title: 2007 m. spalio 11 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Erika Waltraud Ilse Hollmann prieš Fazenda Pública.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalija.#Tiesioginiai mokesčiai - Nekilnojamojo turto vertės prieaugio apmokestinimas - Laisvas kapitalo judėjimas - Apmokestinimo bazė - Diskriminacija - Mokesčių sistemos darnumas.#Byla C-443/06.

text:
      Byla C‑443/06
      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      prieš
      Fazenda Pública
      (Supremo Tribunal Administrativo prašymas priimti prejudicinį sprendimą )

      „Tiesioginiai mokesčiai – Nekilnojamojo turto vertės prieaugio apmokestinimas – Laisvas kapitalo judėjimas – Apmokestinimo bazė – Diskriminacija – Mokesčių sistemos darnumas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos
      (EB 234 straipsnis)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Vienodas požiūris – Diskriminacija dėl pilietybės
      (EB 7 ir EB 56 straipsniai)
      3.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai
      (EB 56 straipsnis)
      1.        Nors pagal EB 234 straipsnį pradėtoje procedūroje Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl vidaus teisės normų suderinamumo
         su Bendrijos teise, nes šias normas turi aiškinti nacionaliniai teismai, Teisingumo Teismas gali jiems pateikti visapusį Bendrijos
         teisės išaiškinimą, kuris jiems leistų įvertinti tokių normų suderinamumą su Bendrijos teise.

      (žr. 18 punktą)
      2.        EB 12 straipsnis atskirai taikomas tik Bendrijos teisės reglamentuojamose situacijose, kurioms EB sutartis nenumato konkrečių
         nediskriminavimo taisyklių. Tačiau būtent EB 56 straipsnyje yra numatyta speciali nediskriminavimo taisyklė laisvo kapitalo
         judėjimo srityje.

      (žr. 28–29 punktus)
      3.        EB 56 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokį nacionalinės teisės aktą, kuris prieaugį, atsirandantį vienos
         valstybės narės rezidentui perleidus kitoje valstybėje narėje esantį nekilnojamąjį turtą, apmokestina didesniu mokesčio tarifu,
         nei būtų taikomas prieaugiui, kurį, vykdydamas tokį patį sandorį, gauna valstybės, kurioje yra šis nekilnojamasis turtas,
         rezidentas.

      Toks reglamentavimas yra EB 56 straipsnio draudžiamas kapitalo judėjimo apribojimas, nes dėl jo kapitalo pervedimas tampa
         mažiau patrauklus ne rezidentams ir kartu jie atgrasomi investuoti į nekilnojamąjį turtą atitinkamoje valstybėje narėje bei
         atlikti su šiomis investicijomis susijusius sandorius, kaip antai parduoti nekilnojamąjį turtą.

      Kadangi nagrinėjamas apmokestinimas yra susijęs tik su viena mokesčių mokėtojų, nesvarbu, ar tai būtų rezidentai, ar ne rezidentai,
         pajamų kategorija, kadangi jis susijęs su abiem mokesčių mokėtojų kategorijomis ir valstybė narė, kurioje gaunamos apmokestinamosios
         pajamos, visada yra atitinkama valstybė narė, objektyviai neegzistuoja jokio situacijos skirtumo, kuris pateisintų skirtingą
         mokestinį vertinimą abiejų kategorijų mokesčių mokėtojų prieaugių apmokestinimo atveju.

      (žr. 39–40, 50, 53–54, 61 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. spalio 11 d.(*)

      „Tiesioginiai mokesčiai – Nekilnojamojo turto vertės prieaugio apmokestinimas – Laisvas kapitalo judėjimas – Apmokestinimo bazė – Diskriminacija – Mokesčių sistemos darnumas“
      Byloje C‑443/06
      dėl Supremo Tribunal Administrativo (Portugalija) 2006 m. spalio 27 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. spalio 27 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      prieš
      Fazenda Pública,
      dalyvaujant
      Ministério Público,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai G. Arestis (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. birželio 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        E. W. I. Hollmann, atstovaujamos advogado A. Torres,

      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. I. Fernandes, Â. S. Neves ir J. M. Leitão,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir M. Afonso,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 12, EB 18, EB 39, EB 43 ir EB 56 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp E. W. I. Hollmann ir Fazenda Pública (Portugalijos mokesčių institucijos) dėl pranešimo apie jos pajamų už 2003 m. apmokestinimą.

       Teisinis pagrindas
      3        Fizinių asmenų pajamų mokesčio kodekso (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares), patvirtinto 1988 m.
         lapkričio 30 d. Dekretu‑įstatymu Nr. 442/88, 10 straipsnis (2001 m. liepos 3 d. Dekrete‑įstatyme Nr. 198/2001 įtvirtinta redakciją,
         2001 m. liepos 3 d. Diário da República I, A serija, Nr. 152, toliau – CIRS) numato:

      „1. Kapitalo prieaugis – tai pajamos, kurios nėra pelnas ar profesinės pajamos, pajamos iš kapitalo arba pajamos iš nekilnojamojo
         turto ir yra gaunamos iš:

      a) daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą perleidimo už atlygį ir visos nuosavybės panaudojimo jos savininko individualiai
         vykdomai ūkinei ir profesinei veiklai;

      <...>
      4. Pajamas, kurioms taikomas IRS (fizinių asmenų pajamų mokestis), sudaro:
      a)      skirtumas tarp pardavimo ir pirkimo vertės, atėmus dalį, kuri gali būti laikoma pajamomis iš kapitalo 1 dalies a, b ir c punktuose
         numatytais atvejais;

      <...>“
      4        Pagal CIRS 13 straipsnio 1 dalį pajamų mokesčiu apmokestinami fiziniai asmenys, kurie yra Portugalijos rezidentai, taip pat
         tie, kurie, nors nėra rezidentai, joje gauna pajamas.

      5        CIRS 15 straipsnio 1 ir 2 dalys numato, kad visos Portugalijos rezidentų gautos pajamos, įskaitant tas, kurias jie gavo užsienyje,
         yra apmokestinamos, o ne rezidentų pajamos apmokestinamos tik tos, kurias jie gavo Portugalijos teritorijoje.

      6        Iš CIRS 18 straipsnio matyti, kad Portugalijos teritorijoje gaunamomis pajamomis laikomos pajamos, susijusios su nekilnojamuoju
         turtu, esančiu jos teritorijoje, įskaitant prieaugį, atsirandantį dėl jo perleidimo.

      7        CIRS, iš dalies pakeisto 2001 m. gruodžio 27 d. Įstatymo Nr. 109B (2001 m. gruodžio 27 d. Diário da República I, B serija,
         Nr. 298), 43 straipsnio 1 ir 2 dalys  numato, kad:

      „1. Pajamų suma, laikoma prieaugiu, atitinka vertės prieaugio ir sumažėjimo, kurie atsiranda tais pačiais metais ir apibrėžiami
         pagal paskesnius straipsnius, skirtumą.

      2. Atsižvelgiama tik į 50 % prieš tai einančioje dalyje minėto su 10 straipsnio 1 dalies a, c, ir d punktuose numatytais rezidentų
         atliekamais perleidimais susijusio skirtumo sumą, nepaisant, ar šis skirtumas yra teigiamas, ar neigiamas.“

      8        Rezidentų apmokestinamąsias pajamas sudaro įvairių kategorijų pajamos, gaunamos kiekvienais metais ir apmokestinamos progresyviniu
         tarifu.

      9        CIRS 72 straipsnio 1 dalis ne rezidentų atžvilgiu numato specialų 25 % tarifą, kuriuo apmokestinamas visas likutis, susijęs
         su nekilnojamojo turto prieaugiu.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      10      Nuo tada, kai įvyko faktinės aplinkybės pagrindinėje byloje, E. W. I. Hollmann gyvena Vokietijoje.

      11      1998 m. mirus jos vyrui, E. W. I. Hollmann paveldėjo Portugalijoje esantį nekilnojamąjį turtą. Ji buvo apmokestinta paveldėjimo
         ir dovanojimo mokesčiu pagal šio turto vertę.

      12      2003 m. E. W. I. Hollmann pardavė nagrinėjamą pastatą ir uždirbo 619 757,46 eurų sumą, atitinkančią skirtumą tarp šio pardavimo
         sumos ir paveldėjimo metu buvusios vertės, kuri buvo apmokestinta paveldėjimo ir dovanojimo mokesčiu.

      13      Raginime sumokėti pajamų mokesčius už 2003 m. kompetentingas mokesčių administratorius atsižvelgė į visą E. W. I. Hollmann
         gautą prieaugį tam, kad nustatytų jos grynąsias pajamas, pridėdamas šią sumą prie jos kitų Portugalijoje apmokestinamų pajamų.

      14      Mokesčio administratoriaus nuomone, ieškovė pagrindinėje byloje negalėjo remtis palankiomis CIRS 43 straipsnio 2 dalies nuostatomis,
         nes ji gyveno kitoje nei Portugalija Europos Sąjungos valstybėje narėje.

      15      Minėtą raginimą sumokėti mokesčius E. W. I. Hollmann užginčijo Tribunal administrativo e fiscal de Loulé. Kadangi jos ieškinys buvo atmestas, E. W. I. Hollmann dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą.

      16      Šiomis aplinkybėmis Supremo Tribunal Administrativo nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar (CIRS) 43 straipsnio 2 dalis, pagal kurią Portugalijos rezidentų prieaugio apmokestinimo bazę sudaro tik 50 % šio prieaugio,
         pažeidžia EB 12, EB 18, EB 39, EB 43 ir EB 56 straipsnius dėl to, kad ši riba netaikoma kitų Europos Sąjungos valstybių narių
         rezidentų gauto prieaugio atžvilgiu?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl priimtinumo
      17      Portugalijos vyriausybė ir Komisija abejoja, ar prejudicinis klausimas priimtinas dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio teismo pateiktos jo formuluotės.

      18      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors pagal EB 234 straipsnį pradėtoje procedūroje
         Teisingumo Teismas negali priimti sprendimo dėl vidaus teisės normų suderinamumo su Bendrijos teise, nes šias normas turi
         aiškinti nacionaliniai teismai, Teisingumo Teismas gali jiems pateikti visapusį Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris jiems
         leistų įvertinti tokių normų suderinamumą su Bendrijos teise (žr. 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Placanica ir kt., C‑338/04, C‑359/04 ir C‑360/04, Rink. p. I‑0000, 37 punktą ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Asociación Nacional de Empresas Forestales, C‑295/05, Rink. p. I‑0000, 29 punktą bei minėtą teismų praktiką).

      19      Be to, taip pat iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant
         pagal Sutarties 234 straipsnį, tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti būsimą sprendimą, atsižvelgdamas
         į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo
         Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl, jeigu pateikti nacionalinių teismų klausimai susiję su Bendrijos teisės nuostatos
         aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą (žr., be kita ko, minėto sprendimo Asociación Nacional de Empresas Forestales 30 punktą ir 2007 m. balandžio 17 d. Sprendimo AGM-COS.MET, C‑470/03, Rink. p. I‑0000, 44 punktą).

      20      Šioje byloje iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikto klausimo formuluotės matyti, jog Teisingumo
         Teismo prašoma nuspręsti dėl vidaus teisės nuostatos, t. y. CIRS 43 straipsnio 2 dalies, suderinamumo su  Bendrijos teise.

      21      Vis dėlto, nors Teisingumo Teismas negali atsakyti į taip prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuluotą
         klausimą, niekas jam nekliudo duoti naudingo atsakymo šiam teismui pateikiant Bendrijos teisės aiškinimą, kuris pastarajam
         teismui leistų pačiam išspręsti klausimą dėl nagrinėjamų mokestinių nuostatų suderinamumo su Bendrijos teise.

