title: 2008 m. lapkričio 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Trespa International BV prieš Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van beroep te Antwerpen - Belgija.#Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo reglamentas - 291 ir 297 straipsniai - Palankus tarifų režimas - Galutinis vartojimas - "Asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą", sąvoka - "Prekių perleidimo Bendrijoje" sąvoka - "Asmens, kuriam perduodamos prekės", sąvoka.#Byla C-248/07.

text:
      Byla C‑248/07
      Trespa International BV
      prieš
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV
      (Hof van beroep te Antwerpen prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo reglamentas – 291 ir 297 straipsniai – Palankus tarifų režimas – Galutinis vartojimas – „Asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą“ sąvoka – „Prekių perleidimo Bendrijoje“ sąvoka – „Asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos – Akivaizdžiai su byla nesusiję klausimai ir hipotetiniai
            klausimai, užduoti aplinkybėmis, kuriomis naudingas atsakymas yra neįmanomas – Su pagrindinės bylos dalyku nesusiję klausimai
      (EB 234 straipsnis)
      2.        Bendrasis muitų tarifas – Palankaus tarifų režimo taikymas, atsižvelgiant į galutinį prekių vartojimą – Asmuo, kuris importuoja
            prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą Reglamento Nr. 2454/93 291 straipsnio 1 dalies prasme –
            Sąvoka
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnio 4 dalies antroji pastraipa; Komisijos reglamento Nr. 2454/93 291 straipsnio 1 dalis
            ir 3 dalies antroji pastraipa, 293 straipsnis ir Komisijos reglamentas Nr. 89/97)
      3.        Bendrasis muitų tarifas – Palankaus tarifų režimo taikymas, atsižvelgiant į galutinį prekių vartojimą – Prekių perleidimas
            Bendrijoje – Sąvoka
      (Komisijos reglamento Nr. 2454/93 291 straipsnis, 297 straipsnio 1 dalis, 298 straipsnio 4 ir 5 dalys bei 300 straipsnio antroji
            pastraipa; Komisijos reglamentas Nr. 89/97)
      4.        Bendrasis muitų tarifas – Palankaus tarifų režimo taikymas, atsižvelgiant į galutinį prekių vartojimą – Prekių perleidimas
            Bendrijoje – Asmuo, kuriam perduodamos prekės, Reglamento Nr. 2454/93 297 straipsnio prasme – Sąvoka
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnis; Komisijos reglamento Nr. 2454/93 291 straipsnis ir 297 straipsnio 1 dalis; Komisijos
            reglamentas Nr. 89/97)
      1.        Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis
         bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą,
         kad būtų priimtas sprendimas, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Iš to išplaukia, kad nacionalinio teismo
         pateiktiems klausimams dėl Bendrijos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į šio teismo nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius
         pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbumo prezumpcija. Šios svarbumo prezumpcijos
         gali būti nesilaikoma tik išimtiniais atvejais, jeigu paaiškėja, kad prašomas Bendrijos teisės aiškinimas yra akivaizdžiai
         nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės
         ir teisinės informacijos, kad galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus.

      (žr. 32–33 punktus)
      2.        Reglamento Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas,
         kuris buvo iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 89/97, 291 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje esanti „asmens,
         kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti“ sąvoka reiškia asmenį, kuriam skirtos prekės ir kuris ketina jas pateikti
         nustatytam galutiniam vartojimui, neatsižvelgiant į tai, ar jis pats pateikia muitinės deklaraciją, ar šiuo tikslu paskiria
         atstovą pagal Reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnį. Ši sąvoka neapima šio asmens atstovo muitinėje, išskyrus atvejus, kai šis
         atstovas laikomas veikiančiu savo vardu ir dėl savo interesų pagal Reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnio 4 dalį ir todėl pripažįstamas
         importuotoju.

      Šiuo atžvilgiu, nors Įgyvendinimo reglamento II dalies I antraštinės dalies 2 skyriuje, kuriame reglamentuojamas palankaus
         tarifų režimo taikymas tam tikroms prekėms, atsižvelgiant į jų galutinį vartojimą, iš tiesų neapibrėžiama „asmens, kuris importuoja
         prekes arba paveda jas importuoti“ sąvoka, šis teisės aktas minėto leidimo turėtojui nustato tam tikras pareigas, kuriomis
         remiantis galima apibrėžti, kas yra šio reglamento 291 straipsnio 1 dalyje nurodytas asmuo. Ir pareiga, nustatyta minėto reglamento
         291 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje, pagal kurią suinteresuotasis asmuo muitinei turi sudaryti tokias sąlygas, kad
         būtų galima tiksliai identifikuoti prekes įmonėje arba įmonėse jų apdorojimo metu, ir šio reglamento 293 straipsnyje įtvirtintos
         pareigos dėl prekių pateikimo galutiniam vartojimui, apskaitos dokumentų tvarkymo,  kuris sudaro galimybę muitinei atlikti
         bet kuriuos, jos nuomone, būtinus patikrinimus, ir šios apskaitos duomenų saugojimo rodo, kad asmuo, kuris importuoja prekes
         arba paveda jas importuoti, t. y. asmuo, kuris privalo turėti Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nurodytą leidimą, yra
         tas, kuriam skirtos prekės ir kuris ketina jas pateikti nustatytam galutiniam vartojimui. Tik šis asmuo gali įvykdyti šio
         reglamento 291 ir 293 straipsniuose nustatytas pareigas.

      Tai, kad Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalyje alternatyviai vartojamos formuluotės „asmuo, kuris importuoja“ ir
         „asmuo, kuris paveda importuoti prekes“, rodo, jog leidžiama importuoti galutiniam vartojimui skirtas prekes, paskiriant atstovą
         muitinėje pagal Reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnį. Iš to išplaukia, kad atstovas, kuris pateikia muitinės deklaracijas dėl
         kito asmens interesų, nėra Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalyje nurodytas asmuo ir todėl neprivalo turėti leidimo
         šio straipsnio prasme. Tik kai muitinės agentas nedeklaruoja, kad jis veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, arba deklaruoja,
         kad jis veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, neturėdamas įgaliojimo atstovauti, šis agentas pats laikomas importuotoju
         ir todėl jis privalo turėti raštišką leidimą tam, kad importuotoms prekėms būtų taikomas palankus tarifų režimas.

      (žr. 46–51, 54 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Reglamento Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas,
         iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 89/97, 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad perleidimas Bendrijoje neatliekamas,
         kai prekės importuojamos į vieną valstybę narę, o vėliau transportuojamos į kitą valstybę narę, jei įgaliotas asmuo veikia
         dėl galutinio importuotojo interesų, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas. Vien tai, kad prekės buvo importuotos į vieną
         valstybę narę ir joje buvo atlikti muitinės formalumai, o vėliau jos nugabentos į kitą valstybę narę, neturi reikšmės nustatant
         perleidimo minėtos nuostatos prasme egzistavimą. Perleidimo atveju asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti pagal
         minėto reglamento 291 straipsnį išduotą leidimą.

      Šiuo atžvilgiu siekiant nustatyti, ar egzistuoja perleidimas Bendrijoje Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme,
         iš šio reglamento tikslo išplaukia, kad svarbus yra pareigų, susijusių su perleidimo dalyką sudarančiomis prekėmis, perleidimas
         asmeniui, kuriam perduodamos prekės. Todėl asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti pagal minėto reglamento 291 straipsnį
         išduotą leidimą. Įgyvendinimo reglamento 298 straipsnio 4 bei 5 dalyse ir 300 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta, kad
         nuo prekių perleidimo momento siuntėjo įsipareigojimus, numatytus Įgyvendinimo reglamento 291–304 straipsniuose, perima gavėjas
         ir jis privalo įtraukti perduotas prekes į apskaitą. Iš to išplaukia, kad prekių perleidimas Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio
         1 dalies prasme gali vykti tik tarp asmenų, kurie turi galutinio vartojimo leidimus, t. y. tarp asmenų, kurie ketina ar ketino
         pateikti perduodamas prekes nustatytam galutiniam vartojimui.

      (žr. 65–69 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      4.        Reglamento Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas,
         iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 89/97, 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje nurodyta „asmens, kuriam perduodamos
         prekės“ sąvoka neapima muitinės agento, kuris muitinės formalumus atlieka dėl importuotojo interesų.

      Iš tikrųjų asmuo, kuriam perduodamos prekės, yra asmuo, kuris iš siuntėjo gauna teisę arba perduotą turtą. Vadinasi, „asmens,
         kuriam perduodamos prekės“ sąvoka Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme reiškia asmenį, gaunantį iš siuntėjo
         prekes, kurias išleidžiant į laisvą apyvartą pritaikytas palankus tarifų režimas dėl jų galutinio vartojimo, bet ši paskirtis
         joms dar nesuteikta perleidimo momentu. Muitinės agentas, kuris ne Bendrijos prekių muitinės formalumus atlieka dėl importuotojo
         interesų, yra jo atstovas muitinėje Reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnio prasme, o importuotojas – tai asmuo, kurio pavedimu
         prekės importuojamos, kad būtų išleistos į laisvą apyvartą, Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio prasme.

      (žr. 72–74 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. lapkričio 6 d.(*)

      „Bendrijos muitinės kodekso įgyvendinimo reglamentas – 291 ir 297 straipsniai – Palankus tarifų režimas – Galutinis vartojimas – „Asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą“ sąvoka – „Prekių perleidimo Bendrijoje“ sąvoka – „Asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka“
      Byloje C‑248/07
      dėl Hof van beroep te Antwerpen (Belgija) 2007 m. gegužės 8 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. gegužės 23 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Trespa International BV
      prieš
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus (pranešėjas) ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. gegužės 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Trespa International BV, atstovaujamos advocaten S. D’Hoine, A. Jansen ir K. Van den Bosch,

      –        Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV, atstovaujamos advocaten J. Stevens ir B. Delbaere,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck ir C. Pochet,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos S. Schønberg ir H. Van Vliet,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio
         Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253; p. 1), kuris
         buvo iš dalies pakeistas 1997 m. sausio 20 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 89/97 (OL L 17, p. 28, toliau – Įgyvendinimo reglamentas),
         1a, 291 ir 297 straipsnių aiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Trespa International BV (toliau – Trespa) ir Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV (toliau –Nova) ginčą dėl Trespa pateikto prašymo atlyginti nuostolius ir administracines išlaidas, patirtas dėl tariamai Nova padarytų klaidų.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos muitinės kodeksas
      3        1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau
         – Muitinės kodeksas), 5 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Kiekvienas asmuo, laikydamasis 64 straipsnio 2 dalyje nustatytų sąlygų ir vadovaudamasis nuostatomis, priimtomis įgyvendinant
         243 straipsnio 2 dalies b punktą, gali paskirti savo atstovą, įgaliotą atstovauti jam muitinėje atliekant muitinės veiklos
         taisyklių nustatytus veiksmus ir formalumus.

      2.      Toks atstovavimas gali būti:
      –        tiesioginis, kai atstovas veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, arba
      –        netiesioginis, kai atstovas veikia savo vardu, bet dėl kito asmens interesų.
      Valstybė narė gali nustatyti apribojimą, kad teisę pateikti muitinės deklaracijas turi tik:
      –        tiesioginis atstovas,
      –        netiesioginis atstovas,
      kuris privalo būti tos šalies teritorijoje savo verslu užsiimantis muitinės tarpininkas.
      <…>
      4.      Atstovas privalo pareikšti, kad jis veikia dėl atstovaujamojo asmens interesų, nurodyti, ar jis veikia kaip tiesioginis ar
         kaip netiesioginis atstovas, ir turėti įgaliojimus, suteikiančius teisę veikti kaip atstovui.

      Asmuo, kuris nepareiškia, kad jis veikia kito asmens vardu arba dėl jo interesų, arba kuris pareiškia, kad veikia kito asmens
         vardu arba dėl jo interesų, neturėdamas atitinkamų įgaliojimų, laikomas veikiančiu savo vardu ir dėl savo interesų.

