title: 2014 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#X.#Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 79/7/EEB – Vienodas požiūris į vyrus ir moteris socialinės apsaugos srityje – Darbuotojų draudimas nuo nelaimingų atsitikimų – Vienkartinės kompensacinės išmokos už nelaimingą atsitikimą darbe dydis – Aktuarinis skaičiavimas, pagrįstas vidutine tikėtina gyvenimo trukme, pagal minėtos išmokos gavėjo lytį – Pakankamai akivaizdus Sąjungos teisės pažeidimas.#Byla C-318/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑318/13
            dėl Korkein hallinto-oikeus  (Suomija) 2013 m. birželio 7 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. birželio 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, inicijuotoje
            X ,
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta (pranešėja), teisėjai J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.-C. Bonichot ir A. Arabadjiev,
            generalinė advokatė J. Kokott,
            posėdžio sekretorė C. Strömholm, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. balandžio 2 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – X, atstovaujamo asianajaja K. Kuusi,
            – Suomijos vyriausybės, atstovaujamos H. Leppo,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E.-M. Mamouna ir M. Tassopoulou,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir I. Koskinen,
            susipažinęs su 2014 m. gegužės 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1978 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje (OL L 6, 1979, p. 24; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 215) 4 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant X ir Socialinių reikalų ir sveikatos apsaugos ministerijos (toliau – Ministerija) ginčą dėl vienkartinės kompensacinės išmokos už nelaimingą atsitikimą darbe skyrimo.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Remiantis Direktyvos 79/7 3 straipsnio 1 dalies a punktu, ji taikoma įstatymų nustatytoms socialinės apsaugos sistemoms, pagal kurias numatyta apsauga,  be kita ko, nelaimingų atsitikimų darbe atvejais.
            4. Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį:
            „Vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios lyčių diskriminacijos, tiesioginės arba netiesioginės, ypač dėl santuokinės arba šeimyninės padėties, ir ypač susijusios su:
            – socialinės apsaugos sistemų taikymo apimtimi ir galimybių naudotis jomis sąlygomis,
            – įsipareigojimu mokėti įmokas ir įmokų dydžio apskaičiavimu,
            – išmokų apskaičiavimu, įskaitant išmokų padidinimą sutuoktiniams ir išlaikomiems asmenims [priemokas už sutuoktinius ir išlaikomus asmenis], taip pat sąlygomis, kurios reguliuoja teisės į išmokas trukmę ir išlaikymą.“
            Suomijos teisė
            5. Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe įgyvendinimas yra viešojo administravimo užduotis, kurią vykdyti Suomijoje pavesta privačioms draudimo bendrovėms. Kad įvykdytų pareigą užtikrinti darbuotojų saugumą nelaimingų atsitikimų darbe atveju, darbdaviai privalo sudaryti draudimo sutartis su draudimo bendrove, turinčia teisę drausti nuo rizikos rūšių, patenkančių į 1982 m. Darbuotojų draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstatymo ( Tapaturmavakuutuslaki ), iš dalies pakeisto 1992 m. (toliau – Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstatymas), taikymo sritį. Įstatymuose numatyto draudimo nuo nelaimingų atsitikimų išlaidos padengiamos iš darbdavių mokamų draudimo įmokų.
            6. Kompensacinė išmoka už nelaimingą atsitikimą darbe yra viena iš draudimo nuo nelaimingų atsitikimų išmokų. Ji numatyta socialinės apsaugos sistemoje. Šia išmoka siekiama atlyginti darbuotojui žalą, patirtą dėl nelaimingo atsitikimo darbe arba profesinės ligos, t. y. dėl jo neterminuoto darbingumo sumažėjimo.
            7. Šio įstatymo 14 straipsnio 1 dalies 1 punkte numatyta, kad dėl nelaimingo atsitikimo darbe patyrus sužalojimą arba susirgus skiriama, be kita ko, kompensacinė išmoka.
            8. Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstatymo 18b straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, atsižvelgiant į konkretų atvejį, mokama vienkartinė arba periodinė kompensacinė išmoka už nelaimingą atsitikimą darbe. Pagal minėto straipsnio 3 dalį vienkartinė išmoka apskaičiuojama pagal ministerijos patvirtintus kriterijus kaip kapitalo suma, atitinkanti kompensacinės išmokos už nelaimingą atsitikimą darbe vertę, atsižvelgiant į darbuotojo amžių.
            9. Ministerijos 1982 m. gruodžio 30 d. sprendime Nr. 1662/453/82 dėl kriterijų, taikomų apskaičiuojant draudimo nuo nelaimingų atsitikimų periodinių išmokų kapitalo vertę ir vienkartinės išmokos, mokamos vietoj periodinės išmokos, dydį, apibrėžti kriterijai, pagal kuriuos turi būti apskaičiuojama tokia išmoka.
            10. Šio sprendimo priede pateiktos tokios apskaičiavimo formulės:
            „Taikytinas mirtingumo koeficientas yra (TLE-82) pridėjus 3 metus:
            u x  = 0,0000797 e 0,0875 (x+3)  (vyras)
            u x =  0,0000168 e 0,1000 (y+3) (moteris).“
            11. Siekiant nustatyti bendro neterminuoto nedarbingumo mastą, sužalojimų arba ligų sukelta žala pagal savo medicininį pobūdį ir dydį sugrupuota į 20 grupių. Skirtos kompensacinės išmokos dydis priklauso nuo žalos grupės. Už lengvesnius sužalojimus ir ligas, kurie patenka į 1–10 žalos grupes, visada mokama vienkartinė kompensacija. Kai žala patenka į 11–20 grupes, apdraustieji gali rinktis arba vienkartinę, arba periodinę neterminuotą mėnesinę kompensaciją.
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            12. 1953 m. gimęs X per 1991 m. rugpjūčio 27 d. įvykusį nelaimingą atsitikimą darbe patyrė traumą. Vakuutusoikeus (Socialinės apsaugos bylų teismas) 2005 m. spalio 18 d. sprendimu konstatavo, kad X pagal Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų darbe įstatymo nuostatas turi teisę į vienkartinę kompensacinę išmoką už nelaimingą atsitikimą darbe.
            13. Vadovaudamasi šiuo sprendimu, kompetentinga draudimo bendrovė 2005 m. gruodžio 16 d. sprendimais patvirtino X 4 197,98 eurų, įskaitant delspinigius, vienkartinę išmoką.
            14. X šiuos sprendimus apskundė, jis teigė, kad vienkartinė kompensacinė išmoka už nelaimingą atsitikimą darbe turėjo būti apskaičiuota pagal tuos pačius kriterijus, kokie numatyti moterims. 2006 m. rugpjūčio 31 d. Skundų dėl nelaimingų atsitikimų darbe komisija skundą atmetė. 2008 m. gegužės 27 d. Vakuutusoikeus šį sprendimą patvirtino.
            15. Ministerijai skirtame 2008 m. spalio 13 d. laiške X nurodė, kad vienkartinė kompensacinė išmoka už nelaimingą atsitikimą darbe nustatyta klaidingai taikant Sąjungos teisės nuostatas dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris. Todėl X pareikalavo atlyginti 278,89 eurų žalą su delspinigiais. Ši suma atitinka skirtumą tarp X gautos išmokos ir išmokos, kuri būtų mokama panašioje padėtyje esančiai bendraamžei moteriai. 2009 m. gegužės 27 d. raštu Ministerija atsisakė sumokėti prašomą sumą.
            16. 2009 m. birželio 17 d. X pateikė skundą Helsingin hallinto-oikeus  (Helsinkio administraciniam teismui), prašydamas iš Suomijos valstybės priteisti jam nagrinėjamą sumą. 2010 m. gruodžio 2 d. sprendimu Helsingin hallinto-oikeus  atmetė skundą kaip nepriimtiną, motyvuodamas kompetencijos neturėjimu.
            17. Tuomet X šį sprendimą apskundė Korkein hallinto-oikeus  (Vyriausiajam administraciniam teismui), šis 2012 m. lapkričio 28 d. panaikino Helsinkio administracinio teismo sprendimą.
            18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sąjungos teisės nuostatomis dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris, ypač Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalimi, draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią vyrams ir moterims apskaičiuojama skirtingo dydžio dėl nelaimingo atsitikimo darbe pagal įstatymą mokėtina socialinio draudimo išmoka, nes taikomi su lytimi susiję aktuariniai veiksniai.
            19. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad tuo atveju, jeigu Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama kaip draudžianti tokią nacionalinės teisės nuostatą, kokia nagrinėjama sprendžiant tame teisme ginčą, kyla klausimas, ar yra įvykdytos atitinkamos valstybės narės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimą sąlygos.
            20. Šiomis aplinkybėmis Korkein hallinto-oikeus nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
            „1) Ar Direktyvos [79/7] 4 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad jai prieštarauja tokia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią apskaičiuojant dėl nelaimingo atsitikimo darbe mokėtinas įstatymais nustatytas socialinės apsaugos išmokas skirtinga tikėtina vyrų ir moterų gyvenimo trukme vadovaujamasi kaip aktuariniu kriterijumi, pagal kurį vyrui turi būti mokama mažesnė vienkartinė išmoka, nei būtų mokama panašioje padėtyje esančiai bendraamžei moteriai?
            2) Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar šioje byloje esama akivaizdaus Sąjungos teisės pažeidimo, kuris yra valstybės narės atsakomybės sąlyga, atsižvelgiant visų pirma į tai, kad:
            – Teisingumo Teismas savo praktikoje nėra aiškiai pareiškęs nuomonės dėl to, ar apskaičiuojant įstatymais nustatytų socialinės apsaugos sistemų išmokas, patenkančias į Direktyvos 79/7 taikymo sritį, galima atsižvelgti į susijusius su lytimi aktuarinius veiksnius;
            – Teisingumo Teismas Sprendime Association belge des Consommateurs Test-Achats ir kt.  (C‑236/09, EU:C:2011:100) pripažino negaliojančia 2004 m. gruodžio 13 d. Tarybos direktyvos 2004/113/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principą dėl galimybės naudotis prekėmis bei paslaugomis ir prekių tiekimo bei paslaugų teikimo [(OL L 373, p. 37)], 5 straipsnio 2 dalį, kuria leidžiama į tokius veiksnius atsižvelgti, tačiau nurodė numatyti pereinamąjį laikotarpį iki jos galiojimo pabaigos, ir
            – Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvoje [2004/113] ir 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo [(OL L 204, p. 23)] leido tam tikromis sąlygomis atsižvelgti į šiuos veiksnius apskaičiuojant tose direktyvose reglamentuojamas išmokas, o nacionalinių įstatymų leidėjas tuo remdamasis preziumavo, kad į nagrinėjamus veiksnius galima atsižvelgti ir įstatymais nustatytų socialinės apsaugos sistemų, kaip antai aptariamų šioje byloje, srityje?“
            Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
            21. Per teismo posėdį Suomijos vyriausybė nurodė, kad pradinės bylos aplinkybės (X darbe patirtas nelaimingas atsitikimas) susiklostė 1991 m., t. y. iki Suomijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą. Nors nagrinėjama vienkartine kompensacine išmoka siekiama atlyginti dėl minėto nelaimingo atsitikimo darbe patirtą žalą, Sąjungos teisės taikymui reikšminga tik žalą sukėlusio įvykio data. Šiomis aplinkybėmis Suomijos vyriausybė manė, kad Teisingumo Teismas neturi kompetencijos atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
            22. Šiuo klausimu pažymėtina, kad teisės aktas, dėl kurio pagrindinėje byloje kilo ginčas, priimtas 2008 m. Vakuutusoikeus  sprendimu. Neginčijama ir tai, kad nagrinėjamos išmokos už nelaimingą atsitikimą darbe paskirtis – atlyginti X už nelaimingo atsitikimo pasekmes, kurias jis patirs visą gyvenimą.
            23. Tai reiškia, kad pagrindinės bylos dalykas nėra situacija, kurios visos pasekmės kyla iki Suomijos Respublikos įstojimo į Sąjungą.
            24. Todėl Teisingumo Teismas kompetentingas atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
            Dėl prejudicinių kla usimų
            Dėl pirmojo klausimo
            25. Siekiant atsakyti į pirmąjį klausimą, pirmiausia pažymėtina, kad, nors pagrindinėje byloje nagrinėjamą išmoką sumokėjo privati draudimo bendrovė, Suomijoje darbuotojų draudimas nuo nelaimingų atsitikimų ir minėtos išmokos skyrimo kriterijai priskiriami „įstatymų nustatytoms“ sistemoms, pagal kurias numatyta apsauga nelaimingų atsitikimų darbe atveju, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 79/7 3 straipsnio 1 dalies a punktą. Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjama išmoka patenka į šios direktyvos taikymo sritį.
            26. Primintina, kad pagal Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalį draudžiama bet kokia tiesioginė ar netiesioginė lyčių diskriminacija apskaičiuojant joje numatytas išmokas.
