title: 2012 m. kovo 1 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Dermod Patrick O’Brien prieš Ministry of Justice, anksčiau − Department for Constitutional Affairs.#Supreme Court of the United Kingdom prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną – Ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais, sąvoka – Ne visą darbo dieną dirbantys teisėjai, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną – Teisės į pensiją nesuteikimas.#Byla C‑393/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. kovo 1 d. (
            *1
         )
      „Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną — Ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais, sąvoka — Ne visą darbo dieną dirbantys teisėjai, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną — Teisės į pensiją nesuteikimas“
      Byloje C-393/10
      dėl Supreme Court of the United Kingdom (Jungtinės Karalystės Aukščiausiasis teismas) (Jungtinė Karalystė) 2010 m. liepos 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. rugpjūčio 4 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Dermod Patrick O’Brien

      prieš

         Ministry of Justice, anksčiau – Department for Constitutional Affairs,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. rugsėjo 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               D. P. O’Brien, atstovaujamo QC R. Allen ir baristerės R. Crasnow,

               —

                  Council of Immigration Judges (Imigracijos teisėjų taryba), atstovaujamos baristerio I. Rogers,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Behzadi-Spencer, padedamos QC T. Ward,

               —

               Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo baristerio B. Doherty,

               —

               Latvijos vyriausybės, atstovaujamos M. Borkoveca, Z. Rasnača ir I. Kalniņš,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek ir N. Yerrell,

         susipažinęs su 2011 m. lapkričio 17 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC) (OL L 14, 1998, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 267), iš dalies pakeistos 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos direktyva 98/23/EB (OL L 131, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 278, toliau – Direktyva 97/81), priede pateikto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalies aiškinimu.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas byloje D. P. O’Brien, Queen's Counsel (Karališkasis advokatas) ir buvęs Crown Court (Karališkasis teismas) neetatinis baudžiamųjų bylų teisėjas prieš Ministry of Justice (Teisingumo ministerija), anksčiau – Department for Constitutional Affairs, dėl pastarosios atsisakymo suteikti jam teisę į senatvės pensiją, kuri, remiantis pro rata temporis principu, atitiktų visą darbo dieną dirbančio teisėjo, į pensiją išeinančio sulaukus 65 metų amžiaus, ir iš esmės atliekančio tą patį darbą, senatvės pensiją.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal Direktyvą 98/23, kuria Direktyvos 97/81 taikymas buvo išplėstas Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės atžvilgiu, šiai valstybei narei nustatytas šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminas baigėsi 2000 m. balandžio 7 d.

               4

               Direktyvos 97/81 1 straipsnyje nurodyta, kad šios direktyvos tikslas yra įgyvendinti Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną.

               5

               Direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
               „kadangi šalys signatarės norėjo sudaryti Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną, kuris nustatytų šio darbo bendruosius principus ir minimalius reikalavimus; kadangi jos pareiškė norą sukurti bendrus pagrindus, kurie panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir skatintų sukurti galimybes dirbti ne visą darbo dieną tiek darbuotojams, tiek darbdaviams priimtinu pagrindu.“

               6

               Minėtos direktyvos 16 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
               „kadangi, atsižvelgiant į Bendrajame susitarime [dėl darbo ne visą darbo dieną] naudojamas sąvokas, kurios nėra konkrečiai apibrėžtos, ši direktyva leidžia valstybėms narėms pačioms apibrėžti minėtas sąvokas pagal jų nacionalinę teisę ir praktiką, taip kaip kitų socialinės politikos direktyvų, kuriose vartojamos panašios sąvokos atveju, jeigu šios sąvokos atitinka [šio] Bendrojo susitarimo turinį.“

               7

               Pagrindinei bylai svarbios yra šios Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną nuostatos:
               „1 straipsnis: Tikslas
               Bendrojo susitarimo tikslas:

                        a)

                        sudaryti sąlygas, kurios panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją ir gerintų darbo ne visą darbo dieną kokybę;

                        b)

                        sudaryti galimybes savanoriškumo pagrindu darbo ne visą darbo dieną plėtojimui ir prisidėti prie lankstaus darbo laiko grafiko organizavimo, atsižvelgiant į darbdavių ir darbuotojų reikmes.

                  2 straipsnis: Taikymo sritis

                        „1.

                        Šis Susitarimas taikomas ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams, kurie sudarė darbo sutartį arba kurių darbo santykius apibrėžia kiekvienoje valstybėje narėje galiojantys įstatymai, kolektyvinės sutartys arba praktika.

                        2.

                        Valstybės narės, pasitarusios su socialiniais partneriais ir remdamosi nacionaline teise, kolektyvinėmis sutartimis arba praktika, ir (arba) atitinkamo lygio socialiniai partneriai, remdamiesi nacionaline darbo santykių praktika pramonėje gali dėl objektyvių priežasčių netaikyti visų arba kai kurių šio Susitarimo sąlygų laikiniems darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną. Būtina nuolat peržiūrėti minėtas išimtis, nustatant, ar jų priežastys išlieka objektyvios ir pagrįstos.

                  3 straipsnis: Sąvokos
               Šiame susitarime:

                        1)

                        „Darbuotojas, dirbantis ne visą darbo dieną“ – darbuotojas, kurio įprastų darbo valandų skaičius, apskaičiuotas per savaitę arba pagal ne ilgesnį kaip vienerių metų darbo laiko vidurkį, yra mažesnis už panašaus darbuotojo, dirbančio visą darbo dieną, darbo valandas;

                        2)

                        „Panašus darbuotojas, dirbantis visą darbo dieną“ – toje pačioje įmonėje visą darbo dieną dirbantis darbuotojas, kuris sudarė to paties tipo darbo sutartį arba palaiko tokius pačius darbo santykius ir atlieka tą patį arba panašų darbą (profesines pareigas), tinkamai atsižvelgiant į kitus motyvus, įskaitant darbo stažą ir kvalifikaciją (įgūdžius).

                  <...>
               4 straipsnis: Nediskriminavimo principas

                        1.

                        Darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, negali būti sudaromos blogesnės darbo sąlygos negu panašioje situacijoje esantiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas.

                        2.

                        Prireikus taikomas pro rata temporis principas.

                        3.

                        Valstybės narės ir (arba) socialiniai partneriai, atsižvelgdami į Europos teisės aktus, nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis ir praktiką, nustato šio straipsnio taikymo priemones.

                        4.

                        Valstybės narės, pasikonsultavusios su socialiniais partneriais pagal nacionalinę teisę, kolektyvines sutartis arba praktiką, ir (arba) socialiniai partneriai prireikus gali dėl objektyvių priežasčių sudaryti specialias darbo sąlygas, susijusias su darbo stažu, darbo laiku arba uždarbiu. Atsižvelgiant į 4 straipsnio 1 dalyje nurodytą nediskriminavimo principą, būtina nuolat peržiūrėti profesinę kvalifikaciją, susijusią su darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, galimybe naudotis specialiomis darbo sąlygomis.

                  <...>“

         Nacionalinė teisė

               8

               Jungtinė Karalystė Direktyvą 97/81 ir Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną perkėlė 2000 m. Taisyklėmis dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną (Dėl mažiau palankaus požiūrio prevencijos) (Part-time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000) toliau – Taisyklės), kurios buvo priimtos 2000 m. birželio 8 d., o įsigaliojo 2000 m. liepos 1 d.

               9

               Taisyklių dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, 1 straipsnio 2 dalyje pateikiamos sąvokos, įskaitant šias:
               „Darbo sutartis“ – tai sutartis dėl tarnybos arba dėl stažuotės, nesvarbu, ar ji aiški, ar numanoma, taip pat (jeigu sutartis yra aiški), – ar sudaryta žodžiu, ar raštu;
               „Darbuotojas“ – tai fizinis asmuo, sudaręs arba dirbantis pagal arba (išskyrus kai šiose Taisyklėse nustatyta kitaip), jeigu darbo santykiai nutrūko, dirbęs pagal:

                        a)

                        darbo sutartį arba

                        b)

                        bet kokią kitą sutartį, nesvarbu, ar ji aiški, ar numanoma, taip pat (jeigu sutartis yra aiški), – ar sudaryta žodžiu, ar raštu, pagal kurią fizinis asmuo įsipareigoja pats asmeniškai atlikti bet kokį darbą arba suteikti bet kokias paslaugas kitai sutarties šaliai, kuri pagal šią sutartį nelaikytina šio fizinio asmens, kuris verčiasi tam tikra profesija arba vykdo tam tikrą verslą, klientu.“

               10

               Taisyklių dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, 5 straipsnyje nustatytas draudimas darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, taikyti nepagrįstą mažiau palankų vertinimą.

