title: 2013 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Argenta Spaarbank NV prieš Belgische Staat.#Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Mokesčių teisės aktai – Pelno mokestis – Atskaitymas už rizikos kapitalą – Sąlyginės palūkanos – Atskaitymo sumažinimas bendrovėms, turinčioms buveinę užsienyje, kurių gaunamos pajamos atleistos nuo mokesčių pagal sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo.#Byla C-350/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-350/11
            dėl rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen  (Belgija) 2011 m. birželio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. liepos 4 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Argenta Spaarbank NV
            prieš
            Belgische Staat
            TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Ilešič, E. Levits (pranešėjas), J.-J. Kasel ir M. Safjan,
            generalinis advokatas P. Mengozzi,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. liepos 12 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Argenta Spaarbank NV , atstovaujamos advokatų K. Morbée, K. Van Duyse, ir F. Smet,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.-C. Halleux,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos W. Mölls ir W. Roels,
            susipažinęs su 2012 m. rugsėjo 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su SESV 49 straipsnio išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Argenta Spaarbank NV  (toliau – Argenta ) ir Belgische Staat  (Belgijos valstybė) dėl atskaitymo už rizikos kapitalą apskaičiavimo apmokestinant 2008 metais.
            Teisinis pagrindas
            Belgijos teisė
            3. Atskaitymas už rizikos kapitalą nustatytas pajamų mokesčio sistemoje 2005 m. birželio 22 d. Įstatymu dėl mokestinio atskaitymo už rizikos kapitalą nustatymo ( Moniteur belge , 2005 m. birželio 30 d., p. 30077). Šis atskaitymas reglamentuojamas 1992 m. Pajamų mokesčio kodekso (toliau – CIR 1992) 205bis-205nonies ir 236 straipsniuose.
            4. Iš šiame įstatyme išdėstytų motyvų matyti, kad juo, be kita ko, siekiama sumažinti mokestinio vertinimo skirtumą tarp bendrovių finansavimo iš skolinto kapitalo (už jį sumokėtos palūkanos visiškai atskaitomos apskaičiuojant mokestį) ir bendrovių finansavimo iš nuosavo kapitalo (rizikos kapitalas) (už jį sumokėtos palūkanos yra visiškai apmokestinamos) ir padidinti bendrovių mokumo rodiklį, įvedant atskaitymą už rizikos kapitalą, kuris atitinka bendrą tikslą pagerinti Belgijos ekonomikos konkurencingumą.
            5. Atskaitymas už rizikos kapitalą, dar vadinamas „sąlyginių palūkanų atskaitymu“, atliekamas iš pelno mokesčio bazės atskaitant atitinkamos bendrovės nuosavo kapitalo dalį procentais.
            6. Pagal CIR 1992 205quater straipsnio 1 dalį atskaitymas už rizikos kapitalą lygus rizikos kapitalui, nustatytam pagal CIR 1992 205ter straipsnį, padaugintam iš kitose CIR 1992 205quater straipsnio dalyse nustatyto tarifo.
            7. CIR 1992 205ter straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad nustatant atskaitymą už rizikos kapitalą už mokestinį laikotarpį rizikos kapitalas, į kurį reikia atsižvelgti, atitinka, atsižvelgiant į 205ter straipsnio 2–7 dalyse nustatytas nuostatas, įmonės nuosavo kapitalo, apskaičiuoto pagal teisės aktus, susijusius su apskaita ir tokiomis metinėmis finansinėmis ataskaitomis, kaip nurodytos balanse, sumą prieš tai ėjusio mokestinio laikotarpio pabaigoje. Minėto 205ter straipsnio 2–7 dalyse numatyti atvejai, kuriais nuosavas kapitalas turi būti koreguojamas, kad galėtų būti bazė apskaičiuojant atskaitymo už rizikos kapitalą sumą.
            8. Konkrečiai kalbant, pagal CIR 1992 205ter straipsnio 2 dalį rizikos kapitalas, nustatytas pagal CIR 1992 205ter straipsnio 1 dalį, sumažinamas nuolatinių buveinių, kurių pajamos pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo atleidžiamos nuo mokesčių, grynąja turto verte.
            9. CIR 1992 205quinques straipsnyje numatyta, kad nesant ar nepakankant mokestinio laikotarpio, už kurį gali būti daromas atskaitymas už rizikos kapitalą, pelno, šį mokestinį laikotarpį negalimas atleidimas nuo mokesčių gali būti perkeltas į kitų septynerių metų pelną.
            Belgijos Karalystės ir Nyderlandų Karalystės sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo
            10. Pagal 2001 m. birželio 5 d. Belgijos Karalystės ir Nyderlandų Karalystės sutarties, kuria siekiama išvengti dvigubo apmokestinimo ir mokesčių už pajamas ir turtą ( Moniteur belge , 2002 m. gruodžio 20 d., p. 57533; toliau – Belgijos ir Nyderlandų sutartis), 7 straipsnio 1–3 dalyse nustatyta:
            „1. Susitariančiosios valstybės įmonės pajamos apmokestinamos tik šioje valstybėje, jei įmonė nevykdo veiklos kitoje susitariančiojoje valstybėje per joje įsteigtą nuolatinę buveinę. Jei įmonė veiklą vykdo per tokią nuolatinę buveinę, kitoje šalyje įmonės gautas pelnas gali būti apmokestinamas pelno mokesčiu tik ta dalimi, kuria jis priskiriamas tai nuolatinei buveinei.
            2. Laikantis 3 dalies nuostatų, jei susitariančiojoje valstybėje veikianti įmonė savo veiklą vykdo kitoje susitariančiojoje valstybėje per šioje valstybėje esančią nuolatinę buveinę, šiai nuolatinei buveinei kiekvienoje susitariančiojoje valstybėje priskiriamas pelnas, kurį ji būtų gavusi, jeigu būtų buvusi savarankiška ir atskira įmonė, vykdanti tapačią arba analogišką veiklą, esant tapačioms arba analogiškoms sąlygoms, ir visiškai savarankiškai veikianti su įmone, kurios nuolatinė buveinė ji yra.
            3. Siekiant nustatyti nuolatinės buveinės pelną, galima atskaityti išlaidas, kurių ji patyrė siekdama savo tikslų, įskaitant valdymo išlaidas ir bendrąsias administravimo sąnaudas, patirtas valstybėje, kurioje ši buveinė yra, arba kitur.“
            11. Belgijos ir Nyderlandų sutarties 23 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Belgijoje dvigubo apmokestinimo išvengiama taip:
            a) jei Belgijos rezidentas gauna kitų pajamų nei dividendai, palūkanos arba atlygiai, numatyti šios sutarties 12 straipsnio 5 dalyje, arba turi turto dalių, kurios pagal sutartį apmokestinamos Nyderlanduose, Belgijos Karalystė šias pajamas arba turto dalis atleidžia nuo mokesčių, bet ji, siekdama apskaičiuoti šio rezidento pajamų ar turto sumą, gali taikyti tokį patį tarifą, lyg šios pajamos ir turto dalys nebūtų atleistos nuo mokesčių.
            < ... > “
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            12. Argenta yra Belgijos bendrovė rezidentė, privalanti mokėti pelno mokestį šioje valstybėje narėje. Jos nuolatinė buveinė yra Nyderlanduose, o jos pajamos Belgijoje atleistos nuo mokesčių pagal Belgijos ir Nyderlandų sutartį.
            13. Apmokestinant 2008 m. Argenta pagal CIR 1992 205bis–205nonies straipsnius paprašė atskaitymo už rizikos kapitalą.
            14. 2008 m. lapkričio 19 d. buvo nustatyta, kad šiais mokestiniais metais Argenta turi būti apmokestinta pelno mokesčiu. Apskaičiuodamas šį mokestį pagal CIR 1992 205ter straipsnio 2 dalį Belgijos mokesčių administratorius neatsižvelgė į Argenta  nuolatinės buveinės Nyderlanduose turto grynąją vertę, kad būtų nustatytas rizikos kapitalas, kuriuo remiantis daromas atskaitymas apskaičiuojant pelno mokestį.
            15. 2009 m. gegužės 20 d. Argenta  pateiktą skundą dėl šio apmokestinimo šis administratorius atmetė 2009 m. rugsėjo 7 dieną.
            16. Manydama, kad CIR 1992 205ter straipsnio 2 dalis yra SESV numatytos įsisteigimo laisvės kliūtis, nes dėl investicijų nuolatinėje buveinėje valstybėje narėje, kuri sudarė sutartį su Belgijos Karalyste dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, nesuteikiama teisė į atskaitymą už rizikos kapitalą, nors dėl panašių investicijų buveinėje Belgijoje suteikiama teisė į šį atskaitymą, 2009 m. gruodžio 4 d. Argenta apskundė šį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
            17. Tokiomis aplinkybėmis šis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar [SESV 49] straipsnis draudžia nacionalinės mokesčių teisės normą, pagal kurią, apskaičiuodama apmokestinamąjį pelną, įmonė, neribotai apmokestinama Belgijoje, negali taikyti atskaitymo už rizikos kapitalą iki teigiamo skirtumo tarp, pirma, bendrovės nuolatinių buveinių, kurių ji turi kitoje [Europos] Sąjungos valstybėje narėje, turto grynosios vertės ir, antra, visų šios įmonės nuolatinių buveinių įsipareigojimų ar įsiskolinimų, nors ji gali taikyti šį atskaitymą, jei šis teigiamas skirtumas priskiriamas Belgijoje įsteigtai nuolatinei buveinei?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            18. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikdamas klausimą siekia sužinoti, ar SESV 49 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės normą, pagal kurią apskaičiuojant neribotai apmokestinamai bendrovei valstybėje narėje taikomo atskaitymo už rizikos kapitalą dydį neatsižvelgiama į nuolatinės buveinės kitoje valstybėje narėje turto grynąją vertę, jeigu šios nuolatinės buveinės pelnas neapmokestinamas pirmojoje valstybėje narėje pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, bet šiuo atveju atsižvelgiama į šios pirmosios valstybės narės teritorijoje esančiai nuolatinei buveinei priskirtą turtą.
            19. Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad įsisteigimo laisvė, kuri SESV 49 straipsnyje pripažinta Sąjungos piliečiams ir kuri apima jų teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos ir ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kokios įsisteigimo valstybės narės teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, pagal SESV 54 straipsnį apima įkurtų pagal valstybės narės teisę ir Europos Sąjungoje turinčių savo registruotas būstines, centrinę administraciją ar pagrindinę buveinę bendrovių teisę vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterinę bendrovę, filialą ir atstovybę (žr. 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Accor , C-310/09, Rink. p. I-8115, 39 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            20. Nors SESV nuostatos dėl įsisteigimo laisvės, remiantis jų formuluote, skirtos užtikrinti, kad priimančiojoje valstybėje narėje būtų naudojamasi tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų teisėmis, jomis taip pat draudžiama, kad kilmės valstybė narė savo piliečiams ar pagal jos teisės aktus įsteigtoms bendrovėms ribotų įsisteigimo laisvę kitoje valstybėje narėje (minėto Sprendimo Accor 40 punktas ir nurodyta teismo praktika).
            21. Šie principai taikomi tuomet, kai valstybėje narėje įsteigta bendrovė veikia kitoje valstybėje narėje per nuolatinę buveinę (2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo Lidl Belgium , C-414/06, Rink. p. I-3601, 20 punktas).
            22. Pagrindinėje byloje nustatyta, kad, apskaičiuojant atskaitymo už rizikos kapitalą dydį, nagrinėjamame teisės akte skirtingai vertinamas kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė esančių nuolatinių buveinių, kurių pajamos neapmokestinamos Belgijoje, turtas ir šioje valstybėje narėje esančių nuolatinių buveinių turtas.
            23. Į kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė esančių nuolatinių buveinių, kurių pajamos neapmokestinamos Belgijoje, turtą neatsižvelgiama apskaičiuojant rizikos kapitalą, naudojamą kaip bazė apskaičiuojant pagrindinėje byloje nagrinėjamo atskaitymo dydį, bet šiuo atveju atsižvelgiama į Belgijoje esančioms nuolatinėms buveinėms priskirtą turtą.
            24. Generalinis advokatas išvados 33 punkte pažymėjo, kad kai apskaičiuojant Belgijos pelno mokesčiu apmokestinamai Belgijos bendrovei atskaitymą už rizikos kapitalą atsižvelgiama į nuolatinei buveinei priskirtą turtą, tai yra mokesčio lengvata, nes dėl tokio atsižvelgimo sumažėja pelno mokesčio, kurį tokia bendrovė turi sumokėti minėtoje valstybėje narėje, faktinis tarifas.
            25. Tokios mokesčio lengvatos atsisakoma, kai Belgijos bendrovės rezidentės nuolatinė buveinė yra kitoje valstybėje narėje ir jos pajamos atleidžiamos nuo mokesčio pagal Belgijos Karalystės ir šios kitos valstybės narės sudarytą sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo.
            26. Šiuo atžvilgiu Belgijos vyriausybė tvirtina, kad skirtingas vertinimas pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą nacionalinės teisės aktą vis dėlto nėra įsisteigimo laisvės apribojimas, nes, pirma, šis skirtingas vertinimas nesukelia nepalankių padarinių bendrovei, kuri turi nuolatinę buveinę kitoje valstybėje narėje nei Belgija, ir, antra, jeigu tokie nepalankūs padariniai nustatyt, jie turi būti susiję su lygiagrečiu kelių valstybių narių mokestinės kompetencijos vykdymu.
            27. Ši vyriausybė mano, kad net atsižvelgiant į kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystėje esančios nuolatinės buveinės turtą pagrindinės bendrovės rezidentės mokestinė našta negalėtų būti lengvesnė. Anot šios vyriausybės, užsienyje esančių nuolatinių buveinių, kurios neatleistos nuo mokesčių pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, atskaitymas už rizikos kapitalą apskaičiuojamas atskirai nuo nuolatinei buveinei priskiriamo turto ir prioritetiškai taikomas šios buveinės gautam pelnui. Belgijos vyriausybė dėl to padarė išvadą, kad jeigu reiktų atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystėje esančios nuolatinės buveinės, kurios pajamos neapmokestinamos pagal sutartį, turtą, pagal analogiją atskaitymas už rizikos kapitalą turėtų būti perkeltas šios buveinės pelnui. Jis Belgijoje neapmokestinamas.
            28. Argenta ir Komisija užginčijo šį Belgijos teisės aiškinimą ir tvirtina, kad, kiek tai susiję su užsienio nuolatinėmis buveinėmis, kurių pajamos neatleidžiamos nuo mokesčių Belgijoje, atskaitymas už rizikos kapitalą apskaičiuojamas remiantis bendrosiomis pajamomis ir taikomas visoms atitinkamos bendrovės apmokestinamosioms pajamoms.
            29. Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, kai Teisingumo Teismas atsako į valstybės narės teismo pagal SESV 267 straipsnį pateiktą prejudicinį klausimą, jis neturi kompetencijos aiškinti šios valstybės narės vidaus teisės, nes šis uždavinys priskiriamos nacionaliniams teismams (žr., be kita ko, 1993 m. spalio 12 d. Sprendimo Vanacker ir Lesage , C-37/92, Rink. p. I-4947, 7 punktą; 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Gysen , C-449/06, Rink. p. I-553, 17 punktą ir 2013 m. sausio 17 d. Sprendimo Zakaria , C-23/12, 29 punktą).