      5.      Muitinė turi teisę reikalauti, kad bet kuris asmuo, kuris pareiškia, kad veikia kito asmens vardu arba dėl jo interesų, pateiktų
         įrodymus, kad jis turi įgaliojimus veikti kaip atstovas.“

      4        Muitinės kodekso 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Palankus tarifų režimas, kurį galima taikyti tam tikroms prekėms dėl jų rūšies arba galutinio vartojimo, turi būti taikomas
         laikantis reikalavimų, nustatytų vadovaujantis Komiteto procedūra. Jeigu jam taikyti reikia leidimo, taikomi 86 ir 87 straipsniai.“

      5        Šio kodekso 29 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „1.      Importuojamų prekių muitine verte laikoma sandorio vertė, tai yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už prekes, parduodamas
         eksportui į Bendrijos muitų teritoriją, prireikus patikslinta vadovaujantis 32 ir 33 straipsniais, jeigu:

      <…>
      c)      jokios pajamos, gautos pirkėjui toliau perparduodant, perleidžiant ar naudojant prekes, tiesiogiai ar netiesiogiai neatitenka
         pardavėjui, išskyrus atvejus, kai pagal 32 straipsnį galima padaryti atitinkamus patikslinimus

      <...>“
      6        Muitinės kodekso 86 straipsnyje numatyta:

      „Nepažeidžiant papildomų specialių atitinkamos procedūros atlikimo tvarkos reikalavimų, 85 straipsnyje ir 100 straipsnio 1 dalyje
         nurodyti leidimai duodami tik:

      –        asmenims, kurie pateikia visas garantijas, būtinas tinkamam operacijų atlikimui užtikrinti,
      –        tuo atveju, jeigu muitinė gali prižiūrėti ir kontroliuoti atitinkamos procedūros vykdymą nenaudodama administracinių priemonių,
         kurių apimtys neproporcingos, palyginti su siekiama ekonomine nauda.“

       Įgyvendinimo reglamentas
      7        Įgyvendinimo reglamento 1a straipsnyje numatyta:

      „Taikant 16–34 ir 291–308 straipsnius, Beniliukso ekonominės sąjungos valstybės laikomos viena valstybe nare.“
      8        Pagrindinei bylai reikšmingos Įgyvendinimo reglamento nuostatos, t. y. 291–304 straipsniai, išdėstyti šio reglamento II dalies
         „Muitinės sankcionuoti veiksmai“ I antraštinės dalies „Išleidimas į laisvą apyvartą“ 2 skyriaus „Prekių, kurioms, atsižvelgiant
         į jų galutinį vartojimą, taikomas palankus tarifų režimas, įvežimas“ 1 skirsnyje „Prekės, išskyrus arklius skerdimui“.

      9        Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Palankaus tarifų režimo taikymas į laisvą apyvartą išleidžiamoms prekėms, atsižvelgiant į galutinį jų vartojimą, priklauso
         nuo raštiško leidimo išdavimo asmeniui, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą.

      2.      Minėtą leidimą suinteresuotojo asmens raštišku prašymu išduoda valstybės narės, kurioje prekės deklaruotos išleidimui į laisvą
         apyvartą, muitinės įstaiga.

      3.      <…>
      Suinteresuotasis asmuo muitinei sudaro tokias sąlygas, kad būtų galima tiksliai identifikuoti prekes įmonėje arba įmonėse
         jų apdorojimo metu.“ (Pataisytas vertimas)

      10      Šio reglamento 293 straipsnyje numatyta:

      „Asmuo, kuriam išduotas leidimas, privalo:
      a)      pateikti prekes galutiniam vartojimui;
      b)      taip tvarkyti apskaitos dokumentus, kad muitinė galėtų atlikti bet kuriuos, jos nuomone, būtinus patikrinimus siekiant užtikrinti,
         kad prekės būtų naudojamos jų galutiniam vartojimui, ir pasilikti šios apskaitos duomenis.“ (Pataisytas vertimas)

      11      Minėto reglamento 295 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Laikoma, kad prekės pateiktos galutiniam vartojimui:
      <…>
      2)      praėjus dvejiems metams po jų pirmojo pateikimo nustatytam vartojimui, daugkartiniam naudojimui skirtų prekių atveju; data,
         kai pirmą kartą buvo nustatytas prekių galutinis vartojimas, įrašoma į apskaitos dokumentus, nurodytus 293 straipsnio b punkte;
         tačiau:

      <…>
      c)      prekės, išvardytos 40 priedo 1 dalyje, kurios skirtos tam tikrų rūšių lėktuvams konstruoti, remontuoti, perdaryti arba įrengti,
         laikomos pateiktomis galutiniam vartojimui lėktuvo perdavimo asmeniui, neturinčiam leidimo, momentu arba grąžinimo savininkui,
         inter alia, po patikrinimo, remonto arba perdirbimo momentu;

      d)      40 priedo 2 dalyje nurodytos prekės, skirtos tam tikrų rūšių laivams arba gręžimo ar gamybos platformoms konstruoti, remontuoti,
         prižiūrėti, perdaryti, suderinti arba įrengti, laikomos pateiktomis galutiniam vartojimui laivo arba gręžimo platformos perdavimo
         asmeniui, neturinčiam leidimo, momentu arba grąžinimo savininkui, inter alia, po patikrinimo, remonto arba perdirbimo momentu;

      <…>“ (Pataisytas vertimas)
      12      Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Tais atvejais, kai prekių perleidimas atliekamas Bendrijoje, asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti leidimą, išduotą
         remiantis 291 straipsniu.“ (Pataisytas vertimas)

      13      Šio reglamento 298 straipsnio 4 ir 5 dalyse numatyta:

      „4.      Gautas prekes gavėjas įtraukia į savo apskaitos dokumentus, minimus 293 straipsnio b punkte, bei prideda prie jų originalą;
         ketvirtasis egzempliorius nedelsiant siunčiamas paskirties valstybės narės kompetentingai muitinės įstaigai tos valstybės
         narės nustatyta tvarka, nurodant prekių gavimo dieną. Gavėjas nedelsdamas informuoja muitinę apie bet kurį prekių perteklių,
         trūkumą, pakeitimą arba kitus neatitikimus. Be to, penktąjį egzempliorių jis siunčia siuntėjui.

      5.      Siuntėjo prievoles, numatytas šiame skyriuje, gavėjas perima 4 dalyje minimą dieną. Iki tol šios prievolės priklauso siuntėjui.“
      14      Minėto reglamento 300 straipsnyje nustatyta:

      „Muitinė informuojama apie visus perleidimus valstybėje narėje. Ji nustato informavimo būdą ir laiką, per kurį tai turi būti
         atlikta, bei kitus reikalavimus. Siunčiant šią informaciją turi būti aiškiai nurodyta data, kada buvo perduotos prekės.

      Nuo šios datos gavėjas prisiima įsipareigojimus, atsirandančius pagal šį skirsnį, už perduotas prekes.“ (Pataisytas vertimas)
      15      Reglamento 302 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Muitinė nepatvirtina kitokios prekių paskirties, negu nustatyta taikant joms palankų tarifų režimą, nurodytą 291 straipsnyje,
         nebent leidimą turintis asmuo muitinei priimtinu būdu gali įrodyti, kad neįmanoma prekių panaudoti nustatytam galutiniam vartojimui
         dėl priežasčių, susijusių su juo arba su pačiomis prekėmis.

      <…>
      3.      Ankstesnėse dalyse minimas patvirtinimas taikomas, tik jei leidimą turintis asmuo sumokėjo (Muitinės) Kodekso 208 straipsnyje
         nustatytą importo muitų sumą.“ (Pataisytas vertimas)

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16      Trespa nuo 1995 m. sausio 1 d. iš Jungtinių Amerikos Valstijų į Nyderlandus importuoja kraftpopierių, naudojamą gaminant statybines
         medžiagas. Šias prekes Trespa perka iš Amerikos bendrovės Westvaco pagal pardavimo sąlygas „pristatyta, muitas nesumokėtas“ („delivered duty unpaid“). Pagal šias sąlygas pardavėjas padengia
         sandėliavimo išlaidas, o Trespa gali imti prekes iš sandėlio pagal savo poreikius.

      17      Iki 1997 m. gegužės kraftpopierius buvo tiekiamas bendrovei Moerdijk Marine Services, Murdeikas (Nyderlandai), kur jis buvo sandėliuojamas. 1997 m. gegužės mėnesį Westvaco filialas Europoje Westvaco Europe NV informavo Trespa apie ketinimą perkelti savo sandėlį iš Murdeiko į Antverpeną (Belgija) ir naudotis Nova paslaugomis atliekant muitinės formalumus, sandėliavimo ir išėmimo iš sandėlio operacijas.

      18      Tuo metu, kai WestvacoEurope NV prekių sandėlis buvo perkeliamas į Antverpeną, Trespa paprašė Europos Bendrijų Komisijos suspenduoti importo muito už kraftpopierių mokėjimą. Šis prašymas buvo grindžiamas faktu,
         kad Europos Sąjunga nepagamina tiek kraftpopieriaus, kad būtų patenkinami Trespa poreikiai.

      19      1997 m. birželio 27 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1291/97, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 2505/96,
         nustatantį tam tikrų žemės ūkio bei pramonės produktų Bendrijos tarifų kvotas ir numatantį jų administravimą, iš dalies keičiantį
         Reglamentą (EB) Nr. 3059/95, nustatantį tam tikrų žemės ūkio bei pramonės produktų Bendrijos tarifų kvotas ir numatantį jų
         administravimą (pirmoji 1996 m. serija) (OL L 176, p. 17), kuris nustatė, kad 8 000 tonų kraftpopieriaus, klasifikuojamo KN 4804 4191 10 tarifinėje
         pozicijoje ir 7 000 tonų kraftpopieriaus, klasifikuojamo 4804 5190 10 tarifinėje pozicijoje, kvotoms taikomas 0 % muito tarifas.

      20      Pagal Reglamentą Nr. 1291 šios dvi tarifinės kvotos buvo taikomos kraftpopieriaus, kurio galutinė paskirtis buvo tam tikrų
         prekių gamyba, importui.

      21      Nuo 1997 m. liepos iki 1998 m. sausio Nova atliko Trespa prekių muitinės formalumus, naudodamasi atleidimu nuo importo muito, ir Antverpeno muitinė tam neprieštaravo. Ši institucija
         1998 m. sausio mėnesį atliko išorinį muitinės dokumentų patikrinimą ir informavo Nova, kad minėtos tarifinės kvotos nėra absoliučios ir kad jos taikomos su sąlyga, pagal kurią importuotos prekės turi būti pateikiamos
         galutiniam vartojimui, kuriam reikia leidimo.

      22      Gavusi šią informaciją iš Nova, 1998 m. sausio 26 d. Trespa Nyderlandų muitinei pateikė prašymą išduoti galutinio naudojimo leidimą, siekdama be muito iš Jungtinių Amerikos Valstijų
         importuoti kraftpopierių, skirtą Trespa plokštėms gaminti. Šį leidimą 1998 m. birželio 17 d. jai išdavė Nyderlandų muitinė, nurodydama, kad leidimas įsigaliojo 1998 m.
         sausio 1 dieną.

      23      Nova pateikė panašų prašymą Belgijos muitinei ir KN 4804 4199 10 tarifinėje pozicijoje klasifikuojamų prekių galutinio vartojimo
         leidimas jai buvo išduotas 1998 m. vasario 17 dieną. Po to Nova pateikė papildomą prašymą ir šio leidimo taikymas nuo 1998 m. birželio 11 d. buvo išplėstas KN 4804 4191 10 ir NC 4804 5190 10 tarifinėms
         pozicijoms.