               11

               Šių Taisyklių IV dalies „Specialios asmenų kategorijos“ 12 straipsnio „Karališkoji tarnyba“ 1 dalyje nustatyta, kad šios Taisyklės taikomos karališkai tarnybai ir joje tarnaujantiems asmenims lygiai taip pat kaip kitiems darbo santykiams ir kitiems darbuotojams. Šio straipsnio 2 dalyje patikslinama, kad „Karališkoji tarnyba“ reiškia darbo santykius vyriausybės departamentuose arba bet kurį pareigūną ar įstaigą, Karalienės vardu vykdančius įstatyme nustatytas funkcijas.

               12

               Taisyklių dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, 17 straipsnyje „Asmenys, einantys teismines pareigas“ numatyta, kad jos netaikomos „fiziniam asmeniui, vykdančiam teismines funkcijas, jeigu jam atlyginama mokant honorarą už dieną“.

               13

               1971 m. Teismų įstatymo (Courts Act 1971) 21 straipsnio originali redakcija buvo tokia:
               „1.   Jos Didenybė gali kartkartėmis paskirti kvalifikuotus asmenis, vadinamuosius neetatinius baudžiamųjų bylų teisėjus, Crown Court teisėjais, dirbančiais ne visą darbo dieną, taip pat vykdyti kitas teismines funkcijas, kurios jiems gali būti patikėtos šiuo ar bet kuriuo kitu aktu.
               2.   Asmuo gali būti skiriamas neetatiniu baudžiamųjų bylų teisėju, jeigu jį Jos Didenybei rekomendavo Lord Chancellor (Lordas Kancleris).
               3.   Skiriant asmenį neetatiniu baudžiamųjų bylų teisėju, nurodomas jo paskyrimo terminas, taip pat, – kaip dažnai per jo paskyrimo laikotarpį iš jo bus reikalaujama būti pasirengus vykdyti neetatinio baudžiamųjų bylų teisėjo funkcijas ir kokia bus šių funkcijų vykdymo trukmė konkrečiu atveju.
               <...>
               7.   Iš Parlamento numatytų lėšų neetatiniams baudžiamųjų bylų teisėjams mokamas atlyginimas ir išmokos, kurių dydį, patvirtinus Minister for the Civil Service, nustato Lord Chancellor.“

               14

               Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, teisėjų pensijų sistema reglamentuojama 1981 m. Teisėjų pensijų įstatymu (Judicial Pensions Act 1981), iš dalies pakeistu 1993 m. Teisėjų pensijų ir išėjimo į pensiją įstatymu (Judicial Pensions and Retirement Act 1993). Pagal šio iš dalies pakeisto įstatymo 1 straipsnio 6 dalį „teisminės funkcijos, atitinkančios sąlygas“, būtinas taikyti teisėjų pensijų sistemą, yra visos minėto įstatymo 1 priede išvardytos funkcijos, jeigu už jų vykdymą mokamas darbo užmokestis. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad nėra jokios aiškios nuostatos dėl neetatinių baudžiamųjų bylų teisėjų arba kitų teisėjų, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, pensijų.

               15

               Iš bylos medžiagos matyti, kad Jungtinė Karalystė nesiėmė priemonių pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 2 punktą.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               16

               Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad Jungtinėje Karalystėje istoriškai teisėjai apibūdinami kaip „funkcijas vykdantys asmenys“, dirbantys ne pagal darbo sutartis.

               17

               Po 1971 m. Teismų įstatymo priėmimo pastebimai didėjo teisėjų, dirbančių ne visą darbo dieną, skaičius. Juos reikia skirstyti į ne visą darbo dieną dirbančius teisėjus, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, prie kurių priskiriamas D. P. O’Brien, ir ne visą darbo dieną dirbančius teisėjus, kuriems mokamas darbo užmokestis. Neetatiniai baudžiamųjų bylų teisėjai dažniausiai dirba Crown Courts. Jų dienos atlyginimas yra lygus 1/20 Circuit Judge (apygardos teisėjas), dirbančio visą darbo dieną, darbo užmokesčio. Priešingai nei teisėjai, dirbantys visą darbo dieną, ir teisėjai, dirbantys ne visą darbo dieną, kuriems mokamas darbo užmokestis, neetatiniai baudžiamųjų bylų teisėjai neturi teisės į senatvės pensiją.

               18

               1962 m. D. P. O’Brien buvo įtrauktas į advokatų sąrašus, o 1983 m. jis tapo Queen's Counsel. Nuo 1978 m. iki išėjimo į pensiją 2005 m., kai jam suėjo 65 metai, jis dirbo neetatiniu baudžiamųjų bylų teisėju. Taigi, remdamasis Direktyva 97/81 ir Taisyklėmis dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, jis prašė suteikti jam teisę į senatvės pensiją, kuri, remiantis pro rata temporis principu, atitiktų senatvės pensiją, į kurią teisę turėtų visą darbo dieną dirbantis Circuit Judge, į pensiją išėjęs tą pačią dieną. Department for Constitutional Affairs atmetė prašymą nurodydamas, kad D. P. O’Brien negali reikalauti senatvės pensijos.

               19

               2005 m. rugsėjo mėn. D. P. O’Brien pradėjo procesą Employment Tribunal (Darbo teismas). Šiame teisme jis laimėjo bylą, tačiau apeliaciniame procese Employment Appeal Tribunal (Apeliacinis darbo teismas) bylą pralaimėjo dėl to, kad ieškinys pirmosios instancijos teisme buvo pareikštas pavėluotai. Vėliau buvo nuspręsta, kad tiek klausimas dėl esmės, tiek klausimas dėl senaties termino turi būti išnagrinėtas Court of Appeal (Apeliacinis teismas) nagrinėjant bylą kaip formuojančią precedentą (test case). 2008 m. gruodžio mėn. šis teismas patenkino D. P. O’Brien apeliacinį skundą dėl senaties termino, tačiau nurodė Employment Tribunal atmesti reikalavimą dėl esmės. Todėl D. P. O’Brien kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą.

               20

               Šis teismas nurodo, kad teisminės funkcijos yra vienos iš seniausių ir svarbiausių funkcijų, žinomų nacionalinėje teisėje. Be to, jis pažymi, kad neetatinis baudžiamosios teisės teisėjas vykdo funkcijas, suteikiančias jam didelę sprendimų priėmimo laisvę, ir kad jo nevaržo aukštesnės valdžios nurodymai, susiję su jo, kaip teisėjo, funkcijų vykdymu. Vis dėlto Supreme Court of the United Kingdom mano, kad teisminėms funkcijoms būdinga dauguma darbo santykių savybių.

               21

               Remdamasis Teisingumo Teismo praktika Supreme Court of the United Kingdom daro išvadą, kad nėra vienareikšmio sąvokos „darbuotojas“ apibrėžimo. Be to, jis nurodo, kad, atsižvelgiant į Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalį, skaitomą kartu su Direktyvos 97/81 16 konstatuojamąja dalimi, sąvokai „darbuotojas“ aiškinti tampa svarbi vidaus teisė, tačiau ja remiantis negalima neatsižvelgti į Sąjungos teisės aktus pagrindžiančius principus ir taip juos pažeisti.

               22

               Šis teismas prašo išaiškinti, ar nukrypimo nacionalinėje teisėje nuo Bendrijos taisės nuostatos leistinumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į kurią nors, ar į visas iš šių aplinkybių, t. y. pirma, asmenų, kuriems daromas poveikis, skaičių, antra, ypatingą teismų, kuriems esminis dalykas yra sprendimų priėmimo laisvė, padėtį, trečia, daugiau ar mažiau savanorišką šio nukrypimo pobūdį. Kiek tai susiję su šiuo paskutiniuoju aspektu, Supreme Court of the United Kingdom pažymi, kad Taisyklių dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, 17 straipsnyje numatyta išimtis, kuri taikoma teisėjams, dirbantiems ne visą darbo dieną, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, atrodo, yra sąmoninga išimtis konkrečios kategorijos atžvilgiu, nes tą patį arba panašų darbą atliekantys jų kolegos, dirbantys visą darbo dieną, arba dirbantys ne visą darbo dieną, tačiau gaunantys darbo užmokestį, turi teisę į senatvės pensiją.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Supreme Court of the United Kingdom nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar nacionalinėje teisėje turi būti nustatyta, kad teisėjai apskritai, kaip kategorija, yra priskiriami prie „darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais“, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo [dėl darbo ne visą darbo dieną] 2 straipsnio 1 [dalį], ar šį klausimą turi reglamentuoti Bendrijos taisyklė?