            30. Tačiau reikia pažymėti, kad Belgijos vyriausybė per posėdį pripažino, kad net jeigu atskaitymas už rizikos kapitalą būtų apskaičiuojamas atskirai nuo nuolatinei buveinei priskiriamo turto ir prioritetiškai taikomas šios buveinės gautam pelnui, galimas perviršis turėtų būti atskaitomas iš pagrindinės bendrovės pelno. Iš argumentų, kuriais remiasi ši vyriausybė, nematyti, kad pagrindinė bendrovė rezidentė, siekdama sumažinti savo apmokestinimo bazę, negalėtų pasinaudoti atskaitymu už rizikos kapitalą, apskaičiuotu atsižvelgiant į kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė esančios nuolatinės buveinės turtą.
            31. Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 40 punkte, Belgijos vyriausybė neginčijo Argenta  teiginio, kad Belgijos bendrovė, kuriai buvo priskirtas nuosavas kapitalas, gali pasinaudoti atskaitymu už rizikos kapitalą, net jei nuolatinė buveinė, kuri yra užsienyje ir pati neturi nuosavo kapitalo, gauna pelno, kuris minėto atskaitymo tikslais pagal Belgijos teisės aktus galiausiai priskiriamas minėtai bendrovei.
            32. Todėl tai, kad bendrovė, turinti nuolatinę buveinę kitoje nei Belgijos Karalystė valstybėje narėje, siekdama sumažinti savo apmokestinimo bazę, negali pasinaudoti atskaitymu už rizikos kapitalą, apskaičiuotą atsižvelgiant į šios nuolatinės buveinės turtą, yra nenaudinga šiai bendrovei.
            33. Priešingai tam, ką teigia Belgijos vyriausybė, šis nepalankus vertinimas atsiranda ne dėl aplinkybės, kad valstybėje narėje, kurioje yra nuolatinė buveinė, nenumatytas atskaitymas už rizikos kapitalą, bet dėl vienintelės Belgijos teisės aktuose reglamentuojamos galimybės neatsižvelgti į šių nuolatinių buveinių turtą. Taigi šis nepalankus vertinimas negali būti lygiagretaus kelių valstybių narių mokestinės kompetencijos vykdymo pasekmė.
            34. Toks nepalankus vertimas gali atgrasyti Belgijos bendrovę vykdyti veiklą per kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė esančią nuolatinę buveinę ir todėl iš principo yra Sutarties nuostatomis dėl įsisteigimo laisvės draudžiamas apribojimas.
            35. Pagal Teisingumo Teismo praktiką įsisteigimo laisvės apribojimas gali būti pateisinamas tik dėl svarbių bendrojo intereso pagrindų. Be to, tokiu atveju šis apribojimas turi būti tinkamas atitinkamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (minėto Sprendimo Lidl Belgium 27 punktas ir nurodyta teismo praktika).
            36. Šiuo atžvilgiu Belgijos vyriausybė bendrai remiasi motyvais, susijusiais su būtinybe užtikrinti Belgijos mokesčių sistemos darną ir darnų valstybių narių apmokestinimo kompetencijos paskirstymą.
            37. Visų pirma, atskaitymo už rizikos kapitalą sistema yra simetriška ir yra tiesioginis, individualus ir materialinis mokestinės lengvatos, apskaičiuotos nuo turto, ir dėl šio turto gauto pelno apmokestinimo ryšys.
            38. Šį ryšį galima palyginti su ryšiu tarp paskolos, skirtos turtui įsigyti, atskaitytinų palūkanų ir dėl šio turto gauto apmokestinamojo pelno, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamo įstatymo dėl atskaitymo nustatymo tikslas, kaip matyti iš jo konstatuojamųjų dalių, yra mokestinis nuosavo kapitalo vertinimas kaip skolintojo. Nors fiksuotas atskaitymas už rizikos kapitalą apskaičiuojamas nuo bendrovės nuosavo kapitalo, o ne au prorata nuo jos apmokestinamojo pelno, apskaičiuota atskaitymo suma laikoma atitinkančia palūkanas, kurias bendrovė turėtų sumokėti, jeigu privalėtų skolintis, kad suformuotų dėl nuosavo kapitalo įgytą turtą.
            39. Antra, anot Belgijos vyriausybės, neatsižvelgdama į kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė esančios nuolatinės buveinės, kurios pelnas neapmokestinamas Belgijoje, turtą, valstybė narė vykdo savo mokestinę kompetenciją laikydamasi teritorialumo principo ir apmokestinimo kompetencijos paskirstymo pagal Belgijos ir Nyderlandų sutartį.
            40. Galimybė atsižvelgti į apskaitomas arba neapskaitomas išlaidas, susijusias su aktyvais ir pasyvais, priskiriamais nuolatinei buveinei, ir pasinaudoti atskaitymais nuo šių aktyvų arba pasyvų vėl tenka valstybei narei, kuriai pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo suteikiama teisė apmokestinti nuolatinės buveinės pelną. Toks paskirstymas pagal Belgijos ir Nyderlandų sutartį, beje, suderinamas su Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (EBPO) parengta pavyzdine mokestine sutartimi dėl pajamų ir turto.
            41. Dėl pirmojo Belgijos vyriausybės pateikto motyvo reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog būtinybė išlaikyti mokesčių sistemos darną gali pateisinti Sutartimi garantuojamų pagrindinių judėjimo laisvių įgyvendinimo apribojimą (1992 m. sausio 28 d. Sprendimo Bachmann , C-204/90, Rink. p. I-249, 28 punktas; 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen , C-319/02, Rink. p. I-7477, 42 punktas; 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Keller Holding , C-471/04, Rink. p. I-2107, 40 punktas ir 2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Papillon , C-418/07, Rink. p. I-8947, 43 punktas).
            42. Vis dėlto, kad būtų galima remtis tokiu pateisinimu grindžiamu argumentu, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką reikia įrodyti, jog egzistuoja tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčio lengvatos ir jos kompensavimo konkrečiu apmokestinimu (minėto Sprendimo Manninen 42 punktas ir minėto Sprendimo Keller Holding 40 punktas), o tokio ryšio tiesioginis pobūdis turi būti vertinamas pagal atitinkamų teisės aktų tikslus (minėto Sprendimo Manninen 43 punktas; 2008 m. vasario 28 d. Sprendimo Deutsche Shell , C-293/06, Rink. p. I-1129, 39 punktas ir minėto Sprendimo Papillon 44 punktas).
            43. Kaip priminta šio sprendimo 24 punkte, pagrindinėje byloje nagrinėjamą mokesčio lengvatą sudaro galimybė apskaičiuojant atskaitymą už rizikos kapitalą atsižvelgti į nuolatinei buveinei priskiriamą turtą.
            44. Ši lengvata, dėl kurios sumažėja faktinis pelno mokesčio, kuris taikomas pagrindinei bendrovei, tarifas, pagrindinėje byloje nekompensuojama jokiu konkrečiu apmokestinimu.
            45. Tačiau ši lengvata suteikiama tik tuomet, kai nuolatinės buveinės gautas pelnas apmokestinamas Belgijoje.
            46. Vis dėlto nėra tiesioginio ryšio, kaip jis suprantamas pagal šio sprendimo 42 punkte primintą teismo praktiką, tarp lengvatos, apskaičiuotos atsižvelgiant į turtą, ir dėl jo gautų pajamų apmokestinimo.
            47. Iš tiesų pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą teisės aktą tik reikalaujama, kad šios nuolatinės buveinės galbūt gautos pajamos būtų apmokestinamos Belgijoje, bet nekeliama sąlyga suteikti nagrinėjamą lengvatą nei jas faktiškai gaunant, nei faktiškai apmokestinant. Todėl pagal nagrinėjamą sistemą leidžiama situacija, kai nuolatinės buveinės pajamos apmokestinamos Belgijoje, bet ši buveinė negavo pajamų, į jos turtą atsižvelgiama apskaičiuojant bendrovei, kuriai ji priklauso, taikomą atskaitymą.
            48. Be to, CIR 1992 205quinques straipsnyje numatyta, kad nesant ar nepakankant mokestinio laikotarpio, už kurį gali būti daromas atskaitymas už rizikos kapitalą, pelno, šį mokestinį laikotarpį negalimas atleidimas nuo mokesčių gali būti perkeltas į kitų septynerių metų pelną.
            49. Todėl neatsižvelgimas į kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė esančios nuolatinės buveinės, kurios pajamos neapmokestinamos Belgijoje pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, turtą, negali būti pateisinamas motyvais, susijusiais su nacionalinės mokesčių sistemos darnos užtikrinimu.
            50. Dėl antro pateisinamojo motyvo, kuriuo rėmėsi Belgijos vyriausybė, reikia priminti, kad apmokestinimo kompetencijos pasidalijimo tarp valstybių narių išsaugojimas yra teisėtas Teisingumo Teismo pripažintas principas (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer , C-446/03, Rink. p. I-10837, 45 punktą; 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo N , C-470/04, Rink. p. I-7409, 42 punktą; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA , C-231/05, Rink. p. I-6373, 51 punktą ir minėto Sprendimo Lidl Belgium 31 punktą). Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad, Sąjungos lygmeniu nesant suvienodinimo ar suderinimo priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos sutartimis arba vienašališkai nustatyti savo kompetencijos mokesčių srityje pasidalijimo kriterijus, kad, be kita ko, būtų pašalintas dvigubas apmokestinimas (2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją , C-540/07, Rink. p. I-10983, 29 punktas ir 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimo National Grid Indus , C-371/10, Rink. p. I-12273, 45 punktą).
            51. Tačiau aplinkybe, kad valstybė narė sutartyje dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, sudarytoje su kita valstybe nare, sutiko, kad šioje valstybėje narėje esančiai nuolatinei buveinei priskiriamas pelnas apmokestinamas tik šioje valstybėje narėje ir kad todėl pirmoji valstybė narė negali vykdyti savo apmokestinimo kompetencijos šiai nuolatinei buveinei priskiriamo pelno atžvilgiu, negalima nuolatos pateisinti bet kokio atsisakymo suteikti lengvatą pirmosios valstybės narės teritorijoje įsteigtai bendrovei, kuriai priklauso ši nuolatinė buveinė.
            52. Toks atsisakymas negali pateisinti skirtingo vertinimo tik dėl motyvo, kad valstybėje narėje įsteigta bendrovė vykdė tarptautinę ekonominę veiklą, iš kurios ši valstybė negauna pajamų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Marks & Spencer 40 punktą ir 2007 m. kovo 29 d. Sprendimo Rewe Zentralfinanz , C-347/04, Rink. p. I-2647, 43 punktą).
            53. Atvirkščiai, iš teismo praktikos matyti, kad būtinybei apsaugoti darnų apmokestinimo kompetencijos pasidalijimą tarp valstybių narių gali būti pritarta, ypač kai nagrinėjama tvarka siekiama užkirsti kelią veiksmams, kurie gali pakenkti valstybės narės teisei įgyvendinti kompetenciją mokesčių srityje jos teritorijoje vykdomos veiklos atžvilgiu (žr. minėto Sprendimo Oy AA 54 punktą; 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Amurta , C-379/05, Rink. p. I-9569, 58 punktą; 2009 m. birželio 18 d. Sprendimo Aberdeen Property Fininvest Alpha , C-303/07, Rink. p. I-5145, 66 punktą; 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją , C-284/09, Rink. p. I-9879, 77 punktą ir 2012 m. gegužės 10 d. Sprendimo Santander Asset Management SGIIC ir kt. , C-338/11–C-347/11, 47 punktą).
            54. Teisingumo Teismas konstatavo, kad šiuo tikslu, be kita ko, siekiama išsaugoti simetriją tarp teisės apmokestinti pelną ir teisės atskaityti nuolatinės buveinės nuostolius, nes leidimas nuolatinės buveinės nerezidentės nuostolius atskaityti iš pagrindinės bendrovės pajamų suteiktų pastarajai galimybę laisvai pasirinkti valstybę, kurioje ji apskaitytų šiuos nuostolius (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Oy AA  56 punktą ir minėto Sprendimo Lidl Belgium  34 punktą).
            55. Generalinis advokatas savo išvados 63 punkte nurodė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos mokesčio lengvatos suteikimas nepažeidžia nei valstybės narės, kurios teritorijoje įsteigta bendrovė, kuriai priklauso nuolatinė buveinė, nei valstybės narės, kurios teritorijoje yra nuolatinė buveinė, teisės apmokestinti už jų teritorijoje vykdytą veiklą ir dėl to nereikia vienoje šių valstybių narių įprastai apmokestinamų pajamų perkelti į kitą valstybę narę.
            56. Galiausiai dėl Belgijos vyriausybės argumento, pirma, dėl lygiagretaus vertinimo, būdingo mokestiniam paskolų, naudotų suformuoti nuolatinei buveinei priskirtiną turtą, palūkanų atskaitymui, ir, antra, nuosavo kapitalo, priskirto nuolatinei buveinei, vertinimo reikia nurodyti, kad ši vyriausybė pati pripažįsta atskaitymo už rizikos kapitalą, kuris apskaičiuojamas nuo atitinkamos bendrovės nuosavo kapitalo, o ne au prorata  nuo apmokestinamojo pelno, gauto už jos turtą, fiksuotą pobūdį.
            57. Todėl ši vyriausybė nepalaikė nuomonės, kad Belgijos ir Nyderlandų sutartis, ypač jos nuostatos dėl nuolatinės buveinės pelno nustatymo ir šiuo atveju atsižvelgimo į išlaidas, patirtas šiai buveinei siekiant tikslų, prieštarauja tam, kad apskaičiuojant atskaitymą už rizikos kapitalą būtų atsižvelgiama į nuolatinei buveinei, kurios pajamos Belgijoje neapmokestinamos pagal šią sutartį, priskiriamą turtą.
            58. Šiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjamame teisės akte nustatyto apribojimo negalima pateisinti motyvais dėl būtinybės užtikrinti darnų apmokestinimo kompetencijos paskirstymą tarp valstybių narių.
            59. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: SESV 49 straipsnis aiškintinas taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės normą, pagal kurią apskaičiuojant neribotai apmokestinamai bendrovei valstybėje narėje taikomo atskaitymo už rizikos kapitalą dydį neatsižvelgiama į nuolatinės buveinės kitoje valstybėje narėje turto grynąją vertę, jeigu šios nuolatinės buveinės pelnas neapmokestinamas pirmojoje valstybėje narėje pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, bet šiuo atveju atsižvelgiama į šios pirmosios valstybės narės teritorijoje esančiai nuolatinei buveinei priskirtą turtą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            60. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
            SESV 49 straipsnis aiškintinas taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės normą, pagal kurią apskaičiuojant neribotai apmokestinamai bendrovei valstybėje narėje taikomo atskaitymo už rizikos kapitalą dydį neatsižvelgiama į nuolatinės buveinės kitoje valstybėje narėje turto grynąją vertę, jeigu šios nuolatinės buveinės pelnas neapmokestinamas pirmojoje valstybėje narėje pagal sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, bet šiuo atveju atsižvelgiama į šios pirmosios valstybės narės teritorijoje esančiai nuolatinei buveinei priskirtą turtą.


