title: 2011 m. gruodžio 21 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration prieš Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État - Prancūzija. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą - Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga - Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 - 3 straipsnis - Struktūriniai fondai - Reglamentas (EEB) Nr. 2052/88 - Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 - Perkančioji organizacija, struktūrinių fondų subsidijos gavėja - ERPF subsidijos gavėjo viešųjų pirkimų taisyklių nesilaikymas - Sąjungos subsidijos išieškojimo pareigos, esant pažeidimui, pagrindas - Pažeidimo sąvoka - Nuolat daromo pažeidimo sąvoka - Išieškojimo būdai - Senaties terminas - Ilgesnis nacionalinis senaties terminas - Proporcingumo principas. # Byla C-465/10.

text:
      Byla C‑465/10
      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      prieš
      Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre
      (Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 – 3 straipsnis – Struktūriniai fondai – Reglamentas (EEB) Nr. 2052/88 – Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 – Perkančioji organizacija struktūrinių fondų subsidijos gavėja – ERPF subsidijos gavėjo viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas – Sąjungos subsidijos išieškojimo pareigos, esant pažeidimui, pagrindas – Pažeidimo sąvoka – Nuolat daromo pažeidimo sąvoka – Išieškojimo būdai – Senaties terminas – Ilgesnis nacionalinis senaties terminas – Proporcingumo principas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ekonominė ir socialinė sanglauda – Struktūrinė parama – Finansavimas iš Bendrijos lėšų – Finansinės paramos teikimo nutraukimas
            dėl pažeidimų – Pareiga išieškoti – Teisinis pagrindas
      (Tarybos reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio 1 dalis ir Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka; Tarybos
            direktyva 92/50)
      2.        Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Reglamentas dėl Sąjungos finansinių interesų apsaugos – Pažeidimas – Sąvoka
      (Tarybos reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnis; Tarybos direktyva 92/50)
      3.        Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Reglamentas dėl Sąjungos finansinių interesų apsaugos – Nuolat daromas pažeidimas – Senaties
            terminas – Nutraukiantis veiksmas
      (Tarybos reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies antra ir trečia pastraipos; Tarybos direktyva 92/50)
      4.        Europos Sąjungos nuosavi ištekliai – Reglamentas dėl Sąjungos finansinių interesų apsaugos – Patraukimas atsakomybėn už pažeidimus
            – Senaties terminas
      (Tarybos reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalis)
      1.        Reglamento Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos
         koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais,
         įgyvendinimo nuostatas, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2082/93, 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka kartu su Reglamento
         Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų
         banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2081/93, 7 straipsnio 1 dalimi,
         sudaro teisinį pagrindą, leidžiantį nacionalinėms institucijoms nereikalaujant nacionalinėje teisėje nustatyto įgaliojimo
         iš gavėjo išieškoti visas Europos regioninės plėtros fondo subsidijas, motyvuojant tuo, kad šis gavėjas, kaip perkančioji
         organizacija, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/50 dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo taisyklių derinimo,
         iš dalies pakeistos Direktyva 93/36, nesilaikė šios direktyvos nuostatų, susijusių su viešojo paslaugų pirkimo sutarčių, kurių
         tikslas buvo įgyvendinti operaciją, kuriai gavėjas ir gavo šią subsidiją, sudarymu.

      (žr. 41 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Europos regioninės plėtros fondo subsidiją gavusios perkančiosios organizacijos nesilaikymas Direktyvoje 92/50 dėl viešojo
         paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo taisyklių derinimo, iš dalies pakeistoje Direktyva 93/36, numatytų viešojo pirkimo sutarčių
         sudarymo taisyklių sudarant sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo yra pažeidimas, kaip tai suprantama pagal Reglamentą
         Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos 1 straipsnį, net jei kompetentinga nacionalinė institucija,
         suteikdama šią subsidiją, negalėjo nežinoti, kad gavėjas jau apsisprendė dėl paslaugų teikėjo, kuriam patikės įgyvendinti
         subsidijuojamas priemones.

      (žr. 49 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Kadangi Europos regioninės plėtros fondo subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija, nesilaikė Direktyvos 92/50 dėl
         viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo taisyklių derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 93/36, viešojo pirkimo sutarties
         sudarymo taisyklių, kai sudarė sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo:

      – pažeidimas turi būti laikomas nuolat daromu pažeidimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų
         finansinių interesų apsaugos 3 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, todėl šioje nuostatoje numatytas ketverių metų senaties
         terminas, taikomas neteisėtai šiam gavėjui išmokėtos subsidijos susigrąžinimui, pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai neteisėtai
         sudaryta viešojo pirkimo sutartis buvo įvykdyta,

      – tikrinimo ataskaitos, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas, ir dėl to nacionalinė
         institucija raginama reikalauti grąžinti pervestas sumas, perdavimas subsidijos gavėjui yra veiksmas, pakankamai susijęs su
         „pažeidimo“ tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią
         pastraipą.

      (žr. 62 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
      4.        Įgyvendinant Reglamento Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos 3 straipsnio 3 dalimi suteiktą valstybių
         narių teisę, pagal proporcingumo principą draudžiama taikyti trisdešimties metų senaties terminą išieškant neteisėtai iš Sąjungos
         biudžeto gautą naudą.

      Iš tiesų, atsižvelgiant į Sąjungos finansinių interesų apsaugos tikslą, dėl kurio Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, jog
         ketverių ar net trejų metų senaties terminas pats savaime yra pakankamas, kad nacionalinės valdžios institucijos galėtų patraukti
         atsakomybėn asmenis už pažeidimus, kenkiančius šiems finansiniams interesams ir dėl kurių gali būti imamasi tokių priemonių,
         kaip antai neteisėtai gautos naudos išieškojimas, minėtoms valdžios institucijoms suteikiant trisdešimties metų terminą viršijama
         tai, kas yra būtina rūpestingai administracijai.

      (žr. 65 ir 66 punktus, rezoliucinės dalies 4 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2011 m. gruodžio 21 d.(*)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga – Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 – 3 straipsnis – Struktūriniai fondai – Reglamentas (EEB) Nr. 2052/88 – Reglamentas (EEB) Nr. 4253/88 – Perkančioji organizacija struktūrinių fondų subsidijos gavėja – ERPF subsidijos gavėjo viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas – Sąjungos subsidijos išieškojimo pareigos, esant pažeidimui, pagrindas – Pažeidimo sąvoka – Nuolat daromo pažeidimo sąvoka – Išieškojimo būdai – Senaties terminas – Ilgesnis nacionalinis senaties terminas – Proporcingumo principas“
      Byloje C‑465/10
      dėl Conseil d'État (Prancūzija) 2010 m. liepos 5 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. rugsėjo 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      prieš
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (pranešėja) ir E. Jarašiūnas,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir B. Cabouat,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos A. Steiblytės ir J.‑P. Keppenne,
      susipažinęs su 2011 m. rugsėjo 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą iš esmės susijęs su 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95
         dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t.,
         p. 340) ir 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių
         fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis
         ir kitais esamais finansiniais instrumentais, įgyvendinimo nuostatas (OL L 374, p. 1), iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d.
         Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93 (OL L 193, p. 20, toliau – Reglamentas Nr. 4253/88), išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration (vidaus reikalų, užjūrio teritorijų, savivaldos ir imigracijos ministras, toliau – ministras) ir Chambre de commerce et industrie de l’Indre (Endro departamento prekybos ir pramonės rūmai, toliau – Endro PPR) dėl, be kita ko, pastarųjų iš Europos regioninės plėtros
         fondo (ERPF) gautos subsidijos (toliau – ERPF subsidija) grąžinimo.

       Teisinis pagrindas
       Struktūrinių fondų reglamentavimas
      3        1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos
         koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais
         (OL L 185, p. 9), iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2081/93 (OL L 193, p. 5, toliau – Reglamentas
         Nr. 2052/88), 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Suderinamumas ir kontrolė
      „1. Struktūrinių fondų, [Europos investicinio banko (EIB)] ar kitų esamų finansinių instrumentų finansuojamos priemonės turi
         atitikti Sutarčių nuostatas, jų pagrindu priimtus teisės aktus ir Bendrijos politiką, įskaitant susijusią su <...> viešųjų
         pirkimų sutarčių sudarymu <...>.“

      4        Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnyje numatyta:

      „Finansų kontrolė
      „1. Siekdamos užtikrinti viešųjų ar privačių iniciatorių veiksmų sėkmę, įgyvendindamos veiksmus valstybės narės imasi priemonių,
         reikalingų:

      –        reguliariai tikrinti, ar Bendrijos finansuojamos priemonės vykdomos teisingai,
      –        užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos,
      –        išieškoti lėšas, prarastas dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo. Išskyrus atvejus, kai valstybė narė ir (arba) tarpininkas ir (arba)
         iniciatorius įrodo, kad jie nėra atsakingi už piktnaudžiavimą ar aplaidumą, valstybė narė yra subsidiariai atsakinga už nepagrįstai
         sumokėtų sumų grąžinimą. <...>

      Valstybės narės informuoja Komisiją apie siekiant šių tikslų priimtas priemones, visų pirma pateikia jai kontrolės ir valdymo
         sistemų, sukurtų siekiant veiksmingo veiklos įgyvendinimo, aprašymą. Jos reguliariai informuoja Komisiją apie administracinių
         ir teisminių procesų eigą.