                        2.

                        Jeigu teisėjai apskritai, kaip kategorija, yra priskiriami prie darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo [dėl darbo ne visą darbo dieną] 2 straipsnio 1 [dalį], ar nacionalinėje teisėje, nustatant teises į pensiją, gali būti išskiriami: a) teisėjai, dirbantys visą darbo dieną, ir teisėjai, dirbantys ne visą darbo dieną; arba b) skirtingos teisėjų, dirbančių ne visą darbo dieną, kategorijos?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl priimtinumo

               24

               Latvijos vyriausybė abejoja, ar prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas. Teisėtų lūkesčių ir teisinio saugumo principai būtų pažeisti aiškinant, kad Direktyva 97/81 gali būti taikoma faktinėms aplinkybėms, iš esmės susiklosčiusioms iki jos įsigaliojimo Jungtinėje Karalystėje, ir tik trumpai besitęsusioms po jos įsigaliojimo, juolab kad teisė į senatvės pensiją, kuria remiasi D. P. O’Brien, atsirado pasibaigus šios direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminui.

               25

               Dėl minėtos direktyvos taikymo ratione temporis Teisingumo Teismas jau nurodė, kad nauja taisyklė, išskyrus išimtis, taikoma nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei taisyklei, pasekmėms. Taigi Teisingumo Teismas padarė išvadą, jog darbo stažo, reikalingo teisei į pensiją įgyti, apskaičiavimas yra reglamentuojamas tos pačios direktyvos nuostatomis, įskaitant darbo laikotarpius iki jos įsigaliojimo dienos (2010 m. birželio 10 d. Sprendimo Bruno ir Pettini, C-395/08 ir C-396/08, Rink. p. I-5119, 53–55 punktai).

               26

               Taigi prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti pripažintas priimtinu.

         Dėl esmės

      Dėl pirmojo klausimo

               27

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, jog valstybės narės turi apibrėžti „darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais“ sąvoką, kuri pateikiama Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalyje.

               28

               Reikia nurodyti, kad Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną taikymo ratione temporis sritis apibrėžta šio susitarimo 2 straipsnio 1 dalyje. Pagal šią nuostatą minėtas susitarimas taikomas „ne visą darbo dieną dirbantiems darbuotojams, kurie sudarė darbo sutartį arba kurių darbo santykius apibrėžia kiekvienoje valstybėje narėje galiojantys įstatymai, kolektyvinės sutartys arba praktika“. Direktyvoje 97/81 ir Bendrajame susitarime dėl darbo ne visą darbo dieną nepateikiami sąvokų „darbuotojas“, „darbo sutartis“ arba „darbo santykiai“ apibrėžimai.

               29

               Direktyvos 97/81 16 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad, atsižvelgiant į Bendrajame susitarime dėl darbo ne visą darbo dieną vartojamas sąvokas, kurios nėra konkrečiai apibrėžtos, Direktyva 97/81 leidžiama valstybėms narėms pačioms apibrėžti minėtas sąvokas pagal jų nacionalinę teisę ir (arba) praktiką taip, kaip kitų socialinės politikos direktyvų, kuriose vartojamos panašios sąvokos, atveju, jeigu šios sąvokos atitinka šio susitarimo turinį.

               30

               Šalys pagrindinėje byloje, visos pastabas pateikusios vyriausybės ir Europos Komisija pripažįsta, kad Sąjungos teisėje nėra vienareikšmiškos sąvokos „darbuotojas“ ir ji skiriasi pagal sritį, kurioje taikoma (1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Martínez Sala, C-85/96, Rink. p. I-2691, 31 punktas ir 2004 m. sausio 13 d. Sprendimo Allonby, C-256/01, Rink. p. I-873, 63 punktas).

               31

               Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 97/81 11 konstatuojamosios dalies, Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną tikslas yra ne suderinti visas nacionalinės teisės nuostatas, susijusias su tokio darbo sutartimis arba darbo santykiais, bet, nustatant bendruosius principus ir minimalius reikalavimus, „sukurti bendrus pagrindus, kurie panaikintų darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, diskriminaciją“.

               32

               Iš pateiktų paaiškinimų matyti, kad, priimdamas šią direktyvą, Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, jog „ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais“ sąvoka turi būti aiškinama pagal nacionalinę teisę.

               33

               Teisingumo Teismas pritarė šiam aiškinimui nurodydamas, kad darbuotojas patenka į Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną taikymo sritį, jeigu jis yra sudaręs sutartį arba yra susijęs darbo santykiais, kuriuos apibrėžia atitinkamos valstybės narės teisė, kolektyvinės sutartys ar praktika (žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Wippel, C-313/02, Rink. p. I-9483, 40 punktą).

               34

               Tačiau valstybėms narėms Direktyva 97/81 suteikta diskrecija apibrėžti Bendrajame susitarime dėl darbo ne visą darbo dieną vartojamas sąvokas nėra neribota. Kaip generalinė advokato nurodė savo išvados 36 ir 37 punktuose, tam tikros šiame susitarime vartojamos sąvokos gali būti apibrėžiamos pagal nacionalinę teisę ir (arba) praktiką su sąlyga, kad nebus pažeistas šios direktyvos veiksmingumas ir Sąjungos teisės bendrieji principai.

               35

               Valstybės narės negali taikyti tokių teisės aktų, dėl kurių gali kilti pavojus, jog nebus įgyvendinti direktyva siekiami tikslai ir ji gali netekti savo veiksmingumo (šiuo klausimu žr. 2011 m. balandžio 28 d. Sprendimo El Dridi, C-61/11 PPU, Rink. p. I-3015, 55 punktą).

               36

               Konkrečiai kalbant, valstybė narė neturėtų savo valia, pažeisdama Direktyvos 97/81 veiksmingumą, neleisti konkrečioms asmenų kategorijoms naudotis apsauga, kurią norima suteikti šia direktyva ir Bendruoju susitarimu dėl darbo ne visą darbo dieną (pagal analogiją su 1999 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva 1999/70/EB dėl Europos profesinių sąjungų konfederacijos (ETUC), Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjungos (UNICE) ir Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centro (CEEP) bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis (OL L 175, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 3 t., p. 368, toliau – Bendrasis susitarimas dėl darbo pagal terminuotas sutartis), žr. 2007 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Del Cerro Alonso, C-307/05, Rink. p. I-7109, 29 punktą).

               37

               Tokį aiškinimą patvirtina tai, kad šių dviejų aktų nuostatose nėra jokios nuorodos, leidžiančios daryti išvadą, jog konkrečios pareigų kategorijos nepatenka į jų taikymo sritį. Atvirkščiai, kaip matyti iš Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalies, jo taikymo sritis yra apibrėžta plačiai, bendrai nurodant „pagal terminuotas darbo sutartis dirbančius darbuotojus, sudariusius darbo sutartį arba susijusius darbo santykiais, kuriuos apibrėžia kiekvienos valstybės narės teisė, kolektyvinės sutartys ar praktika. Bendrojo susitarimo 3 straipsnio 1 punkte įtvirtinta sąvoka „darbuotojai, dirbantys ne visą darbo dieną“, kaip tai suprantama pagal šį susitarimą, apima visus darbuotojus, nedarant skirtumo pagal tai, ar jų darbdavys yra privatus, ar viešas (pagal analogiją su Bendruoju susitarimu dėl darbo pagal terminuotas sutartis, žr. 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Gavieiro Gavieiro ir Iglesias Torres, C-444/09 ir C-456/09, Rink. p. I-14031, 39 ir 40 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               38

               Reikia manyti, kad, kaip nurodo Komisija, „darbuotojų, sudariusių darbo sutartį arba susijusių darbo santykiais“ apibrėžimas siekiant taikyti Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalį turės įtakos minėtame susitarime įtvirtinto vienodo požiūrio principo apimčiai ir veiksmingumui.

               39

               Šiuo atveju, Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomone, pagal nacionalinę teisę nuo seno pripažįstama, kad teisėjai, kurie vykdo teismines funkcijas, nesudaro darbo sutarčių ir kad šioje teisėje nepripažįstama „darbo santykių“, kurie skiriasi nuo sutartimi grindžiamų santykių, kategorija. Tuo remiantis, Ministry of Justice ir šios vyriausybės nuomone, teisėjai apskritai, kaip kategorija, nepatenka į Direktyvos 97/81 taikymo sritį. Todėl Taisyklių dėl darbuotojų, kurie dirba ne visą darbo dieną, 17 straipsnis, pagal kurį šios taisyklės netaikomos ne visą darbo dieną dirbantiems teisėjams, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, vien dėl šios priežasties yra perteklinis.

