title: 2010 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG prieš "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Direktyva 2005/29/EB - Nesąžininga komercinė veikla - Nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis iš principo draudžiama komercinė veikla, prekių ar paslaugų įsigijimą siejanti su vartotojams siūlomais priedais.#Byla C-540/08.

text:
      Byla C‑540/08
      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      prieš
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH
      (Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 2005/29/EB – Nesąžininga komercinė veikla – Nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis iš principo draudžiama komercinė veikla, prekių ar paslaugų įsigijimą siejanti su
         vartotojams siūlomais priedais“

      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Nesąžininga įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu – Direktyva 2005/29
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29)
      2.        Teisės aktų derinimas – Nesąžininga įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu – Direktyva 2005/29
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29 5 straipsnio 2 dalies a ir b punktai)
      1.        Direktyva 2005/29 dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje turi būti aiškinama taip,
         kad ji draudžia nacionalinės teisės nuostatą, kurioje numatomas bendras pardavimo su priedais draudimas ir kuria siekiama
         ne tik apsaugoti vartotojus, bet ir kitų tikslų.

      Direktyva 2005/29 visiškai suderinamos normos, susijusios su nesąžininga įmonių komercine veikla vartotojų atžvilgiu, ir jos
         I priede nustatytas išsamus sąrašas, kurį sudaro 31 komercinės veiklos rūšis, pagal šios direktyvos 5 straipsnio 5 dalį laikoma
         nesąžininga bet kuriomis aplinkybėmis veikla. Todėl, kaip aiškiai nurodyta aptariamos direktyvos 17 konstatuojamojoje dalyje,
         tik šią komercinę veiklą galima laikyti nesąžininga, nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo pagal direktyvos 5–9 straipsnių
         nuostatas. Direktyvos I priede nenumatyta veikla, kurią sudaro priedų, susijusių su prekių ar paslaugų pirkimu, siūlymas.
         Todėl tokia veikla neturėtų būti uždrausta apskritai, o tik atlikus specialią analizę, leidžiančią nustatyti nesąžiningą veiklos
         pobūdį.

      (žr. 27, 34, 35, 41 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Su laikraščio pirkimu susijusi galimybė dalyvauti loterijoje, kurioje galima laimėti prizą, nėra nesąžininga komercinė veikla,
         kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2005/29 dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje
         5 straipsnio 2 dalį, vien todėl, kad ši galimybė dalyvauti lošime bent atitinkamai vartotojų daliai yra lemiamas motyvas nusipirkti
         šį laikraštį.

      (žr. 47 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. lapkričio 9 d.(*)

      „Direktyva 2005/29/EB – Nesąžininga komercinė veikla – Nacionalinės teisės nuostatos, kuriomis iš principo draudžiama komercinė veikla, prekių ar paslaugų įsigijimą siejanti su
         vartotojams siūlomais priedais“

      Byloje C‑540/08
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) 2008 m. lapkričio 18 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. gruodžio 4 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      prieš
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano (pranešėjas), J.N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot
         ir A. Arabadjiev, teisėjai E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, P. Lindh ir T. von Danwitz,

      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. sausio 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG, atstovaujamos advokatų S. Korn ir G. Korn,
      –        „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH, atstovaujamos advokato P. Zöchbauer ir vadovo W. Zekert,

      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer ir A. Posch,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Möller bei S. Unzeitig,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos F. Erlbacher ir W. Wils,
      susipažinęs su 2010 m. kovo 24 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB
         dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB,
         Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB)
         Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 1489, p. 22, toliau – direktyva) 3 straipsnio 1 dalies ir
         5 straipsnio 2 ir 5 dalių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas ginče tarp Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (toliau – Mediaprint) ir spaudos įmonės „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH dėl atsakovės pagrindinėje byloje pardavimo su priedais teisėtumo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Direktyvos 6, 8, 9 ir 17 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „6) Ši direktyva suderina valstybių narių įstatymus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, įskaitant nesąžiningą reklamą, tiesiogiai
         pažeidžiančią vartotojų ekonominius interesus, ir tuo pačiu netiesiogiai – teisėtų konkurentų ekonominius interesus. Pagal
         proporcingumo principą ši direktyva saugo vartotojus nuo esminių nesąžiningos komercinės veiklos pasekmių, bet pripažįsta,
         kad kai kuriais atvejais jos poveikis vartotojams gali būti nereikšmingas. Ji netaikoma ir neturi poveikio nacionaliniams
         įstatymams dėl nesąžiningos komercinės veiklos, pažeidžiančios tik konkurentų ekonominius interesus arba susijusios tik su
         prekybininkų sandoriais; visapusiškai atsižvelgiant į subsidiarumo principą, valstybės narės, jeigu jos taip nusprendžia,
         turi teisę ir toliau reglamentuoti tokią veiklą nepažeisdamos Bendrijos teisės. <...>

