title: 2014 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Commune de Millau ir Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Arbitražinė išlyga – Subsidijų sutartis dėl vietovės plėtros – Dalies avansu sumokėtos sumos grąžinimas – Skolos perėmimas – Bendrojo Teismo jurisdikcija – Senatis – Komisijos atsakomybė.#Byla C-531/12 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. birželio 19 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Arbitražinė išlyga — Subsidijų sutartis dėl vietovės plėtros — Dalies avansu sumokėtos sumos grąžinimas — Skolos perėmimas — Bendrojo Teismo jurisdikcija — Senatis — Komisijos atsakomybė“
      Byloje C‑531/12 P
      dėl 2012 m. lapkričio 19 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Commune de Millau,

         Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA), įsteigta Mijo (Prancūzija),
      atstovaujama advokatų L. Hincker ir F. Bleykasten,
      apeliantės,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai

         Europos Komisijai, atstovaujamai S. Lejeune ir D. Calciu, padedamų advokato E. Bouttier, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ieškovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai E. Levits, M. Berger, S. Rodin ir F. Biltgen (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2014 m. vasario 27 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Savo apeliaciniu skundu Mijo komuna ir Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) prašo panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Komisija / SEMEA ir commune de Millau (T‑168/10 ir T‑572/10, EU:T:2012:435, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas priteisė iš bendrovės SEMEA ir Mijo komunos sumokėti Europos Komisijai pagrindinę 41012 eurų sumą, kurią pastaroji suteikė kaip jos teikiamą garantiją skiriant bendrovei SEMEA finansavimą, ir palūkanas, taip pat palūkanas nuo kapitalizuotų palūkanų už nustatytus pasibaigusius kalendorinius metus.

         Ginčo aplinkybės

               2

               Skundžiamo sprendimo 1–31 punktuose ginčo aplinkybės išdėstytos taip:

                        „1

                        1990 m. liepos 6 d. Europos Ekonominė Bendrija, atstovaujama Europos Bendrijų Komisijos, su [SEMEA] sudarė subsidijų sutartį. 50 % šios įmonės kapitalo priklausė Mijo komunai (Prancūzija).

                        2

                        Ši sutartis sudaryta dėl vietovės plėtros, apimančios Centre européen d’entreprise locale (Europos vietos įmonės centro) Mijo parengimo ir steigimo darbų vykdymą (toliau – sutartis).

                        3

                        Sutarties 2 straipsnyje nurodyta:
                        „Darbai turi būti įvykdyti per 18 mėnesių laikotarpį nuo šios sutarties pasirašymo.“

                        4

                        Pagal sutarties 4 straipsnį SEMEA įsipareigojo atlikti įvairius darbus, atsiskaityti už juos Komisijai ir teikti periodines ataskaitas. Komisija savo ruožtu įsipareigojo finansiškai prisidėti prie darbų vykdymo ne didesne kaip 135000 ekiu suma, neviršijant 50 % patvirtintos darbų vertės.

                        5

                        Sutarties 6 straipsnyje numatyta:
                        „Šiai sutarčiai taikoma Prancūzijos teisė.“

                        6

                        Sutarties 10 straipsnis išdėstytas taip:
                        „Nesant lėšų, reikalingų šiai sutarčiai vykdyti, arba esant tokių lėšų stygiui, Komisija turi teisę nutraukti šią sutartį nepradėdama teismo proceso arba ją pakeisti atsižvelgdama į turimas biudžete lėšas.“

                        7

                        Bendrųjų sutarties sąlygų 9 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
                        „Sutarties šaliai neįvykdžius vienos iš sutartyje nustatytų pareigų, nepaisant pasekmių, kylančių pagal sutarčiai taikomus įstatymus, Komisija turi teisę šią sutartį pripažinti negaliojančia arba nutraukti nesilaikydama jokių teisinių formalumų, prieš tai registruotu laišku išsiuntusi sutarties šaliai oficialų įspėjimą, jeigu per vieną mėnesį neįvykdomos įspėjime išdėstytos sąlygos.“

                        8

                        Bendrųjų sutarties sąlygų 10 straipsnyje numatyta:
                        „Nepavykus ginčo išspręsti derybomis, Europos Bendrijų Teisingumo Teismas turi išimtinę jurisdikciją spręsti visus dėl sutarties tarp sutarties šalių kylančius ginčus.“

                        9

                        1991 m. gegužės 16 d. laišku SEMEA prašė Komisijos leisti sutartį vykdyti kitai organizacijai – Europos įmonės ir inovacijų centrui (Centre européen d’entreprise et d’innovation, toliau – CEI 12 asociacija). 1991 m. liepos 2 d. laišku Komisija davė tam sutikimą, tačiau nurodė, kad šis sutikimas neatleidžia bendrovės SEMEA nuo prisiimtų įsipareigojimų. 1991 m. spalio 22 d. laiške SEMEA patvirtino, kad garantuoja tinkamą sutartyje numatytų darbų vykdymą.

                        10

                        1992 m. birželio ir liepos mėn. Komisijos tarnybos, atlikusios darbų vykdymo patikrinimą, konstatavo, kad bendra atlygintinų išlaidų suma sudarė 187977 ekiu, taigi, Komisijos parama turėjo sudaryti 50 % šios sumos, t. y. 93988 ekiu.

                        11

                        Kadangi pagal sutartį SEMEA jau buvo gavusi 135000 ekiu, 1993 m. balandžio 27 d. laišku Komisija pareikalavo grąžinti 41012 ekiu sumą [toliau – ginčijama skola]. Šio reikalavimo SEMEA neįvykdė.

                        12

                        1997 m. vasario 17 d. išimties tvarka sušauktame visuotiniame bendrovės SEMEA akcininkų susirinkime bendru sutarimu nuspręsta pirma laiko, t. y. nuo 1997 m. kovo 31 d., likviduoti SEMEA ir susitarta dėl likvidatoriaus skyrimo.

                        13

                        2005 m. lapkričio 18 d. registruotu paštu su gavimo pranešimu Komisija dar kartą kreipėsi į SEMEA prašydama grąžinti ginčijamą skolą.

                        14

                        2006 m. sausio 11 d. Komisija pateikė bendrovei SEMEA debeto avizą dėl 41012 eurų sumos.

                        15

                        2006 m. sausio 31 d. laiške, kuriame pateiktas atsakymas, bendru sutarimu paskirtas SEMEA likvidatorius nurodė, kad atsižvelgiant į šios įmonės turimas lėšas nėra galimybės sumokėti tokios sumos, jis turi pateikti balansą, o ginčijama suma pagal Prancūzijos teisę turi būti nurašyta, nes pagal šią teisę negalima išieškoti sumos, kurios nereikalauta daugiau nei ketverius metus. Paskutinis Komisijos reikalavimas suformuluotas 1993 m. balandžio 27 d., t. y. daugiau kaip prieš dvylika metų.

                        16

                        2006 m. vasario 16 d. registruotu laišku su pranešimu apie gavimą Komisija savo ruožtu oficialiai pareikalavo atsižvelgti į ginčijamą sumą vykdant likvidavimo procedūrą ir įtraukti Komisiją į kreditorių sąrašą.

                        17

                        2006 m. rugsėjo 20 d. laiške SEMEA informavo Komisiją, kad išimties tvarka sušauktame visuotiniame bendrovės susirinkime nuspręsta atidėti bankroto paskelbimą, ir nurodė CEI 12 asociacijos susirinkimo protokolą, kuriame numatyta, kad galiausiai Komisija atsisakė išieškoti ginčijamą sumą.

                        18

                        2006 m. lapkričio 29 d. rašte Komisija per savo advokatą adresavo SEMEA įspėjimą dėl ginčijamos skolos grąžinimo. Šiame rašte ji pabrėžė, kad niekada neketino šios skolos atsisakyti.

                        19

                        2007 m. sausio 30 d. laiške Komisijos advokatas adresavo SEMEA naują įspėjimą dėl ginčijamos skolos grąžinimo ir remdamasis SEMEA neveikimu nurodė, kad mano, jog ši bendrovė nemoki.

                        20

                        2007 m. vasario 5 d. laiške SEMEA tvirtino, kad nėra nemoki.

                        21

                        2007 m. vasario 12 d. laiške SEMEA išsiuntė CEI 12 asociacijos rezoliucijos, kurioje konstatuota, kad Komisija atsisakė ginčijamos skolos grąžinimo reikalavimo, kopiją.

                        22

                        2007 m. spalio 26 d. Komisija per antstolį išsiuntė mokėjimo reikalavimą, kurį adresavo bendru sutarimu paskirtam bendrovės SEMEA likvidatoriui, nurodydama jo gyvenamąją vietą.

                        23

                        2007 m. gruodžio 10 d. Komisiją per antstolį išsiuntė mokėjimo reikalavimą, kurį adresavo bendru sutarimu paskirtam likvidatoriui, nurodydama jo buveinę.

                        24

                        2007 m. gruodžio 14 d. rašte, adresuotame mokėjimo reikalavimą pateikusiam antstoliui, bendru sutarimu paskirtas SEMEA likvidatorius dar kartą paprašė pateikti informaciją dėl Komisijos sprendimo atsisakyti ginčijamos skolos grąžinimo reikalavimo. Šiame rašte jis teigė, kad nauji akcininkai ir likvidatorius nebuvo informuoti apie SEMEA įsipareigojimus CEI 12 asociacijai.

                        25

                        2008 m. sausio 7 d. rašte Komisijos advokatas ginčijo bendru sutarimu paskirto SEMEA likvidatoriaus tvirtinimus, dar kartą jam pateikė reikalavimą sumokėti ginčijamą skolą ir išsiuntė šio rašto kopiją Respublikos prokuratūrai, kad, be kita ko, turint omenyje galimą sukčiavimą, būtų galima įvertinti bendru sutarimu paskirto SEMEA likvidatoriaus elgesį.