               40

               Remiantis Jungtinės Karalystės vyriausybės pateikiamu „darbuotojų, sudariusių darbo sutartį arba susijusių darbo santykiais“ sąvokos aiškinimu pagal nacionalinę teisę, todėl, kad vykdomos teisminės funkcijos, iš karto paneigiamas darbo sutarties arba darbo santykių egzistavimas ir iš teisėjų atimama galimybė naudotis apsauga, kurią norima suteikti Direktyva 97/81 ir Bendruoju susitarimu dėl darbo ne visą darbo dieną.

               41

               Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, jog vien aplinkybės, kad teisėjai laikytini vykdančiais teismines funkcijas, nepakanka atimti iš jų galimybę naudotis šiame susitarime numatytomis teisėmis.

               42

               Kaip matyti iš šio sprendimo 34–38 punktų, ir ypač iš būtinybės išsaugoti minėtame susitarime įtvirtinto vienodo požiūrio principo veiksmingumą, toks netaikymas galimas ir nėra laikomas nepagrįstu tik tokiu atveju, jeigu nagrinėjamų darbo santykių pobūdis iš esmės skiriasi nuo tų, kurie sieja dirbančius asmenis, pagal nacionalinę teisę patenkančius į darbuotojų kategoriją, ir jų darbdavius.

               43

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti galutinį patikrinimą, kiek teisėjus ir Ministry of Justice siejančių santykių pobūdis iš esmės skiriasi nuo darbo santykių, kurie sieja darbdavį ir darbuotoją. Tačiau Teisingumo Teismas gali nurodyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kelis principus ir kriterijus, į kuriuos reikia atsižvelgti atliekant patikrinimą.

               44

               Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kaip tai daro generalinė advokatė savo išvados 48 punkte, kad nagrinėdamas, ar minėtų santykių pobūdis iš esmės skiriasi nuo tų darbo santykių, kurie sieja dirbančius asmenis, pagal nacionalinę teisę patenkančius į darbuotojų kategoriją, ir jų darbdavius, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vadovaudamasis Bendrojo susitarimo esme ir tikslu, turi atsižvelgti į šios kategorijos ir profesijų, kuriomis verčiantis darbo užmokestis nemokamas, kategorijos priešpriešą.

               45

               Tokioje situacijoje reikia atsižvelgti į teisėjų paskyrimo ir atleidimo būdus ir jų darbo organizavimą. Šiuo atžvilgiu iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad teisėjai turi dirbti tam tikromis valandomis ir tam tikrais periodais, net jeigu savo darbą gali organizuoti lanksčiau nei kitų profesijų atstovai.

               46

               Be to, reikia konstatuoti, kad, kaip išplaukia iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, teisėjai turi teisę į ligos, motinystės ar tėvystės pašalpą ir panašias išmokas.

               47

               Reikia nurodyti, kad aplinkybė, jog teisėjams taikomos tarnybos sąlygos, ir kad jie gali būti laikomi darbuotojais, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo dėl dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalį, nepažeidžia teisminės veiklos nepriklausomumo principo ir neatima iš valstybių narių galimybės priimti konkretų teisėjų veiklą reglamentuojantį teisės aktą.

               48

               Prašymo priimti prejudicinį sprendimą 27 punkte Supreme Court of the United Kingdom pažymėjo, kad teisėjai yra nepriklausomi vykdydami savo, kaip teisėjų, funkcijas, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antrą pastraipą.

               49

               Šių tvirtinimų nepaneigia Latvijos vyriausybės argumentas, kad, taikant Sąjungos teisę teismų veiklai, būtų neatsižvelgiama į valstybių narių nacionalinį identitetą ir taip būtų pažeidžiama SESV 4 straipsnio 2 dalis. Iš tikrųjų reikia konstatuoti, kad, taikant Direktyvą 97/81 ir Bendrąjį susitarimą dėl darbo ne visą darbo dieną ne visą darbo dieną dirbantiems teisėjams, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, nebūtų daroma įtaka nacionaliniam identitetui, bet būtų tik siekiama taikyti jiems bendrąjį vienodo požiūrio principą, o tai yra vienas iš šių dokumentų tikslų, ir apsaugoti juos nuo diskriminacijos ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų atžvilgiu.

               50

               Tas pats galioja ir argumentui, kad teisėjai apskritai, kaip kategorija, nepatenka į Direktyvos 97/81 ir Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną taikymo sritį, nes, remiantis SESV 51 straipsniu, darbuotojų įsisteigimo laisvė netaikoma veiklai, kuri susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu. Reikia pažymėti, kad šis susitarimas nesusijęs su darbuotojų įsisteigimo laisve.

               51

               Tokiomis aplinkybėmis į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė aiškinama taip, kad valstybės narės turi apibrėžti „darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais“, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalį, sąvoką ir, be kita ko, nustatyti, ar ši sąvoka apima teisėjus, su sąlyga, kad šiai asmenų kategorijai nėra nepagrįstai netaikoma Direktyva 97/81 ir šiuo susitarimu suteikiama apsauga. Šios apsaugos netaikyti galima tik tokiu atveju, jeigu teisėjus ir Ministry of Justice siejančių santykių pobūdis iš esmės skiriasi nuo santykių, kurie sieja dirbančius asmenis, pagal nacionalinę teisę patenkančius į darbuotojų kategoriją, ir jų darbdavius.

         Dėl antrojo klausimo

               52

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tuo atveju, jeigu pagal nacionalinę teisę teisėjai patenka į sąvoką „darbuotojai, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais“, esančią Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalyje, šis susitarimas turi būti aiškinamas kaip prieštaraujantis tam, kad, nustatant teises į senatvės pensiją, nacionalinėje teisėje būtų išskiriami teisėjai, dirbantys visą darbo dieną, ir teisėjai, dirbantys ne visą darbo dieną, arba skirtingos teisėjų, dirbančių ne visą darbo dieną, kategorijos.

               53

               Kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, šis klausimas susijęs su aplinkybe, jog Taisyklių dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, 17 straipsnyje aiškiai numatyta, kad jos netaikomos teismines funkcijas vykdantiems asmenims, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, t. y. tokiems, kaip antai neetatiniai baudžiamųjų bylų teisėjai. Todėl šie negali remtis Taisyklių 5 straipsniu, kuriame nustatytas draudimas darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, taikyti nepagrįstą mažiau palankų vertinimą, dėl to, kad, priešingai nei visą darbo dieną dirbantys teisėjai ir ne visą darbo dieną dirbantys teisėjai, kuriems mokamas darbo užmokestis, jiems negali būti taikoma teisėjų pensijų sistema ir, išėjus į pensiją, jiems negali būti mokama pensija pagal minėtą sistemą.

               54

               Pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 1 dalį darbuotojams, dirbantiems ne visą darbo dieną, draudžiama sudaryti blogesnes darbo sąlygas negu panašiems darbuotojams, dirbantiems visą darbo dieną, tik dėl tos priežasties, kad jie dirba ne visą darbo dieną, nebent šis nevienodas požiūris yra objektyviai pagrįstas. Šio susitarimo 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad, kai reikia, taikomas pro rata temporis principas.

               55

               Reikia nurodyti, kad Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnyje pateikta sąvoka „darbo sąlygos“ apima pensijas, kurių mokėjimą lemia darbuotojo ir darbdavio darbo santykiai (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Bruno ir kt. 42 punktą).

               56

               Nevienodas požiūris, kurį patirtų ne visą darbo dieną dirbantys teisėjai, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, išplaukia iš aplinkybės, kad dėl apmokėjimo už jų darbą specifikos išėjus į pensiją jiems negali būti mokama pensija pagal teisėjų pensijų sistemą ir negali būti taikoma Taisyklių dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, 17 straipsniu suteikiama apsauga.

               57

               Šiuo atžvilgiu Jungtinės Karalystės vyriausybė nurodo, kad Direktyvoje 97/81 ir Bendrajame susitarime dėl darbo ne visą darbo dieną nurodyta tik diskriminacija tarp ne visą darbo dieną dirbančių teisėjų ir visą darbo dieną dirbančių teisėjų ir nekalbama apie diskriminaciją tarp skirtingų ne visą darbo dieną dirbančių darbuotojų kategorijų.