      24      1999 m. gruodžio 2 d. Belgijos muitinė adresavo Nova pranešimą dėl muito ir pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) už dėl Trespa interesų importuotas prekes išieškojimo a posteriori. Pranešusi Trespa apie šį dokumentą ir paprašiusi jos sumokėti reikalaujamas sumas, Nova pati sumokėjo apie 508 400 eurų muito ir PVM.

      25      Be to, Trespa paprašė Nyderlandų muitinės atlikti administracinį patikrinimą tam, kad būtų įrodyta, jog nuo 1998 m. sausio 1 d. importuotos
         prekės buvo panaudotos pagal atitinkamų tarifinių pozicijų aprašyme nurodytą paskirtį.

      26      Išskyrus mažą importuotų prekių kiekį, Trespa galėjo įrodyti, kad šios prekės buvo tikrai panaudotos pagal numatytą galutinę paskirtį, todėl Belgijos muitinė nuo 2000 m.
         lapkričio 30 d. iki 2003 m. gruodžio 15 d. grąžino Nova beveik visus šios sumokėtus muitus, t. y. apie 507 200 eurų.

      27      Tačiau jau 2000 m. sausio 18 d. Nova išrašė Trespa sąskaitą už sumokėtus muitus ir PVM. 2001 m. lapkričio 7 d. Nova pareiškė ieškinį Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Antverpeno prekybos teismas), kuriuo prašė įpareigoti Trespa atlyginti maždaug 203 100 eurų sumą ir palūkanas bei 10 % minėtoje sąskaitoje nurodytos sumos už vienkartines administracines
         išlaidas. Vėliau gavusi kompensaciją iš Belgijos muitinės, Nova pakeitė šį prašymą, bet jo visiškai neatsiėmė. Trespa savo ruožtu pateikė priešpriešinius reikalavimus dėl nuostolių ir jos patirtų administracinių išlaidų atlyginimo.

      28      Rechtbank van koophandel te Antwerpen priėmė sprendimą 2004 m. lapkričio 26 dieną. Jis konstatavo, kad nėra įrodymų, jog Nova padarė klaidą, dėl kurios Belgijos muitinė galėtų pareikšti ieškinį dėl sumokėjimo a posteriori, ir kad nebuvo nustatyta, jog Nova pati privalėjo turėti galutinio vartojimo leidimą. Galiausiai Trespa ir Nova buvo įpareigotos atlyginti viena kitai tam tikras sumas. 2005 m. vasario 1 dieną Trespa dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą.

      29      Trespa mano, kad muitų sumokėjimas a posteriori gali būti tik Nova, kuri prekių deklaravimo Belgijos muitų ir akcizų administracijoje metu turėjo turėti galutinio vartojimo leidimą, bet jo
         neturėjo, padarytų klaidų pasekmė. Nova nuomone, tik jos įgaliotoja, t. y. Trespa, privalėjo turėti tokį leidimą.

      30      Šiomis aplinkybėmis Hof van beroep te Antwerpen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, kad išleistų į laisvą apyvartą“ sąvoką (Įgyvendinimo reglamento)
         291 straipsnio prasme reikia suprasti taip, kad jis yra ir muitinės agentas, kuris atlieka deklaravimą savo vardu ir dėl savo
         interesų, ar tik importuotojas, kuriam skirtos prekės?

      2)      Ar tuomet, kai prekės į Europos Sąjungą importuojamos  per Antverpeną ir vėliau pervežamos į Nyderlandus, yra Bendrijoje atliekamas
         prekių perleidimas (Įgyvendinimo reglamento) 297 arba 1a straipsnio prasme? Ar tokiu atveju asmuo (šio reglamento) 291 straipsnio
         prasme turi turėti šiame straipsnyje nurodytą leidimą?

      3)      Ar sąvoka „asmuo, kuriam perduodamos prekės“ (Įgyvendinimo reglamento) 297 straipsnio prasme turi būti aiškinama taip, kad
         jis yra muitinės agentas, kuris dėl galutinio importuotojo interesų atlieka iš trečiosios valstybės į Europos Sąjungos valstybę
         narę importuojamų prekių muitinės formalumus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      31      Komisija abejoja dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo. Ji teigia, kad pagrindinė byla susijusi su privatiniais
         teisiniais pagrindinės bylos šalių santykiais, kuriuos reglamentuoja Belgijos civilinis kodeksas, ir kad klausimų svarba,
         sprendžiant šią bylą, nėra akivaizdi. Nors Komisija mano, kad šie klausimai gali būti svarbūs nagrinėjant pagrindinę bylą,
         ji neįsitikinusi, jog atsakymo į šiuos klausimus pakaktų, kad ši byla būtų išspręsta.

      32      Šiuo klausimu svarbu priminti, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį
         tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti
         tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą, kad būtų priimtas sprendimas, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą
         (žr., be kita ko, 2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Mangold, C‑144/04, Rink. p. I‑9981, 34 punktą; 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Rink. p. I‑11987, 16 punktą ir 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Lucchini, C‑119/05, Rink. p. I‑6199, 43 punktą).

      33      Iš to išplaukia, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Bendrijos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į šio teismo
         nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbumo
         prezumpcija (žr. 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimo Salzmann, C‑300/01, Rink. p. I‑4899, 31 punktą bei 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Cipolla ir kt., C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421, 25 punktą). Šios svarbumo prezumpcijos gali būti nesilaikoma tik išimtiniais atvejais,
         jeigu paaiškėja, kad prašomas Bendrijos teisės aiškinimas yra akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku,
         jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, kad galėtų naudingai
         atsakyti į jam pateiktus klausimus. (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 16 d. Sprendimo Pupino, C‑105/03, Rink. p. I‑5285, 30 punktą ir 2007 m. birželio 28 d. Sprendimo Dell’Orto, C‑467/05, Rink. p. I‑5557, 40 punktą).

      34      Šioje byloje Bendrijos muitų teisės išaiškinimas leistų sužinoti, ar muitinės agentas pagrindinės bylos aplinkybėmis privalo
         turėti galutinio vartojimo leidimą. Iš bylos medžiagos matyti, kad ši informacija reikalinga siekiant nuspręsti, ar Nova padarė klaidą, kalbant apie jos ir Trespa santykius, ir nustatant, kas turi padengti išlaidas, atsiradusias dėl nagrinėjamų muitų sumokėjimo a posteriori. Taigi tai nėra nei hipotetinė problema, nei klausimas, nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku.

      35      Tačiau reikia pripažinti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra aiškiai nurodyta, ar muitinės agentas,
         t. y. Nova, deklaravimo procedūrą muitinėje atliko dėl savo ar dėl Trespa interesų. Pirmuoju ir trečiuoju prejudiciniais klausimais šiuo atžvilgiu sukuriamas neaiškumas, kurį sustiprina pagrindinės
         bylos šalių rašytinėse ir žodinėse pastabose išdėstyti priešingi argumentai.

      36      Svarbu priminti, kad pagal EB 234 straipsnyje numatytą procedūrą Teisingumo Teismas nesprendžia ginčų dėl faktinės situacijos.
         Toks ginčas, kaip, beje, ir bet koks kitas bylos aplinkybių vertinimas, priklauso nacionalinio teismo kompetencijai (žr. 2008 m.
         rugsėjo 11 d. Sprendimo CEPSA, C‑279/06, Rink p. I‑0000, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      37      Tačiau šioje byloje Teisingumo Teismas turi pakankamai informacijos išaiškinti atitinkamas Bendrijos nuostatas ir pateikti
         naudingus atsakymus, prireikus išskirdamas skirtingas hipotezes.

      38      Todėl prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

       Dėl esmės
       Dėl pirmojo klausimo
      39      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Įgyvendinimo reglamento
         291 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad jame nurodyta „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti,
         kad išleistų į laisvą apyvartą“ sąvoka, be importuotojo, kuriam skirtos prekes, reiškia ir muitinės agentą, kuris deklaruoja
         prekės muitinėje.

      40      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad nei Muitinės kodekse, nei Įgyvendinimo reglamente neapibrėžiama „muitinės agento“ sąvoka.
         Muitinės kodekso 5 straipsnyje kaip atstovas muitinėje minimas „muitinės tarpininkas“.

      41      Be to, minėtame 5 straipsnyje nustatyta, kad kiekvienas asmuo gali paskirti atstovą, įgaliotą atstovauti jam muitinėje atliekant
         muitinės veiklos taisyklių nustatytus veiksmus ir formalumus. Toks atstovavimas gali būti tiesioginis, kai atstovas veikia
         kito asmens vardu ir dėl jo interesų, arba netiesioginis, kai atstovas veikia savo vardu, bet dėl kito asmens interesų.

      42      Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 35 punkte, Teisingumas Teismas negali kvalifikuoti Nova, kuri, veikdama kaip muitinės agentė, pateikė muitinės deklaracijas pagrindinėje byloje, statuso. Šią faktinę aplinkybę turi
         nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      43      Darant prielaidą, kad Nova veikė kaip atstovė Muitinės kodekso 5 straipsnio prasme, tikėtina, jog minėtas deklaracijas ji pateikė dėl Trespa interesų kaip netiesioginė atstovė, nes, remiantis Nova ir Belgijos vyriausybės Teisingumo Teismui pateiktais paaiškinimais, Belgijos muitų teisės aktuose nenumatytas tiesioginis
         atstovavimas.

      44      Tačiau negalima atmesti galimybės, kad Nova nedeklaravo, jog ji veikė dėl Trespa interesų, arba kad ji neturėjo įgaliojimo atstovauti. Iš Muitinės kodekso 5 straipsnio 4 dalies antrosios pastraipos išplaukia,
         kad tuo atveju muitinės deklaracijas pateikęs asmuo laikomas veikusiu savo vardu ir dėl savo interesų. Taigi šį asmenį reikia
         laikyti importuotoju, o ne atstovu.

      45      Be to, reikia nustatyti, ar remiantis šiomis dviem hipotezėmis tokia muitinės agentė kaip Nova privalo turėti Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nurodytą raštišką leidimą.

      46      Nors Įgyvendinimo reglamento II dalies I antraštinės dalies 2 skyriuje, kuriame reglamentuojamas palankaus tarifų režimo taikymas
         tam tikroms prekėms, atsižvelgiant į jų galutinį vartojimą, iš tiesų neapibrėžiama „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda
         jas importuoti“ sąvoka, šis teisės aktas minėto leidimo turėtojui nustato tam tikras pareigas, kuriomis remiantis galima apibrėžti,
         kas yra šio reglamento 291 straipsnio 1 dalyje nurodytas asmuo.

      47      Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 3 dalies antrojoje pastraipoje patikslinama, kad suinteresuotasis asmuo muitinei sudaro
         tokias sąlygas, kad būtų galima tiksliai identifikuoti prekes įmonėje arba įmonėse jų apdorojimo metu. Iš šio reglamento 293 straipsnio
         taip pat išplaukia, kad asmuo, turintis leidimą, privalo pateikti prekes galutiniam vartojimui ir taip tvarkyti apskaitos
         dokumentus, kad muitinė galėtų atlikti bet kuriuos, jos nuomone, būtinus patikrinimus, ir pasilikti šios apskaitos duomenis.

      48      Šios pareigos rodo, kad, kaip teisingai teigia Komisija, asmuo, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti, t. y.
         asmuo, kuris privalo turėti Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnyje nurodytą leidimą, yra tas, kuriam skirtos prekės ir kuris
         ketina jas pateikti nustatytam galutiniam vartojimui. Tik šis asmuo gali įvykdyti šio reglamento 291 ir 293 straipsniuose
         nustatytas pareigas.

      49      Tai, kad Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalyje alternatyviai vartojamos formuluotės: „asmuo, kuris importuoja“ ir
         „asmuo, kuris paveda importuoti prekes“, rodo, jog leidžiama importuoti galutiniam vartojimui skirtas prekes, paskiriant atstovą
         muitinėje pagal Muitinės kodekso 5 straipsnį.