      <...>
      8) Ši direktyva tiesiogiai gina vartotojo ekonominius interesus nuo nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu.
         <...>

      9) Ši direktyva nepažeidžia asmenų, nukentėjusių nuo nesąžiningos komercinės veiklos, teisės reikšti individualius reikalavimus.
         Ji taip pat nepažeidžia Bendrijos ir nacionalinės sutarčių teisės bei intelektinės nuosavybės teisės taisyklių, taisyklių,
         susijusių su sveikatos ir produktų saugos aspektais, įsisteigimo sąlygomis ir leidimų išdavimo tvarka, įskaitant tas taisykles,
         kurios pagal Bendrijos teisę yra susijusios su lošimų veikla, taip pat Bendrijos konkurencijos taisyklėmis bei jas įgyvendinančiomis
         nacionalinėmis nuostatomis. Taigi valstybės narės galės sveikatos apsaugos ir vartotojų saugumo sumetimais palikti galioti
         arba įvesti komercinės veiklos apribojimus ir draudimus savo teritorijoje, pavyzdžiui, dėl alkoholio, tabako arba vaistų,
         nepriklausomai nuo to, kur įsikūręs prekybininkas. <...>

      <...>
      17) Siekiant didesnio teisinio tikrumo, pageidautina, kad būtų apibrėžta tokia komercinė veikla, kuri yra nesąžininga bet
         kuriomis aplinkybėmis. Todėl I priede pateikiamas išsamus visos tokios veiklos sąrašas. Tai yra vienintelė komercinė veikla,
         kurią galima laikyti nesąžininga nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo, kaip numato šios direktyvos 5–9 straipsnio nuostatos.
         Sąrašą galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“

      4        Direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:

      „Šios direktyvos tikslas yra padėti tinkamai veikti vidaus rinkai ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį suderinant valstybių
         narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams.“

      5        Direktyvos 2 straipsnio d punkte numatyta:

      „Šioje direktyvoje:
      <...>
      d)      „įmonių komercinė veikla vartotojų atžvilgiu“ (toliau – komercinė veikla) – bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas,
         elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu,
         pardavimu arba tiekimu vartotojams.“

      6        Pagal direktyvos 3 straipsnį:

      „1.      Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje,
         prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.

      2.      Ši direktyva nepažeidžia sutarčių teisės, ypač taisyklių dėl sutarties galiojimo, sudarymo arba padarinių.
      3.      Ši direktyva nepažeidžia Bendrijos arba nacionalinių taisyklių, susijusių su sveikatos ir produktų saugos klausimais.
      <...>“
      7        Direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:

      „Valstybės narės dėl šia direktyva derinamai sričiai priskiriamų priežasčių neapriboja nei laisvės teikti paslaugas, nei laisvo
         prekių judėjimo.“

      8        Direktyvos 5 straipsnyje „Nesąžiningos komercinės veiklos draudimas“ numatyta:

      „1.      Nesąžininga komercinė veikla draudžiama.
      2.      Komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu:
      a)      prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams
      ir
      b)      iš esmės iškreipia arba gali iš esmės iškreipti vidutinio vartotojo, kurį produktas pasiekia arba kuriam yra skirtas, arba,
         kai komercinė veikla nukreipta į tam tikrą vartotojų grupę, vidutinio grupės nario ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu.

      <...>
      4.      Visų pirma nesąžininga komercinė veikla yra ta, kuri:
      a)      yra klaidinanti, kaip nurodyta šios direktyvos 6 ir 7 straipsnyje,
      ar
      b)      yra agresyvi, kaip nurodyta šios direktyvos 8 ir 9 straipsnyje.
      5.      Tokios komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, sąrašas pateikiamas I priede. Tas pats sąrašas
         galioja visose valstybėse narėse ir jį galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“

       Nacionalinė teisė
      9        1984 m. Austrijos federalinio kovos su nesąžininga konkurencija įstatymo (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984, BGBl. I, 448/1984, toliau – UWG) 9a straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „1.      Bet kurio asmens, kuris vykdydamas veiklą ir konkurencijos tikslais:
      1)      visuomenės informavimo ar kitomis plačiai visuomenei skirtomis priemonėmis skelbia, kad jis vartotojams kartu su prekėmis
         ar paslaugomis suteiks nemokamos naudos (priedus), ar siūlo, skelbia ar suteikia vartotojams nemokamą naudą kartu su periodiniais
         leidiniais; arba