               58

               Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad, kaip per posėdį nurodė Jungtinės Karalystės vyriausybė, tuo metu, kai buvo priimtos Taisyklės dėl darbuotojų, dirbančių ne visą darbo dieną, visiems ne visą darbo dieną dirbusiems teisėjams, buvo atlyginama mokant honorarą už dieną numatant tam tikras išimtis. Taigi atsižvelgiant į tai turi būti suvokiama ne visą darbo dieną dirbančių teisėjų, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, situacija. Todėl aplinkybė, kad nacionalinės teisės nuostatose teisė į pensiją pagal teisėjų pensijų sistemą numatyta tik asmenims, kuriems mokamas darbo užmokestis, reiškia, kad ši teisė numatyta tik visą darbo dieną dirbantiems teisėjams ir ja negali remtis ne visą darbo dieną dirbantys teisėjai, nes, numatant tam tikras išimtis, jiems atlyginama mokant honorarą už dieną.

               59

               Tokiomis aplinkybėmis tai, kad ne visą darbo dieną dirbantys teisėjai, kuriems mokamas darbo užmokestis, teisių į senatvės pensiją atžvilgiu yra vertinami taip, kaip ir visą darbo dieną dirbantys teisėjai, yra nesvarbi. Todėl nereikia nagrinėti, ar Direktyva 97/81 ir Bendrasis susitarimu dėl darbo ne visą darbo dieną neprieštarauja tam, kad nacionalinėje teisėje nustatant teises į pensiją būtų išskiriamos skirtingos ne visą darbo dieną dirbančių teisėjų kategorijos.

               60

               Taigi reikia išnagrinėti, ar todėl, kad senatvės pensija nėra skiriama ne visą darbo dieną dirbantiems teisėjams, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, šie teisėjai yra vertinami mažiau palankiai negu panašioje situacijoje esantys darbuotojai, dirbantys visą darbo dieną.

               61

               Šiuo atžvilgiu Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 3 straipsnyje pateikti „panašaus darbuotojo, dirbančio visą darbo dieną“ apibrėžimo kriterijai. Šio straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje toks darbuotojas apibūdinamas kaip „toje pačioje įmonėje visą darbo dieną dirbantis darbuotojas, kuris sudarė to paties tipo darbo sutartį arba palaiko tokius pačius darbo santykius ir atlieka tą patį arba panašų darbą (profesines pareigas), tinkamai atsižvelgiant į kitus motyvus, įskaitant darbo stažą ir kvalifikaciją (kompetenciją)“. Reikia konstatuoti, kad šie kriterijai yra susiję su atitinkamų asmenų veiklos esme.

               62

               Taigi negalima pritarti argumentui, kad teisėjai, dirbantys visą darbo dieną, ir neetatiniai baudžiamųjų bylų teisėjai nėra panašioje situacijoje dėl jų karjeros skirtumų, nes pastarieji visada turi galimybę vykdyti advokato funkcijas. Vis dėlto lemiamas veiksnys yra tas, ar iš esmės jie vykdo tą pačią veiklą. Šiuo atžvilgiu posėdyje suinteresuotosios šalys, įskaitant Jungtinės Karalystės vyriausybę, teigė, kad neetatiniai baudžiamųjų bylų teisėjai ir teisėjai, dirbantys visą darbo dieną, vykdo tas pačias funkcijas. Iš tikrųjų buvo patikslinta, kad jų darbas yra toks pats ir kad jis atliekamas tuose pačiuose teismuose ir tuose pačiuose posėdžiuose.

               63

               Remiantis Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsniu ir nediskriminavimo principu, nevienodas požiūris į ne visą darbo dieną dirbantį darbuotoją ir panašiai visą darbo dieną dirbantį darbuotoją gali būti pateisinamas, tik jeigu jis objektyviai pagrįstas.

               64

               Taigi sąvoka „objektyviai“, kaip tai suprantama pagal Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 4 straipsnio 1 dalį, turi būti aiškinama kaip neleidžianti pateisinti nevienodą požiūrį į ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus, ir visą darbo dieną dirbančius darbuotojus remiantis tuo, kad toks požiūris yra numatytas bendroje ir abstrakčioje normoje. Atvirkščiai, minėta sąvoka reikalaujama, kad nagrinėjamas nevienodas požiūris atitiktų tikras reikmes, leistų pasiekti numatytą tikslą ir būtų būtinas jam pasiekti (pagal analogiją Bendrojo susitarimo dėl darbo pagal terminuotas sutartis 5 straipsnio 1 dalies a punktu, žr. minėto Sprendimo Del Cerro Alonso 57 ir 58 punktus).

               65

               Kadangi per procesą Teisingumo Teisme nebuvo pateikta pateisinamų motyvų, prašymą priimti preudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar nevienodas požiūris į visą darbo dieną dirbančius teisėjus ir ne visą darbo dieną dirbančius teisėjus, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, gali būti pateisinamas.

               66

               Reikia priminti, kad diskriminacijos negali pateisinti biudžetiniai sumetimai (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Schönheit ir Becker, C-4/02 ir C-5/02, Rink. p. I-12575, 85 punktą ir 2010 m. balandžio 22 d. Sprendimo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C-486/08, Rink. p. I-3527, 46 punktą).

               67

               Atsižvelgiant į pateiktus paaiškinimus, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną turi būti aiškinamas kaip prieštaraujantis tam, kad nustatant teises į senatvės pensiją nacionalinėje teisėje būtų išskiriami teisėjai, dirbantys visą darbo dieną, ir teisėjai, dirbantys ne visą darbo dieną, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, nebent toks nevienodas požiūris būtų objektyviai pateisinamas, o tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               68

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Sąjungos teisę reikia aiškinti taip, kad valstybės narės turi apibrėžti „darbuotojų, kurie sudarė darbo sutartį arba yra susiję darbo santykiais“, kaip tai suprantama pagal 1997 m. gruodžio 15 d. Tarybos direktyvos 97/81/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną, kurį sudarė Europos pramonės ir darbdavių konfederacijų sąjunga (UNICE), Europos įmonių, kuriose dalyvauja valstybė, centras (CEEP) ir Europos profesinių sąjungų konfederacija (ETUC), iš dalies pakeistos 1998 m. balandžio 7 d. Tarybos direktyva 98/23/EB, priede pateikto Bendrojo susitarimo dėl darbo ne visą darbo dieną 2 straipsnio 1 dalį, sąvoką ir, be kita ko, nustatyti, ar ši sąvoka apima teisėjus, su sąlyga, kad ši asmenų kategorija nėra nepagrįstai nepriskiriama asmenims, kuriems taikoma Direktyva 97/81, iš dalies pakeista Direktyva 98/23, ir šiuo susitarimu suteikiama apsauga. Šios apsaugos netaikyti galima tik tokiu atveju, jeigu teisėjus ir Ministry of Justice siejančių santykių pobūdis iš esmės skiriasi nuo santykių, kurie sieja dirbančius asmenis, pagal nacionalinę teisę patenkančius į darbuotojų kategoriją, ir jų darbdavius.

                           2.

