title: 2013 m. kovo 7 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#DKV Belgium SA prieš Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL.#Cour d’appel de Bruxelles prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Laisvė teikti paslaugas – Įsisteigimo laisvė – Direktyvos 73/239/EEB ir 92/49/EEB – Tiesioginis draudimas, išskyrus gyvybės draudimą – Laisvė nustatyti tarifus – Sveikatos draudimo sutartys, nesusijusios su profesine veikla – Apribojimai – Privalomieji bendrojo intereso pagrindai.#Byla C-577/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. kovo 7 d. (
            *1
         )
      „Laisvė teikti paslaugas — Įsisteigimo laisvė — Direktyvos 73/239/EEB ir 92/49/EEB — Tiesioginis draudimas, išskyrus gyvybės draudimą — Laisvė nustatyti tarifus — Sveikatos draudimo sutartys, nesusijusios su profesine veikla — Apribojimai — Privalomieji bendrojo intereso pagrindai“
      Byloje C-577/11
      dėl Cour d’appel de Bruxelles (Belgija) 2011 m. lapkričio 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. lapkričio 21 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         DKV Belgium SA

      prieš

         Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan ir A. Prechal (pranešėja),
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. gruodžio 6 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  DKV Belgium SA, atstovaujamos advocaten C. De Meyer ir C. Gommers,

               —

                  Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL, atstovaujamos advokatų V. Callewaert ir F. Krenc,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir M. Jacobs, padedamų advokatų M. Kaiser ir S. Ben Messaoud,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. Bulterman,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir M. Rebelo,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos K.-P. Wojcik ir C. Vrignon,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios Direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (trečioji ne gyvybės draudimo direktyva) (OL L 228, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 346), 29 straipsnio ir 39 straipsnio 2 ir 3 dalių, 1973 m. liepos 24 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo (OL L 228, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 14; toliau – Direktyva 73/239), iš dalies pakeistos Direktyva 92/49, 8 straipsnio 3 dalies ir SESV 49 ir 56 straipsnių aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant DKV Belgium SA (toliau – DKV) ir Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL (toliau – Test-Achats) ginčą dėl papildomo draudimo, susijusio su stacionariu gydymu „vienvietėje palatoje“, įmokų tarifų padidinimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
               „Tai, kas pasakyta šioje direktyvoje, nedraudžia valstybėms narėms toliau taikyti galiojančius arba priimtus įstatymus ir kitus teisės aktus, reikalaujančius, kad būtų tvirtinami draudimo įmonės memorandumas bei įstatai ir pateikiami visi kiti tinkamai priežiūrai reikalingi dokumentai.
               Tačiau valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai, dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti, sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus.
               Valstybės narės negali ir toliau taikyti nuostatų, numatančių, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą įmokų tarifų padidinimą, arba priimti tokias nuostatas, nebent tai būtų bendrosios kainų priežiūros sistemos dalis.
               <...>“

               4

               Direktyvos 92/49 28 straipsnyje numatyta:
               „Valstybė narė, kurioje yra draudimo rizika, nedraudžia draudėjui sudaryti sutarties su draudimo įmone, kuriai <...> išduotas veiklos leidimas, jeigu tai neprieštarauja valstybės narės, kurioje yra draudimo rizika, teisinėms nuostatoms, saugančioms visuomenės gerovę.“

               5

               Pagal Direktyvos 92/49 29 straipsnį:
               „Valstybės narės nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus. Jos tik gali reikalauti, kad būtų nesistemingai informuojama apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, norint patikrinti, ar šios sąlygos atitinka draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, bet šis reikalavimas negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė sąlyga.
               Valstybės narės negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis.“

               6

               Direktyvos 92/49 39 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta:
               „2.   Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, nepriima nuostatų, reikalaujančių, kad būtų iš anksto patvirtintos bendrosios ir specialiosios poliso sąlygos, draudimo įmokų tarifai arba dokumentų formos ir visi kiti spausdinti dokumentai, kuriuos draudimo įmonė ketina naudoti sudarydama sandorius su draudėjais, arba kad būtų sistemingai informuojama apie pirmiau išvardytus dalykus. Ji tik gali reikalauti, kad įmonė, kuri remdamasi įsisteigimo teise arba laisve teikti paslaugas ketina užsiimti draudimo veikla jos teritorijoje, nesistemingai informuotų apie šias poliso sąlygas ir kitus dokumentus, kurie leistų patikrinti, ar šios sąlygos atitinka draudimo sutartis reglamentuojančias nacionalines nuostatas, tačiau šis reikalavimas negali būti draudimo įmonės veiklos išankstinė sąlyga.
               3.   Valstybė narė, kurioje yra filialas arba kurioje teikiamos paslaugos, negali reikalauti, kad būtų iš anksto pranešama apie numatomą draudimo įmokų tarifų padidinimą arba kad toks numatomas įmokų tarifų padidinimas būtų iš anksto patvirtintas, išskyrus tuos atvejus, kai tai susiję su bendrosiomis kainų kontrolės sistemomis.“

         Belgijos teisė

               7

               1992 m. birželio 25 d. Draudimo nuo sausumoje esančių rizikų sutarčių įstatymo (Moniteur belge, 1992 m. rugpjūčio 20 d., p. 18283), iš dalies pakeisto 2009 m. birželio 17 d. įstatymu (Moniteur belge, 2009 m. liepos 8 d., p. 47120; toliau – Draudimo nuo sausumoje esančių rizikų sutarčių įstatymas), 138a-4 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Išskyrus kai yra abipusis šalių susitarimas ir tik pagrindinio apdraustojo prašymu, taip pat 2, 3 ir 4 dalyse nurodytus atvejus, sudarius sveikatos draudimo sutartį draudikas nebegali keisti nei įmokos techninių pagrindų, nei draudimo apsaugos sąlygų.
               <...>
               2.   Draudimo įmoka, franšizė ir išmoka gali būti keičiamos metinės įmokos mokėjimo dieną remiantis vartojimo kainų indeksu.
               3.   Draudimo įmoka, franšizė ir išmoka gali būti keičiamos metinės įmokos mokėjimo dieną ir remiantis vienu ar keliais specialiais paslaugų, kurioms taikomos privačios sveikatos draudimo sutartys, kainų indeksais, jeigu ir tiek, kiek šio (-ių) indekso (-ų) pokytis viršija vartojimo kainų indekso pokytį.
               <...>
               4.   Taikant šį straipsnį nepažeidžiamas [1975 m. liepos 9 d. Draudimo įmonių priežiūros įstatymo (Moniteur belge, 1975 m. liepos 29 d., p. 9267), iš dalies pakeisto 2009 m. birželio 17 d. įstatymu (Moniteur belge, 2009 m. liepos 8 d., p. 47120; toliau – Draudimo įmonių priežiūros įstatymas)], 21g straipsnis.
               <...>“

