title: Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 16 d. # Gerd Gschoßmann prieš Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Halle - Vokietija. # Bendroji žemės ūkio politika - Reglamentas (EEB) Nr. 1765/92 ir Reglamentas (EB) Nr. 1251/1999 - Lauko kultūrų augintojų paramos sistema - Kompensacinės išmokos už lauko kultūroms skirtą žemę ir atskirtą žemę - Išimtis, taikoma "daugiametėms kultūroms" skirtai žemei - Sąvoka. # Byla C-366/02.

text:
      Byla C‑366/02
      Gerd Gschoßmann
      prieš
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd
      (Verwaltungsgericht Halle  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendroji žemės ūkio politika – Reglamentas (EEB) Nr. 1765/92 ir Reglamentas (EB) Nr. 1251/1999 – Lauko kultūrų augintojų paramos sistema – Kompensacinės išmokos už lauko kultūroms skirtą žemę ir atskirtą žemę – Išimtis, taikoma „daugiametėms kultūroms“ skirtai žemei – Sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      1.        Žemės ūkis – Bendroji žemės ūkio politika – Parama tam tikrų lauko kultūrų augintojams – Kompensacinės išmokos už lauko kultūroms
            skirtą žemę ar atskirtą žemę – Išimtis, taikoma daugiametėms kultūroms skirtai žemei – Sąvoka – Nedirbama žemė – Įtraukimas
      (Tarybos reglamentai Nr. 1765/92, 9 str., ir Nr. 1251/1999, 7 str.)
      2.        Žemės ūkis – Bendroji žemės ūkio politika – Parama tam tikrų lauko kultūrų augintojams – Kompensacinės išmokos už lauko kultūroms
            skirtą žemę ar atskirtą žemę – Išimtis, taikoma daugiametėms kultūroms skirtai žemei – Įvykis, po kurio žemė nustoja būti
            skirta daugiametėms vaismedžių kultūroms
      (Tarybos reglamentai Nr. 1765/92, 9 str., ir Nr. 1251/1999, 7 str.)
      3.        Žemės ūkis – Bendroji žemės ūkio politika – Parama tam tikrų lauko kultūrų augintojams – Kompensacinės išmokos už lauko kultūroms
            skirtą žemę ar atskirtą žemę – Išimtis, taikoma daugiametėmis kultūromis skirtai žemei – Žemė, nustojusi būti skirta daugiametėms
            kultūroms – Priskyrimas ne žemės ūkio tikslams – Sąlygos
      (Tarybos reglamentai Nr. 1765/92, 9 str., ir Nr. 1251/1999, 7 str.)
      1.        Reglamento Nr. 1765/92 dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999
         dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo 7 straipsnis aiškintini, kad kompensacijų už daugiametėms
         kultūroms skirtą žemę nemokėjimui nereikalaujama, kad aptariama žemė būtų dirbama, ir ypač kad būtų naudojami insekticidai
         ar būtų nuimami derliai, nes šie straipsniai taikomi vien tik nurodytos žemės paskirčiai nereikalaujant faktiškai ją dirbti.

      (žr. 15, 19 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Reglamento Nr. 1765/92 dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999
         dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo 7 straipsnis, kuriais numatyta nemokėti kompensacijų už daugiametėms
         kultūroms skirtą žemę, aiškintini, kad obuolių auginimo atveju žemė nustoja būti skirta daugiametėms kultūroms, kai obelys
         nukertamos, net jei jos nebuvo pašalintos. Tačiau vien tik sprendimas nukirsti medžius be jo įgyvendinimo nereiškia, kad žemė
         nustoja būti skirta daugiametėms kultūroms.

      (žr. 23 punktą ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Reglamento Nr. 1765/92 dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999
         dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo 7 straipsnis, kuriais numatyta nemokėti kompensacijų už daugiametėms
         kultūroms skirtą žemę, aiškintini, kad nebeskirta daugiametėms kultūroms žemė turi būti laikoma skirta ne žemės ūkio tikslams,
         jei įrodyta, kad ji neskirta kitų augalų ar gyvulių auginimui.

      (žr. 27 punktą ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 16 d.(*)

      „Bendroji žemės ūkio politika – Reglamentas (EEB) Nr. 1765/92 ir Reglamentas (EB) Nr. 1251/1999 – Lauko kultūrų augintojų paramos sistema – Kompensacinės išmokos už lauko kultūroms skirtą žemę ir atskirtą žemę – Išimtis, taikoma „daugiametėms kultūroms“ skirtai žemei – Sąvoka“
      Byloje C‑366/02
      dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį,
      pateikto Administracinio teismo (Verwaltungsgericht) (Vokietija) 2002 m. rugsėjo 30 d. nutartimi, kurį Teisingumo Teismo sekretoriatas gavo 2002 m. spalio 14 d.,

      Gerd Gschoßmann
      prieš
      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro einantis trečiosios kolegijos pirmininko pareigas A. Rosas, teisėjai R. Schintgen (pranešėjas) ir N. Colneric,
      generalinis advokatas P. Léger,
      sekretorius R. Grass,
      atsižvelgdamas į rašytinę proceso dalį, ir įvykus 2004 m. gegužės 27 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –      G. Gschoßmann, atstovaujamo Rechtsanwalt  R. Zimmermann,

      –      Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd, atstovaujamos E. Stübner,

      –      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Niejahr,
      susipažinęs su 2004 m. gegužės 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymo dėl prejudicinio sprendimo objektas yra 1992 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1765/92 dėl tam tikrų
         lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo (OL L 181, 1992, p. 12) 9 straipsnio ir 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB)
         Nr. 1251/1999 dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo (OL L 160, 1999, p. 1) 7 straipsnio aiškinimas.

      2        Klausimas iškilo byloje dėl reikalavimo grąžinti kompensacines išmokas, tarp žemdirbio G. Gschoßmann ir Žemės ūkio ir žemių
         konsolidacijos pietų įstaigos (Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd, toliau – Įstaiga).

       Teisinis pagrindas
      3        Pagal Reglamento Nr. 1765/92 antrą konstatuojamąją dalį juo įtvirtinta tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistema siekiama
         užtikrinti geresnę rinkos pusiausvyrą priartinant kainas Bendrijoje prie kainų pasaulinėje rinkoje, kompensacinėmis išmokomis
         kompensuojant augintojams dėl tokio priartinimo negautas pajamas.

      4        Taigi, Reglamentu Nr. 1765/92 nustatoma, kad kompensacinės išmokos mokamos už lauko kultūroms skirtus arba už atskirtos žemės
         plotus. Tačiau šio reglamento 9 straipsniu nustatoma, kad už tam tikrą žemę šios išmokos nemokamos:

      „Negalima pateikti paraiškų gauti išmokas už žemę ir už prievoles atskirti žemę, kuri 1991 m. gruodžio 31 d. buvo daugiametė
         ganykla arba buvo skirta daugiametėms kultūroms, miškui, arba ne žemės ūkio tikslams.“

      5        Šis reglamentas buvo įgyvendintas, inter alia, 1992 m. rugsėjo 24 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 2780/92 dėl kompensacinių išmokų pagal tam tikrų lauko kultūrų augintojų
         paramos sistemą suteikimo sąlygų (OL L 281, 1992, p. 5).

      6        Reglamento Nr. 2780/92, iš dalies pakeisto 1994 m. liepos 27 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1959/94, I priedo II punkte
         daugiametės kultūros apibūdintos taip:

      „Nerotacinės kultūros, sėjamos ne mažiau kaip penkerius metus toje pačioje žemėje ir duodančios pakartotinius derlius, išskyrus
         nuolatinėse ganyklose auginamą žolę ir daugiametes lauko kultūras, nurodytas II priede.“

      7        Reglamentas Nr. 2780/92 buvo pakeistas 1996 m. balandžio 9 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 658/96 (OL L 91, 1996, p. 46).
         Tačiau sąvoka „daugiametės kultūros“, kuri yra pastarojo reglamento I priedo 2 punkte, iš esmės liko tapati, t. y.:

      „Nerotacinės kultūros, sėjamos ne mažiau kaip penkerius metus toje pačioje žemėje ir duodančios pakartotinius derlius, išskyrus
         nuolatinėse ganyklose auginamą žolę ir daugiametes lauko kultūras“.

      8        Reglamentas Nr. 1765/92 buvo pakeistas Reglamentu Nr. 1251/1999, kurio 7 straipsnyje nustatyta:

      „Negalima pateikti paraiškos gauti išmokas už žemę, kurioje 1991 m. gruodžio 31 d. buvo daugiametė ganykla, kuri buvo skirta
         daugiametėms kultūroms arba miškui, arba ne žemės ūkio tikslams.“

      9        Detalios Reglamento Nr. 1251/1999 taikymo taisyklės nustatytos 1999 m. spalio 22 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2316/1999
         (OL L 280, 1999, p. 43), pakeitusiu Reglamentą Nr. 658/96. Sąvokos „daugiametės kultūros“ apibrėžimas Reglamento Nr. 2316/1999
         I priedo 2 punkte atitinka pateiktąjį Reglamento Nr. 658/96 I priedo 2 punkte, t. y.:

      „Nerotacinės kultūros, sėjamos ne mažiau kaip penkerius metus toje pačioje žemėje ir duodančios pakartotinius derlius, išskyrus
         nuolatinėse ganyklose auginamą žolę ir daugiametes lauko kultūras.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      10      G. Gschoßmann gavo iš Įstaigos kompensacines išmokas už žemę, kurioje jis anksčiau augino vaismedžius, būtent obelis.