                           1997 m. birželio 6 d. sudarytas Bendrasis susitarimas dėl darbo ne visą darbo dieną, pateiktas Direktyvos 97/81, iš dalies pakeistos Direktyva 98/23, priede, turi būti aiškinamas kaip prieštaraujantis tam, kad nustatant teises į senatvės pensiją nacionalinėje teisėje būtų išskiriami teisėjai, dirbantys visą darbo dieną, ir teisėjai, dirbantys ne visą darbo dieną, kuriems atlyginama mokant honorarą už dieną, nebent toks nevienodas požiūris būtų objektyviai pateisinamas, o tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Laurence Prinz prieš Region Hannover (C-523/11) ir Philipp Seeberger prieš Studentenwerk Heidelberg (C-585/11).#Verwaltungsgericht Hannover prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Sąjungos pilietybė – SESV 20 ir 21 straipsniai – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi – Parama studijoms, teikiama valstybės narės piliečiui, ketinančiam studijuoti kitoje valstybėje narėje – Pareiga gyventi kilmės valstybėje narėje ne trumpiau kaip trejus metus iki studijų pradžios.#Sujungtos bylos C-523/11 ir C-585/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Sujungtose bylose C-523/11 ir C-585/11
            dėl Verwaltungsgericht Hannover  (Vokietija) ir Verwaltungsgericht Karlsruhe  (Vokietija) atitinkamai 2011 m. spalio 5 d. ir lapkričio 16 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2011 m. spalio 13 d. ir lapkričio 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinius sprendimus bylose
            Laurence Prinz
            prieš
            Region Hannover  (C-523/11)
            ir
            Philipp Seeberger
            prieš
            Studentenwerk Heidelberg (C-585/11)
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai K. Lenaerts, Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas, einantis trečiosios kolegijos teisėjo pareigas, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. lapkričio 29 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – P. Seeberger, atstovaujamo Rechtsanwalt M. Y. Popper,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,
            – Danijos vyriausybės, atstovaujamos V. Pasternak Jørgensen ir C. Thorning,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos G. Papagianni,
            – Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos B. Koopman ir C. Wissels,
            – Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer ir G. Eberhard,
            – Suomijos vyriausybės, atstovaujamos M. Pere ir J. Leppo,
            – Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk, C. Stege ir U. Persson,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos S. Grünheid, D. Roussanov ir V. Kreuschitz,
            susipažinęs su 2013 m. vasario 21 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su SESV 20 ir 21 straipsnių išaiškinimu.
            2. Šie prašymai pateikti nagrinėjant ginčus tarp, pirma, L. Prinz, Vokietijos pilietės, ir Region Hannover  (Hanoverio regiono Paramos mokslui ir studijoms skyrius, toliau – Region Hannover ) ir, antra, M. Seeberger, taip pat Vokietijos piliečio, ir Studentenwerk Heidelberg , Amt für Ausbildungsförderung (Haidelbergo universiteto studentų atstovybės Paramos studijoms skyrius, toliau – Studentenwerk ) dėl teisės į paramą studijoms mokymo įstaigose, esančiose kitose valstybėse narėse nei Vokietijos Federacinė Respublika.
            Teisinis pagrindas
            3. Federalinio įstatymo dėl individualios paramos mokslui ir studijoms [ Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung  ( Bundesausbildungsförderungsgesetz )], iš dalies pakeisto 2008 m. sausio 1 d. 22 įstatymu, kuriuo keičiamas Federalinis įstatymas dėl individualios paramos mokslui ir studijoms ( BGBl. I, p. 3254; toliau – BAföG ), 5 dalyje „Mokymasis užsienyje“ nustatyta:
            „1. Pagal šį įstatymą nuolatine gyvenamąja vieta laikoma vieta, kurioje yra ne vien laikinas asmens interesų centras, nereikalaujant ketinimo joje įsikurti nuolat; nuolatine gyvenamąja vieta nelaikoma vieta, kurioje asmuo gyvena vien mokymosi tikslais.
            2. Nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijoje turintiems studentams, kurie mokosi užsienyje esančioje mokymo įstaigoje, parama mokslui ir studijoms suteikiama, jeigu:
            < ... >
            3) jie pradeda studijas ar jas tęsia Europos Sąjungos valstybėje narėje arba Šveicarijoje esančioje mokymo įstaigoje.
            < ... > “
            4. BAföG 6 straipsnyje „Parama Vokietijos piliečiams užsienyje“ numatyta, kad Vokietijos piliečiams, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra užsienio valstybėje, kurioje jie lanko mokymo įstaigą arba iš kurios jie lanko kaimyninėje valstybėje esančią mokymo įstaigą, parama mokslui ir studijoms gali būti suteikta esant konkretų atvejį pateisinančioms ypatingoms aplinkybėms.
            5. BAföG 16 straipsnis „Paramos užsienyje trukmė“ suformuluotas taip:
            „1. Parama mokslui ir studijoms užsienyje, kaip tai suprantama pagal 5 straipsnio 2 dalies 1 punktą ar 5 dalį, skiriama ne ilgesniam kaip vienų metų laikotarpiui < ... >
            < ... >
            3. 5 straipsnio 2 dalies 2 ir 3 punktuose nurodytais atvejais parama mokslui ir studijoms skiriama netaikant 1 ir 2 dalyse numatyto laiko apribojimo; tačiau 5 straipsnio 2 dalies 3 punkte nurodytu atveju parama skiriama ilgesniam negu vienų metų laikotarpiui tik tada, jei studentas, prieš išvykdamas į užsienį po 2007 m. gruodžio 31 d., ne trumpiau kaip trejus metus turėjo nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijoje.“
            Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
            Byla C-523/11
            6. 1991 m. Vokietijoje gimusi L. Prinz 10 metų su šeima gyveno Tunise, kur jos tėvas dirbo Vokietijos įmonėje. 2007 m. sausį L. Prinz grįžo į Vokietiją, 2009 m. birželį baigė mokyklą Frankfurte (Vokietija) ir gavo brandos atestatą (vok. k. Abitur ). 2009 m. rugsėjo 1 d. ji pradėjo studijuoti Roterdamo (Nyderlandai) Erazmo Roterdamiečio (Erasmus) universitete.
            7. 2009 m. rugpjūčio 18 d. L. Prinz pateiktą prašymą skirti paramą 2009–2010 mokslo metams Region Hannover  patenkino 2010 m. balandžio 30 d. sprendimu ir suteikė paramą laikotarpiu nuo 2009 m. rugsėjo mėn. iki 2010 m. rugpjūčio mėn.
            8. Tačiau L. Prinz prašymas skirti paramą 2010–2011 mokslo metams buvo atmestas 2010 m. gegužės 4 d. sprendimu, motyvuojant tuo, kad pareiškėja neturi teisės į neribotą laikotarpį skiriamą paramą studijoms, nes neatitiko BAföG nustatyto gyvenamosios vietos reikalavimo, todėl jos teisės apribotos šio įstatymo 16 straipsnio 3 dalyje nustatytu vienų metų laikotarpiu.
            9. Dėl šio sprendimo 2010 m. birželio 1 d. L. Prinz pateikė skundą. Ji nurodė, kad atitinka minėtą reikalavimą, nes nuo 1993 m. rugsėjo mėn. iki 1994 m. balandžio mėn. ir nuo 2007 m. sausio mėn. iki 2009 m. rugpjūčio mėn., taigi iš viso 3 metus ir 4 mėnesius, ji turėjo gyvenamąją vietą Vokietijoje. Be to, pareiškėja teigė, kad BAföG nustatytas gyvenamosios vietos reikalavimas prieštarauja SESV 21 straipsniui, ir nurodė savo ryšius su atitinkama valstybe nare, teigdama, kad ji gimė Vokietijoje, yra Vokietijos pilietė ir iš šios valstybės narės išvyko tik dėl to, jog jos tėvas buvo perkeltas dirbti į užsienį, ir kad ji visada išlaikė ryšius su savo kilmės šalimi. L. Prinz manymu, dėl keturiais mėnesiais ilgiau trunkančio gyvenimo šalyje nebūtų atsiradę gerokai glaudesnių ryšių.
            10. Region Hannover  laikosi nuomonės, kad BAföG 16 straipsnio 3 dalyje numatytas minimalus trejų metų laikotarpis būtinai turi tęstis nepertraukiamai. Šis įstatymas neprieštarauja Sąjungos teisės nuostatoms dėl teisės laisvai judėti ir apsigyventi, nes pagal jas valstybės narės nėra įpareigojamos be apribojimų suteikti paramą savo piliečiams.
            11. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą gavusiajam teismui kyla klausimas, ar gyvenamosios vietos reikalavimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, suderinamas su ES teise. Jis mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas reikalavimas, lygiai kaip ir reikalavimas, taikomas prieš įsigaliojant 22 įstatymui, kuriuo iš dalies keičiamas Federalinis įstatymas dėl paramos mokslui ir studijoms, būtent reikalavimas lankyti Vokietijos mokymo įstaigą ne mažiau kaip vienus metus, galėtų atgrasyti Sąjungos pilietį nuo studijų kitoje valstybėje narėje, nes po vienų metų laikotarpio jis nebegalėtų gauti paramos studijoms. Nors, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, gali būti teisėta, kad paramą studijoms valstybė narė suteikia tik tiems studentams, kurie įrodo, jog yra pasiekę tam tikrą integracijos į tos valstybės narės visuomenę lygį, prieš pradėdami gyventi užsienyje, trejus metus trunkančio nepertraukiamo gyvenimo Vokietijoje kriterijus nėra tinkamas įrodyti šios integracijos buvimą.