            27. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje sprendžiamas klausimas dėl kompensacijos už nelaimingą atsitikimą darbe, kuri skiriama kaip vienkartinė išmoka, dydžio apskaičiavimo metodo. Ji turi būti apskaičiuojama, be kita ko, pagal darbuotojo amžių ir tikėtiną vidutinę jo gyvenimo trukmę. Nustatant pastarąjį veiksnį reikia atsižvelgti į darbuotojo lytį.
            28. Sutariama, kad, taikant pagrindinėje byloje nagrinėjamos vienkartinės išmokos apskaičiavimo metodą, tokio paties amžiaus kaip X moteris, kuri, kaip ir jis, tą pačią dieną patyrė darbe identišką nelaimingą atsitikimą ir tokią pačią žalą, turi teisę gauti didesnę vienkartinę išmoką nei X.
            29. Tačiau Suomijos vyriausybė teigia, kad tokia moteris ir X nėra panašioje padėtyje. Šiuo klausimu ji nurodo, kad nacionalinės teisės nuostatose numatytos vienkartinės kompensacinės išmokos už nelaimingą atsitikimą darbe apskaičiavimo metodu siekiama nustatyti tokį jos dydį, koks būtų lygus tokios pačios išmokos, kuri būtų mokama kaip periodinė neterminuota išmoka, bendram dydžiui. Kadangi vyrų ir moterų tikėtina gyvenimo trukmė skiriasi, abiem lytims taikant vienodą mirtingumo koeficientą vienkartinė kompensacija darbe sužalotai moteriai nebeatitinka kompensacijos gavėjos likusios tikėtinos vidutinės gyvenimo trukmės.
            30. Suomijos vyriausybė patikslina, jog diferencijuoti pagal lytį būtina, kad moterys nebūtų vertinamos nepalankiau nei vyrai. Kadangi moterų statistinė gyvenimo trukmė ilgesnė, vienkartinė išmoka, kuria siekiama sužeistam asmeniui už visą likusį gyvenimo laikotarpį atlyginti patirtą žalą, moterims turėtų būti didesnė nei vyrams. Todėl vyrai ir moterys nediskriminuojami.
            31. Kaip išvados 29 punkte šiuo klausimu nurodė generalinė advokatė, pažymėtina, kad šiuo argumentu geriausiu atveju būtų galima pateisinti nevienodą požiūrį į vyrus ir moteris skiriant tokią išmoką, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, tačiau apskritai juo negalima paneigti, kaip per posėdį pripažino Suomijos vyriausybė, kad faktiškai taikomas nevienodas požiūris dėl galiojančių nacionalinės teisės nuostatų, kurios lemia, kad vienodomis aplinkybėmis gaunamos skirtingos išmokos.
            32. Taigi konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamose draudimo nuo nelaimingų atsitikimų sistemos nuostatose yra įtvirtintas nevienodas požiūris, kuris gali būti laikomas diskriminacija, draudžiama pagal Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalį.
            33. Šiomis aplinkybėmis reikia įvertinti, ar toks nevienodas požiūris gali būti pateisinamas.
            34. Dėl galimų Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto vienodo požiūrio principo išimčių konstatuotina, kad nei šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje, kurioje numatytos moterų apsaugos motinystės atveju nuostatos, nei jos 7 straipsnio 1 dalyje, kurioje valstybėms narėms leidžiama jos netaikyti tam tikroms taisyklėms, lengvatoms ir išmokoms socialinės apsaugos srityje, nenumatyta galimybė atsižvelgti į likusia tikėtina gyvenimo trukme grindžiamą veiksnį.
            35. Be to, iš Direktyvos 79/7 7 straipsnio 1 dalies nematyti, kad joje nustatytų išimčių pagrindų sąrašas nėra baigtinis ir kad valstybės narės gali savo nuožiūra numatyti kitus vienodo požiūrio principo išimties pagrindus. Aplinkybė, kad šios direktyvos nuostatose nėra aiškiai draudžiama atsižvelgti į tokį veiksnį, negali būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės aktų leidėjui leidžiama šį veiksnį numatyti kaip tokios išmokos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, apskaičiavimo dėmenį.
            36. Tačiau Suomijos vyriausybė teigia, kad dėl darbuotojo lyties skirtingą šios išmokos dydį galima pateisinti objektyviai skirtinga vidutine tikėtina vyrų ir moterų gyvenimo trukme. Bet koks kitas sprendimas lemtų nepalankesnį moterų, kurių tikėtina gyvenimo trukmė ilgesnė nei vyrų, vertinimą, nes skiriant vienkartinę išmoką siekiama kompensuoti žalos pasekmes už visą likusį sužeisto asmens gyvenimo laikotarpį.
            37. Šiuo klausimu pažymėtina, kad nors pagrindinėje byloje nagrinėjama vienkartinė išmoka numatyta sistemoje, pagal kurią taip pat skiriamos išmokos už žalą, kurios dėl nelaimingo atsitikimo darbe sužeistam asmeniui bus mokamos visą likusį gyvenimą, ši išmoka negali būti apskaičiuojama bendrai remiantis vidutine tikėtina vyrų ir moterų gyvenimo trukme.
            38. Toks apibendrintas skaičiavimas gali lemti apdraustų vyrų diskriminaciją, palyginti su apdraustomis moterimis. Be to, pagal lytį atsižvelgiant į bendrus statistinius duomenis nėra tikra, kad apdraustos moters gyvenimo trukmė visada bus ilgesnė nei panašioje padėtyje esančio bendraamžio apdrausto vyro.
            39. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė sistema negali būti pateisinama.
            40. Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad jai prieštarauja tokia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią apskaičiuojant dėl nelaimingo atsitikimo darbe mokėtinas įstatymais nustatytas socialinės apsaugos išmokas skirtinga tikėtina vyrų ir moterų gyvenimo trukme vadovaujamasi kaip aktuariniu kriterijumi, pagal kurį vyrui turi būti mokama mažesnė vienkartinė kompensacinė išmoka, nei būtų mokama panašioje padėtyje esančiai bendraamžei moteriai.
            Dėl antrojo klausimo
            41. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalies pažeidimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, turi būti kvalifikuojamas kaip „pakankamai akivaizdus“ Sąjungos teisės pažeidimas, kuris yra viena iš reikalaujamų atitinkamos valstybės narės atsakomybės sąlygų.
            42. Šiuo klausimu primintina, jog Teisingumo Teismas Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79) 56 punkte nurodė, kad veiksniai, į kuriuos kompetentingas teismas gali atsižvelgti, yra pažeistos normos aiškumas ir tikslumas, pagal tą normą nacionalinėms ar Sąjungos institucijoms paliekamas veiksmų laisvės mastas, pažeidimo arba žalos padarymas tyčia ar dėl neatsargumo, ar padaryta teisės klaida yra pateisinama, ar nepateisinama, faktas, kad Sąjungos institucijos pasirinkta pozicija galėjo skatinti neveikimą, Bendrijos teisei prieštaraujančių nacionalinių priemonių ar veiklos ėmimąsi ar nenutraukimą.
            43. Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad sąlygas, leidžiančias nustatyti valstybių narių atsakomybę už Sąjungos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą, turi taikyti nacionaliniai teismai, laikydamiesi Teisingumo Teismo pateiktų šio taikymo gairių (žr. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation , C‑446/04, EU:C:2006:774, 210 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
            44. Vadinasi, Teisingumo Teismas negali savo vertinimu pakeisti nacionalinių teismų vertinimo (žr. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame , EU:C:1996:79, 58 punktą). Tačiau Teisingumo Teismas jiems gali pateikti šio principo taikymo gaires ir atspirties taškus (žr. Sprendimo Köbler , C‑224/01, EU:C:2003:513, 100 punktą).
            45. Kiek tai susiję su šia byla, norint atsakyti į klausimą, ar nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos turi būti kvalifikuojamos kaip „pakankamai akivaizdus“ Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalies pažeidimas, reikia atsižvelgti į tris elementus.
            46. Pirmiausia, iki šiol nė viename Teisingumo Teismo sprendime nebuvo nagrinėjamas šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto vienodo požiūrio principo apimties ir jo aiškinimo klausimas. Be to, pirmiau konstatuotas su X susijęs Sąjungos teisės pažeidimas konkretų pavidalą įgijo tik 2008 m. Vakuutusoikeus  priėmus galutinį sprendimą.
            47. Antra, iki šiol nei dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų Suomijos įstatymų, nei dėl kitų nacionalinės teisės aktų pagal SESV 258 straipsnį nebuvo pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo pažeidus Direktyvos 79/7 4 straipsnio 1 dalį.
            48. Trečia, pažymėtina, kad, kiek tai susiję su Sąjungos teisės aktų leidėjo priimtais aktais, kuriais įgyvendinamas vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principas, Direktyvos 2004/113 5 straipsnio 2 dalyje valstybėms narėms suteikiama galimybė nuspręsti iki 2007 m. gruodžio 21 d. leisti proporcingus asmenų įmokų ir išmokų skirtumus, jei lytis yra lemiamas veiksnys atliekant rizikos įvertinimą, pagrįstą svarbiais ir tiksliais aktuariniais ir statistiniais duomenimis. Be to, nors ir nusprendęs, kad tam tikros lytimi grindžiamos profesinių socialinės apsaugos sistemų srities taisyklės prieštarauja vienodo požiūrio principui, Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 2006/54 9 straipsnio 1 dalies h punkte šio principo išimtyse vis tiek numatė galimybę tam tikrais atvejais taikyti aktuarinius kriterijus, kurie skiriasi, atsižvelgiant į lytį.
            49. Kiek tai susiję su pirmąja iš šių nuostatų, Teisingumo Teismas 2011 m. kovo 1 d. Sprendimo Association belge des Consommateurs Test-Achats ir kt.  (EU:C:2011:100) 32 punkte nusprendė, kad leidimas valstybėms narėms neribotą laiką taikyti abiem lytims vienodų įmokų ar išmokų taisyklės išimtį prieštarauja vienodo požiūrio į moteris ir vyrus tikslui, kurio siekiama Direktyva 2004/113, ir nurodė, kad ši nuostata dėl diskriminacinio pobūdžio turi būti laikoma negaliojančia.
            50. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nacionaliniam teismui reikia nuspręsti, ar šiuo atveju Sąjungos teisės pažeidimas turi būti laikomas „pakankamai akivaizdžiu“.
            51. Todėl į antrąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip, kad prašymą priimti prejudicinį pateikusiam teismui reikia įvertinti, ar įvykdytos valstybės atsakomybės kilimo sąlygos. Kiek tai susiję su klausimu, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra „pakankamai akivaizdus“ Sąjungos teisės pažeidimas, šis teismas taip pat turės atsižvelgti, be kita ko, į tai, kad Teisingumo Teismas iki šiol nėra sprendęs, ar teisėta pagal lytį atsižvelgti į vidutine tikėtina gyvenimo trukme grindžiamą veiksnį nustatant išmoką, skiriamą pagal įstatymuose nustatytą socialinės apsaugos sistemą ir patenkančią į Direktyvos 79/7 taikymo sritį. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti į Sąjungos teisės aktų leidėjo valstybėms narėms suteiktą galimybę, numatytą Direktyvos 2004/113 5 straipsnio 2 dalyje ir Direktyvos 2006/54 9 straipsnio 1 dalies h punkte. Šis teismas taip pat turėtų turėti omenyje, jog Teisingumo Teismas 2011 m. kovo 1 d. nusprendė (C‑236/09, EU:C:2011:100), kad pirmoji iš minėtų nuostatų negalioja, nes pažeidžia vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            52. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            1. 1978 m. gruodžio 19  Tarybos direktyvos 79/7/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo nuoseklaus įgyvendinimo socialinės apsaugos srityje 4 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad jai prieštarauja tokia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią apskaičiuojant dėl nelaimingo atsitikimo darbe mokėtinas įstatymais nustatytas socialinės apsaugos išmokas skirtinga tikėtina vyrų ir moterų gyvenimo trukme vadovaujamasi kaip aktuariniu kriterijumi, pagal kurį vyrui turi būti mokama mažesnė vienkartinė kompensacinė išmoka, nei būtų mokama panašioje padėtyje esančiai bendraamžei moteriai.
            2. Prašymą priimti prejudicinį pateikusiam teismui reikia įvertinti, ar įvykdytos valstybės atsakomybės kilimo sąlygos. Kiek tai susiję su klausimu, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra „pakankamai akivaizdus“ Sąjungos teisės pažeidimas, šis teismas taip pat turės atsižvelgti, be kita ko, į tai, kad Teisingumo Teismas iki šiol nėra sprendęs, ar teisėta pagal lytį atsižvelgti į vidutine tikėtina gyvenimo trukme grindžiamą veiksnį nustatant išmoką, skiriamą pagal įstatymuose nustatytą socialinės apsaugos sistemą ir patenkančią į Direktyvos 79/7 taikymo sritį. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės atsižvelgti į Sąjungos teisės aktų leidėjo valstybėms narėms suteiktą galimybę, numatytą 2004 m. gruodžio 13 d. Tarybos direktyvos 2004/113/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio į moteris ir vyrus principą dėl galimybės naudotis prekėmis bei paslaugomis ir prekių tiekimo bei paslaugų teikimo, 5 straipsnio 2 dalyje ir 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo 9 straipsnio 1 dalies h punkte. Šis teismas taip pat turėtų turėti omenyje, jog Teisingumo Teismas 2011 m. kovo 1 d. nusprendė (C‑236/09, EU:C:2011:100), kad pirmoji iš minėtų nuostatų negalioja, nes pažeidžia vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principą.