               8

               Pagal Draudimo įmonių priežiūros įstatymo 21g straipsnio 2 dalį:
               „[Commission bancaire, financière et des assurances, toliau – CBFA] gali reikalauti, kad įmonė subalansuotų tarifą, jei konstatuoja, kad taikant šį tarifą patiriama nuostolių.
               <...> CBFA įmonės prašymu ir, jeigu konstatuoja, kad taikant šį tarifą, nepaisant <...> Draudimo nuo sausumoje esančių rizikų sutarčių įstatymo 138a-4 straipsnio 2 ir 3 dalių taikymo, patiriama ar gali būti patirta nuostolių, susijusių su sveikatos draudimo sutartimi, išskyrus susijusią su profesine veikla <...>, gali leisti įmonei imtis priemonių, skirtų subalansuoti savo tarifus. Šios priemonės gali apimti draudimo apsaugos sąlygų pakeitimą.
               <...>“

               9

               Iš 2011 m. gegužės 31 d.Cour constitutionnelle sprendimo Nr. 90/2011 (kurio ištraukos paskelbtos Moniteur belge, 2011 m. rugpjūčio 10 d., p. 45413), kurį nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, matyti, kad Belgijos teisės aktų leidėjas priimdamas Draudimo nuo sausumoje esančių rizikų sutarčių įstatymą siekė, kad šio įstatymo 138a-4 straipsnis taptų nuostata, skirta apsaugoti vartotoją, ir visų pirma neleisti, kad jo draudimo įmokos būtų labai ir netikėtai padidintos.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               10

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2009 m. gruodžio mėn. viduryje DKV, draudimo įmonė, vykdanti veiklą sveikatos ir stacionaraus gydymo draudimo paslaugų rinkoje, laišku visiems apdraustiesiems papildomu stacionaraus gydymo „vienvietėje palatoje“ draudimu pranešė, kad 2010 m. nuo pagrindinės įmokos mokėjimo dienos pagal jų sutartį už šį draudimą mokėtinų įmokų tarifą ji padidins 7,84 %.

               11

               Prieš priimdama šį sprendimą padidinti tarifus DKV pateikė CBFA prašymą suteikti tam leidimą. Manydama, kad visų pirma reikia sulaukti vieno ar kelių specialių indeksų, nurodytų Draudimo nuo sausumoje esančių rizikų sutarčių įstatymo 138a-4 straipsnio 3 dalyje (toliau – medicininis indeksas), nustatymo, ši komisija prašymo nepatenkino.

               12

               2010 m. vasario 22 d.Test-Achats pateikė Tribunal de commerce de Bruxelles pirmininkui ieškinį dėl uždraudimo, kuriuo siekiama, be kita ko, kad DKV būtų įpareigota persvarstyti šį padidinimą.

               13

               Šiam teismui 2010 m. gruodžio 20 d. sprendimu iš dalies patenkinus šį ieškinį, DKV pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

               14

               Pagrindinėje byloje DKV, be kita ko, tvirtina, kad Draudimo nuo sausumoje esančių rizikų sutarčių įstatymo 138a-4 straipsniu ir Draudimo įmonių priežiūros įstatymo 21g straipsnio 2 dalimi pažeidžiamas laisvės nustatyti tarifus principas, įtvirtintas Direktyvos 92/49 29 straipsnyje ir 39 straipsnio 2 bei 3 dalyse ir Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 dalyje, nes jais įtvirtinama išankstinio tarifų patvirtinimo sistema. Be to, anot DKV, šios pirmosios nuostatos nesuderinamos su kitoje nei Belgijos Karalystė valstybėje narėje įsikūrusios draudimo įmonės, norinčios Belgijoje sudaryti sveikatos draudimo sutartis, įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas.

               15

                  Test-Achats tvirtina, kad DKV nurodytas laisvės nustatyti tarifus principas nėra aiškiai įtvirtintas Sąjungos teisėje ir negali būti laikomas absoliučiu ir neribojamu principu.

               16

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2010 m. birželio 22 d. CBFA konstatavo, jog remdamasi tuo metu nustatytu medicininiu indeksu DKV galėjo 7,45 % padidinti savo tarifus už atitinkamą draudimą. Kadangi DKV prašė leisti padidinti 7,84 %, t. y. 0,39 % daugiau, palyginti su medicininiu indeksu, CBFA nusprendė, kad dėl šio skirtumo atitinkamų draudimo paslaugų kategorija netampa nuostolinga, todėl atmetė šį prašymą leisti padidinti.

               17

               Šiomis aplinkybėmis Cour d’appel de Bruxelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar direktyvos [92/49] 29 straipsnį ir 39 straipsnio 2 ir 3 [dalis] bei direktyvos [73/239] 8 straipsnio [3 dalį] ir [SESV] 49 ir 56 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais draudžiama valstybėms narėms sveikatos draudimo sutarčių, nesusijusių su profesine veikla, srityje priimti nuostatas, pagal kurias draudimo įmoka, franšizė ir išmoka gali būti keičiamos metinės įmokos mokėjimo dieną tik:

                        —

                        remiantis vartojimo kainų indeksu,

                        —

                        remiantis <...> paslaugų, kurioms taikomos privačios sveikatos draudimo sutartys, kainų [medicininiu indeksu], jeigu ir tiek, kiek šio [indekso] pokytis viršija vartojimo kainų indekso pokytį,

                        —

                        atsakingos už draudimo įmonių priežiūrą administracinės institucijos leidimu, atitinkamai draudimo įmonei pateikus prašymą, kai ši institucija pripažįsta, kad taikant šios įmonės tarifą, nepaisant pakeitimų, apskaičiuotų remiantis ankstesnėse dalyse numatytais indeksais, patiriama ar gali būti patirta nuostolių, leidžiančių jai imtis priemonių, skirtų subalansuoti savo tarifus, kurios gali apimti draudimo apsaugos sąlygų pakeitimą?“

         Dėl prejudicinio klausimo

         Dėl Direktyvos 92/49 29 straipsnio, 39 straipsnio 2 bei 3 dalių ir Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 dalies aiškinimo

               18

               DKV tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama išankstinio tarifų padidinimo patvirtinimo sistema prieštarauja laisvės nustatyti tarifus principui, kuris kyla iš Direktyvos 92/49 29 straipsnio ir 39 straipsnio 2 ir 3 dalių bei Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 dalies. Yra tik vienintelė šio principo išimtis, t. y. bendroji kainų kontrolės sistema. Tačiau ši išankstinio tarifų padidinimo patvirtinimo sistema negali būti laikoma patenkančia į bendrąją kainų kontrolės sistemą, nes ji neturi įtakos visiems visuomenei siūlomiems produktams ir paslaugoms, o yra apribota sveikatos draudimu.