      11      Pagal nacionalinio teismo nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ši žemė buvo suskirstyta į tris kategorijas:

      –        pirmos kategorijos žemėje 1991 m. gruodžio 31 d. dar augo obelys, kurios nebuvo purškiamos insekticidais, ir joje 1991 metais
         nebuvo nuimtas obuolių derlius. Sprendimas išvalyti aptariamą žemę jau buvo priimtas ir vėliau tai buvo padaryta,

      –        antros kategorijos žemėje medžiai jau buvo nukirsti iki nurodytos datos. Tačiau jie vis dar buvo nepašalinti, todėl žemė negalėjo
         būti dirbama. Tik vėliau medžiai buvo pašalinti; ir

      –        trečios kategorijos žemėje medžiai jau buvo nukirsti ir pašalinti, tačiau žemė dar nebuvo priskirta naujam naudojimui.
      12      2001 m. birželio 15 d. sprendimu Įstaiga pareikalavo grąžinti dalį kompensacinių išmokų motyvuodama tuo, kad aptariama žemė
         patenka į Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnyje ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnyje nustatytą išimtį, nes 1991 m. gruodžio
         31 d. ji „buvo skirta daugiametėms kultūroms arba <...> ne žemės ūkio tikslams“.

      13      Kadangi buvo abejojama dėl aptariamų Bendrijos nuostatų turinio, Verwaltungsgericht Halle nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Teisingumo teismą dėl prejudicinio sprendimo, bei pateikti šiuos prejudicinius
         klausimus:

      „1.      Ar žemės priskyrimui daugiametėms kultūroms (Reglamento Nr. 1765/92) 9 straipsnio arba (Reglamento Nr. 1251/1999) 7 straipsnio
         prasme reikia, kad šioje žemėje auginami augalai, šiuo atveju obelys, būtų naudojami ekonominiais tikslais?

      2.      Ar žemė vis dar yra skirta daugiametėms kultūroms, jei savininkas ar žemdirbys augimo periodu nenaudoja insekticidų ir po
         to nebenuima derliaus nuo medžių?

      3.      Jei atsakymas į 2 klausimą yra neigiamas, ar žemė nustoja būti skirta daugiametėms kultūroms, savininkui ar žemdirbiui nusprendus
         artimiausiu metu nukirsti joje esančias obelis, tačiau nevykdžius šio ketinimo iki referencinės datos? Ar keičiasi atsakymas
         atsižvelgiant į tai, ar iki nurodytos datos nusamdoma kita įmonė žemei išvalyti?

      4.      Jei atsakymas į 3 klausimą taip pat yra neigiamas, ar žemė nustoja būti skirta daugiametėms kultūroms, jei savininkas ar žemdirbys
         nukirto obelis neturėdamas ketinimų sodinti naujus medžius; kitais žodžiais, ar tokiu atveju galutinis 1991 m. gruodžio 31 d.
         terminas išvalyti žemę taip pat yra galutinis terminas, į kurį reikia atsižvelgti paramos sistemos tikslais?

      5.      Jei atsakymas į 4 klausimą taip pat yra neigiamas, ar žemė nustoja būti skirta daugiametėms kultūroms, jei ji išvalyta nuo
         nukirstų medžių iki referencinės datos su tikslu paruošti ją naudoti kaip ariamą žemę?

      6.      Jei bet kuri iš pirmiau nurodytų aplinkybių reiškia, kad žemė nebepriskiriama daugiametėms kultūroms, kyla klausimas, ar bet
         kurio iš pirmiau nurodytų reglamentų prasme žemės nebepriskiriant daugiametėms kultūroms, ji nuo referencinės datos laikytina
         priskirta ne žemės ūkio tikslams ir jei taip, ar kuri nors iš pirmiau nurodytų aplinkybių reiškia tokio priskyrimo pabaigą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo ir antro klausimų
      14      Pirmu ir antru klausimais, kurie turėtų būti nagrinėjami kartu, nacionalinis teismas klausia, ar Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis
         ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnis reiškia, kad kompensacinių išmokų už daugiametėms kultūroms skirtą žemę nemokėjimui
         reikia, kad aptariama žemė būtų dirbama, ir ypač kad augimo periodu būtų naudojami insekticidai ir būtų nuimami derliai.

      15      Kaip pastebėjo Komisija ir generalinis advokatas išvados 16 ir kituose punktuose, Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis ir Reglamento
         Nr. 1251/1999 7 straipsnis taikomas tik žemei, kuri yra daugiametė ganykla, skirta daugiametėms kultūroms arba miškui, arba
         ne žemės ūkio tikslams, nereikalaujant faktiškai dirbti šią žemę.

      16      Juk daugiametės ganyklos ir miškas gali būti naudojami nedirbant žemės. Tokiomis aplinkybėmis, nesant priešingai nustatančių
         Bendrijos nuostatų, būtų nenuoseklu reikalauti, kad būtų dirbama daugiametėms kultūroms skirta žemė, bet ne daugiametė ganykla
         arba miškas.

      17      Be to, žemės dirbimo reikalavimą būtų sunku suderinti su Reglamento Nr. 1765/92 17 konstatuojamojoje dalyje ir Reglamento
         Nr. 1251/1999 26 konstatuojamojoje dalyje išreikštu Bendrijos teisės aktų leidėjo interesu neteikti kompensacinių išmokų už
         žemę, kuri nebuvo dirbama prieš pat aptariamos paramos sistemos įsigaliojimą. Reikalavimo dirbti žemę siekiant nemokėti kompensacinių
         išmokų už ją pasekmė būtų žemės,  kuri iki 1991 m. gruodžio 31 d. nebuvo apsėjama kultūromis, tačiau padaryta ariama žeme turint vienintelį tikslą gauti šias
         išmokas, tapimas tinkama gauti šias išmokas.

      18      Kadangi negauti kompensacinių išmokų pakanka, kad aptariama žemė būtų skirta daugiametėms kultūroms, nebūtinai dirbama, a fortiori nėra reikalavimo, kad būtų naudojami insekticidai ar nuimami derliai.

      19      Todėl į pirmą ir antrą klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnis
         aiškintinas taip, kad kompensacijų už daugiametėms kultūroms skirtą žemę nemokėjimui nereikalaujama, kad aptariama žemė būtų
         dirbama, ir ypač kad būtų naudojami insekticidai ar būtų nuimami derliai.

       Dėl trečio, ketvirto ir penkto klausimo
      20      Trečiu, ketvirtu ir penktu klausimu, kurie yra glaudžiai susiję, nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1765/92
         9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnis reiškia, kad obuolių auginimo atveju žemė nustoja būti skirta daugiametėms
         kultūroms nuo momento, kai augintojas nusprendžia nukirsti obelis arba paveda tai padaryti verslininkui, ar kai obelys faktiškai
         nukertamos, ar kai nukirsti medžiai pašalinami.

      21      Kadangi iš atsakymo į pirmą klausimą yra aišku, kad kompensacinių išmokų nemokėjimui pakanka, kad žemė būtų skirta daugiametėms
         kultūroms ir nebūtinai dirbama, ši sąlyga vaisių plantacijos atveju, jei vaismedžiai buvo nukirsti, tačiau nepašalinti, akivaizdžiai
         daugiau nebetenkinama.

      22      Kita vertus, vien tik sprendimas nukirsti medžius, be jo įgyvendinimo, nereiškia, kad žemė nustoja būti skirta daugiametėms
         kultūroms.

      23      Todėl į trečią, ketvirtą ir penktą klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999
         7 straipsnis reiškia, jog obuolių auginimo atveju žemė nustoja būti skirta daugiametėms kultūroms, kai obelys nukertamos,
         net jei jos nebuvo pašalintos. Tačiau vien tik sprendimas nukirsti medžius be jo įgyvendinimo nereiškia, kad žemė nustoja
         būti skirta daugiametėms kultūroms.

       Dėl šešto klausimo
      24      Šeštu klausimu nacionalinis teismas klausia, ar Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnis
         reiškia, kad nebeskirta daugiametėms kultūroms žemė laikytina skirta ne žemės ūkio tikslams.

      25      Kaip generalinis advokatas pastebi savo išvados 25 punkte, žemės naudojimas žemės ūkio tikslams reiškia, kad ši žemė naudojama
         augalų ar gyvulių auginimui.

      26      Todėl žemė, kuri nebeskirta daugiametėms kultūroms, gali būti laikoma skirta ne žemės ūkio tikslams, tik jei nustatyta, kad
         ji nenaudojama kitų augalų ar gyvulių auginimui. Nacionalinis teismas privalo įvertinti, ar aptariamu atveju ši sąlyga yra
         tenkinama.

