimo įmonėms, kurios pagal nacionalinę sistemą privalo tokią priemonę priimti.

      50      Todėl reikia jau dabar konstatuoti, kad į Dekreto Nr. 2003‑727 6 straipsnyje numatytą kompensavimo sistemą neįtraukusi ardytojų,
         sutikusių priimti transporto priemonę sunaikinti, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2000/53
         5 straipsnio 4 dalį.

      51      Dėl klausimo, ar Direktyvą 2000/53 reikia aiškinti taip, kad ardytojai, kaip apdorojimo įmonės, ipso facto privalo priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones, kurias pateikia paskutinis turėtojas ir (arba) savininkas,
         reikia priminti, kad pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalies tekstą valstybės narės privalo imtis būtinų priemonių užtikrinti,
         kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos į patvirtintą apdorojimo įmonę.

      52      Nei iš šio, nei iš Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalies teksto nematyti, kad šį gabenimą į įmonę (pranc. k. nurodyta daugiskaita
         – įmones; „vers des“) reikia aiškinti taip, kad visos įmonės privalo sutikti priimti eksploatuoti netinkamas transporto priemones.

      53      Be to, konstatuotina, kad Direktyvos 2000/53 7 konstatuojamoje dalyje, kuri yra šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalies įžanga,
         numatyta, jog „valstybės narės turėtų užtikrinti, kad paskutinis eksploatuoti netinkamos transporto priemonės turėtojas ir
         (arba) savininkas galėtų pristatyti ją į patvirtintą apdorojimo įmonę nepatirdamas išlaidų <...>“.

      54      Ši konstatuojamoji dalis, kurios redakcijoje prancūzų k. pavartota „į vieną iš“ (pranc. k. „à une“) patvirtintų apdorojimo
         įmonių, o ne į „bet kokią“ (pranc. k. „à toute“) patvirtintą apdorojimo įmonę, ir tai atitinka jos redakciją anglų k. („an
         authorised treatment facility“, o ne „any“) bei vokiečių k. („bei „einer“ zugelassenen Verwertungsanlage“, o ne „jeder“),
         labiau atitinka Prancūzijos Respublikos pateiktą aiškinimą.

      55      Šis aiškinimas taip pat išplaukia iš teleologinio nagrinėjamos nuostatos aiškinimo. Iš tiesų pagal Direktyvos 2000/53 5 straipsnio
         2 dalį vienas iš jos tikslų yra užtikrinti, kad visos eksploatuoti netinkamos transporto priemonės būtų nugabentos į patvirtintą
         apdorojimo įmonę, ir nors šiam tikslui priimamos priemonės, išskyrus 5 straipsnio 4 dalyje numatytą reikalavimą, kad nemokamai
         būtų priimama, priklauso valstybių narių kompetencijai, iš to darytina išvada, kad minėta direktyva nedraudžia tam tikroms
         apdorojimo įmonėms suteiktos galimybės pasirinkti, ar priimti, su sąlyga, kad privalančių priimti eksploatuoti netinkamas
         transporto priemones apdorojimo įmonių skaičius yra pakankamas, jog praktiškai būtų galima nugabenti į tokią įmonę.

      56      Taigi Prancūzijos teisėje numačius, viena vertus, smulkintojų ir surinkimo centrų pareigą priimti eksploatuoti netinkamas
         transporto priemones, ir, antra vertus, griežtas baudas palikus tokią transporto priemonę, kurios nurodytos Prancūzijos Respublikos
         atsiliepimo į ieškinį 65 punkte, šia teise buvo įtvirtinta eksploatuoti netinkamų transporto priemonių priėmimo sistema, kuri
         negali būti laikoma nesuderinama su Direktyvos 2000/53 5 straipsnio 4 dalimi.

      57      Taigi reikia konstatuoti, kad ketvirtasis kaltinimas yra pagrįstas tiek, kiek į Dekreto Nr. 2003‑727 6 straipsnyje numatytą
         kompensavimo sistemą neįtraukti ardytojai, sutikę priimti eksploatuoti netinkamą transporto priemonę sunaikinti, o likusią
         šio kaltinimo dalį reikia atmesti.

       Dėl penktojo kaltinimo, kad tai, jog šią direktyvą į Prancūzijos teisę perkeliančiose nuostatose nėra „išrinkimo“ sąvokos,
            neatitinka Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalies
      Šalių argumentai
      58      Grįsdama šį kaltinimą Komisija tvirtina, kad nurodant pirmąjį apdorojimo operacijų etapą Dekrete Nr. 2003‑727 nėra „išrinkimo“
         (pranc. k. „déshabillage“) sąvokos, kuri vartojama Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalyje. Nors Komisija supranta, kad šis
         terminas, kuris atsirado iš netinkamo angliško žodžio „stripping“ vertimo, prancūzų kalboje pakankamai sunkiai pritaikomas
         transporto priemonei, jis apibūdina būtiniausią išmontavimo operaciją, atliekamą prieš bet kokią kitą apdorojimo operaciją,
         ir ypač prieš šalinant aplinkos taršos šaltinius.

      59      Prancūzijos Respublika pastebi, kad neįmanoma apibrėžti „išrinkimo“ sąvokos. Toliau ji pastebi, kad Direktyvos 2000/53 6 straipsnio
         3 dalyje išvardytos apdorojimo operacijos yra tik būtiniausios apdorojimo pareigos, kurias turi galėti vykdyti apdorojimo
         operacijas atliekantis subjektas ar įmonė. Taigi, šios valstybės narės teigimu, ši nuostata nėra skirta išsamiai aprašyti
         apdorojimo procesą arba valstybėms narėms nustatyti tikslią apdorojimo operacijų eigą.

      60      Prancūzijos Respublika daro išvadą, kad terminas „neterštų aplinkos“ taikomas visoms Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalyje
         numatytoms apdorojimo operacijoms, todėl ši nuostata teisingai perkelta Prancūzijos teisėje, kur įtvirtintas principas, pagal
         kurį prieš bet kokį apdorojimą reikia pašalinti aplinkos taršos šaltinius.