               19

               Europos Komisija taip pat mano, kad teisės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, prieštarauja laisvės nustatyti tarifus principui. Tačiau, Test-Achats ir Belgijos, Nyderlandų bei Portugalijos vyriausybių nuomone, taip nėra.

               20

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 92/49 29 straipsniu, 39 straipsnio 2 bei 3 dalimis ir Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 dalimi valstybei narei draudžiama nustatyti sistemą, pagal kurią reikalaujama iš anksto patvirtinti draudimo įmokų tarifus, kuriuos draudimo įmonė ketina taikyti sudarydama sandorius su draudėjais jos teritorijoje, arba apie šiuos tarifus sistemingai informuoti (žr. 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-518/06, Rink. p. I-3491, 100 punktą).

               21

               Kaip Teisingumo Teismas jau nurodė, Sąjungos teisės aktų leidėjas taip siekė užtikrinti laisvės nustatyti tarifus ne gyvybės draudimo srityje principą (minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 101 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               22

               Vis dėlto negalima preziumuoti, kad egzistuoja visiškas suderinimas ne gyvybės draudimo įmokų tarifų srityje, pagal kurį neleidžiama jokia nacionalinė priemonė, galinti daryti poveikį tarifams, nes nėra aiškiai šiuo klausimu išreikštos Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo valios (2004 m. rugsėjo 7 d. sprendimų Komisija prieš Liuksemburgą, C-346/02, Rink. p. I-7517, 24 punktas ir Komisija prieš Prancūziją, C-347/02, Rink. p. I-7557, 25 punktas; taip pat minėto Sprendimo Komisija prieš Italiją 106 punktas).

               23

               Taigi negalima teigti, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis nustatomas techninis pagrindas, pagal kurį draudimo įmonės turi apskaičiuoti įmokas, prieštarauja laisvės nustatyti tarifus principui vien dėl to, kad šis techninis pagrindas daro poveikį tarifų pokyčiui (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Liuksemburgą 25 punktą; Komisija prieš Prancūziją 26 punktą ir Komisija prieš Italiją 105 punktą).

               24

               Kalbant apie tarifų padidinimo sistemą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, draudimo įmonėms leidžiama padidinti jų tarifus remiantis dviejų rūšių indeksais, t. y. vartojimo kainų indeksu ir medicininiu indeksu.

               25

               Reikia konstatuoti, kad tokia sistema, kuri nedaro poveikio šių įmonių galimybei laisvai nustatyti jų bazinę draudimo įmoką, turi techninio pagrindo požymius, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 23 punkte minėtą teismo praktiką.

               26

               Iš tiesų, kadangi pagal ją leidžiama tarifus padidinti tik remiantis dviejų rūšių indeksais, ši sistema veikia kaip techninis pagrindas, apribotas tarifų pokyčio ribomis, kuriose draudimo įmonės turi apskaičiuoti jų įmokas.

               27

               Šiomis aplinkybėmis vien to, kad atsakinga už draudimo įmonių priežiūrą administracinė institucija draudimo įmonės prašymu gali nuspręsti jai leisti imtis priemonių, skirtų subalansuoti savo tarifus, jeigu dėl jų patiriama ar gali būti patirta nuostolių, nepakanka nagrinėjamos tarifų padidinimo sistemos techninio pagrindo pobūdžiui paneigti.

               28

               Šio aiškinimo nepaneigia Direktyvos 92/49 28 straipsnis. Iš tiesų šioje nuostatoje nurodyta „visuomenės gerovė“ nėra, priešingai, nei tvirtina Komisija, reikšmingas kriterijus siekiant nustatyti, ar nacionalinės teisės nuostatomis gali būti pažeidžiamas laisvės nustatyti tarifus principas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 92/49 29 straipsnį ir 39 straipsnio 2 bei 3 dalis ir Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 dalį (šiuo klausimu žr. 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-59/01, Rink. p. I-1759, 38 punktą).

               29

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, negali būti laikoma prieštaraujančia Direktyvos 92/49 29 straipsniui ir 39 straipsnio 2 bei 3 dalims ir Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 daliai.

         Dėl SESV 49 ir 56 straipsnių aiškinimo

      Dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimo sąvokos

               30

                  Test-Achats tvirtina, kad tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, nereiškia apribojimo, kaip tai suprantama pagal SESV 49 ir 56 straipsnius, antraip apribojimu reikėtų laikyti bet kokią nacionalinę priemonę, kuria siekiama reglamentuoti esminės sutarties sąlygos pakeitimą jos vykdymo metu.

               31

               Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad „apribojimo“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV 49 ir 56 straipsnius, susijusi su priemonėmis, kurios draudžia, trukdo įgyvendinti įsisteigimo laisvę ar laisvę teikti paslaugas arba šį įgyvendinimą daro mažiau patrauklų (minėto 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 62 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               32

               Kalbant apie klausimą, kokiomis aplinkybėmis nedarant skirtumo taikoma priemonė, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjama tarifų padidinimo sistema, gali patekti į šią sąvoką, reikia priminti, jog valstybės narės teisės aktai nėra apribojimas, kaip tai suprantama pagal ESV sutartį, vien todėl, kad kitos valstybės narės taiko mažiau griežtas ar ekonominiu požiūriu naudingesnes normas jų teritorijoje įsisteigusiems panašių paslaugų teikėjams (žr. minėto 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 63 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               33

               Tačiau apribojimo sąvoka apima priemones, kurių imasi valstybė narė ir kurios, nors taikomos nedarant skirtumo, daro poveikį kitų valstybių narių įmonėms patekti į rinką ir taip sudaro prekybos Bendrijos viduje kliūčių (minėto 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 64 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               34

               Taigi tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kaip teisingai teigia DKV ir Komisija, gali atgrasyti draudimo įmones, kurių buveinė yra kitoje valstybėje narėje nei valstybėje, kur nustatyta tokia sistema, įsteigti joje filialą ar teikti paslaugas įgyvendinant laisvę jas teikti.

               35

               Iš tiesų šios įmonės turėtų ne tik pakeisti savo sąlygas ir tarifus, kad atitiktų šios sistemos reikalavimus, bet ir nustatyti poziciją dėl tarifų, taigi ir verslo strategiją kartu su pradinėmis įmokomis, rizikuodamos, kad būsimas tarifų padidinimas bus nepakankamas išlaidoms, kurių jos patirs, padengti.

               36

               Tuo remiantis darytina išvada, kad draudimo įmonės, siekdamos patekti į valstybės narės, kurioje nustatyta tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, rinką, privalo, jei nori patekti į šią rinką šios valstybės narės teisės aktus atitinkančiomis sąlygomis, persvarstyti savo verslo politiką ir strategiją (šiuo klausimu žr. minėto 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 69 punktą).