            12. Esant šioms aplinkybėms, Verwaltungsgericht Hannover nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar tai, kad Vokietijos pilietei, kuri turi nuolatinę gyvenamąją vietą Vokietijoje ir lanko mokymo įstaigą Europos Sąjungos valstybėje narėje, suteikiama [ BAföG ] numatyta parama studijoms šioje užsienio mokymo įstaigoje tik vienus metus dėl to, kad, pradėjusi gyventi užsienyje, ji neturėjo nuolatinės gyvenamosios vietos Vokietijoje mažiausiai trejus metus, yra Europos Sąjungos piliečiams SESV 20 ir 21 straipsniais suteiktos teisės laisvai judėti ir apsigyventi apribojimas, kuris nepateisinamas pagal [Sąjungos] teisę?“
            Byla C-585/11
            13. 1983 m. Vokietijoje gimęs P. Seeberger iki 1994 metų gyveno su savo tėvais, taip pat Vokietijos piliečiais. 1989–1994 m. jis lankė pradinę mokyklą Miunchene (Vokietija) ir po to gimnaziją. Nuo 1994 m. iki 2005 m. gruodžio mėn. jis su savo tėvais gyveno Maljorkoje (Ispanija), kur jo tėvas dirbo laisvai samdomu įmonių konsultantu.
            14. 2006 m. sausio mėn. P. Seeberger tėvai apsigyveno Kelne (Vokietija). Pareiškėjas tvirtina, kad jo nuolatinė gyvenamoji vieta nuo 2006 m. sausio taip pat buvo Vokietijoje. Nors P. Seeberger Miunchene buvo įregistruotas tik nuo 2009 m. spalio 26 d., jis teigia, kad nuo 2006 metų sausio mėn. jo nuolatinė gyvenamoji vieta buvo Vokietijoje.
            15. 2009 m. rugsėjo mėn. P. Seeberger pradėjo studijuoti ekonomiką Balearų salų universitete Maljorkos Palmoje (Ispanija) ir pateikė Studentenwerk prašymą skirti paramą šioms studijoms.
            16. Studentenwerk atmetė šį prašymą, motyvuodama tuo, kad dėl to, jog pareiškėjas neatitiko BAföG 16 straipsnio 3 dalyje nustatyto gyvenamosios vietos reikalavimo, negalima suteikti jam šios paramos, kaip numatyta šio įstatymo 5 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio 3 punkte.
            17. Remdamasis savo, kaip Sąjungos piliečio, teise laisvai judėti, P. Seeberger dėl šio sprendimo pateikė prieštaravimą, jis buvo atmestas 2010 m. birželio 14 d. Studentenwerk  sprendimu.
            18. Verwaltungsgericht Karlsruhe pateiktame skunde P. Seeberger teigė, kad BAföG 16 straipsnio 3 dalyje nustatytu gyvenamosios vietos reikalavimu pažeidžiama jo teisė laisvai judėti, nes jis privalo arba nuo pat pradžių atsisakyti nuolatinės gyvenamosios vietos kitoje valstybėje narėje, arba laiku perkelti savo nuolatinę gyvenamąją vietą į Vokietiją, nes priešingu atveju rizikuotų prarasti paramą studijoms Ispanijoje. Šiuo klausimu jis pabrėžė, kad jo teisė studijuoti aukštojoje mokykloje pripažįstama tik Ispanijoje ir kad jis nori visas studijas baigti šioje valstybėje narėje.
            19. Studentenwerk teigia, jog tiek, kiek pagal BAföG nustatytas gyvenamosios vietos reikalavimas vienodai taikomas visiems Vokietijos piliečiams, jį leidžiama taikyti taip pat ir teisę laisvai judėti turintiems Sąjungos piliečiams iš kitų valstybių narių. Šis reikalavimas tik sukonkretina teisėtą socialines išmokas teikiančios valstybės narės interesą skirti finansines išmokas iš valstybės biudžeto, finansuojamo iš mokesčių, tik asmenims, kurie gali įrodyti bent minimalius ryšius su išmokas teikiančia valstybe nare.
            20. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą Verwaltungsgericht Karlsruhe  konstatavo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama gyvenamosios vietos sąlyga netaikoma paramos studijoms Vokietijoje atveju. Jis pažymėjo, kad tokia gyvenamosios vietos sąlyga dėl jos sukuriamų nepatogumų asmenims, papildomų išlaidų ir galimų su ja susijusių vėlavimų gali atgrasyti Sąjungos piliečius, siekiančius studijuoti kitoje valstybėje narėje, išvykti iš Vokietijos. Verwaltungsgericht Karlsruhe abejoja, ar reikalavimas, kad prieš pradėdamas studijas pareiškėjas trejus metus turi turėti gyvenamąją vietą Vokietijoje, yra pateisinamas, ir kelia klausimą, ar tam tikras integracijos į tos valstybės narės visuomenę lygis, kurio ji gali teisėtai reikalauti, pagrindinėje byloje neturėtų būti pripažintas dėl to, kad pareiškėjas, Vokietijos pilietis, užaugo pas savo tėvus Vokietijoje ir ten lankė mokyklą iki 6 klasės, kol būdamas 12 metų su šeima persikėlė gyventi kitur, nes jo tėvas pasinaudojo savo teisėmis pagal SESV 45 ir 49 straipsnius. Šio teismo teigimu, tam tikra data ir pastarųjų trejų metų prieš pradedant studijas užsienyje laikotarpiu pagrįstas kriterijus, atrodo, a priori  nėra tinkamas įrodyti reikiamos integracijos.
            21. Esant šioms aplinkybėms Verwaltungsgericht Karlsruhe nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar Sąjungos teisei prieštarauja nacionalinės teisės normos, pagal kurias atsisakoma skirti paramą studijoms kitoje valstybėje narėje tik dėl to, kad studentas, pasinaudojęs judėjimo laisve, pradėdamas studijas bent trejus metus neturėjo nuolatinės gyvenamosios vietos savo kilmės valstybėje narėje?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            22. Šiais klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės klausia, ar SESV 20 ir 21 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys valstybės narės teisės aktų nuostatas, pagal kurias paramos studijoms kitoje valstybėje narėje suteikimas ilgiau nei vieniems metams priklauso nuo vienintelės sąlygos, kaip antai numatytos BAföG 16 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią pareiškėjas, prieš pradėdamas studijuoti, ne trumpiau kaip trejus metus privalo būti turėjęs nuolatinę gyvenamąją vietą, kaip tai suprantama pagal šį įstatymą, nacionalinėje teritorijoje.
            23. Pirmiausia reikia priminti, kad Vokietijos piliečiai L. Prinz ir P. Seeberger yra ir Sąjungos piliečiai, kaip tai suprantama pagal SESV 20 straipsnio 1 dalį, todėl gali naudotis tokį statusą turintiems asmenims suteiktomis teisėmis taip pat tam tikrais atvejais prieš savo kilmės valstybę narę (žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Tas-Hagen ir Tas , C-192/05, Rink. p. I-10451, 19 punktą ir 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Morgan ir Bucher , C-11/06 ir C-12/06, Rink. p. I-9161, 22 punktą).
            24. Kaip Teisingumo Teismas jau buvo ne kartą nusprendęs, Sąjungos pilietybe siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, kuriuo leidžiama tuos, kurių padėtis tokia pati, vienodai teisiškai traktuoti ESV sutarties taikymo ratione materiae  srityje, nepriklausomai nuo pilietybės ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų išimčių (2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk , C-184/99, Rink. p. I-6193, 31 punktas; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo D’Hoop , C-224/98, Rink. p. I-6191, 28 punktas ir 2013 m. vasario 21 d. Sprendimo N. , C-46/12, 27 punktas).
            25. Prie situacijų, kurioms taikoma Sąjungos teisė, priskirtinos tos, kurios susijusios su Sutarties garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimu, visų pirma situacijos, susijusios su SESV 21 straipsnio suteikta laisve judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (minėto Sprendimo Tas-Hagen ir Tas 22 punktas; 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Schwarz ir Gootjes-Schwarz , C-76/05, Rink. p. I-6849, 87 punktas ir nurodyta teismo praktika, taip pat minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 23 punktas).
            26. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip nurodė Vokietijos vyriausybė ir Komisija, nors valstybės narės pagal SESV 165 straipsnio 1 dalį turi kompetenciją nustatyti mokymo turinį ir savo švietimo sistemos organizavimo formą, naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, pirmiausia Sutarties nuostatų, susijusių su SESV 21 straipsnio 1 dalyje numatyta laisve judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (žr. minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 24 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            27. Be to, reikia pažymėti, kad tokios nacionalinės nuostatos, kurios numato nepalankesnes sąlygas tam tikriems valstybės piliečiams tik todėl, kad jie pasinaudojo savo laisve judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, yra SESV 21 straipsnio 1 dalimi visiems Sąjungos piliečiams pripažintų laisvių suvaržymas (žr. 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo De Cuyper , C-406/04, Rink. p. I-6947, 39 punktą; minėto Sprendimo Tas-Hagen ir Tas  31 punktą ir minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 25 punktą).