1999 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # British Steel plc prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EAPB - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas - Valstybės pagalba. # Byla T-89/96.


2017 m. birželio 8 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Kaane American International Tobacco Company FZE, buvusi Kaane American International Tobacco Co. Ltd. prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Registracijos panaikinimo procedūra – Vaizdinis Europos Sąjungos prekių ženklas GOLD MOUNT – Prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų nebuvimas – Tinkamos nenaudojimo priežasties nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies a punktas.#Byla T-294/16.


title: 2011 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # ATB Norte, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo BRICOCENTER paraiška - Ankstesni vaizdiniai Bendrijos prekių ženklai "ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro" ir "CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro" - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-480/09.

text:
      2011 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas ATB Norte prieš VRDT – Bricocenter Italia (BRICOCENTER)
      (Byla T‑480/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo BRICOCENTER paraiška – Ankstesni vaizdiniai Bendrijos prekių ženklai „ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro“ ir „CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro“
         – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“

      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 25,
         33–34, 57, 66–67 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. rugsėjo 28 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1045/2008‑4) dėl protesto procedūros
                  tarp

               ATB Norte, SL
               ir
                Bricocenter Italia Srl.
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Bricocenter Italia Srl

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas BRICOCENTER 35 klasės paslaugoms – paraiška Nr. 4935185

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               ATB Norte, SL

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               ankstesni vaizdiniai Bendrijos prekių ženklai ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro (Nr. 989046) ir CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro (Nr. 3262623) 35, 37 ir 39 klasių paslaugoms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti skundžiamą sprendimą ir atmesti protestą

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2009 m. rugsėjo 28 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimą R 1045/2008‑4
                     tiek, kiek juo patenkinta Bricocenter Italia Srl apeliacija, pateikta Apeliacinėje taryboje dėl Bendrijos prekių ženklo paraiškoje
                     nurodytų „reklamos“, „verslo reikalų valdymo“ ir „verslo administravimo“ paslaugų.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia ir VRDT padengia savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas procese Bendrajame Teisme.


2017 m. gegužės 5 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Globo Media, SA prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo GLOBO MEDIA paraiška – Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas TV GLOBO PORTUGAL – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-262/16.


title: 2017 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Villeroy & Boch Belgium prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Konkurencija – Karteliai – Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Austrijos vonios kambario įrangos rinkos – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnio pažeidimas – Kainų koordinavimas ir keitimasis neskelbtina komercine informacija – Vienas pažeidimas – Įrodymai – Baudos – Neribota jurisdikcija – Protingas terminas – Proporcingumas.#Byla C-642/13 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. sausio 26 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Konkurencija — Karteliai — Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Austrijos vonios kambario įrangos rinkos — Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnio pažeidimas — Kainų koordinavimas ir keitimasis neskelbtina komercine informacija — Vienas pažeidimas — Įrodymai — Baudos — Neribota jurisdikcija — Protingas terminas — Proporcingumas“
      Byloje C‑642/13 P
      dėl 2013 m. lapkričio 29 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Villeroy & Boch Belgium SA, įsteigta Briuselyje (Belgija), atstovaujama advocaten O. W. Brouwer ir N. Lorjé,
      ieškovė,
      kita proceso šalis:

         Europos Komisija, atstovaujama L. Malferrari ir F. Ronkes Agerbeek, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovė pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro pirmosios kolegijos pirmininko pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, teisėjai M. Berger, E. Levits, S. Rodin (pranešėjas) ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. rugsėjo 10 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Savo apeliaciniu skundu Villeroy & Boch Belgium SA (toliau – Villeroy & Boch Belgija) prašo panaikinti 2013 m. rugsėjo 16 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Villeroy & Boch Austria ir kt. / Komisija (T‑373/10, T‑374/10, T‑382/10 ir T‑402/10, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:455, toliau – skundžiamas sprendimas), nes šiuo sprendimu minėtas teismas atmetė jos ieškinį dėl 2010 m. birželio 23 d. Komisijos sprendimo C(2010) 4185 final dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/39092 – Vonios kambario įranga) (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo, kiek šis su ja susijęs.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas Nr. 1/2003

               2

               2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
               „2.   Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei jos tyčia ar dėl neatsargumo:
               pažeidžia [SESV 101 arba 102] straipsnio nuostatas <…>
               <…>
               Vienai įmonei ar įmonių asociacijai – pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais.
               <…>
               3.   Nustatant baudos dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“

         2006 m. gairės

               3

               Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (OL C 210, 2006, p. 2, toliau – 2006 m. gairės) 2 punkte dėl baudų nustatymo nurodyta, kad „Komisija turi atsižvelgti į pažeidimo sunkumą ir trukmę“ ir kad „paskirta bauda negali viršyti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies 2 ir 3 pastraipose nustatytų ribų“.