2000 m. spalio 19 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 95/59/EB. # Byla C-216/98.


title: 2009 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Makro Zelfbedieningsgroothandel CV, Metro Cash & Carry BV ir Remo Zaandam BV prieš Diesel SpA.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai.#Direktyva 89/104/EEB - Prekių ženklų teisė - Prekių ženklo savininko teisių pasibaigimas - Trečiojo asmens į Europos ekonominės erdvės rinką išleidžiamos prekės - Numanomas sutikimas - Sąlygos.#Byla C-324/08.

text:
      Byla C‑324/08
      Makro Zelfbedieningsgroothandel CV ir kt.
      prieš
      Diesel SpA
      (Hoge Raad der Nederlanden prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 89/104/EEB – Prekių ženklų teisė – Prekių ženklo savininko teisių pasibaigimas – Trečiojo asmens į Europos ekonominės erdvės rinką išleidžiamos prekės – Numanomas sutikimas – Sąlygos“
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Prekių ženklu suteiktos teisės pasibaigimas – Trečiojo asmens,
            visiškai ekonomiškai nesusijusio su prekių ženklo savininku, tiesiogiai į Europos ekonominės erdvės rinką išleistos prekės
            – Numanomas savininko sutikimas – Sąlygos
      (Tarybos direktyvos 89/104 7 straipsnio 1 dalis)
      Pirmosios prekių ženklų direktyvos 89/104, iš dalies pakeistos Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimu, 7 straipsnio 1 dalis
         turi būti aiškinama taip, kad prekių ženklo savininko sutikimas, jog šiuo prekių ženklu pažymėtas prekes tiesiogiai į EEE
         rinką išleistų trečiasis asmuo, kuris visiškai ekonomiškai nesusijęs su šiuo savininku, gali būti numanomas tiek, kiek toks
         sutikimas išplaukia iš faktų ir aplinkybių, buvusių prieš prekių išleidimą į EEE rinką, tuo pat metu ar atsiradusių po tokio
         išleidimo, ir, nacionalinio teismo vertinimu, nedviprasmiškai įrodančių minėto savininko atsisakymą savo išimtinių teisių.

      Siekiant užtikrinti prekių ženklu suteikiamų teisių apsaugą ir tam, kad būtų įmanoma vėliau išleisti į rinką šiuo prekių ženklu
         pažymėtas prekes be savininko teisės tai uždrausti, esminė sąlyga yra ta, kad šis savininkas galėtų kontroliuoti pirmąjį šių
         prekių išleidimą į EEE rinką.

      Todėl grynai faktinė aplinkybė, jog atitinkamu prekių ženklu pažymėtos prekės pirmą kartą buvo išleistos į EEE rinką ar už
         jos ribų, savaime neturi jokios reikšmės taikant Direktyvos 89/104 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą išimtinių teisių pasibaigimo
         taisyklę.

      Šiomis aplinkybėmis galimybės remiantis tam tikrais faktais padaryti išvadą, kad buvo prekių ženklo savininko numanomas sutikimas
         2001 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss (C‑414/99–C‑416/99) prasme, numatymas tik tais atvejais, kai nagrinėjamos prekės pirmą kartą buvo išleistos į rinką už EEE
         ribų, neatitiktų nei minėto 7 straipsnio 1 dalies teksto, nei jos tikslo.