      22      Todėl reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo Teismo klausia, ar EB 12,
         EB 18, EB 39, EB 43 ir EB 56 straipsniai draudžia tokį nacionalinės teisės aktą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje,
         kuris prieaugį, atsirandantį vienos valstybės narės rezidentui perleidus kitoje valstybėje narėje esantį nekilnojamąjį turtą,
         apmokestina didesniu mokesčio tarifu, nei būtų taikomas prieaugiui, kurį, vykdydamas tokį patį sandorį, gauna tos valstybės,
         kurioje yra šis nekilnojamas turtas, rezidentas.

       Dėl taikomų principų ir laisvių
      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausime daro nuorodą į EB 12, EB 18, EB 39, EB 43 ir EB 56 straipsnius.

      24      Taigi reikia išsiaiškinti, ar mokesčio mokėtojas nerezidentas, esantis tokioje padėtyje, kaip antai E. W. I. Hollmann, gali
         remtis šiomis nuostatomis.

      25      Kalbant apie EB 39 ir EB 43 straipsnius, iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad E. W. I. Hollmann
         pardavė savo Portugalijoje esantį nekilnojamą turtą, t. y. atliko sandorį, dėl kurio ji buvo apmokestinta pagrindinėje byloje
         ginčijamu mokesčiu, nei turėdama tikslą verstis profesine veikla Bendrijos teritorijoje, nei įsikurti kitoje nei Vokietija
         valstybėje narėje ekonominei veiklai vykdyti.

      26      Kalbant apie EB 18 straipsni, tas pats sprendimas neleidžia daryti išvados, kad ieškovė pagrindinėje byloje pardavė savo nekilnojamąjį
         turtą siekdama pasinaudoti teise, kurią jai suteikia ši nuostata.

      27      Todėl, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas faktines aplinkybes, E. W. I. Hollmann
         negali šioje byloje remtis EB 18, EB 39 ir EB 43 straipsniais (šiuo atžvilgiu žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑345/05, Rink. p. I‑10633, 15 punktą ir minėtą teismų praktiką).

      28      Iš teismo praktikos išplaukia, kad EB 12 straipsnis atskirai taikomas tik Bendrijos teisės reglamentuojamose situacijose,
         kurioms Sutartis nenumato konkrečių nediskriminavimo taisyklių (žr., be kita ko, 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 38 punktą ir 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Skandia ir Ramstedt, C‑422/01, Rink. p. I‑6817, 61 punktą).

      29      Tačiau būtent EB 56 straipsnyje yra numatyta speciali nediskriminavimo taisyklė laisvo kapitalo judėjimo srityje (2006 m.
         sausio 10 d. Sprendimo Cassa di Risparmio di Firenze, C‑222/04, Rink. p. I‑289, 99 punktas).

      30      Taigi, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nustatyti, ar toks mokesčių mokėtojas, kaip antai E. W. I. Hollmann, gali
         remtis EB 56 straipsnio nuostatomis.

      31      Šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad su investicijomis į nekilnojamąjį turtą susijęs sandoris,
         koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra laisvas kapitalo judėjimas (šiuo atžvilgiu žr. 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo Trummer ir Mayer, C‑222/97, Rink. p. I‑1661, 24 punktą).

      32      Todėl toks sandoris patenka į EB 56 straipsnio taikymo sritį, ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą
         reikia nagrinėti šio straipsnio atžvilgiu.

       Dėl laisvo kapitalo judėjimo
      33      Visų pirma reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priskiriami valstybių
         narių kompetencijai, pastarosios turi ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (žr., be kita ko, 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
         Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 19 punktą; 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Rink. p. I‑8203, 15 punktą ir 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimo Holböck, C‑157/05, Rink. p. I‑0000, 21 punktą).

      34      Antra, išskyrus EB 58 straipsnyje numatytas pateisinančias aplinkybes, EB 56 straipsnis draudžia visus kapitalo judėjimo tarp
         valstybių narių apribojimus.

      35      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad kai už atlyginimą perleidus Portugalijoje esantį nekilnojamąjį turtą, gaunamas prieaugis,
         CIRS nuostatos bendrai numato skirtingas apmokestinimo taisykles atsižvelgiant į tai, ar mokesčių mokėtojai reziduoja šioje
         valstybėje narėje, ar ne.

      36      Taigi pagal CIRS 43 straipsnio 2 dalį atsižvelgiama tik į 50 % prieaugio sumos, kurią gauna rezidentai perleidę Portugalijoje
         esantį nekilnojamąjį turtą. Tačiau ne rezidentų atveju CIRS numato, kad apmokestinama visa prieaugio suma, gauta pardavus
         minėtą turtą.

      37      Iš to išplaukia, kad pagal atitinkamas CIRS nuostatas prieaugio apmokestinimo bazė skiriasi rezidentams ir ne rezidentams.
         Taigi už to pačio Portugalijoje esančio nekilnojamo turto pardavimą, iš kurio gaunamas prieaugis, ne rezidentai turi mokėti
         didesnio tarifo mokestį nei taikomas rezidentams, todėl jų situacija  mažiau palankesnė nei pastarųjų.

      38      Iš tikrųjų ne rezidentas yra apmokestinamas 25 % apmokestinimo bazės, atitinkančios visą gautą prieaugį, tarifu, o tai, kad
         rezidento atveju atsižvelgiama tik į pusę apmokestinimo bazės, reiškia, jog pastarasis visada apmokestinamas mažesniu mokesčiu,
         nesvarbu, koks būtų visoms pajamoms taikomas mokesčio tarifas, nes, vadovaujantis Portugalijos vyriausybės pateiktomis pastabomis,
         rezidentų pajamos apmokestinamos progresyviniu tarifu, kurio maksimali riba yra 42 %.

      39      Todėl dėl tokio nacionalinės teisės akto, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kapitalo pervedimas tampa mažiau patrauklus
         ne rezidentams ir kartu jie atgrasomi investuoti į nekilnojamąjį turtą Portugalijoje bei atlikti su šiomis investicijomis
         susijusius sandorius, kaip antai parduoti nekilnojamąjį turtą.

      40      Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad tai, jog 50 % prieaugio mokestinė bazė Portugalijoje nustatoma tik mokesčių
         mokėtojams rezidentams ir nenustatoma mokesčių mokėtojams ne rezidentams, yra EB 56 straipsnio draudžiamas kapitalo judėjimo
         apribojimas.

      41      Vis dėlto reikia nustatyti, ar šis apribojimas gali būti pateisinamas dėl EB 58 straipsnio 1 dalyje numatytų priežasčių.

      42      Iš šios nuostatos, skaitomos kartu su to pačio straipsnio 3 dalimi, matyti, kad valstybės narės savo nacionalinės teisės aktuose
         gali nustatyti skirtingą mokesčių mokėtojų rezidentų ir mokesčių mokėtojų ne rezidentų vertinimą, jeigu šis skirtingas vertinimas
         nėra nei savavališkos diskriminacijos priemonė, nei paslėptas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

      43      Taigi, kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 36–38 punktuose, CIRS 43 straipsnio 2 dalis iš esmės nustatė skirtingą rezidentų
         ir ne rezidentų mokestinį vertinimą , numatydama skirtingą apmokestinimo bazę prieaugio, gauto perleidus Portugalijoje esantį
         nekilnojamąjį turtą, atveju.

      44      Vis dėlto reikia skirti EB 58 straipsnio 1 dalies a punktu leidžiamą skirtingą vertinimą ir šio straipsnio 3 dalimi draudžiamą
         savavališką diskriminavimą.

      45      Iš teismo praktikos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės mokesčių teisės nuostata gali būti suderinama
         su laisvą kapitalo judėjimą reglamentuojančiomis sutarties nuostatomis, jeigu skirtingos nuostatos taikomos dėl objektyviai
         skirtingos padėties arba jų taikymą pateisina svarbesnis bendrasis interesas (žr. minėto sprendimo  Manninen 28 ir 29 punktus; 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Blanckaert, C‑512/03, Rink. p. I7685, 42 punktą ir 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Bouanich, C‑265/04, Rink. p. I‑923, 38 punktą).

      46      Atsižvelgiant į ankstesniame punkte minėtą teismo praktiką, pirmiausia reikia nagrinėti, ar skirtingas pajamų apmokestinimas,
         atsižvelgiant į tai, ar prieaugis, atsirandantis iš Portugalijoje esančio nekilnojamojo turto perleidimo, yra gautas rezidento
         ar ne rezidento, taikomas dėl objektyviai skirtingos padėties.

      47      Šiuo atžvilgiu Portugalijos vyriausybė teigia, kad šios dvi apmokestinamųjų asmenų kategorijos yra skirtingose situacijose
         ir tai visiškai pateisina šį skirtingą vertinimą. Apmokestinimo bazės apribojimas 50 % gali būti susijęs tik su rezidentais,
         nes šiems taikomas progresyvinis tarifas jų bendrųjų pajamų atžvilgiu. O ne rezidentai apmokestinami tik už pajamas, gautas
         Portugalijos teritorijoje. Kitaip tariant,  tokiu pagrindinėje byloje nagrinėjamu nacionalinės teisės aktu numatytu mechanizmu
         siekiama nenubausti rezidentų, kurie, priešingai nei ne rezidentai, yra apmokestinami progresyviniu mokesčiu.

      48      Be to, ji mano, kad skirtingas mokestinis vertinimas, atsirandantis iš skirtingos apmokestinimo bazės taikymo ne rezidentams,
         turi būti nagrinėjamas kartu su rezidentams ir ne rezidentams taikoma bendrąja pajamų mokesčio sistema.

      49      Šiuo argumentu Portugalijos vyriausybė teigia, kad skirtingos apmokestinimo bazės gavus prieaugį numatymas ne rezidentams
         yra pateisinamas atsižvelgiant į pajamų apmokestinimo sistemą, būtent į skirtingą mokesčio tarifo taikymą rezidentams ir ne
         rezidentams. Iš tikrųjų pirmųjų apmokestinamąsias pajamas sudaro įvairių kategorijų pajamų suma, įskaitant kiekvienais metais
         gaunamą prieaugį, kuri apmokestinama progresyviniu mokesčio tarifu, o ne rezidentams CIRS numato specialų proporcinį tarifą.

      50      Reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje, pirma, prieaugio, atsirandančio iš nekilnojamojo turto perleidimo, apmokestinimas
         yra susijęs tik su viena mokesčių mokėtojų, nesvarbu, ar tai būtų rezidentai, ar ne rezidentai, pajamų kategorija, antra,
         jis susijęs su abiem mokesčių mokėtojų kategorijomis ir, trečia, valstybė narė, kurioje gaunamos apmokestinamosios pajamos,
         visada yra Portugalijos Respublika.

      51      Šiuo atžvilgiu reikia pirmiausia patikslinti, kaip išplaukia iš šio sprendimo 38 punkto, kad nors atsižvelgiama į pusę rezidento
         gauto prieaugio sumos ir jo pajamos apmokestinamos progresyviniu mokesčio tarifu, kurio maksimali riba yra 42 %, tokiomis
         pačiomis apmokestinimo sąlygomis ne rezidentas apmokestinamas didesniu mokesčiu nei rezidentas.

      52      Tokiomis aplinkybėmis Portugalijos vyriausybės teiginiui šioje byloje negali būti pritarta.

      53      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad objektyviai neegzistuoja jokio situacijos skirtumo, kuris pateisintų skirtingą mokestinį
         vertinimą abiejų kategorijų mokesčių mokėtojų prieaugių apmokestinimo atveju. Todėl tokia situacija, kaip antai E. W. I. Hollmann,
         yra panaši į rezidento situaciją.

      54      Iš to išplaukia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas įtvirtina skirtingą mokestinį vertinimą ne
         rezidentų atžvilgiu, nes objektyviai panašioje situacijoje gauto prieaugio atveju leidžia juos apmokestinti didesniu mokesčiu
         ir nustatyti didesnę mokesčių naštą nei rezidentams.

      55      Antra, kalbėdama apie pateisinimą dėl svarbesnio bendrojo intereso Portugalijos vyriausybė nurodo būtinybę garantuoti nacionalinės
         mokesčių sistemos darnumą.