      27      Todėl į šeštą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnis reiškia,
         kad nebeskirta daugiametėms kultūroms žemė turi būti laikoma skirta ne žemės ūkio tikslams, jei įrodyta, kad ji neskirta kitų
         augalų ar gyvulių auginimui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      28      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti nacionalinis teismas. Rašytinių pastabų teikimo Teisingumo Teismui išlaidos, kurias patyrė kitos nei šio proceso
         šalys, neatlyginamos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1992 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1765/92 dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos sistemos sukūrimo
            9 straipsnis ir 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1251/1999 dėl tam tikrų lauko kultūrų augintojų paramos
            sistemos sukūrimo 7 straipsnis reiškia, kad kompensacijų už daugiametėms kultūroms skirtą žemę nemokėjimui nereikalaujama,
            kad aptariama žemė būtų dirbama, ir ypač kad būtų naudojami insekticidai ar būtų nuimami derliai.
      2.      Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnis reiškia, kad obuolių auginimo atveju žemė nustoja
            būti skirta daugiametėms kultūroms, kai obelys nukertamos, net jei jos nebuvo pašalintos. Tačiau vien tik sprendimas nukirsti
            medžius be jo įgyvendinimo nereiškia, kad žemė nustoja būti skirta daugiametėms kultūroms.
      3.      Reglamento Nr. 1765/92 9 straipsnis ir Reglamento Nr. 1251/1999 7 straipsnis reiškia, kad nebeskirta daugiametėms kultūroms
            žemė turi būti laikoma skirta ne žemės ūkio tikslams, jei įrodyta, kad ji neskirta kitų augalų ar gyvulių auginimui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1992 m. balanžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Leonella Kupka-Floridi prieš Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetą. # Pareigūnai - Įdarbinimas. # Byla T-26/91.


title: 2013 m. balandžio 9 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Airiją.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Apmokestinimas – Direktyva 2006/112/EB – 9 ir 11 straipsniai – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos neapmokestinamuosius asmenis leidžiama įtraukti į asmenų grupę, kuri gali būti laikoma atskiru PVM apmokestinamu asmeniu.#Byla C-85/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. balandžio 9 d. (
            *1
         )
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas — Apmokestinimas — Direktyva 2006/112/EB — 9 ir 11 straipsniai — Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos neapmokestinamuosius asmenis leidžiama įtraukti į asmenų grupę, kuri gali būti laikoma atskiru PVM apmokestinamuoju asmeniu“
      Byloje C-85/11
      dėl 2011 m. vasario 24 d. pagal SESV 258 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo

         Europos Komisija, atstovaujama R. Lyal, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ieškovė,
      prieš

         Airiją, atstovaujamą D. O’Hagan, padedamo SC G. Clohessy ir BL N. Travers, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovę,
      palaikomą

         Čekijos Respublikos, atstovaujamos M. Molek ir T. Müller,

         Danijos Karalystės, iš pradžių atstovaujamos C. Vang, vėliau V. Pasternak Jørgensen, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

         Suomijos Respublikos, atstovaujamos H. Leppo ir S. Hartikainen,

         Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos H. Walker, padedamos baristerės M. Hall,
      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. Malenovský, M. Berger ir E. Jarašiūnas (pranešėjas), teisėjai E. Juhász, J.-C. Bonichot, M. Safjan, D. Šváby ir A. Prechal,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. rugsėjo 5 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2012 m. lapkričio 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Ieškiniu Europos Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad leidusi neapmokestinamiesiems asmenims būti asmenų, laikomų atskiru pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamuoju asmeniu, grupės (toliau atitinkamai – PVM ir PVM grupė) nariais Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1; toliau – PVM direktyva) 9 ir 11 straipsnius.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               2

               PVM direktyvos III antraštinėje dalyje „Apmokestinamieji asmenys“ yra šios direktyvos 9–13 straipsniai.

               3

               Pagal šios direktyvos 9 straipsnį:
               „1.   „Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
               „Ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant kasybą bei žemės ūkio veiklą ir laisvųjų profesijų veiklą. Visų pirma ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant gauti nuolatinių pajamų.
               2.   Be 1 dalyje nurodytų asmenų, apmokestinamuoju asmeniu laikomas asmuo, retkarčiais tiekiantis naujas transporto priemones, kurias įsigyjančiam asmeniui siunčia ar gabena pardavėjas arba prekes įsigyjantis asmuo, arba tai atliekama jų vardu, į paskirties vietą už valstybės narės teritorijos ribų, bet Bendrijos teritorijoje.“

               4

               Tos pačios direktyvos 10 straipsnyje patikslinama, kad tenkinant sąlygą, kad ekonominė veikla turi būti vykdoma savarankiškai, PVM neapmokestinami samdomi ir kiti asmenys, jeigu jie yra sudarę darbo sutartį su darbdaviu ar yra susieti kitais teisiniais ryšiais, kuriais sukuriami darbdavio ir dirbančiojo santykiai ir kurie susiję su darbo sąlygomis, atlyginimu ir darbdavio atsakomybe.

               5

               PVM direktyvos 11 straipsnyje nustatyta:
               „Pasikonsultavusi su patariamuoju [PVM] komitetu, kiekviena valstybė narė gali atskiru apmokestinamuoju asmeniu laikyti tos valstybės narės teritorijoje įsisteigusius asmenis, kurie, būdami teisiškai savarankiški, yra glaudžiai susiję finansiniais, ekonominiais ir organizaciniais ryšiais.
               Valstybė narė, pasinaudodama pirmoje pastraipoje numatyta galimybe, gali patvirtinti visas priemones, kurių reikia siekiant užkirsti kelią mokesčio slėpimui ar vengimui pasinaudojant šia nuostata.“

               6

               Šios direktyvos 12 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės apmokestinamuoju asmeniu gali laikyti bet kurį asmenį, kuris retkarčiais vykdo su 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodyta veikla susijusį sandorį, ypač pastato ar žemės statybai tiekimą.

               7

               Pagal PVM direktyvos 13 straipsnį valstybinės, regioninės ir vietinės valdžios institucijos ir viešosios teisės reguliuojamos kitos įstaigos iš principo nelaikomos apmokestinamaisiais asmenimis, kai veiklą ar sandorius vykdo kaip valdžios institucijos.

         Airijos teisė

               8

               2010 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Value Added Tax Consolidation Act 2010) suvestinės redakcijos 15 straipsnyje, į kurį iš esmės perkeltos 1972 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Value Added Tax Act 1972) su pakeitimais 8 straipsnio 8 dalies nuostatos, nustatyta:

                        „1.

                        Atsižvelgiant į 2 dalį, jei mokesčių administratorius įsitikinęs, kad du ar daugiau valstybėje įsisteigusių asmenų, iš kurių bent vienas yra apmokestinamasis asmuo, artimai susiję finansiniais, ekonominiais ir organizaciniais ryšiais, ir tai jam atrodo būtina ar tinkama siekiant efektyvaus ir veiksmingo mokesčio administravimo (įskaitant surinkimą), siekdamas šio įstatymo tikslų, mokesčių administratorius pagal šių asmenų vardu pateiktą prašymą ar jo nesant gali:

                                 a)

                                 rašytiniu pranešimu <...> informuoti kiekvieną iš šių asmenų, kad jie priskiriami vienam apmokestinamajam asmeniui <...>, ir taip informuoti asmenys tuomet laikytini [PVM grupės] dalimi, kol jiems taikoma ši straipsnio dalis, tačiau 65 straipsnis taikomas kiekvienam [PVM] grupės nariui; ir

                                          i)

                                          vienas iš šių asmenų, kuriam mokesčių administratorius pateikia atitinkamą pranešimą, turi užtikrinti, kad [PVM] grupė laikytųsi šio įstatymo nuostatų; ir

                                          ii)

                                          visos iš šio įstatymo kylančios teisės ir prievolės dėl [PVM] grupės sandorių nustatomos atitinkamai;

                           ir

                                 b)

                                 paskelbti kiekvieną [PVM] grupei priklausantį asmenį solidariai atsakingu už šio įstatymo ir kiekvienam iš šių asmenų taikytinų taisyklių (taip pat nuostatų, pagal kurias reikia mokėti mokestį) laikymąsi ir nustatyti, kad kiekvienam iš tų asmenų gali būti skiriamos šiame įstatyme numatytos sankcijos, kurios jiems grėstų, jei kiekvienas iš jų turėtų mokesčių administratoriui sumokėti visą nustatytą mokestį, neatsižvelgiant į šioje dalyje numatytas nuostatas.“

         Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme

               9

               2008 m. rugsėjo 23 d. Komisija pateikė Airijai oficialų pranešimą, kuriame atkreipė valstybės narės dėmesį į galimą tuo metu galiojusios 1972 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo su pakeitimais 8 straipsnio 8 dalies, pagal kurią neapmokestinamieji asmenys galėjo dalyvauti PVM grupėje, kaip tai dabar numatyta 2010 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo suvestinės redakcijos 15 straipsnyje, nesuderinamumą su PVM direktyvos 9 ir 11 straipsniais. Remdamasi EB 226 straipsniu ji paprašė valstybės narės pateikti pastabas.

               10

               2009 m. sausio 23 d. atsakyme Airijos institucijos tvirtino, kad nagrinėjamos nacionalinės nuostatos yra suderinamos su PVM direktyva.

               11

               Nebūdama patenkinta šiuo atsakymu 2009 m. lapkričio 23 d. Komisija pareiškė pagrįstą nuomonę, į kurią Airija atsakė 2010 m. sausio 27 d. nurodydama, kad ir toliau laikosi savo pozicijos, išdėstytos atsakyme į oficialų pranešimą.

               12

               Tokiomis aplinkybėmis Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

               13

               2011 m. liepos 4 d. ir rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Čekijos Respublikai, Danijos Karalystei, Suomijos Respublikai ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei leista įstoti į bylą palaikyti Airijos reikalavimų.

               14

               2012 m. sausio 27 d. laišku Airija, remdamasi Europos Sąjungos Teisingumo Teismo procedūros reglamento 16 straipsnio 3 dalimi, paprašė, kad bylą nagrinėtų didžioji kolegija.