      2)      kartu su prekėmis ir paslaugomis įmonėms siūlo, skelbia ar suteikia naudą (priedus);
      atžvilgiu gali būti priimtas teismo draudimas atlikti tam tikrus veiksmus arba pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo. Tai
         taikytina ir tuo atveju, kai naudos neatlygintinumas paslėptas bendroje prekių ar paslaugų kainoje, tariamoje naudos kainoje
         ar kitu būdu.

      2.      1 dalis netaikoma, jei nauda yra:
      1)      įprastai su preke naudojamas priedas arba paprastai suteikiama papildoma paslauga;
      2)      pavyzdžiai;
      3)      reklamos objektai, kurie turi aiškią ilgalaikę paskirtį besireklamuojančioje įmonėje;
      4)      nedidelės vertės nauda (priedai) arba smulkūs nedidelės vertės objektai su sąlyga, kad pastarieji nebus kolekcijos, kurios
         vertė viršija atskirai suteiktų objektų verčių sumą, dalis;

      5)      nustatyta pinigų suma ar suma, kuri gali būti apskaičiuota nustatytu būdu, kuri nėra pridėta prie prekės;
      6)      tų pačių prekių nustatytas kiekis arba kiekis, kurį galima apskaičiuoti dalimis;
      7)      informacijos ar konsultacijų teikimas ar
      8)      teisė dalyvauti loterijoje (reklaminis žaidimas), kurio individualaus dalyvio bilieto vertė (apskaičiuojama pagal bendrą žaidimo
         prizų vertę, palyginti su išplatintų bilietų skaičiumi) neviršija 0,36 euro, o bendra žaidimo prizų vertė neviršija 21 600 euro;
         tai taikoma tik nuosaviems dalyvių bilietams. 8 punktas netaikomas su periodiniais leidiniais susijusiai naudai.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      10      Nuo 2007 m. lapkričio 25 d. iki gruodžio 6 d. dienraštis „Österreich“, priklausantis atsakovei pagrindinėje byloje, organizavo
         „Metų futbolininko“ rinkimus ir kvietė visuomenę dalyvauti loterijoje internetu ar užpildant dienraštyje esantį balsavimo
         biuletenį. Dalyvavimas šioje loterijoje suteikė galimybę laimėti vakarienę su išrinktu futbolininku.

      11      Nusprendusi, kad galimybė laimėti, priklausanti nuo laikraščio įsigijimo, yra neteisėtas priedas UWG 9a straipsnio 1 dalies
         1 punkto prasme, Mediaprint prašė Handelsgericht Wien (Vienos komercinių bylų teismas) nurodyti atsakovei pagrindinėje byloje nutraukti tokią praktiką. Nors šis teismas patenkino
         šį prašymą, Oberlandesgericht Wien (Vienos aukštesnysis teismas), išnagrinėjęs apeliacinį skundą, nusprendė priešingai, t. y. kad draudimas parduoti su priedais
         gali būti taikomas tik jei skelbiamas laimėjimas galėtų paskatinti visuomenę nusipirkti laikraštį. Tačiau, apeliacinio teismo
         teigimu, toks „viliojimo efektas“ šiuo atveju nenustatytas, būtent dėl aplinkybės, jog visuomenė galėjo dalyvauti loterijoje
         ir internetu.

      12      Mediaprint pateikė specialų kasacinį skundą dėl šio sprendimo Oberster Gerichtshof. Šis teismas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pirmiausia pabrėžė, kad UWG 9a straipsnio 1 dalies 1 punkte
         numatomas bendras parduodamų dienraščių su priedais draudimas, kuriuo siekiama ir apsaugoti vartotojus, ir išlaikyti veiksmingą
         konkurenciją. Tai pabrėžęs, jis svarsto, ar direktyva, kurios tikslas, atvirkščiai, yra vartotojų apsauga ir kuri reglamentuoja
         tik santykius tarp vartotojų ir įmonių, draudžia tokią nuostatą.