      <...>“
      5        1994 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimo 94/1060/EB dėl Bendrojo programavimo dokumento, susijusio su Bendrijos struktūrine
         pagalba Centro regionui, susijusiam su 2 tikslu Prancūzijoje, patvirtinimo (tik tekstas prancūzų kalba yra autentiškas) (OL L 384,
         p. 83), 8 straipsnyje numatyta:

      „Bendrasis programavimo dokumentas turi būti vykdomas pagal Bendrijos teisės nuostatas ir ypač <...> Bendrijos direktyvas,
         koordinuojančias viešųjų pirkimų procedūras.“

       Direktyva 92/50/EEB
      6        1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322), iš dalies pakeistos 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva
         (OL L 199, p. 1) (toliau – Direktyva 92/50), 1 straipsnio a punkto pirmoje pastraipoje „viešojo paslaugų pirkimo sutartys“
         apibrėžiamos kaip atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurias raštu sudaro paslaugų teikėjas ir perkančioji organizacija,
         o šios direktyvos 1 straipsnio b punkto pirmoje pastraipoje nurodyta, kas iš esmės yra „perkančiosios organizacijos“ – tai
         valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, taip pat asociacijos, kurias
         sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų.

      7        Direktyvos 92/50 7 straipsnyje numatyta, kad ji galioja viešojo paslaugų pirkimo sutartims, kurių apskaičiuota vertė be pridėtinės
         vertės mokesčio yra ne mažesnė kaip 200 000 eurų.

       Reglamentas Nr. 2988/95
      8        Pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 ir 5 konstatuojamąsias dalis „<...> Bendrijų finansiniams interesams kenkiantys teisės aktai
         turi būti panaikinti visose srityse“ ir šiuo atžvilgiu „neteisėtą veiką ir jai taikomas administracines priemones bei už ją
         skiriamas nuobaudas nustato atskirų sektorių taisyklės pagal šį reglamentą“.

      9        Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnyje nustatyta:

      „1. Siekiant apsaugoti Europos Bendrijų finansinius interesus, šiuo reglamentu nustatomos bendrosios taisyklės, reglamentuojančios
         vienodus patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus.

      „Pažeidimas“ – tai bet kuris Bendrijos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės veiklos vykdytojo veiksmų ar
         neveikimo, dėl kurio Bendrijų bendrajam biudžetui ar jų valdomiems biudžetams padaroma žala sumažinant ar iš viso prarandant
         pajamas, gaunamas iš tiesiogiai Bendrijų vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas išlaidas.“

      10      Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje numatoma:

      „1. Patraukimo atsakomybėn senaties terminas – ketveri metai nuo tada, kai buvo padarytas 1 straipsnio 1 dalyje nurodytas
         pažeidimas. Atskirų sektorių taisyklėse gali būti nustatytas trumpesnis senaties terminas, tačiau ne trumpesnis kaip treji
         metai.

      Jeigu pažeidimai daromi nuolat ir pakartotinai, senaties terminas skaičiuojamas nuo tos dienos, kai pažeidimas buvo baigtas.
         Vykdant daugiametes programas, senaties terminas nesibaigia tol, kol visiškai nebaigiama programa.

      Senaties eiga nutrūksta, jeigu kompetentinga institucija imasi bet kokio su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu susijusio
         veiksmo, apie kurį pranešama atitinkamam asmeniui. Senaties eiga atsinaujina po kiekvieno ją nutraukusio veiksmo.

      <...>
      3. Valstybės narės išlaiko teisę taikyti ilgesnį laikotarpį nei atitinkamai numatyta <...> 1 <...> [dalyje].“
      11      Šio reglamento 4 straipsnio 1 ir 4 dalyse skelbiama:

      „1. Įvykdžius bet kokį pažeidimą, neteisingai įgyta nauda paprastai panaikinama:
      – įpareigojant sumokėti nustatytas sumas arba grąžinti neteisėtai įgytas sumas,
      <...>
      4. Šiame straipsnyje numatytos priemonės nelaikomos nuobaudomis.“
       Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      12      1995 m. gruodžio 5 d. Endro PPR prefektui pateikė prašymą suteikti ERPF subsidiją vykdyti vadinamajai „Objectif Entreprises“
         operacijai, kurios tikslas – ieškoti Prancūzijos ir užsienio investuotojų, galinčių įsisteigti Endro departamente.

      13      Dėl šio prašymo 1996 m. gruodžio 20 d. Endro prefektas ir Endro PPR pasirašė sutartį dėl iš viso 400 000 FRF (60 979, 60 euro)
         dydžio ERPF subsidijos suteikimo. Be kita ko, sutartyje buvo nuorodos į reglamentus Nr. 2081/93 ir 2082/93. Ši parama buvo
         pervesta dviem dalimis: pirmoji 100 000 FRF suma – 1997 m. gruodžio 17 d., o antroji 300 000 FRF suma – 1998 m. gruodžio 8 dieną.

      14      Taip pat iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad Endro PPR tai pačiai operacijai
         gavo dvi nacionalines subsidijas. Kitos vietos valdžios institucijos taip pat būtų turėjusios papildomai finansuoti šią operaciją.

      15      „Objectif Entreprises“ operacijos vykdymas buvo tikrinamas remiantis 2000 m. gegužės 9 d. Centro regiono prefekto laišku.
         Šis patikrinimas, atliktas 2000 m. birželio 14 d. Endro PPR patalpose, buvo užbaigtas parengus 2001 m. kovo 14 d. ataskaitą,
         kuri 2001 m. liepos 18 d. perduota Endro PPR. Šioje ataskaitoje, pavadintoje „Europos struktūrinių fondų panaudojimo auditas“,
         be kita ko, buvo padaryta išvada, kad buvo nesilaikoma viešųjų pirkimų reglamentavimo, kiek tai susiję su Endro PPR sudaryta
         sutartimi su bendrove DDB-Needham dėl šios operacijos vykdymo.

      16      Šiuo atžvilgiu šioje ataskaitoje buvo nurodyta, kad Endro PPR organizavo konkurso procedūrą, apie kurią buvo paskelbta 1995 m.
         lapkričio 4 d. bulletin officiel des annonces des marchés publics (B.O.A.M.P.). Iš šios ataskaitos taip pat matyti, kad 1995 m. gruodžio 8 d. susirinkusi Endro PPR konkurso komisija nusprendė
         sudaryti aptariamą sutartį su bendrove DDB-Needham, nurodžiusi, kad turi būti pasirinktas šis, o ne vienintelis kitas pasiūlymas, nes ši bendrovė pasiūlė gero turinio ir mažesnių
         sąnaudų projektą.

      17      Tačiau ataskaitoje buvo nurodyta, kad, pirma, Endro PPR ir bendrovės DDB-Needham sudarytoje sutartyje nebuvo pasirašymo datos ir, antra, operacijos bylos santraukos raštą 1995 m. rugsėjo 27 d. Endro PPR
         nusiuntė Endro prefektui ir jame nurodė, kad „[Endro PPR] pasirinko agentūrą DDB-Needham“.

      18      Šioje ataskaitoje taip pat buvo padaryta išvada, kad „šie duomenys leidžia manyti, jog vėliau atliktos konkurso procedūros
         tikslas buvo tik formaliai įtvirtinti jau pagal sutartį (be datos) egzistavusią teisinę situaciją“. Kadangi datų nesutapimas
         de facto reiškė pažeidimą, toje pačioje ataskaitoje buvo nurodyta, kad jei būtų buvę laikomasi viešojo pirkimo sutarties sudarymo
         taisyklių, visų pirma paskelbimo Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje, būtų buvę galima gauti analogišką pasiūlymą už mažesnę kainą. Todėl šios ataskaitos autoriai mano, kad ši hipotezė galėjo
         pateisinti reikalavimą grąžinti visą ERPF subsidiją.

      19      2002 m. sausio 23 d. sprendimu Endro prefektas nurodė Endro PPR, kad atsižvelgiant į tai, jog nebuvo laikomasi viešojo pirkimo
         sutarties sudarymo taisyklių samdant paslaugų teikėją, atsakingą už „Objectif Entreprises“ operacijos vykdymą, subsidijos,
         ypač gautos iš ERPF, turi būti grąžintos.

      20      Endro PPR pateikė skundą dėl Endro prefekto mokėjimo reikalavimų vykdymo, atitinkantį reikalaujamas sumas. Šis skundas buvo
         atmestas numanomu regiono Trésorier‑payeur général (vyriausiojo iždininko) sprendimu.

      21      Endro PPR pareiškė ieškinius dėl 2002 m. sausio 23 d. Endro prefekto sprendimo panaikinimo tribunal administratif de Limoges (Limožo administracinis teismas), kuris juos atmetė 2004 m. birželio 3 d. sprendimais.

      22      Nagrinėdamas Endro PPR apeliacinį skundą cour administrative d’appel de Bordeaux (Bordo apeliacinis administracinis teismas) 2007 m. birželio 12 d. sprendimu panaikino šiuos sprendimus ir, be kita ko, 2002 m.
         sausio 23 d. Endro prefekto spendimą bei jo mokėjimų reikalavimus. Šiuo atžvilgiu šis teismas nusprendė, kad Endro prefektūros
         tarnybos buvo informuotos laišku, kurį 1995 m. rugsėjo 27 d. joms išsiuntė Endro PPR, apie pastarųjų pasirinkimą pasinaudoti
         bendrovės DDB-Needham paslaugomis. Šios tarnybos buvo informuotos apie pasirinkimą iki konkurso paskelbimo, nes, pirma, konkurso komisija, pasiūliusi
         pritarti šios bendrovės kandidatūrai, susirinko 1995 m. gruodžio 8 d., ir, antra, sutartis buvo pasirašyta 1996 m. gegužės
         29 d. dalyvaujant Endro prefektui.

      23      Konstatavęs, kad Endro PPR nepaisė viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, jiems taikytinų vykdant viešąjį pirkimą,
         apie kurį, be to, nebuvo paskelbta Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje, cour administrative d’appel de Bordeaux (Bordo administracinis apeliacinis teismas) vis dėlto nusprendė, kad tarp Endro prefekto ir Endro PPR sudaryta sutartis dėl
         ERPF subsidijos suteikimo visiškai nebuvo susijusi su viešuoju pirkimu, joje nebuvo numatytas reikalavimas pateikti visus
         dokumentus, leidžiančius patikrinti, ar laikomasi viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, ir galiausiai, kad nei Reglamento
         Nr. 2988/95 tikslas, nei poveikis nebuvo susiję su galimybės nacionalinėms institucijoms suteikimu susigrąžinti Bendrijos
         fondų pagalbą nacionalinėje teisėje nenumatytais atvejais.