      Teisingumo Teismo vertinimas
      61      Visų pirma reikia konstatuoti, jog, nepaisant to, kad nėra „išrinkimo“ sąvokos apibrėžimo, neginčijama, kad tiek išrinkimas,
         tiek aplinkos taršos šaltinių šalinimas susiję su transporto priemonių dalimis, kurių sudėtyje yra kenksmingų medžiagų ir
         kurios, siekiant sumažinti bet kokį neigiamą poveikį aplinkai, turi būti išmontuotos prieš bet kokį kitą apdorojimą.

      62      Antra, reikia pažymėti, kad, Komisijos teigimu, kriterijus, pagal kurį transporto priemonių detalės, kurių sudėtyje yra kenksmingų
         medžiagų ir kurios, anot jos, turi būti „išrinktos“, atskiriamos nuo detalių, iš kurių būtina „pašalinti aplinkos taršos šaltinius“,
         yra tai, kad pirmosios detalės yra lengvai išmontuojamos nekeliant pavojaus aplinkai. Taigi lengvai išmontuojamas baterijas
         apima „išrinkimas“, o tokiomis nesančias baterijas – „aplinkos taršos šaltinių šalinimas“.

      63      Atsižvelgiant į šias išvadas, Direktyvos 2000/53 6 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, jog „išrinkimas“ turi būti laikomas
         operacija, kuria pradedamos „apdorojimo operacijos“, „kad (eksploatuoti netinkamos transporto priemonės) neterštų aplinkos“,
         ir šis išrinkimas sudaro apdorojimo operacijų dalį. Todėl įtvirtinusi principą, pagal kurį prieš bet kokį apdorojimą reikia
         pašalinti aplinkos taršos šaltinius, tačiau prie „išrinkimo“ sąvokos nepatikslinusi, kad aplinkos taršos šaltinių šalinimas
         pradedamas išmontuojant lengvai išmontuojamas dalis, o tai atrodo privaloma daryti, Prancūzijos Respublika įvykdė įsipareigojimus
         pagal šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalį.

      64      Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti penktąjį kaltinimą.

       Dėl šeštojo kaltinimo, kad žodžių „nekenkia aplinkai“ aiškinimas neatitinka Direktyvos 2000/53 7 straipsnio 1 dalies
      Šalių argumentai
      65      Komisija pažymi, kad Dekreto Nr. 2003‑727 7 straipsnyje, kuriuo perkeliama Direktyvos 2000/53 7 straipsnio 1 dalis, numatyta,
         kad eksploatuoti netinkamų transporto priemonių medžiagos ir dalys ne naikinamos, o pakartotinai ar kitaip naudojamos ir perdirbamos
         „kiekvieną kartą, kai techninės ir ekonominės sąlygos tai leidžia“, o šios direktyvos 7 straipsnyje pirmenybė teikiama perdirbimui,
         „kai tai nekenkia aplinkai“.

      66      Komisija mano, kad nuoroda į „technines ir ekonomines sąlygas“ siekiama skirtingo tikslo, nei norėjo Sąjungos teisės aktų
         leidėjas, nes pasirenkant, ar perdirbti, ar taikyti kitą operaciją, akcentuojama ne aplinkos apsauga, o ekonominis rentabilumas
         arba galimybė techniškai tai daryti mažiausiomis sąnaudomis.

      67      Prancūzijos Respublika mano, kad perdirbimo, „kai tai nekenkia aplinkai“, sąvokai negalima pripažinti norminės reikšmės, nes
         teisės nuostatos norminis poveikis priklauso nuo iš jos išplaukiančios pareigos aiškumo ir tikslumo.

      68      Šios valstybės narės teigimu, ardytojai ir smulkintojai neturi galimybių numatyti, ar jų veiksmų pasekmės „nekenkia aplinkai“,
         ir todėl nustatyti aplinkybes, kuriomis jie turi teikti pirmenybę perdirbimui. Taigi Prancūzijos teisėje įtvirtintas subjektyvus
         požiūris į perdirbimui teiktiną pirmenybę, nes ji gali būti įvertinta tik kiekvienu konkrečiu atveju atskirai.

      Teisingumo Teismo vertinimas
      69      Visų pirma reikia pažymėti, kad Direktyvos 2000/53 7 straipsnio 1 dalyje vartojama frazė „kai tai nekenkia aplinkai“ į Prancūzijos
         teisę yra perkelta teisingai, jeigu Dekreto Nr. 2003‑727 7 straipsnio antroje pastraipoje vartojama frazė „kiekvieną kartą,
         kai techninės ir ekonominės sąlygos tai leidžia“ gali būti laikoma lygiaverte pirmajai.

      70      Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad abi šias frazes reikia vertinti kiekvienu konkrečiu atveju atskirai, ir šis vertinimas
         pagal savo pobūdį yra tam tikra prasme subjektyvus.

      71      Be to, reikia pastebėti, kad abi šios frazės nesiskiria savo norminiu poveikiu, nes jį, kaip nurodo Prancūzijos Respublika,
         lemia šiomis frazėmis apibūdintos pareigos aiškumas ir tikslumas.

      72      Kalbant apie, pirma, Direktyvos 2000/53 7 straipsnyje ir, antra, Dekreto Nr. 2003‑727 7 straipsnyje numatytos pareigos perdirbti
         turinį, pažymėtina, kad pastarajame straipsnyje įtvirtintos sąlygos galiausiai yra ekonominio pobūdžio, nes perdirbimą, be
         jokios abejonės, galima numatyti taikyti tik su sąlyga, kad jį bus įmanoma techniškai atlikti.

      73      Iš to išplaukia, kad šio sprendimo 69 punkte nurodytų dviejų frazių turinys gali būti laikomas lygiaverčiu, tik jeigu sąvoka
         „kai tai nekenkia aplinkai“ yra lygiavertė „galimybei atlikti ekonominiu požiūriu“.

      74      Taigi, net jeigu būtų galima pripažinti, kad abi šios sąvokos turi tam tikrų bendrų aspektų, akivaizdu, kad jos nelygiavertės.