                        26

                        Dėl pastarojo įspėjimo pateiktame atsakyme bendru sutarimu paskirtas SEMEA likvidatorius nurodo, kad galėjo būti suėjęs senaties terminas išieškoti ginčijamą skolą. Rašte, kuriame pateiktas šis atsakymas, jis priminė, kad 2007 m. pradžioje per pokalbį su Komisijos advokatu buvo įsipareigota grąžinti ginčijamą skolą, kai bus atsakyta į klausimus dėl tokio reikalavimo priimtinumo.

                        27

                        2008 m. vasario 21 d. laiške Komisijos advokatas paskutinį kartą įspėjo SEMEA, kad ši turi sumokėti ginčijamą skolą.

                        28

                        2008 m. lapkričio 21 d. išimties tvarka sušauktas visuotinis SEMEA susirinkimas susipažino su Mijo komunos – pagrindinio SEMEA akcininko – sprendimu perimti šios bendrovės turtą ir įsiskolinimus ir nusprendė perduoti šiai komunai minėtos bendrovės balanse buvusią 82719,76 euro sumą. Bendru sutarimu paskirto likvidatoriaus parengtoje likvidavimo ataskaitoje, kurioje aptariama ginčijama skola, nurodyta, kad visi veiksmai, kuriems suteiktas įgaliojimas, atlikti.

                        29

                        2008 m. gruodžio 9 d. bendru sutarimu paskirtas SEMEA likvidatorius baigė likvidavimo procedūrą ir paprašė išbraukti SEMEA iš komercinio ir bendrovių registro.

                        30

                        2008 m. gruodžio 18 d. Mijo komunos taryba įregistravo SEMEA turto perėmimą. Debetui skirtoje skiltyje pateikta aiški nuoroda į jos ir Europos Komisijos ginčą.

                        31

                        Komisijos prašymu 2010 m. vasario 12 d. Rodezo komercinių bylų teismas paskyrė ad hoc įgaliotinį atstovauti bendrovei SEMEA.“

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               3

               Komisija pareiškė ieškinį, kuriuo, be kita ko, prašė priteisti iš SEMEA grąžinti 41012 eurų garantiją su kapitalizuotomis palūkanomis ir 5000 eurų dydžio žalos, kurią ji tvirtina patyrusi, atlyginimą; Bendrojo Teismo kanceliarijoje šis ieškinys pateiktas 2010 m. balandžio 15 d.

               4

               Kadangi Mijo komuna perėmė visą SEMEA turtą ir įsiskolinimus, Komisija pareiškė ieškinį šiai komunai ir iš esmės pateikė tuos pačius reikalavimus; Bendrojo Teismo kanceliarijai šis ieškinys pateiktas 2010 m. gruodžio 21 d.

               5

               Dėl tarpusavio ryšio šios dvi bylos buvo sujungtos.

               6

               Skundžiamo sprendimo pirmojoje dalyje Bendrasis Teismas nagrinėjo Komisijos ieškinį, pareikštą SEMEA.

               7

               Kiek tai susiję su ieškinio priimtinumu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 47–49 punktuose pripažino turintis jurisdikciją nagrinėti Komisijos ieškinį pagal SESV 272 straipsnį ir 256 straipsnio 1 dalį, kurie siejami su bendrųjų sutarties sąlygų 10 straipsniu. Jis atmetė SEMEA pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, pagrįstą tuo, kad, išbraukus šią bendrovę iš komercinio ir bendrovių registro, ieškinio pareiškimo dieną ji nebuvo veiksni ir negalėjo būti ieškovė ar atsakovė teisme.

               8

               Kiek tai susiję su ieškinio pagrįstumu, skundžiamo sprendimo 61–68 punktuose Bendrasis Teismas nagrinėjamą sutartį visų pirma kvalifikavo kaip administracinio pobūdžio.

               9

               Paskui to sprendimo 69–74 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad, remiantis Prancūzijos teisėje įtvirtintu nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimu, SEMEA privalo grąžinti Europos Sąjungai nepagrįstai gautą 41012 eurų sumą.

               10

               Skundžiamo sprendimo 75–88 punktuose Bendrasis Teismas atmetė SEMEA prieštaravimus, grindžiamus, pirma, tuo, kad Komisija atsisakė reikalauti grąžinti skolą, antra, tuo, kad SEMEA buvo atleista nuo skolos po to, kai ją perėmė Mijo komuna, trečia, tuo, kad yra suėjęs ginčijamos skolos išieškojimo senaties terminas, ir, ketvirta, tuo, kad ginčijama skola išnyko.

               11

               Be to, Bendrasis Teismas priteisė iš SEMEA palūkanas pagal nuo 1993 m. balandžio 27 d. Prancūzijoje taikytą teisės aktuose nustatytą palūkanų normą ir palūkanas nuo susidariusių palūkanų nuo 2010 m. balandžio 15 d. ir už kiekvienus nuo tos dienos pasibaigusius kalendorinius metus.

               12

               Galiausiai Bendrasis Teismas atmetė Komisijos reikalavimą atlyginti žalą.

               13

               Priešpriešinį ieškinį, kurį pareiškė SEMEA, Bendrasis Teismas atmetė, skundžiamo sprendimo 108 ir 109 punktuose konstatavęs, kad tarp Komisijos elgesio ir ieškovių nurodytos žalos nėra tiesioginio priežastinio ryšio.

               14

               Skundžiamo sprendimo antrojoje dalyje Bendrasis Teismas nagrinėjo Komisijos pareikštą ieškinį Mijo komunai. Anot šios komunos, ieškinį reikia atmesti, nes jis pateiktas jurisdikcijos jį nagrinėti neturinčiam teismui.

               15

               Dėl klausimo, ar Bendrojo Teismo jurisdikcija gali būti grindžiama arbitražine išlyga, dėl kurios susitarė SEMEA, skundžiamo sprendimo 114–119 punktuose Bendrasis Teismas priminė, kad SESV 272 straipsnis aiškintinas siaurai ir kad jo jurisdikcija pagal arbitražinę išlygą spręsti su sutartimi susijusį ginčą iš principo vertinama atsižvelgiant tik į SESV 272 straipsnio nuostatas ir pačios arbitražinės išlygos sąlygas.

               16

               Atmetęs Komisijos teiginį, kad arbitražinė išlyga, dėl kurios susitarė SEMEA, buvo perleista Mijo komunai kaip papildomas ginčijamos skolos elementas, Bendrasis Teismas šio sprendimo 132–149 punktuose nagrinėjo, ar perėmusi iš SEMEA sąlygą trečiojo asmens naudai Mijo komuna perėmė ir arbitražinę išlygą.

               17

               Šiuo klausimu Bendrasis Teismas to sprendimo 134 punkte visų pirma pažymėjo, kad arbitražinės išlygos egzistavimą reikia nagrinėti atsižvelgiant į valstybių narių teisės sistemose nustatytos sutarčių teisės bendruosius principus. Jis taip pat nurodė, kad „net jeigu pagal vieną iš šių principų numatyta, kad sutartis saisto tik jos šalis, šis principas nedraudžia, kad šios dvi šalys, perleisdamos sąlygą trečiojo asmens naudai, trečiajam asmeniui suteiktų tam tikrą teisę“.

               18

               Skundžiamo sprendimo 135 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad arbitražinė išlyga, numatyta bendrųjų sutarties sąlygų 10 straipsnyje, galėjo atsirasti iš SEMEA ir Mijo komunos sudarytos sutarties. Viena vertus, SESV 272 straipsnyje įtvirtinta, kad tokia sąlyga turi būti nustatyta Sąjungos ar jos vardu sudarytoje sutartyje. Tačiau Mijo komuna ir Komisija nesudarė sutarties, taigi nesusitarė ir dėl arbitražinės išlygos. Kad galėtų padaryti išvadą, jog Komisija gali remtis šia arbitražine išlyga prieš Mijo komuną, Bendrasis Teismas teigė, kad sąlyga trečiojo asmens naudai, dėl kurios susitarė SEMEA ir Mijo komuna, gali būti laikoma sąlyga Sąjungos naudai. Kita vertus, jis nusprendė, kad negalima priskirti Bendrajam Teismui jurisdikcijos spręsti dėl sutarties kilusius ginčus prieš Sąjungos valią, tačiau taip nebūtų tuo atveju, kai arbitražinė išlyga nustatyta tik Sąjungos naudai.

               19

               Galiausiai skundžiamo sprendimo 136 punkte Bendrasis Teismas taip pat nusprendė, kad procesinis arbitražinės išlygos pobūdis nedraudžia šios išlygos nustatyti trečiojo asmens naudai.

               20

               To sprendimo 138 punkte pažymėjęs, kad sąlyga trečiojo asmens naudai gali išplaukti iš sutarties šalies ir tokios sutarties vykdymą garantuojančio asmens aiškaus susitarimo, kuriuo trečiajam asmeniui siekiama suteikti teisę, tačiau ją gali lemti ir sutarties tikslas ar konkretaus atvejo aplinkybės, jo 139–141 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, jog pirmiausia iš 2010 m. gruodžio 18 d. Mijo komunos tarybos protokole nurodytų faktinių ir teisinių aplinkybių matyti, kad ieškovės siekė, kad Mijo komuna būtų laikoma Sąjungos skolininke, o Mijo komuna išreiškė norą, kad jai būtų taikoma arbitražinė išlyga, numatyta bendrųjų sutarties sąlygų 10 straipsnyje.

               21

               Skundžiamo sprendimo 142 punkte Bendrasis Teismas atmetė ieškovių argumentą, kad SEMEA skolą perleidus Mijo komunai SEMEA būtų atleista nuo minėtos skolos, nes toks skolos perleidimas negalimas be Sąjungos sutikimo, o jo šiuo atveju nebuvo.