      56      Iš teismo praktikos matyti, jog būtinybė išlaikyti mokesčių sistemos darnumą gali pateisinti Sutartimi garantuojamų pagrindinių
         laisvių naudojimosi apribojimą. Tačiau siekiant, kad taip pateisinamam argumentui būtų pritarta, turi būti nustatytas tiesioginis
         ryšys tarp atitinkamos mokesčių lengvatos ir jos kompensavimo konkrečia mokesčių rinkliava (2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
         Keller Holding, C‑471/04, Rink. p. I‑2107, 40 punktas ir 2007 m. kovo 29 d. Sprendimo Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Rink. p. I‑0000, 62 punktas ir minėta teismo praktika).

      57      Šioje byloje Portugalijos vyriausybė teigia, kad reikia atsižvelgti į mokesčių sistemos tikslus ir logiką, kai iš nekilnojamojo
         turto perleidimo gaunamas prieaugis. Šiuo atžvilgiu nagrinėjama mokesčių sistema buvo siekiama nebausti rezidentų jų gaunamo
         prieaugio apmokestinimo atveju, jų atžvilgiu taikant progresyvinį mokesčio tarifą. Iš esmės rezidentų atveju yra tiesioginis
         ryšys tarp mokesčio lengvatos, kurią lemia prieaugio apmokestinimo atveju taikoma per pusę sumažinta mokestinė bazė, ir progresyvinio
         mokesčių tarifo, taikomo bendrai visoms jų pajamoms.

      58      Taigi, kaip matyti iš šio sprendimo 38 punkto, rezidentams suteikta mokesčio lengvata, t. y. prieaugio apmokestinamosios bazės
         sumažinimas per pusę, bet kuriuo atveju viršija sumą, kuri turi ją kompensuoti, t. y. progresinio mokesčių tarifo taikymą
         jų pajamoms.

      59      Todėl nėra tiesioginio ryšio tarp minėtos lengvatos ir jos kompensavimo konkrečia mokestine rinkliava.

      60      Taigi reikia manyti, kad apribojimas, atsirandantis iš pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčių teisės akto, negali būti pateisinamas
         būtinybe garantuoti mokesčių sistemos darnumą.

      61      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausymą, reikia atsakyti, kad EB 56 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis
         tokį nacionalinės teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris prieaugį, atsirandantį vienos valstybės narės
         rezidentui perleidus kitoje valstybėje narėje, šiuo atveju Portugalijoje, esantį nekilnojamąjį turtą, apmokestina didesniu
         mokesčio tarifu, nei būtų taikomas prieaugiui, kurį, vykdydamas tokį patį sandorį, gauna valstybės, kurioje yra šis nekilnojamas
         turtas, rezidentas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis tokį nacionalinės teisės aktą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
            kuris prieaugį, atsirandantį vienos valstybės narės rezidentui perleidus kitoje valstybėje narėje, šiuo atveju Portugalijoje,
            esantį nekilnojamąjį turtą, apmokestina didesniu mokesčio tarifu, nei būtų taikomas prieaugiui, kurį, vykdydamas tokį patį
            sandorį, gauna valstybės, kurioje yra šis nekilnojamas turtas, rezidentas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


title: 2007 m. lapkričio 22 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Christos Michail prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla F-67/05.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 22 d.
      Byla F‑67/05
      Christos Michail
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Vertinimas – Tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita – 2003 m. vertinimo procedūra – Ieškinys dėl panaikinimo – Ieškinys dėl žalos atlyginimo“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo C. Michail prašo panaikinti ataskaitą apie jo karjeros raidą
         už laikotarpį nuo 2003 m. balandžio 1 d. iki gruodžio 31 d., panaikinti 2005 m. balandžio 15 d. sprendimą atmesti jo skundą
         dėl 2003 m. ataskaitos apie karjeros raidą ir priteisti iš Komisijos 90 000 eurų neturtinei žalai, kurią jis tariamai patyrė,
         atlyginti.

      Sprendimas: Panaikinti ataskaitą apie ieškovo karjeros raidą už laikotarpį nuo 2003 m. balandžio 1 d. iki gruodžio 31 d. Atmesti likusią
         ieškinio dalį. Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      Pareigūnai – Vertinimas – Tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis)
      Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnis ir Komisijos priimtų Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnio Bendrųjų įgyvendinimo
         nuostatų 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad jais administracijai draudžiama skirti nuopelnų balus pareigūnui,
         kuriam nebuvo patikėtos jokios funkcijos. Nors skirti balus, kuriais įvertinami individualūs laimėjimai ir gebėjimai, atsižvelgiant
         į rezultatus, kurie turi būti pasiekti, yra privaloma, kai pareigūnui paskirtos konkrečios funkcijos, tokių balų skirti nereikia,
         kai suinteresuotas pareigūnas neturi jokių funkcijų, kurias galima įvertinti. Todėl kai vertinamam pareigūnui, nors ir dirbančiam,
         referenciniu laikotarpiu nebuvo paskirta jokių funkcijų, kurias galima įvertinti, ataskaitą apie karjeros raidą reikia panaikinti.
         Toks panaikinimas reiškia, kad administracija turės ieškoti tinkamų priemonių, sušvelninančių nuopelnų balų nebuvimą, skirdama
         atitinkamą balų skaičių.

      (žr. 30, 31, 33 ir 34 punktus)


2010 m. liepos 8 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas. # Roberto Sevenier prieš Europos Komisiją. # Apeliacinis skundas - Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Skundo (pretenzijos) pateikimo terminas. # Byla T-368/09 P.


1992 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # NMB (Deutschland) GmbH ir NMB Italia Srl ir NMB (UK) Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Antidempingo muitai. # Byla C-188/88.


1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Preussag Stahl AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-148/94.


1975 m. vasario 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Adolf Reich prieš Hauptzollamt Landau. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Vokietija. # Byla 64-74.


1992 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Piera Scaramuzza prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Darbo užmokestis. # Byla T-75/91.


1988 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Wassily Christianos prieš Europos Bendrijų Teisingumo Teismą. # Korekcinis koeficientas - Šeimos pašalpos. # Byla 33/87.


title: 2007 m. gegužės 16 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # F prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-324/04.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. gegužės 16 d.
      Byla T‑324/04
      F
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Ekspatriacijos išmoka – Ieškinys dėl panaikinimo – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas – Tarptautinės organizacijos sąvoka – Nuolatinė gyvenamoji vieta ir pagrindinė profesinė veikla – Atsisakymas atgaline data išmokėti ekspatriacijos išmoką – Neteisėtai gautų sumų grąžinimas“
      Dalykas: Ieškinys, kuriuo prašoma, pirma, panaikinti Komisijos sprendimus, kuriais atsisakoma atgaline data išmokėti ieškovui ekspatriacijos
         išmoką ir nustatomos neteisėtai gautų sumų grąžinimo sąlygos, antra, grąžinti visas išskaičiuotas arba išskaičiuosimas iš
         darbo užmokesčio sumas nuo 2004 m. vasario mėnesio kartu su palūkanomis ir atlyginti tariamai patirtą materialinę ir moralinę
         žalą.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis)
      2.      Pareigūnai – Atlyginimas – Ekspatriacijos išmoka – Skyrimo sąlygos
      (EAPB 46 ir 48 straipsniai; Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas)
      3.      Pareigūnai – Principai – Teisėtų lūkesčių apsauga – Geras administravimas – Rūpestingumo pareiga
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 85 straipsnis ir VII priedo 4 straipsnio 1 dalis)
      1.      Kad pareigūnui ekspatriacijos išmoka negalėtų būti skiriama, pakanka to, kad jo tarnybos vietoje būtų nurodytas tik vienas
         Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje įtvirtintas kriterijus, t. y. nuolatinė gyvenamoji vieta arba pagrindinė
         profesinė veikla.

      Kalbant apie pagrindinės profesinės veiklos nustatymą, vien aplinkybės, kad pareigūnas turi teisę verstis advokato profesine
         veikla ir nagrinėjamu laikotarpiu buvo įrašytas į jo kilmės valstybės advokatų sąrašą, nepakanka įrodyti, kad jis iš tikrųjų
         vertėsi šia profesija kaip pagrindine veikla, jeigu konkrečiai nenurodyta šios veiklos trukmė ir turinys.

      Kalbant apie nuolatinės gyvenamosios vietos nustatymą, vien aplinkybės, kad pareigūnas atnaujino savo oficialius asmens tapatybės
         dokumentus, naudojosi kilmės valstybės sveikatos apsaugos sistema ir ten buvo jo gyvenamoji vieta mokesčių prasme, nepakanka,
         kad būtų nustatyta, jog nuolatinis jo interesų centras vis dar buvo šioje valstybėje. Jeigu kai kurie iš šių veiksnių nurodo,
         kad pareigūną su jo kilmės valstybe siejo tvirti ryšiai, tai yra tik visiškai formalūs veiksniai, neleidžiantys nustatyti
         tikrosios pareigūno gyvenamosios vietos. Konkrečiai kalbant apie mokesčių mokėjimą kilmės valstybėje pagal dvigubo apmokestinimo
         išvengimo sutartį, sudarytą tarp šios valstybės ir valstybės, kurioje pareigūnas atlieka tarnybą, mokesčių deklaracijų pateikimo
         kilmės valstybėje, kai neaišku, kokį sprendimą pareigūno atžvilgiu priims abiejų valstybių kompetentingos institucijos, pagal
         minėtą sutartį nepakanka, kad būtų įrodyta, jog pastovi gyvenamoji vieta yra kilmės valstybėje, nes tokios deklaracijos gali
         būti grindžiamos vienašališku pareigūno sprendimu mokėti mokesčius šioje valstybėje.

      (žr. 54, 65, 76 ir 77 punktus)
      Nuoroda: 2000 m. balandžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Reichert prieš Parlamentą, T‑18/98, Rink. VT p. I‑A‑73 ir II‑309, 30 punktas; 2001 m. gegužės 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Liaskou prieš Tarybą, T‑60/00, Rink. VT p. I‑A‑107 ir II‑489, 63 punktas.

      2.      Kad Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos paskutinio sakinio prasme organizacija
         būtų pripažinta „tarptautine organizacija“, ją turi identifikuoti ir oficialiai pripažinti valstybės ar valstybių įsteigtos
         tarptautinės organizacijos. Toks pripažinimas gali būti atliktas pareiškus oficialią deklaraciją, pozityviosios teisės aktu,
         susitarimu ar konvencija, iš kurių aiškiai matyti, kad valstybės ar valstybių įsteigtos tarptautinės organizacijos šią organizaciją
         faktiškai pripažįsta.

      Šiuo atžvilgiu EAPB 46 ir 48 straipsniai, kuriuose numatytas įmonių ir asociacijų konsultavimasis su Komisija, kad būtų palengvintas
         jai patikėtų užduočių vykdymas, nėra šių įmonių ir asociacijų formalus pripažinimas, ir jie veikiau įtvirtina teises ir pareigas,
         pagal šią sutartį taikytinas į šios sutarties taikymo sritį patenkantiems teisės subjektams.

      Be to, aplinkybė, kad Komisija gali konsultuoti šias įmones ir asociacijas ir kad šios dalyvauja konsultaciniuose arba parengiamuosiuose
         susirinkimuose, negali būti tapatinama su visuomenės labui atliekama užduotimi, kurią Bendrija patikėjo aptariamoms organizacijoms.

      Pagaliau, vertinant tarptautinį organizacijos pobūdį, reikia atsižvelgti tik į jos pačios struktūrą, o ne į priklausymą kitoms,
         tarptautinę struktūrą turinčioms organizacijoms.

      (žr. 113, 115, 117, 121 ir 122 punktus)
      Nuoroda: 1993 m.. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Vardakas prieš Komisiją, T‑4/92, Rink. p. II‑357 ; 2005 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Atienza Morales prieš Komisiją, T‑99/03, Rink. VT p. I‑A‑225 ir II‑1029, 35 punktas.