      (žr. 32–35 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 15 d.(*)

      „Direktyva 89/104/EEB – Prekių ženklų teisė – Prekių ženklo savininko teisių pasibaigimas – Trečiojo asmens į Europos ekonominės erdvės rinką išleidžiamos prekės – Numanomas sutikimas – Sąlygos“
      Byloje C‑324/08
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2008 m. liepos 11 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. liepos 16 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Makro Zelfbedieningsgroothandel CV,
      Metro Cash & Carry BV,
      Remo Zaandam BV
      prieš
      Diesel SpA,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano (pranešėjas), einantis pirmosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai E. Levits,
         A. Borg Barthet, M. Ilešič ir J.‑J. Kasel,

      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, padalinio vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. birželio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Makro Zelfbedieningsgroothandel CV, Metro Cash & Carry BV ir Remo Zaandam BV, atstovaujamų advocaten T. van Engelen ir V. Tsoutsanis,

      –        Diesel SpA, atstovaujamos advocaten S. Klos, A. A. Quaedvlieg ir B.R.J. van Ramshorst,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Krämer ir A. Nijenhuis,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių
         narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         17 sk., 1 t., p. 92), iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimu (OL L 1, 1994, p. 3, toliau
         − Direktyva 89/104), 7 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą Makro Zelfbedieningsgroothandel CV (toliau – Makro), Metro Cash & Carry BV ir Remo Zaandam BV prieš Diesel SpA. (toliau – Diesel) dėl Makro įvykdyto batų, pažymėtų prekių ženklu, kurio savininkė yra Diesel, išleidimo į rinką be aiškaus pastarosios sutikimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1–3 dalyse numatyta:

      „1. Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims
         be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:

      a)       bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms
         prekių ženklas yra įregistruotas;

      b)       bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų
         tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu.

      2. Bet kuri valstybė narė taip pat gali numatyti, jog savininkas turi teisę neleisti trečiosioms šalims be jo sutikimo naudoti
         prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų arba panašų į prekių ženklą, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos nėra panašios
         į tas, kurioms jis buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi gerą vardą valstybėje narėje ir jeigu dėl žymens vartojimo be
         tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo privalumais arba pažeidžiamas skiriamasis prekių ženklo požymis
         ar pakenkiama jo geram vardui.

      3. Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima, inter alia, uždrausti:

      a)       tokiu žymeniu ženklinti prekes arba jų įpakavimą;
      b)       siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti
         juo paženklintas paslaugas;

      c)       importuoti ar eksportuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes;
      d)       vartoti tokį žymenį komercinės veikos dokumentacijoje arba reklamoje.“
      4        Pagal Direktyvos 89/104 7 straipsnio pirminę redakciją:

      „1. Prekių ženklas nesuteikia savininkui teisės uždrausti juo ženklinti savo paties arba su jo sutikimu į Bendrijos rinką
         išleistas ir tuo prekių ženklu pažymėtas prekes.

      2. 1 dalies nuostatos netaikomos, jeigu savininkas turi teisėtas priežastis nesutikti su tolesniu prekių naudojimu komercinėje
         veikloje, ypač jei po išleidimo į rinką pasikeitė ar pablogėjo prekių kokybė.“

      5        Remiantis Europos ekonominės erdvės susitarimo 65 straipsnio 2 dalimi, skaitoma kartu su šio susitarimo XVII priedo 4 punktu,
         šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalis, įgyvendinant minėto susitarimo tikslus, buvo pakeista, sąvoką „Bendrijoje“ keičiant
         žodžiais „vienos iš Susitariančiųjų Šalių teritorijoje“.

       Tarptautinės teisės aktai
      6        2005 m. vasario 25 d. Hagoje pasirašyto Beniliukso susitarimo dėl intelektinės nuosavybės (prekių ženklai ir pramoninis dizainas)
         2.23 straipsnio 3 dalis, kuria buvo pakeista buvusi Vienodo Beniliukso prekių ženklų įstatymo 13 straipsnio A skirsnio 9 dalis,
         suformuluota taip:

      „Išimtinės teisės nesuteikia teisės uždrausti prekių ženklu ženklinti prekių, savininko ar su jo sutikimu išleistų į Europos
         bendrijos ar Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) rinką ir pažymėtų šiuo ženklu, nebent savininkas turi teisėtas priežastis
         nesutikti su tolesniu prekių naudojimu komercinėje veikloje, ypač jei po išleidimo į rinką pasikeitė ar pablogėjo prekių kokybė.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      7         Remiantis Beniliukso šalims galiojančia registracija, Diesel yra žodinio prekių ženklo „Diesel“ savininkė.

      8         Distributions Italian Fashion SA, įsteigta Barselonoje (Ispanija) (toliau – Difsa), buvo prekių, pažymėtų prekių ženklu „Diesel“, platintoja Ispanijoje, Portugalijoje ir Andoroje.

      9        1994 m. rugsėjo 29 d. Difsa sudarė išimtinio platinimo sutartį su pagal Ispanijos teisę įsteigta bendrove Flexi Casual SA (toliau – Flexi Casual), pagal kurią Flexi Casual buvo suteikta išimtinė teisė Ispanijoje, Portugalijoje ir Andoroje parduoti tam tikras prekes, įskaitant batus, pažymėtus
         žodiniu prekių ženklu „Diesel“. Pagal šios sutarties 1.4 straipsnį Flexi Casual buvo įgaliota vykdyti „komercinius bandymus“, susijusius su prekių ženklu „Diesel“ pažymėtais batais, siūlydama ir parduodama
         juos savo klientams aptariamose geografinėse teritorijose tam, kad būtų „patikimai nustatyti rinkos poreikiai“.

      10      Taigi 1994 m. lapkričio 11 d. Difsa išdavė Flexi Casual licenciją, suteikiančią teisę rinkos analizės tikslais gaminti ir platinti pačios sukurtus batus, kad Diesel būtų galima šias prekes pasiūlyti platinti arba „perduoti gamybos licenciją“.

      11      1997 m. spalio 21 d. Flexi Casual direktorius raštu suteikė bendrovei Cosmos World S.L. (toliau – Cosmos) licenciją gaminti ir parduoti prekių ženklu „Diesel“ pažymėtus batus, rankines ir diržus. Taigi, remdamasi šiuo susitarimu,
         tačiau nesant aiškaus Difsa ar Diesel patvirtinimo, Cosmos gamino minėtu prekių ženklu pažymėtus batus ir jais prekiavo.

      12      1999 m. vasarą Makro prekiavo žodiniu ir vaizdiniu prekių ženklu „Diesel“ pažymėtais batais, įsigytais dviejų Ispanijos įmonių, kurios juos nusipirko
         iš Cosmos.

      13      Tada 1999 m. spalio 26 d. Diesel, remdamasi tuo, kad niekad nebuvo davusi sutikimo Cosmos išleisti į rinką nagrinėjamų batų, Rechtbank te Amsterdam (Amsterdamo pirmosios pakopos teismas) pareiškė ieškinį Makro ir jos tikrajai narei, t. y. Deelnemingmij Nedema B.V., tam, kad, be kita ko, būtų nutraukti jos autorių teisių ir su jai priklausančiu prekių ženklu susijusių teisių pažeidimai
         ir atlyginta žala.

      14      2004 m. gruodžio 29 d. Sprendimu Rechtbank te Amsterdam iš esmės patenkino ieškinio reikalavimus. Apeliaciniame procese Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas) 2006 m. rugpjūčio 17 d. Sprendimu paliko galioti šį sprendimą.

      15      Tada kasatorės pagrindinėje byloje dėl minėto sprendimo pateikė kasacinį skundą Hoge Raad der Nederlanden, be kita ko, nurodydamos, kad teisės, kurias Diesel suteikia prekių ženklas, pasibaigė dėl to, kad Cosmos nagrinėjamus batus į rinką išleido Diesel sutikimu Beniliukso susitarimo dėl intelektinės nuosavybės 2.23 straipsnio 3 dalies ir Direktyvos 89/104 7 straipsnio 1 dalies
         prasme.

      16      Argumentai, kuriais šalys remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, be kita ko, susiję su taikytinais
         kriterijais, siekiant nustatyti, ar Diesel davė numanomą sutikimą minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalies prasme išleisti į EEE rinką Cosmos pagamintus batus. Šiuo atžvilgiu šalys visų pirma nesutaria dėl minėtos nuostatos išaiškinimo, pateikto 2001 m. lapkričio
         20 d. Sprendime Zino Davidoff ir Levi Strauss (C‑414/99–C‑416/99, Rink. p. I‑8691), reikšmės, nes byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, nagrinėjamu prekių ženklu pažymėtos
         prekės pirmą kartą išleistos į rinką už EEE ribų, o ne tiesiogiai į EEE rinką, kaip buvo pagrindinėje byloje.

      17      Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar tuo atveju, kai prekių ženklu pažymėtos prekės ne prekių ženklo savininko ir be jo aiškaus sutikimo pirmiausia išleidžiamos
         į EEE rinką, vertinant, ar tai įvyko su (numanomu) prekių ženklo savininko sutikimu [Direktyvos 89/104] 7 straipsnio 1 dalies
         prasme, reikia taikyti tuos pačius kriterijus kaip ir tuo atveju, kai tokios prekės į rinką už EEE ribų prieš tai buvo išleistos
         prekių ženklo savininko arba su jo sutikimu?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: kokius kriterijus – galbūt nustatytus (ir) 1994 m. birželio 22 d. Sprendime
         IHT Internationale Heiztechnik ir <...> Danziger (C‑9/93, Rink. p. I‑2789) – reikia taikyti pirmuoju atveju vertinant, ar egzistuoja (numanomas) prekių ženklo savininko sutikimas
         Pirmosios prekių ženklų direktyvos prasme?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      18      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar sąvoka prekių ženklo savininko
         „numanomas sutikimas“ Direktyvos 89/104 7 straipsnio 1 dalies prasme gali būti aiškinama remiantis minėtame sprendime Zino Davidoff ir Levi Strauss nustatytais kriterijais, kai šiuo prekių ženklu pažymėtos prekės pirmą kartą buvo išleistos tiesiogiai į EEE rinką, prieš
         tai jų neišleidus į rinką už šios zonos ribų.

      19      Šiuo atžvilgiu iš pradžių reikia priminti, kad minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss 46 punkte Teisingumo Teismas patikslino, jog sutikimas į EEE rinką išleisti prekes, kurios prieš tai buvo išleistos į rinką
         už šios zonos ribų, gali išplaukti ne tik iš aiškaus jo suformulavimo, bet taip pat „gali būti numanomas iš faktų ir aplinkybių,
         buvusių prieš prekių išleidimą į rinką už EEE ribų tuo pat metu ar atsiradusių po tokio išleidimo, ir, nacionalinio teismo
         vertinimu, nedviprasmiškai įrodančių savininko atsisakymą savo teisių“. To paties sprendimo 53–58 punktuose Teisingumo Teismas
         pridūrė, kad toks numanomas sutikimas turi būti pagrįstas faktais, kuriais galima neabejotinai įrodyti, kad minėtas prekių
         ženklo savininkas atsisakė pasinaudoti išimtinėmis teisėmis ir kad išvados, jog toks sutikimas buvo duotas, negalima padaryti
         vien iš šio savininko tylėjimo.

      20      Tai patikslinus reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Direktyvos 89/104 5–7 straipsniais siekiama visiško
         su prekių ženklo suteikiamomis teisėmis susijusių taisyklių suderinimo, todėl juose apibrėžiamos teisės, kuriomis prekių ženklų
         savininkai naudojasi Bendrijoje (1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Silhouette International Schmied, C‑355/96, Rink. p. I‑4799, 25 ir 29 punktai bei minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss 39 punktas).