      75      Todėl šeštasis kaltinimas yra pagrįstas.

      76      Iš viso to, kad išdėstyta, reikia konstatuoti, kad nepriėmusi visų Direktyvos 2000/53 2 straipsnio 13 punktą, 4 straipsnio
         2 dalies a punktą, 5 straipsnio 3 dalį ir 4 dalį tiek, kiek į apdorojimo išlaidų kompensavimo sistemą neįtraukti ardytojai,
         sutikę priimti sunaikinti netinkamą eksploatuoti transporto priemonę, 7 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį teisingai
         ir visiškai perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      77      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama,
         Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.

      78      Kadangi Komisijos ir Prancūzijos Respublikos dalis reikalavimų buvo patenkinta, o dalis atmesta, jos padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nepriėmusi visų 2000 m. rugsėjo 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/53/EB dėl eksploatuoti netinkamų transporto
            priemonių 2 straipsnio 13 punktą, 4 straipsnio 2 dalies a punktą, 5 straipsnio 3 dalį ir 4 dalį tiek, kiek į apdorojimo išlaidų
            kompensavimo sistemą neįtraukti ardytojai, sutikę priimti sunaikinti netinkamą eksploatuoti priemonę transporto priemonę,
            7 straipsnio 1 dalį ir 8 straipsnio 3 dalį teisingai ir visiškai perkeliančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Prancūzijos Respublika
            neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Europos Komisija ir Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1996 m. vasario 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Valstybės pagalba. # Byla C-122/94.


2005 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Gustav Thommes prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas. # Byla T-195/03.


1985 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # F. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Régime disciplinaire. # Byla 228/83.


1982 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Luigi De Pascale prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 164/80.


title: 2010 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Belgische Staat prieš Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van Cassatie - Belgija.#Bendrijos muitinės kodeksas - Skola muitinei - Muito suma - 217 ir 221 straipsniai - Bendrijų nuosavi ištekliai - Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000 - 6 straipsnis - Reikalavimas įtraukti muitų sumą į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui - "Teisiškai privalomos sumokėti" sumos sąvoka.#Byla C-264/08.

text:
      Byla C‑264/08
      Belgische Staat
      prieš
      Direct Parcel Distribution Belgium NV
      (Hof van Cassatie prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Skola muitinei – Muito suma – 217 ir 221 straipsniai – Bendrijų nuosavi ištekliai – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000 – 6 straipsnis − Reikalavimas įtraukti muitų sumą į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui – „Teisiškai privalomos sumokėti“ sumos sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      1.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo ir eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 217 straipsnio 1 dalis ir 221 straipsnio 1 dalis)
      2.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo ir eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 217 straipsnio 1 dalis ir 221 straipsnio 1 dalis bei Tarybos reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnis)
      3.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo ir eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes – Reikalavimas įtraukti muitų
            sumą į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 1 dalis)
      4.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo ir eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes – Reikalavimas įtraukti muitų
            sumą į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 217 straipsnis)
      5.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo arba eksporto muitų grąžinimas arba atsisakymas juos išieškoti – Reikalavimas
            įtraukti muitų sumą į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 217 straipsnio 1 dalis ir 221 straipsnio 1 dalis)
      6.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo arba eksporto muitų grąžinimas arba atsisakymas juos išieškoti – Reikalavimas
            įtraukti muitų sumą į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 1 ir 3 dalys bei 236 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa)
      1.        Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 221 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad joje nurodytų
         išieškotinų muitų „įtraukimas į apskaitą“ yra jų sumos „įtraukimas į apskaitą“ šio reglamento 217 straipsnio 1 dalies prasme.

      (žr. 17 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        „Įtraukimą į apskaitą“ Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 217 straipsnio 1 dalies prasme reikia
         skirti nuo nustatytų muitų įrašymo į nuosavų išteklių sąskaitą Reglamento Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB
         dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 6 straipsnio prasme. Kadangi Reglamento Nr. 2913/92 217 straipsniu nenustatomos nei
         praktinės „įtraukimo į apskaitą“ šios nuostatos prasme taisyklės, nei minimalūs techniniai ar formos reikalavimai, šis įtraukimas
         į apskaitą, kuris gali būti atliktas įrašant jį į protokolą, kuriuo konstatuojamas muitų srities teisės aktų pažeidimas, turi
         būti atliekamas taip, kad būtų užtikrinta, jog kompetentingos muitinės tarnybos į apskaitos registrus arba bet kurią kitą
         jiems lygiavertę duomenų laikmeną įrašytų tikslią importo ar eksporto muitų, sudarančių skolą muitinei, sumą, taip visų pirma
         sudarydamos sąlygas patikimai nustatyti atitinkamų sumų įtraukimą į apskaitą ir, be kita ko, susieti jį su mokesčių mokėtoju.

      (žr. 18–20, 22–25 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 221 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad atitinkama
         tvarka muitinės tarnybų pateiktas pranešimas skolininkui apie mokėtiną importo arba eksporto muitų sumą yra galiojantis tik
         jei prieš tai minėtos tarnybos šių muitų sumą įtraukė į apskaitą. Tokios chronologinės muito sumos įtraukimo į apskaitą ir
         pranešimo apie ją operacijų sekos turi būti laikomasi, nes priešingu atveju mokesčių mokėtojai būtų vertinami nevienodai,
         be to, būtų pakenkta harmoningam muitų sąjungos veikimui.

      Be to, valstybės narės neprivalo priimti specialių proceso normų, nustatančių tvarką, kaip mokesčių mokėtojui turi būti pranešama
         apie importo arba eksporto muitų sumą, jeigu šiam pranešimui gali būti taikomos bendrosios nacionalinės proceso normos, kuriomis
         mokesčių mokėtojui garantuojama adekvati informacija ir sudaromos sąlygos ginti savo teises žinant bylos faktus.

      (žr. 26–30 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
      4.        Bendrijos teisė nedraudžia nacionaliniam teismui preziumuoti muitinės teiginio, kad importo ar eksporto muitų suma buvo įtraukta
         į apskaitą Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 217 straipsnio prasme prieš pranešant apie ją skolininkui,
         teisingumo, jei laikomasi veiksmingumo ir ekvivalentiškumo principų.