               4

               2006 m. gairių 37 punkte nustatyta:
               „Nors šiose Gairėse nurodomas bendras baudų apskaičiavimo metodas, tam tikros bylos ypatumai ar būtinybė siekti atgrasomojo poveikio konkrečioje byloje gali pateisinti Komisijos nukrypimą nuo šių metodų ar nuo 21 punkte nustatytų apribojimų.“

         Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas

               5

               Su karteliu susiję produktai yra vonios kambario įranga, priklausanti vienam iš šių trijų prekių pogrupių: santechninės armatūros prekės, dušo uždangos ir jų priedai, taip pat keramikos prekės (toliau – trys prekių pogrupiai).

               6

               Ginčo aplinkybes Bendrasis Teismas išdėstė skundžiamo sprendimo 1–19 punktuose ir jas galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.

               7

               Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo SESV 101 straipsnio 1 dalies ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3, toliau – EEE) 53 straipsnio pažeidimą vonios kambario įrangos sektoriuje. Šis pažeidimas, kurį darė 17 įmonių, tęsėsi įvairias laikotarpiais nuo 1992 m. spalio 16 d. iki 2004 m. lapkričio 9 d. ir tai buvo visuma antikonkurencinių susitarimų arba suderintų veiksmų Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Austrijos teritorijose.

               8

               Konkrečiai kalbant, ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad konstatuotą pažeidimą sudarė, pirma, minėtų vonios kambario įrangos gamintojų vykdomas kasmetinio kainų kėlimo ir kitų tarifų nustatymo elementų koordinavimas per reguliarius nacionalinių profesinių asociacijų susitikimus, antra, kainų nustatymas ar derinimas dėl konkrečių aplinkybių, kaip antai žaliavų kainų augimo, euro įvedimo, taip pat mokesčių už kelius nustatymo, ir, trečia, neskelbtinos komercinės informacijos atskleidimas ir keitimasis ja. Be to, Komisija konstatavo, kad kainos vonios kambario įrangos sektoriuje buvo nustatomos kasmet. Gamintojai nustatydavo kainoraščius, kurie paprastai galiodavo vienus metus ir kuriais buvo remiamasi esant komerciniams santykiams su didmenininkais.

               9

                  Villeroy & Boch Belgija ir kitos ieškovės pirmojoje instancijoje, t. y. Villeroy & Boch Austria GmbH (toliau – Villeroy & Boch Austrija), Villeroy & Boch AG (toliau – Villeroy & Boch) ir Villeroy & Boch SAS (toliau – Villeroy & Boch Prancūzija), veikia vonios kambario įrangos sektoriuje. Villeroy & Boch priklauso visa Villeroy & Boch Austrija, Villeroy & Boch Prancūzija, Villeroy & Boch Belgija, Ucosan BV ir šios dukterinių bendrovių, taip pat Villeroy & Boch SARL (toliau – Villeroy & Boch Liuksemburgas) kapitalas.

               10

               2004 m. liepos 15 d.Masco Corp. ir jos dukterinės bendrovės, tarp kurių yra Hansgrohe AG, gaminanti santechninės armatūros prekes, ir Hüppe GmbH, gaminanti dušo uždangas, informavo Komisiją, kad vonios kambario įrangos sektoriuje egzistuoja kartelis, ir paprašė jas atleisti nuo baudų pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3, toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo) arba, jei šis prašymas nebūtų patenkintas, sumažinti baudas, kurios joms gali būti skirtos. 2005 m. kovo 2 d. Komisija priėmė sąlyginį sprendimą atleisti Masco nuo baudos pagal šio pranešimo dėl bendradarbiavimo 8 punkto a papunktį ir 15 punktą.

               11

               2004 m. lapkričio 9 ir 10 d. Komisija atliko iš anksto nenumatytus patikrinimus kelių bendrovių ir nacionalinių profesinių asociacijų, veikiančių vonios kambario įrangos sektoriuje, patalpose.

               12

               2004 m. lapkričio 15 ir 19 d. Grohe Beteiligungs GmbH ir jos dukterinės bendrovės, taip pat American Standard Inc. atitinkamai pateikė prašymus atleisti nuo baudų pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo arba, jei tas prašymas nebūtų patenkintas, sumažinti jų dydį.

               13

               2005 m. lapkričio 15 d.–2006 m. gegužės 16 d. laikotarpiu įvairioms bendrovėms ir asociacijoms, veikiančioms vonios kambario įrangos sektoriuje, įskaitant ieškoves pirmojoje instancijoje, išsiuntusi prašymus pateikti informacijos Komisija 2007 m. kovo 26 d. priėmė pranešimą apie kaltinimus ir jį išsiuntė visoms minėtoms bendrovėms.

               14

               2006 m. sausio 17 ir 19 d. Roca SARL, Hansa Metallwerke AG ir šios dukterinės bendrovės taip pat pateikė prašymus atleisti nuo baudų arba, jei šie prašymai nebūtų patenkinti, jas sumažinti pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo. 2006 m. sausio 20 d.Aloys F. Dornbracht GmbH & Co. KG Armaturenfabrik irgi pateikė tokį prašymą.

               15

               Po 2007 m. lapkričio 12–14 d. posėdžio, kuriame dalyvavo ieškovės pirmojoje instancijoje, kai 2009 m. liepos 9 d. jau buvo išsiųstas raštas, raginantis atkreipti minėtų bendrovių dėmesį į tam tikrus įrodymus, kuriais Komisija ketino remtis priimdama galutinį sprendimą, ir kai vėliau minėtoms ieškovėms buvo išsiųsti prašymai pateikti papildomos informacijos, Komisija 2010 m. birželio 23 d. priėmė ginčijamą sprendimą. Sprendime ji konstatavo šio sprendimo 8 punkte aprašytą elgesį, kuris buvo bendro plano riboti konkurenciją tarp šio sprendimo adresačių dalis ir turėjo vieno bei tęstinio pažeidimo požymių, apimantį tris prekių pogrupius ir Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Austrijos teritorijas. Šiuo klausimu ši institucija pažymėjo, kad minėtas elgesys atitiko pasikartojantį modelį šešiose valstybėse narėse, dėl kurių Komisija atliko tyrimą. Ji taip pat nustatė, kad egzistuoja nacionalinės profesinės asociacijos dėl visų trijų prekių pogrupių, kurias pavadino „koordinavimo organizacijomis“, nacionalinės profesinės asociacijos, vienijančios narius, kurių veikla apėmė bent du iš trijų prekių pogrupių, jos pavadintos „daugiaprekėmis asociacijomis“, ir specializuotos asociacijos, vienijančios narius, kurių veikla apėmė vieną iš trijų prekių pogrupių. Galiausiai ji konstatavo, kad buvo centrinė įmonių grupė, kuri dalyvavo kartelyje skirtingose valstybėse narėse per koordinavimo organizacijas ir daugiaprekes asociacijas.

               16

               Komisijos nuomone, ieškovės pirmojoje instancijoje dalyvavo darant nagrinėjamą pažeidimą kaip šių asociacijų narės: IndustrieForum Sanitär, kuri 2001 m. pakeitė Freundeskreis der deutschen Sanitärindustrie; Arbeitskreis Baden und Duschen, kuri 2003 m. pakeitė Arbeitskreis Duschabtrennungen ir Fachverband Sanitär-Keramische Industrie Vokietijoje, Arbeitskreis Sanitärindustrie Austrijoje, Vitreous China-group (toliau – VCG) Belgijoje, Sanitair Fabrikanten Platform Nyderlanduose ir Association française des industries de céramique sanitaire Prancūzijoje. Dėl pažeidimo Nyderlanduose Komisija ginčijamo sprendimo 1179 konstatuojamojoje dalyje iš esmės konstatavo, kad įmonėms, kurios dalyvavo darant šį pažeidimą, negali būti skirta bauda dėl pasibaigusios senaties.

               17

               Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija nurodė įmones, kurioms skyrė sankcijas už SESV 101 straipsnio ir nuo 1994 m. sausio 1 d. EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimą dėl to, kad jos dalyvavo kartelyje vonios kambario įrangos rinkoje Belgijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Nyderlanduose ir Austrijoje įvairiais laikotarpiais nuo 1992 m. spalio 16 d. iki 2004 m. lapkričio 9 d. Kalbant apie ieškoves pirmojoje instancijoje, Komisija minėto sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje skyrė sankcijas Villeroy & Boch už jos dalyvavimą darant minėtą vieną pažeidimą nuo 1994 m. rugsėjo 28 d. iki 2004 m. lapkričio 9 d., o jos dukterinėms bendrovėms Villeroy & Boch Belgija, Villeroy & Boch Prancūzija ir Villeroy & Boch Austrija – už laikotarpius nuo 1994 m. spalio 12 d. iki 2004 m. lapkričio 9 d.

               18

               Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 8 dalyje Komisija pirmiausia Villeroy & Boch skyrė 54436347 EUR baudą, antra, Villeroy & Boch solidariai su Villeroy & Boch Austrija –6083604 EUR baudą, trečia, Villeroy & Boch solidariai su Villeroy & Boch Belgija –2942608 EUR baudą ir, ketvirta, Villeroy & Boch solidariai su Villeroy & Boch Prancūzija –8068441 EUR baudą. Bendra ieškovėms pirmojoje instancijoje skirtų baudų suma sudarė 71531000 EUR.