      21      Konkrečiai kalbant, minėtos direktyvos 5 straipsnis suteikia prekių ženklo savininkui išimtines teises, leidžiančias uždrausti
         trečiosioms šalims, be kita ko, importuoti jam priklausančiu prekių ženklu pažymėtas prekes, jas siūlyti, išleisti į rinką
         arba tuo tikslu sandėliuoti. Tos pačios direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta šios taisyklės išimtis, numatanti, kad
         prekių ženklo savininko teisės pasibaigia, kai prekės išleidžiamos į EEE rinką jo paties arba su jo sutikimu (minėto sprendimo
         Zino Davidoff ir Levi Strauss 40 punktas; 2003 m. balandžio 8 d. Sprendimo Van Doren + Q, C‑244/00, Rink. p. I‑3051, 33 punktas bei 2004 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Peak Holding, C‑16/03, Rink. p. I‑11313, 34 punktas).

      22      Taigi matyti, jog sutikimas, kuris prilygsta savininko išimtinės teisės atsisakymui minėto 5 straipsnio prasme, yra lemiamas
         šios teisės pasibaigimo elementas ir todėl turi būti išreikštas taip, kad neabejotinai perteiktų savininko norą atsisakyti
         šios teisės (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Copad, C‑59/08, Rink. p. I‑0000, 42 punktas).

      23      Tokį norą paprastai išreiškia aiškus minėto sutikimo suformulavimas (minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss 46 punktas ir minėto sprendimo Copad 42 punktas). Tačiau iš laisvo prekių judėjimo apsaugos, įtvirtintos, be kita ko, EB 28 ir EB 30 straipsniuose, išplaukiantys
         reikalavimai paskatino Teisingumo Teismą pripažinti, kad šią taisyklę galima patikslinti.

      24      Taigi, pirma, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 89/104 5 straipsnyje numatytos išimtinės teisės gali pasibaigti,
         be kita ko, kai prekes į rinką išleidžia su prekių ženklo savininku ekonomiškai susijęs ūkio subjektas, pavyzdžiui, licencijos
         turėtojas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo IHT Internationale Heiztechnik ir Danzinger 34 punktą bei minėto sprendimo Copad 43 punktą).

      25      Antra, kaip priminta šio sprendimo 19 punkte, iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat matyti, kad net tais atvejais, kai nagrinėjamas
         prekes pirmą kartą į EEE rinką be aiškaus prekių ženklo savininko sutikimo išleido ūkio subjektas, kuris visiškai ekonomiškai
         nesusijęs su šiuo savininku, noras atsisakyti Direktyvos 89/104 5 straipsnyje numatytų išimtinių teisių gali išplaukti iš
         minėto savininko numanomo sutikimo, dėl tokio sutikimo buvimo išvadą padarant pagal minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss 46 punkte įtvirtintus kriterijus.

      26      Svarbu pažymėti, kad nors minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss 46 punkte Teisingumo Teismas iš tikrųjų rėmėsi pirmuoju išleidimu į rinką už EEE ribų, tai turi būti vertinama atsižvelgiant
         į aplinkybę, jog byloje, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, nagrinėjamos prekės pirmiausia buvo išleistos į rinką už
         EEE ribų, paskui importuotos ir pateiktos į EEE rinką.

      27      Vis dėlto minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss tekstas neleidžia manyti, kad šio sprendimo 46 punkte Teisingumo Teismo nurodyti patikslinimai dėl faktų ir aplinkybių, iš
         kurių galima padaryti išvadą, jog buvo prekių ženklo savininko numanomas sutikimas, taikomi tik tokiomis faktinėmis aplinkybėmis
         ir negali būti visuotinai galiojantis principas.

      28      Todėl to paties sprendimo 53–55 punktai, patikslinantys reikalavimus, taikomus numanomo sutikimo buvimo įrodymo klausimu,
         yra bendro pobūdžio ir jais nedaromas joks principinis skirtumas tarp to, ar pirmą kartą buvo išleista į rinką už EEE ribų,
         ar į EEE rinką.

      29      Be to, toks skyrimas prieštarautų Direktyva 89/104 nustatytai sistemai.

      30      Kaip matyti iš pačios minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalies formuluotės, šioje byloje nagrinėjama išimtinių teisių pasibaigimo
         Bendrijoje taisyklė gali būti taikoma tik į EEE rinką su atitinkamo prekių ženklo savininko sutikimu išleistoms prekėms. Kitaip
         tariant, tam, kad išnyktų tos pačios direktyvos 5 straipsnyje įtvirtintos prekių ženklo savininko išimtinės teisės, svarbu
         tik tai, kad nagrinėjamos prekės būtų išleistos į EEE rinką.

      31      Tačiau, kaip tai patikslinta ir Bendrijos teismų praktikoje, dėl galimo išleidimo į rinką už minėtos zonos ribų šios teisės
         neišnyksta (žr. 1999 m. liepos 1 d. Sprendimo Sebago ir Maison Dubois, C‑173/98, Rink. p. I‑4103, 21 punktą; minėto sprendimo Van Doren + Q 26 punktą ir minėto sprendimo Peak Holding 36 punktą).

      32      Taigi siekiant užtikrinti prekių ženklu suteikiamų teisių apsaugą ir tam, kad būtų įmanoma vėliau išleisti į rinką šiuo prekių
         ženklu pažymėtas prekes be savininko teisės tai uždrausti, esminė sąlyga yra ta, kad šis savininkas galėtų kontroliuoti pirmąjį
         šių prekių išleidimą į EEE rinką, neatsižvelgiant į tai, kad šios prekės galėjo būti pirmą kartą išleistos į rinką už šios
         zonos ribų (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Sebago ir Maison Dubois 20 ir 21 punktus; minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss 33 punktą; minėto sprendimo Van Doren + Q 26 punktą ir minėto sprendimo Peak Holding 36 ir 37 punktus).

      33      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad grynai faktinė aplinkybė, jog atitinkamu prekių ženklu pažymėtos prekės pirmą kartą buvo
         išleistos į EEE rinką ar už jos ribų, savaime neturi jokios reikšmės taikant Direktyvos 89/104 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą
         išimtinių teisių pasibaigimo taisyklę.

      34      Šiomis aplinkybėmis galimybės iš tam tikrų aplinkybių ir faktų padaryti išvadą, kad buvo prekių ženklo savininko numanomas
         sutikimas minėto sprendimo Zino Davidoff ir Levi Strauss prasme, numatymas tik tais atvejais, kai nagrinėjamos prekės pirmą kartą buvo išleistos į rinką už EEE ribų, neatitiktų nei
         minėto 7 straipsnio 1 dalies teksto, nei jos tikslo.

      35      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 89/104 7 straipsnio 1 dalis turi būti
         aiškinama taip, kad prekių ženklo savininko sutikimas, jog šiuo prekių ženklu pažymėtas prekes tiesiogiai į EEE rinką išleistų
         trečiasis asmuo, kuris visiškai ekonomiškai nesusijęs su šiuo savininku, gali būti numanomas tiek, kiek toks sutikimas išplaukia
         iš faktų ir aplinkybių, buvusių prieš prekių išleidimą į EEE rinką tuo pat metu ar atsiradusių po tokio išleidimo, ir, nacionalinio
         teismo vertinimu, nedviprasmiškai įrodančių minėto savininko atsisakymą savo išimtinių teisių.

       Dėl antrojo klausimo
      36      Antrasis prejudicinis klausimas užduotas tik tuo atveju, jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas. Kadangi į jį buvo
         atsakyta teigiamai, antrojo klausimo nagrinėti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
            suderinti, iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimu, 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
            taip, kad prekių ženklo savininko sutikimas, jog šiuo prekių ženklu pažymėtas prekes tiesiogiai į Europos ekonominės erdvės
            rinką išleistų trečiasis asmuo, kuris visiškai ekonomiškai nesusijęs su šiuo savininku, gali būti numanomas tiek, kiek toks
            sutikimas išplaukia iš faktų ir aplinkybių, buvusių prieš prekių išleidimą į EEE rinką tuo pat metu ar atsiradusių po tokio
            išleidimo, ir, nacionalinio teismo vertinimu, nedviprasmiškai įrodančių minėto savininko atsisakymą savo išimtinių teisių.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1981 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Volker Blasig prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 173/80.


1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # DSM NV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-8/89.


title: 2008 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#The Queen, prašoma Synthon BV prieš Licensing Authority of the Department of Health.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Jungtinė Karalystė.#Bendrijos kodeksas, reglamentuojantis žmonėms skirtus vaistus -Leidimas pateikti į rinką - Iš esmės panašūs vaistai - Sutrumpinta procedūra - Abipusio pripažinimo procedūra - Atsisakymo pagrindai - Valstybės narės atsakomybė - Akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas.#Byla C-452/06.

text:
      Byla C‑452/06
      The Queen, prašoma Synthon BV,
      prieš
      Licensing Authority of the Department of Health
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrijos kodeksas, reglamentuojantis žmonėms skirtus vaistus – Leidimas pateikti į rinką – Iš esmės panašūs vaistai – Sutrumpinta procedūra – Abipusio pripažinimo procedūra – Atsisakymo pagrindai – Valstybės narės atsakomybė – Akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Vaistai – Leidimas pateikti į rinką – Abipusio pripažinimo prašymas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos Nr. 2001/83 10 straipsnio 1 dalis, 28 ir 29 straipsniai)
      2.        Teisės aktų derinimas – Vaistai – Leidimas pateikti į rinką – Abipusio pripažinimo prašymas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos Nr. 2001/83 10 straipsnio 1 dalis, 28 ir 29 straipsniai)
      1.        Direktyvos 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus, 28 straipsnis draudžia valstybei narei,
         gavusiai paraišką dėl kitoje valstybėje narėje pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 1 dalies a punkto iii papunktyje nustatytą
         sutrumpintą procedūrą išduoto leidimo pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką abipusio pripažinimo, atmesti šią paraišką
         remiantis tuo, kad nagrinėjamas vaistas iš esmės nėra panašus į palyginamąjį vaistą.

      2.        Iš tiesų iš minėtos direktyvos 28 straipsnio 4 dalies teksto aiškiai matyti, kad grėsmė visuomenės sveikatai šios direktyvos
         29 straipsnio 1 dalies prasme yra vienintelė priežastis, dėl kurios valstybė narė įgyja teisę atsisakyti abipusiai pripažinti
         kitos valstybės narės išduotą leidimą pateikti vaistus į rinką. Be to, kai valstybė narė pageidauja pasiremti tokia priežastimi,
         ji privalo laikytis šiame 29 straipsnyje nustatytų specialių pranešimo, suderinimo ir arbitražo procedūrų.

      (žr. 28, 33 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Jeigu valstybei narei nereikia rinktis, kokius teisės aktus jai priimti, ir jos diskrecija labai sumažinta arba netgi jos
         visai nėra, vien paprasto Bendrijos teisės pažeidimo gali pakakti įrodyti, jog padarytas pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės
         pažeidimas. Direktyvos 2001/83 dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus, 28 straipsnis valstybei narei,
         į kurią buvo kreiptasi su paraiška dėl abipusio pripažinimo, suteikia tik labai ribotą diskreciją, susijusią su priežastimis,
         dėl kurių ši valstybė turi teisę atsisakyti pripažinti nagrinėjamą leidimą pateikti vaistus į rinką. Konkrečiai kalbant, vykdydama
         bet kokį kitą tyrimą, viršijantį paraiškos galiojimo pagal minėto 28 straipsnio sąlygas tikrinimo ribas, suinteresuotoji valstybė
         narė turi remtis leidimą išdavusios valstybės narės vertinimais ir mokslo išvadomis, nebent būtų grėsmė visuomenės sveikatai.