               37

               Šiomis aplinkybėmis tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi būti laikoma įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimu.

         Dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimo pateisinimo

               38

               Įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimas gali būti pateisinamas, tik jeigu atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, yra tinkamas juo siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr., be kita ko, minėto 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 72 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               39

                  Test-Achats ir Belgijos, Nyderlandų bei Portugalijos vyriausybės iš esmės tvirtina, kad, kalbant apie tarifų padidinimo sistemą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, ši sąlyga yra įvykdyta, tačiau DKV mano, kad taip nėra. Komisija abejoja dėl tokios sistemos proporcingumo atsižvelgiant į siekiamą tikslą.

               40

               Šiuo klausimu reikia priminti, pirma, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 9 punkto, tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, siekiama apsaugoti vartotoją ir visų pirma neleisti, kad apdraustojo draudimo įmokos būtų labai ir netikėtai padidintos.

               41

               Taigi vartotojo apsaugos tikslas yra privalomas bendrojo intereso pagrindas, nes draudimo sektorius yra ypač opi sritis vartotojo, kaip draudėjo ir apdraustojo, apsaugos atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 205/84, Rink. p. 3755, 32 ir 33 punktus).

               42

               Antra, tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kiek ja draudimo įmonėms neleidžiama smarkiai ir netikėtai padidinti draudimo įmokų, atrodo tinkama siekiamam tikslui įgyvendinti.

               43

               Trečia, kalbant apie klausimą, ar tokia sistema viršijama tai, kas būtina siekiamam tikslui pasiekti, reikia pažymėti, kad, kaip nurodo Test-Achats ir Belgijos vyriausybė, vienas iš stacionaraus gydymo draudimo požymių yra tai, jog tikimybė, kad turės įsikišti draudikai, didėja su apdraustųjų amžiumi, nes didžioji dalis medicinos išlaidų patiriama paskutiniaisiais gyvenimo metais. Todėl, kaip, beje, pažymi ir Komisija, nors papildomas stacionaraus gydymo „vienvietėje palatoje“ draudimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, gali būti pasiūlytas mažais tarifais santykinai jauniems apdraustiesiems, šie tarifai gali būti padidinti dėl apdraustojo amžiaus ir dėl padidėjusių išlaidų, kurių dėl to turi draudikas.

               44

               Taigi, atsižvelgiant į tokį požymį, tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, leidžia užtikrinti, jog apdraustojo draudimo įmokos nebus labai ir netikėtai padidintos vyresniame amžiuje, kai jam kaip tik reikalingas šis draudimas, nes negalėdamas susimokėti, jis netektų galimybės juo pasinaudoti.

               45

               Kadangi akivaizdu, kad tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, draudimo įmonėms nedraudžiama laisvai nustatyti bazinės įmokos, tokia sistema joms juo labiau nedraudžiama nustatant šią bazinę įmoką atsižvelgti į didesnes išlaidas, kurių jos patirs dėl draudimo apsaugos, kai apdraustasis sulauks vyresnio amžiaus.

               46

               Be to, kaip priminta šio sprendimo 27 punkte, atsakinga už draudimo įmonių priežiūrą administracinė institucija draudimo įmonės prašymu gali jai leisti imtis priemonių, skirtų subalansuoti savo tarifus, jeigu dėl jų patiriama ar gali būti patirta nuostolių.

               47

               Atsižvelgiant į šias specifines aplinkybes ir jeigu nėra mažiau ribojančios priemonės, leidžiančios tomis pačiomis sąlygomis pasiekti vartotojo apsaugos nuo draudimo įmokų didelio ir netikėto padidinimo tikslą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neatrodo, kad tarifų padidinimo sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, viršytų tai, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

               48

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 92/49 29 straipsnis, 39 straipsnio 2 bei 3 dalys ir Direktyvos 73/239 8 straipsnio 3 dalis aiškintini taip, kad jais nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose sveikatos draudimo sutarčių, nesusijusių su profesine veikla, srityje numatytos nuostatos, pagal kurias draudimo įmoka, franšizė ir išmoka kasmet gali būti keičiamos tik:

                        —

                        remiantis vartojimo kainų indeksu arba

                        —

                        remiantis vadinamuoju „medicininiu“ indeksu, jeigu ir tiek, kiek šio indekso pokytis viršija vartojimo kainų indekso pokytį, arba

                        —

                        gavus atsakingos už draudimo įmonių priežiūrą administracinės institucijos leidimą, atitinkamai draudimo įmonei pateikus prašymą, kai ši institucija pripažįsta, kad taikant šios įmonės tarifą, nepaisant tarifų pakeitimų, apskaičiuotų remiantis šių dviejų rūšių indeksais, patiriama ar gali būti patirta nuostolių.

               49

               SESV 49 ir 56 straipsniai aiškintini taip, kad jais nedraudžiami tokie teisės aktai, jeigu nėra mažiau ribojančios priemonės, leidžiančios tomis pačiomis sąlygomis pasiekti vartotojo apsaugos nuo draudimo įmokų didelio ir netikėto padidinimo tikslą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               50

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/49/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, iš dalies keičiančios Direktyvas 73/239/EEB ir 88/357/EEB (trečioji ne gyvybės draudimo direktyva), 29 straipsnį, 39 straipsnio 2 ir 3 dalis bei 1973 m. liepos 24 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 73/239/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginio draudimo, išskyrus gyvybės draudimą, veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 92/49, 8 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad jais nedraudžiami valstybės narės teisės aktai, kuriuose sveikatos draudimo sutarčių, nesusijusių su profesine veikla, srityje numatytos nuostatos, pagal kurias draudimo įmoka, franšizė ir išmoka kasmet gali būti keičiamos tik:

                        —

                           remiantis vartojimo kainų indeksu arba

                        —

                           remiantis vadinamuoju „medicininiu“ indeksu, jeigu ir tiek, kiek šio indekso pokytis viršija vartojimo kainų indekso pokytį, arba

                        —

                           gavus atsakingos už draudimo įmonių priežiūrą administracinės institucijos leidimą, atitinkamai draudimo įmonei pateikus prašymą, kai ši institucija pripažįsta, kad taikant šios įmonės tarifą, nepaisant tarifų pakeitimų, apskaičiuotų remiantis šių dviejų rūšių indeksais, patiriama ar gali būti patirta nuostolių.