               19

               Apskaičiuodama šias baudas Komisija rėmėsi 2006 m. gairėmis.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               20

               2010 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai apeliantė pateikė ieškinį byloje T‑402/10 dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kiek jis su ja susijęs arba subsidiariai – dėl jai skirtos baudos sumažinimo.

               21

               Grįsdama savo reikalavimus apeliantė Bendrajame Teisme tvirtino, kad Komisija nustatytą pažeidimą nepagrįstai pripažino vienu, sudėtiniu ir tęstiniu pažeidimu, ir subsidiariai nurodė, kad taip kvalifikuodama ji pažeidė pareigą motyvuoti, nes nepakankamai tiksliai apibrėžė nagrinėjamas rinkas. Apeliantė taip pat nurodė, kad jos dalyvavimo darant pažeidimą Belgijoje Komisija neįrodė. Galiausiai ji ginčijo savo solidarią atsakomybę už skirtos baudos sumokėjimą ir nurodė, kad baudos apskaičiavimas buvo klaidingas, kad ji turėjo būti sumažinta atsižvelgiant į pernelyg ilgą administracinės procedūros trukmę ir kad ji buvo neproporcinga.

               22

               Subsidiariai apeliantė pateikė prašymą sumažinti jai skirtos baudos dydį.

               23

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį.

         Šalių reikalavimai

               24

               Apeliantė Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti visą skundžiamą sprendimą, nes juo Bendrasis Teismas atmetė jos ieškinį,

                        —

                        nepatenkinus šio reikalavimo, iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą,

                        —

                        nepatenkinus šio reikalavimo, sumažinti jai skirtą baudą,

                        —

                        nepatenkinus nė vieno iš šių reikalavimų – panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo ir

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               25

               Komisija Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti visą apeliacinį skundą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies akivaizdžiai nepagrįstą ir

                        —

                        priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               26

               Apeliantė savo apeliacinį skundą grindžia keturiais pagrindais. Pirmasis pagrindas susijęs su teisės klaida, kurią Bendrasis Teismas padarė vertindamas Belgijoje tariamai padarytą pažeidimą. Antrasis pagrindas susijęs su Bendrojo Teismo teisės klaida konstatuojant sudėtinį ir tęstinį pažeidimą. Trečiasis pagrindas susijęs su aplinkybe, kad Bendrasis Teismas nepasinaudojo savo neribota jurisdikcija, kad atliktų skirtos baudos dydžio kontrolę. Ketvirtasis pagrindas susijęs su proporcingumo principo pažeidimu.

         Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su klaidingu Belgijoje tariamai padaryto pažeidimo vertinimu

      Šalių argumentai

               27

               Savo pirmajame apeliacinio skundo pagrindė, suskirstytame į keturias dalis, apeliantė pirmiausia tvirtina, kad Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus dėl Belgijoje tariamai padaryto pažeidimo ir pažeidė savo pareigą motyvuoti. Iš tikrųjų minėto sprendimo 243 ir paskesniuose punktuose Bendrojo Teismo nurodyti motyvai grindžiami neteisinga prielaida, kad Z. po 2003 m. sausio 1 d. vis dar joje dirbo. Iš tikrųjų, kaip apeliantė per posėdį nurodė Bendrajame Teisme ir kaip šis pats konstatavo per posėdį, Z. nuo minėtos datos neturėjo jokių organizacinių ar darbo sutartimi su ja pagrįstų ryšių, o tai reiškia, kad apeliantei negali būti inkriminuojamos faktinės aplinkybės.

               28

               Antra, apeliantė subsidiariai tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė SESV 101 straipsnį, kai nusprendė, jog apeliantė dalyvavo darant pažeidimą dėl keramikos prekių Belgijoje, nors ji šioje rinkoje nebevykdė veiklos nuo 2002 m. pabaigos, ir kad nebuvo įrodyta, jog ji stengėsi, kad kartelio narių tikslai būtų pasiekti. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas nenurodė, kokiu „elgesiu“ apeliantė po pasitraukimo iš rinkos galėjo derinti veiksmus su kitais kartelio dalyviais, kad apribotų konkurenciją šioje rinkoje. Atsižvelgiant į Bendrojo Teismo 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendime Wabco Europe ir kt. / Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449, 79 ir paskesni punktai) ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendime Keramag Keramische Werke ir kt. / Komisija (T‑379/10 ir T‑381/10, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:457, 222 ir paskesni punktai) pateiktus motyvus, negalima apeliantei nei priskirti atsakomybės už trečiųjų asmenų elgesį po minėto pasitraukimo iš rinkos, nei skirti jai už tai baudos. Bet kuriuo atveju skirtingas faktinių aplinkybių vertinimas skundžiamame sprendime ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendime Wabco Europe ir kt. / Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449) yra vienodo požiūrio principo pažeidimas apeliantės nenaudai.

               29

               Trečia, dėl veiksmų derinimo per 2003 m. balandžio 28 ir 29 d. susitikimą Belgijoje įrodymo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 271 punkte pripažino, kad įrodymų vertinimas apsiribojo tik pastabomis, jog vienodo nuolaidų dydžio, išreikšto procentine dalimi, didmenininkams nenustatymas „neleidžia atmesti galimybės, kad konkurencija buvo iškraipyta dėl keitimosi aptariama informacija“. Vis dėlto, net jei reikėtų pripažinti šį Bendrojo Teismo tvirtinimą pagrįstu, jo, logiškai mąstant, nepakaktų pažeidimui įrodyti. Taigi buvo nesilaikyta pareigos motyvuoti, kaip ji suprantama pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą, arba pažeistas principas in dubio pro reo, įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 48 straipsnio 1 dalyje.

               30

               Ketvirta, skundžiamo sprendimo 272 ir 274 punktuose padaryta teisės klaida konstatuojant, kad visi Belgijos vonios kambario keramikos prekių rinkoje inkriminuojami pažeidimai sudarė vieną sudėtinį ir tęstinį pažeidimą.

               31

               Komisijos remiantis VCG susitikimuose nustatytos faktinės aplinkybės iš tikrųjų neleidžia daryti išvados, kad visas nustatyto pažeidimo laikotarpis turi būti vertinamas kaip sudarantis vieną pažeidimą. Priešingai, po 2003 m. balandžio 28 ir 29 d. VCG susitikimo pastebimas akivaizdus pažeidimo laikinas nutraukimas, o tai teisiniu požiūriu neleidžia ankstesnių ir vėlesnių susitikimų sujungti į vieną ir tęstinį pažeidimą.

               32

               Komisija mano, kad reikia atmesti pirmąjį pagrindą.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               33

               Pirmiausia dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pareigos motyvuoti nesilaikymu ir įrodymų iškraipymu, nes Bendrasis Teismas neatsižvelgė į apeliantės argumentus, kad Z. nuo 2003 m. sausio 1 d. neturėjo jokių ryšių su ja, reikia pažymėti, kad per rašytinę proceso Bendrajame Teisme dalį apeliantė, ginčydama savo dalyvavimą kartelyje Belgijoje nuo šios datos, tik paminėjo, kad Villeroy & Boch Liuksemburgas„2002 m. pabaigoje perėmė Belgijos bendrovės keramikos padalinį“. Tik per žodinę proceso Bendrajame Teisme dalį apeliantė pirmą kartą aiškiai nurodė, kad negali būti pripažinta atsakinga už antikonkurencinį elgesį Belgijos keramikos prekių rinkoje nuo 2003 m. sausio 1 d., nes asmuo, dalyvavęs kartelio susitikimuose, t. y. Z., nuo tos dienos dirbo nebe joje, o Villeroy & Boch Liuksemburgas.

               34

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui. Todėl apeliantės per posėdį Bendrajame Teisme nurodytas argumentas akivaizdžiai nepriimtinas, nes susijęs su nauju pagrindu, pagrįstu faktine aplinkybe, apie kurią pirmoji sužinojo apeliantė ir kuri nebuvo žinoma vykstant procesui.

               35

               Tiesa, Bendrasis Teismas nepareiškė aiškios nuomonės dėl šio argumento priimtinumo ar pagrįstumo. Vis dėlto pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Bendrasis Teismas kiekvieną kartą, kai šalis vykstant procesui nurodo naują pagrindą, kuris aiškiai neatitinka jo Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies reikalavimų, neprivalo savo sprendime paaiškinti priežasčių, dėl kurių šis pagrindas nepriimtinas, arba nagrinėti jį iš esmės (be kita ko, žr. 2014 m. kovo 20 d. Sprendimo Rousse Industry / Komisija, C‑271/13 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2014:175, 22 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               36

               Iš to matyti, kad Bendrasis Teismas nepažeidė pareigos motyvuoti, kai skundžiamo sprendimo 248 punkte, neatsižvelgdamas į pavėluotai pateiktus apeliantės argumentus, kad Z. nuo 2003 m. sausio 1 d. nebebuvo jos darbuotojas, ir nepaaiškindamas, kodėl šie argumentai yra akivaizdžiai nepriimtini, nurodė, jog Z. dalyvavimas kartelio susitikimuose „įrodo, kad Villeroy & Boch Belgija toliau aktyviai dalyvavo darant pažeidimą, siekdama savo interesų ir visos įmonės, kaip ši suprantama pagal konkurencijos teisę, kuriai ji priklausė, interesų“.

               37

               Taigi pirmojo pagrindo pirma dalis yra nepagrįsta.

               38

               Antra, dėl šio pagrindo antros dalies, susijusios su SESV 101 straipsnio pažeidimu, reikia pažymėti, jog apeliantė neneigia Bendrojo Teismo išvados, kad VCG susitikimai iki 2003 m. sausio 1 d. ir po šios datos buvo neteisėti, tačiau tvirtina, kad Bendrasis Teismas nepagrįstai nusprendė, jog ji dalyvavo darant pažeidimą, nors ji nuo 2002 m. pabaigos nebevykdė veiklos Belgijos keramikos prekių rinkoje.