               22

               Be to, to sprendimo 148 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad net jeigu Prancūzijos teisės normos, t. y. Civilinio kodekso 2060 straipsnis ir Civilinio proceso kodekso 48 straipsnis, ir SESV 272 straipsnis prieštarautų vienas kitam, pastarasis straipsnis turi būti viršesnis už jam prieštaraujančias nacionalinės teisės nuostatas.

               23

               To sprendimo 149 punkte Bendrasis Teismas priėjo prie išvados, kad, remdamasis arbitražine išlyga, jis turi jurisdikciją nagrinėti Mijo komunai pareikštą Komisijos ieškinį.

               24

               Kiek tai susiję su ieškinio pagrįstumu, Bendrasis Teismas pripažino pagrįstą Mijo komunai pareikštą reikalavimą grąžinti 41012 eurų sumą ir reikalavimą sumokėti palūkanas ir nuo šių palūkanų apskaičiuotas palūkanas, susidariusias nuo 2010 m. balandžio 15 d., ir toliau skaičiuojamas už kiekvienus nuo šios datos pasibaigusius kalendorinius metus.

               25

               Kadangi Komisija turi teisę gauti tik vieną mokėjimą, Bendrasis Teismas nurodė, kad SEMEA ir Mijo komuna privalo atlikti mokėjimą bendrai ir solidariai.

               26

               Tačiau jis atmetė Komisijos reikalavimą sumokėti žalą atlyginančią sumą ir Mijo komunos priešpriešinį ieškinį.

         Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai

               27

               Apeliaciniame skunde apeliantės Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamą sprendimą,

                        —

                        pripažinti, kad Bendrasis Teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio, pareikšto Mijo komunai, ir pripažinti nepriimtinu SEMEA pareikštą ieškinį,

                        —

                        nepatenkinus pastarojo reikalavimo, atmesti Komisijos reikalavimą,

                        —

                        nurodyti Komisijai sumokėti Mijo komunai ir SEMEA 41012 eurų sumą ir palūkanas ir

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               28

               Komisija Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

         Dėl apeliacinio skundo formalaus teisėtumo

               29

               Kaip pažymėjo ir generalinė advokatė išvados 32 punkte, kyla klausimas, ar apeliacinis skundas SEMEA vardu pateiktas teisėtai.

               30

               Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad apeliacinio skundo pateikimo dieną, t. y. 2012 m. lapkričio 19 d., Mijo komunai atstovaujantys advokatai, priešingai, nei numatyta Teisingumo Teismo procedūros reglamento 119 straipsnio 2 dalyje ir 168 straipsnio 2 dalyje, nepateikė tinkamai suteikto SEMEA įgaliojimo.

               31

               2012 m. lapkričio 12 d. laiške, adresuotame F. Bleykasten, M. Blanc, kaip SEMEA ad hoc įgaliotinis, teigė, kad būtų tikslinga šiai bendrovei prisijungti prie Mijo komunos pateikto apeliacinio skundo, tačiau patikslino, kad 2012 m. rugpjūčio 12 d. nustojo eiti SEMEA ad hoc įgaliotinio pareigas.

               32

               Remdamasi Procedūros reglamento 119 straipsnio 4 dalimi ir 168 straipsnio 4 dalimi, Teisingumo Teismo kanceliarija 2013 m. spalio mėn. paprašė SEMEA advokatų pateikti įgaliojimą bylinėtis SEMEA vardu. 2013 m. lapkričio 25 d. raštu šie pateikė Teisingumo Teismo kanceliarijai 2013 m. lapkričio 5 d. kompetentingo komercinių bylų teismo nutartį, kurioje nurodyta, kad M. Blanc, kaip šios bendrovės ad hoc įgaliotinis, dalyvaus nagrinėjant apeliacinį skundą Teisingumo Teisme.

               33

               Kaip pažymėjo generalinė advokatė išvados 40–44 punktuose, Procedūros reglamento 119 straipsnio 4 dalį ir 168 straipsnio 4 dalį reikia aiškinti taip, kad apeliacinio skundo pateikimo momentu nepateikus įgaliojimo vėliau galima pateikti dokumentą, patvirtinantį jo egzistavimą.

               34

               Todėl, net jei apeliacinio skundo pateikimo momentu SEMEA advokatai neturėjo šios bendrovės suteikto įgaliojimo, paskirtas ad hoc įgaliotinis M. Blanc galėjo teisėtai patvirtinti savo siekį prijungti SEMEA prie Mijo komunos pateikto apeliacinio skundo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Maurissen ir Union syndicale / Audito Rūmai, 193/87 ir 194/87, EU:C:1989:185, 33 punktą).

               35

               Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad apeliacinis skundas SEMEA vardu pateiktas teisėtai.

         Dėl esmės

               36

               Grįsdamos apeliacinį skundą apeliantės pateikia keturis pagrindus.

         Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo
      – Šalių argumentai

               37

               Pirmajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą pripažinęs, kad turi jurisdikciją nagrinėti Mijo komunai pareikštą ieškinį. Anot jų, Bendrasis Teismas klaidingai teigė, kad, įtvirtinus trečiojo asmens naudai sąlygą, dėl kurios susitarė SEMEA ir Mijo komuna, pastarajai tapo taikytina arbitražinė išlyga, numatyta SEMEA ir Komisijos sudarytos sutarties bendrųjų sąlygų 10 straipsnyje.

               38

               Pirma, apeliantės tvirtina, kad pagal taikytiną nacionalinę teisę, šiuo atveju Civilinio kodekso 2060 straipsnį, viešosios teisės juridiniams asmenims draudžiama spręsti ginčus pasitelkiant arbitražą. Apeliantės teigia, kad viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo, negalintis susitarti dėl arbitražinės išlygos, a fortiori negali įtvirtinti tokios išlygos trečiojo asmens naudai, juo labiau kad SESV 272 straipsnyje nenumatyta galimybė įtvirtinti tokią išlygą.

               39

               Šiuo klausimu apeliantės taip pat teigia, kad skundžiamo Bendrojo Teismo sprendimo 136 punkte padaryta nuoroda į Sprendimą Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung ir kt. (201/82, EU:C:1983:217, 10–20 punktai) nagrinėjamu atveju nėra reikšminga, nes tas sprendimas buvo priimtas esant specifinėms su draudimo sutartimi susijusioms aplinkybėms. Be to, remdamosi šalių valios autonomijos principu, apeliantės tvirtina, jog Komisija aiškiai neišreiškė sutikimo, kad skola, kurią jai turi grąžinti SEMEA, būtų perleista Mijo komunai, todėl nei ši skola, nei arbitražinė išlyga nėra perimtos.

               40

               Antra, apeliantės ypač kritikuoja skundžiamo sprendimo 137–140 punktus, kuriuose Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, kad Mijo komunos pareiga sumokėti grindžiama pastarosios susitarimu su SEMEA, o sąlyga trečiojo asmens, t. y. Sąjungos, naudai gali būti kildinama iš šio susitarimo. Tačiau apeliantės ginčija faktą, kad šis susitarimas sudarytas dėl skolos Komisijai, nes Mijo komunos sprendimas padengti SEMEA skolas yra vienašalis šios komunos sprendimas.

               41

               Trečia, apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 140 punkte netiksliai įvertino 2010 m. gruodžio 18 d. sprendimą ir konstatavo, kad Mijo komuna „žinodama visas su tuo susijusias aplinkybes“ siekė perimti skolą, kurios sąlygos ir dydis sutampa su SEMEA skola. Mijo komunos savivaldybės sprendime dėl SEMEA „minėto“ turto ir įsiskolinimų perėmimo pateiktas detalus aprašymas ir nėra nuorodos į arbitražinę išlygą.

               42

               Komisija visų pirma tvirtina, kad bendrųjų sutarties sąlygų 10 straipsnis pagal Prancūzijos teisę laikytinas sąlyga dėl jurisdikcijos, o ne arbitražine išlyga. O Civilinio kodekso 2060 straipsnyje numatytas draudimas susijęs tik su arbitražine išlyga.

               43

               Komisija taip pat teigia, kad Bendrasis Teismas teisingai tvirtino, jog šiuo atveju yra visi sąlygai trečiojo asmens naudai būdingi elementai. Komisija pridūrė, kad Sprendimas Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung ir kt. (EU:C:1983:217) taikytinas ne tik draudimo sutartims.

               44

               Galiausiai Komisija teigia, kad su 2010 m. gruodžio 18 d. sprendimu susijusį argumentą reikia atmesti kaip nepriimtiną, nes jis susijęs tik su faktinėmis aplinkybėmis.

         – Teisingumo Teismo vertinimas

               45

               Kiek tai susiję su pirmojo pagrindo pirma dalimi, apeliantės kritikuoja patį faktą, kad arbitražinė išlyga, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį, gali būti sąlygos trečiojo asmens naudai dalykas. Šiuo klausimu jos primena savo argumentus, pateiktus pirmojoje instancijoje ir grindžiamus draudimu Prancūzijos viešosios teisės reglamentuojamiems juridiniams asmenims susitarti dėl arbitražinės išlygos, ir tvirtina, kad šis draudimas a fortiori turi būti taikomas ir norint nustatyti tokią išlygą trečiojo asmens naudai.

               46

               Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad apeliantės tik išplėtoja Bendrajame Teisme jau pateiktus argumentus, tačiau neišsako pozicijos dėl to teismo motyvų, kuriais remdamasis jis tuos argumentus atmetė.

               47

               Iš SESV 256 straipsnio, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punkto matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti aiškiai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą (žr., be kita ko, Sprendimo Bergaderm ir Goupil / Komisija, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 34 punktą; Sprendimo Interporc / Komisija, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, 15 punktą ir Sprendimo Reynolds Tobacco ir kt. / Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, 49 punktą).