      4.        Taigi valstybės narės atsisakymas pagal minėtą 28 straipsnį pripažinti kitoje valstybėje narėje pagal direktyvos 10 straipsnio
         1 dalies a punkto iii papunktyje nustatytą sutrumpintą procedūrą išduotą leidimą pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką,
         pagrindžiant tuo, kad nagrinėjamas vaistas arba nėra iš esmės panašus į palyginamąjį vaistą, arba priklauso vaistų, kurie
         pagal suinteresuotosios valstybės narės bendrą praktiką negali būti laikomi iš esmės panašiais į palyginamąjį vaistą, kategorijai,
         sudaro pakankamai akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą, dėl kurio valstybei narei gali kilti atsakomybė.

      (žr. 38, 41, 46 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. spalio 16 d.(*)

      „Bendrijos kodeksas, reglamentuojantis žmonėms skirtus vaistus – Leidimas pateikti į rinką – Iš esmės panašūs vaistai – Sutrumpinta procedūra – Abipusio pripažinimo procedūra – Atsisakymo pagrindai – Valstybės narės atsakomybė – Akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas“
      Byloje C‑452/06
      dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį, pateikto High Court of Justice, Queen's Bench Division Administrative Court (Jungtinė Karalystė) 2006 m. lapkričio 3 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2006 m. lapkričio 9 d.,
         byloje

      The Queen, prašoma:

      Synthon BV,

      prieš
      Licensing Authority of the Department of Health,

      dalyvaujant
      SmithKline Beecham plc,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič,  A. Tizzano, (pranešėjas), A. Borg Barthet ir E. Levits,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius J. Swedenborg, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. spalio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Synthon BV, atstovaujamos QC G. Barling, solisiterių S. Kon ir C. Firth bei baristerės S. Ford,

      –        SmithKline Beecham plc, atstovaujamos solisitorių I. Dodds-Smith ir R. Hughes bei baristerės J. Stratford,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos T. Harris ir V. Jackson, padedamų QC P. Sales, ir baristerio de J. Coppel,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. de Grave,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos E. Ośniecka-Tamecka bei P. Dabrowski ir T. Krawczyk,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos B. Stromsky ir D. Lawunmi,
      –        Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos L. Gåseide Røsås ir I. Alvik,
      susipažinęs su 2008 m. liepos 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/83/EB
         dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 311, p. 67, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         13 skyrius, 27 tomas, p. 69), 28 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Synthon BV (toliau – Synthon), pagal Nyderlandų teisę vaistų sektoriuje įsteigtos bendrovės, ir Licensing Authority of the Department of Health du Jungtinėje Karalystėje (toliau – Licensing Authority) dėl sprendimo, kuriuo pastaroji atmetė Synthon pateiktą paraišką dėl leidimo pateikti vaistus į rinką abipusio pripažinimo, teisėtumo.

       Teisės aktai
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyva 2001/83/EB kodifikavo ir sujungė į vieną tekstą direktyvas dėl žmonėms skirtus vaistus reglamentuojančių įstatymų
         ir kitų teisės aktų nuostatų suderinimo, tarp kurių yra 1965 m. sausio 26 d. Tarybos direktyva 65/65/EEB dėl įstatymų ir kitų
         teisės aktų, susijusių su vaistais (OL 22, 1965, p. 369), su daliniais pakeitimais, padarytais 1993 m. birželio 14 d. Tarybos
         direktyva 93/39 (OL L 214, p. 22, toliau – Direktyva 65/65/EEB), ir 1975 m. gegužės 20 d. Antroji Tarybos direktyva 75/319/EEB
         dėl firminius vaistų gaminius reglamentuojančių įstatymų, norminių aktų ar administracinių veiksmų nuostatų derinimo (OL L 147,
         1975, p. 13), su daliniais pakeitimais, padarytais 2000 m. birželio 5 d. Komisijos direktyva 2000/38/EB (OL L 139, p. 28,
         toliau – Direktyva 75/319).

      4        Direktyvos 2001/83 III dalyje nustatomos žmonėms skirtų vaistų pateikimo į rinką sąlygos ir procedūros. Sąlygos, kurias turi
         atitikti paraiška dėl leidimo pateikti vaistus į rinką išdavimo, nustatytos šios dalies 1 skyriuje.

      5        Šiuo klausimu šios direktyvos 6 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Joks vaistas negali būti pateiktas į rinką valstybėje narėje tol, kol tos valstybės narės kompetentingos institucijos, remdamosi
         šia direktyva, nėra išdavusios leidimo pateikti vaistus į rinką arba kol jis nėra išduotas remiantis 1993 m. liepos 22 d.
         Tarybos reglamentu 2309/93/EEB (nustatančiu Bendrijos leidimų dėl žmonėms skirtų ir veterinarinių vaistų išdavimo bei priežiūros
         tvarką ir įsteigiančiu Europos vaistų vertinimo agentūrą) (OL L 214, p. 1, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 skyrius,
         12 tomas, p. 151). (Pataisytas vertimas)

      <...>“
      6        Direktyvos 2001/83 8 straipsnis, iš esmės pakartojantis Direktyvos 65/65 4 straipsnį, nustato paraiškos dėl leidimo pateikti
         vaistus į rinką turinio sąlygas ir pirmiausia:

      „1.      Kad būtų gautas leidimas pateikti vaistą į rinką, nepaisant Reglamente (EEB) Nr. 2309/93 nustatytos tvarkos, tos valstybės
         narės kompetentingai institucijai reikia pateikti paraišką.

      <…>
      3.      Prie paraiškos yra pridedama šis detalus aprašas ir dokumentai, pateikiami pagal I priedą:
      <…>
      i)      rezultatai:
      –        fizinių-cheminių, biologinių ir mikrobiologinių bandymų,
      –        toksikologinių ir farmakologinių bandymų,
      –        klinikinių tyrimų;
      <…>“
      7        Direktyvos 2001/83 10 straipsnio 1 dalis, iš esmės keičianti Direktyvos 65/65 4 straipsnio antrosios pastraipos 8 punktą,
         numato galimybę pateikti sutrumpintą paraišką (toliau – sutrumpinta procedūra). Joje visų pirma nustatoma:

      „1.      Taikant leidžiančias nukrypti nuostatas 8 straipsnio 3 dalies i punktui ir nepažeidžiant teisės aktų dėl pramoninės ir komercinės
         nuosavybės apsaugos:

      a)      iš pareiškėjo nereikalaujama pateikti toksikologinių ir farmakologinių bandymų arba klinikinių tyrimų rezultatų, jeigu jis
         gali įrodyti:

      <…>
      <...> kad vaistas yra iš esmės panašus į vaistą, ne mažiau kaip šešerius metus registruotą Bendrijoje pagal galiojančią Bendrijų
         teisę ir realizuojamą valstybėje narėje, kurioje pateikta paraiška (toliau – palyginamasis vaistas) <...>“ (Pataisytas vertimas)

      8        Direktyvos 2001/83 4 skyriaus III dalyje reglamentuojama leidimų pateikti vaistus į rinką abipusio pripažinimo procedūra.
         Visų pirma minėtos direktyvos 28 straipsnyje, iš esmės pakartojančiame Direktyvos 75/319 9 straipsnį, nustatyta:

      „<…>
      2.      Kad pagal šiame skyriuje nurodytas taisykles vienoje ar keliose valstybėse narėse būtų pripažintas valstybės narės išduotas
         leidimas pateikti vaistus į rinką (toliau – pirminė valstybė narė), leidimo turėtojas suinteresuotosios valstybės narės arba
         valstybių narių kompetentingoms institucijoms pateikia paraišką kartu su informacija ir detaliu aprašu, nurodytais 8 straipsnyje,
         10 straipsnio 1 dalyje ir 11 straipsnyje. Jis patvirtina, kad dokumentai yra identiški tiems, kuriuos pripažino pirminė valstybė
         narė, arba nurodo visus padarytus papildymus ar pataisas. <...> Be to, jis užtikrina, kad visi reikalaujama tvarka pateikti
         dokumentai yra identiški. (Pataisytas vertimas)

      <…>
      4.      Išskyrus 29 straipsnio 1 dalyje numatytą išimtinį atvejį, kiekviena valstybė narė per 90 dienų nuo paraiškos ir įvertinimo
         ataskaitos gavimo dienos pripažįsta valstybės narės išduotą leidimą pateikti vaistus į rinką. Apie tai ji praneša pirminei
         valstybei narei, kitoms šiuo leidimu suinteresuotoms valstybėms narėms, Europos vaistų vertinimo agentūrai ir leidimo pateikti
         vaistus į rinką turėtojui.“ (Pataisytas vertimas)

      9        Direktyvos 2001/83 29 straipsnyje, iš esmės pakartojančiame Direktyvos 75/319 10 straipsnį, nustatyta:

      „1.      Kai valstybė narė mano, jog yra priežasčių, dėl kurių leidimas pateikti vaistus į rinką gali kelti grėsmę visuomenės sveikatai,
         ji nedelsdama praneša apie tai pareiškėjui, pirminei valstybei narei, visoms kitoms paraiška suinteresuotoms valstybėms narėms
         ir Europos vaistų vertinimo agentūrai. Toji valstybė narė išsamiai išdėsto priežastis ir nurodo, kokių veiksmų būtina imtis
         siekiant pataisyti paraišką. (Pataisytas vertimas)

      2.      Visos suinteresuotosios valstybės narės deda pastangas, kad pasiektų susitarimą dėl veiksmų, kurių reikia imtis paraiškos
         atžvilgiu. Jos suteikia pareiškėjui galimybę žodžiu ar raštu pateikti savo nuomonę. Tačiau jei valstybės narės per 28 straipsnio
         4 dalyje nurodytą laikotarpį nesusitaria, jos tuoj pat perduoda šį klausimą Agentūrai dėl Komiteto nuomonės apie tvarkos,
         numatytos 32 straipsnyje, taikymą.

      3.      Per 28 straipsnio 4 dalyje nurodytą laikotarpį suinteresuotosios valstybės narės pateikia Komitetui išsamų pareiškimą tais
         klausimais, dėl kurių jos neįstengė susitarti, ir nurodo šio nesutarimo priežastis. Pareiškėjui pateikiama šios informacijos
         kopija.

      4.      Kai tik pareiškėjui pranešama, kad klausimas perduotas Komitetui, jis nedelsdamas perduoda Komitetui informacijos ir detalaus
         aprašo, nurodytų 28 straipsnio 2 dalyje, kopijas.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Jungtinėje Karalystėje pagal Medicines Act 1968 6 skyrių ir Medicines for Human Use (Marketing Authorisations Etc.) Regulations 1994 (toliau – 1994 m. Reglamentas) antrąją taisyklę Licensing Authority yra kompetentinga išduoti leidimus pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką nacionalinėje teritorijoje.

      11      1994 m. Reglamento ketvirtojoje taisyklėje nurodoma, kad „kiekviena paraiška dėl leidimo pateikti žmonėms skirtus vaistus
         į rinką Jungtinėje Karalystėje išdavimo, atnaujinimo ar pakeitimo turi būti pateikta pagal galiojančias Bendrijos taisykles,
         nepažeidžiant Bendrijos teisės normų, susijusių su paraleliniu importu“, ir kad „pareiškėjas privalo laikytis galiojančių
         Bendrijos teisės normų, nustatančių su paraiška susijusias pareigas ir teises ar pareigą į ją atsižvelgti“.