      3.      Aplinkybė, kad išsamiai tikrindama pareigūno asmens bylą administracija neaptiko ekspatriacijos išmokų mokėjimo šiam pareigūnui
         pažeidimų, neturi būti laikoma konkrečiu administracijos elgesiu, dėl kurio pareigūnas galėjo teisėtai tikėtis, kad vėliau
         nebus pareikalauta grąžinti neteisėtai gautas sumas, nes ji tik patvirtina administracijos klaidą, o tai yra prielaida taikyti
         Pareigūnų tarnybos nuostatų 85 straipsnį.

      Jeigu ši išmoka buvo sumokėta taip akivaizdžiai neteisėtai, kad tai turėjo pastebėti paprastai rūpestingas, turintis ieškovo
         patirtį ir esantis jo lygio pareigūnas, toks pareigūnas, nepranešdamas administracijai apie galbūt neteisėtai gautas sumas,
         dėl savo paties elgesio patenka į neteisėtą situaciją ir, siekdamas išvengti pareigos grąžinti neteisėtai gautas sumas, negali
         remtis savo sąžiningumu. Tokiu atveju administracija negali būti kaltinama pažeidusi rūpestingumo pareigą arba gero administravimo
         principą, nes ji teisingai taikė Pareigūnų tarnybos nuostatų 85 straipsnį.

      (žr. 159, 164–166 ir 170 punktus)
      Nuoroda: 2004 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Gussetti prieš Komisiją, T‑312/02, Rink. VT p. I‑A‑125 ir II‑547, 106 punktas ir nurodyta teismų praktika.


1993 m. gegužės 25 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Laboratoire de prothèses oculaires prieš Union nationale des syndicats d'opticiens de France ir Groupement d'opticiens lunetiers détaillants ir Syndicat des opticiens français indépendants ir Syndicat national des adapteurs d'optique de contact. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Prancūzija. # Byla C-271/92.


1990 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Josef Pastätter prieš Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-217/89.


title: 2004 m. liepos 15 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Georgios Gouvras prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Paskyrimas - Nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas. # Sujungtos bylos T-180/02 ir T-113/03.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 15 d.
      Sujungtos bylos T‑180/02 ir T‑113/03
      Georgios Gouvras
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Pareigūnai – Paskyrimas – Delegavimas tarnybos interesais – Darbo vietos ir su ja susijusių finansinių teisių pakeitimas, įsigaliojęs atgaline data – Permokėtos sumos grąžinimas – Įsikūrimo pašalpa ir dienpinigiai – Dalies užmokesčio pervedimas iš darbo vietos“
      Visas tekstas prancūzų kalba  II‑0000
      Dalykas: Ieškinys, pareikštas byloje T‑180/02 dėl prašymo panaikinti Komisijos atgaline data pradėtą taikyti sprendimą, nustatantį,
         kad nuo 2000 m. lapkričio 1 d. delegavimo tarnybos interesais laikotarpiu ieškovo darbo vieta yra Atėnuose, panaikinantį jo
         teisę į ekspatriacijos išmoką ir į metinių kelionės išlaidų atlyginimą bei nustatantį, kad jo atlyginimui taikomas Graikijai
         numatytas korekcinis koeficientas, taip pat dėl prašymo panaikinti sprendimą išieškoti permokėtą sumą, ir byloje T‑113/03
         dėl prašymo panaikinti Komisijos sprendimą atsisakyti suteikti ieškovui įsikūrimo pašalpą ir dienpinigius jo delegavimo tarnybos
         interesais į Atėnus laikotarpiu bei įsikūrimo pašalpą perkėlus jį į Liuksemburgą, taip pat sprendimą iki 35 % apriboti jo
         atlyginimo dalį, kuri jo delegavimo laikotarpiu gali būti pervesta į jo darbo vietą Liuksemburge.

      Sprendimas:      Panaikinti 2002 m. balandžio 30 d. Komisijos sprendimo dalį, kurioje atsisakoma suteikti ieškovui įsikūrimo pašalpą dėl jo
         delegavimo į Atėnus. Atmesti kitus reikalavimus dėl panaikinimo bylose T‑180/02 ir T‑113/03. Komisija padengia savo bylinėjimosi
         išlaidas ir trečdalį ieškovo abiejose bylose patirtų bylinėjimosi išlaidų. Ieškovas padengia du trečdalius abiejose bylose
         patirtų bylinėjimosi išlaidų.

      Santrauka
      1.     Pareigūnai – Delegavimas tarnybos interesais – Suinteresuotojo pareigūno teisė būti išklausytam – Teisės į gynybą užtikrinimas
            – Apimtis
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 38 str. a punktas)
      2.     Pareigūnai – Delegavimas tarnybos interesais – Darbo vieta – Nustatymas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 38 str. d, f ir g punktai)
      3.     Pareigūnai – Permokėtos sumos grąžinimas – Sąlygos – Akivaizdus mokėjimo neteisėtumas – Tarnybos interesais į savo kilmės
            valstybę deleguotas pareigūnas – Ekspatriacijos išmokos mokėjimas ir ankstesnei darbo vietai nustatyto korekcinio koeficiento
            taikymas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 38 str. d punktas ir 85 str.)
      4.     Pareigūnai – Administracijos pareiga atsižvelgti į darbuotojo interesus – Apimtis – Ribos
      5.     Pareigūnai – Principai – Teisėtų lūkesčių apsauga – Tarnybos interesais į savo kilmės valstybę deleguotas pareigūnas – Atlyginimo,
            įskaitant ekspatriacijos išmoką, mokėjimas ankstesnio paskyrimo vietoje – Teisėtų lūkesčių nesukelianti situacija nustatytos
            darbo vietos atžvilgiu
      6.     Pareigūnai – Išlaidų atlyginimas – Įsikūrimo pašalpa – Darbo vietos pakeitimas – Tarnybos interesais deleguotas pareigūnas,
            privalantis pakeisti savo gyvenamąją vietą, kurio nelydi šeima – Teisė į pašalpą – Sugrįžimas į ankstesnę darbo vietą, kurioje
            gyvena šeima – Neprivaloma išmoka
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 20 str.; VII priedo 5 str.)
      7.     Pareigūnai – Išlaidų atlyginimas – Dienpinigiai – Dalykas – Suteikimo sąlygos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 20 str.; VII priedo 10 str.)
      8.     Pareigūnai – Delegavimas tarnybos interesais – Papildomos išlaidos, atsiradusios dėl delegavimo – Sąvoka
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 38 str. d punktas)
      9.     Pareigūnai – Atlyginimas – Nuolatiniai pervedimai ne paskyrimo valstybėje – Didžiausia suma, kurią nustato institucija – Didžiausios
            35 % neto atlyginimo sumos teisėtumas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 17 str.)
      10.   Pareigūnai – Atlyginimas – Pervedimas ne paskyrimo valstybėje – Tarnybos nuostatų 17 straipsnio 2 dalies c punktas – Pervedimas
            išimtine tvarka – Pateisinimas – Visiškas įprastinių išlaidų apmokėjimas – Netaikymas – Administracijos diskrecija
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 17 str. 2 d. c punktas)
      1.     Jeigu vykdomas delegavimas tarnybos interesais, dėl kurio, skirtingai nei deleguojant asmens prašymu, sprendimą priima Paskyrimų
         tarnyba, todėl jis gali nesutapti su atitinkamo pareigūno pageidavimu, administracija, prieš priimdama sprendimą, remiantis
         teisės į gynybą apsaugos principu, privalo asmenį informuoti ir jį išklausyti. Šiuo atžvilgiu administracija tokią pareigą
         įvykdė, kai tokio pareigūno atveju, atsižvelgdama į jam priskirtą lygį ir teisėtai tikėdamasi, kad jis yra pakankamai gerai
         susipažinęs su administracinėmis ir nuostatuose numatytomis procedūromis, suinteresuotajam asmeniui, turinčiam teisę reikalauti
         paaiškinimų, nurodė pagrindinius numatomo delegavimo ypatumus.

      (žr. 74 ir 76 punktus)
      Nuoroda: 1996 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo do Paço Quesado prieš Komisiją T‑15/95, Rink. VT p. I‑A‑57 ir II‑171, 30 punktas; 2001 m. gegužės 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Barth prieš Komisiją, T‑348/00, Rink. VT p. I‑A‑119 ir II‑557, 33 punktas.

      2.     Tarnybos interesais perkelto pareigūno darbo vieta yra delegavimo vieta, nuo kurios priklauso teisė į ekspatriacijos išmoką
         ir korekcinių koeficientų taikymas. Šiuo atžvilgiu Pareigūnų tarnybos nuostatų 38 straipsnio nuostatos dėl pareigūno pareigybės
         išsaugojimo ir viso atlyginimo mokėjimo pagrindinėje institucijoje nereglamentuoja deleguoto pareigūno darbo vietos nustatymo,
         kadangi jomis tik siekiama šias teises apsaugoti. Todėl darbo vietos sąvoka yra funkcinės paskirties, o ne geografinės.

      (žr. 81 ir 82 punktus)
      3.     Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 85 straipsnį permokėtos sumos grąžinimas reiškia, kad gavėjas žinojo, jog nėra teisinio
         pagrindo ją gauti, arba, jei permokėjimo faktas buvo tiek akivaizdus, kad jis negalėjo apie tai nežinoti.

      Kalbant apie teisinio pagrindo nebuvimą, permokėjimo klaida gali atsirasti dėl ilgą laiką besitęsiančio administracijos aplaidumo.
         Šiuo atžvilgiu toks permokėjimas atsirado dėl to, kad tarnybos interesais delegavus pareigūną į jo pilietybės valstybę keletą
         mėnesių jam ir toliau buvo mokamos finansinės išmokos dėl neteisingai nustatytos darbo vietos, t. y. buvo mokama ekspatriacijos
         išmoka ir atlyginimui buvo taikomas pirminės darbo vietos korekcinis koeficientas. Tarnybos nuostatų 38 straipsnyje įtvirtintas
         viso atlyginimo palikimo principas reiškia, kad deleguotam pareigūnui yra mokama kompensacija, jei pareigūnas priimančioje
         institucijoje gautų bendrą atlyginimą, mažesnį už jo lygio ir pakopos atlyginimą jo institucijoje ir pagal jį negalima reikalauti,
         kad administracija išmokėtų išmokas ir pašalpas, į kurias deleguotas pareigūnas neturi teisės.

      Toks permokėjimas neatleidžia suinteresuotojo asmens nuo bet kokių pastangų mąstyti ar tikrinti ir neatleidžia nuo atsakomybės
         paprastai apdairaus pareigūno, iš kurio tikimasi atlyginimą reglamentuojančių taisyklių žinojimo. Net jei administracijos
         veiksmai nėra aiškūs ir keletą mėnesių ji delsia priimti sprendimą dėl suinteresuotojo asmens teisių, paprastai apdairus pareigūnas,
         turintis darbo patirties ir priskirtas aukštesniam lygiui, negali nežinoti, kad ekspatriacijos išmokos mokėjimas yra susijęs
         su ekspatriacija Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio prasme.

      (žr. 102, 104, 106, 107, 110 ir 111 punktus)
      Nuoroda: 1976 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo Elz prieš Komisiją, 56/75, Rink. p. 1097, 19 ir 20 punktai; 1994 m. vasario 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo White prieš Komisiją, T‑107/92, Rink. VT p. I‑A‑41 ir II‑143, 33 punktas.

      4.     Administracijos pareiga atsižvelgti į savo tarnautojų interesus reiškia, kad ji turi atsižvelgti į visus veiksnius, galinčius
         lemti jos sprendimą, ir kad ji turi vadovautis ne tik tarnybos interesais, bet ir atsižvelgti į pareigūno interesus. Tačiau
         įgyvendindama šią pareigą administracija negali nesilaikyti reikalavimo, kad pareigūno teisės ir interesai turi būti saugomi
         laikantis galiojančių normų.