      50      Iš to išplaukia, kad atstovas, kuris pateikia muitinės deklaracijas dėl kito asmens interesų, nėra Įgyvendinimo reglamento
         291 straipsnio 1 dalyje nurodytas asmuo ir todėl neprivalo turėti leidimo šio straipsnio prasme.

      51      Tik darant šio sprendimo 44 punkte nurodytą prielaidą, t. y. kai muitinės agentas nedeklaruoja, kad jis veikia kito asmens
         vardu ir dėl jo interesų, arba deklaruoja, kad jis veikia kito asmens vardu ir dėl jo interesų, neturėdamas įgaliojimo atstovauti,
         šis agentas pats laikomas importuotoju, ir todėl jis privalo turėti raštišką leidimą tam, kad importuotoms prekėms būtų taikomas
         palankus tarifų režimas.

      52      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš Muitinės kodekso 21 ir 86 straipsnių išplaukia, jog leidimas išduodamas tik tiems asmenims,
         kurie pateikia visas garantijas, būtinas, kad būtų užtikrintas tinkamas operacijų atlikimas. Tačiau jeigu leidimas vis dėlto
         išduotas, bet jo turėtojas vėliau negali įrodyti, kad visos prekes buvo panaudotos pagal nustatytą paskirtį, pagal Įgyvendinimo
         reglamento 302 straipsnį jis privalo sumokėti remiantis Muitinės kodeksu nustatytą importo muitų sumą.

      53      Belgijos vyriausybės argumentas, kad muitinės agentas privalo turėti galutinio vartojimo leidimą ir tuomet, kai jis savo sandėliuose
         laiko prekes dėl įgaliotojo interesų, siekdamas užtikrinti muitinės priežiūrą, turi būti atmestas. Iš tikrųjų iš Įgyvendinimo
         reglamento 291–304 straipsnių neišplaukia, kad galutiniam vartojimui skirtoms prekėms turi būti nuolat užtikrinama muitinės
         priežiūra. Atvirkščiai, šios prekės išleidžiamos į laisvą apyvartą, ir muitinė turi turėti galimybę atlikti kontrolę arba
         importuotojo įmonėje techniškai perdirbant šias prekes arba remdamasi importuotojo apskaitos duomenimis, siekdama a posteriori patikrinti, ar aptariamos prekės iš tikrųjų naudojamos pagal nustatytą paskirtį.

      54      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje esanti
         „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas importuoti“ sąvoka reiškia asmenį, kuriam skirtos prekės ir kuris ketina
         jas pateikti nustatytam galutiniam vartojimui, neatsižvelgiant į tai, ar jis pats pateikia muitinės deklaraciją, ar šiuo tikslu
         paskiria atstovą pagal Muitinės kodekso 5 straipsnį. Ši sąvoka nereiškia asmens atstovo muitinėje, išskyrus atvejus, kai šis
         atstovas laikomas veikiančiu savo vardu ir dėl savo interesų pagal šio kodekso 5 straipsnio 4 dalį ir todėl pripažįstamas
         importuotoju.

       Dėl antrojo klausimo
      55      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas antruoju klausimu iš esmės klausia, ar Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio
         1 dalį, skaitomą kartu su šio reglamento 1a straipsniu, reikia aiškinti taip, kad tuomet, kai prekės importuojamos į Belgiją
         ir po to pervežamos į Nyderlandus, įvyksta prekių perleidimas Bendrijoje. Be to, teismas nori žinoti, ar tokiu atveju Įgyvendinimo
         reglamento 291 straipsnyje nurodytas asmuo privalo turėti šiame straipsnyje nurodytą leidimą.

      56      Visų pirma reikia konstatuoti, kad Įgyvendinimo reglamento 291 ir 297 straipsniuose reglamentuojamos skirtingos procedūros.
         Pirmasis skirtas prekių, kurioms dėl jų galutinio vartojimo taikomas palankus tarifų režimas, importui, o antrasis – šių prekių
         perleidimui Bendrijoje, kuris atliekamas jas importavus, bet iki jų pateikimo nustatytam galutiniam vartojimui.

      57      Iš to išplaukia, kad Teisingumo Teismo motyvacija siekiant atsakyti į antrojo klausimo antrą dalį nebūtina, nes jei tai būtų
         importas, atsakymas jau aiškus iš šio sprendimo 54 punkto. Atvirkščiai, jei tai būtų perleidimas, asmuo, kuris privalo turėti
         leidimą, t y. asmuo, kuriam perduodamos prekės, yra nurodytas Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalyje.

      58      Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnyje nustatyta, kad tais atvejais, kai prekių perleidimas atliekamas Bendrijoje, asmuo,
         kuriam perduodamos prekės, privalo turėti leidimą, išduotą remiantis šio reglamento 291 straipsniu. Šio reglamento 1a straipsnyje
         numatyta, kad taikant 291–308 straipsnius Beniliukso ekonominės sąjungos valstybės laikomos viena valstybe nare.

      59      Trespa Teisingumo Teismui pateiktose pastabose teigia, kad perleidimas Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio prasme įvyksta kiekvieną
         kartą, kai perduodamas importuotų prekių valdymas.

      60      Komisija mano priešingai, kad toks perleidimas gali būti tik atitinkamų prekių nuosavybės perdavimo atveju.

      61      Nova mano, kad perleidimas Bendrijoje neatliekamas, nes Belgijos Karalystę ir Nyderlandų Karalystę reikia laikyti viena valstybe
         nare Įgyvendinimo reglamento 1a straipsnio prasme.

      62      Šiai nuomonei negalima pritarti. Iš tikrųjų iš Teisingumo Teismo praktikos, kalbant apie nuostatą, kuri galiojo prieš įsigaliojant
         Įgyvendinimo reglamento 297 straipsniui ir kurioje buvo vartojami tie patys terminai, išplaukia, kad prekių perleidimas Bendrijoje
         reiškia ne tik perleidimą iš vienos valstybės narės į kitą, bet ir perleidimą toje pačioje valstybėje narėje (šiuo klausimu
         žr. 1989 m. liepos 13 d. Sprendimo Chimica del Friuli ir kt., 248/88, 254/88–258/88, 309/88 ir 316/88, Rink. p. 2837, rezoliucinę dalį). Todėl Įgyvendinimo reglamento 1a straipsnis
         nėra svarbus apibrėžiant „perleidimo“ sąvoką.

      63      Atsakymas į klausimą, ar Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies sąvoka „perleidimas“ susijusi su prekių nuosavybės
         ar jų valdymo perdavimu, aiškiai neišplaukia nei iš minėto reglamento, nei iš Muitinės kodekso tekstų. Ši sąvoka kartu su
         „perpardavimo“ ir „naudojimo“ sąvokomis nurodyta Muitinės kodekso 29 straipsnio 1 dalies c punkte ir minima kaip alternatyva
         Įgyvendinimo reglamento 295 straipsnio 1 dalies 2 punkto c ir d papunkčių formuluotei „grąžinimas savininkui“.

      64      Be to, lyginant Įgyvendinimo reglamento skirtingas kalbines versijas taip pat nematyti, kad teisės aktų leidėjas norėjo tikslai
         nurodyti, jog turimas omenyje prekių nuosavybės arba valdymo perdavimas. Pavyzdžiui, ši sąvoka reiškiama žodžiais: „cesión“
         – ispanų kalba, „Übertragung“ – vokiečių kalba, „transfer“ – anglų kalba, „cessione“ – italų kalba ir „overdracht“ – olandų
         kalba.

      65      Bet kuriuo atveju klausimas, ar tai yra nuosavybės ar valdymo perdavimas, nėra lemiamas sprendžiant, ar egzistuoja perleidimas
         Bendrijoje Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme. Atvirkščiai, iš šio reglamento tikslo išplaukia, kad svarbus
         yra pareigų, susijusių su perleidimo dalyką sudarančiomis prekėmis, perleidimas asmeniui, kuriam perduodamos prekės. Todėl
         asmuo, kuriam perduodamos prekės, privalo turėti pagal minėto reglamento 291 straipsnį išduotą leidimą.

      66      Įgyvendinimo reglamento 298 straipsnio 4 bei 5 dalyse ir 300 straipsnio antrojoje pastraipoje numatyta, kad nuo prekių perleidimo
         momento siuntėjo įsipareigojimus, numatytus Įgyvendinimo reglamento 291‑304 straipsniuose, perima gavėjas ir jis privalo įtraukti
         perduotas prekes į apskaitą.

      67      Iš to išplaukia, kad prekių perleidimas Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme gali vykti tik tarp asmenų,
         kurie turi galutinio vartojimo leidimus, t. y. tarp asmenų, kurie ketina ar ketino pateikti perduodamas prekes nustatytam
         galutiniam vartojimui.

      68      Esant tokiai situacijai, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, t. y. kai muitinės formalumai atlikti Belgijoje, o po to prekes
         nugabentos į Nyderlandus, negalima manyti, kad buvo atliktas prekių perleidimas Bendrijoje Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio
         1 dalies prasme, jei įgaliotas asmuo veikia dėl galutinio importuotojo interesų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas. Vien tai, kad prekės buvo importuotos į Belgiją ir joje buvo atlikti muitinės formalumai, o paskui
         jos nugabentos į Nyderlandus, neturi reikšmės nustatant perleidimo minėtos nuostatos prasme egzistavimą.

      69      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalį aiškintinas
         taip, kad perleidimas Bendrijoje neatliekamas, kai prekės importuojamos į Belgiją, o paskui transportuojamos į Nyderlandus,
         jei įgaliotas asmuo veikia dėl galutinio importuotojo interesų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas. Vien tai, kad prekės buvo importuotos ir jų muitinės formalumai buvo atlikti Belgijoje, o paskui jos nugabentos
         į Nyderlandus, neturi reikšmės nustatant perleidimo minėtos nuostatos prasme egzistavimą. Perleidimo atveju asmuo, kuriam
         perduodamos prekės, privalo turėti pagal minėto reglamento 291 straipsnį išduotą leidimą.

       Dėl trečiojo klausimo
      70      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas trečiuoju klausimu klausia, ar Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio
         1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje nurodyta „asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka reiškia ir muitinės agentą, kuris
         dėl importuotojo interesų atlieka muitinės formalumus.

      71      Kaip teisingai tvirtina šalys pagrindinėje byloje, Belgijos vyriausybė ir Komisija, atsakymas į šį klausimą turi būti neigiamas.

      72      Iš tikrųjų asmuo, kuriam perduodamos prekės, yra asmuo, kuris iš siuntėjo gauna teisę arba perduotą turtą. Vadinasi, „asmens,
         kuriam perduodamos prekės“ sąvoka Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalies prasme reiškia asmenį, gaunantį iš siuntėjo
         prekes, kurias išleidžiant į laisvą apyvartą pritaikytas palankus tarifų režimas dėl jų galutinio vartojimo, bet ši paskirtis
         joms dar nesuteikta perleidimo momentu.

      73      Muitinės agentas, kaip antai pagrindinėje byloje, kuris ne Bendrijos prekių muitinės formalumus atlieka dėl importuotojo interesų,
         yra jo atstovas muitinėje Muitinės kodekso 5 straipsnio prasme, o importuotojas – tai asmuo, kurio pavedimu prekės importuojamos,
         kad būtų išleistos į laisvą apyvartą, Įgyvendinimo reglamento 291 straipsnio prasme.