         Dėl ieškinio

         Dėl priimtinumo

      Šalių argumentai

               15

               Airija iš esmės prašo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną. Šiuo klausimu ji nurodo, kad ieškinio dalykas yra platesnis, nei Komisijos suformuluotas kaltinimas per administracinę procedūrą. Iš tiesų, nors savo oficialiame pranešime ir pagrįstoje nuomonėje Komisija kaltino Airiją, kad leido neapmokestinamiesiems asmenims jungtis į PVM grupę, ji dabar kaltina, kad leidžiama tiems asmenims būti tokios grupės nariais, o tai reiškia, kad reikėtų ne tik reguliuoti ir kontroliuoti egzistuojančių leidimą gavusių PVM grupių sudarymą, bet ir nuolat vykdyti jų kontrolę, kad būtų užsitikrinta, jog jų nariai, individualiai vertinant, galėtų būti ir toliau laikomi apmokestinamaisiais asmenimis, jeigu jų veikla būtų nagrinėjama atskirai.

               16

               Dublike Komisija prieštarauja šiam nepriimtinumo pagrindui ir nurodo, kad visuomet tvirtino, jog PVM direktyvos 11 straipsnyje paminėtas žodis „asmenys“ yra susijęs tik su apmokestinamaisiais asmenimis, todėl darytina išvada, kad neapmokestinamieji asmenys negali būti PVM grupės nariai. Be to, jei Teisingumo Teismas manytų, kad Komisija išplėtė procedūros dalyką, anot jos, ieškinys galėtų būti nepriimtinas tik iš dalies.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               17

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 258 straipsnio pagrindu pareikšto ieškinio dalyką apibrėžia šioje nuostatoje numatyta ikiteisminė procedūra. Taigi ieškinys turi būti grindžiamas tais pačiais motyvais ir pagrindais kaip ir pagrįsta nuomonė. Tačiau šis reikalavimas negali reikšti, kad kiekvienu atveju pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodyti kaltinimai ir ieškinio reikalavimai privalo visiškai sutapti, su sąlyga, kad pagrįstoje nuomonėje apibrėžtas ginčo dalykas nebuvo išplėstas arba pakeistas (žr., be kita ko, 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C-139/00, Rink. p. I-6407, 18 ir 19 punktus bei 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C-458/08, Rink. p. I-11599, 43 ir 44 punktus).

               18

               Nagrinėjamu atveju, nors ieškinio reikalavimuose Komisija vartojo žodžius „to be members of a VAT group“ (būti PVM grupės nariais), o pagrįstoje nuomonėje pateiktuose kaltinimuose nurodė „to join a VAT group“ (prisijungti prie PVM grupės), tai visiškai nepakeitė toje nuomonėje apibrėžto ginčo dalyko. Iš tiesų šių dviejų žodžių junginių skirtumas neturi jokios įtakos turiniui įsipareigojimų neįvykdymo, kuriuo kaltinama Airija, ir kurį, kaip nurodyta tiek ieškinyje, tiek pagrįstoje nuomonėje, sudaro tai, kad Airijos teisės aktuose, kuriais į nacionalinę teisę perkelta PVM direktyva, leidžiama į PVM grupę įtraukti neapmokestinamuosius asmenis taip pažeidžiant, anot ieškovės, minėtos direktyvos 9 ir 11 straipsnius.

               19

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti Airijos pateiktą nepriimtinumu pagrįstą prieštaravimą.

         Dėl esmės

      Šalių argumentai

               20

               Grįsdama ieškinį Komisija tvirtina, kad PVM direktyvos 11 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog PVM neapmokestinamieji asmenys negali būti įtraukti į PVM grupę.

               21

               Iš tiesų ji tvirtina, kad PVM direktyvos 11 straipsnyje suteikta galimybė kelis asmenis kartu laikyti atskiru apmokestinamuoju asmeniu su sąlyga, kad kiekvienas iš šių asmenų atskirai yra PVM apmokestinamasis asmuo. Šis straipsnis yra bendros taisyklės, pagal kurią kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi būti laikomas atskiru ūkio subjektu siekiant taikyti normas, susijusias su PVM, išimtis. Taigi jis turi būti aiškinamas siaurai. Žinoma, nors minėtame straipsnyje nurodomi „asmenys“, tai, kad į PVM grupę įtraukti asmenys turi būti laikomi „atskiru“ apmokestinamuoju asmeniu, reiškia, jog kiekvienas šios grupės narys pats turi būti apmokestinamasis asmuo. Be to, „grupavimosi“ koncepcija reiškia, kad atitinkami asmenys priklauso tai pačiai kategorijai PVM bendros sistemos tikslais.

               22

               Be to, anot Komisijos, jei žodis „asmenys“ turėtų būti suprantamas kaip apimantis visus asmenis be apribojimų, PVM grupę galėtų sudaryti tik neapmokestinamieji asmenys, o tai prieštarautų PVM bendrai sistemai.

               23

               Be to, jos pateikiamas PVM direktyvos 11 straipsnio aiškinimas atitinka šios direktyvos tikslą, kuris, kaip matyti iš 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23; toliau – Šeštoji direktyva) pasiūlymo motyvuojamosios dalies, yra, pirma, sudaryti sąlygas, kad būtų supaprastintas administravimas mokesčio mokėtojams ir mokesčių administratoriui, ir, antra, išvengti piktnaudžiavimo užkertant kelią tam, kad asmenys, kurie faktiškai nėra savarankiški komerciniai ūkio subjektai, būtų laikomi atskirais apmokestinamaisiais asmenimis. Iš tiesų neapmokestinamųjų asmenų įtraukimas į PVM grupę neleistų nei supaprastinti administravimo, nei užkirsti kelio piktnaudžiavimui.

               24

               Nei PVM direktyvos 11 straipsnio tekste, nei šios direktyvos parengiamuosiuose dokumentuose nenurodyta, kad ši nuostata buvo skirta pakeisti „apmokestinamojo asmens“ sąvoką ir apmokestinamųjų asmenų teises ir pareigas pradėti taikyti kitiems asmenims. Tačiau taip atsitiktų jei, anot Komisijos, neapmokestinamieji asmenys galėtų priklausyti PVM grupei, nes tokios grupės viduje atliekamus pirkimus laikant neegzistuojančiais PVM atžvilgiu, būtų galima, pirma, tiekti prekes ir teikti paslaugas neapmokestinamiesiems asmenims sąskaitose faktūrose nenurodant PVM ir, antra, nagrinėjamai grupei susigrąžinti pirkimo PVM už tokiems asmenims atliktą tiekimą, dėl to būtų patirtas grynasis PVM nuostolis ir tai prieštarautų bendrai PVM sistemai.

               25

               Taigi, anot Komisijos, reikia nesivadovauti pažodiniu PVM direktyvos 11 straipsnio aiškinimu, bet jį suprasti atsižvelgiant į, pirma, jo artimiausią kontekstą, t. y. PVM direktyvos III antraštinę dalį ir ypač jos 9 straipsnį, kuriame „apmokestinamasis asmuo“ apibrėžiamas kaip asmuo, kuris vykdo ekonominę veiklą, ir, antra, apskritai į minėtos direktyvos sistemą.

               26

               Nors Teisingumo Teismas dar neturėjo progos spręsti dėl klausimo, pateikto pagrindinėje byloje, netiesiogiai Komisijos pozicija pagrindžiama 2008 m. gegužės 22 d. Sprendimo Ampliscientifica ir Amplifin (C-162/07, Rink. p. I-4019) 19 punktu ir generalinio advokato W. Van Gerven išvada byloje, kurioje priimtas 1991 m. birželio 20 d. Sprendimas Polysar Investments Netherlands (C-60/90, Rink. p. I-3111).

               27

               Ginčydama visus šiuos argumentus Airija tvirtina, kad Komisijos PVM direktyvos 11 straipsnio aiškinimas yra nesuderinamas su šio straipsnio pažodine reikšme. Kadangi versijoje anglų kalba vartojamas žodis „persons“ (asmenys), o ne žodžių junginys „taxable persons“ (apmokestinamieji asmenys), tai, anot jos, reiškia Sąjungos teisės aktų leidėjo sąmoningą pasirinkimą. Pagrįstoje nuomonėje pateikta tezė, kad žodis „taxable“ buvo praleistas siekiant išvengti pasikartojimo, nėra įtikinama atsižvelgiant į tai, jog priimant minėtą direktyvą jos versijoje anglų kalba buvo pridėtas žodis „any“ tarp žodžių junginio „single taxable person“ ir žodžio „persons“.

               28

               PVM direktyvos 11 straipsnio tikslas – leisti valstybėms narėms kelis asmenis laikyti atskiru apmokestinamuoju asmeniu, jei yra įvykdytos tam tikros minimalios sąlygos, o tam reikia valstybių narių atliekamo vertinimo. Siekiant taikyti normas, susijusias su PVM, tas vienas apmokestinamasis asmuo egzistuotų tik jeigu jis vykdytų ekonominę veiklą pagal minėtos direktyvos 9 straipsnį, kuriame apibrėžiama bendra apmokestinamojo asmens sąvoka. Priešingai, nei teigia Komisija, PVM direktyvos III antraštinės dalies 11 straipsnis neatrodo šio apibrėžimo išimtis. Be to, „grupavimosi“ koncepcija negali būti naudojama aiškinant minėtą 11 straipsnį, nes jos nėra šio straipsnio tekste ir asmenys, numatyti šioje nuostatoje, nesudaro grupės, o tik nustoja egzistuoti atskirai PVM administravimo tikslais tam, kad sudarytų tik atskirą apmokestinamąjį asmenį.

               29

               Nors PVM grupėje gali būti vienas arba keli neapmokestinamieji asmenys, tai nereiškia, anot Airijos, kad valstybė narė galėtų atskiru apmokestinamuoju asmeniu laikyti grupę, sudarytą vien iš tokių asmenų, nes tai neturėtų jokios prasmės ir būtų draudžiama pagal Airijos teisės aktus.