      24      Taigi cour administrative d’appel de Bordeaux nusprendė, kad, pirma, nei administracijos atsakovės nurodytose nuostatose, nei 1996 m. gruodžio 20 d. sutarties dėl ERPF
         subsidijos sąlygose nėra numatyta sąlyga subsidijai suteikti, pagal kurią galima Endro PPR sudaryta sutartis dėl šios operacijos
         įvykdymo turi atitikti viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisykles. Antra, šis teismas nurodė, kad jeigu valstybinės tarnybos
         1995 m. rugsėjo 27 d. buvo informuotos apie bendrovės DDB-Needham pasirinkimą prieš konkurso procedūros pradžią, neturi būti laikoma, kad vėliau suteiktoms subsidijoms implicitiškai turi
         būti taikoma ši sąlyga.

      25      2007 m. rugpjūčio 16 d. ministras pateikė kasacinį skundą Conseil d’État dėl 2007 m. birželio 12 d. cour administrative d’appel de Bordeaux sprendimo.

      26      Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1. Dėl teisinio pagrindo, lemiančio pareigą išieškoti Endro PPR suteiktą pagalbą, buvimo:
      Kai perkančioji organizacija, gavusi ERPF subsidijas, įgyvendindama subsidijuojamą priemonę nesilaikė vienos ar kelių viešojo
         pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, nors neginčijama, kad priemonė buvo tinkama šio fondo paramai gauti ir kad ji buvo įgyvendinta,
         ar kokia nors Bendrijos teisės nuostata, būtent įtvirtinta <...> Reglamente (EEB) Nr. 2052/88 ir <...> Reglamente (EEB) Nr. 4253/88,
         pagrindžia pareigą išieškoti subsidijas? Jei tokia nuostata yra, ar minėta pareiga galioja bet kokiam viešojo pirkimo sutarties
         sudarymo taisyklių pažeidimui, ar tik kai kuriems iš jų? Pastaruoju atveju kokiems?

      2. Jei bent į dalį pirmojo klausimo būtų atsakyta teigiamai [kiek tai susiję su nepagrįstai suteiktos pagalbos išieškojimo
         būdais]:

      a) Ar ERPF pagalbą gavusios perkančiosios organizacijos nesilaikymas vienos ar kelių viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių
         renkantis už subsidijuojamos priemonės įgyvendinimą atsakingą paslaugų teikėją yra pažeidimas, kaip tai suprantama pagal Reglamentą
         Nr. 2988/95? Ar aplinkybė, kad kompetentinga nacionalinė institucija sprendimo suteikti ERPF pagalbą priėmimo momentu negalėjo
         nežinoti, jog pagalbą gausiantis subjektas pažeidė viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisykles, dar iki pagalbos suteikimo
         pasamdęs už minėtos institucijos finansuojamos priemonės įgyvendinimą atsakingą paslaugų teikėją, gali turėti įtakos kvalifikuojant
         pažeidimą, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 2988/95?

      b) Jei į <...> 2 klausimo a dalį būtų atsakyta teigiamai ir atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismas 2009 m. sausio 29 d.
         [Sprendime] Hauptzollamt Hamburg-Jonas prieš Josef Vosding Schlacht, Kûhl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co, <...> nusprendė, jog Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnyje numatytas senaties terminas taikomas administracinėms priemonėms,
         kaip antai ūkio subjekto nepagrįstai gautos pagalbos išieškojimui dėl jo padarytų pažeidimų:

      –        ar senaties termino eigos pradžia reikia laikyti datą, kai pagalba buvo pervesta jos gavėjui, ar datą, kai šis panaudojo gautą
         subsidiją atsiskaitydamas su paslaugų teikėju, pasamdytu pažeidžiant vieną ar kelias viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisykles?

      –        ar senaties terminas nutrūksta, kai kompetentinga nacionalinė institucija persiunčia subsidijos gavėjui tikrinimo ataskaitą,
         kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas ir dėl to nacionalinė institucija raginama
         išieškoti pervestas sumas?

      –        kai valstybė narė pasinaudoja jai Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalimi suteikta galimybe taikyti ilgesnį senaties
         terminą, būtent kai Prancūzijoje taikomas bendrasis senaties terminas, ginčo aplinkybių atsiradimo metu nustatytas Civilinio
         kodekso 2262 straipsnyje, pagal kurį: „Tiek daiktine, tiek prievoline teise pagrįstiems ieškiniams taikomas trisdešimties
         metų senaties terminas <...>“, ar tokio termino atitiktį Bendrijos teisei ir, konkrečiai kalbant, proporcingumo principui,
         reikia vertinti atsižvelgiant į maksimalų senaties terminą, numatytą nacionalinės teisės akte, kuriuo naudojamasi kaip teisiniu
         pagrindu nacionalinės administracijos reikalavimui išieškoti lėšas, ar atsižvelgiant į konkrečiu atveju faktiškai taikomą
         terminą?

      c) Jei atsakymas į 2 klausimo a dalį būtų neigiamas, ar Bendrijos finansiniai interesai yra kliūtis teismui tokios, kaip antai
         nagrinėjama šioje byloje, pagalbos suteikimui taikyti nacionalines nuostatas dėl teises sukuriančių sprendimų atšaukimo, pagal
         kurias, išskyrus nebuvimo, apgaulingo gavimo ar gavėjo prašymo atvejus, administracija gali atšaukti teises sukuriantį individualų
         neteisėtą sprendimą tik per keturis mėnesius nuo jo priėmimo, tačiau su pagalbos teikimu susijusiame individualiame administraciniame
         sprendime gali būti numatytos naikinamosios sąlygos, kurių įvykdymas leidžia išieškoti pagalbą nenustatant jokių terminų;
         tačiau reikėtų patikslinti, kad Conseil d’État nusprendė, jog šią nacionalinę taisyklę reikia aiškinti taip, kad taikant Bendrijos teisės aktą nepagrįstai suteiktos pagalbos
         gavėjas ja gali remtis tik jei veikė sąžiningai?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      27      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokiomis aplinkybėmis, kaip
         antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka, skaitoma kartu su Reglamento
         Nr. 2053/88 7 straipsnio 1 dalimi, sudaro teisinį pagrindą, leidžiantį nacionalinėms institucijoms iš gavėjo išieškoti visas
         ERPF subsidijas, motyvuojant tuo, kad jis, kaip „perkančioji organizacija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/50, nesilaikė
         šios direktyvos nuostatų, susijusių su viešaisiais paslaugų pirkimais, kurių tikslas buvo įgyvendinti operaciją, kuriai gavėjas
         ir gavo šią subsidiją.

      28      Reikia priminti, kad pagrindinėje byloje konstatuota, jog Endro PPR buvo perkančioji organizacija, aptariamos viešojo paslaugų
         pirkimo sutarties suma buvo didesnė nei Direktyvos 92/50 7 straipsnyje nustatyta 200 000 eurų riba ir sudarydami šią sutartį
         Endro PPR nesilaikė tokios rūšies viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, būtent pasirinkdami
         rangovą prieš paskelbdami pranešimą apie konkursą, be to, šis pranešimas nebuvo paskelbtas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.

      29      Šiuo atžvilgiu pagal Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio 1 dalį, ar Bendrija finansuos projektą, priklauso nuo to, ar pagalbos
         gavėjas laikosi „paslaugų viešųjų pirkimų“ procedūrų, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/50, kai šis paramos gavėjas yra
         „perkančioji organizacija“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą, ir kai viešasis pirkimas, kuriuo pasinaudodamas pagalbos
         gavėjas tikisi įgyvendinti projektą, viršija Direktyvos 92/50 7 straipsnyje numatytą ribą (šiuo klausimu žr. 1998 m. sausio
         15 d. Sprendimo Mannesmann Anlagenbau Austria ir kt., C‑44/96, Rink. p. I‑73, 48 ir 49 punktus).

      30      Taikant Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalį valstybės narės, siekdamos užtikrinti viešųjų ar privačių iniciatorių
         veiksmų sėkmę, įgyvendindamos veiksmus imasi priemonių, reikalingų reguliariai tikrinti, ar Europos Sąjungos finansuojamos
         priemonės vykdomos teisingai, užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos bei išieškoti lėšas, prarastas dėl piktnaudžiavimo
         ar aplaidumo (2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt., C‑383/06–C‑385/06, Rink. p. I‑1561, 37 punktas).

      31      Kadangi iš Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio 1 dalies aiškiai matyti, kad iš Sąjungos biudžeto finansuojamos priemonės turi
         būti vykdomos visiškai pagal direktyvas, susijusias su viešaisiais pirkimais, Sąjungos subsidijos gavėjo, kaip „perkančiosios
         organizacijos“ Direktyvoje 92/50 numatytų taisyklių pažeidimas vykdant operaciją, kuriai skirta ši subsidija, yra Reglamento
         Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalyje numatytas pažeidimas, o šio gavėjo veiksmai, atsižvelgiant į atvejį, turi būti kvalifikuojami
         kaip „piktnaudžiavimas“ ar „aplaidumas“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

      32      Taikant Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, skaitomą kartu su Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio
         1 dalimi, jei ERPF finansuojamų priemonių tyrimas atskleidžia šių priemonių atlikimo sąlygų, šiuo atveju sąlygos, susijusios
         su tuo, ar laikomasi viešuosius pirkimus reglamentuojančių Sąjungos teisės aktų, kai finansavimo gavėjas yra perkančioji organizacija,
         pažeidimą, valstybė narė, kuri suteikė ERPF finansinę paramą, siekdama užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos, gali
         atšaukti šią paramą ir pareikalauti iš gavėjo grąžinti finansavimą (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 22 d. Sprendimo COPPI, C‑271/01, Rink. p. I‑1029, 48 punktą).