      Tam tikroje srityje nesant Bendrijos teisės reglamentavimo, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi
         nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti asmenims iš Bendrijos teisės tiesioginio veikimo kylančių teisių apsaugą, procesines
         taisykles su sąlyga, kad, vadovaujantis lygiavertiškumo principu, šios taisyklės nebus mažiau palankios nei taikomos panašiems
         nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams ir kad, vadovaujantis veiksmingumo principu, dėl jų naudojimasis Bendrijos teisėje
         nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas. Šie argumentai taip pat galioja ir įrodinėjimo
         tvarkai, kaip antai įrodinėjimo naštos paskirstymo taisyklėms, kuri taikoma ieškiniams dėl su Bendrijos teisės pažeidimu susijusių
         ginčų.

      Taigi, nacionalinis teismas, konkrečioje byloje nustatęs, jog dėl muitinės skolą turinčiam sumokėti asmeniui tenkančios pareigos
         įrodyti šios skolos neįtraukimą į apskaitą gali būti neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pateikti tokį įrodymą, nes, be kita
         ko, tai yra duomenys, kurių mokesčių mokėtojas negali turėti, privalo, užtikrindamas veiksmingumo principo laikymąsi, imtis
         visų jam nacionaline teise suteiktų procesinių priemonių, kurioms priskiriamas reikiamų tyrimo priemonių taikymas, įskaitant
         vienos iš ginčo šalių ar trečiojo asmens įpareigojimą pateikti aktą ar dokumentą.

      (žr. 32–36 punktus, rezoliucinės dalies 4 punktą)
      5.        Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 221 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad prieš siųsdamos
         pranešimą apie išieškotiną muito sumą atitinkamos valstybės narės muitinės tarnybos privalėjo įtraukti šią sumą į apskaitą,
         o neįtraukusios į apskaitą pagal šio reglamento 217 straipsnio 1 dalį negali šios sumos išieškoti; vis dėlto šios tarnybos
         išlaiko galimybę iš naujo pranešti apie tą pačią sumą laikydamosi šio reglamento 221 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų
         ir senaties taisyklių, galiojusių skolos muitinei atsiradimo dieną.

      (žr. 37–39 punktus, rezoliucinės dalies 5 punktą)
      6.        Nors importo ar eksporto muitų suma išlieka „teisiškai privaloma sumokėti“ Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės
         kodeksą, 236 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos prasme, net jei apie šią sumą nebuvo pranešta mokesčių mokėtojui pagal
         šio reglamento 221 straipsnio 1 dalį, vis dėlto, jei tokio pranešimo nebegalima pateikti dėl to, kad pasibaigė šio reglamento
         221 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas terminas, šis mokesčių mokėtojas iš principo privalo turėti galimybę susigrąžinti šią
         sumą iš ją surinkusios valstybės narės.

      Nesant Bendrijos teisės reglamentavimo neteisėtai surinktų mokesčių grąžinimo srityje, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės
         teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės asmenims
         kylančių teisių apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad, pirma, tokios taisyklės nebus mažiau palankios nei taikomos
         panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas) ir, antra, dėl jų naudojimasis Bendrijos
         teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas).

      (žr. 40–47 punktus, rezoliucinės dalies 6 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. sausio 28 d.(*)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Skola muitinei – Muito suma – 217 ir 221 straipsniai – Bendrijų nuosavi ištekliai – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000 – 6 straipsnis − Reikalavimas įtraukti muitų sumą į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui – „Teisiškai privalomos sumokėti“ sumos sąvoka“
      Byloje C‑264/08
      dėl Hof van Cassatie (Belgija) 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. birželio 19 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Belgische Staat
      prieš
      Direct Parcel Distribution Belgium NV,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro antrosios kolegijos pirmininko pareigas einantis C. W. A. Timmermans (pranešėjas), teisėjai K. Schiemann ir L. Bay Larsen,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Direct Parcel Distribution Belgium NV, atstovaujamos advocaat K. Wille,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes‑Purokoskii,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Roels,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos
         muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Muitinės kodeksas),
         217 straipsnio 1 dalies ir 221 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.

      2        Prašymas pateiktas byloje tarp Belgijos valstybės (Belgische Staat) ir bendrovės Direct Parcel Distribution Belgium NV (toliau – Direct Parcel) dėl importo muitų išieškojimo išleidus prekes.

       Teisinis pagrindas
       Muitinės kodeksas
      3        Muitinės kodekso 217 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
         tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).

      <…>
      2.      Valstybės narės nustato praktines muitų sumų įtraukimo į apskaitą procedūras. Tos procedūros gali skirtis atsižvelgiant į
         tai, ar, įvertinusi skolos muitinei atsiradimo aplinkybes, muitinė yra tikra, kad minėtos pinigų sumos bus sumokėtos, ar ne.“

      4        Pagal Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 ir 3 dalis:

      „1.      Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.
      <…>
      3.      Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos.
         Tačiau, jeigu priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti pinigų sumos, buvo
         veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla, toks pranešimas gali būti pateikiamas ir pasibaigus nurodytajam
         trejų metų laikotarpiui, jeigu jį pateikti leidžia galiojančios nuostatos.“

       Europos Bendrijų nuosavų išteklių reglamentavimas
      5        2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl
         Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 169), 6 straipsnyje,
         be kita ko, numatytos taisyklės, pagal kurias muitai, sudarantys skolą muitinei, įrašomi į nuosavų išteklių sąskaitą, kai
         jie nustatomi šio reglamento 2 straipsnyje numatyta tvarka.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      6        1999 m. lapkričio 18 d. Boeckmans Belgių NV (toliau – Boeckmans België) pateikė Antverpeno muitinei supaprastintą muitinės deklaraciją apie konteinerį su kepiniais, kurių gavėju nurodė Direct Parcel.