      12      Penktojoje minėto reglamento taisyklėje nustatyta, kad leidimą išduodanti institucija išnagrinėja kiekvieną paraišką dėl leidimo
         pateikti vaistus į rinką pagal galiojančias Bendrijos nuostatas.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      Siekdama gauti leidimą pateikti žmonėms skirtus vaistus Varox į rinką Danijoje, Synthon Danijos vaistų agentūrai (toliau – DVA) pateikė paraišką pagal sutrumpintą procedūrą.

      14      Kad gautų tokį leidimą, Synthon kaip palyginamąjį vaistą naudojo Seroxat, kurio leidimą pateikti vaistus į rinką turėjo SmithKline Beecham plc (toliau – SKB), nes šio vaisto, kaip ir Varox sudėtyje, yra ta pati veiklioji medžiaga paroksetinas. Dėl šios priežasties DVA manė, kad dviejų nagrinėjamų vaistų esminio
         panašumo sąlyga buvo įvykdyta, ir 2000 m. spalio 23 d. išdavė Synthon leidimą pateikti Varox į rinką.

      15      Synthon pateikė Licensing Authority pirmąją paraišką dėl leidimo pateikti Varox į rinką Jungtinėje Karalystėje abipusio pripažinimo pagal Direktyvos 75/319 9 straipsnį. Synthon šią paraišką padavė remdamasi DVA jau išduotu leidimu pateikti į rinką Varox Danijoje.

      16      2001 m. sausio 19 d. raštu Licensing Authority informavo Synthon apie tai, kad ji atmetė jos paraišką dėl abipusio pripažinimo. Savo sprendimą atmesti paraišką grindė tuo, kad pagal bendrą
         Licensing Authority praktiką skirtingos tos pačios veikliosios medžiagos druskos negali būti laikomos iš esmės panašiomis.

      17      2002 m. lapkričio 21 d. Synthon, remdamasi Direktyvos 2001/83 28 straipsniu, padavė antrąją paraišką dėl leidimo pateikti vaistus į rinką abipusio pripažinimo,
         kurią atsakovė pagrindinėje byloje, vadovaudamasi tais pačiais motyvais, vėl atmetė. Todėl 2003 m. vasario 28 d. Synthon pateikė High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) ieškinį dėl antrojo Licensing Authority sprendimo panaikinimo bei nuostolių atlyginimo su palūkanomis.

      18      Be to, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad per 2003 m., po dalinių Direktyvos 2001/83 pakeitimų,
         padarytų 2003 m. birželio 25 d. Komisijos direktyva 2003/63/EB (OL L 159, p. 46, 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         13 skyrius, 31 tomas, p. 253), Licensing Authority iš dalies pakeitė prieš tai minėtą bendrą praktiką, ir paskelbė, kad nuo šiol ji tenkins paraiškas, pagrįstas tuo, jog vaistai,
         kurių sudėtyje yra tos pačios veikliosios medžiagos skirtingos druskos, yra iš esmės panašūs.

      19      Teisingumo Teismas, į kurį Østre Landsret (Danija) kreipėsi su prašymu priimti prejudicinį sprendimą byloje tarp SKB ir Synthon dėl 2000 m. spalio 23 d. DVA sprendimo, kuriuo buvo leista pateikti vaistus Varox į rinką, teisėtumo, 2005 m. sausio 20 d. Sprendime SmithKline Beecham (C‑74/03, Rink. p. I‑595) nusprendė, jog Direktyvos 65/65/EEB 4 straipsnio trečiosios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktį
         reikia aiškinti taip, kad paraišką dėl leidimo pateikti vaistus į rinką galima nagrinėti pagal šioje nuostatoje nustatytą
         sutrumpintą procedūrą, jei vaisto veikliosios medžiagos gydomasis poveikis yra toks pats kaip ir palyginamojo vaisto, bet
         jam naudojama kita druska.

      20      Remdamasi šiais naujais pagrindais, 2005 m. balandį Synthon padavė trečiąją paraišką dėl abipusio pripažinimo ir 2006 m. vasario 6 d. Licensing Authority jai išdavė leidimą pateikti Varox į rinką Jungtinėje Karalystėje.

      21      Tačiau ieškovė pagrindinėje byloje paliko savo ieškinį dėl 2003 m. vasario 28 d. Licensing Authority sprendimo, kad būtų priimtas sprendimas dėl pripažinimo ir iš atsakovės pagrindinėje byloje priteista atlyginti nuostolius
         su palūkanomis.

      22      Šiame procese High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Kai:
      –        valstybė narė gauna pagal Direktyvos (2001/83/EB) 28 straipsnį pateiktą paraišką dėl leidimo pateikti vaistus į rinką, kurį
         išdavė kita valstybė narė, abipusio pripažinimo,

      –        pirminė valstybė narė šį leidimą pateikti vaistus į rinką išdavė pagal (sutrumpintą procedūrą), remdamasi tuo, kad vaistas
         iš esmės panašus į kitą vaistą, kuris prašomu laikotarpiu jau buvo registruotas Bendrijoje,

      –        suinteresuotoji valstybė narė atlieka paraiškų tvirtinimo procedūrą, kurios metu ji patikrina, ar paraiškose yra Direktyvos
         (2001/83) 10 straipsnio 1 dalies a punkto iii papunktyje ir 28 straipsnyje numatyti duomenys ir dokumentai, įskaitant tai,
         ar pateikti duomenys atitinka teisinį pagrindą, pagal kurį pateikta paraiška;

      a)      ar su Direktyva (2001/83) ir ypač jos 28 straipsniu yra suderinama tai, kad suinteresuotoji valstybė narė patikrina, ar vaistas
         iš esmės panašus į palyginamąjį vaistą (neatlikdama jokio vertinimo iš esmės), atsisako priimti ir peržiūrėti paraišką ir
         nepripažįsta pirminės valstybės narės išduoto leidimo pateikti vaistus į rinką, nes, jos manymu, vaistas nėra iš esmės panašus
         į palyginamąjį? Arba

      b)      ar suinteresuotoji valstybė narė privalo pripažinti kitos valstybės narės išduotą leidimą pateikti vaistus į rinką per 90 dienų
         nuo paraiškos ir įvertinimo ataskaitos gavimo dienos pagal Direktyvos (2001/83) 28 straipsnio 4 dalį, jeigu ji nepradeda Direktyvos
         (2001/83) 29–34 straipsniuose nurodytos procedūros (kuri taikoma tuomet, jei manoma, kad yra priežasčių, dėl kurių leidimas
         pateikti vaistus į rinką gali kelti grėsmę visuomenės sveikatai Direktyvos (2001/83) 29 straipsnio prasme)?

      2.      Jei į 1 klausimo a dalį būtų atsakyta neigiamai, o atsakymas į 1 klausimo b dalį teigiamas, kai suinteresuotoji valstybė narė
         atmeta paraišką tvirtinimo etape, remdamasi tuo, kad vaistas nėra iš esmės panašus į palyginamąjį vaistą, ir todėl nepripažįsta
         kitos valstybės narės išduoto leidimo pateikti vaistus į rinką, nors ir nepradeda Direktyvos (2001/83) 29–34 straipsniuose
         nurodytos procedūros, ar tai, kad ji pirmiau išdėstytomis aplinkybėmis nepripažįsta kitos valstybės narės išduoto leidimo
         pateikti vaistus į rinką, yra pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas (1996 m. kovo 5  d.) sprendimo (Brasserie du pêcheur ir Factortame sujungtose bylose C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. 1029) antros sąlygos prasme? Arba į kokius veiksnius turi atsižvelgti nacionalinis
         teismas, kad nustatytų, ar toks nepripažinimas yra pakankamai akivaizdus pažeidimas?

      3.      Kai suinteresuotoji valstybė narė nepripažįsta kitos valstybės narės išduoto leidimo pateikti vaistus į rinką, kaip išdėstyta
         1 klausime, remdamasi bendra savo praktika, kad (tos pačios veikliosios medžiagos) skirtingos druskos negali būti teisėtai
         laikomos iš esmės panašiomis, ar tai, kad ji pirmiau išdėstytomis aplinkybėmis nepripažįsta kitos valstybės narės išduoto
         leidimo pateikti vaistus į rinką, yra pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas (minėto) sprendimo (Brasserie du pêcheur ir Factortame) antros sąlygos prasme? Arba į kokius veiksnius turi atsižvelgti nacionalinis teismas, kad nustatytų, ar toks nepripažinimas
         yra pakankamai akivaizdus pažeidimas?“

       Dėl pirmojo klausimo
      23      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/83 28 straipsnis
         draudžia valstybei narei, gavusiai paraišką dėl kitoje valstybėje narėje pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 1 dalies a punkto
         iii papunktyje nustatytą sutrumpintą procedūrą išduoto leidimo pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką abipusio pripažinimo,
         atmesti šią paraišką remiantis tuo, kad nagrinėjamas vaistas iš esmės nėra panašus į palyginamąjį vaistą, nurodytą minėtame
         leidime pateikti vaistus į rinką.

      24      Siekiant atsakyti į šį klausimą, pirmiausia reikia pažymėti, kad, kitaip nei teigia SKB, Jungtinės Karalystės ir Norvegijos
         vyriausybės, pagal Direktyvą 2001/83 leidimų pateikti vaistus į rinką poveikis arba apimtis nesiskiria, nesvarbu, ar leidimas
         buvo išduotas pagal bendrą, ar pagal sutrumpintą procedūrą.

      25      Ši išvada visų pirma taikoma Direktyvos 2001/83/EB 28 straipsnyje įvestai abipusio pripažinimo procedūrai. Iš tiesų, atsižvelgiant
         į šios direktyvos dvyliktoje ir keturioliktoje konstatuojamosiose dalyse apibrėžtą tikslą panaikinti visas likusias kliūtis
         laisvam vaistų judėjimui Bendrijoje, iš jos 28 straipsnio 4 dalies matyti, kad vienos valstybės narės išduotą leidimą pateikti
         vaistus į rinką kitų valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos iš esmės privalo pripažinti per 90 dienų nuo paraiškos
         ir pirminės valstybės narės įvertinimo ataskaitos gavimo dienos, nesvarbu, pagal kokią procedūrą ji išdavė minėtą leidimą.

      26      Be to, pažymėtina, kad tokia abipusio pripažinimo pareiga yra griežtai apibrėžta Direktyvos 2001/83 28 straipsnyje.

      27      Viena vertus, paraiška dėl abipusio pripažinimo turi būti laikoma teisėta, jei pagal 28 straipsnio 2 dalies nuostatas ji pateikta
         kartu su informacija ir detaliu aprašu, nurodytais minėtos direktyvos 8 straipsnyje, 10 straipsnio 1 dalyje ir 11 straipsnyje,
         jei pateikti dokumentai identiški tiems, kuriuos pripažino pirminė valstybė narė, o visi galimi juose esantys papildymai ar
         pataisos yra pareiškėjo nurodyti.

      28      Kita vertus, iš Direktyvos 2001/83 28 straipsnio 4 dalies teksto aiškiai matyti, kad grėsmė visuomenės sveikatai šios direktyvos
         29 straipsnio 1 dalies prasme yra vienintelė priežastis, dėl kurios valstybė narė įgyja teisę atsisakyti abipusiai pripažinti
         kitos valstybės narės išduotą leidimą pateikti vaistus į rinką. Be to, kai valstybė narė pageidauja pasiremti tokia priežastimi,
         ji privalo laikytis šiame 29 straipsnyje nustatytų specialių pranešimo, suderinimo ir arbitražo procedūrų.