      33      Šiuo atžvilgiu teisinis pagrindas išieškoti yra Reglamentas Nr. 4253/8, o ne Reglamentas Nr. 2988/95, kuriame nustatytos tik
         bendrosios kontrolės ir sankcijų, siekiant apsaugoti Sąjungos finansinius interesus, taisyklės. Taigi išieškoma turi būti
         remiantis minėto reglamento 23 straipsnio 1 dalimi (žr. minėto Sprendimo Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt. 39 punktą).

      34      Tačiau reikia priminti, kad bet kokia valstybės narės diskrecija dėl reikalavimo ar atsisakymo reikalauti grąžinti nepagrįstai
         ar neteisėtai išmokėtas Bendrijos lėšas tikslingumo būtų nesuderinama su Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies pirmoje
         pastraipoje administracinėms institucijoms nustatyta pareiga išreikalauti nepagrįstai ar neteisėtai sumokėtas lėšas (žr. minėto
         Sprendimo Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt. 38 punktą).

      35      Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalimi valstybėms narėms nustatoma pareiga, nereikalaujant nacionalinėje
         teisėje nustatyto įgaliojimo, išreikalauti dėl pažeidimų ar aplaidumo prarastas lėšas (žr. minėto Sprendimo Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening ir kt. 40 punktą).

      36      Kalbant apie šį aspektą, reikia pastebėti, kaip tai padarė Prancūzijos vyriausybė, kad dėl tokio pažeidimo neteisėtai gautos
         lėšos gali būti laikomos gavėjo „prarastomis dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Iš
         tiesų, kalbant apie pareigą išieškoti „dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo prarastas lėšas“, Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio
         1 dalyje toliau pabrėžiama, kad, išskyrus atvejus, kai valstybė narė ir (arba) tarpininkas ir (arba) iniciatorius įrodo, kad
         jie neatsako už piktnaudžiavimą ar aplaidumą, valstybė narė yra subsidiariai atsakinga už „nepagrįstai sumokėtų sumų“ grąžinimą.
         Taigi šioje nuostatoje šios dvi sąvokos sujungiamos.

      37      Pagrindinėje byloje taip pat kyla klausimas, ar vykdant veiksmus, kai subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija, nepaiso
         viešiesiems pirkimams taikomų taisyklių, nacionalinė valdžios institucija gali, remdamasi Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio
         1 dalies trečia įtrauka, reikalauti grąžinti visą šią subsidiją, nors iš dalies ERPF finansuojamos priemonės buvo iš tiesų
         įvykdytos.

      38      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad, pirma, pažeidus pareigas, kurių laikytis labai svarbu, siekiant gero Bendrijos sistemos
         funkcionavimo, kaip antai, kylančio iš Direktyvos 92/50, kiek tai susiję su ERPF finansuojamų priemonių vykdymu, galima netekti
         Sąjungos teisės aktuose numatytos teisės (šiuo klausimu žr. 1995 m. spalio 12 d. Sprendimo Cereol Italia, C‑104/94, Rink. p. I‑2983, 24 punktą; 2002 m. sausio 24 d. Sprendimo Conserve Italia prieš Komisiją, C‑500/99 P, Rink. p. I‑867, 100–102 punktus ir 2004 m. gruodžio 16 d. Nutarties APOL ir AIPO prieš Komisiją, C‑222/03 P, 53 punktą).

      39      Antra, dėl piktnaudžiavimo ar aplaidumo prarastų sumų išieškojimas turėtų būti taikomas tik tais atvejais, kai nebuvo įgyvendintos
         visos iš struktūrinių fondų finansuojamos priemonės ar jų dalis (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Comunità montana della Valnerina prieš Komisiją, C‑240/03 P, Rink. p. I‑731, 77 punktą).

      40      Nors, aišku, negalima atmesti galimybės, kaip tai pažymi Komisija, jog taikant proporcingumo principą nustačius nedidelį pažeidimą
         būtų grąžinama tik dalis išmokėtų lėšų, reikia priminti, kad bet kuriuo atveju, jei vykdant ERPF finansuojamas priemones konstatuojama,
         jog gavėjas padarė vieną iš pagrindinių pareigų, numatytų Direktyvoje 92/50, pažeidimą, kaip antai susijusį su sprendimu sudaryti
         sutartį prieš pradedant konkurso procedūrą, be to, pranešimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje nepaskelbimu, galimybė, kad už tokį pažeidimą bus baudžiama visiškai nutraukiant pagalbos mokėjimą, yra vienintelė, kuri galėtų
         turėti geram struktūrinių fondų valdymui būtiną atgrasantį poveikį (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Conserve Italia prieš Komisiją 101 punktą).

      41      Atsižvelgiant į tai, kas minėta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos
         pagrindinėje byloje, Reglamento Nr. 4253/88 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka, skaitoma kartu su Reglamento Nr. 2052/88
         7 straipsnio 1 dalimi, sudaro teisinį pagrindą, leidžiantį nacionalinėms institucijoms nereikalaujant nacionalinėje teisėje
         nustatyto įgaliojimo iš gavėjo išieškoti visas ERPF subsidijas, motyvuojant tuo, kad jis, kaip „perkančioji organizacija“,
         kaip tai suprantama pagal Direktyvą 92/50, nesilaikė šios direktyvos nuostatų, susijusių su viešaisiais paslaugų pirkimais,
         kurių tikslas buvo įgyvendinti operaciją, kuriai gavėjas ir gavo šią subsidiją.

       Dėl antrojo klausimo a punkto
      42      Antrojo klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ERPF subsidiją gavusios
         perkančiosios organizacijos nesilaikymas Direktyvoje 92/50 numatytų viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarant
         sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo yra „pažeidimas“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnį,
         ir, atsakius į šį klausimą teigiamai, ar aplinkybė, kad kompetentinga nacionalinė institucija, suteikusi šią subsidiją, negalėjo
         nežinoti, jog gavėjas jau apsisprendė dėl paslaugų teikėjo, kuriam patikės įgyvendinti subsidijuojamą priemonę, turi įtakos
         tokiam kvalifikavimui.

      43      Pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnį pažeidimas yra bet kuris Sąjungos teisės aktų nuostatų pažeidimas, susijęs su ekonominės
         veiklos vykdytojo veiksmais ar neveikimu, dėl kurio Sąjungos bendrajam biudžetui ar jos valdomiems biudžetams padaroma žala
         sumažinant ar iš viso prarandant pajamas, gaunamas iš tiesiogiai Sąjungos vardu surinktų nuosavų lėšų, arba darant nepagrįstas
         išlaidas.

      44      „Pažeidimo“ sąvoka, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 2988/95, reiškia bet kurį Sąjungos teisės aktų nuostatų pažeidimą,
         atsirandantį iš ekonominės veiklos vykdytojo veiksmų ar neveikimo, todėl šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje
         numatyta senaties taisyklė netaikoma patraukiant atsakomybėn už pažeidimus, padarytus dėl nacionalinės valdžios institucijų
         klaidų suteikiant finansinę paramą Sąjungos vardu ir iš jos biudžeto (šiuo klausimu žr. 2009 m. sausio 15 d. Sprendimo Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank, C‑281/07, Rink. p. I‑91, 20–22 punktus).

      45      Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nepaisant viešosios teisės reglamentuojamo juridinio asmens
         statuso, Endro PPR, kaip subsidijos iš Sąjungos biudžeto gavėjai, siekiant taikyti Reglamentą Nr. 2988/95, gali būti prilyginti
         veiklos vykdytojui, kuris kaltinamas pažeidęs Sąjungos teisės nuostatą. Tačiau šiuo atžvilgiu yra aišku, kad tariamas viešojo
         pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, pažeidimas kyla iš Endro PPR veiksmų, o ne iš valdžios institucijos,
         kuri jiems suteikė ERPF subsidiją Sąjungos vardu ir iš jos biudžeto.

      46      Tiek, kiek ir, kaip matyti būtent iš Reglamento Nr. 2052/88 7 straipsnio 1 dalies, iš struktūrinių fondų neturi būti finansuojami
         veiksmai, vykdomi pažeidžiant Direktyvą 92/50, dėl ERPF subsidijos gavėjo, kaip perkančiosios organizacijos, viešųjų paslaugų
         pirkimų, siekiant įgyvendinti subsidijuojamas priemones, taisyklių pažeidimo būtų patiriamos nepagrįstos išlaidos ir taip
         padaroma žala Sąjungos biudžetui.

      47      Iš tiesų reikia pabrėžti, kad net tikslaus finansinio poveikio neturintys pažeidimai gali labai paveikti finansinius Sąjungos
         interesus (žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Airija prieš Komisiją, C‑199/03, Rink. p. I‑8027, 31 punktą).

      48      Aplinkybė, kad kompetentingas valdžios institucijas subsidijos gavėjas informavo apie rangovo pasirinkimą prieš konkurso procedūros,
         susijusios su aptariamos sutarties sudarymu, pradžią, savaime neturi įtakos „pažeidimo“ kvalifikavimui, kaip tai suprantama
         pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio antrą pastraipą (pagal analogiją žr. 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo Emsland-Stärke, C‑94/05, Rink. p. I‑2619, 62 punktą).

      49      Atsižvelgiant į tai, kas minėta, į antrojo klausimo a punktą reikia atsakyti taip, kad ERPF subsidiją gavusios perkančiosios
         organizacijos nesilaikymas Direktyvoje 92/50 numatytų viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarant sutartį dėl subsidijuojamų
         priemonių vykdymo yra „pažeidimas“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnį, net jei kompetentinga nacionalinė
         institucija, suteikusi šią subsidiją, negalėjo nežinoti, kad gavėjas jau apsisprendė dėl paslaugų teikėjo, kuriam patikės
         įgyvendinti subsidijuojamas priemones.