               48

               Taigi apeliacinis skundas, kuriame tik pakartojami ar pažodžiui atpasakojami Bendrajame Teisme pateikti ieškinio pagrindai ir argumentai, įskaitant grindžiamus faktinėmis aplinkybėmis, kurias tas teismas aiškiai atmetė, neatitinka iš šių nuostatų kylančių motyvavimo reikalavimų (žr., be kita ko, Sprendimo Interporc / Komisija, EU:C:2003:125, 16 punktą). Toks apeliacinis skundas iš tiesų tėra prašymas iš naujo išnagrinėti Bendrojo Teismo nagrinėtą ieškinį, o tai nepriskiriama Teisingumo Teismo kompetencijai (žr., be kita ko, Sprendimo Reynolds Tobacco ir kt. / Komisija, EU:C:2006:541, 50 punktą).

               49

               Todėl šį argumentą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

               50

               Dėl nuorodos į Sprendimą Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung ir kt. (EU:C:1983:217), pateiktos skundžiamo sprendimo 136 punkte, pažymėtina, jog Bendrasis Teismas citavo tą sprendimą, siekdamas pabrėžti, kad „procesinis arbitražinės išlygos pobūdis nedraudžia šios išlygos nustatyti trečiojo asmens naudai“.

               51

               Taigi pakanka konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 136 punkte pateiktas perteklinis motyvas, skirtas išvadai, t. y. kad sąlyga dėl jurisdikcijos gali būti sąlygos trečiojo asmens naudai dalykas, kurią Bendrasis Teismas padarė to paties sprendimo 134 ir 135 punktuose, pagrįsti.

               52

               Kadangi apeliančių argumentai, susiję su Sprendimu Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung ir kt. (EU:C:1983:217), šios išvados nepaneigia, juos reikia atmesti kaip nereikšmingus.

               53

               Šalių valios autonomijos principu grindžiamą argumentą, kad, nesant aiškaus Komisijos sutikimo, nebuvo perleista nei ginčijama skola, nei su ja susijusi arbitražinė išlyga, taip pat reikia atmesti. Apeliantės tik pakartoja pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus ir nepatikslina, kodėl kritikuotini Bendrojo Teismo motyvai, pateikti skundžiamo sprendimo 142 ir 143 punktuose, kur šis nusprendė, kad aiškus Komisijos sutikimas nebuvo būtinas, nes arbitražinė išlyga įtvirtinta Sąjungos naudai.

               54

               Dėl pirmojo pagrindo antrosios dalies pakanka konstatuoti, kad apeliantės, primindamos tam tikras faktines aplinkybes, iš esmės kritikuoja skundžiamo sprendimo 137–140 punktuose pateiktą Bendrojo Teismo atliktą nagrinėjamos bylos aplinkybių vertinimą, siekiant nustatyti, ar apie sąlygos trečiojo asmens naudai egzistavimą galima spręsti iš aptariamos sutarties tikslo.

               55

               Pagal SESV 256 straipsnį ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmą pastraipą apeliacinis skundas paduodamas tik dėl teisės klausimų ir turi būti pagrįstas pagrindais, susijusiais su Bendrojo Teismo nekompetencija, procedūros pažeidimais Bendrajame Teisme, kurie daro poveikį apelianto interesams, arba minėto teismo padarytu Sąjungos teisės pažeidimu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Brazzelli Lualdi ir kt., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 47 punktą).

               56

               Todėl tik Bendrasis Teismas gali nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, ir įvertinti pateiktus įrodymus. Šių faktinių aplinkybių konstatavimas ir įrodymų vertinimas, išskyrus atvejus, kai jie buvo iškreipti, savaime nėra Teisingumo Teismo kontrolei priklausantis teisės klausimas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. Sprendimo EIB / Hautem, C‑449/99 P, EU:C:2001:502, 44 punktą ir Sprendimo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied / Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 69 ir 70 punktus).

               57

               Taigi Bendrojo Teismo atliktas faktinių aplinkybių vertinimas, lėmęs išvadą, kad Mijo komuna turi pareigą sumokėti skolą, nėra Teisingumo Teismo kontrolei priklausantis teisės klausimas, išskyrus atvejus, kai faktinės aplinkybės iškreipiamos, tačiau apeliantės to netvirtino.

               58

               Todėl pirmojo pagrindo antrąją dalį reikia pripažinti nepriimtina.

               59

               Kiek tai susiję su pirmojo pagrindo trečiąja dalimi, apeliantės teigia, kad skundžiamo sprendimo 141 punkte Bendrasis Teismas klaidingai suvokė 2010 m. gruodžio 18 d. sprendimą siekdamas nustatyti, kurią SEMEA skolos Komisijai dalį perėmė Mijo komuna.

               60

               Tačiau konstatuotina, kad apeliantės tik kritikuoja Bendrojo Teismo vertinimą, susijusį su SEMEA įsiskolinimų, kuriuos perėmė Mijo komuna, dydžiu. Jų teiginiai nesusiję nei su esminiu Bendrojo Teismo išvadų klaidingumu, nei su jam pateiktų įrodymų iškreipimu.

               61

               Remiantis šio sprendimo 55 ir 56 punktuose nurodyta teismo praktika, pirmojo pagrindo trečiąją dalį taip pat reikia atmesti kaip nepriimtiną.

               62

               Iš visa to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies neveiksmingą ir iš dalies nepriimtiną.

         Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo
      – Šalių argumentai

               63

               Antrajame pagrinde apeliantės tvirtina, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nusprendęs, kad Komisijos pareikštas ieškinys SEMEA yra priimtinas. Anot jų, Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, pirma, kad SEMEA socialinio pobūdžio teisės ir pareigos neišnyko ir, antra, kad SEMEA turtą perdavus Mijo komunai ši bendrovė nebuvo atleista nuo skolos, nes Komisija neišreiškė sutikimo, kad ginčijamą skolą perimtų šis subjektas.

               64

               Anot apeliančių, kadangi Mijo komuna visiškai pakeitė SEMEA, pastaroji galėjo pabaigti likvidavimo veiksmus. Jų teigimu, SEMEA teisėtai atleista nuo įsipareigojimų Komisijai, kurios sutikimas nebuvo būtinas, nes pakeitimas mokiu juridiniu asmeniu jai palankus.

               65

               Komisija tvirtina, kad pagrindas nepriimtinas, nes neaiškus. Subsidiariai Komisija mano, kad šį pagrindą reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepagrįstą.

         – Teisingumo Teismo vertinimas

               66

               Pažymėtina, jog antrajame pagrinde apeliantės teigia, kad Mijo komuna pakeitė SEMEA. Iš tiesų jos sutinka su Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 138–140 punktuose pateiktais motyvais, pagal kuriuos iš bylos aplinkybių matyti, kad įtvirtinus sąlygą trečiojo asmens naudai faktiniai ar potencialūs SEMEA kreditoriai, tarp kurių yra ir Komisija, nauja skolininke laiko Mijo komuną.

               67

               Tačiau konstatuotina, kad apeliančių priekaištai dėl skundžiamo sprendimo apsiriboja tik Bendrojo Teismo atliktu faktinių aplinkybių vertinimu, tačiau tiksliai nenurodomos nei Bendrojo Teismo, kaip teigiama, padarytos teisės klaidos šiuo aspektu, nei teisiniai argumentai antrajam pagrindui pagrįsti. Remiantis šio sprendimo 47 ir 48 punktuose nurodyta teismo praktika, šį pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

               68

               Be to, konstatuotina, kad antrajame pagrinde iš esmės pakartojami apeliančių argumentai, pateikti pirmajame pagrinde, kurį išnagrinėjus paneigtas SEMEA ir Mijo komunos susitarimo dėl skolos Komisijai egzistavimas.

               69

               Dėl šios priežasties ir dėl to, kad apeliantės prieštarauja savo pačių teisiniams argumentams, antrąjį pagrindą galima tik atmesti kaip nepriimtiną (šiuo klausimu žr. Nutarties Nijs / Audito Rūmai, C‑495/06 P, EU:C:2007:644, 52–56 punktus).

         Dėl apeliacinio skundo trečiojo pagrindo
      – Šalių argumentai

               70

               Trečiajame pagrinde apeliantės priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis padarė teisės klaidą nusprendęs, kad taikomas bendrojoje teisėje galiojantis trisdešimties metų senaties terminas ir kad ginčijamos skolos senaties terminas dar nepasibaigęs.

               71

               Pirma, apeliantės pažymi, kad Mijo komuna, perėmusi SEMEA turtą, prieš Komisiją pagrįstai gali remtis tais pačiais teisiniais argumentais, kuriais būtų galėjusi remtis SEMEA, įskaitant įsipareigojimams taikomą dešimties metų senaties terminą, įtvirtintą ginčo metu galiojusios redakcijos Prekybos kodekse (toliau – Prekybos kodeksas). Antra, kadangi SEMEA yra mišraus kapitalo prekybos bendrovė, ginčijama skola atsirado susiklosčius SEMEA, verslo subjekto, ir Komisijos, ne verslo subjekto, verslo santykiams.

               72

               Pirma, apeliantės tvirtina, kad įsipareigojimams taikomas senaties terminas nepriklauso nuo sutarties administracinio pobūdžio. Kai nėra konkrečių administracinės teisės nuostatų, taikytinos bendrosios senatį reglamentuojančios teisės nuostatos. Kadangi Prekybos kodekse numatytas dešimties metų senaties terminas yra speciali norma, viršesnė už civilinės teisės normas, ją ir reikia taikyti šioje byloje nagrinėjamiems verslo santykiams.