               30

               Airija prieštarauja Komisijos teiginiui, kad pastarosios pateikiamas PVM direktyvos 11 straipsnio aiškinimas atitinka šio straipsnio tikslus. Ji pastebi, kad, nors administracinis supaprastinimas ir kova su piktnaudžiavimu yra tarp šių tikslų, jie nėra vieninteliai šio straipsnio tikslai, kaip tai matyti iš šio straipsnio antros pastraipos. Bet kuriuo atveju remiantis siekiamais tikslais negalima nustatyti, kaip turi būti aiškinamas žodis „asmenys“. Priešingai, nei tvirtina Komisija, tai, kad neapmokestinamieji asmenys įtraukiami į PVM grupę, tam tikromis aplinkybėmis galėtų būti ne tik suderinama su administraciniu supaprastinimu ir kova su piktnaudžiavimu, bet ir būti būtina šiems tikslams.

               31

               Kalbant apie Komisijos argumentą, pagal kurį „apmokestinamojo asmens“ sąvoka negali būti išplėsta, Airija mano, kad jis yra nepagrįstas, nes leidžiant neapmokestinamajam asmeniui dalyvauti PVM grupėje, kaip ir leidžiant apmokestinamajam asmeniui, kuris neatlieka apmokestinamojo tiekimo, dalyvauti tokioje grupėje, nepakeičiama šios sąvokos apimtis. Jei tam tikromis aplinkybėmis dėl PVM direktyvos 11 straipsnio galėtų būti išplėstos PVM grupės nario teisės ir prievolės, tai iš tiesų ir būtų šios nuostatos tikslas, t. y. visų asmenų, sudarančių leidimą gavusią PVM grupę, vienas mokestinis vertinimas. Be to, PVM direktyvos 11 straipsnio antra pastraipa leidžiama valstybėms narėms imtis priemonių prieš galimą PVM grupės sukčiavimą mokesčių srityje ir mokesčių vengimą.

               32

               Airija priduria, kad, kai PVM grupė gauna leidimą, ūkio subjektas, kuris buvo neapmokestinamasis asmuo, įtraukiamas į ją tiek, kiek tai susiję su PVM, tačiau išlieka teisiškai nepriklausomas visų kitų tikslų atžvilgiu. Žinoma, ji pastebi, kad nebus gauta jokio PVM, kai tas ūkio subjektas gaus prekes ir paslaugas iš kito šios grupės nario, tačiau bus atsižvelgta į jo neekonominę veiklą nustatant minėtos grupės teisę į atskaitą taip, lyg įmonė būtų sudaryta iš vieno asmens. Jei būtų neleidžiama neapmokestinamajam asmeniui, pavyzdžiui, holdingo bendrovei, būti PVM grupės nare, taip, anot jos, būtų atsisakoma suteikti teisę į atskaitą remiantis tuo, kaip ūkio subjektas yra sudarytas atsižvelgiant į įmonių teisę.

               33

               Galiausiai Airija pažymi, kad, priešingai, nei teigia Komisija, Teisingumo Teismo praktikoje nėra nieko, kuo būtų galima paremti jos PVM direktyvos 11 straipsnio aiškinimą.

               34

               Kaip ir Airija, Čekijos Respublika, Danijos Karalystė, Suomijos Respublika ir Jungtinė Karalystė mano, kad nei PVM direktyvos 11 straipsnio tekstu, nei jo tikslais, nei PVM bendra sistema, nei Teisingumo Teismo praktika negalima pagrįsti Komisijos pozicijos.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               35

               Pirmiausia primintina, kad siekiant nustatyti Sąjungos teisės nuostatos taikymo apimtį reikia atsižvelgti į jos tekstą, kontekstą ir tikslus (2009 m. spalio 29 d. Sprendimo NCC Construction Danmark, C-174/08, Rink. p. I-10567, 23 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               36

               Nagrinėjamu atveju iš PVM direktyvos 11 straipsnio pirmos pastraipos teksto matyti, kad ja kiekvienai valstybei narei leidžiama atskiru apmokestinamuoju asmeniu laikyti tos valstybės narės teritorijoje įsisteigusius asmenis, kurie, būdami teisiškai savarankiški, yra glaudžiai susiję finansiniais, ekonominiais ir organizaciniais ryšiais. Pagal šio straipsnio tekstą jam taikyti nenumatytos jokios kitos sąlygos ir, konkrečiai kalbant, sąlyga, kad patys minėti asmenys privalo kiekvienas atskirai turėti apmokestinamojo asmens, kaip jis suprantamas pagal PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalį, statusą. Šiame straipsnyje vartojant žodį „asmenys“, o ne žodžių junginį „apmokestinamieji asmenys“, nedaromas skirtumas tarp apmokestinamųjų ir neapmokestinamųjų asmenų.

               37

               Reikia pažymėti, kad PVM direktyvos 11 straipsnis yra kilęs iš Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antros pastraipos. Taigi, nors 1967 m. balandžio 11 d. Antrosios Tarybos direktyvos 67/228/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendros pridėtinės vertės mokesčio sistemos struktūra ir taikymo tvarka (OL 71, 1967, p. 1303) A priedo 2 punkte, kuriuo Sąjungos teisėje buvo įvesta PVM grupės sąvoka, valstybėms narėms leista asmenis, glaudžiai susijusius finansiniais, ekonominiais ir organizaciniais ryšiais, „laikyti ne atskirais apmokestinamaisiais asmenimis, o vienu apmokestinamuoju asmeniu“, žodžių junginys „atskirais apmokestinamaisiais asmenimis“ nebuvo perkeltas į minėto Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antros pastraipos redakciją.

               38

               Be to, nors Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antros pastraipos formuluotė panašiais žodžiais buvo perkelta į daugelį PVM direktyvos 11 straipsnio kalbinių versijų, šio straipsnio versijoje anglų kalba buvo pridėtas žodis „any“ („bet kurie“) ir nagrinėtina šios nuostatos dalis išdėstyta taip: „each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State“ („kiekviena valstybė narė gali atskiru apmokestinamuoju asmeniu laikyti bet kuriuos tos valstybės narės teritorijoje įsisteigusius asmenis“).

               39

               Iš šių vienas paskui kitą atliktų redakcinių pakeitimų nematyti, jog priimdamas Šeštąją direktyvą, vėliau – PVM direktyvą, Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino neleisti, kad neapmokestinamieji asmenys būtų įtraukti į PVM grupę, ir jog žodis „asmenys“ buvo vartojamas vietoj žodžių junginio „apmokestinamieji asmenys“ siekiant išvengti pasikartojimo. Dėl to, kad kitose PVM direktyvos nuostatose, kurios nepriklauso jos III antraštinei daliai, skirtai „apmokestinamojo asmens“ sąvokai, vartojamas terminas „asmenys“ apmokestinamųjų asmenų reikšme, negalima prieiti prie kitokios išvados, nes šis terminas vartojamas esant kitam kontekstui nei PVM direktyvos 11 straipsnio kontekstas.

               40

               Be to, reikia pažymėti, kad, atvirkščiai, nei teigia Komisija, remiantis žodžių junginiu „atskiru apmokestinamuoju asmeniu“ negalima daryti išvados, kad PVM direktyvos 11 straipsniu siekiama leisti tik kelis apmokestinamuosius asmenis laikyti vienu ūkio subjektu, nes šis žodžių junginys yra susijęs ne su šio straipsnio taikymo sąlyga, bet su jo rezultatu – keli asmenys laikomi vienu apmokestinamuoju asmeniu. Minėto straipsnio formuluote taip pat negali būti grindžiamas nei Komisijos argumentas, pagal kurį šis straipsnis yra tik bendros taisyklės, kad kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi būti laikomas atskiru ūkio subjektu, išimtis, todėl jį reikia aiškinti siaurai, nei jos argumentas, pagal kurį „grupavimosi“ koncepcija reiškia, jog grupę sudarantys asmenys priklauso tai pačiai kategorijai, nes žodžio „grupavimasis“ jame nėra.

               41

               Todėl iš PVM direktyvos 11 straipsnio teksto nematyti, kad neapmokestinamieji asmenys negali būti įtraukti į PVM grupę.

               42

               Tačiau Komisija nurodo, kad, nepaisant PVM direktyvos 11 straipsnio teksto, reikia laikytis jos pateikto šio straipsnio aiškinimo atsižvelgiant į straipsnio kontekstą, tikslus ir Teisingumo Teismo praktiką. Taigi reikia išnagrinėti, ar Komisijos argumentais, pateiktais grindžiant šią poziciją, įrodoma, kad minėtas 11 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog neapmokestinamieji asmenys negali būti įtraukti į PVM grupę.

               43

               Pirma, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismo praktika, kurią Komisija nurodo šiuo klausimu, negali būti remiamasi nagrinėjamoje byloje, nes minėtas klausimas nebuvo minėtų sprendimų Polysar Investments Netherlands bei Ampliscientifica ir Amplifin dalykas.

               44

               Antra, kalbant apie PVM direktyvos 11 straipsnio kontekstą, reikia nurodyti, kad jos 9 straipsnio 1 dalyje pateikiamas bendras sąvokos „apmokestinamasis asmuo“ apibrėžimas. Šio straipsnio 2 dalyje ir minėtos direktyvos 10, 12 ir 13 straipsniuose patikslinama ši sąvoka arba įtraukiant, arba leidžiant valstybėms narėms įtraukti asmenis, kurie neatitinka šio bendro apibrėžimo, kaip antai asmenis, vykdančius atsitiktinius sandorius, arba neįtraukiant kitų asmenų, kaip antai asmenų, dirbančių pagal darbo sutartis, ar viešųjų organizacijų. Taigi iš PVM direktyvos III antraštinės dalies struktūros negalima daryti išvados, kad asmuo, neatitinkantis minėto bendro apibrėžimo, būtinai nepriklauso asmenims, numatytiems jos 11 straipsnyje.