       Dėl antrojo klausimo b punkto pirmos ir trečios įtraukų
      50      Antrojo klausimo b punkto pirma ir antra įtraukomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori iš esmės sužinoti,
         nuo kada tokiomis aplinkybėmis, kai ERPF subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija, sudarydamas sutartį dėl subsidijuojamų
         priemonių vykdymo, nesilaikė viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, pradedamas skaičiuoti
         ketverių metų senaties terminas, numatytas Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, ir jei toks terminas
         nutrūksta, pagal šio 3 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą kompetentinga nacionalinė institucija persiunčia subsidijos gavėjui
         tikrinimo ataskaitą, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas ir dėl to pripažįstama,
         kad nacionalinė institucija gali reikalauti grąžinti pervestas sumas.

      51      Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 2988/95 1 straipsnio 1 dalyje nustatomos „bendrosios taisyklės, reglamentuojančios vienodus
         patikrinimus ir administracines priemones bei nuobaudas už Bendrijos teisės aktų pažeidimus“, ir, kaip matyti iš šio reglamento
         trečios konstatuojamosios dalies, tam, kad „<...> Bendrijų finansiniams interesams kenkiantys teisės aktai turi būti panaikinti
         visose srityse“.

      52      Priimdamas Reglamentą Nr. 2988/95, ypač jo 3 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė įtvirtinti
         bendrą šiai sričiai taikomą senaties termino taisyklę, kuria siekė apibrėžti visose valstybėse narėse taikomą minimalų terminą
         ir atsisakyti galimybės susigrąžinti iš Sąjungos biudžeto neteisėtai gautas sumas, nuo pažeidimo, susijusio su ginčijamoms
         išmokoms, padarymo praėjus ketveriems metams (2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Corman, C‑131/10, Rink. p. I‑0000, 39 punktas ir 2011 m. gegužės 5 d. Sprendimo Ze Fu Fleischhandel et Vion Trading, C‑201/10 ir C‑202/10, Rink. p. I‑0000, 24 punktas).

      53      Ši senaties taisyklė taikoma šio reglamento 4 straipsnyje numatytiems pažeidimams, kurie kelia grėsmę Sąjungos finansiniams
         interesams (žr. 2004 m. birželio 24 d. Sprendimo Handlbauer, C‑278/02, Rink. p. I‑6171, 34 punktą ir minėto 2009 m. sausio 29 d. Sprendimo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb ir kt. 22 punktą).

      54      Pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į jos aplinkybes, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto senaties
         termino pradžios nustatymo klausimą, ar reikia laikytis pagalbos išmokėjimo gavėjui datos, ar datos, kai šis gavėjas panaudojo
         šią subsidiją atlygindamas paslaugų teikėjui, pasamdytam nesilaikant Direktyvoje 92/50 numatytų viešojo paslaugų pirkimo taisyklių.

      55      Šiuo atžvilgiu, kadangi Sąjungos biudžeto lėšos negali būti naudojamos priemonėms, vykdomoms pažeidžiant Direktyvos 92/50
         nuostatas, reikia nuspręsti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, gavėjui suteiktos lėšos
         tampa neteisėtos nuo momento, kai gavėjas pažeidžia šias nuostatas.

      56      Kalbant apie tokį viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, numatytų Direktyvoje 92/50, kuri buvo priimta siekiant panaikinti
         laisvo paslaugų teikimo kliūtis ir apsaugoti valstybėje narėje įsisteigusio veiklos vykdytojo, ketinančio teikti paslaugas
         perkančiosioms organizacijoms, įsisteigusioms kitose valstybėse narėse, interesus, pažeidimą (visų pirma žr. 2001 m. spalio
         18 d. Sprendimo SIAC Construction, C‑19/00, Rink. p. I‑7725, 32 punktą), reikia priminti, kad jei nesilaikoma Direktyvos 92/50 nuostatų, tai per visą sutarties,
         sudarytos pažeidžiant šios direktyvos nuostatas, vykdymo laiką kenkiama laisvam paslaugų teikimui (žr. 2003 m. balandžio 10 d.
         Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I‑3609, 36 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑503/04, Rink. p. I‑6153, 29 punktą).

      57      Iš tiesų, nors kai kurios direktyvų, susijusių su viešaisiais pirkimais, nuostatos leidžia valstybėms narėms palikti galioti
         sutarčių, sudarytų pažeidžiant šias direktyvas, pasekmes ir gina rangovo teisėtus lūkesčius, jų poveikis, nesusiaurinant vidaus
         rinką įsteigiančių Sutarties nuostatų taikymo srities, negali būti toks, kad perkančiosios organizacijos elgesys Sąjungos
         biudžeto atžvilgiu būtų pripažintas atitinkančiu Sąjungos teisę po tokių sutarčių sudarymo (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
         2003 m. balandžio 10 d. Komisija prieš Vokietiją 39 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Komisija prieš Vokietiją 33 punktą).

      58      Iš to matyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ERPF subsidijos gavėjo Direktyvoje 92/50
         nustatytų taisyklių pažeidimas įgyvendinant subsidijuojamas priemones, kai dėl tokio pažeidimo patiriamos nepagrįstos išlaidos
         ir daroma žala Sąjungos biudžetui, ir kuris tęsiasi per visą neteisėtai tarp paslaugų teikėjo ir šios subsidijos gavėjo sudarytos
         sutarties vykdymo laiką, turi būti laikomas „pažeidimu, daromu nuolat“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
         1 dalies antrą pastraipą.

      59      Pagal šią nuostatą senaties terminas, taikomas neteisėtai gavėjui išmokėtos subsidijos išieškojimui, pradedamas skaičiuoti
         nuo dienos, kai pažeidimas buvo baigtas. Todėl aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, tiek, kiek sutartis,
         susijusi su ERPF subsidijuojamų priemonių vykdymu, nebuvo nutraukta, bet buvo įvykdyta, Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
         1 dalies pirmoje pastraipoje numatytas ketverių metų senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai neteisėtai sudaryta
         viešojo pirkimo sutartis buvo įvykdyta.

      60      Kalbant apie klausimą, ar patikrinimo ataskaitos, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių pažeidimas,
         perdavimas yra su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu susijęs veiksmas, dėl kurio gali nutrūkti senaties eiga pagal
         Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą, reikia priminti, kad paprastai senaties terminas atlieka teisinio
         saugumo funkciją ir kad tokia funkcija nebūtų visiškai įgyvendinama, jei Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalyje nurodytas
         senaties terminas galėtų būti nutraukiamas dėl kiekvieno nacionalinės administracijos bendro patikrinimo, neturinčio ryšio
         su įtariamais pažeidimais, pakankamai glaudžiai susijusiais su nurodytomis operacijomis (žr. minėto Sprendimo Handlbauer 40 punktą).

      61      Vis dėlto, kai nacionalinės valdžios institucijos pateikia asmeniui ataskaitą apie nustatytą jo padarytą pažeidimą, susijusį
         su konkrečia operacija, prašymą pateikti su šia operacija susijusios papildomos informacijos ar taiko jam su šia operacija
         susijusią sankciją, jos imasi pakankamai konkrečių veiksmų, susijusių su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu, kaip tai
         suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią pastraipą (2010 m. spalio 28 d. Sprendimo SGS Belgium ir kt., C‑367/09, Rink. p. I‑0000, 69 punktas).

      62      Atsižvelgiant į tai, kas minėta, į antrojo klausimo b punkto pirmą ir antrą įtraukas reikia atsakyti taip, kad tokiomis aplinkybėmis,
         kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ERPF subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija, nesilaikė Direktyvos
         92/50 viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių, kai sudarė sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo:

      –        aptariamas pažeidimas turi būti laikomas „pažeidimu, daromu nuolat“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
         1 dalies antrą pastraipą, ir todėl šioje nuostatoje numatytas ketverių metų senaties terminas, taikomas neteisėtai šiam gavėjui
         išmokėtos subsidijos išieškojimui, pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai neteisėtai sudaryta viešojo pirkimo sutartis buvo
         įvykdyta,

      –        tikrinimo ataskaitos, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas, ir dėl to nacionalinė
         institucija raginama reikalauti grąžinti pervestas sumas, perdavimas subsidijos gavėjui yra veiksmas, pakankamai susijęs su
         „pažeidimo“ tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią
         pastraipą.

       Dėl antrojo klausimo b punkto trečios įtraukos
      63      Antrojo klausimo b punkto trečioje įtraukoje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar atsižvelgiant
         į proporcingumo principą valstybė narė gali išieškodama neteisėtai iš Sąjungos biudžeto gautą naudą išieškojimui taikyti trisdešimties
         metų senaties terminą, kaip ilgesnį senaties terminą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalį.

      64      Esant šioje nuostatoje numatytai galimybei, valstybės narės išlaiko didelę diskreciją nustatyti ilgesnius senaties terminus,
         kuriuos ketina taikyti, kai padaromas Sąjungos finansiniams interesams kenkiantis pažeidimas (minėto Sprendimo Corman 54 punktas).

      65      Tačiau, atsižvelgiant į Sąjungos finansinių interesų apsaugos tikslą, dėl kurio Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, jog ketverių
         ar net trejų metų senaties terminas pats savaime yra pakankamai ilgas, kad nacionalinės valdžios institucijos galėtų patraukti
         atsakomybėn asmenis už pažeidimus, kenkiančius šiems finansiniams interesams ir dėl kurių gali būti imamasi tokių priemonių,
         kaip antai neteisėtai gautos naudos išieškojimas, minėtoms valdžios institucijoms suteikiant 30 metų terminą viršijama tai,
         kas yra būtina rūpestingai administracijai (žr. minėto Sprendimo Ze Fu Fleischhandel et Vion Trading 43 punktą).

      66      Taigi į antrojo klausimo b punkto trečią įtrauką reikia atsakyti taip, kad įgyvendinant Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
         3 dalimi suteiktą valstybių narių teisę, pagal proporcingumo principą draudžiama taikyti trisdešimties metų senaties terminą
         išieškant neteisėtai iš Sąjungos biudžeto gautą naudą.

       Dėl antrojo klausimo c punkto
      67      Šis klausimas buvo pateiktas tik tokiu atveju, jei būtų neigiama atsakyta į antrojo klausimo a punktą.