      7        Šis konteineris Direct Parcel pristatytas, nors muitinė nepatvirtino šios deklaracijos, todėl šis konteineris buvo neteisėtai paimtas iš muitinės priežiūros.

      8        2000 m. gegužės 26 d. ši muitinė informavo Boeckmans België, kad seniai pasibaigus muitinės formalumų sutvarkymo terminui atsirado skola muitinei.

      9        2000 m. spalio 3 d. raštu, kurį Boeckmans België apskundė 2001 m. sausio 10 d., ta pati muitinė paragino šią įmonę sumokėti skolą.

      10      Nesutikdama su tuo, kad yra atsakinga už šios skolos muitinei sumokėjimą, 2001 m. vasario 2 d. Boeckmans België apskundė Belgische Staat Antverpeno pirmosios instancijos teismui (Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen). 2001 m. vasario 8 d. šaukimu Boeckmans België pasiūlė į bylą jos pusėje įtraukti įmonę Direct Parcel, susijusią su skolomis, kurias iš jos reikalauja sumokėti Belgische Staat.

      11      Belgische Staat pareiškė priešpriešinį ieškinį, kuriuo prašo priteisti mokėtinus muitus solidariai iš Direct Parcel ir Boeckmans België.

      12      2004 m. balandžio 7 d. Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen atmetė Boeckmans België ieškinį ir priteisė iš jos bei Direct Parcel muitus.

      13      2006 m. lapkričio 7 d. sprendimu Antverpeno apeliacinis teismas (Hof van beroep te Antwerpen) panaikino šį sprendimą. Šis teismas pripažino, kad Belgische Staat teisė išieškoti atitinkamą skolą muitinei pasibaigė, nes Belgische Staat nepateikė jokių įrodymų apie tai, kad prieš pareikalaujant sumokėti šiuos muitus jie buvo įtraukti į apskaitą, kaip reikalaujama
         Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalimi.

      14      Dėl šio Hof van beroep te Antwerpen sprendimo Belgische Staat pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, remdamasi tuo, kad šios skolos muitinei
         pavėluotas įtraukimas į apskaitą arba neįtraukimas į ją nėra kliūtis muitinei išieškoti šią skolą.

      15      Šiomis aplinkybėmis Kasacinis teismas (Hof van Cassatie) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar įtraukimas į apskaitą [Muitinės kodekso] 221 straipsnio prasme yra įtraukimas į apskaitą [šio kodekso] 217 straipsnio prasme,
         kuriame numatyta, kad kiekvieną sumą muitinė įregistruoja apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose?

      2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, kaip turi būti vykdoma [Muitinės kodekso] 217 straipsnyje įtvirtinta pareiga
         įregistruoti muitų sumą „apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose“? Ar juo nustatomi
         minimalūs techniniai arba formos reikalavimai, ar, atvirkščiai, [šis] straipsnis palieka visiškai valstybių narių nuožiūrai
         nustatyti detalesnes muitų sumų įtraukimo į apskaitą nuostatas, nenustatydamas jokių minimalių reikalavimų? Ar šis įtraukimas
         į apskaitą skiriasi nuo [Reglamento Nr. 1150/2000] 6 straipsnyje nurodyto sumų įrašymo į nuosavų išteklių sąskaitas?

      3.      Ar [Muitinės kodekso] 221 straipsnio 1 dalį reikia suprasti taip, kad muitinės pranešimas skolininkui apie muito sumą pagal
         atitinkamas procedūras gali būti laikomas pranešimu skolininkui apie muito sumą 221 straipsnio 1 dalies prasme tik tuomet,
         kai muitinė įtraukė muito sumą į apskaitą prieš pranešdama apie ją skolininkui? Kaip reikia suprasti [šiame straipsnyje] vartojamą
         sąvoką „atitinkamos procedūros“?

      4.      Jei atsakymas į trečiąjį klausimą būtų teigiamas, ar galima daryti prielaidą valstybės naudai, kad muitų suma buvo įtraukta
         į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui? Ar gali nacionalinis teismas preziumuoti muitinės teiginio, kad muitų suma
         buvo įtraukta į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui, teisingumą, ar muitinė turi kiekvienu atveju teikti nacionaliniam
         teismui rašytinius muito sumos įtraukimo į apskaitą įrodymus?

      5.      Ar muitų sumos neįtraukus į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui, kaip nurodyta [Muitinės kodekso] 221 straipsnio
         1 dalyje, prarandama teisė gauti ar išieškoti skolą muitinei? Kitaip tariant, ar [šį straipsnį] reikia suprasti taip, kad
         muitinei pagal atitinkamas procedūras pranešus skolininkui apie muitų sumą, tačiau prieš tai neįtraukus jos į apskaitą, šios
         sumos negalima reikalauti ir norėdama vėliau ją išieškoti [ši] muitinė turi iš naujo pranešti apie ją skolininkui, prieš tai
         įtraukusi ją į apskaitą per [šiame straipsnyje] nustatytą senaties terminą?

      6.      Jei į penktąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, kokios pasekmės kils, jei skolininkas sumokės muito sumą, apie kurią jam
         buvo pranešta prieš tai jos neįtraukus į apskaitą? Ar toks mokėjimas laikytinas neprivalomu ir valstybės galima reikalauti
         grąžinti sumokėtą sumą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      16      Pirmuoju klausimu pakanka priminti, kad Teisingumo Teismas į jį jau yra atsakęs teigiamai 2008 m. liepos 9 d. Nutartyje Gerlach & Co. (C‑477/07, 18 ir 23 punktai).

      17      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad joje nurodytų išieškotinų
         muitų „įtraukimas į apskaitą“ yra jų sumos „įtraukimas į apskaitą“ šio kodekso 217 straipsnio 1 dalies prasme.

       Dėl antrojo klausimo
      18      Dėl antrojo klausimo antros dalies, kuria prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo,
         ar „įtraukimą į apskaitą“ Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalies prasme reikia skirti nuo Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnyje
         numatyto muitų sumos įrašymo į nuosavų išteklių sąskaitą, reikia pažymėti, kad į tai Teisingumo Teismas taip pat yra atsakęs
         minėtoje nutartyje Gerlach & Co. (22 ir 23 punktai).