               45

               Kalbant apie PVM direktyvos 9 straipsnio 1 dalies ir šios direktyvos 11 straipsnio ryšį, reikia konstatuoti, kad skaitant abu šiuos straipsnius kartu negalima prieiti prie išvados, kaip tai daro Komisija, jog šiame 11 straipsnyje numatyti asmenys turi kiekvienas atskirai atitikti minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje pateiktą bendrą apmokestinamojo asmens apibrėžimą. Iš tiesų šių dviejų nuostatų palyginimas neleidžia paneigti, kad, kaip tvirtina Airija ir į bylą įstojusios šalys, būtent šie asmenys, vertinami kartu, būdami glaudžiai susiję finansiniais, ekonominiais ir organizaciniais ryšiais, turi visi bendrai atitikti šį apibrėžimą.

               46

               Todėl negalima pritarti Komisijos argumentams, pagal kuriuos, atsižvelgiant į PVM direktyvos 11 straipsnio kontekstą, šis straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad neapmokestinamieji asmenys negali būti įtraukti į PVM grupę.

               47

               Trečia, kalbant apie PVM direktyvos 11 straipsniu siekiamus tikslus, iš pasiūlymo, kuriuo remiantis buvo priimta Šeštoji direktyva [COM(73) 950], motyvuojamosios dalies matyti, kad priimdamas pastarosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą, kuri buvo pakeista minėtu 11 straipsniu, Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo leisti valstybėms narėms sistemiškai nesieti apmokestinamojo asmens statuso tik su grynai teisine savarankiškumo sąvoka arba siekiant administracinio supaprastinimo, arba norint išvengti kai kurių piktnaudžiavimo atvejų, pavyzdžiui, įmonės padalijimo keliems apmokestinamiesiems asmenims, norint pasinaudoti specialia schema.

               48

               Taigi neatrodo, kad valstybėms narėms suteikta galimybe vienu apmokestinamuoju asmeniu laikyti asmenų grupę, kurioje būtų vienas ar keli asmenys, atskirai negalintys turėti apmokestinamojo asmens statuso, prieštaraujama minėtiems tikslams. Priešingai, negalima atmesti to, kad, kaip tvirtina Airija ir į bylą įstojusios šalys, tokių asmenų dalyvavimas PVM grupėje tai grupei ir mokesčių administratoriui supaprastina administravimą ir leidžia išvengti tam tikrų piktnaudžiavimo atvejų, nes tiems tikslams pasiekti šis dalyvavimas gali būti netgi būtinas, jei vien remiantis juo nustatomas glaudus finansinis, ekonominis ir organizacinis asmenų, sudarančių šią grupę, ryšys, būtinas tam, kad jie būtų laikomi vienu apmokestinamuoju asmeniu.

               49

               Be to, reikia pastebėti, kad, jei tokia galimybė pati galėtų lemti piktnaudžiavimą, PVM direktyvos 11 straipsnio antroje pastraipoje valstybėms narėms leidžiama imtis visų priemonių, kurių reikia siekiant užkirsti kelią galimam mokesčio slėpimui ar vengimui pasinaudojant šio straipsnio pirma pastraipa.

               50

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija neįrodė, jog PVM direktyvos 11 straipsnio tikslais pagrindžiamas aiškinimas, pagal kurį neapmokestinamieji asmenys negali būti įtraukti į PVM grupę.

               51

               Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Komisijos ieškinį reikia atmesti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               52

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Airija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos ir ši pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti. Pagal to paties reglamento 140 straipsnio 1 dalį, kurioje nustatyta, kad į bylą įstojusios valstybės narės padengia savo bylinėjimosi išlaidas, Čekijos Respublika, Danijos Karalystė, Suomijos Respublika ir Jungtinė Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

                           3.

                           Čekijos Respublika, Danijos Karalystė, Suomijos Respublika ir Jungtinė Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2014 m. gruodžio 11 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Formula One Licensing BV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „F1-LIVE“ paraiška – Ankstesni vaizdinis Bendrijos prekių ženklas „F1“ ir žodiniai nacionaliniai bei tarptautiniai prekių ženklai „F1 Formula 1“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis).#Byla T-10/09 RENV.

text:
         BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. gruodžio 11 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Protesto procedūra — Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „F1-LIVE“ paraiška — Ankstesni vaizdinis Bendrijos prekių ženklas „F1“ ir žodiniai nacionaliniai bei tarptautiniai prekių ženklai „F1 Formula 1“ — Santykiniai atmetimo pagrindai — Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis)“
      Byloje T‑10/09 RENV

         Formula One Licensing BV, įsteigta Roterdame (Nyderlandai), atstovaujama advokatų B. Klingberg ir K. Sandberg,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą A. Folliard-Monguiral,
      atsakovę,
      dalyvaujant kitai procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,

         ESPN Sports Media Ltd, įsteigtai Londone (Jungtinė Karalystė), atstovaujamai advokato T. de Haan,
      ieškinys dėl 2008 m. spalio 16 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 7/2008‑1), susijusio su protesto procedūra tarp Racing-Live ir Formula One Licensing BV,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas D. Gratsias, teisėjai M. Kancheva ir C. Wetter (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė C. Heeren, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. liepos 3 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2004 m. balandžio 13 d.Racing-Live SAS, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146; pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1)) pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

               2

               Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti, yra šis vaizdinis žymuo:

               3

               Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašoma registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 16, 38 ir 41 klasėms ir pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:

                        —

                        16 klasė: „Žurnalai, brošiūros, knygos; visos šios prekės susijusios su Formulė 1 sritimi“,

                        —

                        38 klasė: „Pateikimas ir knygų, žurnalų bei laikraščių platinimas kompiuterių terminalais; visos šios paslaugos susijusios su Formulė 1 sritimi“,

                        —

                        41 klasė: „Knygų, straipsnių ir periodinių leidinių paskelbimas elektroniniu būdu; informacija apie pramogas; konkursų internete organizavimas; vietų į renginius rezervavimas; lošimai internetu; visos šios paslaugos susijusios su Formulė 1 sritimi“.

               4

               Ši registracijos paraiška buvo paskelbta 2005 m. sausio 31 d.Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 5/2005.

               5

               2005 m. gegužės 2 d. ieškovė Formula One Licensing BV pateikė protestą pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis) dėl prašomo prekių ženklo registracijos, nurodžiusi galimybę supainioti, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą ir 5 dalį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis).

               6

               Protestas buvo grindžiamas visų pirma šiomis ankstesnėmis registracijomis:

                        —

                        trimis žodinio žymens F1 registracijomis: 1999 m. gruodžio 20 d. šis žymuo tarptautiniu lygiu buvo įregistruotas Nr. 732134, o jo registracija galiojo Danijoje, Vokietijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Vengrijoje 16, 38 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms ir apėmė, be kita ko, prekes ir paslaugas, kurioms skirtas prašomas įregistruoti prekių ženklas; 2000 m. gegužės 10 d. Vokietijoje jis buvo įregistruotas Nr. 30007412 41 klasės paslaugoms, atitinkančioms tokį aprašymą: „sporto renginių organizavimas“; 2001 m. rugpjūčio 13 d. Jungtinėje Karalystėje jis buvo įregistruotas Nr. 2277746D 16 klasės prekėms „popierius, kortelės, kartonas, spausdinimo, tapybos ir piešimo reikmenys; katalogai“ ir 38 klasės paslaugoms „telekomunikacijų paslaugos; elektroninis duomenų, vaizdo ir garso perdavimas kompiuterių terminalais ir tinklais“,

                        —

                        2003 m. gegužės 19 d. žemiau pavaizduoto vaizdinio Bendrijos prekių ženklo registracija Nr. 631531 16, 38 ir 41 klasių, be kita ko, prekėms ir paslaugoms, kurioms skirtas prašomas registruoti prekių ženklas:

               7

               Protestas, grindžiamas visomis prekėmis ir paslaugomis, kurioms skirti ankstesni prekių ženklai, buvo pateiktas dėl visų prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimų prekių ir paslaugų.

               8

               Ieškovė rėmėsi visų prekių ženklų, kurių savininkė ji yra, ryškiu skiriamuoju požymiu, atsiradusiu dėl jų naudojimo kelerius metus įvairioms prekėms ir paslaugoms.

               9

               2007 m. spalio 17 d. sprendimu VRDT protestų skyrius, remdamasis tik ankstesne tarptautine registracija Nr. 732134, atmetė Bendrijos prekių ženklo paraišką. Jis konstatavo, kad prekės ir paslaugos, žymimos prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, yra panašios arba tapačios, o žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra vidutiniškai panašūs, todėl yra galimybė supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą.

               10

               2007 m. gruodžio 14 d.Global Sports Media Ltd, kuri pakeitė Racing-Live SAS kaip prekių ženklo, kurį prašoma įregistruoti, savininkė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniai), pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

               11

               2008 m. spalio 16 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Pirmoji apeliacinė taryba panaikino Protestų skyriaus sprendimą. Ji nusprendė, kad net jeigu nagrinėjamos prekės ir paslaugos yra tapačios arba panašios, nėra galimybės supainioti prašomo įregistruoti prekių ženklo su prekių ženklais, kurių savininkė yra ieškovė, Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte pavartota prasme, nes žymenys, dėl kurių kilo ginčas, turi akivaizdžių skirtumų. Be to, Apeliacinė taryba manė, kad atitinkama visuomenė, kurią sudaro paprasti vartotojai ir vartotojai specialistai, raidės „f“ ir skaitmens „1“ derinį suvoktų kaip lenktyninių automobilių kategorijos ir, aiškinant plačiau, kaip lenktynių, kuriose dalyvauja tokie automobiliai, bendrą apibūdinimą. Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad ankstesnių prekių ženklų geras vardas yra susijęs tik su prekių ženklo, kuris įregistruotas Nr. 631531, elementu „f 1“.