               73

               Dėl 1992 m. liepos 31 d.Conseil d’État (Valstybės Tarybos) sprendimo (Nr. 69661) apeliantės pažymi, kad administracinis teismas neatmetė galimybės taikyti Prekybos kodekse numatytą dešimties metų senaties terminą motyvuodamas ne tuo, kad jis netaikomas esant viešosios teisės reglamentuojamo asmens ir verslo subjekto santykiams, o tuo, kad ginčijami įsipareigojimai atsirado ne dėl prekybos tarp atitinkamų asmenų. Todėl atitinkamos sutarties pobūdis nėra kliūtis taikyti Prekybos kodekse numatytą dešimties metų senaties terminą.

               74

               Antra, apeliantės priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis netiksliai įvertino sutarties nuostatas ir bylos aplinkybes ir nusprendė, kad ginčijama skola negali būti laikoma atsiradusia dėl SEMEA ir Komisijos verslo santykių.

               75

               Šiuo klausimu jos pažymi, kad 1992 m. liepos 31 d.Conseil d’ État sprendimas buvo priimtas visiškai kitokiomis aplinkybėmis – jis susijęs su žemės ūkio grąžinamosiomis išmokomis įgyvendinant bendrą žemės ūkio politiką, todėl netaikytinas šiuo atveju. Anot jų, pagal sutarties nuostatas Komisija tiesiogiai dalyvauja nagrinėjamame projekte ir gali naudotis jo rezultatu, taigi darytina išvada, kad SEMEA ir Komisiją sieja verslo santykiai.

               76

               Komisija tvirtina, kad trečiojo pagrindo pirmąją dalį reikia atmesti kaip nepriimtiną ar bent kaip nepagrįstą, nes ji paremta klaidingu skundžiamo sprendimo suvokimu. Anot jos, Bendrasis Teismas savo svarstymų dėl ginčijamos skolos senaties termino negrindė nagrinėjamos sutarties administraciniu pobūdžiu.

               77

               Dėl šio pagrindo antrosios dalies Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas teisingai rėmėsi 1992 m. liepos 31 d.Conseil d’État sprendimu, siekdamas iliustruoti principą, pagal kurį sutartis, sudaryta dėl finansinės paramos teikiant viešąsias paslaugas, kai negaunama pelno ir atlygio, negali būti laikoma komerciniu veiksmu, todėl jai negali būti taikomas Prekybos kodekso 110-4 straipsnyje numatytas dešimties metų senaties terminas.

         – Teisingumo Teismo vertinimas

               78

               Pirma, dėl apeliančių argumento, kad sutarties administracinis pobūdis neturi reikšmės nustatant ginčijamai skolai taikytiną senaties terminą, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 61–68 punktuose nagrinėjo šiai sutarčiai taikytiną teisę ir priėjo prie išvados, kad sutartis yra administracinio pobūdžio.

               79

               Tačiau skundžiamo sprendimo 82–88 punktuose nagrinėdamas ginčijamai skolai taikytiną senaties terminą Bendrasis Teismas visiškai neužsiminė apie administracinį nagrinėjamos sutarties pobūdį.

               80

               Kadangi šios sutarties administracinis pobūdis neturėjo reikšmės nustatant ginčijamai skolai taikytiną senaties terminą, su tuo susijusį argumentą reikia atmesti kaip neveiksmingą.

               81

               Antra, dėl kritikos, kad Bendrasis Teismas neteisingai įvertino minėtos sutarties nuostatas ir nagrinėjamos bylos aplinkybes, konstatuotina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 83 punkte pažymėjo, jog nagrinėjama sutartis sudaryta dėl Komisijos subsidijų teikimo siekiant įvykdyti sutartį, sudarytą vykdant Sąjungos regioninę politiką.

               82

               Remdamasis 1992 m. liepos 31 d.Conseil d’État sprendimu, jis padarė išvadą, kad „iš jos išplaukiančios pareigos, tarp kurių – susijusi su ginčijama skola, negali būti laikomos atsiradusiomis tarp Komisijos ir SEMEA dėl jų komercinės veiklos“.

               83

               Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad siekdamas atmesti galimybę taikyti Prekybos kodekse numatytą senaties terminą Bendrasis Teismas, priešingai, nei teigė apeliantės, rėmėsi ne tuo, kad sutartis sudaryta tarp viešosios teisės reglamentuojamo subjekto ir verslo subjekto, o tuo, kad nagrinėjama sutartis sudaryta dėl Komisijos subsidijų teikimo siekiant įvykdyti sutartį, sudarytą vykdant Sąjungos regioninę politiką.

               84

               Be to, apeliančių argumentas, kad nagrinėjamos bylos aplinkybės visiškai kitokios, nei nagrinėtos 1992 m. liepos 31 d.Conseil d’État sprendime, neįtikina. Prašymas grąžinti ginčijamą sumą susijęs su suma, kurią Komisija išmokėjo vykdydama regioninę politiką ir kuri negali būti laikoma kilusia iš apeliančių ir Komisijos tarpusavio įsipareigojimų dėl jų komercinės veiklos.

               85

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies neveiksmingą ir iš dalies nepagrįstą.

         Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo pagrindo
      – Šalių argumentai

               86

               Ketvirtajame pagrinde apeliantės priekaištauja Bendrajam Teismui, kad šis atmetė jų priešpriešinį ieškinį ir nusprendė, kad tarp Komisijos elgesio ir jų nurodytos žalos nėra tiesioginio priežastinio ryšio.

               87

               Jos primena, kad nuo 1993 m. balandžio 27 d. iki 2005 m. lapkričio 18 d. Komisija nepadarė nieko, kad susigrąžintų, jos nuomone, jai mokėtinas sumas. Tačiau jei Komisija būtų kreipusis į SEMEA anksčiau, pastaroji būtų galėjusi atlikti patikrinimus ir prireikus atidėti reikalingą sumą, skirtą prašymui ją grąžinti patenkinti.

               88

               Jos tvirtina, kad Komisijos neveikimas dvylika metų paskatino SEMEA manyti, kad Komisija atsisakė reikalavimo grąžinti išmokėtas sumas.

               89

               Anot apeliančių, toks Komisijos neveikimas yra jai tenkančios gero administravimo pareigos, kaip ji suprantama pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalį, pažeidimas, už kurį Bendrasis Teismas turėjo taikyti sankcijas.

               90

               Komisija tvirtina, kad ketvirtasis pagrindas nepriimtinas, nes jame ginčijamas Bendrojo Teismo atliktas faktinių aplinkybių vertinimas.

         – Teisingumo Teismo vertinimas

               91

               Dėl apeliančių argumento, kad Komisija atsisakė reikalauti grąžinti išmokėtas sumas, primintina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 77 punkte nusprendė, kad remiantis bylos medžiaga negalima daryti išvados, jog toks atsisakymas įvyko.

               92

               Taigi šiuo argumentu apeliantės iš tiesų kritikuoja Bendrojo Teismo atliktą bylos medžiagos vertinimą. Remiantis šio sprendimo 55 ir 56 punktuose nurodyta teismo praktika, šį argumentą reikia atmesti kaip nepriimtiną.

               93

               Kiek tai susiję su tuo, kad apeliantės kaltina Komisiją pažeidus jai tenkančią gero administravimo pareigą, neginčijama, kad, nors Komisija pareikalavo grąžinti ginčijamą skolą 1993 m. balandžio 27 d. raštu, o SEMEA į šį reikalavimą nereagavo, ši institucija dar kartą kreipėsi į SEMEA tik 2005 m. lapkričio 18 d. registruotu laišku, o debeto avizą paštu atsiuntė tik 2006 m. sausio 11 d.

               94

               Tačiau ši aplinkybė nepaneigia skundžiamo sprendimo 108 ir 109 punktuose pateikto vertinimo, pagal kurį tarp Komisijos elgesio ir apeliančių nurodytos žalos nėra tiesioginio priežastinio ryšio, kiek tai susiję su 41012 eurų suma.

               95

               Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad reikalavimas grąžinti 41012 eurų skolą susijęs su nepagrįstai gautos sumos grąžinimu ir kad šios skolos senaties terminas nesuėjęs, todėl SEMEA bet kuriuo atveju turi ją sumokėti. Kadangi abu veiksmai turi skirtingą teisinį pagrindą, ginčijama skola mokėtina net darant prielaidą, kad Komisijai atsiranda deliktinė atsakomybė už gero administravimo pareigos pažeidimą.

               96

               Tačiau, kiek tai susiję su palūkanomis, primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos deliktinės atsakomybės atsiradimas ir teisės į patirtos žalos atlyginimą įgyvendinimas pagal SESV 340 straipsnį priklauso nuo to, ar įvykdytos visos sąlygos, susijusios su neteisėtais veiksmais, kuriais kaltinamos institucijos, realia žala ir priežastinio ryšio tarp šių veiksmų ir nurodytos žalos buvimu (žr., be kita ko, Sprendimo Oleifici Mediterranei / CEE, 26/81, EU:C:1982:318, 16 punktą, Sprendimo Birra Wührer ir kt. / Taryba ir Komisija, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 ir 282/82, EU:C:1984:341, 9 punktą ir Sprendimo Inalca ir Cremonini / Komisija, C‑460/09 P, EU:C:2013:111, 46 punktą).

               97

               Dėl neteisėtų veiksmų, kuriais kaltinama institucija šioje byloje, primintina, kad pagal bendrąjį gero administravimo principą, kuris yra viena iš Sąjungos teisės sistemos per administracines procedūras užtikrinamų garantijų ir kuris šiuo metu įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalyje, Sąjungos institucijos privalo vykdyti išieškojimo procedūrą rūpestingai ir veikti taip, kad kiekvienas tyrimo veiksmas būtų vykdomas per pagrįstą terminą po ankstesnio veiksmo.

               98

               Neginčijama, kad, 1993 m. balandžio 27 d. raštu pareikalavusi grąžinti ginčijamą skolą, Komisija nieko nedarė daugiau kaip dvylika metų, o registruotą laišką atsiuntė tik 2005 m. lapkričio 18 d.