      29      Darytina išvada, kaip tai nurodo Synthon, Europos Bendrijų Komisija ir Lenkijos vyriausybės, valstybė narė, į kurią buvo kreiptasi su paraiška dėl abipusio pripažinimo
         pagal Direktyvos 2001/83 28 straipsnį, negali, remdamasi kita priežastimi nei grėsme visuomenės sveikatai, abejoti vertinimais,
         susijusiais su esminiu panašumu šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies prasme, kuriais rėmėsi pirminės valstybės narės institucijos
         pagal vaisto vertinimo procedūrą.

      30      Šioje byloje pakanka pažymėti, kad, kaip savo žodinėse pastabose nurodė Nyderlandų vyriausybė, Licensing Authority niekur savo sprendime atmesti Synthon paraišką nenurodė, kad DVA vertinimas dėl esminio Varox ir Seroxat panašumo leidžia manyti, jog leidimo pateikti vaistus į rinką pripažinimas gali kelti grėsmę visuomenės sveikatai. Juo labiau
         bylos medžiagoje nenurodyta, kad Licensing Authority pradėjo procedūrą pagal Direktyvos 2001/83 29 straipsnį.

      31      Šiomis aplinkybėmis negalima patvirtinti SKB, Jungtinės Karalystės ir Norvegijos vyriausybių aiškinimo, kad valstybė narė,
         į kurią buvo kreiptasi su paraiška dėl abipusio pripažinimo, gali, net nedarydama prielaidos, jog kiltų grėsmė visuomenės
         sveikatai pagal 29 straipsnį, iš naujo aiškinti duomenis, susijusius su esminiu panašumu, dėl kurio pirminė valstybė narė
         priėmė sutrumpintą paraišką.

      32      Kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 100 ir 101 punktuose, toks aiškinimas ne tik prieštarautų Direktyvos 2001/83 28
         ir 29 straipsniams, bet ir padarytų šias nuostatas neveiksmingas. Iš tikrųjų, jei valstybė narė, į kurią kreipiamasi pripažinti
         kitos valstybės jau išduotą leidimą, galėtų numatyti, kad šį leidimą pripažins tik antrą kartą visiškai ar iš dalies išnagrinėjusi
         paraišką dėl leidimo, Europos Bendrijos teisės aktų leidėjo nustatyta abipusio pripažinimo procedūra taptų beprasmė ir rimtai
         kliudytų pasiekti Direktyvos 2001/83 tikslus, kaip antai pirmiausia laisvo vaistų judėjimo vidaus rinkoje tikslą, apie kurį
         buvo kalbėta šio sprendimo 25 punkte.

      33      Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2001/83 28 straipsnis draudžia valstybei narei, į kurią buvo kreiptasi
         su paraiška dėl kitoje valstybėje narėje pagal sutrumpintą procedūrą, nustatytą tos pačios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies
         a punkto iii papunktyje, išduoto leidimo pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką abipusio pripažinimo, atmesti šią paraišką
         remiantis tuo, kad nagrinėjamas vaistas nėra iš esmės panašus į palyginamąjį vaistą.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimo
      34      Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo
         Teismo iš esmės klausia, ar valstybės narės atsisakymas pagal Direktyvos 2001/83 28 straipsnį pripažinti kitoje valstybėje
         narėje pagal sutrumpintą procedūrą, nustatytą šios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies a punkto iii papunktyje, išduotą leidimą
         pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką, pagrindžiant tuo, kad nagrinėjamas vaistas arba nėra iš esmės panašus į palyginamąjį
         vaistą, arba priklauso vaistų, kurie pagal suinteresuotosios valstybės narės bendrą praktiką negali būti laikomi iš esmės
         panašiais į palyginamąjį vaistą, kategorijai, sudaro pakankamai akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą, dėl kurio valstybei
         narei gali kilti atsakomybė.

      35      Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką (ypač žr. minėto sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame 51 punktą; 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimo Hedley Lomas C‑5/94, Rink. p. I‑2553, 25 punktą; 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Robins ir kt., C‑278/05, Rink. p. I‑1053, 69 punktą) tam, jog kiltų valstybės narės deliktinė atsakomybė už Bendrijos teisės pažeidimu
         privatiems asmenims padarytą žalą, reikia, kad:

      –        pažeista teisės norma būtų siekiama suteikti privatiems asmenims teisių,
      –        pažeidimas būtų pakankamai akivaizdus,
      –        egzistuotų tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei tenkančios pareigos nesilaikymo bei nukentėjusių asmenų patirtos
         žalos.

      36      Nors iš esmės nacionaliniai teismai turi nustatyti, ar buvo įvykdytos sąlygos atsirasti valstybės narės atsakomybei už Bendrijos
         teisės pažeidimą, Teisingumo Teismas gali patikslinti tam tikras aplinkybes, į kurias nacionaliniai teismai vertindami turi
         atsižvelgti (2001 m. sausio 18 d. Sprendimo Stockholm Lindöpark, C‑150/99, Rink. p. I‑493, 38 punktas).

      37      Dėl pakankamai akivaizdaus Bendrijos teisės pažeidimo sąlygos, dėl kurios nacionalinis teismas yra pateikęs savo prejudicinį
         klausimą, Teisingumo Teismas jau buvo nurodęs, kad toks pažeidimas yra tuomet, kai valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai
         nesilaiko nustatytų diskrecijos ribų, ir šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į tokius elementus, kaip antai pažeistos normos
         aiškumo ir tikslumo laipsnis bei į diskrecijos, kurią nacionalinės valdžios institucijoms suteikia pažeista norma, apimtį
         (žr. minėtų sprendimų Brasserie du Pêcheur ir Factortame 55 ir 56 punktus ir Robins ir kt. 70 punktą).

      38      Vis dėlto, jeigu valstybė narė negali rinktis, kokius teisės aktus jai priimti, ir jos diskrecija labai sumažinta arba netgi
         jos visai nėra, vien paprasto Bendrijos teisės pažeidimo gali pakakti įrodyti, jog padarytas pakankamai akivaizdus pažeidimas
         (minėto sprendimo Hedley Lomas 28 punktas, Robins ir kt. 71 punktas).

      39      Darytina išvada, kad valstybės narės diskrecija, kuri daugiausia priklauso nuo pažeistos normos aiškumo ir tikslumo laipsnio,
         yra svarbus kriterijus įrodinėjant, ar padarytas pakankamai akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Robins ir kt. 72 ir 73 punktus).

      40      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia išnagrinėti atsižvelgiant į pirmesnius minėto
         sprendimo punktuose nurodytus principus.

      41      Kalbant apie Direktyvos 2001/83 28 straipsnį, iš šio sprendimo 27–29 punktų matyti, kad ši nuostata valstybei narei, į kurią
         buvo kreiptasi su paraiška dėl abipusio pripažinimo, suteikia tik labai ribotą diskreciją, susijusią su priežastimis, dėl
         kurių ši valstybė turi teisę atsisakyti pripažinti nagrinėjamą leidimą pateikti vaistus į rinką. Konkrečiai kalbant, vykdydama
         bet kokį kitą tyrimą, viršijantį paraiškos galiojimo pagal minėto 28 straipsnio sąlygas tikrinimo ribas, suinteresuotoji valstybė
         narė turi remtis leidimą išdavusios valstybės narės vertinimais ir mokslo išvadomis, nebent būtų grėsmė visuomenės sveikatai.

      42      Bet kuriuo atveju, kaip tai irgi nurodyta šio sprendimo 28 punkte, Direktyvos 2001/83 29 straipsnis aiškiai ir tiksliai draudžia
         minėtai valstybei narei atmesti paraišką dėl abipusio pripažinimo prieš tai nepradėjus šioje nuostatoje nustatytos procedūros.

      43      Šiomis aplinkybėmis tokio minėtos direktyvos 28 straipsnio pažeidimo, kokį padarė Licensing Authority pagrindinėje byloje, pakanka siekiant nustatyti, kad egzistuoja akivaizdus Bendrijos teisės pažeidimas (šiuo klausimu pagal
         analogiją žr. minėto sprendimo Stockholm Lindöpark 42 punktą ir 2007 m. balandžio 17 d. Sprendimo AGM-COS.MET, C‑470/03, Rink. p. I‑2749, 86 punktą).

      44      Šios išvados negali paneigti Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Komisijos argumentas, kad sąvoka „iš esmės panašūs“ vaistai
         yra sudėtinga, ir, kiek tai susiję su pagrindinėje byloje pateiktu klausimu, Teisingumo Teismas ją aiškino tik minėtame sprendime
         SmithKline Beecham.

      45      Iš tikrųjų, kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 130 punkte, net jei Direktyvos 2001/83 10 straipsnio 1 dalies a punkto
         iii  papunkčio aiškinimas galėtų kelti šios sąvokos aiškinimo pagal sutrumpintą procedūrą problemų, pažymėtina, kad su šia
         procedūra pagrindinėje byloje nagrinėjama abipusio pripažinimo procedūra visiškai nesusijusi. Todėl jokie galimi minėtos sąvokos
         aiškinimo sunkumai neturi jokios įtakos valstybių narių įsipareigojimų aiškumui ir tikslumui, pripažįstant kitoje valstybėje
         narėje pagal vieną iš toje pačioje direktyvoje šiuo tikslu nustatytų procedūrų išduotą leidimą pateikti vaistus į rinką.

      46      Todėl į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: valstybės narės atsisakymas pagal Direktyvos 2001/83 28 straipsnį
         pripažinti kitoje valstybėje narėje pagal direktyvos 10 straipsnio 1 dalies a punkto iii papunktyje nustatytą sutrumpintą
         procedūrą išduotą leidimą pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką, pagrindžiant tuo, kad nagrinėjamas vaistas arba nėra iš
         esmės panašus į palyginamąjį vaistą, arba priklauso vaistų, kurie pagal suinteresuotosios valstybės narės bendrą praktiką
         negali būti laikomi iš esmės panašiais į palyginamąjį vaistą, kategorijai, sudaro pakankamai akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą,
         dėl kurio valstybei narei gali kilti atsakomybė.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      47      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms
            skirtus vaistus, 28 straipsnis draudžia valstybei narei, gavusiai paraišką dėl kitoje valstybėje narėje pagal minėtos direktyvos
            10 straipsnio 1 dalies a punkto iii papunktyje nustatytą sutrumpintą procedūrą išduoto leidimo pateikti žmonėms skirtus vaistus
            į rinką abipusio pripažinimo, atmesti šią paraišką remiantis tuo, kad nagrinėjamas vaistas iš esmės nėra panašus į palyginamąjį
            vaistą.
      2.      Valstybės narės atsisakymas pagal Direktyvos 2001/83 28 straipsnį pripažinti kitoje valstybėje narėje pagal direktyvos 10 straipsnio
            1 dalies a punkto iii papunktyje nustatytą sutrumpintą procedūrą išduotą leidimą pateikti žmonėms skirtus vaistus į rinką,
            pagrindžiant tuo, kad nagrinėjamas vaistas arba nėra iš esmės panašus į palyginamąjį vaistą, arba priklauso vaistų, kurie
            pagal suinteresuotosios valstybės narės bendrą praktiką negali būti laikomi iš esmės panašiais į palyginamąjį vaistą, kategorijai,
            sudaro pakankamai akivaizdų Bendrijos teisės pažeidimą, dėl kurio valstybei narei gali kilti atsakomybė.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1976 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Walter J. Riemer prieš Hauptzollamt Lübeck-West. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Byla 120-75.