               12

               Dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies Apeliacinė taryba nurodė, kad jeigu ankstesnis vaizdinis prekių ženklas gali sudaryti įspūdį, jog kalbama apie aukšto lygio, išskirtines ir prabangias technologijas, šis įspūdis perteikiamas tiktai elementu „f 1“, kuris sudaro logotipą F1. Tačiau tik nedaug vartotojų skiriamąjį požymį priskirtų santrumpai F1, nebent šalia jos būtų ir minėtas logotipas. Šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba konstatavo, kad joks prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas neprimena visuomenei šio logotipo, todėl prašomas įregistruoti prekių ženklas nekenktų ankstesniems prekių ženklams, neterštų jų gero vardo ir neleistų savininkui nepagrįstai naudotis teigiamu šių prekių ženklų įvaizdžiu.

         Procesai Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme

               13

               2009 m. sausio 14 d. ieškovė pateikė ieškinį Teismo kanceliarijai, siekdama, kad būtų panaikintas ginčijamas sprendimas dėl to, kad juo pažeidžiamas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 8 straipsnio 5 dalis.

               14

               Per 2010 m. birželio 10 d. teismo posėdį išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.

               15

               2011 m. vasario 17 d. Sprendimu Formula One Licensing /VRDT – Global Sports Media (F1 – LIVE) (T‑10/09, EU:T:2011:45, toliau – Bendrojo Teismo sprendimas) Bendrasis Teismas atmetė ieškinį ir priteisė iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               16

               Kad priimtų tokį sprendimą Bendrasis Teismas atmetė abu ieškovės nurodytus pagrindus.

               17

               2011 m. balandžio 29 d. ieškovė pateikė apeliacinį skundą Teisingumo Teismui dėl Bendrojo Teismo sprendimo prašydama, kad Teisingumo Teismas panaikintų minėtą sprendimą.

               18

               2012 m. gegužės 24 d. Sprendimu Formula One Licensing / VRDT, (C‑196/11 P, EU:C:2012:314, toliau – sprendimas dėl apeliacinio skundo) Teisingumo Teismas panaikino Bendrojo Teismo sprendimą.

               19

               Teisingumo Teismas konstatavo, kad Bendrasis Teismas paneigė ankstesnių prekių ženklų registracijos galiojimą per Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą ir taip pažeidė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą. Tokiomis aplinkybėmis Formula One Licensing pagrįstai teigė, kad skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida (šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo dėl apeliacinio skundo, EU:C:2012:314, 51–53 punktai).

               20

               Teisingumo Teismas grąžino bylą Bendrajam Teismui, kad šis išsiaiškintų, ar Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas gali būti netaikomas, jeigu nekonstatuojama, kad ankstesniuose prekių ženkluose esantis elementas „f1“ neturi skiriamojo požymio.

               21

               Po to, kai buvo priimtas sprendimas dėl apeliacinio skundo, remiantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 118 straipsnio 1 dalimi byla buvo paskirta šeštajai kolegijai. Pakeitus Bendrojo Teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į aštuntąją kolegiją, todėl ši byla buvo paskirta šiai kolegijai.

               22

               2014 m. birželio 11 d. raštu ESPN Sports Media Ltd paprašė, kad jai būtų leista pakeisti Global Sports Media Ltd kaip šalį, įstojusią į bylą Pirmosios instancijos teisme dėl to, kad jai buvo perduotos su prašomu įregistruoti prekių ženklu susijusios teisės.

               23

               2014 m. birželio 17 d. raštu bylos šalių buvo paprašyta pateikti pastabas dėl prašymo leisti pakeisti įstojusią į bylą šalį. 2014 m. birželio 20 d. raštu VRDT neprieštaravo tam, kad šiame procese ESPN Sports Media pakeistų Global Sports Media.

               24

               2014 m. birželio 30 d. nutartimi Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) leido pakeisti įstojusią į bylą šalį.

         Šalių reikalavimai po bylos grąžinimo Bendrajam Teismui

               25

               Bylos šalių buvo paprašyta pateikti pastabas pagal Procedūros reglamento 119 straipsnio 1 dalį. Ieškovė ir VRDT pateikė pastabas per nustatytą terminą, t. y. atitinkamai 2012 m. rugpjūčio 9 d. ir 2012 m. rugsėjo 28 d. Įstojusi į bylą šalis pastabų per nustatytą terminą nepateikė.

               26

               Savo pastabose ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        priteisti iš VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procedūrą VRDT ir per procesus Bendrajame Teisme bei Teisingumo Teisme.

               27

               Savo pastabose VRDT Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti visą ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               28

               Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo du pagrindus, atitinkamai susijusius su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu ir to paties reglamento 8 straipsnio 5 dalies pažeidimu.

         Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu

               29

               Visų pirma laikytina, kad, kaip nurodo Apeliacinė taryba, atitinkamą visuomenę sudaro vidutiniai Europos Sąjungos vartotojai.

               30

               Be to, ginčijamo sprendimo 25–27 punktuose Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad prekės ir paslaugos, kurioms skirti prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs arba labai panašūs.

               31

               Be kita to, neginčijama, kad raidės „f“ ir skaitmens „1“ derinys yra junginio „Formulė 1“, kuriuo bendrai apibūdinama lenktyninių automobilių kategorija ir plačiąja prasme – tokių automobilių lenktynės, santrumpa.

               32

               Iš esmės ieškovė nurodo, kad yra galimybė supainioti žodinį prekių ženklą „F1“ (kuris kaip tarptautinis prekių ženklas saugomas Danijoje, Vokietijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Vengrijoje) su prašomu įregistruoti prekių ženklu „F1-LIVE“. Tas pats pasakytina apie vaizdinį Bendrijos prekių ženklą ir prašomą įregistruoti prekių ženklą.

               33

               Taigi, kaip matyti iš sprendimo dėl apeliacinio skundo (šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo, EU:C:2012:314, 47 punktas), tam, kad nebūtų pažeistas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas, turi būti pripažinta, kad nacionalinis prekių ženklas, kuriuo grindžiamas protestas dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos, turi tam tikrą skiriamąjį požymį.

               34

               Todėl neturi būti pripažįstama, kad žymuo „F1“ yra bendrinis, apibūdinamasis ir neturintis skiriamojo požymio, o tai reiškia, kad ankstesnio prekių ženklo registracijos galiojimas turi būti paneigtas per Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą ir tai lemtų Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimą (šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo dėl apeliacinio skundo, EU:C:2012:314, 51 ir 52 punktai).

               35

               Jeigu protestas, grindžiamas ankstesnio nacionalinio prekių ženklo egzistavimu, pateiktas dėl Bendrijos prekių ženklo registracijos, VRDT ir vėliau Bendrasis Teismas turi patikrinti, kaip atitinkama visuomenė suvokia žymenį, tapatų šiam nacionaliniam prekių ženklui, esantį prašomame įregistruoti prekių ženkle, ir prireikus įvertinti šio žymens skiriamojo požymio laipsnį (šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo dėl apeliacinio skundo, EU:C:2012:314, 42 punktas).

               36

               Visa dėlto minėti patikrinimai negali baigtis konstatavimu, kad žymuo, tapatus įregistruotam ir saugomam nacionaliniam prekių ženklui, neturi skiriamojo požymio, nes toks konstatavimas būtų nesuderinamas nei su Bendrijos prekių ženklų ir nacionalinių prekių ženklų koegzistavimu, nei su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu, aiškinamu atsižvelgiant į to paties straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį (šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo dėl apeliacinio skundo, EU:C:2012:314, 44 punktas).

               37

               Iš tikrųjų, kaip matyti iš sprendimo dėl apeliacinio skundo (šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo, EU:C:2012:314, 45 punktas), taip konstatavus būtų pakenkta nacionaliniams prekių ženklams, tapatiems žymeniui, kuris laikomas neturinčiu skiriamojo požymio, nes įregistravus tokį Bendrijos prekių ženklą susidarytų situacija, dėl kurios galėtų būti panaikinta nacionalinė šių prekių ženklų apsauga. Taigi taip konstatavus būtų neatsižvelgta į Reglamente Nr. 40/94 įtvirtintą sistemą, grindžiamą Bendrijos prekių ženklų ir nacionalinių prekių ženklų koegzistavimu, kaip tai išplaukia iš šio reglamento 5 konstatuojamosios dalies, nes tarptautinio ar nacionalinio prekių ženklo registracijos galiojimas gali būti ginčijamas nesant skiriamojo požymio tik per atitinkamoje valstybėje narėje pradėtą registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą pagal 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., 92 p.) ir 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/95/EB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 299, 2008, p. 25) 3 straipsnio 1 dalies b punktus.

               38

               Taigi reikia konstatuoti, jog iš rašytinių įrodymų, kuriuos šalys pateikė VRDT, matyti, kad, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 31 punkte, žodinis elementas „f 1“ yra įprasta junginio „Formulė 1“ santrumpa, todėl šis elementas turi silpną skiriamąjį požymį. Šiuo klausimu reikia priminti, kad registracijos paraiškoje nurodytos prekės ir paslaugos susijusios būtent su „Formulė 1“ sritimi.