               99

               Be to, tokio neveikimo negalima pateisinti nei bylos sudėtingumu, nei kita ypatinga aplinkybe, galinčia pateisinti nustatytą vėlavimą.

               100

               Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 108 punkte klaidingai nusprendė, kad tarp Komisijos elgesio ir nurodytos žalos nėra tiesioginio priežastinio ryšio.

               101

               Kalbant apie žalą pažymėtina, jog palūkanos pradėtos skaičiuoti dėl to, kad SEMEA iškart nepatenkino Komisijos 1993 m. balandžio 27 d. pateikto reikalavimo grąžinti skolą.

               102

               Tačiau Komisijos neveikimas dvylika metų lėmė, kad, kaip nurodė generalinė advokatė išvados 89 punkte, reikalaujamos palūkanos šiuo metu viršija pačią ginčijamos skolos sumą.

               103

               Pagal tos išvados 90 punktą konstatuotina, kad palūkanos, susikaupusios per Komisijos neveikimo laikotarpį, trukusį daugiau kaip dvylika metų, yra tiesioginė šios institucijos veiksmų pasekmė.

               104

               Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad skundžiamą sprendimą reikia panaikinti, kiek jame, išnagrinėjus ieškovių pateiktą priešpriešinį ieškinį, pripažinta, kad tarp Komisijos elgesio ir nurodytos žalos, atsiradusios priteisus palūkanas, nėra tiesioginio priežastinio ryšio.

         Dėl ieškinio Bendrajame Teisme

               105

               Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, kai Bendrojo Teismo sprendimas yra panaikinamas, Teisingumo Teismas gali pats priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti. Šis atvejis yra būtent toks.

               106

               Šiuo atveju, atsižvelgiant į specifines nagrinėjamos bylos aplinkybes, reikia priimti sprendimą dėl apeliančių pateikto priešpriešinio apeliacinio skundo, susijusio su palūkanų priteisimu.

               107

               Iš šio sprendimo 97–104 punktų matyti, kad žala, atsiradusi priskaičiavus palūkanas už Komisijos neveikimo laikotarpį, trukusį daugiau kaip dvylika metų, yra tiesioginė šios institucijos neteisėtų veiksmų pasekmė.

               108

               Tačiau konstatuotina, kad 41012 eurų skolos, kurią SEMEA turi grąžinti Komisijai, senaties terminas nebuvo pasibaigęs 2005 m. lapkričio 18 d., t. y. tą dieną, kai ši institucija pareikalavo ją grąžinti.

               109

               Todėl reikia iš dalies patenkinti apeliančių priešpriešinį ieškinį ir nurodyti Komisijai padengti tris ketvirtadalius sumos, atitinkančios palūkanas, apskaičiuotas pagal Prancūzijoje taikytą teisės aktuose nustatytą palūkanų normą, priskaičiuotas nuo 1993 m. balandžio 27 d. iki 2005 m. lapkričio 18 d.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               110

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, jis sprendžia ir bylinėjimosi išlaidų klausimą.

               111

               Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniam procesui pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Minėto reglamento 138 straipsnio 3 dalyje patikslinama, kad jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Tačiau, remdamasis ta pačia nuostata, Teismas gali nuspręsti, kad, be savo bylinėjimosi išlaidų, šalis padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų, jeigu tai pateisinama atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.

               112

               Šiuo atveju Teisingumo Teismas mano, kad reikia nurodyti Komisijai padengti savo bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas ir ketvirtadalį Mijo komunos ir SEMEA bylinėjimosi šiose instancijose išlaidų. Pastarosios padengia tris ketvirtadalius savo bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidų.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Komisija / SEMEA ir commune de Millau

                           (T‑168/10 ir T‑572/10), kiek jame, išnagrinėjus Mijo komunos ir Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) priešpriešinį ieškinį, pripažinta, kad tarp Komisijos elgesio ir nurodytos žalos, atsiradusios priteisus palūkanas, nėra tiesioginio priežastinio ryšio.

                           2.

                           Iš dalies patenkinti Mijo komunos ir Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) priešpriešinį ieškinį ir nurodyti Komisijai padengti tris ketvirtadalius sumos, atitinkančios palūkanas, apskaičiuotas pagal Prancūzijoje taikytą teisės aktuose nustatytą palūkanų normą, priskaičiuotas nuo 1993 m. balandžio 27 d. iki 2005 m. lapkričio 18 d.

                           3.

                           Atmesti kitą apeliacinio skundo dalį.

                           4.

                           Nurodyti Europos Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose ir ketvirtadalį Mijo komunos ir Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidų.

                           5.

                           Mijo komuna ir Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) padengia tris ketvirtadalius savo bylinėjimosi pirmojoje ir apeliacinėje instancijose išlaidų.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


1977 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # SA Roquette Frères prieš Prancūzijos valstybę - Administration des douanes. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal d'instance de Lille - Prancūzija. # Piniginės kompensacinės sumos. # Byla 29-77.


1998 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Unifrigo Gadus Srl ir CPL Imperial 2 SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos T-10/97 ir T-11/97.


title: 2012 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#ADV Allround Vermittlungs AG, likviduojama bendrovė prieš Finanzamt Hamburg-Bergedorf.#Finanzgericht Hamburg prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#PVM — Šeštoji direktyva — 9, 17 ir 18 straipsniai — Paslaugų teikimo vietos nustatymas — Sąvoka „aprūpinimas personalu“ — Savarankiškai dirbantys asmenys — Būtinybė užtikrinti vienodą paslaugų teikimo vertinimą paslaugų teikėjo ir jų gavėjo atžvilgiu.#Byla C‑218/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. sausio 26 d. (
            *1
         )
      „PVM — Šeštoji direktyva — 9, 17 ir 18 straipsniai — Paslaugų teikimo vietos nustatymas — Sąvoka „aprūpinimas personalu“ — Savarankiškai dirbantys asmenys — Būtinybė užtikrinti vienodą teikiamų paslaugų vertinimą paslaugų teikėjo ir jų gavėjo atžvilgiu“
      Byloje C-218/10
      dėl Finanzgericht Hamburg (Vokietija) 2010 m. balandžio 20 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gegužės 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         ADV Allround Vermittlungs AG, likviduojama bendrovė,
      prieš

         Finanzamt Hamburg-Bergedorf

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (pranešėjas) ir M. Berger,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. kovo 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  ADV Allround Vermittlungs AG, likviduojamos bendrovės, atstovaujamos advokatų S. Heinrichshofen ir B. Burgmaier,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou,

         susipažinęs su 2011 m. birželio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 9 straipsnio 2 dalies e punkto, 17 straipsnio 1 dalies, 2 dalies a punkto ir 3 dalies a punkto, taip pat 18 straipsnio 1 dalies a punkto išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp likviduojamos bendrovės ADV Allround Vermittlungs AG (toliau – ADV) ir Finanzamt Hamburg-Bergedorf (Hamburgo-Bergedorfo mokesčių inspekcija, toliau – Finanzamt) dėl paslaugų teikimo vietos nustatymo siekiant apmokestinti pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Šeštosios direktyvos 7 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
               „kadangi vietos, kur vykdomi apmokestinamieji sandoriai, nustatymas yra sukėlęs tarp valstybių narių konfliktų dėl jurisdikcijos, ypač ryšium su montavimui skirtų prekių tiekimu ir paslaugų teikimu; kadangi, nors vieta, kur teikiamos paslaugos, turėtų būti iš principo apibrėžiama kaip vieta, kur yra teikiančio paslaugas asmens pagrindinė verslo vieta, vis dėlto toji vieta turėtų būti apibrėžiama kaip esanti šalyje to asmens, kuriam teikiamos paslaugos, ypač tam tikrų apmokestinamųjų asmenų vienas kitam teikiamų paslaugų atveju, kai paslaugų kaina įtraukiama į prekių kainą.“

               4

               Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Paslaugų teikimo vieta laikoma ta vieta, kur paslaugų teikėjas turi įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę įmonę, iš kurios teikia paslaugas, arba, nesant tokios verslo vietos ar nuolatinės įmonės, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą arba kur paprastai gyvena.“

               5

               Šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies e punktas suformuluotas taip:
               „Tačiau:
               <…>

                        e)

                        toliau nurodytų paslaugų, teikiamų klientams, įsisteigusiems už Bendrijos ribų, arba apmokestinamiesiems asmenims, įsisteigusiems Bendrijoje, bet ne toje pačioje šalyje kaip paslaugų teikėjas, suteikimo vieta laikoma vieta, kur klientas yra įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę verslo vietą, į kurią teikiamos paslaugos, arba jei tokios vietos nėra, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą ar paprastai gyvena:
                        <…>

                                 —

                                 aprūpinimas personalu,

                           <…>“

               6

               Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „1. Teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas mokestis tampa apskaičiuotinas.“

               7

               Šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punktas suformuluotas taip:
               „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

                        a)

                        [PVM], šalies teritorijoje apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas.“

               8

               Pagal šios direktyvos 17 straipsnio 3 dalies a punktą:
               „Valstybės narės taip pat suteikia kiekvienam apmokestinamajam asmeniui teisę atskaityti ar susigrąžinti 2 dalyje nurodytą [PVM] tiek, kiek prekės ir paslaugos yra naudojamos šiais tikslais:

                        a)

                        sandoriams, susijusiems su 4 straipsnio 2 dalyje nurodyta kitoje šalyje vykdoma ekonomine veikla, už kuriuos mokestį būtų galima atskaityti, jei jie būtų sudaryti tos šalies teritorijoje.“

               9

               Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta:
               „Kad galėtų pasinaudoti teise į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo:

                        a)