      68      Atsižvelgiant į atsakymą į šį paskutinį klausimą, nereikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         antrojo klausimo c punktą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      69      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, 1988 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4253/88,
            nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų veiklos koordinavimo tarpusavyje,
            taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais, įgyvendinimo nuostatas, iš
            dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2082/93, 23 straipsnio 1 dalies trečia įtrauka, skaitoma
            kartu su 1988 m. birželio 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2052/88 dėl struktūrinių fondų uždavinių, jų efektyvumo bei jų
            veiklos koordinavimo tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais,
            iš dalies pakeisto 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2081/93, 7 straipsnio 1 dalimi, sudaro teisinį pagrindą,
            leidžiantį nacionalinėms institucijoms nereikalaujant nacionalinėje teisėje nustatyto įgaliojimo iš gavėjo išieškoti visas
            Europos regioninės plėtros fondo (ERPF) subsidijas, motyvuojant tuo, kad jis, kaip „perkančioji organizacija“, kaip tai suprantama
            pagal 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvą 92/50 dėl viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių derinimo, iš dalies
            pakeistos 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva, nesilaikė šios direktyvos nuostatų, susijusių su viešaisiais paslaugų
            pirkimais, kurių tikslas buvo įgyvendinti operaciją, kuriai gavėjas ir gavo šią subsidiją.
      2.      ERPF subsidiją gavusios perkančiosios organizacijos nesilaikymas Direktyvoje 92/50, iš dalies pakeistoje Direktyva 93/36,
            numatytų viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarant sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo yra „pažeidimas“,
            kaip tai suprantama pagal 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamentą (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių
            interesų apsaugos 1 straipsnio, net jei kompetentinga nacionalinė institucija, suteikdama šią subsidiją, negalėjo nežinoti,
            kad gavėjas jau apsisprendė dėl paslaugų teikėjo, kuriam patikės įgyvendinti subsidijuojamas priemones.
      3.      Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ERPF subsidijos gavėjas, kaip perkančioji organizacija,
            nesilaikė Direktyvos 92/50, iš dalies pakeistos Direktyva 93/36, viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių sudarydamas
            sutartį dėl subsidijuojamų priemonių vykdymo:
      –        aptariamas pažeidimas turi būti laikomas „pažeidimu, daromu nuolat“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio
            1 dalies antrą pastraipą, ir todėl šioje nuostatoje numatytas ketverių metų senaties terminas, taikomas išieškant neteisėtai
            šiam gavėjui išmokėtą subsidiją, pradedamas skaičiuoti nuo dienos, kai neteisėtai sudaryta viešojo pirkimo sutartis buvo įvykdyta,
      –        tikrinimo ataskaitos, kurioje konstatuojamas viešojo pirkimo sutarties sudarymo taisyklių nesilaikymas, ir dėl to nacionalinė
            institucija raginama reikalauti grąžinti pervestas sumas, persiuntimas subsidijos gavėjui yra veiksmas, pakankamai susijęs
            su pažeidimo tyrimu ar teisminiu nagrinėjimu, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 1 dalies trečią
            pastraipą.
      4.      Įgyvendinant Reglamento Nr. 2988/95 3 straipsnio 3 dalimi suteiktą valstybių narių teisę, pagal proporcingumo principą draudžiama
            taikyti trisdešimties metų senaties terminą išieškant neteisėtai iš Sąjungos biudžeto gautą naudą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2008 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Austrijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 43 straipsnis - Nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis nustatytos bendrovių įregistravimo sąlygos naujųjų valstybių narių piliečių prašymu - Savarankiškumo pripažinimo procedūra.#Byla C-161/07.

text:
      Byla C‑161/07
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Austrijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 43 straipsnis – Nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis naujųjų valstybių narių piliečių prašymu nustatytos bendrovių įregistravimo sąlygos
         – Savarankiškumo pripažinimo procedūra“

      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Apribojimai
      (EB 43 ir EB 46 straipsniai)
      Valstybė narė, kurios nacionalinėse nuostatose numatyta, kad prekybos registre bendrijos arba bendrovės valstybių narių, įstojusių
         į Europos Sąjungą 2004 m. gegužės 1 d., išskyrus Maltos Respubliką ir Kipro Respubliką, piliečių, kurie yra ūkinės bendrijos
         dalyviai arba smulkūs ribotos atsakomybės bendrovės dalyviai, prašymu registruojamos tik Darbo rinkos tarnybai pripažinus
         jų savarankiškumą arba gavus pažymėjimą, kad jie neprivalo turėti darbo leidimo, nevykdo įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.
         Iš tiesų pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama savo teisės aktuose numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas
         asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo laisve, nei tos, kurios nustatytos jų pačių piliečiams. Todėl šis draudimas akivaizdžiai
         pažeidžiamas numatant, kad tik aštuonių naujų valstybių narių piliečiai, norėdami vykdyti minėtą veiklą, privalo atlikti papildomus
         formalumus, kurie netaikomi nacionaliniams subjektams.

      Skirtingas požiūris yra galimas, tik jei jis atitinka EB 46 straipsnyje numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą, pagal kurią
         diskriminacines priemones galima pateisinti tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos sumetimais. Šiuo atžvilgiu,
         net jei laisvam darbuotojų iš aštuonių naujų valstybių narių judėjimui taikomų pereinamojo laikotarpio taisyklių apėjimo pavojus
         lemtų viešosios tvarkos atitinkamoje valstybėje narėje sutrikdymą, pastaroji valstybė narė teisiškai neįrodė, nei kad ginčijamomis
         teisės nuostatomis siekiamam tikslui užtikrinti gerą darbo rinkos veikimą būtina numatyti bendrą išankstinio leidimo sistemą,
         taikomą visiems atitinkamiems aštuonių naujų valstybių narių ūkio subjektams, nei kad šio tikslo negalima pasiekti mažiau
         įsisteigimo laisvę ribojančiomis priemonėmis, todėl nagrinėjamas įsisteigimo teisės suvaržymas yra nepateisinamas.

      (žr. 28–30, 32, 38, 41–42 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 43 straipsnis – Nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis nustatytos bendrovių įregistravimo sąlygos naujųjų valstybių narių piliečių prašymu
         – Savarankiškumo pripažinimo procedūra“

      Byloje C‑161/07
      dėl 2007 m. kovo 23 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama E. Traversa ir G. Braun, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma
      Lietuvos Respublikos, atstovaujamos D. Kriaučiūno,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Austrijos Respubliką, atstovaujamą C. Pesendorfer ir M. Winkler, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Tizzano (pranešėjas), A. Borg Barthet ir J.‑J. Kasel,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. birželio 26 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2008 m. rugsėjo 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nustačiusi, jog prekybos registre bendrijos
         arba bendrovės valstybių narių, kurios įstojo į Europos Sąjungą 2004 m. gegužės 1 d., išskyrus Kipro Respubliką ir Maltos
         Respubliką (toliau – aštuonios naujos valstybės narės), piliečių prašymu registruojamos Darbo rinkos tarnybai (Arbeitsmarktservice, toliau – AMS) pripažinus jų savarankiškumą arba gavus pažymėjimą, kad jie neprivalo turėti darbo leidimo, Austrijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      2        Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos
         Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir
         sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33, toliau – stojimo aktas) 24 straipsnis
         išdėstytas taip:

      „Šio Akto V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII ir XIV prieduose išvardytos priemonės naujosiose valstybėse narėse taikomos
         tuose prieduose nustatytomis sąlygomis.“

      3        Šių priedų antraštinės dalies „Laisvas asmenų judėjimas“ 2 punkto pirmojoje pastraipoje numatyta, kad šio įstojimo momentu
         jau buvusios Europos Sąjungos valstybės narės gali toliau taikyti „nacionalines priemones <...>, reglamentuojančias (naujų
         valstybių narių) piliečių patekimą į jų darbo rinkas“ iki penkerių metų nuo įstojimo dienos laikotarpio pabaigos.

       Nacionalinė teisė
      4        Pagal 1975 m. kovo 20 d. Užsieniečių darbinės veiklos įstatymo (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. Nr. 218/1975) šiuo metu
         galiojančios redakcijos (BGBl. I, Nr. 99/2006, toliau – AuslBG) 32 a straipsnį kartu su 1 straipsnio 2 dalies l ir m punktais
         šis įstatymas taikomas aštuonių naujų valstybių narių piliečiams.

      5        AuslBG 2 straipsnio 2 dalyje darbinė veikla apibūdinama kaip veikla, vykdoma susiklosčius „darbo santykiams“ arba „santykiams,
         kurie tokiems priskiriami“.

      6        AuslBG 2 straipsnio 4 dalis išdėstyta taip:

      „Siekiant nustatyti, ar tai yra 2 dalyje numatyta veikla, būtina atsižvelgti į realų ekonominį turinį, o ne į išorinį aplinkybių
         vaizdą. Darbinė veikla 2 dalies prasme vykdoma tuomet, kai:

      1)      ūkinės bendrijos dalyvis, siekdamas šios bendrijos tikslo; arba
      2)      ribotos atsakomybės bendrovės dalyvis, kuriam priklausanti šios bendrovės dalis yra mažesnė nei 25 %, vykdo šios ūkinės bendrijos
         ar šios bendrovės naudai veiklą, kuri paprastai atliekama susiklosčius darbo santykiams, nebent AMS regioninis padalinys pateikus
         prašymą per tris mėnesius pripažintų, kad dalyvis asmeniškai daro didelę įtaką bendrijos arba bendrovės valdymui. Prašymo
         pateikėjui tenka įrodinėjimo našta. Pasibaigus minėtam terminui, veiklos galima imtis ir negavus minėto pažymėjimo. Jei prašymas
         atmestas po termino pabaigos, pradėtą veiklą būtina nedelsiant arba ne vėliau kaip kitą savaitę po pranešimo apie sprendimą
         nutraukti.“

      7        AuslBG 15 straipsnyje numatytos tokios atleidimo nuo reikalavimo turėti darbo leidimą sąlygos:

      „1.      Užsienietis, neturintis neterminuoto darbo leidimo (17 straipsnis), gali pateikti prašymą atleisti nuo reikalavimo turėti
         darbo leidimą:

      1)      jei jis per pastaruosius aštuonerius metus bent penkerius metus <...> nacionalinėje teritorijoje užsiėmė veikla, kuriai turėjo
         leidimą, ir jei jis yra teisėtai įsisteigęs <...>.