      (žr. 123 punktą)
      Nuoroda: 1992 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo Burban prieš Parlamentą C‑255/90 P, Rink. p. I‑2253, 7 punktas; 1990 m. kovo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Chomel prieš Komisiją, T‑123/89, Rink. p. II‑131, 32 punktas; 1993 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Blackman prieš Parlamentą, T‑33/89 ir T‑74/89, Rink. p. II‑249, 96 punktas.

      5.     Nė vienas pareigūnas negali remtis teisėtų lūkesčių principo pažeidimu, jeigu administracija nebuvo pateikusi konkrečių garantijų.
      Šiuo požiūriu, kai pareigūnas tarnybos interesais yra deleguojamas į jo pilietybės valstybę narę, tai, kad laikinas atlyginimas,
         įskaitant ekspatriacijos išmoką, ir toliau yra mokamas ankstesnėje darbo vietoje, nereiškia, kad administracija privalo priimti
         numanomą sprendimą nustatyti jo darbo vietą šioje šalyje, kuri suteiktų teisę suinteresuotojo asmens naudai.

      (žr. 127, 130 ir 132 punktus)
      Nuoroda: minėto sprendimo Chomel prieš Komisiją 26 punktas; 1994 m. lapkričio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dornonville de la Cour prieš Komisiją, T‑498/93, Rink. VT p. I‑A‑257 ir II‑813, 46 punktas.

      6.     Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 5 straipsnio 1 dalį įsikūrimo išmoka mokama pareigūnui, kuris pateikė įrodymų,
         kad siekdamas laikytis Tarnybos nuostatų 20 straipsnio reikalavimų jis turėjo pakeisti savo gyvenamąją vietą. Tokiu atveju
         tarnybos interesais deleguotas pareigūnas, kuris privalo įsikurti kitoje vietoje nei ankstesnė darbo vieta, nors jo šeima
         lieka gyventi toje vietoje, turi teisę gauti šią su jo įsikūrimu darbo vietoje susijusią išmoką. Tačiau jis neturi teisės
         į tokią išmoką, jeigu pasibaigus delegavimo laikotarpiui jis grįžta į pirminę darbo vietą, kurioje nuolat gyvena jo šeima.

      (žr. 156, 157 ir 161 punktus)
      7.     Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 10 straipsnyje numatytais dienpinigiais siekiama atlyginti pareigūno išlaidas ir nepatogumus,
         patirtus dėl gyvenamosios vietos pakeitimo ar laikino įsikūrimo darbo vietoje, visiškai išsaugant, taip pat laikinai, savo
         gyvenamąją vietą įdarbinimo vietos arba ankstesnės darbo vietos valstybėje. Jie nemokami pareigūnui, kuris neįrodo, kad patirtos
         išlaidos yra susijusios su laikinu įsikūrimu.

      (žr. 163 ir 165 punktus)
      Nuoroda: 1987 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Mouzourakis prieš Parlamentą, 280/85, Rink. p. 589, 9 punktas; 1992 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Benzler prieš Komisiją, T‑63/91, Rink. p. II‑2095, 20 punktas; 1997 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Costantini prieš Komisiją, T‑57/96, Rink. VT p. I‑A‑495 ir II‑1293, 40 punktas.

      8.     Pareigūnų tarnybos nuostatų 38 straipsnio d punkte numatytu papildomų tarnybos interesais deleguoto pareigūno laikinai užimti
         pareigas už jo institucijos ribų patirtų išlaidų atlyginimu nėra siekiama kompensuoti kitų Tarnybos nuostatų įgyvendinimo.
         Todėl ekspatriacijos išmokos ir delegavimo valstybės korekcinis koeficiento panaikinimas nėra pareiga šios nuostatos prasme.
         Tik su delegavimu susijusios išlaidos gali būti laikomos papildomomis išlaidomis.

      (žr. 195 punktą)
      Nuoroda: 1982 m. sausio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Novi prieš Komisiją, 56/81, Rink. p. 1, 7 punktas.

      9.     Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 17 straipsnis, kuris numato pareigūnui galimybę pervesti atlyginimą, įgalioja Bendrijos
         institucijas nustatyti tokių pervedimų sąlygas, suteikiant joms tam tikrą diskreciją. Todėl Pareigūnų tarnybos nuostatuose
         nenumatytų didžiausių sumų nustatymas nėra savaime neteisėtas vien dėl to, kad jis yra numatytas juos įgyvendinančia norma.

      Šiuo požiūriu nuolatiniams pervedimams nustačius didžiausią 35 % neto atlyginimo sumą, diskrecija viršyta nebuvo. Iš tikrųjų
         toks apribojimas nėra akivaizdžiai neproporcingas, jeigu kalbama apie leidžiančią nukrypti taisyklę, pagal kurią pareigūnui
         priklausančios išmokos išmokamos toje vietoje ir tos šalies, kurioje jis dirba, valiuta ir kurioje, tikėtina, jis patiria
         savo išlaidas.

      (žr. 201-203 punktus)
      Nuoroda: minėto sprendimo Elz prieš Komisiją 11–15 punktai; 1992 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Scaramuzza prieš Komisiją, T‑75/91, Rink. p. II‑2557, 44 punktas; 1993 m. spalio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Reinarz prieš Komisiją, T‑6/92 ir T‑52/92, Rink. p. II‑1047, 71–74 punktai.

      10. Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 17 straipsnio 2 dalies c punktas nenumato, kad gali būti nuolat pervedamas ne didesnis
         kaip 35 % neto atlyginimas, tačiau tokie pervedimai gali būti leidžiami labai išimtiniais atvejais, tinkamai nurodant pervedimo
         priežastis. Todėl siekdamas gauti kitoje nei darbo vietos valstybėje visų patirtų papildomų išlaidų atlyginimą, pareigūnas
         šia nuostata remtis negali. Ši nuostata yra akivaizdžiai ribojanti, ir atsižvelgiant į jos išimtinį pobūdį, ją įgyvendinant
         administracijai yra suteikiama didelė diskrecija.

      (žr. 206-209 punktus)


title: 2017 m. kovo 30 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#VG Čistoća d.o.o. prieš Đuro Vladika ir Ljubica Vladika.#Općinski sud u Velikoj Gorici prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Aplinka – Atliekos – Direktyva 2008/98/EB – Atliekų tvarkymo išlaidų susigrąžinimas – Principas „teršėjas moka“ – Sąvoka „atliekų turėtojas“ – Už atliekų tvarkymą reikalaujama kaina – Specialus mokestis, skirtas kapitalo investicijoms finansuoti.#Byla C-335/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. kovo 30 d. (
            1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Aplinka — Atliekos — Direktyva 2008/98/EB — Atliekų tvarkymo išlaidų susigrąžinimas — Principas „teršėjas moka“ — Sąvoka „atliekų turėtojas“ — Už atliekų tvarkymą reikalaujama kaina — Specialus mokestis, skirtas kapitalo investicijoms finansuoti“
      Byloje C‑335/16
      dėl Općinski sud u Velikoj Gorici (Velika Goricos miesto teismas, Kroatija) 2016 m. birželio 3 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2016 m. birželio 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         VG Čistoća d.o.o.

      prieš

         Đuro Vladika,

         Ljubica Vladika,

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas E. Regan, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas) ir S. Rodin,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  VG Čistoća d.o.o., atstovaujamos direktoriaus Ž. Galeković,

               —

               Kroatijos vyriausybės, atstovaujamos T. Galli,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos E. Sanfrutos Cano ir M. Mataija,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl principo „teršėjas moka“ ir 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/98/EB dėl atliekų ir panaikinančios kai kurias direktyvas (OL L 312, 2008, p. 3) 14 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant komunalinės atliekų tvarkymo įmonės VG Čistoća d.o.o. ginčą su atliekų tvarkymo paslaugos gavėjais Đuro Vladika ir Ljubica Vladika dėl sąskaitų, susijusių su komunalinių atliekų surinkimu ir tvarkymu laikotarpiu nuo 2013 m. spalio mėn. iki 2014 m. rugsėjo mėn., apmokėjimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2008/98 1 konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
               „2006 m. balandžio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2006/12/EB dėl atliekų [(OL L 114, 2006, p. 9)] nustatoma atliekų tvarkymo Bendrijoje teisinė sistema. Joje apibrėžiamos pagrindinės sąvokos, pavyzdžiui, atliekų, naudojimo bei šalinimo sąvokos, ir nustatomi esminiai atliekų tvarkymo reikalavimai, pirmiausia įpareigojimas atliekų tvarkymo operacijas atliekančiai įstaigai ar įmonei turėti leidimą arba būti registruotoms, valstybių narių įpareigojimas rengti atliekų tvarkymo planus. Joje taip pat nustatomi pagrindiniai principai, pavyzdžiui, įpareigojimas tvarkyti atliekas nedarant neigiamo poveikio aplinkai bei žmonių sveikatai, skatinama laikytis atliekų hierarchijos ir vadovaujantis principu „teršėjas moka“ [nustatomas] reikalavimas, kad atliekų šalinimo išlaidas turi padengti atliekų turėtojas, ankstesni turėtojai arba produkto, kurį gaminant susidarė atliekos, gamintojai.“

               4

               Direktyvos 2008/98 8 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
               „Todėl reikia persvarstyti Direktyvą [2006/12] siekiant paaiškinti pagrindines sąvokas, pavyzdžiui, atliekų, naudojimo ir šalinimo sąvokas, griežtinti priemones, kurių reikia imtis atliekų prevencijos tikslais, įdiegti metodą, kuriuo būtų atsižvelgta į visą produktų ir medžiagų gyvavimo ciklą, o ne tik į atliekų etapą, ir pagrindinį dėmesį skirti atliekų susidarymo ir atliekų tvarkymo poveikio aplinkai mažinimui, tokiu būdu didinant atliekų ekonominę vertę. Be to, siekiant tausoti gamtinius išteklius, reikėtų skatinti atliekų naudojimą ir atgautų medžiagų naudojimą. Siekiant aiškumo Direktyva [2006/12] turėtų būti panaikinta ir pakeista nauja direktyva.“

               5

               Direktyvos 2008/98 25 ir 26 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(25)

                        Išlaidos turėtų būti paskirstomos taip, kad jos atspindėtų faktines su aplinka susijusias atliekų susidarymo ir tvarkymo išlaidas.