            28. Šios Sutartyje numatytos galimybės Sąjungos piliečių laisvo judėjimo srityje nebūtų visiškai veiksmingos, jei valstybės narės pilietį nuo naudojimosi jomis būtų galima atgrasyti sudarant kliūtis jam apsigyventi kitoje valstybėje narėje jo kilmės valstybės teisės aktais, pagal kuriuos jis baudžiamas vien dėl to, kad pasinaudojo minėtomis galimybėmis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo D’Hoop 31 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Pusa , C-224/02, Rink. p. I-5763, 19 punktą ir minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 26 punktą).
            29. Ši išvada ypač svarbi švietimo srityje, atsižvelgiant į SESV 6 straipsnio e punktu ir SESV 165 straipsnio 2 dalies antra įtrauka siekiamus tikslus, t. y., be kita ko, skatinti studentų ir dėstytojų judėjimą (žr. minėto Sprendimo D’Hoop 32 punktą; 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C-147/03, Rink. p. I-5969, 44 punktą ir minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 27 punktą).
            30. Taigi, jeigu valstybė narė numato studijų paramos sistemą, kuri leidžia studentams pasinaudoti šia parama tuo atveju, kai jie studijuoja kitoje valstybėje narėje, ji turi užtikrinti, kad šios paramos suteikimo sąlygos be pateisinamų priežasčių neribotų SESV 21 straipsniu garantuojamos teisės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (žr. minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 28 punktą).
            31. Reikia konstatuoti, kad trejus metus trunkančio nepertraukiamo gyvenimo sąlyga, kaip antai numatyta BAföG 16 straipsnio 3 dalyje, nors ji Vokietijos piliečiams ir kitiems Sąjungos piliečiams taikoma vienodai, yra SESV 21 straipsnyje numatytos laisvės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, kuria naudojasi visi Sąjungos piliečiai, suvaržymas.
            32. Tokia sąlyga gali atgrasyti tos valstybės piliečius, kaip antai pareiškėjus pagrindinėje byloje, įgyvendinti savo laisvę judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, atsižvelgiant į poveikį, kurį šios laisvės įgyvendinimas gali turėti teisei į paramą studijoms.
            33. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką teisės aktas, kuriuo gali būti apribota Sutartimi garantuojama pagrindinė laisvė, gali būti pateisinamas pagal Sąjungos teisę, tik jeigu jis pagrįstas objektyviu bendrojo intereso pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų asmenų pilietybės ir proporcingas nacionaline teise siekiamam teisėtam tikslui (žr. minėto Sprendimo De Cuyper 40 punktą; minėtų sprendimų Tas-Hagen ir Tas  33 punktą ir Morgan ir Bucher 33 punktą). Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad priemonė yra proporcinga, jei būdama tinkama siekiamam tikslui neviršija to, kas būtina jam pasiekti (minėto Sprendimo De Cuyper 42 punktas; minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 33 punktas ir 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Caves Krier Frères,  C-379/11, 48 punktas ir nurodyta teismo praktika).
            34. Nagrinėjamose bylose Vokietijos vyriausybė teigia, kad BAföG pagrįstas objektyviais bendrojo intereso pagrindais. Šio įstatymo 16 straipsnio 3 dalis leidžia užtikrinti, kad parama visoms studijoms užsienyje būtų suteikiama tik tiems studentams, kurie įrodė pakankamą integracijos į Vokietijos visuomenę lygį. Dėl minimalaus integracijos lygio reikalavimo išsaugoma nacionalinė sistema, susijusi su parama studijoms užsienyje, ir taip apsaugoma paramą teikianti valstybė nuo nepagrįstos ekonominės naštos.
            35. Todėl, šios vyriausybės teigimu, yra teisėta skirti finansinę paramą visoms studijoms užsienyje tik tiems studentams, kurie įrodo pakankamą integracijos Vokietijoje ryšį, ir šį įrodymą nenuginčijamai pateikia studentas, atitinkantis trejus metus nepertraukiamai trunkančio gyvenimo reikalavimą.
            36. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nors Teisingumo Teismas pripažino, jog siekdama, kad paramos išlaikymo išlaidoms padengti teikimas kitų valstybių narių studentams netaptų nepagrįsta našta, kuri galėtų turėti įtakos bendram tos valstybės galimos teikti paramos lygiui, valstybė narė teisėtai gali šią paramą teikti tik tiems studentams, kurie įrodo tam tikrą integracijos į šios valstybės visuomenę lygį, ir jog, esant tokios nepagrįstos naštos, kurią prisiimti turi valstybė narė, grėsmei, panašiais motyvais iš esmės gali būti vadovaujamasi šiai valstybei narei teikiant paramą studentams, norintiems studijuoti kitose valstybėse narėse (minėto Sprendimo Morgan ir Bucher 43 ir 44 punktai ir nurodyta teismo praktika).
            37. Tačiau pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tokio realaus integracijos ryšio buvimo įrodymas, kurio reikalauja valstybė narė, neturėtų būti pernelyg išimtinio pobūdžio, kuriuo būtų nepagrįstai suteikiama pirmenybė veiksniui, nebūtinai atspindinčiam realų ir veiksmingą asmens ir šios valstybės narės ryšį, pašalinant bet kokį kitą tokį ryšį atspindintį veiksnį (žr. minėto Sprendimo D’Hoop 39 punktą; 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Stewart , C-503/09, Rink. p. I-6497, 95 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 62 punktą).
            38. Nors tam tikro integracijos laipsnio buvimas gali būti laikomas įrodytu konstatavus, jog studentas tam tikrą laikotarpį gyveno valstybėje narėje, kurioje jis kreipėsi dėl paramos studijoms, taikant vienintelį gyvenamosios vietos reikalavimą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 95 punkte, kyla grėsmė, kad atitinkama parama nebus skiriama studentams, kurie, nors ir nėra nepertraukiamai gyvenę Vokietijoje trejus metus prieš pat pateikdami prašymą studijuoti užsienyje, vis dėlto yra pakankamai susiję su Vokietijos visuomene. Taip gali būti tuo atveju, kai studentas yra atitinkamos valstybės narės pilietis ir šioje valstybėje narėje lankė mokyklą ilgesnį laikotarpį, arba dėl kitų veiksnių, kaip antai dėl savo šeimos, darbo, kalbos mokėjimo, arba dėl kitų socialinių ar ekonominių ryšių egzistavimo. Be to, pagal kitas pagrindinėje byloje nagrinėjamo teisės akto nuostatas taip pat leidžiama tvirtinti, jog kiti veiksniai nei paramos prašančiojo gyvenamoji vieta gali būti svarbūs ir įrodant šio asmens interesų centrą, ir nustatant, ar įvykdytos sąlygos suteikti atitinkamą paramą savo piliečiams, kurie įsikūrę užsienyje.
            39. Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, nacionalinis teismas turi atlikti reikiamus patikrinimus tam, kad įvertintų, ar atitinkami asmenys įrodė pakankamus ryšius su Vokietijos visuomene, kurie galėtų įrodyti jų integraciją į šią visuomenę.
            40. Todėl vienintelis reikalavimas nepertraukiamai gyventi šalyje trejus metus, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra pernelyg bendro ir išimtinio pobūdžio ir viršija tai, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti, todėl negali būti laikomas proporcingu.
            41. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: SESV 20 ir 21 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys valstybės narės teisės akto nuostatas, pagal kurias paramos studijoms kitoje valstybėje narėje suteikimas ilgiau nei vieniems metams priklauso nuo vienintelės sąlygos, kaip antai numatytos BAföG 16 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią pareiškėjas, prieš pradėdamas studijuoti, ne trumpiau kaip trejus metus privalo būti turėjęs nuolatinę gyvenamąją vietą, kaip tai suprantama pagal šį įstatymą, nacionalinėje teritorijoje.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            42. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            SESV 20 ir 21 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys valstybės narės teisės akto nuostatas, pagal kurias paramos studijoms kitoje valstybėje narėje suteikimas ilgiau nei vieniems metams priklauso nuo vienintelės sąlygos, kaip antai numatytos Federalinio įstatymo dėl individualios paramos mokslui ir studijoms [ Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung  ( Bundesausbildungsförderungsgesetz )], iš dalies pakeisto 2008 m. sausio 1 d. 22 įstatymu, kuriuo iš dalies keičiamas Federalinis įstatymas dėl paramos mokslui ir studijoms, 16 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią pareiškėjas, prieš pradėdamas studijuoti, ne trumpiau kaip trejus metus privalo būti turėjęs nuolatinę gyvenamąją vietą, kaip tai suprantama pagal šį įstatymą, nacionalinėje teritorijoje.