      19      Nors toje nutartyje Teisingumo Teismas sprendė dėl 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89,
         įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), 6 straipsnio, jo išvada
         visiškai galioja ir Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsniui, kurio tekstas iš esmės identiškas Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio
         tekstui.

      20      Todėl manytina, kad „įtraukimą į apskaitą“ Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalies prasme reikia skirti nuo nustatytų muitų
         įrašymo į nuosavų išteklių sąskaitą Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio prasme.

      21      Dėl antrojo klausimo pirmos dalies, kuria klausiama, ar Muitinės kodekso 217 straipsniu nustatomi minimalūs techniniai arba
         formos muitų sumų įtraukimo į apskaitą reikalavimai, reikia pažymėti, jog iš Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalies pirmosios
         pastraipos matyti, kad įtraukimas į apskaitą reiškia muitinės tarnybų atliekamą skolą muitinei sudarančios importo ar eksporto
         muitų sumos įregistravimą apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose.

      22      Pagal šio kodekso 217 straipsnio 2 dalį valstybės narės nustato praktines muitų sumų įtraukimo į apskaitą procedūras, kurios
         gali skirtis atsižvelgiant į tai, ar, įvertinusi skolos muitinei atsiradimo aplinkybes, muitinė yra tikra, kad minėtos pinigų
         sumos bus sumokėtos, ar ne.

      23      Taigi, kadangi Muitinės kodekso 217 straipsniu nenustatomos nei praktinės „įtraukimo į apskaitą“ šios nuostatos prasme taisyklės,
         nei minimalūs techniniai ar formos reikalavimai, šis įtraukimas į apskaitą turi būti atliekamas taip, kad būtų užtikrinta,
         jog kompetentingos muitinės tarnybos į apskaitos registrus arba bet kurią kitą jiems lygiavertę duomenų laikmeną įrašytų tikslią
         importo ar eksporto muitų, sudarančių skolą muitinei, sumą, taip visų pirma sudarydamos sąlygas patikimai nustatyti atitinkamų
         sumų įtraukimą į apskaitą ir, be kita ko, susieti jį su mokesčių mokėtoju.

      24      Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad atsižvelgiant į diskreciją, kuri valstybėms narėms suteikta Muitinės kodekso
         217 straipsnio 2 dalimi, manytina, kad jos gali numatyti, jog skolą muitinei sudaranti muito suma į apskaitą įtraukiama tada,
         kai ji įrašoma į protokolą, kurį kompetentingos muitinės institucijos, kaip antai nurodytosios Bendrojo muitų ir akcizų įstatymo
         (Loi générale sur les douanes et accises), konsoliduoto 1977 m. liepos 18 d. Karaliaus dekretu (Belgisch Staatsblad, 1977 m. rugsėjo 21 d., p. 11425), patvirtinto 1978 m. liepos 6 d. Įstatymu dėl muitų ir akcizų (Loi concernant les douanes et accises) (Belgisch Staatsblad, 1978 m. rugpjūčio 12 d., p. 9013), 267 straipsnyje, surašo konstatuodamos taikytinų muitinės srities teisės aktų pažeidimą
         (2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Distillerie Smeets Hasselt ir kt., C‑126/08, Rink. p. I‑0000, 25 punktas).

      25      Taigi atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad „įtraukimą į apskaitą“ Muitinės kodekso
         217 straipsnio 1 dalies prasme reikia skirti nuo nustatytų muitų įrašymo į nuosavų išteklių sąskaitą Reglamento Nr. 1150/2000
         6 straipsnio prasme. Kadangi Muitinės kodekso 217 straipsniu nenustatomos nei praktinės „įtraukimo į apskaitą“ šios nuostatos
         prasme taisyklės, nei minimalūs techniniai ar formos reikalavimai, šis įtraukimas į apskaitą turi būti atliekamas taip, kad
         būtų užtikrinta, jog kompetentingos muitinės tarnybos į apskaitos registrus arba bet kurią kitą jiems lygiavertę duomenų laikmeną
         įrašytų tikslią importo ar eksporto muitų, sudarančių skolą muitinei, sumą, taip visų pirma sudarydamos sąlygas patikimai
         nustatyti atitinkamų sumų įtraukimą į apskaitą ir, be kita ko, susieti jį su mokesčių mokėtoju.

       Dėl trečiojo klausimo
      26      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalies formuluotės išplaukia, jog įtraukimas į
         apskaitą, kurį, remiantis šio kodekso 217 straipsnio 1 dalimi, sudaro muitinės tarnybų atliekamas muitų sumos įrašymas apskaitos
         registruose arba kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose, turi būtinai būti atliktas prieš pranešant skolininkui apie
         importo arba eksporto muitų sumą (žr., be kita ko, 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Snauwaert ir kt., C‑124/08 ir C‑125/08, Rink. p. I‑0000, 21 punktą).

      27      Iš tiesų tokios chronologinės muito sumos įtraukimo į apskaitą ir pranešimo apie ją operacijų sekos, įtvirtintos pačiame Muitinės
         kodekso VII antraštinės dalies 3 skyriaus 1 skirsnio pavadinime, t. y. „Muito sumos įtraukimas į apskaitą ir pranešimas apie
         ją skolininkui“, turi būti laikomasi, nes priešingu atveju mokesčių mokėtojai būtų vertinami nevienodai, be to, būtų pakenkta
         harmoningam muitų sąjungos veikimui (žr., be kita ko, minėto sprendimo Snauwaert ir kt. 22 punktą).

      28      Iš jos Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad atitinkama
         tvarka muitinės tarnybų pateiktas pranešimas skolininkui apie mokėtiną importo arba eksporto muitų sumą yra galiojantis tik
         jei prieš tai minėtos tarnybos šių muitų sumą įtraukė į apskaitą (žr., be kita ko, minėto sprendimo Snauwaert ir kt. 23 punktą).