      <...>“
       Ikiteisminė procedūra
      8        Manydama, kad AuslBG 2 straipsnio 4 dalyje įtvirtintas savarankiškai dirbančių asmenų atskyrimo nuo samdomų darbuotojų metodas
         varžo EB 43 straipsniu garantuojamą įsisteigimo laisvę, 2005 m. kovo 21 d. Komisija šiuo klausimu išsiuntė oficialų pranešimą
         Austrijos valdžios institucijoms, kurios į jį atsakė 2005 m. gegužės 19 d. raštu, tvirtindamos pastarojo straipsnio nepažeidusios.

      9        2006 m. liepos 6 d. Komisija išsiuntė Austrijos Respublikai pagrįstą nuomonę, paragindama šią valstybę narę per du mėnesius
         nuo gavimo imtis būtinų priemonių, kad į šią nuomonę būtų tinkamai atsižvelgta. 2006 m. rugsėjo 7 d. Austrijos valdžios institucijos
         atsakė į minėtą nuomonę, nepakeisdamos savo pozicijos.

      10      Todėl Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

      11      2007 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Lietuvos Respublikai leista įstoti į šią bylą palaikyti Komisijos
         reikalavimus.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      12      Komisija tvirtina, kad nagrinėjamomis nacionalinės teisės nuostatomis aštuonių naujų valstybių narių piliečių, norinčių prekybos
         registre įregistruoti bendriją arba bendrovę, įpareigojimas gauti AMS pažymėjimą, kuriuo jie pripažįstami savarankiškai dirbančiais,
         arba pažymėjimą, kad jie neprivalo turėti darbo leidimo, yra nepateisinamas įsisteigimo laisvės suvaržymas.

      13      Komisijos argumentai iš esmės susiję su kaltinimu, kad AuslBG 2 straipsnio 4 dalyje numatyta savarankiškumo pripažinimo procedūra
         nesuderinama su EB 43 straipsniu, nes nedaugelis šių valstybių narių piliečių galėtų įrodyti, kad vykdė veiklą, kuriai turėjo
         leidimą, bent penkerius metus per aštuonerius metus prieš pateikdami prašymą, o tai yra būtina, norint būti atleistam nuo
         reikalavimo turėti darbo leidimą pagal AuslBG 15 straipsnį.

      14      Komisija pirmiausia tvirtina, kad pagal minėtą 2 straipsnio 4 dalį vienos iš minėtų valstybių narių pilietis laikomas samdomu
         darbuotoju, jei jis, būdamas ūkinės bendrijos arba ribotos atsakomybės bendrovės dalyvis, kuriam priklausanti šios bendrovės
         dalis yra mažesnė nei 25 %, vykdo „veiklą, kuri paprastai atliekama susiklosčius darbo santykiams“. Pagal šią nuostatą reikalaujant,
         kad toks dalyvis paneigtų tokią prezumpciją pateikdamas savarankiškumo įrodymų, ne tik leidimas vykdyti savarankišką veiklą
         susiejamas su papildoma sąlyga, kurios nereikalaujama iš kitų ūkio subjektų, bet ir trukdoma užsiimti šia ekonomine veikla,
         kol atliekama pažymėjimo išdavimo procedūra. Todėl atitinkamų ūkio subjektų iš aštuonių naujų valstybių narių įsisteigimo
         laisvė yra suvaržoma.

      15      Komisija toliau tvirtina, kad AuslBG 2 straipsnio 4 dalyje pateiktas apribojimas yra diskriminacinis, nes nagrinėjama procedūra
         taikoma naujų valstybių narių piliečiams remiantis jų pilietybe.

      16      Be to, šio apribojimo negalima pateisinti EB 46 straipsnyje numatytais viešosios tvarkos sumetimais Bendrijos teismo praktikos
         prasme, nes Austrijos Respublika neįrodė realios ir pakankamai didelės visuomenės pagrindiniam interesui kylančios grėsmės.

      17      Bet kuriuo atveju pareiga atlikti ginčijamą pripažinimo procedūrą nėra nei būtina, nei proporcinga, atsižvelgiant į šios valstybės
         narės nurodytą tikslą kovoti su galimu piktnaudžiavimu įsisteigimo laisve, neleidžiant jos iškreipti, siekiant apeiti laisvam
         darbuotojų judėjimui taikomus apribojimus.

      18      Nagrinėjama nuostata numatytas įrodinėjimo naštos perkėlimas, siekiant iš dalyvio gauti duomenų, kuriais remiantis būtų galima
         patikrinti, ar vykdoma ekonominė veikla tikrai yra nepriklausoma, priešingai nei tvirtina ši valstybė narė, nėra vienintelis
         galimas būdas paskatinti visus suinteresuotuosius asmenis bendradarbiauti. Iš tiesų, Komisijos nuomone, šio rezultato galima
         pasiekti kitais mažiau suvaržančiais būdais, pavyzdžiui, įstatymu numatant pareigą bendradarbiauti, galbūt su atitinkamai
         parinktomis sankcijomis.

      19      Be to, išankstinio leidimo procedūrą būtų galima pakeisti įregistravus bendrovę a posteriori atliekamu patikrinimu. Tuomet atitinkami savarankiškai dirbantys asmenys galėtų pradėti vykdyti savo veiklą, o kompetentingos
         valdžios institucijos – nurodyti ją nutraukti, jei patikrinusios nustatytų piktnaudžiavimą.

      20      Pateikdama gynybos argumentus, Austrijos Respublika iš esmės pradeda tuo, kad Komisija klaidingai pagrindė savo ieškinį EB 43 straipsniu
         garantuotos įsisteigimo laisvės pažeidimu. Iš tiesų, jos teigimu, AuslBG 2 straipsnio 4 dalyje numatyta pripažinimo procedūra
         priklauso laisvo darbuotojų judėjimo sričiai ir pagrįsta stojimo akto 24 straipsnyje numatyta valstybių narių galimybe pereinamuoju
         laikotarpiu apriboti naujų valstybių narių piliečių patekimą į darbo rinką.

      21      Išankstinio leidimo procedūra taikoma tik samdomiems darbuotojams ir „netikriems savarankiškai dirbantiems asmenims“, t. y.
         bendrijų arba bendrovių dalyviams, kurie  „neįprastai“ yra panašioje į samdomo darbuotojo padėtyje. Savarankiškai dirbantys
         asmenys, kaip antai bendrijos ar bendrovės dalyviai, kurie tik atlieka administravimo užduotis ir valdo turimas bendrijos
         ar bendrovės dalis, tačiau jos naudai nevykdo veiklos, paprastai atliekamos susiklosčius darbo santykiams, priešingai nei
         tvirtina Komisija, nepatenka į AuslBG 2 straipsnio 4 dalies taikymo sritį.

      22      Austrijos Respublika toliau tvirtina, kad šios nuostatos tikslas – nutraukti praktiką, kuria stengiamasi išvengti pareigos
         gauti išankstinį darbinės veiklos leidimą, sukuriant vienos iš dviejų minėtoje nuostatoje numatytų formų bendriją ar bendrovę.
         Kitaip nei tvirtina Komisija, nėra mažiau ribojančių priemonių kovoti su tokia praktika. Patikrinimas a posteriori atliekamas per vėlai ir neleidžia išvengti darbo rinkos trikdymų, kaip nusprendė ir Teisingumo Teismas 2002 m. sausio 22 d.
         Sprendime Canal Satélite Digital (C‑390/99, Rink. p. I‑607). Be to, Komisijos kritikuojama įrodinėjimo naštos taisyklė yra vienintelė adekvati priemonė patikrinti,
         ar dalyvio atliekama veikla tikrai yra savarankiška, nes paprastos „pareigos bendradarbiauti“ neužtenka, norint patikrinti,
         ar ši sąlyga įvykdyta. Suinteresuotieji asmenys iš tiesų būtų visiškai nesuinteresuoti bendradarbiauti tuo atveju, kai apeinamas
         įstatymas.

      23      Galiausiai ši valstybė narė tvirtina, kad maksimalus trijų mėnesių terminas yra pagrįstas, nes praktiškai pripažinimo procedūra
         dažnai užbaigiama suinteresuotajam asmeniui tik trumpai palaukus, ypač kai jo savarankiškumas yra akivaizdžiai įrodytas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      24      Pirmiausia reikia priminti, kad įsisteigimo sąvoka pagal EB sutartį yra labai plati sąvoka, reiškianti galimybę Bendrijos
         piliečiui nuolat ir nenutrūkstamai dalyvauti ne savo kilmės valstybės narės ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip
         skatinant ekonominę ir socialinę tarpusavio sąveiką Bendrijoje savarankiško darbo srityje (žr. 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
         Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑8203, 18 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      25      Atsižvelgiant į tokį šios sąvokos apibrėžimą, pirmiausia reikia atmesti Austrijos Respublikos argumentą, kad ginčijama nacionalinės
         teisės nuostata yra išimtinai susijusi su laisvu darbuotojų judėjimu, o konkrečiau kalbant, su pereinamojo laikotarpio leidžiančia
         nukrypti nuostata, numatyta stojimo akto V–XIV priedų 2 punkto pirmojoje pastraipoje.