      13      Oberster Gerichtshof, manydamas, kad sprendimas priklauso nuo direktyvos išaiškinimo, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo
         Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar (direktyvos) 3 straipsnio 1 dalis ir 5 straipsnio 5 dalis arba kitos šios direktyvos nuostatos draudžia nacionalinę nuostatą,
         pagal kurią, neatsižvelgiant į baigtinį išimčių sąrašą, neleistina periodiniuose spaudos leidiniuose skelbti, siūlyti ar suteikti
         nemokamus priedus ar juos platinti su kitomis prekėmis ar paslaugomis be pareigos kiekvienu konkrečiu atveju nustatyti tokios
         komercinės veiklos klaidinantį, agresyvų ar kitokį nesąžiningą pobūdį, net jei ši nuostata skirta ne tik apsaugoti vartotojus,
         bet ir kitiems tikslams, nepatenkantiems į minėtos direktyvos materialią taikymo sritį, pavyzdžiui, spaudos įvairovei ar silpnesnių
         konkurentų apsaugai užtikrinti?

      2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą bus teigiamas, ar nusipirkus laikraštį atsiradusi galimybė dalyvauti loterijoje yra nesąžininga
         komercinė veikla (direktyvos) 5 straipsnio 2 dalies prasme jau vien todėl, kad ši galimybė bent daliai asmenų, kuriems skirtas
         pasiūlymas, yra ne vienintelis, bet lemiamas motyvas nusipirkti laikraštį?“

      14      2009 m. liepos 27 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu raštu Austrijos vyriausybė, remdamasi Teisingumo Teismo procedūros
         reglamento 44 straipsnio 3 dalies antra pastraipa, prašė, kad bylą nagrinėtų didžioji kolegija.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      15      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyva turi būti aiškinama
         taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės nuostatą, kurioje numatomas bendras pardavimo su priedais draudimas ir kuria siekiama
         ne tik apsaugoti vartotojus, bet ir kitų tikslų, pavyzdžiui, išsaugoti spaudos įvairovę ir apsaugoti silpnesnius konkurentus.

      16      Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, pirmiausia reikia nustatyti, ar draudimo pagrindinėje byloje objektais esančios parduodamos
         prekės su priedais yra komercinė veikla direktyvos 2 straipsnio d punkto prasme ir dėl to jai taikomos šios direktyvos nuostatos.

      17      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad direktyvos 2 straipsnio d punkte vartojant ypač plačią formuluotę komercinė veikla apibrėžta
         kaip „bet kuris prekybininko atliekamas veiksmas, neveikimas, elgesys arba pareiškimas, komercinis pranešimas, įskaitant reklamą
         ir prekybą, tiesiogiai susijęs su produkto pirkimo skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams“.

      18      Tačiau tokia reklaminė akcija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, siejanti nemokamą vartotojo dalyvavimą loterijoje
         su prekių ar paslaugų įsigijimu, aiškiai patenka į ūkio subjekto komercinės strategijos sritį ir ja tiesiogiai siekiama skatinti
         bei vykdyti šio subjekto atliekamą pardavimą. Iš to matyti, kad ji yra komercinė veikla Direktyvos 2005/29 2 straipsnio d punkto
         prasme ir dėl to patenka į šios direktyvos taikymo sritį (žr. minėto 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, 37 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      19      Šia išvada neturėtų leisti suabejoti Mediaprint, taip pat Austrijos ir Belgijos vyriausybių pateiktos pastabos, pagal kurias pagrindinėje byloje aptariamas pardavimo skatinimas
         nebuvo numatytas direktyvoje, nes jis aiškiai buvo Komisijos pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (COM (2001) 546
         galutinis), kuris pakeistas pasiūlymu (COM(2002) 585, galutinis), dalykas. Šiuo klausimu iš esmės pakanka konstatuoti, kad
         vien remiantis šia aplinkybe, be kita ko, atsižvelgiant į tai, kad minėtas pasiūlymas buvo atsiimtas 2006 m. ir dėl to reglamentas
         nebuvo priimtas, negalima atmesti galimybės, jog tokia veikla, esant dabartinei Sąjungos teisės padėčiai, gali būti nesąžininga
         komercinė veikla šios direktyvos prasme ir priklausyti jos taikymo sričiai (minėto Sprendimo Plus Warenhandelsgesellschaft 33 punktas).

      20      Tai nustačius dar reikia išnagrinėti, ar nacionalinės teisės nuostata, kaip antai UWG 9a straipsnio 1 dalies 1 punktas, gali
         patekti į direktyvos taikymo sritį, nepaisant aplinkybės, kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         kad jos tikslas platesnis nei direktyvos, nes ja numatoma ne tik vartotojų apsauga, bet ir kiti tikslai.