      74      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: Įgyvendinimo reglamento 297 straipsnio 1 dalį reikia
         aiškinti taip, kad joje nurodyta „asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka nereiškia muitinės agento, kuris muitinės formalumus
         atlieka dėl importuotojo interesų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      75      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
            Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, kuris buvo iš dalies pakeistas 1997 m. sausio 20 d. Komisijos reglamentu
            (EB) Nr. 89/97, 291 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje esanti „asmens, kuris importuoja prekes arba paveda jas
            importuoti“ sąvoka reiškia asmenį, kuriam skirtos prekės ir kuris ketina jas pateikti nustatytam galutiniam vartojimui, neatsižvelgiant
            į tai, ar jis pats pateikia muitinės deklaraciją, ar šiuo tikslu paskiria atstovą pagal 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento
            (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 5 straipsnį. Ši sąvoka nereiškia šio asmens atstovo muitinėje,
            išskyrus atvejus, kai šis atstovas laikomas veikiančiu savo vardu ir dėl savo interesų pagal Reglamento Nr. 2913/92 5 straipsnio
            4 dalį ir todėl pripažįstamas importuotoju.
      2.      Reglamento Nr. 2454/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 89/97, 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad perleidimas
            Bendrijoje neatliekamas, kai prekės importuojamos į Belgiją, o vėliau transportuojamos į Nyderlandus, jei įgaliotas asmuo
            veikia dėl galutinio importuotojo interesų, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            Vien tai, kad prekės buvo importuotos į Belgiją ir joje buvo atlikti muitinės formalumai, o vėliau jos nugabentos į Nyderlandus,
            neturi reikšmės nustatant perleidimo minėtos nuostatos prasme egzistavimą. Perleidimo atveju asmuo, kuriam perduodamos prekės,
            privalo turėti pagal minėto reglamento 291 straipsnį išduotą leidimą.
      3.      Reglamento Nr. 2454/93, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 89/97, 297 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad joje nurodyta
            „asmens, kuriam perduodamos prekės“ sąvoka nereiškia muitinės agento, kuris muitinės formalumus atlieka dėl importuotojo interesų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1976 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # John Mills prieš Europos investicijų banką. # Byla 110-75.


1997 m. birželio 25 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš René Kieffer ir Romain Thill. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de police de Luxembourg - Liuksemburgo Didžioji Hercogystė. # Laisvas prekių judėjimas - Lygiaverčio poveikio priemonės. # Byla C-114/96.