                        (26)

                        Principas „teršėjas moka“ yra pagrindinis Europos ir tarptautiniu lygiu taikomas principas. Atliekų gamintojas ir turėtojas atliekas turėtų tvarkyti taip, kad būtų užtikrinta aukšto lygio aplinkos ir žmogaus sveikatos apsauga.“

               6

               Šios direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
               „Šioje direktyvoje taikomos tokios sąvokų apibrėžtys:
               <…>

                        5)

                        „atliekų gamintojas“ – asmuo, dėl kurio veiklos susidaro atliekos (pirminis atliekų gamintojas), arba asmuo, kuris atlieka išankstinio apdirbimo, maišymo ar kitas operacijas, dėl kurių pakinta tų atliekų pobūdis arba sudėtis;

                        6)

                        „atliekų turėtojas“ – atliekų gamintojas arba fizinis ar juridinis asmuo, kuris turi atliekų;

                  <…>

                        9)

                        „atliekų tvarkymas“ – atliekų surinkimas, vežimas, naudojimas ir šalinimas, taip pat tokių operacijų priežiūra ir šalinimo vietų vėlesnė priežiūra, įskaitant prekiautojo ar tarpininko tokio pobūdžio veiksmus;

                        10)

                        „surinkimas“ – atliekų rinkimas, įskaitant preliminarų atliekų rūšiavimą ir preliminarų saugojimą, tam, kad jos būtų nuvežtos į atliekų apdorojimo įrenginius;

                        11)

                        „atskiras surinkimas“ – atliekų surinkimas, kai atliekų srautai atskiriami atsižvelgiant į atliekų rūšį ir pobūdį, taip palengvinant jų specialų apdorojimą;

                  <…>

                        14)

                        „apdorojimas“ – naudojimo ar šalinimo operacijos, įskaitant parengiamuosius veiksmus prieš naudojimą ar šalinimą;

                  <…>

                        17)

                        „perdirbimas“ – bet kokia naudojimo operacija, kuria atliekų medžiagos perdirbamos į produktus ar medžiagas, panaudojamas pirminiais ar kitais tikslais. Ji apima organinių medžiagų perdirbimą, tačiau neapima naudojimo energijai gauti ir perdirbimo į medžiagas, kurios turi būti naudojamos kaip kuras ar užpildymo operacijoms;

                  <…>“

               7

               Direktyvos 2008/98 11 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybės narės imasi tinkamų priemonių produktų pakartotiniam naudojimui skatinti ir pasiruošti pakartotinio naudojimo veiklai, ypač skatinant įgaliotų pakartotinio naudojimo ir taisymo tinklų kūrimą ir juos remiant, ekonominių priemonių, viešųjų pirkimų kriterijų, kiekybinių tikslų ar kitų priemonių naudojimą.
               Valstybės narės imasi priemonių skatinti aukštos kokybės perdirbimą ir šiuo tikslu taiko atskiro surinkimo sistemas ten, kur tai techniškai, aplinkos požiūriu ir ekonomiškai realu ir tinkama, norint atitikti reikalingus atitinkamų perdirbimo sektorių standartus.
               <…>“

               8

               Šios direktyvos 14 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Pagal principą „teršėjas moka“ atliekų tvarkymo išlaidas turi padengti pirminis atliekų gamintojas arba dabartinis ar ankstesnis atliekų turėtojas.
               2.   Valstybės narės gali nuspręsti, kad atliekų tvarkymo išlaidas turi iš dalies arba visiškai padengti produkto, iš kurio susidarė atliekos, gamintojai ir kad tokio produkto platintojai gali pasidalyti šias išlaidas.“

               9

               Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad pirminis atliekų gamintojas ar kitas turėtojas pats atliktų atliekų apdorojimą arba patikėtų apdorojimo atlikimą prekiautojui, įstaigai ar įmonei, kuri atlieka atliekų apdorojimo operacijas, arba organizavimą privačiam arba valstybiniam atliekų surinkėjui, pagal 4 ir 13 straipsnius.“

         Kroatijos teisė

               10

               Klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms galiojusios redakcijos Zakon o komunalnom gospodarstvu (Komunalinio ūkio įstatymas) 20 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Komunalinių paslaugų kaina sudaro galimybes finansuoti tokias komunalinės veiklos rūšis:
               <…>

                        4)

                        švaros palaikymą surenkant ir išvežant komunalines atliekas;

                        5)

                        komunalinių atliekų šalinimą sąvartyne,
                        <…>“

                  11

                  Zakon o održivom gospodarenju otpadom (Tvaraus atliekų tvarkymo įstatymas) 4 straipsnyje numatyta:
               „(1)   Šiame įstatyme:
               <…>

                        10)

                        „atliekų surinkimo veikla“: atliekų įprastinio ir skubaus surinkimo procedūros, taip pat atliekų surinkimo jų tvarkymo parke procedūra;

                  <…>

                        39)

                        „atliekų turėtojas“ – atliekų gamintojas arba fizinis ar juridinis asmuo, kuris turi atliekų;

                  <…>

                        48)

                        „atliekų gamintojas“ – bet kuris asmuo, dėl kurio veiklos susidaro atliekos ir (arba) kuris atlieka išankstinio apdirbimo, maišymo ar kitas operacijas, dėl kurių pakinta tų atliekų sudėtis arba pobūdis;
                        <…>“

               12

               Šio įstatymo 6 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad atliekų tvarkymas grindžiamas aplinkos apsaugos srities nacionalinės teisės, Sąjungos teisės ir tarptautinės teisės aktuose įtvirtintų principų laikymusi, visų pirma principo „teršėjas moka“, pagal kurį „atliekų gamintojui, ankstesniam atliekų turėtojui arba atliekų turėtojui tenka atliekų tvarkymo priemonių išlaidos ir jis yra finansiškai atsakingas už priemonių, skirtų atlyginti žalą, kurią jie sukėlė arba galėtų sukelti, įgyvendinimą“.

               13

               Minėto įstatymo 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „Su atliekų tvarkymu susijusios išlaidos tenka prekės, kurią gaminant tos atliekos susidarė, gamintojui arba atliekų gamintojui.“

               14

               To paties įstatymo 28 straipsnyje nurodyta:
               „(1)   Vietos savivaldybė savo teritorijoje turi užtikrinti:
               <…>

                        2)

                        atskirą naudoto popieriaus, metalo, stiklo, plastiko, tekstilės ir didelių gabaritų (stambiagabaričių) komunalinių atliekų surinkimą;
                        <…>“

               15

               Tvaraus atliekų tvarkymo įstatymo 30 straipsnyje „Viešoji mišrių komunalinių atliekų ir biologiškai skaidžių komunalinių atliekų surinkimo paslauga“ nustatyta:
               „(1)   Viešoji mišrių komunalinių atliekų ir biologiškai skaidžių komunalinių atliekų surinkimo paslauga apima šių atliekų surinkimą iš įvairių paslaugos gavėjų atitinkamoje paslaugų teikimo zonoje naudojant konteinerius, taip pat tokių atliekų gabenimą iki asmens, turinčio teisę jas apdoroti.
               <…>
               (6)   Šio straipsnio 4 dalyje nurodytas paslaugos naudotojas privalo:
               <…>

                        3)

                        padengti komunalinių atliekų tvarkymo išlaidas proporcingai paslaugų teikėjui perduotam atliekų kiekiui.“

               16

               Šio įstatymo 33 straipsnyje numatyta:
               „(1)   Paslaugų teikėjas šio įstatymo 30 straipsnio 1 dalyje nurodytos viešosios paslaugos kainas privalo skaičiuoti laikydamasis sąlygos, kad užtikrinamas principo „teršėjas moka“ taikymas, ekonomiškai gyvybingas paslaugos teikimas, taip pat pagal šio įstatymo nuostatas teikiamos paslaugos sauga, reguliarumas ir kokybė <…>
               (2)   Paslaugų teikėjas šio įstatymo 30 straipsnio 1 dalyje nurodytam viešosios paslaugos gavėjui turi apskaičiuoti mokesčius proporcingai atliekų kiekiui, perduotam per apskaitinį laikotarpį; kaip nurodyta šio įstatymo 30 straipsnio 7 dalyje nurodytame sprendime, šis kiekio kriterijus grindžiamas perduotų atliekų mase arba atliekų konteinerių tūriu ir skaičiumi, kiek kartų šie konteineriai buvo ištuštinti.
               <…>
               (4)   Paslaugų teikėjas į šio įstatymo 30 straipsnio 1 dalyje nurodytos viešosios paslaugos kainą turi įtraukti šias išlaidas: atliekų surinkimo įrangos įsigijimo ir priežiūros išlaidas, atliekų gabenimo išlaidas, atliekų apdorojimo išlaidas ir kitas išlaidas, išvardytas šio įstatymo 29 straipsnio 10 dalyje nurodytame įsakyme.
               <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               17

               Ginčas pagrindinėje byloje susijęs su VG Čistoća reikalavimu, kad Đ. ir L. Vladika apmokėtų su buitinių atliekų tvarkymu laikotarpiu nuo 2013 m. spalio mėn. iki 2014 m. rugsėjo mėn. susijusias sąskaitas, kurių dydis –78,61 Kroatijos kunos (HRK) (maždaug 10,54 EUR) už kiekvieną mėnesį.

               18

               Atsakovai pagrindinėje byloje nesutinka apmokėti sąskaitų faktūrų dalies, atitinkančios išrūšiuotų atliekų surinkimą, neteisėtai į aplinką išmestų atliekų perdirbimą ir šalinimą sąvartyne, taip pat specialų mokestį, skirtą atliekų valdymo įmonės atliktoms kapitalo investicijoms į perdirbimo operacijas finansuoti. Tačiau jie neatsisako apmokėti sąskaitų faktūrų dalies, mokėtinos už faktiškai susidariusių ir išvežtų atliekų išvežimą ir šalinimą sąvartyne.

               19

               Siekdama, kad Đ. ir L. Vladika sumokėtų mokėtinas sumas, VG Čistoća kreipėsi į Općinski sud u Velikoj Gorici (Velika Goricos miesto teismas, Kroatija).

               20

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad atsakovai turi tik 120 litrų dydžio konteinerį ir kad VG Čistoća atsiskaitymo už teikiamas atliekų tvarkymo paslaugas tikslu apskaičiuoja mėnesinį mokestį už atliekų išvežimą pagal naudojamų konteinerių dydį. Taigi ši bendrovė mokestį apskaičiavo pagal ištuštintų konteinerių tūrį, o ne pagal pas atsakovus pagrindinėje byloje faktiškai susidariusių atliekų svorį.

               21

               Tas teismas mano, kad, siekiant užtikrinti lygybės principo laikymąsi, ieškovė pagrindinėje byloje turėtų numatyti surinkimo sistemą, leidžiančią apmokestinti tik pas paslaugos gavėjus faktiškai susidariusias atliekas. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad paslaugos gavėjams turėtų būti duoti specialūs konteineriai, skirti atliekoms, kurioms taikomas specialus surinkimas (popierius, plastikas, mišrios atliekos), surinkti. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad paslaugos gavėjai neturėtų būti įpareigoti mokėti už atliekų šalinimą sąvartyne jas perdirbant. Todėl jam kyla klausimas, ar paslaugos gavėjai turi apmokėti visas eilutes sąskaitose, suformuotose tvarkant komunalines atliekas.

               22

               Šiomis aplinkybėmis Općinski sud u Velikoj Gorici (Velika Goricos apylinkės teismas, Kroatija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Kaip apskaičiuojamas mokestis už buitinių atliekų surinkimą ir išvežimą pagal Sąjungos teisę? Kaip Europos Sąjungos piliečiai apmoka sąskaitas už komunalinių atliekų surinkimą ir išvežimą, t. y. ar už komunalinių atliekų surinkimą ir išvežimą moka pagal tuščių šiukšliadėžių arba konteinerių tūrį, ar pagal surinktų šiukšlių tūrį; be to, ar jie moka kokį nors kitą mokestį?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               23

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2008/98 14 straipsnis ir 15 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama nacionalinės teisės norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurioje numatyta, kad, pirma, atliekų apdorojimo paslaugos gavėjai moka kainą, apskaičiuotą pagal jiems duoto konteinerio tūrį, o ne pagal faktiškai išvežtų atliekų svorį, ir, antra, šie gavėjai moka papildomą mokestį, skirtą surinktų atliekų apdorojimui būtinoms investicijoms finansuoti.

               24

               Pagal Direktyvos 2008/98 14 straipsnį ir principą „teršėjas moka“ atliekų tvarkymo išlaidas turi padengti pirminis atliekų gamintojas arba dabartinis ar ankstesnis atliekų turėtojas. Ši finansinė pareiga tiems turėtojams tenka dėl jų prisidėjimo prie šių atliekų susidarymo (pagal analogiją žr. 2008 m. birželio 24 d. Sprendimo Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, 77 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/08, EU:C:2009:479, 45 punktą).

               25

               Kalbant apie komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo išlaidų finansavimą, kiek tai susiję su paslauga, kuri kolektyviai teikiama visiems „turėtojams“, pažymėtina, kad valstybės narės, remdamosi Direktyvos 2008/98 15 straipsniu, turi užtikrinti, kad iš principo visi šios paslaugos gavėjai, kaip „turėtojai“ pagal šios direktyvos 3 straipsnį, kolektyviai padengtų visas atliekų šalinimo išlaidas (pagal analogiją žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/08, EU:C:2009:479, 46 punktą).