                     SESV 49 ir 56 straipsnius reikia aiškinti taip, kad jais nedraudžiami tokie teisės aktai, jeigu nėra mažiau ribojančios priemonės, leidžiančios tomis pačiomis sąlygomis pasiekti vartotojo apsaugos nuo draudimo įmokų didelio ir netikėto padidinimo tikslą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


title: 2011 m. gruodžio 8 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE prieš Europos Komisiją.#Paslaugų viešieji pirkimai - Konkurso procedūra - Informatikos paslaugų, susijusių su interneto portalo administravimu, valdymu, tobulinimu, reklamavimu ir priežiūra, teikimas - Paslaugų viešojo pirkimo pasiūlymo atmetimas ir paslaugų viešojo pirkimo sutarties skyrimas kitam pareiškėjui - Atrankos kriterijai - Sutarties sudarymo kriterijai - Nesutartinė atsakomybė.#Byla T-39/08.

text:
      2011 m. gruodžio 8 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Evropaïki Dynamiki prieš Komisiją
      (Byla T‑39/08)
      „Viešieji paslaugų pirkimai – Konkurso procedūra – Informatikos paslaugų, susijusių su interneto portalo administravimu, valdymu, tobulinimu, reklamavimu ir priežiūra, teikimas
         – Viešojo paslaugų pirkimo pasiūlymo atmetimas ir viešojo paslaugų pirkimo sutarties sudarymas su kitu pareiškėju – Atrankos kriterijai – Sutarties sudarymo kriterijai – Deliktinė atsakomybė“

      1.                     Europos Sąjungos viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas konkurso būdu – Atrankos kriterijai – Kandidatų gebėjimo teikti specifines
            paslaugas vertinimas – Sutarties sudarymo kriterijai – Individualių pasiūlymų charakteristikų ir privalumų lyginamasis vertinimas
            – Kriterijaus, kuriuo per sutarties sudarymo stadiją siekiama įvertinti kandidatų tinkamumą vykdyti sutartį, taikymas – Nepriimtinumas
            (Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 97 straipsnio 1 ir 2 dalys; Komisijos reglamento Nr. 2342/2002 138 straipsnis) (žr. 17–24,
            38–40, 42 punktus)
      2.                     Europos Sąjungos viešieji pirkimai – Sutarties sudarymas konkurso būdu – Institucijų diskrecija (žr. 21, 47 punktus)
      3.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas – Žala – Priežastinis ryšys – Įrodinėjimo pareiga – Vienos iš sąlygų netenkinimas
            – Viso ieškinio dėl žalos atlyginimo atmetimas (EB 288 straipsnio antra  pastraipa) (žr. 45–47 punktus)
      Dalykas

         Pirma, prašymas panaikinti 2007 m. lapkričio 12 d. Komisijos sprendimą, kuriuo buvo atmesta ieškovės paraiška pagal skelbimą
                  apie pirkimą EAC/04/07, susijusį su Europos Komisijos interneto svetainės, skirtos el. mokymuisi (

               elearningeuropa.info
               ), administravimu, valdymu, tobulinimu, reklamavimu ir priežiūra (OL 2007, S 87), ir sutartis sudaryta su kitu konkurso dalyviu,
                  bei, antra, prašymas atlyginti žalą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2007 m. lapkričio 12 d. Komisijos sprendimą, kuriuo buvo atmesta Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
                     Pliroforikis kai Tilematikis AE paraiška pagal skelbimą apie pirkimą EAC/04/07, susijusį su Europos Komisijos interneto svetainės,
                     skirtos el. mokymuisi (elearningeuropa.info), administravimu, valdymu, tobulinimu, reklamavimu ir priežiūra, o sutartis sudaryta
                     su kitu konkurso dalyviu.

                  2.

                  	Atmesti prašymą atlyginti žalą.

                  3.

                  	Europos Komisija padengia savo ir Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis bylinėjimosi
                     išlaidas


title: 2017 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#José Joaquim Neto de Sousa prieš Estado português.#Tribunal da Relação do Porto prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyva 72/166/EEB – Direktyva 84/5/EEB – Direktyva 90/232/EEB – Vairuotojas, atsakingas už eismo įvykį, per kurį žuvo jo sutuoktinė, transporto priemonėje važiavusi kaip keleivė – Nacionalinė teisės norma, pagal kurią draudžiama atlyginti turtinę žalą, kurią patyrė už eismo įvykį atsakingas vairuotojas.#Byla C-506/16.

text:
TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
2017 m. rugsėjo 7 d.(*)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyva 72/166/EEB – Direktyva 84/5/EEB – Direktyva 90/232/EEB – Vairuotojas, atsakingas už eismo įvykį, per kurį žuvo jo sutuoktinė, transporto priemonėje važiavusi kaip keleivė – Nacionalinė teisės norma, pagal kurią draudžiama atlyginti turtinę žalą, kurią patyrė už eismo įvykį atsakingas vairuotojas“
Byloje C‑506/16
dėl Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas, Portugalija) 2016 m. liepos 7 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. rugsėjo 26 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

José Joaquim Neto de Sousa

prieš

Estado português

TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas E. Regan, teisėjai A. Arabadjiev (pranešėjas) ir S. Rodin,
generalinis advokatas P. Mengozzi,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Estado português, atstovaujamos M.E. Duarte Rodrigues,
–        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir M. Figueiredo bei S. Jaulino,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Costa de Oliveira ir K.‑Ph. Wojcik,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį

Sprendimą

1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 8, 1984, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 3), iš dalies pakeistos 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB (OL L 149, 2005, p. 14; toliau – Antroji direktyva), ir 1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 129, 1990, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 249; toliau ‐ Trečioji direktyva) išaiškinimo.

2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant José Joaquim Neto de Sousa ir Estado português (Portugalijos valstybė) ginčą dėl nurodomo Sąjungos teisės pažeidimo, kuris esą priskirtinas Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas, Portugalija).
 Teisinis pagrindas

 Sąjungos teisė

3        2009 m. rugsėjo 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/103/EB dėl motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo patikrinimo (OL L 263, 2009, p. 11) buvo panaikinta 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyva 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo (OL L 103, 1972, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 10; toliau – Pirmoji direktyva), taip pat Antroji ir Trečioji direktyvos. Vis dėlto, turint omenyje pagrindinės bylos faktinių aplinkybių susiklostymo datą, reikia atsižvelgti į panaikintas direktyvas.