               39

               Be to, negalima pritarti ieškovės tvirtinimui, kad žodinis elementas „f 1“ dominuoja prašomame įregistruoti prekių ženkle. Iš tikrųjų prašomas įregistruoti prekių ženklas yra santykinai sudėtinis, nes du jungiamuoju brūkšniu atskirti žodiniai elementai „f 1“ ir „live“ yra originalios grafinės konfigūracijos dalys, išdėliotos taip, kad gautųsi specifinis logotipas. Todėl vizualiai jie būtų suvokiami kaip visuma.

               40

               Dėl tariamo gero vardo reikia pažymėti, jog iš bylos medžiagos matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad geras vardas siejamas tik su žodinio elemento „f 1“ kaip logotipo savybe.

               41

               Todėl reikia palyginti žymenis, dėl kurių kilo ginčas, t. y. ankstesnį žodinį prekių ženklą „F 1“ su prašomu įregistruoti prekių ženklu ir prireikus ankstesnį vaizdinį prekių ženklą „F1 Formula“ su prašomu įregistruoti prekių ženklu.

               42

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 59 ir paskesniuose punktuose Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra šiek tiek panašūs dėl jiems bendro elemento „f 1“. Tačiau dėl ilgumo, žodžio „live“ buvimo ir aplinkybės, kad prašomame įregistruoti prekių ženkle yra vaizdinis elementas, jie skiriasi vizualiai.

               43

               Fonetiniu požiūriu reikia konstatuoti, kad prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaro du žodžiai, o ankstesnius prekių ženklus – vienas žodis. Papildomo žodžio, kuris ištariamas prašomame įregistruoti prekių ženkle, pridėjimas tam tikra dalimi atsveria bendrą elementą „f 1“. Tačiau dėl to, kad abiejuose žymenyse, dėl kurių kilo ginčas, yra elementas „f 1“, kuris prašomame įregistruoti prekių ženkle ištariamas pirmiausia, egzistuoja tam tikras fonetinis panašumas.

               44

               Dėl konceptualaus panašumo reikia nurodyti, kad ankstesniu prekių ženklu apibūdinama konkreti lenktyninių automobilių rūšis, t. y. „Formulė 1“ automobiliai, be to, jis gali būti suprantamas kaip netiesioginė „Formulė 1“ lenktynių nuoroda. Prašomu įregistruoti prekių ženklu perduodama ta pati informacija, tačiau dėl papildomo žodžio „live“, kuris siejasi su renginio apžvalga ir tiesioginiu jo transliavimu, konceptualiai jis yra turtingesnis už ankstesnį prekių ženklą.

               45

               Iš viso to, kas išdėstyta matyti, kad nors prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, turi vizualių, fonetinių ir konceptualių skirtumų, egzistuoja tam tikras bendras panašumas dėl to, kad prašomame įregistruoti vaizdiniame prekių ženkle yra ankstesnio prekių ženklo žodinis elementas.

               46

               Todėl būtina dar kartą visapusiškai įvertinti, ar yra galimybė supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas.

               47

               Dėl galimybės supainioti reikia priminti, kad visapusiškas šios galimybės vertinimas apima tam tikrą veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama, būtent prekių ženklų panašumo ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo, tarpusavio priklausomybę. Mažą žymimų prekių ar paslaugų panašumo laipsnį gali kompensuoti didelis prekių ženklų panašumo laipsnis, ir atvirkščiai (1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Canon, C‑39/97, EU:C:1998:442, 17 punktas ir 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Mast-Jägermeister / VRDT – Licorera Zacapaneca (VENADO su rėmu ir kt.), T‑81/03, T‑82/03 ir T‑103/03, EU:T:2006:397, 74 punktas).

               48

               Šiuo klausimu primintina, kad, kalbant apie nurodytas prekes ir paslaugas, įprastai užrašytas elementas „f 1“ turi tik silpną skiriamąjį požymį ir kad Sąjungoje naudojamo vaizdinio Bendrijos prekių ženklo tariamas geras vardas iš esmės siejamas tik su pačiu logotipu.

               49

               Tačiau reikia nurodyti, kad net jeigu ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis yra silpnas, tai netrukdo konstatuoti, kad šiuo atveju egzistuoja galimybė supainioti. Iš tikrųjų, jeigu vertinant galimybę supainioti turi būti atsižvelgta į ankstesnio prekių ženklo skiriamąjį požymį (pagal analogiją žr. šio sprendimo 47 punkte minėto Sprendimo Canon, EU:C:1998:442, 24 punktą), jis yra tik vienas iš elementų, į kuriuos atsižvelgiama vertinant. Taigi net tuo atveju, kai ankstesnis prekių ženklas turi silpną skiriamąjį požymį, gali egzistuoti galimybė supainioti, be kita ko, dėl žymenų ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo (žr. 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Xentral / VRDT – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM), T‑134/06, EU:T:2007:387, 70 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               50

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos yra tapačios arba labai panašios į ankstesniais prekių ženklais žymimas prekes ir paslaugas.

               51

               Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 42 ir 45 punktuose, ankstesnio prekių ženklo žodinis elementas „f 1“ yra pakartotas prašomame įregistruoti prekių ženkle. Net jeigu žodinio elemento „f 1“ negalima laikyti dominuojančiu prašomame įregistruoti žymenyje, tai nereiškia, kad dėl to jis turi būti laikomas visiškai nesvarbiu. Konkrečiai kalbant, reikia konstatuoti, kad du kiti prašomą įregistruoti prekių ženklą sudarantys elementai, t. y. žodinis elementas „live“ ir vaizdinis elementas, kuri sudaro iš tamsiai pilko fono išsiskiriantis apskritimas, gali būti suvokiami kaip susiję su, pirma, tiesioginiu sportinių renginių transliavimu ir, antra, su lenktynių maršrutu. Kadangi šie elementai bendrai gali sietis su automobilių sportu, jų ir žodinio elemento „f 1“ derinys atitinkamos visuomenės sąmonėje sustiprina šiuo žodiniu elementu perteikiamą „Formulė 1“ automobilių lenktynių idėją.

               52

               Iš to, kas išdėstyta ir ypač iš aplinkybės, jog atitinkama visuomenė tik netobulai prisimena nagrinėjamus prekių ženklus, todėl dėl jiems bendro elemento, t. y. elemento „f 1“, atsiranda tam tikras jų panašumas, ir dėl įvairių veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti, tarpusavio priklausomybės, kadangi atitinkamos prekės yra tapačios arba labai panašios, negalima atmesti, kad vartotojai bus suklaidinti. Kitaip tariant, yra galimybė, kad vartotojai susies abu prekių ženklus, nes prašomą įregistruoti prekių ženklą jie laikys ankstesnio prekių ženklo „F1“ variantu dėl jo identiško pakartojimo prašomame įregistruoti prekių ženkle, todėl ir dėl jų komercinės kilmės.

               53

               Taigi reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba suklydo, kai nusprendė, kad nėra galimybės supainioti prašomo įregistruoti prekių ženklo su ankstesniu žodiniu prekių ženklu.

               54

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamą sprendimą reikia panaikinti, nesant reikalingumo palyginti ankstesnį vaizdinį prekių ženklą su prašomu įregistruoti prekių ženklu ir nagrinėti antrąjį pagrindą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               55

               Sprendime dėl apeliacinio skundo Teisingumo Teismas atidėjo bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą. Taigi šiame sprendime Bendrasis Teismas pagal Procedūros reglamento 121 straipsnį turi nuspręsti dėl visų išlaidų, patirtų per skirtingas procedūras.

               56

               Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

               57

               Kadangi VRDT ir įstojusi į bylą šalis pralaimėjo bylą, jos turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės pateiktus reikalavimus.

               58

               Be to, ieškovė reikalauja priteisti iš VRDT ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, kurias ji patyrė vykstant procedūrai VRDT. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 136 straipsnio 2 dalį šalių patirtos būtinos išlaidos, susijusios su bylos nagrinėjimu Apeliacinėje taryboje, laikomos atlygintinomis. Tačiau tai negalioja išlaidoms, patirtoms per procedūrą VRDT protestų skyriuje (2010 m. birželio 25 d. Sprendimo MIP Metro / VRDT – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, EU:T:2010:256, 51 punktas). Todėl ieškovės prašymas, kad VRDT ir įstojusi į bylą šalis, kurios pralaimėjo bylą, padengtų bylinėjimosi išlaidas, įskaitant per procedūrą VRDT patirtas išlaidas, gali būti patenkintas tik dėl būtinųjų išlaidų, kurių ieškovė patyrė per procedūrą VRDT apeliacinėje taryboje.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
               nusprendžia:

                        1.

                           Panaikinti 2008 m. spalio 16 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 7/2008‑1).

                        2.

                           Priteisti iš VRDT ir ESPN Sports Media Ltd bylinėjimosi išlaidas, kurias Formula One Licensing BV patyrė per procesus Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme, ir išlaidas, kurias ji patyrė per procedūrą VRDT apeliacinėje taryboje.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Paskelbta 2014 m. gruodžio 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų


2014 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Peek & Cloppenburg KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Žodinis prekių ženklas „Peek & Cloppenburg“ – Kito komercinio pavadinimo „Peek & Cloppenburg“ savininko protestas – Atsisakymas registruoti.#Sujungtos bylos C-325/13 P ir C-326/13 P.


1998 m. vasario 17 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Pantochim SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Ieškinys dėl neveikimo - Nereikalingumas priimti sprendimą - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-107/96.