               39

               Remiantis Teisingumo Teismo praktika negalima daryti išvados, kad SESV 101 straipsnio 1 dalyje turimos omenyje tik įmonės, vykdančios veiklą tose rinkose, kur ribojama konkurencija, ar su karteliu susijusiose žemesnės ar aukštesnės grandies arba gretimose rinkose; arba įmonės, kurios susitarimu arba suderintais veiksmais riboja savo savarankišką elgesį konkrečioje rinkoje. Iš tikrųjų iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad SESV 101 straipsnio 1 dalyje nuoroda daroma apskritai į visus susitarimus ir visus suderintus veiksmus, kurie, esant tiek horizontaliems, tiek vertikaliems santykiams, iškraipo konkurenciją vidaus rinkoje, neatsižvelgiant į tai, kokioje rinkoje šalys vykdo veiklą, ir į tai, kad tik vienos iš jų komercinis elgesys priklauso nuo aptariamų susitarimų sąlygų (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC-Treuhand / Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717 34 ir 35 punktus bei nurodytą teismų praktiką).

               40

               Iš to matyti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 242 punkte pagrįstai nusprendė, jog įmonė gali pažeisti SESV 101 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą draudimą, jeigu su kitomis įmonėmis suderintais veiksmais siekia apriboti konkurenciją konkrečioje rinkoje, nebūtinai reikalaujant, kad ji vykdytų veiklą minėtoje rinkoje.

               41

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, pirma, priešingai, nei tvirtina apeliantė, Bendrasis Teismas įrodė, jog ji aktyviai dalyvavo darant inkriminuojamą pažeidimą. Skundžiamo sprendimo 244 ir 248 punktuose jis pažymėjo, kad nepertraukiamas Z. (atstovaujant apeliantei) dalyvavimas iki 2003 m. sausio 1 d. ir po šios datos, t. y. ir po to, kai apeliantė nutraukė veiklą keramikos prekių rinkoje, vykusiuose VCG susitikimuose, kurių neteisėtumo ji neginčija, patvirtina jos aktyvų dalyvavimą darant pažeidimą. Antra, priešingai, nei teigia apeliantė, įvairūs veiksmai, kuriais kaltinami šio pažeidimo dalyviai, įskaitant ją pačią, buvo detaliai aprašyti skundžiamo sprendimo 255–277 punktuose.

               42

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad apeliantės argumentas, jog ji nuo 2002 m. pabaigos nutraukė bet kokią veiklą keramikos prekių srityje, turi būti atmestas.

               43

               Ši išvada negali būti paneigta atsižvelgiant į 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Wabco Europe ir kt. / Komisija (T‑380/10, EU:T:2013:449, 84 punktas) ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Keramag Keramische Werke ir kt. / Komisija (T‑379/10 ir T‑381/10, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:457, 220 ir paskesni punktai) išvadą. Iš tikrųjų remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika Bendrojo Teismo pareiga nurodyti savo sprendimų motyvus iš principo negali būti išplėsta taip, kad jis būtų įpareigotas pagrįsti byloje priimtą sprendimą, atsižvelgdamas į kitoje byloje, kurią išnagrinėjo, priimtą sprendimą, net jeigu jis susijęs su tuo pačiu Komisijos sprendimu (žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija, C‑444/11 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:464, 66 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               44

               Taigi pirmojo pagrindo antra dalis yra nepagrįsta.

               45

               Galiausiai, trečia, dėl apeliantės argumentų, išdėstytų nurodant šio pagrindo trečią ir ketvirtą dalis, reikia pažymėti, kad jais apeliantė, prisidengdama tvirtinimais dėl Bendrojo Teismo padarytų teisės klaidų, iš esmės ginčija šio teismo pateiktą įrodymų vertinimą. Tačiau nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas iš principo negali tikrinti Bendrojo Teismo pateikto dokumento įrodomosios galios vertinimo Iš tikrųjų, kaip matyti iš SESV 256 straipsnio ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos, apeliaciją galima paduoti tik teisės klausimais. Bendrasis Teismas vienintelis turi kompetenciją konstatuoti ir vertinti reikšmingas faktines aplinkybes ir įrodymus, išskyrus atvejus, kai faktinės aplinkybės ir įrodymai iškraipomi (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Salzgitter / Komisija, C‑182/99 P, EU:C:2003:526, 43 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               46

               Taigi minėti argumentai turi būti atmesti kaip nepriimtini.

               47

               Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

         Dėl antrojo pagrindo, susijusio su tuo, kad buvo daromas vienas, sudėtinis ir tęstinis pažeidimas

      Šalių argumentai

               48

               Nurodydama savo antrąjį pagrindą apeliantė tvirtina, kad skundžiamu sprendimu buvo pažeistas SESV 101 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis, nes Bendrasis Teismas nagrinėjamu atveju nepagrįstai konstatavo vieną, sudėtinį ir tęstinį pažeidimą.

               49

               Šiuo klausimu apeliantė pirmiausia tvirtina, kad pati vieno, sudėtinio ir tęstinio pažeidimo teisinė sąvoka yra nesuderinama su SESV 101 straipsniu ir EEE susitarimo 53 straipsniu, todėl negali būti taikoma. Iš tikrųjų ši sąvoka Sąjungos teisėje neturi jokio teisinio pagrindo. Be to, naudodama vieno, sudėtinio ir tęstinio pažeidimo koncepciją Komisija dirbtinai sugrupavo skirtingas nepriklausomas rinkas, kad būtų nustatytas vienas bendras pažeidimas, taip išvengdama galimai atskirų pažeidimų senaties terminų. Taip pat apeliantė tvirtina, kad skundžiamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas, nes Bendrasis Teismas neatsakė į jos argumentus šiuo klausimu.

               50

               Antra, apeliantė tvirtina, kad skundžiamame sprendime konstatavus nagrinėjamu atveju vieną konkrečiai Italijos teritoriją apimantį pažeidimą buvo pažeisti teisingo bylos nagrinėjimo principai. Iš tikrųjų, kadangi Bendrasis Teismas manė, kad apeliantė gali būti pripažinta atsakinga už pažeidimą, kurį darant nedalyvavo, tačiau kuris yra vieno pažeidimo, daromo jai dalyvaujant, dalis, apeliantė, norėdama ginčyti savo dalyvavimą darant šį vieną pažeidimą, negali veiksmingai remtis aplinkybe, kad nedalyvavo darant šį pirmą pažeidimą, taigi ji praranda veiksmingą gynybos priemonę. Ji gali ginčyti tik savo žinojimą apie aptariamą pažeidimą.

               51

               Trečia, subsidiariai apeliantė nurodo, kad nagrinėjamu atveju nebuvo tenkinamos vieno pažeidimo pripažinimo sąlygos, nes Komisija neapibrėžė atitinkamos rinkos ir nebuvo įrodytas atskirų inkriminuojamų veiksmų tarpusavio papildymo ryšys.

               52

               Ketvirta, apeliantė mano, kad bet kuriuo atveju dėl ginčijamo sprendimo, kiek jis susijęs su tam tikromis valstybėmis narėmis, panaikinimo iš dalies 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimu Wabco Europe ir kt. / Komisija (T‑364/10, EU:T:2013:477), 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimu Keramag Keramische Werke ir kt. / Komisija (T‑379/10 ir T‑381/10, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:457) ir 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimu Duravit ir kt. / Komisija (T‑380/10, nepaskelbtas Rink., EU:T:2013:449), ir dėl to, kad tam tikros įmonės galėjo nežinoti apie visą pažeidimą, negali būti kalbama apie bendrą pažeidimą, kaip jis apibūdintas ginčijamame sprendime.

               53

               Komisija tvirtina, kad reikėtų atmesti antrąjį pagrindą.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               54

               Pagal nusistovėjusią teismų praktiką SESV 101 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir keliais veiksmais arba tęstine veika, nors viena ar kelios šių kelių veiksmų ar tęstinio elgesio sudedamosios dalys taip pat galėtų būti pripažintos atskiru minėtos nuostatos pažeidimu. Taigi, jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją vidaus rinkoje, Komisija turi teisę priskirti atsakomybę už tokius veiksmus, remdamasi dalyvavimu darant visą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P ir C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 156 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               55

               Įmonė, dalyvavusi darant tokį vieną sudėtinį pažeidimą savo veiksmais, priskirtinais prie susitarimo ar suderintų veiksmų, turinčių antikonkurencinį tikslą, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, ir kuriais siekiama prisidėti prie bendro pažeidimo darymo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus darant tą patį pažeidimą visą jos dalyvavimo jį darant laikotarpį. Taip yra tuo atveju, kai įrodoma, kad minėta įmonė ketino savo elgesiu prisidėti prie visų dalyvių siektų bendrų tikslų ir žinojo apie tikrąjį kitų įmonių siekiant tų pačių tikslų planuotą ar praktiškai įgyvendintą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti riziką (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P ir C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 157 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               56

               Taigi įmonė gali būti tiesiogiai atlikusi visus vieną tęstinį pažeidimą sudarančius antikonkurencinius veiksmus, ir tokiu atveju Komisija turi teisę jai priskirti atsakomybę už visus veiksmus, todėl ir už visą šį pažeidimą. Įmonė taip pat gali būti tiesiogiai atlikusi tik kelis vieną ir tęstinį pažeidimą sudarančius antikonkurencinius veiksmus, tačiau galėjo žinoti apie visus numatytus ar įgyvendintus kitų kartelio dalyvių neteisėtus veiksmus siekiant tų pačių tikslų arba protingai juos numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti su tuo susijusią riziką. Tokiu atveju Komisija taip pat turi teisę priskirti šiai įmonei atsakomybę už visą antikonkurencinį elgesį, sudarantį tokį pažeidimą, todėl ir už visą pažeidimą (žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P ir C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 158 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               57

               Be to, siekiant skirtingus veiksmus pripažinti vienu tęstiniu pažeidimu, nereikia patikrinti, ar tarp jų yra vienas kito papildymo ryšys, t. y. ar kiekvienu iš jų buvo siekiama vienos arba kelių pasekmių įprastai konkurencijai ir darant pažeidimą prisidėta prie bendro antikonkurencinio poveikio, kurio norėjo jo autoriai, vykdantys bendrą vieno tikslo siekiantį planą. Tačiau sąlyga, susijusi su vieno tikslo sąvoka, reikalauja, kad būtų patikrinta, ar nėra pažeidimą sudarantiems skirtingiems veiksmams būdingų veiksnių, kurie gali rodyti, kad realaus kitų dalyvių elgesio tikslas arba antikonkurencinis poveikis nėra tokie patys, todėl jis nėra „bendro plano“ dalis, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją vidaus rinkoje (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Siemens ir kt. / Komisija, C‑239/11 P, C‑489/11 P ir C‑498/11 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:866, 247 ir 248 punktus).