4        Pagal Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį:
„Kiekviena valstybė narė <…> imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta. Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis.“ Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis.“

5        Antrosios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„[Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalyje minimas draudimas privalomai apima draudiminę apsaugą ir turtui padarytos žalos, ir žalos asmeniui atveju.“

6        Minėtos direktyvos 3 straipsnis buvo suformuluotas taip:
„Draudėjo, vairuotojo, ar bet kurio kito asmens, kuris pagal civilinę teisę įvykio atveju turi atsakyti ir kurio atsakomybė apdrausta 1 straipsnio 1 dalyje nurodytu draudimu, šeimos nariams draudiminė apsauga žalos jų asmeniui atveju negali būti netaikoma dėl jų ryšio su tuo asmeniu.“

7        Trečiosios direktyvos 1 straipsnyje numatyta:
„<…> [Pirmosios direktyvos] 3 straipsnio 1 dalyje minimas draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją, padarytos žalos dėl transporto priemonės naudojimo.
<…>“
 Portugalijos teisė

8        Pagal 1985 m. gruodžio 31 d. Decreto-Lei Nr. 522/85 Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Dekretas įstatymas Nr. 522/85 dėl privalomojo motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimo), iš dalies pakeisto 1994 m. gegužės 19 d. Decreto-Lei Nr. 130/94 (Dekretas įstatymas Nr. 130/94) (toliau – Dekretas įstatymas Nr. 522/85), 7 straipsnio 1 dalį privalomasis motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas (toliau – privalomasis draudimas) neapima žalos, susijusios su kūno sužalojimais, kurią patyrė apdraustos transporto priemonės vairuotojas.

9        Iš Dekreto įstatymo Nr. 522/85 7 straipsnio 3 dalies matyti, kad jei per eismo įvykį žūsta, be kita ko, transporto priemonės vairuotojo, turinčio draudimo polisą, sutuoktinis, už eismo įvykį atsakingam asmeniui neturtinė žala neatlyginama.

10      Remiantis Civilinio kodekso 483 straipsniu, asmuo, kuris dėl savo kaltės neteisėtai pažeidžia kito asmens teises, privalo atlyginti nukentėjusiam asmeniui dėl to patirtą žalą.

11      Šio kodekso 495 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad jei yra žuvusiųjų arba padaryta kūno sužalojimų, asmenys, kurie galėjo reikalauti išlaikymo iš nukentėjusiojo asmens arba kuriems šis asmuo mokėjo išlaikymą vykdydamas prigimtinę pareigą, turi teisę į žalos atlyginimą.
 Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

12      2005 m. gruodžio 3 d. Paredes (Portugalija) įvyko transporto priemonės, kurią vairavo J. J. Neto de Sousa, apsidraudęs draudimo bendrovėje Zurich, ir kitos transporto priemonės eismo įvykis. J. J. Neto de Sousa, kuris prarado savo transporto priemonės kontrolę, buvo pripažintas atsakingu už šį eismo įvykį. Šioje transporto priemonėje kaip keleivė važiavo J. J. Neto de Sousa sutuoktinė A. C. Rocha Carvalho; ji per eismo įvykį žuvo.

13      J. J. Neto de Sousa Tribunal Judicial de Paredes (Paredes pirmosios instancijos teismas, Portugalija) pareiškė ieškinį bendrovei Zurich prašydama priteisti iš šios draudimo bendrovės 335 700 EUR sumą su palūkanomis tam, kad būtų atlyginta per 2005 m. gruodžio 3 d. eismo įvykį padaryta turtinė žala ir žala, susijusi su kūno sužalojimais. Jis, be kita ko, teigė, kad Dekreto įstatymo Nr. 522/85 7 straipsnio 3 dalis neužkerta kelio gauti žalos atlyginimą už eismo įvykį atsakingam asmeniui.

14      Tribunal Judicial de Paredes (Paredes pirmosios instancijos teismas) atmetė J. J. Neto de Sousa prašymą atlyginti turtinę žalą motyvuodamas tuo, kad šis teismas negalėjo nustatyti nei to, kokios buvo J. J. Neto de Sousa pajamos ir išlaidos, nei to, kiek žuvusioji prisidėjo ar turėjo prisidėti prie šios poros pajamų. Šis teismas taip pat atmetė prašymą atlyginti neturtinę žalą motyvuodamas tuo, kad šios žalos atlyginimas negalimas pagal Dekreto įstatymo Nr. 522/85 7 straipsnio 3 dalį.

15      J. J. Neto de Sousa tą sprendimą apskundė Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas, Portugalija) tik dėl turtinės žalos atlyginimo. Tas teismas apeliacinį skundą atmetė iš esmės dėl to, kad J. J. Neto de Sousa neturi teisės į žalos atlyginimą, nes jis buvo už eismo įvykį, per kurį žuvo jo sutuoktinė, važiavusi jo vairuojamoje transporto priemonėje kaip keleivė, atsakingas vairuotojas.

16      J. J. Neto de Sousa kreipėsi į Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas, Portugalija) pakartodamas savo argumentą, kad Dekretas įstatymas Nr. 522/85 neužkerta kelio gauti turtinės žalos, kurią patyrė už eismo įvykį atsakingas vairuotojas dėl jo sutuoktinės žūties, atlyginimą ir teigdamas, kad atsisakydamas pripažinti jo teisę į turtinės žalos, patirtos dėl jo sutuoktinės, kuri buvo į eismo įvykį patekusios transporto priemonės keleivė, žūties, atlyginimą Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas) pažeidė šio dekreto įstatymo 7 straipsnio 3 dalį. J. J. Neto de Sousa šio teismo taip pat paprašė pagal SESV 267 straipsnį pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą siekiant išsiaiškinti, ar pagal Antrosios ir Trečiosios direktyvų nuostatas draudžiama atlyginti tokią žalą.

17      Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) apeliacinį skundą atmetė. Iš esmės jis manė, kad J. J. Neto de Sousa teisė į žalos atlyginimą reglamentuojama tiek Civilinio kodekso 495 straipsnio 3 dalyje, tiek šio kodekso 483 straipsnyje, kad ši teisė atsirado asmeniui, kuris reikalauja žalos atlyginimo, o ne nukentėjusiajam asmeniui taikomoje „teisinėje sistemoje“ ir kad netinkamai vairuodamas J. J. Neto de Sousa pakenkė vienai iš savo teisių. Šis teismas padarė išvadą, kad remiantis maksima sibi imputet, Civilinio kodekso 495 straipsnio 3 dalyje numatyta teisė negali būti suteikta asmeniui, kuris vienintelis yra atsakingas už eismo įvykį, per kurį žuvo jo sutuoktinis, važiavęs jo vairuojamoje transporto priemonėje kaip keleivis, todėl nereikėjo atlyginti žalos J. J. Neto de Sousa.

18      Kiek tai susiję su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) iš esmės manė, kad Antrojoje ir Trečiojoje direktyvose yra nustatyta privalomojo draudimo sistema, paliekant nacionalinei teisei reglamentuoti civilinę atsakomybę ir kad net jeigu, kiek tai susiję su keleiviais, ši sistema tam tikra dalimi remiasi nacionaline teise, Dekreto įstatymo Nr. 522/85 taisyklės neužkerta kelio taikyti nacionalinę civilinės atsakomybės sistemą, numatytą Civilinio kodekso 495 straipsnio 3 dalyje.