               26

               Dabar galiojančioje Sąjungos teisėje nėra jokio remiantis SESV 192 straipsniu priimto teisės akto, kuris numatytų valstybėms narėms privalomą konkretų komunalinių atliekų šalinimo išlaidų finansavimo metodą, todėl šis finansavimas gali, atitinkamos valstybės narės pasirinkimu, būti užtikrinamas mokesčiu, rinkliava arba bet kuriuo kitu būdu. Tokiomis aplinkybėmis rėmimasis apmokestinimo kriterijais, kurie grindžiami paslaugų gavėjams duoto konteinerio tūriu, atsižvelgiant, be kita ko, į jų užimamo nekilnojamojo turto plotą ir šio turto paskirtį, gali leisti apskaičiuoti šių atliekų šalinimo išlaidas ir paskirstyti jas atskiriems turėtojams, nes šie du parametrai gali daryti tiesioginę įtaką minėtų išlaidų sumai (šiuo klausimu žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/08, EU:C:2009:479, 48 ir 50 punktus).

               27

               Taigi, remiantis dabar galiojančiais Sąjungos teisės aktais, nacionalinės teisės norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo finansavimo tikslais numatanti kainą, apskaičiuojamą remiantis galinčių susidaryti atliekų kiekio įvertinimu, o ne faktiškai susidariusių ir perduotų surinkti atliekų svoriu, negali būti laikoma prieštaraujančia Direktyvos 2008/98 14 straipsniui ir 15 straipsnio 1 daliai (pagal analogiją žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/08, EU:C:2009:479, 51 punktą).

               28

               Taip yra ir dėl papildomo mokesčio, skirto atliekų apdorojimui, įskaitant jų perdirbimą, būtinoms investicijoms finansuoti, nustatymo.

               29

               Pagal Direktyvos 2008/98 15 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi imtis būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekų gamintojai kolektyviai dalyvautų darant investicijas, reikalingas tam, kad būtų pasiekti Direktyvos 2008/98 11 straipsnio 1 dalyje, 14 straipsnyje ir 15 straipsnio 1 dalyje nustatyti tikslai, nes jie prisidėjo prie atliekų susidarymo (pagal analogiją žr. 2008 m. birželio 24 d. Sprendimo Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, 77 punktą ir 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/08, EU:C:2009:479, 46 punktą).

               30

               Nors pagal dabar šioje srityje galiojančius Sąjungos teisės aktus kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi didelę diskreciją nustatyti kainų apskaičiavimo sąlygas, kaip antai atliekų tvarkymo išlaidas ir pagrindinėje byloje nagrinėjamą papildomą mokestį, vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, turi patikrinti, ar prašoma kaina ir šis papildomas mokestis nelems to, kad tam tikriems „turėtojams“ teks išlaidos, akivaizdžiai neproporcingos atliekų, kurias jie gali pagaminti, kiekiui arba pobūdžiui (pagal analogiją žr. 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Futura Immobiliare ir kt., C‑254/08, EU:C:2009:479, 55 ir 56 punktus).

               31

               Tuo tikslu reikia atsižvelgti, be kita ko, į su paslaugos gavėjų užimamo nekilnojamojo turto rūšimi susijusius kriterijus, plotą ir šio turto paskirtį, atliekų „turėtojų“ pajėgumus gaminti atliekas, paslaugos gavėjams duotų konteinerių tūrį ir surinkimo dažnumą, nes šie parametrai gali daryti tiesioginę įtaką atliekų tvarkymo ir šalinimo išlaidų sumai.

               32

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2008/98 14 straipsnis ir 15 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad, remiantis dabar galiojančiais Sąjungos teisės aktais, pagal juos nedraudžiama nacionalinės teisės norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo paslaugai finansuoti numatoma kaina, apskaičiuota remiantis atliekų kiekio, kurį gali sugeneruoti šios paslaugos gavėjai, vertinimu, o ne pagal atliekų, kurias jie faktiškai pagamino ir atidavė surinkti, kiekį, taip pat nedraudžiama tai, kad paslaugos gavėjai kaip atliekų turėtojai moka papildomą mokestį, skirtą atliekų apdorojimui, įskaitant jų perdirbimą, būtinoms investicijoms finansuoti. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, turi patikrinti, ar dėl to tam tikriems „turėtojams“ neteks išlaidų, kurios būtų akivaizdžiai neproporcingos atliekų, kurias jie gali pagaminti, kiekiui arba pobūdžiui. Todėl nacionalinis teismas gali atsižvelgti, be kita ko, į su paslaugos gavėjų užimamo nekilnojamojo turto rūšimi susijusius kriterijus, plotą ir šio turto paskirtį, „turėtojų“ pajėgumus gaminti atliekas, paslaugos gavėjams duotų konteinerių tūrį ir surinkimo dažnumą, nes šie parametrai gali daryti tiesioginę įtaką atliekų tvarkymo išlaidų sumai.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               33

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                     2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/98/EB dėl atliekų ir panaikinančios kai kurias direktyvas 14 straipsnis ir 15 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinami taip, kad, remiantis dabar galiojančiais Sąjungos teisės aktais, pagal juos nedraudžiama nacionalinės teisės norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią komunalinių atliekų tvarkymo ir šalinimo paslaugai finansuoti numatoma kaina, apskaičiuota remiantis šių paslaugos gavėjų generuojamo atliekų kiekio vertinimu, o ne pagal atliekų, kurias jie faktiškai pagamino ir atidavė surinkti, kiekį, taip pat nedraudžiama tai, kad paslaugos gavėjai kaip atliekų turėtojai moka papildomą mokestį, skirtą atliekų apdorojimui, įskaitant jų perdirbimą, būtinoms investicijoms finansuoti. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis jam nurodytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, turi patikrinti, ar dėl to tam tikriems „turėtojams“ neteks išlaidų, kurios būtų akivaizdžiai neproporcingos atliekų, kurias jie gali pagaminti, kiekiui arba pobūdžiui. Todėl nacionalinis teismas gali atsižvelgti, be kita ko, į su paslaugos gavėjų užimamo nekilnojamojo turto rūšimi susijusius kriterijus, šio turto plotą ir paskirtį, „turėtojų“ pajėgumus gaminti atliekas, paslaugos gavėjams duotų konteinerių tūrį ir surinkimo dažnumą, nes šie parametrai gali daryti tiesioginę įtaką atliekų tvarkymo išlaidų sumai.

                     Parašai.

            (
            1
         )	Proceso kalba: kroatų.


title: 2010 m. rugsėjo 9 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Axis AB prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo ETRAX paraiška - Žodinių elementų turintys ankstesni vaizdiniai nacionaliniai prekių ženklai ETRA I+D - Santykinis atmetimo pagrindas - Apeliacijos priimtinumas Apeliacinėje taryboje - Reglamento (EB) Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 dalis ir Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnis (dabar - Reglamento (EB) Nr. 2007/2009 60 straipsnis). # Byla T-70/08.

text:
      Byla T‑70/08
      Axis AB
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ETRAX paraiška – Žodinių elementų ETRA I+D turintys ankstesni vaizdiniai nacionaliniai prekių ženklai – Santykinis atmetimo pagrindas – Apeliacijos priimtinumas Apeliacinėje taryboje – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 dalis ir Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 2007/2009 60 straipsnis)“
      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Apeliacijos terminas ir forma – Pateikimas raštu per du mėnesius – Apeliacijos
            mokestį atitinkančios sumos pervedimas – Savaime nepakankamas veiksmas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 59 straipsnis)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Ieškinio pareiškimas Bendrijos teisme – Tarnybos procesinis vaidmuo
      (Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalis)
      3.      Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Ieškinio pareiškimas Bendrijos teisme – Bendrojo Teismo kompetencija – Apeliacinių
            tarybų sprendimų teisėtumo kontrolė
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 3 dalis)
      1.      Pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 59 straipsnį apeliacija dėl Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių
         ženklams ir pramoniniam dizainui) instancijų sprendimo turi būti paduodama tarnybai raštu per du mėnesius nuo pranešimo apie
         sprendimą dienos.

      Nors pagal šį straipsnį apeliacija laikoma pateikta tik sumokėjus mokestį už ją, vien atitinkamos sumos pervedimas negali
         būti laikomas atitinkančiu minėtame straipsnyje reikalaujamą veiksmą.

      (žr. 22–23 punktus)
      2.      Nors Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta, kad savo atsakyme į ieškinį įstojantis į bylą
         asmuo gali prašyti panaikinti arba pakeisti Apeliacinės tarybos sprendimą tais klausimais, kurie nėra išdėstyti ieškinyje,
         iš šios nuostatos a contrario išplaukia, kad tokių reikalavimų negali pateikti Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).

      (žr. 27 punktą)
      3.      Bendrasis Teismas atlieka Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) instancijų priimtų sprendimų
         teisėtumo kontrolę. Jeigu jis nusprendžia, kad toks jam pareikštame ieškinyje ginčijamas sprendimas yra neteisėtas, privalo
         jį panaikinti. Jis negali atmesti ieškinio pakeisdamas kompetentingos tarnybos instancijos, kuri priėmė ginčijamą aktą, motyvus
         savaisiais.

      (žr. 29 punktą)
BENDROJO TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. rugsėjo 9 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo ETRAX paraiška – Žodinių elementų ETRA I+D turintys ankstesni vaizdiniai nacionaliniai prekių ženklai – Santykinis atmetimo pagrindas – Apeliacijos priimtinumas Apeliacinėje taryboje – Reglamento (EB) Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 dalis ir Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 2007/2009 60 straipsnis)“
      Byloje T‑70/08
      Axis AB, įsteigta Lunde (Švedija), atstovaujama advokato J. Norderyd,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą A. Folliard‑Monguiral,

      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis:
      Etra Investigación y Desarrollo, SA, įsteigta Valensijoje (Ispanija),

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2007 m. lapkričio 27 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 334/2007‑2), susijusio
         su protesto procedūra tarp Etra Investigación y Desarrollo, SA ir Axis AB,

      BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai M. Prek ir V. M. Ciucă (pranešėjas),
      posėdžio sekretorius N. Rosner, administratorius,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2008 m. vasario 12 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Pirmosios instancijos kanceliarijai 2008 m. birželio 9 d.,
      įvykus 2010 m. balandžio 29 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2004 m. lapkričio 12 d. ieškovė Axis AB, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11,
         1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), kuris buvo pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos
         reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių
         ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra žodinis prekių ženklas ETRAX.

      3        Prekės ir paslaugos, kurioms prašoma registracijos, po apribojimo, patvirtinto per procedūrą VRDT, priklauso peržiūrėtos ir
         iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti
         9 ir 42 klasėms.

      4        Bendrijos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2005 m. rugpjūčio 1 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 31/2005.

      5        2005 m. spalio 14 d. Etra Investigacion y Desarrollo, SA, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis), pateikė protestą dėl prašomo
         įregistruoti prekių ženklo šio sprendimo 3 punkte nurodytoms prekėms ir paslaugoms.