      29      Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad valstybės narės neprivalo priimti specialių proceso normų, nustatančių tvarką,
         kaip mokesčių mokėtojui turi būti pranešama apie importo arba eksporto muitų sumą, jeigu minėtam pranešimui gali būti taikomos
         bendrosios nacionalinės proceso normos, kuriomis mokesčių mokėtojui garantuojama adekvati informacija ir sudaromos sąlygos
         ginti savo teises žinant bylos faktus (2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Molenbergnatie, C‑201/04, Rink. p. I‑2049, 54 punktas).

      30      Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog atitinkama
         tvarka muitinės tarnybų pateiktas pranešimas skolininkui apie mokėtiną importo arba eksporto muitų sumą yra galiojantis tik
         jei prieš tai minėtos tarnybos šių muitų sumą įtraukė į apskaitą. Valstybės narės neprivalo priimti specialių proceso normų,
         nustatančių tvarką, kaip mokesčių mokėtojui turi būti pranešama apie importo arba eksporto muitų sumą, jeigu minėtam pranešimui
         gali būti taikomos bendrosios nacionalinės proceso normos, kuriomis mokesčių mokėtojui garantuojama adekvati informacija ir
         sudaromos sąlygos ginti savo teises žinant bylos faktus.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      31      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Bendrijos teisė draudžia nacionaliniam
         teismui preziumuoti muitinės teiginio, kad muitų suma buvo įtraukta į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui, teisingumą,
         ir ar Bendrijos teisė reikalauja, kad šios institucijos kiekvienu atveju pateiktų nacionaliniam teismui rašytinių muitų sumos
         įtraukimo į apskaitą įrodymų.

      32      Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad Bendrijos teisėje nėra jokios specialios nuostatos, skirtos muitinės skolos „įtraukimo į apskaitą“
         Muitinės kodekso 217 straipsnio prasme įrodinėjimo naštai.

      33      Nesant Bendrijos teisės reglamentavimo šioje srityje, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi nustatyti
         ieškinių, skirtų užtikrinti asmenims iš Bendrijos teisės tiesioginio veikimo kylančių teisių apsaugą, procesines taisykles
         su sąlyga, kad šios taisyklės nebus mažiau palankios nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo
         principas) ir kad dėl jų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas
         (veiksmingumo principas) (žr., be kita ko, 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Laboratoires Boiron, C‑526/04, Rink. p. I‑7529, 51 punktą ir 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Budějovický Budvar, C‑478/07, Rink. p. I‑0000, 88 punktą bei jame nurodytą teismo praktiką).

      34      Šie argumentai taip pat galioja ir įrodinėjimo tvarkai, kaip antai įrodinėjimo naštos paskirstymo taisyklėms, kuri taikoma
         ieškiniams dėl su Bendrijos teisės pažeidimu susijusių ginčų (žr., be kita ko, 2008 m. balandžio 24 d. Sprendimo Arcor, C‑55/06, Rink. p. I‑2931, 191 punktą).

      35      Kad būtų užtikrintas veiksmingumo principo laikymąsis, nacionalinis teismas, nustatęs, jog dėl muitinės skolą turinčiam sumokėti
         asmeniui tenkančios pareigos įrodyti šios skolos neįtraukimą į apskaitą gali būti neįmanoma arba pernelyg sudėtinga pateikti
         tokį įrodymą, nes, be kita ko, tai yra duomenys, kurių mokesčių mokėtojas negali turėti, privalo imtis visų jam nacionaline
         teise suteiktų procesinių priemonių, kurioms priskiriamas reikiamų tyrimo priemonių taikymas, įskaitant vienos iš ginčo šalių
         ar trečiojo asmens įpareigojimą pateikti aktą ar dokumentą (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Laboratoires Boiron 55 punktą).

      36      Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Bendrijos teisė nedraudžia nacionaliniam teismui preziumuoti muitinės teiginio,
         kad importo ar eksporto muitų suma buvo įtraukta į apskaitą Muitinės kodekso 217 straipsnio prasme prieš pranešant apie ją
         skolininkui, teisingumo, jei laikomasi veiksmingumo ir ekvivalentiškumo principų.

       Dėl penktojo klausimo
      37      Dėl klausimo, susijusio su skolos muitinei neįtraukimu į apskaitą prieš pranešant apie šios skolos sumą mokesčių mokėtojui,
         Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nors valstybės narės muitinei nesilaikius Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalies
         tai iš tiesų gali būti kliūtis teisiškai privalomos sumokėti muito sumos išieškojimui arba delspinigių skaičiavimui, tai nepaneigia,
         kad toks pažeidimas neturi jokio poveikio šių muitų egzistavimui (žr., be kita ko, 2005 m. spalio 20 d. Sprendimo Transport Maatschappij Traffic, C‑247/04, Rink. p. I‑9089, 28 punktą).

      38      Iš to išplaukia, kad muitinės tarnybos išlaiko galimybę iš naujo pranešti apie šią sumą laikydamosi Muitinės kodekso 221 straipsnio
         1 dalyje nustatytų sąlygų (minėtos nutarties Gerlach & Co. 28 punktas).

      39      Todėl į penktąjį klausimą atsakytina, jog Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad prieš siųsdamos
         pranešimą apie išieškotiną muito sumą atitinkamos valstybės narės muitinės tarnybos privalėjo įtraukti šią sumą į apskaitą,
         o neįtraukusios į apskaitą pagal Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalį negali šios sumos išieškoti; vis dėlto šios tarnybos
         išlaiko galimybę iš naujo pranešti apie ją laikydamosi Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų ir senaties
         taisyklių, galiojusių skolos muitinei atsiradimo dieną.

       Dėl šeštojo klausimo
      40      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad importo ar eksporto muitų suma išlieka „teisiškai privaloma sumokėti“ Muitinės kodekso
         236 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos prasme net jei apie šią sumą nebuvo pranešta skolininkui pagal šio kodekso 221 straipsnio
         1 dalį (minėto sprendimo Transport Maatschappij Traffic 29 punktas).

      41      Šie argumentai takomi ir tam atvejui, kai prieš pranešant apie šių muitų sumą mokesčių mokėtojui ji nebuvo įtraukta į apskaitą.