               58

               Be to, remiantis Teisingumo Teismo praktika negalima daryti išvados, kad SESV 101 straipsnio 1 dalyje turimos omenyje tik įmonės, vykdančios veiklą tose rinkose, kur ribojama konkurencija, ar su karteliu susijusiose žemesnės ar aukštesnės grandies arba gretimose rinkose, arba įmonės, kurios susitarimu arba suderintais veiksmais riboja savo elgesio konkrečioje rinkoje savarankiškumą. Iš tikrųjų iš šio sprendimo 39 punkte nurodytos nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad SESV 101 straipsnio 1 dalyje nuoroda daroma apskritai į visus susitarimus ir visus suderintus veiksmus, kurie, esant tiek horizontaliems, tiek vertikaliems santykiams, iškraipo konkurenciją vidaus rinkoje, neatsižvelgiant į tai, kokioje rinkoje šalys vykdo veiklą, ir į tai, kad tik vienos iš jų komercinis elgesys priklauso nuo aptariamų susitarimų sąlygų (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo AC-Treuhand / Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717 34 ir 35 punktus bei nurodytą teismų praktiką).

               59

               Atsižvelgiant į šią teismų praktiką reikia, pirma, atmesti apeliantės argumentus, kad vieno, sudėtinio ir tęstinio pažeidimo sąvoka nesuderinama su SESV 101 straipsniu ir EEE susitarimo 53 straipsniu ir pažeidžia teisingo bylos nagrinėjimo principus, neatsižvelgiant į pastarojo argumento priimtinumą.

               60

               Antra, reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei tvirtina apeliantė, Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 32–34, 41, 42 ir 46–48 punktuose primindamas šią teismų praktiką, pakankamai motyvavo savo sprendimą.

               61

               Trečia, dėl apeliantės argumento, kad nagrinėjamu atveju nebuvo tenkinamos vieno pažeidimo pripažinimo sąlygos, nes Komisija neapibrėžė atitinkamos rinkos, reikia konstatuoti, kad, kaip teisingai skundžiamo sprendimo 54 punkte nurodė Bendrasis Teismas ir kaip pripažįsta pati apeliantė, tai, kad produktų ir geografinės rinkos, kuriose buvo daromas pažeidimas, yra atskiros, bet kuriuo atveju netrukdo konstatuoti vieno pažeidimo. Todėl šis argumentas yra netinkamas.

               62

               Ketvirta, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 63–71 punktuose nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, kad Komisija šiuo atveju galėjo konstatuoti vieną tikslą, įrodantį, jog buvo daromas vienas pažeidimas. Iš tikrųjų, remiantis skundžiamo sprendimo 66, 69 ir 71 punktuose konstatuotomis faktinėmis aplinkybėmis, jis pakankamai įrodė, kad atskirais inkriminuojamas veiksmas buvo siekiama vieno tikslo, t. y. koordinuoti visų vonios kambario įrangos gamintojų elgesį didmenininkų atžvilgiu. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, priešingai, nei nurodo apeliantė, kaip matyti iš minėtų 66, 69 ir 71 punktų, vieno tikslo sąvoka buvo apibrėžta remiantis ne bendra nuoroda į konkurencijos iškraipymą rinkose, kuriose darytas pažeidimas, o įvairiais objektyviais veiksniais, kaip antai centriniu didmenininkų vaidmeniu platinimo grandinėje, šios grandinės ypatumais, koordinavimo organizacijų ir daugiaprekių asociacijų buvimu, slaptų susitarimų įgyvendinimo panašumu ir atitinkamų veiksmų sutapimu priemonių, geografiniu ir laiko atžvilgiu.

               63

               Tokiomis aplinkybėmis, nesant būtinybės nustatyti inkriminuojamų veiksmų papildomo ryšio, nes vienas ir tęstinis pažeidimas gali būti inkriminuojamas nekonkuruojančioms įmonėms ir tam nereikia visada apibrėžti atitinkamų rinkų, atsižvelgiant į tai, kad apeliantė, pirma, yra atsakinga už savo tiesioginį dalyvavimą darant inkriminuojamą pažeidimą ir, antra, už netiesioginį dalyvavimą darant šį pažeidimą, nes žinojo apie visus numatomus ar kitų nagrinėjamo kartelio dalyvių atliktus neteisėtus veiksmus siekiant tų pačių tikslų arba galėjo juos pagrįstai numatyti ir prisiėmė su tuo susijusią riziką, negalima kaltinti Bendrojo Teismo nusprendus, kad Komisija nepadarė jokios klaidos, kai konstatavo, kad nagrinėjamu atveju buvo padarytas vienas ir tęstinis pažeidimas.

               64

               Galiausiai dėl argumentų, susijusių su ginčijamo sprendimo daliniu panaikinimu kitose Bendrojo Teismo bylose dėl to paties pažeidimo, kaip nagrinėjamasis šiuo atveju, reikia priminti, kad įrodymų, susijusių su atskiromis nacionalinėmis rinkomis, vertinimas priklauso išimtinei Bendrojo Teismo kompetencijai. Kadangi šiais argumentais buvo ginčijama išvada dėl vieno, sudėtinio ir tęstinio pažeidimo, reikia pažymėti, jog to, kad Bendrasis Teismas iš dalies panaikino ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su tam tikrų įmonių dalyvavimo darant pažeidimą tam tikrose geografinėse rinkose konkrečiais laikotarpiais įrodymu, nepakanka paneigti Bendrojo Teismo išvados dėl bendro plano, apimančio tris prekių pogrupius ir šešias atitinkamas valstybes nares, ir identiško tikslo iškreipti konkurenciją buvimo. Bet kuriuo atveju tokie daliniai panaikinimai gali lemti tik kiekvienai atitinkamai įmonei skirtos baudos dydžio sumažinimą tiek, kiek apskaičiuojant joms skirtą baudą buvo atsižvelgta į atitinkamas geografines rinkas.

               65

               Taigi antrasis pagrindas atmestinas kaip iš dalies netinkamas ir iš dalies nepagrįstas.

         Dėl trečiojo ir ketvirtojo pagrindo, susijusių su neribotos jurisdikcijos kontrole ir baudos proporcingumu

      Šalių argumentai

               66

               Nurodydama trečiąjį ieškinio pagrindą apeliantė tvirtina, kad norėdami užtikrinti teisinį saugumą ir teisingą bylos nagrinėjimą Bendrasis Teismas ir Teisingumo Teismas kiekvienoje nagrinėjamoje byloje dėl Komisijos nustatytos vienkartinės ar periodinės baudos turi veiksmingai įgyvendinti Sąjungos teisės aktų leidėjo jiems pagal Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį suteiktą neribotą jurisdikciją, ypač kai jokia teisės norma nenumato sankcijų suderinimo ir kai apskaičiuodama baudas už 1998–2006 m. Komisija taikė tris skirtingus metodus.

               67

               Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas, nepaisydamas apeliantės reikalavimų, atliko tik baudos dydžio apskaičiavimo teisėtumo kontrolę.

               68

               Be to apeliantė tvirtina, kad nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į pažeidimo, kuris apėmė tik kelias valstybes nares, sunkumą, turėjo sumažinti baudą. Komisija už šį pažeidimą nubaudė neproporcingai ir griežčiau nei tokio paties pobūdžio kartelių, apimančių visą Europos ekonominės erdvės teritoriją, atveju.

               69

               Be to, apeliantė ginčija tai, jog jai nebuvo sumažinta bauda dėl pernelyg ilgos administracinės procedūros trukmės (beveik šešeri metai).

               70

               Nurodydama ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantė tvirtina, kad skundžiamame sprendime buvo pažeistas proporcingumo principas, pagal kurį sankcija turi atspindėti pažeidimo sunkumą. Šiuo klausimu ji mano, kad norėdamas nustatyti šį sunkumą Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į nagrinėjamo pažeidimo poveikį rinkai ir į apyvartą atitinkamose rinkose, tačiau to nepadarė.

               71

               Bendrasis Teismas taip pat turėjo įsitikinti, kad ginčijamame sprendime numatytų baudos dydis, apskritai paėmus, buvo proporcingas, o jis toks nebuvo, nes buvo skirta 2,94 mln. EUR bauda, o su pažeidimu susijusi apyvarta sudarė apie 5,2 mln. EUR.

               72

               Taigi apeliantė Teisingumo Teismo prašo ištaisyti šias Bendrojo Teismo klaidas ir pačiam sumažinti skirtų baudų dydį.

               73

               Komisija prašo atmesti trečiąjį ir ketvirtąjį pagrindus.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               74

               Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad SESV 263 straipsnyje nustatyta teisėtumo kontrolė reiškia, kad Sąjungos teismas vykdo teisinę ir faktinę ginčijamo sprendimo kontrolę, atsižvelgdamas į ieškovo nurodytus argumentus, ir kad jis turi teisę vertinti įrodymus, panaikinti minėtą sprendimą ir pakeisti baudų dydžius (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062 53 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               75

               Teisėtumo kontrolę papildo neribota jurisdikcija, kuri Sąjungos teismui buvo suteikta pagal Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį, remiantis SESV 261 straipsniu. Ši jurisdikcija, be paprastos sankcijos teisėtumo kontrolės, teismui suteikia teisę pakeisti Komisijos vertinimą savuoju ir dėl to panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą vienkartinę ar periodinę baudą (žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 63 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               76

               Siekdamas įvykdyti kontrolės pasinaudojant neribota jurisdikcija, kaip tai suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį, reikalavimus dėl baudos Sąjungos teismas, įgyvendindamas SESV 261 ir 263 straipsniuose numatytus įgaliojimus, turi išnagrinėti visus su teisės ar fakto klausimais susijusius kaltinimus, kuriais siekiama parodyti, kad baudos dydis neatitinka pažeidimo sunkumo ir trukmės (žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Komisija / Parker Hannifin Manufacturing ir Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 75 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               77

               Vis dėlto šios neribotos jurisdikcijos įgyvendinimas neprilygsta patikrinimui savo iniciatyva, o procesas vyksta pagal rungimosi principą. Būtent ieškovas iš principo turi nurodyti su ginčijamu sprendimu susijusius ieškinio pagrindus ir pateikti įrodymų šiems pagrindams pagrįsti (žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Komisija / Parker Hannifin Manufacturing ir Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 76 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

               78

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tai, jog teismas savo iniciatyva nekontroliuoja viso ginčijamo sprendimo, nepažeidžia veiksmingos teisminės gynybos principo. Iš tikrųjų pagal šį principą nereikalaujama, kad Bendrasis Teismas, kuris, žinoma, turi pareigą atsakyti į nurodytus ieškinio pagrindus ir vykdyti teisės ir fakto klausimų kontrolę, savo iniciatyva turėtų iš naujo išsamiai išnagrinėti bylos medžiagą (žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 66 punktą).