title: 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Citroën Belux NV prieš Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF).#Hof van beroep te Brussel prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#SESV 56 straipsnis – Laisvė teikti paslaugas – Direktyva 2005/29/EB – Nesąžininga komercinė veikla – Vartotojų apsauga – Susieti pasiūlymai, apimantys bent vieną finansinę paslaugą – Draudimas – Išimtys.#Byla C-265/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-265/12
            dėl Hof van beroep te Brussel  (Belgija) 2012 m. gegužės 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gegužės 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Citroën Belux NV
            prieš
            Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF)
            TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Berger, A. Borg Barthet (pranešėjas), E. Levits ir J.-J. Kasel,
            generalinis advokatas Y. Bot,
            posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. balandžio 24 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Citroën Belux NV , atstovaujamos advocaten S. Willemart, C. Smits, T. Balthazar, D. De Keyzer ir A. Destrycker,
            – Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) , atstovaujamos advocaten  D. Dhaenens ir R. Vermeulen,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne ir J.-C. Halleux,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos M. van Beek,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, p. 22), 3 straipsnio 9 dalies ir SESV 56 straipsnio išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Citroën Belux NV  (toliau – Citroën ) ir Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen  (Draudimo brokerių ir finansų patarėjų asociacija, toliau – FvF ) dėl Citroën komercinės veiklos, susijusios su pasiūlymu sudaryti nemokamą 6 mėnesių omnium  draudimą perkant Citroën  automobilį, kurią FvF laiko nesąžininga.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisės aktai
            3. Direktyvos 2005/29 9 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
            „ < ... > Finansinėms paslaugoms ir nekilnojamajam turtui dėl jų sudėtingumo ir būdingos didelės rizikos būtina nustatyti išsamius reikalavimus, įskaitant pozityvius įpareigojimus prekybininkams. Dėl šios priežasties finansinių paslaugų ir nekilnojamojo turto srityje ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės ginti vartotojų ekonominius interesus reglamentuojant daugiau nei reglamentuojama šios direktyvos nuostatomis. < ... > “
            4. Direktyvos 2005/78 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 ir 9 dalyse nustatyta:
            „1. „Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje, prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.
            < ... >
            9. Dėl „finansinių paslaugų“, apibrėžiamų [2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyvoje 2002/65/EB [dėl nuotolinės prekybos vartotojams skirtomis finansinėmis paslaugomis ir iš dalies keičiančioje Tarybos direktyvą 90/619/EEB ir direktyvas 97/7/EB ir 98/27/EB (OL L 271, 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 321)], ir nekilnojamojo turto valstybės narės gali nustatyti reikalavimus, kurie yra labiau norminantys arba griežtesni nei ši direktyva jos derinamoje srityje.“
            5. Direktyvos 2002/65 2 straipsnio b punkte sąvoka „finansinė paslauga“ apibrėžiama kaip „bet kokia bankinio, kreditinio, draudimo, asmeninės pensijos, investicinio ar mokamojo pobūdžio paslauga“.
            Belgijos teisės aktai
            6. 2010 m. balandžio 6 d. Įstatymo dėl veiklos rinkoje ir vartotojų apsaugos ( Belgisch Staatsblad,  2010 m. balandžio 12 d., p. 20803, toliau – 2010 m. balandžio 6 d. įstatymas) 72 straipsnyje nustatyta:
            „1 dalis.	Susieti pasiūlymai, kuriuose bent vienas elementas yra finansinė paslauga ir kuriuos vartotojams siūlo įmonė [pardavėjas] ar skirtingos įmonės, veikiančios tuo pačiu tikslu, yra draudžiami.
            2 dalis. Tačiau nukrypstant nuo 1 straipsnio leidžiama siūlyti susietas:
            1 finansines paslaugas, kurios sudaro visumą;
            kompetentingų ministrų arba finansų ministro siūlymu Karalius gali apibrėžti visumą sudarančias finansų sektoriuje teikiamas paslaugas;
            2 finansines paslaugas ir prekybos srityje įprastas smulkias prekes ir paslaugas;
            3 finansines paslaugas ir bilietus, suteikiančius teisę dalyvauti įstatymais leidžiamose loterijose;
            4 finansines paslaugas ir daiktus su nenutrinamais ir aiškiai matomais reklaminiais užrašais, kurių negalima nusipirkti, su sąlyga, kad juos siūlančio subjekto sumokėta įsigijimo kaina neviršija 10 EUR be PVM [pridėtinės vertės mokestis] ar 5 % pagrindinės prekės arba paslaugos, su kuria jie susieti, pardavimo kainos be PVM. 5 % norma taikoma, jeigu šią normą atitinkanti suma yra didesnė nei 10 EUR;
            5 finansines paslaugas ir paveikslėlius, lipdukus bei kitus mažaverčius spaudinius;
            6 finansines paslaugas ir dokumentais įformintą teisę įsigijus tam tikrą prekių arba paslaugų kiekį gauti dovaną ar nuolaidą įsigyjant panašią prekę ar paslaugą su sąlyga, kad tokią naudą suteiks tas pats pardavėjas ir ji neviršys trečdalio prieš tai įsigytų prekių ar paslaugų kainos.
            Dokumentuose turi būti nurodyta galima jų galiojimo trukmė ir pasiūlymo sąlygos.
            Pardavėjui atšaukus savo pasiūlymą, vartotojas turi gauti siūlomą naudą, proporcingą ankstesniems pirkimams.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            7. Citroën yra įmonė, į Belgiją importuojanti Citroën  automobilius. Ji parduoda šias prekes per pripažintų transporto priemonių platintojų tinklą.
            8. 2010 m. gruodžio 10 d. Citroën  pradėjo reklaminę kampaniją, kurios tema „Aš noriu turėti viską“. Ši kampanija vyko ne trumpiau kaip iki 2011 m. vasario mėn. pabaigos.
            9. Reklaminis pasiūlymas buvo suformuluotas taip:
            „Nemokamas 6 mėnesių Omnium  taikomas kiekvienai pirmais metais sudarytai visapusiško Omnium  draudimo sutarčiai. Šis draudimas taikomas visiems privatiems ir komerciniams automobiliams, parduodamiems per oficialų Citroën  platintoją, išskyrus demonstracines ir nuomojamas transporto priemones. Taikomos Citroën draudimo priėmimo sąlygos. Citroën  draudimas yra draudimo įmonės Servis NV  ( Servis  draudimo įmonė), turinčios licenciją Nr. 1396, produktas. PSA Finance Belux NV (CBFA Nr. 019.653A) veikia kaip Servis NV draudimo agentas. CBFA pripažinti Citroën  platintojai veikia kaip PSA Finance Belux NV subagentai < ... > . Šis draudimo pasiūlymas taikomas neatsižvelgiant į kitus produktus ar paslaugas, nesusijusias su draustina transporto priemone.“
            10. FvF  mano, kad šios specialios „automobilių salono“ sąlygos, susijusios su pasiūlymu sudaryti nemokamą 6 mėnesių omnium  draudimą perkant Citroën  automobilį, yra draudžiamas susietas pasiūlymas. 2010 m. gruodžio 22 d. laišku FvF  pateikė Citroën oficialų įspėjimą.
            11. 2010 m. gruodžio 23 d. laišku Citroën atsakė, kad pasiūlymas taikomas kiekvienai naujai vieniems metams sudarytai omnium  draudimo sutarčiai, o ne tik tuo atveju, kai perkamas naujas Citroën  automobilis. Citroën  nuomone, nėra sąsajos tarp šešis mėnesius galiojančio nemokamo omnium  draudimo pasiūlymo ir naujo Citroën automobilio pirkimo.
            12. 2011 m. sausio 18 d. FvF  kreipėsi į Rechtbank van koophandel te Brussel (Briuselio komercinių bylų teismas) su prašymu nutraukti šią komercinę veiklą, nes ji draudžiama pagal 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 72 straipsnio 1 dalį.
            13. 2011 m. balandžio 13 d. sprendime Rechtbank van koophandel te Brussel , kaip pirmosios instancijos teismas, visų pirma teigė, kad ginčijamas pasiūlymas yra susietas pasiūlymas, kaip tai suprantama pagal 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 2 straipsnio 27 punktą, ir skirtas potencialiems naujos Citroën transporto priemonės pirkėjams. Jis nusprendė, kad šis pasiūlymas yra pagal minėto įstatymo 72 straipsnio 1 dalį draudžiamas susietas pasiūlymas; taip pat tai – sąžiningai rinkos veiklai prieštaraujantis veiksmas, todėl draudžiamas pagal to paties įstatymo 95 straipsnį.
            14. Dėl šio sprendimo Citroën pateikė apeliacinį skundą Hof van beroep te Brussel  (Briuselio apeliacinis teismas). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad ginčijamas pasiūlymas yra susietas pasiūlymas ir kad šešis mėnesius galiojančio nemokamo omnium  draudimo įsigijimas, vidutinio vartotojo požiūriu, iš tikrųjų buvo susijęs su naujo Citroën automobilio pirkimu.
            15. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Direktyvos 2005/29 3 straipsnį 9 dalį dėl finansinių paslaugų ir nekilnojamojo turto valstybės narės gali nustatyti reikalavimus, kurie yra labiau norminamieji arba griežtesni nei ši direktyva jos derinamoje srityje. Jis mano, kad šią nuostatą galima aiškinti trejopai. Remiantis pirmuoju aiškinimu, susieto pasiūlymo, kuriame yra finansinė paslauga, draudimas yra suderinamas su Direktyva 2005/29, nepaisant to, ar finansinė paslauga yra pagrindinis pasiūlymo elementas, ar ne. Remiantis antruoju aiškinimu, susieto pasiūlymo, kuriame yra finansinė paslauga, draudimas nėra suderinamas su šia direktyva, nepaisant to, ar finansinė paslauga yra pagrindinis susieto pasiūlymo elementas. Pagal trečiąjį aiškinimą leidžiama konstatuoti, kad toks draudimas nėra suderinamas su minėta direktyva, nes jos 3 straipsnio 9 dalis, kaip visiško suderinimo principo išimtis, turi būti aiškinama siaurai. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar 2010 m. balandžio 6 d. įstatymas yra suderinamas su SESV 56 straipsniu.
            16. Tokiomis aplinkybėmis Hof van beroep te Brussel  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar Direktyvos 2005/29/EB 3 straipsnio 9 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama tokia nuostata – 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo < ... > 72 straipsnis, pagal kurią – tam tikrais atvejais, kurių sąrašas įstatyme yra baigtinis – apskritai draudžiama pateikti vartotojui bet kokį susietą pasiūlymą, jei bent vienas elementas yra finansinė paslauga?
            2. Ar SESV 56 straipsnį dėl laisvės teikti paslaugas reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama tokia nuostata – 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo < ... > 72 straipsnis, pagal kurią – tam tikrais atvejais, kurių sąrašas įstatyme yra baigtinis – apskritai draudžiama pateikti vartotojui bet kokį susietą pasiūlymą, jei bent vienas elementas yra finansinė paslauga?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            17. Pateikdamas pirmąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2005/29/EB 3 straipsnio 9 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama tokia valstybės narės nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią tam tikrais atvejais, kurių sąrašas nacionalinės teisės akte yra baigtinis, apskritai draudžiama pateikti vartotojui bet kokį susietą pasiūlymą, kuriame bent vienas elementas yra finansinė paslauga.
            18. Taip pat, kaip matyti iš 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo VTB-VAB ir Galatea  (C-261/07 ir C-299/07, Rink. p. I-2949) 50 punkto, Teisingumo Teismas nusprendė, kad susieti pasiūlymai yra komerciniai veiksmai, kurie aiškiai patenka į ūkio subjekto komercinės strategijos sritį, ir jais tiesiogiai siekiama skatinti ir vykdyti šio subjekto atliekamą pardavimą, kad dėl to jie yra komercinė veikla, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio d punktą, todėl patenka į šios direktyvos taikymo sritį.
            19. Iš to matyti, kad susieti pasiūlymai, kuriuose bent vienas elementas yra finansinė paslauga, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas, taip pat yra komercinė veikla, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 2 straipsnio d punktą, todėl jiems taikomi šioje nuostatoje numatyti reikalavimai.
            20. Be to, reikia priminti, kad Direktyva 2005/29, kaip aiškiai nurodyta jos 4 straipsnyje, iš esmės yra visiškai suderinamos normos dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu, todėl valstybės narės, net siekdamos užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį, negali imtis griežtesnių, negu šioje direktyvoje nustatytų, priemonių (žr. 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Plus Warenhandelsgesellschaft , C-304/08, Rink. p. I-217, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            21. Tač iau Direktyvos 2005/29 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 9 punkte nustatoma visiško suderinimo tikslo išimtis tiek, kiek ji susijusi, inter alia , su finansinėmis paslaugomis, kaip jos suprantamos pagal Direktyvą 2002/65.
            22. Iš Direktyvos 2005/29 9 konstatuojamosios dalies matyti, kad finansinėms paslaugoms dėl jų sudėtingumo ir būdingos didelės rizikos būtina nustatyti išsamius reikalavimus, įskaitant pozityvius įpareigojimus prekybininkams. Šioje direktyvoje taip pat nurodyta, kad, atsižvelgiant į šias paslaugas, ši direktyva taikoma nepažeidžiant galimybės valstybėms narėms priimti priemones, kurios viršija direktyvos nuostatas, siekiant apsaugoti vartotojų ekonominius interesus.
            23. „Finansinė paslauga“, kuri apibrėžta Direktyvoje 2002/65, turi būti suprantama kaip „bet kokia bankinio, kreditinio, draudimo, asmeninės pensijos, investicinio ar mokamojo pobūdžio paslauga“. 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 2 straipsnio 24 punkte vartojama ta pati finansinių paslaugų sąvokos apibrėžtis. Darytina išvada, kad susieti pasiūlymai, kuriuose bent vienas elementas yra finansinė paslauga, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas, patenka į Direktyvos 2005/29 3 straipsnio 9 punkto taikymo sritį.
            24. Taigi pagal šią nuostatą dėl finansinių paslaugų valstybės narės gali nustatyti reikalavimus, kurie yra labiau norminamieji arba griežtesni nei ši direktyva.
            25. Be to, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2005/29 3 straipsnio 9 punkto formuluotę valstybėms narėms leidžiama tik priimti griežtesnes nacionalines taisykles, susijusias su finansinėmis paslaugomis, jų nekonkretinant. Taigi šiuo atžvilgiu nacionalinėmis taisyklėmis neribojama sugriežtinimo apimtis ir nenurodomi sudėtingumo ar rizikos kriterijai, kurie tokioms paslaugoms turi būti nustatyti dėl griežtesnių taisyklių. Iš šios nuostatos formuluotės nematyti, kad griežtesnės nacionalinės taisyklės gali būti taikomos tik susietiems pasiūlymams, kuriuose yra kelios finansinės paslaugos arba kuriuose finansinė paslauga yra pagrindinis elementas.
            26. Taigi, priešingai, nei teigia Citroën , nereikia riboti Direktyvos 2005/29 3 straipsnio 9 punkto taikymo susietiems pasiūlymams, kuriuose yra kelios finansinės paslaugos arba kurie susiję su kompleksine finansine paslauga.
            27. Toks aiškinimas atitinka šia nuostata siekiamą tikslą. Iš tiesų Direktyvos 2005/29 9 konstatuojamoje dalyje aiškiai numatyta, kad valstybės narės gali priimti griežtesnes priemones, susijusias su finansinėmis paslaugomis, kad būtų užtikrintas aukštas vartotojų apsaugos lygis. Todėl Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo tikslas – palikti pačioms valstybėms narėms teisę vertinti ribojamąjį pobūdį, kurį jos nori priskirti priemonėms, ir suteikti joms šiuo atžvilgiu diskreciją net uždrausti tokius susietus pasiūlymus.
            28. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2005/29/EB 3 straipsnio 9 dalis aiškintina taip, kad pagal ją nedraudžiama tokia valstybės narės nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią tam tikrais atvejais, kurių sąrašas nacionalinės teisės akte yra baigtinis, apskritai draudžiama pateikti vartotojui bet kokį susietą pasiūlymą, kuriame bent vienas elementas yra finansinė paslauga.
            Dėl antrojo klausimo
            29. Pateikdamas antrąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal jį draudžiama tokia nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią tam tikrais atvejais, kurių sąrašas nacionalinės teisės akte yra baigtinis, apskritai draudžiama pateikti vartotojui bet kokį susietą pasiūlymą, kuriame bent vienas elementas yra finansinė paslauga.
            30. Dėl antrojo klausimo priimtinumo FvF  mano, kad jis yra nepriimtinas, nes tiek, kiek specifinė sritis buvo suderinta visoje Europos Sąjungoje, nacionalinės priemonės šioje srityje turi būti vertinamos atsižvelgiant į šias suderinimo priemones, o ne į SESV nuostatas.
            31. Šiuo klausimu reikia priminti, kad bet kokia nacionalinė priemonė, priklausanti Sąjungos lygiu išsamiai suderintai sričiai, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios suderinimo priemonės, o ne į pirminės teisės nuostatas (šiuo klausimu žr. 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Deutscher Apothekerverband , C-322/01, Rink. p. I-14887, 64 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Tačiau, kaip matyti iš Direktyvos 2005/29 9 konstatuojamosios dalies ir 3 straipsnio 9 dalies, pastarojoje nuostatoje aiškiai numatyta, jog dėl finansinių paslaugų šia Direktyva 2005/29 nesiekiama išsamaus suderinimo ir yra valstybėms narėms paliekama diskrecija, kuria turi būti naudojamasi laikantis Sutarties.
            32. Žinoma, tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kurie, remiantis jų formuluote, vienodai taikytini Belgijos ūkio subjektams ir kitų valstybių ūkio subjektams, pagal bendrą taisyklę gali būti priskiriami prie nuostatų, susijusių su Sutartyje garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis, tik jeigu jos taikytinos situacijoms dėl valstybių narių tarpusavio prekybos (žr. 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez , C-570/07 ir C-571/07, Rink. p. I-4629, 40 punktą ir 2012 m. gegužės 10 d. Sprendimo Duomo Gpa ir kt. , C-357/10–C-359/10, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            33. Vis dėlto nagrinėjamu atveju negalima atmesti galimybės, kad įmonės, įsteigtos kitose valstybėse narėse nei Belgijos Karalystėje, suinteresuotos pastarojoje valstybėje narėje teikti susietus pasiūlymus, kuriuose yra bent vienas finansinis elementas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
            34. Todėl reikia išnagrinėti, ar visiškas susieto pasiūlymo, kuriame bent vienas elementas yra finansinė paslauga, draudimas atitinka SESV 56 straipsnį.
            35. Dėl klausimo esmės iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad SESV 56 straipsniu reikalaujama panaikinti ne tik bet kokią paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokius apribojimus, net vienodai taikomus ir nacionaliniams, ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jeigu jais gali būti draudžiama, daroma mažiau patraukli paslaugų teikėjo, įsteigto kitoje valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia panašias paslaugas, veikla ar jai trukdoma (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 20 d. Sprendimo Analir ir kt. , C-205/99, Rink. p. I-1271, 21 punktą ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją , C-439/99, Rink. p. I-305, 22 punktą).
            36. Vis dėlto draudimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje ir nustatytas 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 72 straipsnio 1 dalyje, skirtas tam, kad finansinių paslaugų teikimas Belgijos teritorijoje taptų mažiau patrauklus kitose valstybėse narėse įsteigtoms įmonėms, norinčioms pateikti susietus pasiūlymus, kuriuose bent vienas elementas yra finansinė paslauga. Iš tiesų šios įmonės nesugebėtų pateikti šių pasiūlymų Belgijos rinkai ir būtų priverstos patikrinti, ar jie atitinka Belgijos teisę, o tokie veiksmai nebūtų būtini kitoms valstybėms narėms.
            37. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad laisvės teikti paslaugas apribojimas leistinas, tik jeigu juo siekiama Sutartį atitinkančio teisėto tikslo ir jis grindžiamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, su sąlyga, kad tokiu atveju šis apribojimas yra tinkamas siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (žr., be kita ko, 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Laval un Partneri , C-341/05, Rink. p. I-11767, 101 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            38. Šiuo atveju 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 72 straipsnio 1 dalimi siekiamas tikslas, kaip matyti ir iš šio įstatymo pavadinimo, yra vartotojų interesų apsauga. Vartotojų apsauga teismų praktikoje yra pripažinta privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, kuris gali pateisinti paslaugų teikimo laisvės apribojimą (žr. 1982 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Oosthoek's Uitgeversmaatschappij , 286/81, Rink. p. 4575, 16 punktą ir 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją , 220/83, Rink. p. 3663, 20 punktą).
            39. Dėl 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 72 straipsnio tinkamumo reikėtų pažymėti, kad, viena vertus, finansinės paslaugos yra sudėtingo pobūdžio ir kelia specifinę riziką, apie kurią vartotojas ne visada yra pakankamai informuojamas. Kita vertus, susietas pasiūlymas savaime gali sukelti vartotojui įspūdį dėl kainų pranašumo. Tai rodo, kad susietas pasiūlymas, kurio vienas iš elementų yra finansinė paslauga, turi didesnę skaidrumo trūkumo riziką, susijusią su sąlygomis, šių paslaugų kaina ir tiksliu turiniu. Toks pasiūlymas taip pat gali suklaidinti vartotojus dėl tikrojo pasiūlymo turinio bei tikrųjų šio susieto pasiūlymo savybių ir atimti galimybę palyginti šio pasiūlymo kainos ir kokybės santykį su atitinkamais kitų ūkio subjektų pasiūlymais.
            40. Tokiomis aplinkybėmis teisės aktai, draudžiantys susietus pasiūlymus, kuriuose bent vienas elementas yra finansinė paslauga, gali padidinti vartotojų apsaugą.
            41. Dėl apribojimo proporcingumo reikėtų pažymėti, kad pagal 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 72 straipsnio 2 dalį leidžiamos visiško draudimo pateikti pasiūlymą, kuriame bent vienas elementas yra finansinė paslauga, išimtys. Šių išimčių buvimas rodo, kad Belgijos įstatymų leidėjas manė, jog kai kuriais atvejais nebuvo būtina papildomai apsaugoti vartotoją.
            42. Darytina išvada, kad visiškas draudimas pateikti susietus pasiūlymus, kuriuose bent vienas elementas yra finansinė paslauga, kaip numatyta 2010 m. balandžio 6 d. įstatymo 72 straipsnyje, neviršija to, kas būtina norint pasiekti Direktyva 2005/29 siekiamą aukštą vartotojų apsaugos lygį ir ypač apsaugoti vartotojų ekonominius interesus finansinių paslaugų srityje.
            43. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 56 straipsnis aiškintinas taip, kad pagal jį nedraudžiama tokia nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią tam tikrais atvejais, kurių sąrašas nacionalinės teisės akte yra baigtinis, apskritai draudžiama pateikti vartotojui bet kokį susietą pasiūlymą, kuriame bent vienas elementas yra finansinė paslauga.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            44. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
            2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“), 3 straipsnio 9 dalis ir SESV 56 straipsnis aiškintini taip, kad pagal juos nedraudžiama tokia nuostata, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią tam tikrais atvejais, kurių sąrašas nacionalinės teisės akte yra baigtinis, apskritai draudžiama pateikti vartotojui bet kokį susietą pasiūlymą, kuriame bent vienas elementas yra finansinė paslauga.