                        kai atskaitoma vadovaujantis 17 straipsnio 2 dalies a punkto nuostatomis – turėti pagal 22 straipsnio 3 dalį išrašytą sąskaitą faktūrą.“

         Nacionalinė teisė

               10

               1999 m. Apyvartos mokesčio įstatymo (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, p. 1270, toliau – UStG) redakcijos su pakeitimais pagal 2005 m. vasario 21 d. pranešimą 3a straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje nustatyta:
               „Atsižvelgiant į 3b ir 3f straipsnius, kitų paslaugų suteikimo vieta yra verslininko veiklos vykdymo vieta.“

               11

               Pagal UStG 3a straipsnio 3 dalies pirmą sakinį:
               „Jeigu vienos iš 4 dalyje nurodytų kitų paslaugų gavėjas yra verslininkas, nukrypstant nuo 1 dalies, paslauga laikoma suteikta ten, kur gavėjas vykdo savo veiklą.“

               12

                  UStG 3a straipsnio 4 dalyje numatyta:
               „Kitos paslaugos, kaip tai suprantama pagal 3 dalį, yra: <…>

                        7)

                        aprūpinimas personalu <…>.“

               13

                  UStG 15 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio 1 punkte nustatyta:
               „Verslininkas gali atskaityti šiuos sumokėtus pirkimo mokesčius:

                        1)

                        pagal įstatymą mokėtiną mokestį už kito verslininko jo įmonei patiektas prekes ar suteiktas kitas paslaugas. Tam, kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, verslininkas turi turėti pagal 14 ir 14a straipsnius išrašytą sąskaitą faktūrą.“

               14

                  UStG 18 straipsnio 9 dalies trečiame sakinyje numatyta:
               „Prašymas grąžinti mokestį turi būti pateiktas per šešis mėnesius nuo kalendorinių metų, kuriais atsirado teisė susigrąžinti mokestį, pabaigos.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               15

               Pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė ADV 2005 m. aprūpino savarankiškai dirbančiais sunkvežimių vairuotojais transporto bendroves, įsteigtas Vokietijoje ir už šios valstybės narės teritorijos ribų, visų pirma Italijoje. Tarp ADV ir vairuotojų sudarytose vadinamosiose „tarpininkavimo sutartyse“ numatyta, kad pastarieji už savo paslaugas sąskaitas faktūras išrašo ADV. Ši bendrovė savo ruožtu išrašydavo sąskaitas faktūras įvairioms transporto įmonėms klientėms ir nurodydavo šiose tarpininkavimo sutartyse numatytą kainą kartu su 8 %–20 % marža.

               16

               Iš pradžių ADV klientams Italijoje pateikdavo sąskaitas faktūras be PVM. Iš tiesų ji manė, kad šios paslaugos turi būti laikomos „aprūpinimu personalu“, kaip tai suprantama pagal UStG 3a straipsnio 4 dalies 7 punktą, ir kad dėl to paslaugų suteikimo vieta yra Italija, vieta, kur įsisteigę šių paslaugų gavėjai.

               17

                  Finanzamt nusprendė, kad aptariamos paslaugos negali būti laikomos „aprūpinimu personalu“, todėl pagal UStG 3a straipsnio 1 dalį paslaugų teikimo vieta yra paslaugų teikėjo įmonės vieta. Todėl sąskaitose faktūrose turėjo būti nurodytas Vokietijos PVM.

               18

               Tačiau Bundeszentralamt für Steuern, institucija, kompetentinga priimti sprendimus dėl prašymų grąžinti PVM, kuriuos pagrindinėje byloje pateikė Italijoje įsikūrę paslaugas įsigiję asmenys, laikėsi nuomonės, kad ADV suteiktos paslaugos yra „aprūpinimo personalu“ paslaugos, už kurias išrašant sąskaitas faktūras neturėjo būti nurodomas Vokietijos PVM. Manydama, kad pagal UStG 3a straipsnio 3 dalies pirmą sakinį šios paslaugos turi būti apmokestinamos paslaugų gavėjų verslo vietoje, t. y. Italijoje, ši institucija atsisakė Italijos įmonėms grąžinti Vokietijoje sumokėtą PVM.

               19

               Nagrinėdamas šį ginčą Finanzgericht Hamburg (Hamburgo finansų teismas) pirmiausia mano: kadangi Šeštosios direktyvos 7 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje esantis sąrašas apima „visų pirma <…> tam tikras tarp apmokestinamųjų asmenų teikiamas paslaugas, kurių kaina įtraukiama į prekių kainą“, ši nuostata taip pat galėtų būti taikoma aprūpinimui savarankiškai dirbančiais asmenimis, tačiau šiuo klausimu išlieka abejonių.

               20

               Paskui Finanzgericht Hamburg nagrinėja klausimą, pirma, ar atsiradusi paslaugų teikėjo PVM skola ir paslaugų gavėjo teisė susigrąžinti sumokėtą pirkimo PVM nėra būtinai susijusios, visų pirma pagal mokesčių neutralumo principą, ir, antra, ar dėl šio ryšio nacionalinėms valdžios institucijoms kyla pareiga išvengti prieštaraujančių sprendimų priėmimo.

               21

               Galiausiai Finanzgericht Hamburg siekia išsiaiškinti, ar šešių mėnesių terminas, suteikiamas paslaugų gavėjui pateikti prašymą grąžinti mokestį, pagal nacionalinę teisę prasidedantis nuo kalendorinių metų, kuriais atsirado teisė susigrąžinti mokestį, pabaigos, turi būti sustabdytas arba nutrauktas, nesant sprendimo dėl paslaugų teikėjo mokestinės situacijos.

               22

               Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Hamburg nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Šeštosios direktyvos <…> 9 straipsnio 2 dalies e punkto šeštą įtrauką reikia aiškinti taip, kad sąvoka „aprūpinimas personalu“ taip pat apima aprūpinimą savarankiškai dirbančiais asmenimis, neįdarbintais pagal <…> darbo sutartis paslaugas teikiančio verslininko?

                        2.

                        Ar Šeštosios direktyvos <…> 17 straipsnio [1 dalį, 2 dalies a punktą ir] 3 dalies a punktą, [taip pat] 18 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad nacionalinėje procesinėje teisėje turi būti priimtos priemonės siekiant, jog vienos ir tos pačios paslaugos apmokestinimas ir už ją mokėtinas mokestis būtų vertinami vienodai paslaugą teikiančio ir ją gaunančio verslininko atžvilgiu, net jei du verslininkai priklauso skirtingų administratorių jurisdikcijai?
                        Tik jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:

                        3.

                        Ar Šeštosios direktyvos <…> 17 straipsnio [1 dalį, 2 dalies a punktą ir 3 dalies a punktą, taip pat] 18 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad terminas, per kurį paslaugos gavėjas gali prašyti grąžinti sumokėtą pirkimo mokestį, neturi baigtis tol, kol nepriimtas galutinis sprendimas paslaugą teikiančio verslininko atžvilgiu dėl apmokestinimo ir mokėtino mokesčio?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               23

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies e punkto šeštą įtrauką reikia aiškinti taip, kad sąvoka „aprūpinimas personalu“ taip pat apima aprūpinimą savarankiškai dirbančiais asmenimis, paslaugas teikiančio verslininko neįdarbintais pagal darbo sutartį.

               24

               Iš karto reikia pažymėti, kaip tai padarė tiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tiek Teisingumo Teismui pastabas pateikusios šalys, kad nei iš Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies e punkto šeštos įtraukos formuluotės, nei iš lyginamojo skirtingų šios nuostatos kalbinių versijų skaitymo negalima nustatyti, ar savarankiškai dirbantys asmenys gali būti laikomi „personalu“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

               25

               Tačiau reikia pripažinti, kad dėl generalinio advokato išvados 26 ir 27 punktuose nurodytų motyvų negalima a priori atmesti galimybės, jog atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies e punkto šeštos įtraukos formuluotę ji taip pat taikoma aprūpinimui „savarankiškai“ dirbančiais asmenimis.

               26

               Tačiau, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą, ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr., be kita ko, 2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Gillan Beach, C-114/05, Rink, p. I-2427, 21 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               27

               Šiuo atžvilgiu primintina, kad Šeštosios direktyvos 9 straipsnyje numatytos paslaugų teikimo mokestinio priklausomumo vietos nustatymo taisyklės. Nors šio straipsnio 1 dalyje nustatyta bendra šios srities taisyklė, to paties straipsnio 2 dalyje išvardyti keli specialūs priskyrimo atvejai. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką šiomis nuostatomis siekiama išvengti, pirma, jurisdikcijos kolizijos, dėl kurios gali būti dvigubai apmokestinama, ir, antra, pajamų neapmokestinimo (žr., be kita ko, 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Dudda, C-327/94, Rink. p. I-4595, 20 punktą; minėto Sprendimo Gillan Beach 14 punktą ir 2008 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet, C-291/07, Rink. p. I-8255, 24 punktą).

               28

               Taigi Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies e punkto šeštos įtraukos aiškinimas, pagal kurį joje numatyta sąvoka „personalas“ apima ne tik nesavarankiškus darbuotojus, bet taip pat savarankiškai dirbančius asmenis, labiau atitinka kolizinės normos tikslą, kaip antai nustatytas šios direktyvos 9 straipsnyje, kuriuo siekiama išvengti dvigubo apmokestinimo ir neapmokestinimo rizikos.

               29

               Iš tiesų, kadangi šiuo aiškinimu atitinkamų paslaugų mokestinis priklausomumas apribojamas viena vieta, juo kaip tik suteikiama galimybė išvengti šių paslaugų dvigubo apmokestinimo ar visiško neapmokestinimo PVM.