               79

               Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tik Bendrasis Teismas turi kompetenciją nustatyti, kaip kiekvienu konkrečiu atveju Komisija įvertino neteisėtos veiklos sunkumą. Nagrinėjant apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo vykdoma kontrole, viena vertus, siekiama patikrinti, kiek Bendrasis Teismas teisės požiūriu teisingai atsižvelgė į visus veiksnius, svarbius pažeidimo sunkumo laipsniui pagal SESV 101 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnį nustatyti, o antra vertus, įvertinti, ar Bendrasis Teismas teisės požiūriu pakankamai nuodugniai išnagrinėjo argumentus, nurodytus grindžiant prašymą sumažinti baudą. Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimų sunkumas turi būti vertinamas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, baudų atgrasomuoju poveikiu, konkrečiomis bylos aplinkybėmis ir jos kontekstu, įskaitant kiekvienos nagrinėjamos įmonės elgesį, vaidmenį, kurį kiekviena iš jų vaidino sudarant kartelį, pelną, kurį jos galėjo gauti dėl šių veiksmų, jų dydį ir atitinkamų prekių vertę, taip pat pavojų, kurį tokie pažeidimai kelia Sąjungos tikslams (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija, C‑444/11 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:464, 95, 99 ir 100 punktus).

               80

               Be to, apeliacinėje byloje priimdamas sprendimą teisės klausimais Teisingumo Teismas negali teisingumo sumetimais savo vertinimu pakeisti Bendrojo Teismo įgyvendinant savo neribotą jurisdikciją pateikto vertinimo dėl įmonėms už Sąjungos teisės pažeidimą skirtų baudų dydžio. Taigi tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad sankcijos dydis yra ne tik netinkamas, bet ir toks didelis, kad jį būtų galima laikyti neproporcingu, reikėtų konstatuoti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą dėl to, kad baudos dydis yra netinkamas (be kita ko, žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Quinn Barlo ir kt. / Komisija, C‑70/12 P, EU:C:2013:351, 57 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

               81

               Trečiasis ir ketvirtasis pagrindai nagrinėtini atsižvelgiant į šią teismo praktiką.

               82

               Iš minėtos teismo praktikos aiškiai matyti, kad, pirma, įgyvendinant neribotą jurisdikcija atliekama tik skirtų sankcijų kontrolė, o ne viso ginčijamo sprendimo kontrolė, ir, antra, nei neribotos jurisdikcijos, nei teisėtumo kontrolės negalima prilyginti ex officio kontrolei, todėl pagal jas nereikalaujama, kad Bendrasis Teismas ex officio iš naujo išsamiai išnagrinėtų bylą, neatsižvelgdamas į ieškovo kaltinimus.

               83

               Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas nuo skundžiamo sprendimo 335 punkto atliko veiksmingą baudos dydžio kontrolę, atsakė į įvairius apeliantės argumentus ir minėto sprendimo 397–402 punktuose nusprendė dėl reikalavimų sumažinti baudos dydį, taigi, priešingai, nei teigia apeliantė, neapsiribojo vien šio dydžio teisėtumo kontrole. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas konkrečiai minėto sprendimo 384 punkte nurodė, kad 15 % „pažeidimo sunkumo“ koeficientas ir „papildoma suma“ buvo minimalūs atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamas pažeidimas buvo labai sunkus, paskui to paties sprendimo 397–401 punktuose nusprendė, kad nė vienas iš apeliantės pirmojoje instancijoje pateiktų įrodymų neleido sumažinti baudos dydžio.

               84

               Konkrečiai dėl pažeidimo sunkumo nagrinėjimo, kurį ginčija apeliantė, reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 381 punkte priminė konkrečiai 2006 m. gairių 23 punktą, kuriame nurodyta, kad „horizontalūs kainų nustatymo, rinkos pasidalijimo ir gamybos ribojimo susitarimai, kurie paprastai būna slapti, dėl savo pobūdžio laikomi vienu iš didžiausių konkurencijos apribojimų. Laikantis konkurencijos politikos, už juos turėtų būti griežtai baudžiama. Taigi pardavimo vertės dalis, į kurią bus atsižvelgiama tokių pažeidimų atveju, paprastai bus didelė“. Bendrasis Teismas minėto sprendimo 383 punkte išdėstė Komisijos ginčijamo sprendimo 1211 konstatuojamojoje dalyje pateiktus motyvus, kad horizontalus kainų koordinavimas dėl paties savo pobūdžio buvo didžiausias konkurencijos ribojimas ir kad pažeidimas buvo vienas, sudėtinis ir tęstinis, apimantis šešias valstybes nares ir susijęs su trimis prekių pogrupiais, paskui skundžiamo sprendimo 384 punkte konstatavo išskirtinai sunkų nagrinėjamo pažeidimo pobūdį, kuris leidžia taikyti 15 % koeficientą dėl sunkumo, o to paties sprendimo 385 punkte pabrėžė apeliantės dalyvavimą „centrinėje įmonių grupėje“, kuri darė nustatytą pažeidimą.

               85

               Taip atsižvelgęs į visus vertinant inkriminuojamo pažeidimo sunkumą reikšmingus veiksnius (horizontalus kainų koordinavimas ir apeliantės dalyvavimas, be kita ko buvo įrodytas), taip pat atsakęs į apeliantės argumentus šiuo klausimu Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos ir įvykdė savo pareigą atlikti veiksmingą ginčijamo sprendimo teisminę kontrolę.

               86

               Dėl pernelyg ilgos administracinės procedūros trukmės vertinimo reikia priminti, kad nors Komisijos padarytas protingo laikotarpio laikymosi principo pažeidimas gali pateisinti jos sprendimo, priimto po SESV 101 ar 102 straipsniu grindžiamos administracinės procedūros, panaikinimą, nes tai irgi yra atitinkamos įmonės teisės į gynybą pažeidimas, toks protingo laikotarpio laikymosi principo pažeidimas, net jei būtų įrodytas, negalėtų lemti skirtos baudos sumažinimo (be kita ko, žr. 2016 m. birželio 9 d. Sprendimo CEPSA / Komisija, C‑608/13 P, EU:C:2016:414, 61 punktą ir 2016 m. birželio 9 d. Sprendimo PROAS / Komisija, C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 74 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 69 punkto, akivaizdu, jog savo argumentu, kad Bendrasis Teismas neteisingai vertino pernelyg ilgą administracinės procedūros trukmę, apeliantė siekia tik jai skirtos baudos dydžio sumažinimo.

               87

               Taigi neatsižvelgiant į tai, ar šis argumentas pagrįstas, jis turi būti atmestas kaip netinkamas.

               88

               Galiausiai dėl pačios baudos dydžio proporcingumo pažymėtina, kad apeliantė nepateikia jokių argumentų, įrodančių, kad skirtos sankcijos dydis yra netinkamas ar per didelis. Šiuo atžvilgiu argumentas, kad 2,94 mln. EUR baudos dydis yra neproporcingas su karteliu susijusiai apyvartai, sudarančiai 5,2 mln. EUR, turi būti atmestas. Iš tikrųjų nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad Villeroy & Boch ir jos dukterinėms bendrovėms skirtas galutinis baudos dydis buvo sumažintas tiek, kad neviršytų 10 % bendros jų apyvartos praėjusiais ūkiniais metais, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje. Ši riba užtikrina, kad baudos lygis nebūtų neproporcingas įmonės dydžiui, kurį parodo jos bendra apyvarta (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 280–282 punktus).

               89

               Taigi trečiasis ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai turi būti atmesti kaip iš dalies netinkami ir iš dalies nepagrįsti.

               90

               Kadangi nebuvo patenkintas nė vienas apeliantės pateiktas apeliacinio skundo pagrindas, reikia atmesti visą apeliacinį skundą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               91

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                           2.

                           Priteisti iš Villeroy & Boch Belgium SA bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	* Proceso kalba: nyderlandų.


title: 2011 m. gruodžio 13 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo "Schinken King" paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas "King" - Ankstesni žodiniai nacionalinis ir Bendrijos prekių ženklai "Curry King" - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) - Pareiga motyvuoti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 73 straipsnis (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 75 straipsnis). # Byla T-61/09.

text:
      2011 m. gruodžio 13 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Meica prieš VRDT – Bösinger Fleischwaren (Schinken King)
      (Byla T‑61/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „Schinken King“ paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas „King“ – Ankstesni žodiniai nacionalinis ir Bendrijos prekių ženklai „Curry King“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) – Pareiga motyvuoti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 73 straipsnis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 75 straipsnis“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 40, 41,
         51–53, 57–62 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2008 m. gruodžio 11 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1049/2007‑1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG
               ir
               Bösinger Fleischwaren GmbH
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2008 m. gruodžio 11 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1049/2007‑1).

                  2.

                  	VRDT padengia savo ir Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG patirtas bylinėjimosi išlaidas.


2014 m. gegužės 14 d. Europos Sąjungos Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Patricia Cocco prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Sutartininkas – Įdarbinimas – Kvietimas pareikšti susidomėjimą EPSO/CAST/02/2010.#Byla F-17/13.