      26      Iš tiesų iš bylos dokumentų, o konkrečiau kalbant, iš šios valstybės narės argumentų matyti, kad pagal minėtas teisės nuostatas
         visiems aštuonių naujų valstybių narių piliečiams, norintiems Austrijoje vykdyti ekonominę veiklą kaip ūkinės bendrijos arba
         neribotos atsakomybės bendrovės dalyviams, tam tikromis sąlygomis taikomi administraciniai formalumai, siekiant atskirti piliečius,
         kurie iš tiesų dirba savarankiškai, nuo tų, kurie realiai yra samdomi darbuotojai. Vadinasi, Komisija pagrįstai ginčija AuslBG
         2 ir 15 straipsnių atitiktį EB 43 straipsniui, nes šios nacionalinės nuostatos taikomos būtent savarankiškai dirbantiems asmenims
         ir reglamentuoja jų įsisteigimo laisvės įgyvendinimą.

      27      Taigi reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką  EB 43 straipsniu Bendrijos piliečiams pripažįstama įsisteigimo
         laisvė apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis
         pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės narės teisės aktuose yra nustatytos jos pačios piliečiams (šiuo klausimu
         žr. 1999 m. kovo 9 d. Sprendimo Centros, C‑212/97, Rink. p. I‑1459, 19 punktą ir 2006 m. gruodžio 14 d. Denkavit Internationaal ir Denkavit France, C‑170/05, Rink. p. I‑11949, 20 punktą).

      28      Kitaip tariant, pagal EB 43 straipsnį valstybėms narėms draudžiama savo teisės aktuose numatyti kitokias veiklos vykdymo sąlygas
         asmenims, kurie nori pasinaudoti įsisteigimo laisve, nei tos, kurios nustatytos jų pačių piliečiams (1986 m. sausio 28 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją 270/83, Rink. p. 273, 24 punktas).

      29      Tačiau šiuo atveju ginčijama nacionalinės teisės nuostata aiškiai pažeidžia šį draudimą, nes pagal ją tik  aštuonių naujų
         valstybių narių piliečiams taikomas reikalavimas įrodyti, kad jie nedirba pagal darbo sutartį, pateikiant AuslBG 2 straipsnio
         4 dalyje numatytą pažymėjimą arba to paties įstatymo 15 straipsnio 1 dalyje numatytą pažymėjimą, kad jie neprivalo turėti
         darbo leidimo.

      30      Taigi šie Bendrijos piliečiai gali vykdyti ekonominę veiklą kaip  ūkinės bendrijos arba ribotos atsakomybės bendrovės, kurios
         jiems priklauso mažiau nei 25 %, dalyviai, tik įvykdę papildomas sąlygas ir formalumus, kurie netaikomi nacionaliniams subjektams.
         Be to, vykdant AuslBG 2 straipsnio 4 dalyje numatytą pripažinimo procedūrą, aštuonių naujų valstybių narių piliečių ekonominės
         veiklos vykdymas  sustabdomas tiek, kiek trunka ši procedūra, t. y. daugiausia trims mėnesiams.

      31      Taigi ginčijama nacionalinės teisės nuostata numato EB 43 straipsniu iš esmės draudžiamą skirtingą požiūrį dėl pilietybės.

      32      Todėl reikia išnagrinėti, ar šiam skirtingam požiūriui taikoma EB 46 straipsnyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata, pagal
         kurią diskriminacines priemones galima pateisinti tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos sumetimais.

      33      Šiuo atžvilgiu Austrijos Respublika remiasi viešosios tvarkos apsaugos sumetimu, tvirtindama, kad nagrinėjamos priemonės iš
         esmės skirtos kovoti su galimu piktnaudžiavimu įsisteigimo laisve, neleidžiant apeiti laisvam darbuotojų judėjimui taikomų
         pereinamojo laikotarpio taisyklių, ir kad jomis siekiama apsaugoti Austrijos visuomenės interesą, apimantį gerą darbo rinkos
         veikimą ir konkurencijos šioje rinkoje sąlygų lygybę.

      34      Su tokiais argumentais negalima sutikti.

      35      Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas nusprendė kelis kartus, viešosios tvarkos sąvoka reikalauja realios ir pakankamai didelės
         grėsmės, turinčios įtakos pagrindiniam visuomenės interesui, ir, kaip nuo Sutarties pagrindinio principo leidžianti nukrypti
         nuostata, turi būti aiškinama siaurai (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑355/98, Rink. p. I‑1221, 28 punktą; 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑465/05, Rink. p. I‑11091, 49 punktą ir 2008 m. birželio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑319/06, Rink. p. I‑0000, 50 punktą).

      36      Taip pat iš teismo praktikos matyti, kad kartu su priežastimis, kuriomis galėtų remtis valstybė narė, siekdama pateisinti
         nuo įsisteigimo laisvės principo leidžiančią nukrypti nuostatą, turi būti pateikiama šios valstybės priimtos ribojančios priemonės
         tinkamumo ir proporcingumo analizė bei konkretūs įrodymai, leidžiantys pagrįsti jos argumentus (pagal analogiją žr. minėto
         sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą 51 punktą ir minėtą teismo praktiką).

      37      Šiuo atveju vis dėlto reikia pripažinti, kad Austrijos Respublika tik bendrai nurodo pavojų, kad numanomi „netikri savarankiškai
         dirbantys asmenys“ apeis laisvą darbuotojų iš aštuonių naujų valstybių narių judėjimą reglamentuojančias pereinamojo laikotarpio
         taisykles, nepateikdama jokio aiškaus įrodymo, kad tokia šių taisyklių pažeidimo tikimybė atspindi realią ir pakankamai didelę
         grėsmę pagrindiniam visuomenės interesui.

      38      Be to, net jei pavojus, kad bus apeinamos minėtos taisyklės, lemtų tokį viešosios tvarkos sutrikdymą, reikia pripažinti, kad
         valstybė narė atsakovė teisiškai neįrodė, nei kad ginčijamomis teisės nuostatomis siekiamam tikslui užtikrinti gerą darbo
         rinkos veikimą būtina numatyti bendrą išankstinio leidimo sistemą, taikomą visiems atitinkamiems aštuonių naujų valstybių
         narių ūkio subjektams, nei kad šio tikslo negalima pasiekti mažiau įsisteigimo laisvę ribojančiomis priemonėmis.

      39      Iš tiesų, kaip teigia Komisija ir Lietuvos Respublika, palyginti su ginčijamomis nacionalinės teisės nuostatomis mažiau ribojančiomis
         priemonėmis, pavyzdžiui, įvedant reguliarius administracinius patikrinimus, galbūt derinamus su galimai susijusių ūkio subjektų
         pareigomis šiuo klausimu teikti informaciją, būtų galima užtikrinti panašų rezultatą, nes jos sudarytų sąlygas patikrinti,
         ar tam tikra ekonominė veikla tikrai vykdoma savarankiškai, ar ji atliekama susiklosčius darbo santykiams.

      40      Tokia sistema būtų tinkamesnė, nes, kaip Austrijos Respublika patvirtino per posėdį, nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos
         iš esmės yra skirtos statybų sektoriui ir todėl taikomos bendrijoms ir bendrovėms, atliekančioms tam tikros trukmės darbus,
         sukurti. Priešingai nei tvirtina ši valstybė narė, įregistravus bendrovę a posteriori atliktas patikrinimas nebūtinai būtų pavėluotas, nes atitinkami savarankiškai dirbantys asmenys galėtų pradėti vykdyti savo
         veiklą, o kompetentingos valdžios institucijos – nurodyti ją nutraukti, jei patikrinusios nustatytų piktnaudžiavimą.

      41      Vadinasi, iš nacionalinės teisės nuostatų kylantis įsisteigimo laisvės suvaržymas yra nepateisinamas.

      42      Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad nustačiusi, jog prekybos registre bendrijos arba bendrovės aštuonių naujų valstybių
         narių piliečių, kurie yra ūkinės bendrijos dalyviai arba smulkūs ribotos atsakomybės bendrovės dalyviai, prašymu registruojamos
         AMS pripažinus jų savarankiškumą arba gavus pažymėjimą, kad jie neprivalo turėti darbo leidimo, Austrijos Respublika nevykdo
         įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Austrijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nustačiusi, jog prekybos registre bendrijos arba bendrovės valstybių narių, kurios įstojo į Europos Sąjungą 2004 m. gegužės
            1 d., išskyrus Kipro Respubliką ir Maltos Respubliką, piliečių, kurie yra ūkinės bendrijos dalyviai arba smulkūs ribotos atsakomybės
            bendrovės dalyviai, prašymu registruojamos Arbeitsmarktservice pripažinus jų savarankiškumą arba gavus pažymėjimą, kad jie neprivalo turėti darbo leidimo, Austrijos Respublika nevykdo
            įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Austrijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # L’Oréal SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo SPALINE paraiška - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas SPA - Santykinis atmetimo pagrindas - Kenkimas žinomumui - Nepagrįstas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo žinomumu - Pagrįstos prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimo priežasties nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis. # Byla T-21/07.

text:
      2009 m. kovo 25 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas L’Oréal prieš VRDT – Spa Monopole (SPALINE)
      (Byla T‑21/07)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo SPALINE paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas SPA – Santykinis atmetimo pagrindas – Kenkimas geram vardui – Nepagrįstas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo geru vardu – Pagrįstos prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimo priežasties nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus gerą vardą turinčio prekių ženklo savininko protestas – Ankstesnio gerą vardą turinčio prekių ženklo apsauga, kurios taikymas išplėstas nepanašioms prekėms arba paslaugoms (Tarybos
         reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis) (žr. 21, 24–25, 35–36 ir 40 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2006 m. spalio 18 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 415/2005‑1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV
                ir
               L’Oréal SA
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               L’Oréal SA

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Bendrijos prekių ženklas SPALINE 3 klasės prekėms – paraiška Nr. 989236

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               nacionaliniai ir tarptautiniai žodiniai ženklai SPA, LIP SPA, SPA SKIN CARE ir Les Thermes de Spa 3, 32 ir 42 klasių prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš L'Oréal SA bylinėjimosi išlaidas.


2003 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 98/56/EB. # Byla C-135/01.