               30

               Tokiu aiškinimu taip pat palengvinamas šios kolizinės normos įgyvendinimas ir sudaroma galimybė lengvai administruoti mokesčio rinkimo ir vengimo mokėti mokestį prevencijos taisykles paslaugų teikimo vietoje, nes paslaugų gavėjui nereikia domėtis paslaugų teikėjo ir „personalo“, kuriuo aprūpinama, santykių teisiniu pobūdžiu.

               31

               Be to, šis aiškinimas atitinka teisinio saugumo principą, nes paslaugų priklausomumo vietos nustatymas tampa labiau nuspėjamas, jis padaro paprastesnį Šeštosios direktyvos nuostatų taikymą ir padeda užtikrinti patikimą ir teisingą PVM surinkimą (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 6 d. Sprendimo Stoppelkamp, C-421/10, Rink. p. I-9309, 34 punktą).

               32

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies e punkto šeštą įtrauką reikia aiškinti taip, jog šioje nuostatoje nurodyta sąvoka „aprūpinimas personalu“ taip pat apima aprūpinimą savarankiškai dirbančiais asmenimis, neįdarbintais pagal darbo sutartį paslaugas teikiančio verslininko.

         Dėl antrojo klausimo

               33

               Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalį, 2 dalies a punktą ir 3 dalies a punktą, taip pat 18 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad jais reikalaujama, jog valstybės narės nustatytų tokias vidaus procesines taisykles, kurios užtikrintų, jog paslaugų apmokestinimo pobūdis ir už šias paslaugas mokėtinas PVM būtų vertinami nuosekliai šių paslaugų teikėjo ir gavėjo atžvilgiu, net jeigu jie priklauso skirtingų mokesčių administratorių jurisdikcijai.

               34

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kaip nurodė ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad Šeštojoje direktyvoje nėra jokios nuostatos, kurioje būtų aiškiai numatyta, jog valstybės narės turi priimti tokią priemonę, kaip antai nurodyta prejudiciniame klausime.

               35

               Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką, šiuo klausimu nesant Sąjungos teisės normų, kiekvienos valstybės narės nacionalinės teisės sistemoje, be kita ko, turi būti paskirtos kompetentingos institucijos ir nustatytos procedūrų, skirtų užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių apsaugą, procesinės taisyklės su sąlyga, kad tokios taisyklės nebus mažiau palankios, nei taikomos panašiems nacionaline teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas), ir dėl jų naudojimasis Sąjungos teisėje nustatytomis teisėmis netaps praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (žr., be kita ko, 1998 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Aprile, C-228/96, Rink. p. I-7141, 18 punktą ir 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo Alstom Power Hydro, C-472/08, Rink. p. I-623, 17 punktą).

               36

               Kalbant apie lygiavertiškumo principą, reikia pažymėti, kad šioje byloje Teisingumo Teismas neturi jokių duomenų, kurie keltų abejonių dėl nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, suderinamumo su šiuo principu.

               37

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, be kita ko, kilo abejonių dėl klausimo, ar tokia situacija atitinka veiksmingumo principo reikalavimus. Iš tiesų, nacionalinėje procesinėje teisėje nesant specialių taisyklių, paslaugų teikėjo ir šių paslaugų gavėjo teisė, pripažinta Teisingumo Teismo 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendime Genius (C-342/87, Rink. p. I-4227), vienos ir tos pačios teikiamos paslaugos apmokestinimo ir už ją mokėtino PVM atžvilgiu būti vertinamiems vienodai praktikoje nebūtų veiksminga.

               38

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad turi būti laikoma, jog pažeistas veiksmingumo principas, kai paaiškėja, kad Sąjungos teisine sistema suteiktos teisės įgyvendinimas tampa neįmanomas ar pernelyg sudėtingas.

               39

               Tačiau neatrodo, kad taip yra tokiu atveju, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje.

               40

               Pirma, kaip generalinis advokatas teigia išvados 70 punkte, minėtas Sprendimas Genius susijęs tik su teisės į atskaitą apimtimi. Jame neišsakoma nuomonė dėl galimos paslaugų teikėjo ar gavėjo teisės, kad šios paslaugos, kiek tai susiję, be kita ko, su jų suteikimo vieta, kitos PVM apmokestinamo sandorio šalies inicijuotoje procedūroje ir esant kitam administratoriui nei tas, kurio jurisdikcijai jis priklauso, būtų vertinamos taip pat kaip ir esant administratoriui ar teismui, kurio jurisdikcijai jis priklauso.

               41

               Antra, reikia konstatuoti, kad tiek paslaugų teikėjas, tiek paslaugų gavėjas turi galimybę ginti savo teises ne tik administracinėse institucijose, bet ir teismuose, turinčiuose kompetenciją PVM srityje, pagal procedūras, kurios iš esmės neginčijamai leidžia užtikrinti teisingą ir vienodą Šeštosios direktyvos nuostatų aiškinimą ir taikymą.

               42

               Iš tiesų vienodas Sąjungos teisės aiškinimas ir taikymas galiausiai užtikrinami prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos teisės išaiškinimo ar galiojimo įvertinimo procedūra pagal SESV 267 straipsnį, kuria sukuriama nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo sistema. Tačiau iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti, kad dėl tokių nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nebūtų galima užtikrinti šio teisminio bendradarbiavimo tinkamo veikimo.

               43

               Tačiau jeigu paaiškėja, kad net nesant klausimų dėl išaiškinimo ar galiojimo ir net kai kompetentingi teismai atsisako Teisingumo Teismui pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos teisės išaiškinimo ar galiojimo įvertinimo, skirtingi valstybės narės administratoriai ir (arba) teismai toliau sistemingai laikosi skirtingų pozicijų dėl vienos ir tos pačios teikiamos paslaugos priklausomumo, pirma, paslaugos teikėjo ir, antra, paslaugos gavėjo atžvilgiu ir taip pažeidžia, be kita ko, mokesčių neutralumo principą, galima manyti, kad valstybė narė pažeidė įsipareigojimus pagal Šeštąją direktyvą.

               44

               Iš tiesų, net jei Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje, 2 dalies a punkte ir 3 dalies a punkte, taip pat 18 straipsnio 1 dalies a punkte konkrečiai nenurodomas procesinių ar kitų priemonių, kurios turi būti priimtos siekiant užtikrinti apmokestinimo PVM tikslumą ir mokesčių neutralumo principo laikymąsi, turinys, jose nurodomas tikslas, kurio turi siekti valstybės narės, paliekant joms diskreciją vertinti tokių priemonių priėmimo būtinybę.

               45

               Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalį, 2 dalies a punktą ir 3 dalies a punktą, taip pat 18 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad jais nereikalaujama, jog valstybės narės nustatytų tokias vidaus procesines taisykles, kurios užtikrintų, kad paslaugų apmokestinimas ir už šias paslaugas mokėtinas PVM būtų vertinami nuosekliai šių paslaugų teikėjo ir gavėjo atžvilgiu, net jeigu jie priklauso skirtingų mokesčių administratorių jurisdikcijai. Tačiau šiomis nuostatomis valstybės narės įpareigojamos priimti priemones, reikalingas užtikrinti apmokestinimo PVM teisingumą ir mokesčių neutralumo principo laikymąsi.

         Dėl trečiojo klausimo

               46

               Atsižvelgiant į atsakymą į antrąjį klausimą, į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               47

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 9 straipsnio 2 dalies e punkto šeštą įtrauką reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje nurodyta sąvoka „aprūpinimas personalu“ taip pat apima aprūpinimą savarankiškai dirbančiais asmenimis, neįdarbintais pagal darbo sutartį paslaugas teikiančio verslininko.

                           2.

                           Šeštosios direktyvos 77/388 17 straipsnio 1 dalį, 2 dalies a punktą ir 3 dalies a punktą, taip pat 18 straipsnio 1 dalies a punktą reikia aiškinti taip, kad jais nereikalaujama, jog valstybės narės nustatytų tokias vidaus procesines taisykles, kurios užtikrintų, jog paslaugų apmokestinimas ir už šias paslaugas mokėtinas pridėtinės vertės mokestis būtų vertinami nuosekliai šių paslaugų teikėjo ir gavėjo atžvilgiu, net jeigu jie priklauso skirtingų mokesčių administratorių jurisdikcijai. Tačiau šiomis nuostatomis valstybės narės įpareigojamos priimti priemones, reikalingas užtikrinti apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu teisingumą ir mokesčių neutralumo principo laikymąsi.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: 2012 m. rugsėjo 19 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#TeamBank AG Nürnberg prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „f@ir Credit“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas FERCREDIT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T‑220/11.

text:
      2012 m. rugsėjo 19 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimasTeamBank prieš VRDT – Fercredit Servizi Finanziari (f@ir Credit)
      (Byla T-220/11)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „f@ir Credit“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas FERCREDIT – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Galimybės supainioti vertinimas – Kriterijai (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 17–19, 24, 42, 45 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Vaizdiniai prekių ženklai „f@ir Credit“ ir FERCREDIT (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
            1 dalies b punktas) (žr. 21, 23, 43 punktus)
      3.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Nagrinėjamų
            prekių ženklų panašumas – Vertinimo kriterijai – Sudėtinis prekių ženklas – Silpnas dominuojančio elemento skiriamasis požymis
            (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 26 punktą)
      4.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Nagrinėjamų prekių ženklų panašumas – Žodinio žymens suskaidymas į konkrečią reikšmę turinčius
            žodinius elementus (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 38 punktą)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2011 m. vasario 3 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 719/2010-1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Fercredit Servizi Finanziari SpA
               ir
               TeamBank AG Nürnberg
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš TeamBank AG Nürnberg bylinėjimosi išlaidas.


1979 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gouvernement de la Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Tarybą. # Byla 166/78.


2003 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Liuksemburgo Didžiąją Hercogystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 49 straipsnis - Laisvė teikti paslaugas - EB 10 straipsnis. # Byla C-478/01.