2000 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # F prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo. # Sujungtos bylos T-110/99 ir T-260/99.


title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # État du Grand-Duché de Luxembourg ir Administration de l’enregistrement et des domaines prieš Pierre Feltgen ir Bacino Charter Company SA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Liuksemburgas. # Šeštoji PVM direktyva - Atleidimas nuo mokesčio - 15 straipsnio 4 dalies a punktas ir 5 dalis - Jūrinių laivų nuomos sandorių atleidimas nuo mokesčio -Taikymo sritis. # Byla C-116/10.

text:
      Byla C‑116/10
      État du Grand‑Duché de Luxembourg
      ir
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      prieš
      Pierre Feltgen, veikiantį kaip
      Bacino Charter Company SA bankroto administratorius,
      ir
      Bacino Charter Company SA
      (Cour de cassation (Liuksemburgas) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 15 straipsnio 4 punkto a papunktis ir 5 punktas – Jūrinių laivų nuomos sandorių atleidimas nuo mokesčio – Taikymo sritis“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštojoje
            direktyvoje numatytas atleidimas nuo mokesčio – Atviroje jūroje plaukioti skirtų laivų frachtavimo atleidimas nuo mokesčio
      (Tarybos direktyvos 77/388 15 straipsnio 5 punktas)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 91/680,
         15 straipsnio 5 punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje numatytas atleidimas nuo pridėtinės vertės mokesčio
         netaikomas paslaugoms, kurias sudaro laivo su įgula suteikimas už atlygį naudotis fiziniams asmenims pramoginėms kelionėms
         atviroje jūroje.

      Iš tiesų šiame straipsnyje numatoma laivų, skirtų plaukioti atviroje jūroje ir gabenančių keleivius už atlygį arba naudojamų
         komercinėje, pramonės ar žvejybos veikloje, nuoma. Tam, kad tokios nuomos paslaugos galėtų būti atleistos nuo mokesčio pagal
         šią nuostatą, reikia, kad atitinkamą laivą nuomotojas naudotų ekonominėje veikloje. Iš to matyti, kad jei laivas išnuomojamas
         asmenims, kurie jį naudoja tik pramogoms, o ne dėl pelno, ne ekonominėje veikloje, tai nuomos paslaugos neatitinka aiškių
         Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punkte nustatytų atleidimo nuo pridėtinės vertės mokesčio sąlygų.

      (žr. 13, 14 ir 21 punktus bei rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atleidimas nuo mokesčio – 15 straipsnio 4 punkto a papunktis ir 5 punktas – Jūrinių laivų nuomos sandorių atleidimas nuo mokesčio –Taikymo sritis“
      Byloje C‑116/10
      dėl Cour de cassation (Liuksemburgas) 2010 m. vasario 18 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. kovo 3 d., pagal SESV 267 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje,

      État du Grand-Duché de Luxembourg,
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      prieš
      Pierre Feltgen, veikiantį kaip Bacino Charter Company SA bankroto administratorius,

      Bacino Charter Company SA,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir G. Arestis (pranešėjas),
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        État du Grand-Duché de Luxembourg ir Administration de l’enregistrement ir des domaines, atstovaujamų advokačių F. Kremer ir P.‑E. Partsch,

      –        P. Feltgen, veikiančio kaip Bacino Charter Company SA bankroto administratorius, ir Bacino Charter Company SA, atstovaujamų advokatės B. Felten,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze, C. Blaschke ir B. Klein,
      –        Kipro vyriausybės, atstovaujamos D. Kallí,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos M. Afonso,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva
         91/680/EEB (OL L 384, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 160, toliau – Šeštoji direktyva), 15 straipsnio
         5 punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas ginče tarp État du Grand-Duché de Luxembourg (Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės valstybė) ir administration de l’enregistrement et des domaines (toliau – mokesčių administratorius), P. Feltgen, pagal Liuksemburgo teisę įsteigtos bendrovės Bacino Charter Company S.A. (toliau – Bacino) bankroto administratoriaus, ir šios bendrovės dėl jos pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), nurodyto nurodymuose sumokėti
         mokestį už 1998 m. ir 1999 m., sumokėjimo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 15 straipsnyje „Eksporto iš Bendrijos ir panašių sandorių bei tarptautinio transporto atleidimas nuo
         mokesčio“ numatyta:

      „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą
         atleidimo nuo mokesčio taikymą bei užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, valstybės
         narės nuo mokesčio atleidžia:

      <...>
      4.      prekes, skirtas aprūpinti kuro ir maisto atsargomis laivus:
      a)       naudojamus laivybai atviroje jūroje ir gabenančius keleivius už atlygį arba naudojamus komercinėje, pramonės ar žvejybos veikloje;
      b)       naudojamus gelbėjimui ir pagalbai jūroje arba pakrančių žvejybai, išskyrus pakrančių žvejybos laivų aprūpinimą maisto atsargomis;

      <...>
      5.      jūrinių laivų, nurodytų 4 dalies a ir b punktuose, tiekimą, modifikavimą, remontą, priežiūrą, nuomojimą ir juose įmontuotos
         ar naudojamos įrangos, įskaitant ir žvejybos įrangą, tiekimą, nuomojimą, remontą ir priežiūrą;

      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      4        Į Liuksemburgo teisės sistemą Šeštoji direktyva buvo perkelta 1979 m. vasario 12 d. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymu (toliau
         – Liuksemburgo įstatymas). Šio pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos įstatymo 43 straipsnio 1 dalies i punkto
         antroje įtraukoje numatyta, kad paslaugų teikimas, skirtas laivybos jūroje poreikiams, atleidžiamas nuo PVM tiek, kiek tai
         numatyta, ir su sąlygomis, nustatytomis Didžiosios Hercogystės nutarime.

      5        1999 m. birželio 16 d. Didžiosios Hercogystės nutarimo dėl eksporto už Bendrijos ribų sandorių, prekių tiekimo Bendrijos viduje
         ir kitų sandorių atleidimo nuo pridėtinės vertės mokesčio 7 straipsnio 2 dalies a punkto pirmoje įtraukoje pabrėžiama, kad
         paslaugų teikimas, skirtas laivybos jūroje poreikiams, numatytas 43 straipsnyje, reiškia laivų priežiūrą ir nuomą, išskyrus
         jachtų ir kitų pramoginių ar sportinių laivų ir valčių, skirtų laivybai jūroje ir keleiviams gabenti už atlygį arba naudoti
         komercinėje, pramonės ar žvejybos veikloje.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      6        Nuo 1998 m. liepos 10 d. iki 1999 m. rugpjūčio 8 d. Bacino reguliariai už atlygį suteikdavo naudoti savo laivus kartu su įgula fiziniams asmenims, pramogų tikslais plaukiojantiems atviroje
         jūroje. Bacino nemokėjo PVM už šį sandorį, nes manė, kad jis atleistas nuo PVM.

      7        Mokesčių administratorius, manydamas, kad nebuvo galima taikyti atleidimo nuo PVM, numatyto Liuksemburgo įstatymo 43 straipsnio
         1 dalies i punkto antroje įtraukoje, nes šis laivas nebuvo prekybinis laivas, o jachta šio sprendimo 5 punkte minėto Didžiosios
         Hercogystės nutarimo prasme, 2001 m. pateikė Bacino nurodymus sumokėti mokestį už 1998 ir 1999 mokestinius metus, kuriuose buvo nurodytos šios bendrovės mokėtinos PVM sumos.

      8        Po nepatenkinto prieštaravimo Bacino skundė šį apmokestinimą tribunal d’arrondissement de Luxembourg, tvirtindama, kad šis sandoris patenka į Liuksemburgo įstatymo 43 straipsnio 1 dalies i punkto antros įtraukos taikymo sritį.

      9        Šis ieškinys buvo atmestas ir Bacino pateikė apeliacinį skundą apeliaciniam teismui, kuris jį patenkino. Be kita ko, šis teismas nusprendė, kad egzistuoja pagrindinė
         laivo su įgula nuomos paslauga ir papildoma vežimo paslauga. Manydamas, kad Bacino laivas buvo skirtas laivybai atviroje jūroje, o keleivių vežimas buvo atlygintinas, t. y. šio laivo nuoma buvo komercinis
         sandoris, šis teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punkte numatytos dvi sąlygos įvykdytos.

      10      Cour de cassation gavęs mokesčių administratoriaus apeliacinį skundą, kuriame tvirtinama, kad norint išspręsti pagrindinę bylą reikia išaiškinti
         Sąjungos teisę, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar laivo savininko, kuris už atlygį suteikia teisę naudotis laivu su įgula fiziniams asmenims pramoginėms kelionėms atviroje
         jūroje, teikiamos paslaugos gali būti atleistos nuo mokesčio remiantis <...> Šeštosios <...> direktyvos <...> 15 straipsnio
         5 punktu, jei šios paslaugos kartu laikomos laivo nuoma ir vežimo paslauga?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      11      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 15 straipsnio
         5 punktą reikia aiškinti taip, kad šioje nuostatoje numatytas atleidimas nuo PVM taikomas paslaugų, kurias sudaro laivo su
         įgula suteikimas naudotis už atlygį fiziniams asmenims pramoginėms kelionėms atviroje jūroje, teikimui.

      12      Šiuo atžvilgiu reikia priminti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia
         atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr., be kita ko,
         1983 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Merck, 292/82, Rink. p. 3781, 12 punktą; 2007 m. kovo 1 d. Sprendimo Schouten, C‑34/05, Rink. p. I‑1687, 25 punktą ir 2009 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Yaesu Europe, C‑433/08, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).

      13      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pačiame Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punkto tekste, kuriame yra nuoroda į šio 15 straipsnio
         4 punkto papunktį, numatoma laivų, skirtų plaukioti atviroje jūroje ir gabenančių keleivius už atlygį arba naudojamų komercinėje,
         pramonės ar žvejybos veikloje, nuoma. Tam, kad tokios nuomos paslaugos galėtų būti atleistos nuo mokesčio pagal šią nuostatą,
         reikia, kad atitinkamą laivą nuomotojas naudotų ekonominėje veikloje.