19      J. J. Neto de Sousa pareiškė ieškinį Portugalijos valstybei Tribunal da Comarca do Porto-Este (Penafiel) (Porto Este (Penafiel) pirmosios instancijos teismas, Portugalija), prašydamas priteisti iš jos 245 700 EUR sumą su palūkanomis, kad būtų atlyginta žala, jo patirta dėl klaidos, kurią atmesdamas jo apeliacinį skundąpadarė Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas).

20      Tribunal da Comarca do Porto-Este (Penafiel) (Porto Este (Penafiel) pirmosios instancijos teismas, Portugalija) atmetus J. J. Neto de Sousa ieškinį, šis pateikė apeliacinį skundą Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas), be kita ko, teigdamas, kad Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) klaidingai aiškino Antrosios direktyvos 3 straipsnį ir Trečiosios direktyvos 1 straipsnį, kuriuose numatyta motorinės transporto priemonės keleivių, kurie nėra vairuotojai, teisė į žalos, susijusios su kūno sužalojimais, kurią jie patyrė per eismo įvykį, atlyginimą, ir neįvykdė savo pareigos pagal SESV 267 straipsnį. J. J. Neto de Sousa taip pat paprašė Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas) pagal SESV 267 straipsnį pateikti Teisingumo Teismui klausimą, nurodytą šio sprendimo 16 punkte.

21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) priėmė sprendimą ne dėl to, ar žuvusiam keleiviui turi būti atlyginta žala, o dėl to, ar J. J. Neto de Sousa turi teisę į žalos atlyginimą, turint omenyje tai, kad jis yra atsakingas už eismo įvykį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad siekiant nustatyti, ar Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) galėjo Teisingumo Teismui nepateikti prejudicinio klausimo, iš pradžių reikia išsiaiškinti, ar jam nurodytos Sąjungos teisės nuostatos yra aiškios ir nedviprasmiškos.

22      Šiomis aplinkybėmis Tribunal da Relação do Porto (Porto apeliacinis teismas, Portugalija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar [Antrosios ir Trečiosios direktyvų] nuostatomis draudžiama nacionalinės teisės normoje numatyti turtinės žalos atlyginimą eismo įvykį sukėlusiam vairuotojui tuo atveju, kai žūsta jo sutuoktinė, važiavusi transporto priemone kaip keleivė, kaip numatyta [Dekreto įstatymo Nr. 522/85] 7 straipsnio 3 dalies nuostatose?“
 Dėl prejudicinio klausimo

23      Visų pirma primintina, kad iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, jog pagal nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą, įtvirtintą SESV 267 straipsnyje, pastarasis nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų išspręsti šio nagrinėjamą ginčą. Į tai atsižvelgdamas Teisingumo Teismas prireikus turi performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, Teisingumo Teismas gali manyti esant reikalinga atsižvelgti į Sąjungos teisės nuostatas, kurių nacionalinis teismas nebuvo nurodęs savo klausime (2017 m. vasario 1 d. Sprendimo Município de Palmela, C‑144/16, EU:C:2017:76, 20 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

24      Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad sprendime, kuriame Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas) esą pažeidė Antrosios ir Trečiosios direktyvų nuostatas, tas teismas padarė išvadą, jog taikytina Portugalijos teisė, o būtent Civilinio kodekso 483 straipsnis ir 495 straipsnio 3 dalis, neleidžia J. J. Neto de Sousa gauti jo prašomo žalos atlyginimo.

25      Šiomis aplinkybėmis reikia suprasti, kad pateiktu klausimu siekiama išsiaiškinti, ar Sąjungos teisės aktai dėl privalomojo draudimo turi būti aiškinami taip, kad jais draudžiama nacionalinės teisės norma, kurioje nenumatyta motorinės transporto priemonės vairuotojo, atsakingo už eismo įvykį, per kurį žuvo jo sutuoktinė, važiavusi šioje transporto priemonėje kaip keleivė, teisė į turtinės žalos, kurią jis patyrė dėl šios žūties, atlyginimą.

26      Šiuo aspektu reikėtų priminti, jog iš Pirmosios ir Antrosios direktyvų preambulių matyti, kad jomis siekiama, pirma, užtikrinti laisvą ir transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra Sąjungos teritorijoje, ir jose esančių asmenų judėjimą ir, antra, garantuoti, kad nukentėjusieji šių transporto priemonių sukeltuose eismo įvykiuose būtų vertinami vienodai, neatsižvelgiant į konkrečią Sąjungos teritorijos vietą, kur įvyko eismo įvykis (2011 m. birželio 9 d. Sprendimo Ambrósio Lavrador ir Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, 23 punktas ir 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 26 punktas).

27      Taigi Pirmąja direktyva, papildyta Antrąja ir Trečiąja direktyvomis, valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad draudimo apsauga apimtų motorinių transporto priemonių, kurių įprasta buvimo vieta yra jų teritorijoje, valdytojų civilinę atsakomybę, be kita ko, patikslinamos žalos rūšys bei tretieji žalą patyrę asmenys, kuriuos šio draudimo apsauga turėtų apimti (2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 27 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

28      Tačiau reikia priminti, jog pareiga, kad civilinės atsakomybės draudimas apimtų tretiesiems asmenims motorinėmis transporto priemonėmis padarytą žalą, nėra tas pats, kas šios žalos atlyginimo remiantis apdraustojo asmens civiline atsakomybe apimtis. Pirmoji apibrėžiama ir garantuojama Sąjungos teisės aktais, o antroji iš esmės reglamentuojama nacionalinėje teisėje (2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Carvalho Ferreira Santos, C‑484/09, EU:C:2011:158, 31 punktas ir 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 28 punktas).

29      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog iš Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų tikslo ir jų teksto matyti, kad jomis nesiekiama suderinti civilinės atsakomybės sistemų valstybėse narėse ir kad dabar galiojančioje Sąjungos teisėje valstybėms narėms palikta laisvė nustatyti transporto priemonių eismo įvykiams taikomą civilinės atsakomybės sistemą (2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 29 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

30      Taigi valstybės narės privalo užtikrinti, kad pagal jų nacionalinę teisę taikytina motorinių transporto priemonių valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta laikantis trijų minėtų direktyvų nuostatų (2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 30 punktas ir nurodyta jurisprudencija).

31      Be to, įgyvendindamos šią kompetenciją jos turi laikytis Sąjungos teisės, o nacionalinės teisės aktų nuostatos, reglamentuojančios per transporto priemonių eismo įvykius patirtos žalos atlyginimą, negali panaikinti Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų veiksmingumo (šiuo klausimu žr. 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 31 punktą).