      6        Protestas buvo grindžiamas šiais ankstesniais prekių ženklais:

      –        žemiau pavaizduotas vaizdinis Ispanijos prekių ženklas Nr. 2194122, kurio paraiška pateikta 1999 m. lapkričio 5 d. ir kuris
         įregistruotas 1999 m. lapkričio 22 d. 9 klasei priklausančioms prekėms („Moksliniai, jūriniai, geodeziniai, elektriniai, fotografijos,
         kinematografijos, optiniai, svėrimo, matavimo, signalizavimo, tikrinimo (priežiūros), gelbėjimo ir mokymo prietaisai ir aparatai;
         garso ar vaizdo įrašymo, perdavimo ar atkūrimo aparatūra; magnetinės duomenų laikmenos, akustiniai įrašų diskai; prekybos
         automatai ir monetinių aparatų mechanizmai; kasos aparatai, skaičiavimo mašinos, duomenų dorojimo įrenginiai ir kompiuteriai;
         gesintuvai“):

      –        žemiau pavaizduotas vaizdinis Ispanijos prekių ženklas Nr. 2413572, kurio paraiška pateikta 2001 m. liepos 1 d. ir kuris įregistruotas
         2002 m. sausio 8 d. 9 klasei priklausančioms prekėms („Moksliniai, jūriniai, geodeziniai, elektriniai, fotografijos, kinematografijos,
         optiniai, svėrimo, matavimo, signalizavimo, tikrinimo (priežiūros), gelbėjimo ir mokymo prietaisai ir aparatai; garso ar vaizdo
         įrašymo, perdavimo ar atkūrimo aparatūra; magnetinės duomenų laikmenos, akustiniai įrašų diskai; prekybos automatai ir monetinių
         aparatų mechanizmai; kasos aparatai, skaičiavimo mašinos, duomenų dorojimo įrenginiai ir kompiuteriai; gesintuvai“):

      –        žemiau pavaizduotas vaizdinis Ispanijos prekių ženklas Nr. 2413574, kurio paraiška pateikta 2001 m. liepos 9 d. ir kuris įregistruotas
         2002 m. balandžio 22 d. 42 klasei priklausančioms paslaugoms („Inžinierių paslaugos; pramoninės analizės ir pramonės, elektrinių
         ir elektroninių tyrimų paslaugos):

      7        Grindžiant protestą nurodytas pagrindas – galimybė supainioti, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies b punktą (dabar – Reglamento Nr. 2007/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas).

      8        2006 m. gruodžio 11 d. Protestų skyrius atmetė protestą, manydamas, kad žymenų skirtumų pakako pašalinti galimybę supainioti
         ankstesnius prekių ženklus su prašomu įregistruoti prekių ženklu.

      9        Dėl šio Protestų skyriaus sprendimo pateikta apeliacija, kurios data nenurodyta, VRDT gauta 2007 m. vasario 21 d.

      10      2007 m. lapkričio 27 d. (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT antroji apeliacinė taryba apeliaciją patenkino, panaikindama
         Protestų skyriaus sprendimą ir atmesdama registracijos paraišką.

      11      Pirmiausia Apeliacinė taryba išnagrinėjo priimtinumo klausimą ir nusprendė, kad nors pranešimas apie apeliacijos pateikimą,
         kurio data nenurodyta, gautas VRDT 2007 m. vasario 21 d., t. y. pasibaigus terminui pateikti apeliaciją (2007 m. vasario 12 d.),
         apeliacijos mokesčio sumokėjimas banko pavedimu „atitiko pranešimo apie apeliacijos pateikimą priimtinumo tikslais“, kadangi
         pavedimas padarytas laiku, o jame pateikta smulki informacija, reikalaujama pagal 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB)
         Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189), 48 taisyklės 1 dalį.

       Šalių reikalavimai
      12      Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      13      VRDT Bendrojo Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      14      Posėdyje Bendrajam Teismui pateikus klausimą VRDT nurodė reikalaujanti arba atmesti ieškinį dėl esmės, arba pakeisti ginčijamą
         sprendimą, remiantis faksimilės perdavimo ataskaita, kurią atsiuntė kita procedūros Apeliacinėje taryboje šalis.

       Dėl teisės
      15      Savo ieškiniui pagrįsti ieškovė iš esmės nurodo du pagrindus, pagrįstus atitinkamai Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 ir
         2 dalių bei Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

      16      Pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąjį ieškinio pagrindą, pagrįstą Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 ir 2 dalių pažeidimu.

       Šalių argumentai
      17      Ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą pažeidus Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 ir 2 dalis. Pirmiausia ji nurodo, kad Apeliacinė
         taryba klaidingai nusprendė, jog ieškinys buvo priimtinas pagal Reglamento Nr. 2686/95 49 taisyklės 1 dalį, nors apeliacijos
         mokesčio sumokėjimo banko pavedimu išrašas yra ispanų kalba, priešingai nei numatyta Reglamento Nr. 2868/95 48 taisyklės 2 dalyje,
         kur įtvirtinta, jog pranešimas apie apeliacijos pateikimą paduodamas procesinių veiksmų kalba, kuria tas ginčijamas sprendimas
         buvo priimtas, šiuo atveju – anglų.

      18      VRDT pripažįsta, jog Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 ir 2 dalis. Tačiau VRDT tvirtina, jog
         pagal vieną iš Europos Sąjungos teisės principų Apeliacinės tarybos padarytos klaidos nepakanka ginčijamo sprendimo panaikinimui
         pateisinti, nes „proceso pažeidimas“ negalėjo turėti „esminės įtakos“ apeliacijos priimtinumui Apeliacinėje taryboje.

      19      VRDT teigimu, apeliacija Apeliacinėje taryboje buvo priimtina remiantis tuo, kad protestą teikianti šalis 2007 m. vasario
         21 d. pateikė faksimilės perdavimo ataskaitą, patvirtinančią, kad pranešimas apie apeliacijos pateikimą, visiškai tenkinantis
         Reglamento Nr. 2868/95 48 taisyklėje išvardytus reikalavimus, buvo atsiųsta tų pačių metų vasario 8 d. Nors VRDT nerado šios
         faksimilės gavimo įrodymų, remiantis teismo praktika (2005 m. balandžio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Success‑Marketing prieš VRDT – Chipita (PAN & CO), T‑380/02 ir T‑128/03, Rink. p. II‑1233) dokumento gavimo data gali būti nustatoma pagal faksimilės perdavimo ataskaitą.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      20      Pirmiausia reikia išnagrinėti Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 dalies pažeidimu grįstą kaltinimą.

      21      Pagal Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 dalį, jeigu apeliacija, be kita ko, neatitinka Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnyje
         (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 60 straipsnis) nustatytų taisyklių, Apeliacinė taryba ją atmeta kaip nepriimtiną, jei iki
         tame pačiame straipsnyje numatyto termino pabaigos, t. y. per du mėnesius nuo pranešimo apie ginčijamą sprendimą dienos, šie
         trūkumai nebuvo ištaisyti.

      22      Pagal Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnį apeliacija VRDT turi būti paduodama raštu per du mėnesius nuo pranešimo apie sprendimą
         dienos ir ji laikoma paduota tik po to, kai sumokamas apeliacijos mokestis.

      23      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš teismo praktikos matyti, jog nors pagal Reglamento Nr. 40/94 59 straipsnį apeliacija
         laikoma pateikta tik sumokėjus mokestį už ją, vien atitinkamos sumos pervedimas negali būti laikomas atitinkančiu minėtame
         straipsnyje reikalaujamą veiksmą (2005 m. gegužės 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Solo Italia prieš VRDT – Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Rink. p. II‑1881, 58 punktas).

      24      Šiuo atveju Apeliacinė taryba nusprendė, kad nors pranešimas apie apeliacijos pateikimą, kurio data nenurodyta, gautas VRDT
         2007 m. vasario 21 d., t. y. pasibaigus terminui pateikti apeliaciją (2007 m. vasario 12 d.), apeliacijos mokesčio sumokėjimas
         banko pavedimu „atitiko pranešimo apie apeliacijos pateikimą priimtinumo tikslais“, kadangi pavedimas padarytas laiku, o jame
         buvo smulki informacija, reikalaujama pagal Reglamento Nr. 2868/95 48 taisyklės 1 dalį.

      25      Todėl Apeliacinė taryba pažeidė sąlygą dėl pranešimo apie apeliacijos pateikimą, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94
         59 straipsnį, išaiškintą minėtoje teismo praktikoje, vadinasi, pažeidė ir Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 1 dalį.

      26      Dėl VRDT tvirtinimo, jog ši Apeliacinės tarybos klaida turi būti laikoma pažeidimu, dėl kurio ginčijamas sprendimas neturi
         būti panaikintas, nes jo nesant sprendimo turinys nebūtų kitoks, reikia pažymėti, jog atsakyme į ieškinį VRDT tiesiog reikalavo
         atmesti ieškovės ieškinį. Ir tik per teismo posėdį ji pareiškė prašanti Bendrojo Teismo arba atmesti ieškinį, arba pakeisti
         ginčijamą sprendimą, remiantis faksimilės perdavimo ataskaita, kurią atsiuntė kita procedūros Apeliacinėje taryboje šalis.

      27      Jeigu šis pareiškimas turi būti laikomas reikalavimu pakeisti sprendimą, pirmą kartą pateiktu teismo posėdyje, šis reikalavimas,
         net nepaisant to, kad jis pateiktas galbūt praleidus terminą, turi būti atmestas kaip nepriimtinas. Iš tiesų, nors Bendrojo
         Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta, kad „savo atsakyme į ieškinį <...> įstojantis į bylą asmuo
         <...> gali prašyti panaikinti arba pakeisti Apeliacinės tarybos sprendimą tais klausimais, kurie nėra išdėstyti ieškinyje,
         ir pateikti pagrindus, kurių nėra ieškinyje“, iš šios nuostatos a contrario išplaukia, kad tokių reikalavimų negali pateikti VRDT (2004 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vedial prieš VRDT, C‑106/03 P, Rink. p. I‑9573, 34 punktas).

      28      Kadangi šiuo reikalavimu VRDT prašo Bendrojo Teismo atmesti ieškinį, vadinasi, patvirtinti ginčijamą sprendimą, kartu pakeičiant
         jo motyvus savaisiais, šis argumentas taip pat nėra priimtinas.

      29      Iš tikrųjų reikia priminti, kad Bendrasis Teismas atlieka VRDT instancijų priimtų sprendimų teisėtumo kontrolę. Jeigu jis
         nusprendžia, kad toks jam pareikštame ieškinyje ginčijamas sprendimas yra neteisėtas, privalo jį panaikinti. Jis negali atmesti
         ieškinio pakeisdamas kompetentingos VRDT instancijos, kuri priėmė ginčijamą aktą, motyvus savaisiais (2009 m. kovo 25 d. Pirmosios
         instancijos teismo sprendimo Kaul prieš VRDT – Bayer (ARCOL), T‑402/07, Rink. p. II‑737, 49 punktas).

      30      Šioje byloje jau buvo pažymėta, kad Apeliacinės tarybos reikalavimas dėl apeliacijos, kurią ji turėjo nagrinėti, išimtinai
         buvo pagrįstas banko pavedimo išrašu, kurį ji prilygino pranešimui apie apeliacijos pateikimą. Taip pat buvo pažymėta, kad
         tokioje Apeliacinės tarybos ginčijamame sprendime padarytoje išvadoje yra teisės klaida (žr. šio sprendimo 25 punktą).

      31      Tačiau Apeliacinė taryba visiškai nesirėmė faksimilės perdavimo ataskaita, kurią savo argumentuose nurodė VRDT. Ginčijamo
         sprendimo 9 punkte Apeliacinė taryba tiesiog pažymėjo:

      „Protestą pateikusi šalis tvirtina, kad apeliacija buvo pateikta 2007 m. vasario 8 d., t. y. iki galutinės datos, ir savo
         argumentui pagrįsti pateikia faksimilės perdavimo ataskaitą. Tačiau VRDT nerado šio dokumento, kuris neva turėjo būti gautas
         nurodytą dieną, įrodymų.“

      32      Tokiomis aplinkybėmis ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas. Prireikus Apeliacinė taryba turi įvertinti, ar ir kiek
         tas dokumentas, kurį savo argumentuose nurodė VRDT, gali turėti įtakos protestą pateikusios šalies jai pateiktos apeliacijos
         priimtinumui.

      33      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patenkinti ieškovės pateiktą pirmąjį ieškinio pagrindą ir juo remiantis panaikinti
         ginčijamą sprendimą, nesant reikalo nagrinėti kaltinimo, pagrįsto Reglamento Nr. 2868/95 49 taisyklės 2 dalies pažeidimu, nei antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      34      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi VRDT pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2007 m. lapkričio 27 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios
            apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 334/2007‑2), susijusį su protesto procedūra tarp Etra Investigación y Desarrollo, SA ir Axis AB.
      2.      VRDT padengia savo ir Axis patirtas bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Prek

                Ciucă

         Paskelbta 2010 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.