      14      Iš to matyti, kad, kaip yra pagrindinėje byloje, jei laivas išnuomojamas asmenims, kurie jį naudoja tik pramogoms, o ne pelno
         tikslais, ne ekonominėje veikloje, tai nuomos paslaugos neatitinka aiškių Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punkte nustatytų
         atleidimo nuo PVM sąlygų.

      15      Reikia pabrėžti, kad pagal Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punktą, atsižvelgiant į nurodytą 15 straipsnio 4 punkto b papunktį,
         nuo mokesčio taip pat atleidžiama laivų, naudojamų gelbėjimui ir pagalbai jūroje arba pakrančių žvejybai, išskyrus pakrančių
         žvejybos laivų aprūpinimą maisto atsargomis, nuoma. Tačiau šioje nuostatoje numatyti atvejai aiškiai nebūdingi pagrindinėje
         byloje nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms.

      16      Be to, šio sprendimo 13 ir 14 punktuose pateiktą aiškinimą patvirtina Šeštosios direktyvos 15 straipsnyje numatytos atleidimo
         nuo mokesčio schemos tikslas, kuris, kalbant apie eksportą, panašius sandorius bei tarptautinį transportą, yra laikytis prekių
         ir paslaugų apmokestinimo jų paskirties vietoje principo (žr. 2007 m. spalio 18 d. Sprendimo Navicon, C‑97/06, Rink. p. I-8755, 29 punktą).

      17      Šiomis aplinkybėmis Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio negali būti taikomas laivų,
         skirtų asmenų, kurie jais naudojasi kaip galutiniai vartotojai, vien privatiems poreikiams tenkinti, nuomai.

      18      Svarbu taip pat priminti, kad 1973 m. birželio 29 d. Europos Bendrijų Komisijos Europos Bendrijų Tarybai pateiktuose paaiškinimuose
         dėl Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio
         sistema: vienodas vertinimo pagrindas pasiūlymo aiškiai nurodyta, kad pramoginiams laivams netaikomas šios direktyvos 15 straipsnio
         5 punkte numatytas atleidimas nuo mokesčio ir kad su tuo susijusios galutiniam vartotojui suteiktos paslaugos turi būti apmokestinamos
         PVM. Šie paaiškinimai patvirtina, kad galutiniam vartotojui suteikto naudotis laivo, kurį jis naudoja pramogoms, nuoma nepatenka
         į šio atleidimo nuo mokesčio taikymo sritį.

      19      Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką atleidimas nuo PVM turi būti aiškinamas griežtai, nes jis yra bendrojo principo,
         teigiančio, jog kiekviena apmokestinamojo asmens už atlygį suteikta paslauga apmokestinama šiuo mokesčiu, išimtis (žr., be
         kita ko, 1990 m. birželio 26 d. Sprendimo Velker International Oil Company, C‑185/89, Rink. p. I‑2561, 19 punktą bei 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Elmeka, C‑181/04 à C‑183/04, Rink. p. I‑8167, 15 punktą).

      20      Be to, šio sprendimo 13 ir 14 punktuose pateiktu aiškinimu neturi leisti suabejoti pagrindinėje byloje nagrinėjamų paslaugų
         kvalifikavimas pagal nacionalinę teisę, kuris neturi įtakos atsakymui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         klausimą. Iš tiesų iš Teisingumo Teismo praktikos, ypač iš minėto Sprendimo Navicon, kurio tikslas buvo būtent išaiškinti Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punktą, 27 ir 28 punktų matyti, kad tam tikro
         sandorio apmokestinimas PVM ar atleidimas nuo jo negali priklausyti nuo jo kvalifikavimo nacionalinėje teisėje, nes pagal
         nusistovėjusią teismo praktiką, jei pagal šio 15 straipsnio įvadinį sakinį valstybės narės nustato sąlygas, siekdamos užtikrinti
         teisingą ir paprastą atleidimo nuo mokesčio taikymą bei užkirsti kelią galimam sukčiavimui, mokesčių vengimui ir piktnaudžiavimui,
         šios sąlygos negali paveikti numatytų atleidimo nuo mokesčio atvejų turinio apibrėžimo.

      21      Atsižvelgiant į visa tai, kas minėta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Šeštosios direktyvos 15 straipsnio 5 punktą
         reikia aiškinti taip, jog šioje nuostatoje numatytas atleidimas nuo PVM netaikomas paslaugoms, kurias sudaro laivo su įgula
         suteikimas už atlygį naudotis fiziniams asmenims pramoginėms kelionėms atviroje jūroje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      22      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva
            91/680/EEB, 15 straipsnio 5 punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje numatytas atleidimas nuo pridėtinės vertės
            mokestis netaikomas paslaugoms, kurias sudaro laivo su įgula suteikimas už atlygį naudotis fiziniams asmenims pramoginėms
            kelionėms atviroje jūroje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1995 m. balanžio 6 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Union nationale des mutualités socialistes prieš Aldo Del Grosso. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Byla C-325/93.


1995 m. gegužės 4 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 77/62/EEB. # Byla C-79/94.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2003 m. gruodžio 11 d.#Bruno Schnitzer.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Amtsgericht Augsburg - Vokietija.#Laisvė teikti paslaugas - Direktyva 64/427/EEB.#Byla C-215/01.


title: 2007 m. lapkričio 13 d. Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Ioannis Tsirimokos prieš Europos Parlamentą. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-76/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 13 d.
      Byla F‑76/06
      Ioannis Tsirimokos
      prieš
      Europos Parlamentą
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Darbo sąlygos – Darbas pusę darbo dienos, rengiantis išeiti į pensiją – Neatsižvelgimas į perkeltas teises į pensiją apskaičiuojant bazinį darbo užmokestį už darbą pusę darbo dienos – Bendras administracijos vadovų Sprendimas Nr. 241/05“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo I. Tsirimokos prašo panaikinti 2006 m. balandžio 19 d. sprendimu
         dėl skundo atmetimo patvirtintą 2005 m. spalio 25 d. Parlamento sprendimą neatsižvelgti į jo teises į pensiją, perkeltas į
         Bendrijos pensijų sistemą, apskaičiuojant bazinio darbo užmokesčio procentinę dalį, į kurią jis turi teisę patenkinus jo prašymą
         leisti dirbti pusę darbo dienos, rengiantis išeiti į pensiją.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Darbo užmokestis – Darbas pusę darbo dienos iki išėjimo į pensiją
      [Pareigūnų tarnybos nuostatų IVa priedo 4 straipsnio b punktas ir VIII priedo 2–5, 9, 9a ir 11 straipsniai]
      2.      Pareigūnai – Ieškinys – Išankstinis administracinis skundas – Dalyko ir pagrindo sutapimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalis)
      1.      Pareigūnų tarnybos nuostatų IVa priedo 4 straipsnio b punkte, kuriuo nustatomas pareigūno, ketinančio išeiti į pensiją, sumažinto
         darbo užmokesčio už darbą pusę darbo dienos apskaičiavimo metodas, yra pateiktas išsamus tarnybos metų, į kuriuos reikia atsižvelgti
         apskaičiuojant bazinio darbo užmokesčio procentinę dalį, į kurią suinteresuotas pareigūnas turi teisę, sąrašas. Jame numatyta,
         kad turi būti atsižvelgiama į tarnybos metus, kaip apibrėžta Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 2–5, 9 ir 9a straipsniuose,
         tačiau nėra minimas Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnis. Todėl Pareigūnų tarnybos nuostatų IVa priedo 4 straipsnio
         b punktas neapima tarnybos metų, priskaičiuotų dėl teisių į pensiją perkėlimo į Bendrijos pensijų sistemą, leidžiamo pagal
         minėtą 11 straipsnį.

      Tokį pažodinį Pareigūnų tarnybos nuostatų IVa priedo 4 straipsnio b punkto aiškinimą patvirtina du argumentai, susiję su sistema,
         kurios dalis yra ši nuostata. Pirma, Pareigūnų tarnybos nuostatų IVa priedo 4 straipsnio nuostatos sudaro atskirą sistemą,
         reglamentuojančią pareigūno darbo užmokesčio už darbą pusę darbo dienos, rengiantis išeiti į pensiją, apskaičiavimo metodą,
         o minėta sistema yra bendros darbą ne visą darbo dieną reglamentuojančių taisyklių, nustatytų Pareigūnų tarnybos nuostatų
         IVa priede, sistemos dalis. Kita vertus, Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnyje numatyta speciali pensijų
         sistemos taisyklė, kurios negalima laikyti bendro principo, įpareigojančio darbą iki tarnybos Bendrijose pradžios pripažinti
         faktine tarnyba, išraiška. Antra, Pareigūnų tarnybos nuostatų IVa priedo 4 straipsnio kontekstas ir taisyklėmis, kurioms jis
         priklauso, t. y. darbą ne visą darbo dieną reglamentuojančių taisyklių visuma, siekiami tikslai neleidžia daryti išvados,
         kad reikia atsižvelgti į metus iki tarnybos Bendrijose pradžios apskaičiuojant bazinio darbo užmokesčio procentinę dalį, į
         kurią suinteresuotas pareigūnas turi teisę, patenkinus jo prašymą leisti dirbti pusę darbo dienos, rengiantis išeiti į pensiją.

      Kiek tai susiję su vienodo požiūrio į tarnybos metus institucijoje, palyginti su tarnybos metais, priskaičiuotais dėl teisių
         į pensiją perkėlimo, principu, pinigų suma, kurią pareigūnas įnešė į Bendrijos biudžetą, ir tarnybos Bendrijos institucijose
         laikotarpis nėra palyginamos vertės. Todėl pareigūno, kuris pradėdamas tarnybą Bendrijose į Bendrijos pensijų sistemą perkėlė
         kapitalą, atitinkantį teises, kurias jis įgijo pagal nacionalinę sistemą, padėtis negali būti prilyginta pareigūno, kuris
         tarnybą Bendrijose pradėjo anksčiau ir nuo tada mokėjo įmokas į Bendrijos pensijų sistemą, atskaitant jas iš jo atlyginimo,
         padėčiai.

      (žr. 34–39 ir 41 punktus)
      Nuoroda:
      2007 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lindorfer prieš Tarybą, C‑227/04 P, Rink. p. I‑6767, 67 ir 68 punktai.

      2004 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pappas prieš Komisiją, T‑11/02, Rink. VT p. I‑A‑381 ir II‑1773, 44 punktas.

      2.      Remiantis taisykle, pagal kurią administracinis skundas Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalies prasme turi atitikti
         vėliau pareikštą ieškinį, tam, kad Bendrijos teisme pateiktas pagrindas būtų priimtinas, jis jau turi būti nurodytas per ikiteisminę
         procedūrą, kad Paskyrimų tarnyba turėtų galimybę pakankamai tiksliai žinoti kritiką, kurią suinteresuotas pareigūnas reiškia
         dėl ginčijamo sprendimo. Šią taisyklę pateisina pats ikiteisminės procedūros tikslas sudaryti galimybę draugiškai išspręsti
         tarp pareigūnų ir administracijos kilusius ginčus. Todėl Paskyrimų tarnyba turi būti aiškiai informuota apie skundo pateikėjo
         kaltinimus, kad galėtų jam pasiūlyti galimą draugišką susitarimą.

      (žr. 45 punktą)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1976 m. liepos 1 d. Sprendimo Sergy prieš Komisiją, 58/75, Rink. p. 1139, 32 punktas; 1989 m. kovo 14 d. Sprendimo Del Amo Martinez prieš Parlamentą, 133/88, Rink. p. 689, 9 punktas.

      2006 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Campoli prieš Komisiją, T‑135/05, Rink. VT p. I‑A‑2‑297 ir II‑A‑2‑1527, 32 punktas ir nurodyta teismo praktika.