      42      Tokiu atveju, kaip minėta 39 punkte, muitinės tarnybos išsaugo galimybę iš naujo pranešti apie šią sumą laikydamosi Muitinės
         kodekso 221 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų ir senaties taisyklių, galiojusių skolos muitinei atsiradimo dieną.

      43      Jeigu pateikti tokio pranešimo nebegalima, nes pasibaigė Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas senaties terminas,
         skolai suėjo senatis ir dėl to ji išnyksta šio kodekso 233 straipsnio prasme (minėto sprendimo Molenbergnatie 40 ir 41 punktai).

      44      Tokiu atveju mokesčių mokėtojas iš principo privalėtų turėti galimybę susigrąžinti sumas, sumokėtas dengiant šią muitinės
         skolą.

      45      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką teisė susigrąžinti pažeidžiant Bendrijos teisę valstybėje narėje surinktus
         mokesčius yra Bendrijos nuostatomis, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas, asmenims suteikiamų teisių pasekmė ir papildymas.
         Taigi valstybė narė iš principo privalo grąžinti pažeidžiant Bendrijos teisę surinktus mokesčius (žr., be kita ko, 2007 m.
         kovo 13 d. Sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rink. p. I‑2107, 110 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      46      Nesant Bendrijos teisės reglamentavimo neteisėtai surinktų mokesčių grąžinimo srityje, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės
         teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės asmenims
         kylančių teisių apsaugą, procesines taisykles su sąlyga, kad, pirma, tokios taisyklės nebus mažiau palankios nei taikomos
         panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas), ir, antra, kad dėl jų naudojimasis Bendrijos
         teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (žr., be kita
         ko, minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation 111 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      47      Atsižvelgiant į nurodytus argumentus, į šeštąjį klausimą reikia atsakyti, kad nors importo ar eksporto muitų suma išlieka
         „teisiškai privaloma sumokėti“ Muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos prasme net jei apie šią sumą
         nebuvo pranešta mokesčių mokėtojui pagal šio kodekso 221 straipsnio 1 dalį, vis dėlto, jei tokio pranešimo nebegalima pateikti
         dėl to, kad pasibaigė šio kodekso 221 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas terminas, šis mokesčių mokėtojas iš principo privalo
         turėti galimybę susigrąžinti šią sumą iš ją surinkusios valstybės narės.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 221 straipsnio 1 dalis
            aiškintina taip, kad joje nurodytų išieškotinų muitų „įtraukimas į apskaitą“ yra jų sumos „įtraukimas į apskaitą“ šio reglamento
            217 straipsnio 1 dalies prasme.
      2.      „Įtraukimą į apskaitą“ Reglamento Nr. 2913/92 217 straipsnio 1 dalies prasme reikia skirti nuo nustatytų muitų įrašymo į nuosavų
            išteklių sąskaitą 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB,
            Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 6 straipsnio prasme. Kadangi Reglamento Nr. 2913/92 217 straipsniu nenustatomos
            nei praktinės „įtraukimo į apskaitą“ šios nuostatos prasme taisyklės, nei minimalūs techniniai ar formos reikalavimai, šis
            įtraukimas į apskaitą turi būti atliekamas taip, kad būtų užtikrinta, jog kompetentingos muitinės tarnybos į apskaitos registrus
            arba bet kurią kitą jiems lygiavertę duomenų laikmeną įrašytų tikslią importo ar eksporto muitų, sudarančių skolą muitinei,
            sumą, taip visų pirma sudarydamos sąlygas patikimai nustatyti atitinkamų sumų įtraukimą į apskaitą ir, be kita ko, susieti
            jį su mokesčių mokėtoju.
      3.      Reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad atitinkama tvarka muitinės tarnybų pateiktas pranešimas
            skolininkui apie mokėtiną importo arba eksporto muitų sumą yra galiojantis tik jei prieš tai minėtos tarnybos šių muitų sumą
            įtraukė į apskaitą. Valstybės narės neprivalo priimti specialių proceso normų, nustatančių tvarką, kaip mokesčių mokėtojui
            turi būti pranešama apie importo arba eksporto muitų sumą, jeigu minėtam pranešimui gali būti taikomos bendrosios nacionalinės
            proceso normos, kuriomis mokesčių mokėtojui garantuojama adekvati informacija ir sudaromos sąlygos ginti savo teises žinant
            bylos faktus.
      4.      Bendrijos teisė nedraudžia nacionaliniam teismui preziumuoti muitinės teiginio, kad importo ar eksporto muitų suma buvo įtraukta
            į apskaitą Reglamento Nr. 2913/92 217 straipsnio prasme prieš pranešant apie ją skolininkui, teisingumo, jei laikomasi veiksmingumo
            ir ekvivalentiškumo principų.
      5.      Reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad prieš siųsdamos pranešimą apie išieškotiną muito sumą
            atitinkamos valstybės narės muitinės tarnybos privalėjo įtraukti šią sumą į apskaitą, o neįtraukusios į apskaitą pagal Reglamento
            Nr. 2913/92 217 straipsnio 1 dalį negali šios sumos išieškoti; vis dėlto šios tarnybos išlaiko galimybę iš naujo pranešti
            apie tą pačią sumą laikydamosi Reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 1 dalyje nustatytų sąlygų ir senaties taisyklių, galiojusių
            skolos muitinei atsiradimo dieną.
      6.      Nors importo ar eksporto muitų suma išlieka „teisiškai privaloma sumokėti“ Reglamento Nr. 2913/92 236 straipsnio 1 dalies
            pirmosios pastraipos prasme net jei apie šią sumą nebuvo pranešta mokesčių mokėtojui pagal šio reglamento 221 straipsnio 1 dalį,
            vis dėlto, jei tokio pranešimo nebegalima pateikti dėl to, kad pasibaigė šio reglamento 221 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas
            terminas, šis mokesčių mokėtojas iš principo privalo turėti galimybę susigrąžinti šią sumą iš ją surinkusios valstybės narės.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.