32      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šios direktyvos netektų veiksmingumo, jei remiantis bendrais ir abstrakčiais kriterijais apibrėžtu nacionalinės teisės aktu dėl nukentėjusiojo prisidėjimo prie žalos atsiradimo iš jo būtų atimta teisė į privalomojo draudimo mokamą žalos atlyginimą arba tokia teisė būtų neproporcingai apribota (2011 m. birželio 9 d. Sprendimo Ambrósio Lavrador ir Olival Ferreira Bonifácio, C‑409/09, EU:C:2011:371, 29 punktas ir 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 32 punktas).

33      Vis dėlto dėl pagrindinės bylos reikia pažymėti, kad J. J. Neto de Sousa teisei į žalos atlyginimą neigiamą poveikį daro ne motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės apimties apribojimas draudimo nuostatomis, o taikytina nacionalinė civilinės atsakomybės sistema.

34      Pagrindinėje byloje nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, išaiškintuose Supremo Tribunal de Justiça (Aukščiausiasis Teismas), nenumatyta motorinės transporto priemonės vairuotojo, atsakingo už eismo įvykį, teisė į žalos, kurią jis patyrė per šį eismo įvykį, atlyginimą.

35      Taigi šiuo teisės aktu nėra apribojama apdraustojo asmens civilinės atsakomybės už žalą, padarytą tretiesiems asmenims, draudimo apimtis (pagal analogiją žr. 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 35 punktą).

36      Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai neturi neigiamos įtakos Sąjungos teisėje numatytai garantijai, kad motorinių transporto priemonių valdytojų civilinė atsakomybė, apibrėžta pagal taikytiną nacionalinę teisę, būtų apdrausta laikantis Pirmosios, Antrosios ir Trečiosios direktyvų nuostatų (pagal analogiją žr. 2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, 38 punktą).

37      Šios išvados nepaneigia tai, kad J. J. Neto de Sousa materialinę žalą patyrė dėl savo sutuoktinės, kuri kaip keleivė važiavo jo vairuojamoje transporto priemonėje jo sukelto eismo įvykio metu, žūties. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos informacijos matyti, kad pagrindinė byla susijusi ne su nukentėjusiojo asmens, kuris į eismo įvykį patekusioje transporto priemonėje važiavo kaip keleivis, teise į patirtos žalos atlyginimą, o su už šį įvykį atsakingo vairuotojo teise į tokį atlyginimą.

38      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Pirmąją, Antrąją ir Trečiąją direktyvas reikia aiškinti kaip nedraudžiančias nacionalinės teisės normos, kurioje nenumatyta motorinės transporto priemonės vairuotojo, atsakingo už eismo įvykį, per kurį žuvo jo sutuoktinė, kuri šioje transporto priemonėje važiavo kaip keleivė, teisė į turtinės žalos, kurią jis patyrė dėl šios žūties, atlyginimą.
 Dėl bylinėjimosi išlaidų

39      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvą 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo, 1983 m. gruodžio 30 d. Antrąją Tarybos direktyvą 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo, iš dalies pakeistą 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/14/EB, ir 1990 m. gegužės 14 d. Trečiąją Tarybos direktyvą 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo reikia aiškinti kaip nedraudžiančias nacionalinės teisės normos, kurioje nenumatyta motorinės transporto priemonės vairuotojo, atsakingo už eismo įvykį, per kurį žuvo jo sutuoktinė, kuri šioje transporto priemonėje važiavo kaip keleivė, teisė į turtinės žalos, kurią jis patyrė dėl šios žūties, atlyginimą.

Parašai.

*      Proceso kalba: portugalų.


title: 2011 m. liepos 21 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE prieš Agence européenne pour la sécurité maritime (EMSA).#Apeliacinis skundas - Viešieji pirkimai - Europos jūrų saugumo agentūra (EMSA) - Kvietimas teikti pasiūlymus dėl "SafeSeaNet" programos - Sprendimas atmesti konkurso dalyvio pasiūlymą - Sutarties sudarymo kriterijai - Kriterijų dalys - Pareiga motyvuoti.#Byla C-252/10 P.

text:
      2011 m. liepos 21 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Evropaïki Dynamiki prieš EMSA
      (Byla C‑252/10 P)
      „Apeliacinis skundas – Viešieji pirkimai – Europos jūrų saugumo agentūra (EMSA) – Konkursas dėl „SafeSeaNet“ programos – Sprendimas atmesti konkurso dalyvio pasiūlymą – Sutarties sudarymo kriterijai – Subkriterijai – Pareiga motyvuoti“
      1.                     Europos Bendrijų viešieji pirkimai – Konkurso procedūra – Sutarčių sudarymas – Ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas – Sutarties
            sudarymo kriterijai – Vienodo dalyvių vertinimo ir skaidrumo principų laikymasis – Perkančiosios organizacijos specifikacijose
            arba skelbime apie konkursą numatytų kriterijų subkriterijų lyginamojo svorio vėlesnis nustatymas – Leistinumas – Sąlygos
            (Tarybos reglamento Nr. 1605/2002 97 straipsnio 2 dalis; Komisijos reglamento Nr. 2342/2002 138 straipsnio 1, 2 ir 3 dalys)
            (žr. 29–33, 35 punktus)
      2.                     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Nepakankami ar prieštaringi motyvai – Motyvavimo pareigos apimtis – Bendrojo Teismo numanomas
            motyvavimas – Leistinumas – Sąlygos (SESV 256 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnis ir 53 straipsnio pirma pastraipa)
            (žr. 46 punktą)
      3.                     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Paprastas pagrindų ir argumentų, pateiktų Bendrajame Teisme, pakartojimas – Teisės klaidos,
            kuria remiamasi, nenurodymas – Nepriimtinumas (SESV 256 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa;
            Teisingumo Teismo procedūros reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 54 punktą)
      Dalykas

         Apeliacinis skundas dėl 2010 m. kovo 2 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimo byloje T‑70/05 (
               Evropaiki Dynamiki prieš EMSA
               ), kuriuo atmestas apeliantės prašymas panaikinti 2005 m. sausio 6 d. Europos jūrų saugumo agentūros (EMSA) sprendimą atmesti
                  apeliantės pasiūlymą, pateiktą per konkursą dėl

               SafeSeaNet
                programos patvirtinimo ir tolesnio vystymo.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti apeliacinį skundą.

                  2.

                  	Priteisti iš Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE bylinėjimosi išlaidas.


1996 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Syndicat français de l'Express international (SFEI) ir kiti prieš La Poste ir kt.. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de commerce de Paris - Prancūzija. # Valstybės pagalba. # Byla C-39/94.


2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Aéroports de Paris prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. # Byla T-128/98.


1994 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Pedro Magdalena Fernández prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Pareigūnas. # Byla C-452/93 P.