      21      Šiuo klausimu reikia priminti, kaip pabrėžta šio sprendimo 17 punkte, kad direktyva išsiskiria labai plačia materialine taikymo
         sritimi, apimančia bet kurią komercinę veiklą, tiesiogiai susijusią su produkto skatinimu, pardavimu arba tiekimu vartotojams.
         Taigi, kaip matyti iš šios direktyvos 6 konstatuojamosios dalies, į šią taikymo sritį nepatenka tik nacionaliniai įstatymai
         dėl nesąžiningos komercinės veiklos, pažeidžiančios „tik“ konkurentų ekonominius interesus arba susijusios tik su prekybininkų
         sandoriais.

      22      Tačiau aišku, kad pagrindinėje byloje aptariamos nacionalinės nuostatos atvejis toks nėra.

      23      Iš tiesų, kaip teigė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pakankamai akivaizdu, kad UWG 9a straipsnio 1 dalies
         1 punktu siekiama apsaugoti vartotojus, o ne tik konkurentus ir kitus rinkos dalyvius.

      24      Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad UWG, kuris yra nacionalinis kovos su nesąžininga konkurencija įstatymas, pakeistas 2007 m.
         gruodžio 13 d. įstatymu (BGBl. I, 79/2007), nepakeitus 9a straipsnio, būtent tam, kad direktyva būtų perkelta Austrijoje. Todėl nacionalinis įstatymų leidėjas
         nusprendė, kad šis įstatymas galėjo užtikrinti vidaus teisės suderinamumą su direktyva ir leido, kaip numatyta jos 8 konstatuojamojoje
         dalyje, tiesiogiai ginti „vartotojo ekonominius interesus nuo nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu“
         ir užtikrinti, kaip numatyta jos 1 straipsnyje, „aukštą vartotojų apsaugos lygį“.

      25      Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad per posėdį Austrijos vyriausybė teigė, jog pagrindinėje byloje aptariama nacionalinė
         nuostata nepatenka į direktyvos taikymo sritį, nes iš esmės ja siekiama išsaugoti spaudos įvairovę Austrijoje. Taip ji nukrypo
         nuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo šios direktyvos tikslų vertinimo, kuris matyti iš šio sprendimo
         12 ir 20 punktų.

      26      Tačiau net manant, kad pagrindinėje byloje aptariama nacionaline nuostata iš esmės siekiama išsaugoti spaudos įvairovę Austrijoje,
         svarbu pastebėti, kad tarp direktyvos 6 ir 9 konstatuojamosiose dalyse bei 3 straipsnyje nustatytų nuo direktyvos taikymo
         srities nukrypti leidžiančių nuostatų nėra valstybių narių galimybės toliau taikyti ar nustatyti naujas priemones savo teritorijoje,
         kurių tikslas ar poveikis yra kvalifikuoti komercinę veiklą kaip nesąžiningą, siekiant išsaugoti spaudos įvairovę.

      27      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad direktyva visiškai suderinamos normos, susijusios su nesąžininga įmonių komercine veikla
         vartotojų atžvilgiu.

      28      Todėl Austrijos vyriausybė neturėtų teisėtai tvirtinti, kad UWG 9astraipsnio 1 dalies 1 punktas nepatenka į direktyvos taikymo
         sritį, nes jame iš esmės numatomi tikslai išsaugoti spaudos įvairovę.

      29      Tai nustačius reikia patikrinti, ar direktyva neleidžiama drausti pardavimą su priedais, koks numatytas UWG 9a straipsnio
         1 dalies 1 punkte.

      30      Šiuo klausimu pirmiausia svarbu priminti, kad direktyva visiškai suderina normas, susijusias su nesąžininga įmonių komercine
         veikla vartotojų atžvilgiu, todėl, kaip aiškiai nurodoma jos 4 straipsnyje, valstybės narės negali nustatyti griežtesnių negu
         direktyvoje nustatytų priemonių, net siekdamos užtikrinti didesnį vartotojų apsaugos lygį (minėto Sprendimo Plus Warenhandelsgesellschaft 41 punktas ir nurodyta teismų praktika).

      31      Taip pat reikia pažymėti, kad direktyvos 5 straipsnyje, kuriame įtvirtinamas nesąžiningos komercinės veiklos draudimas, nustatomi
         kriterijai, kuriais remiantis apibrėžiamas toks nesąžiningas pobūdis.

      32      Taigi pagal šio straipsnio 2 dalį komercinė veikla yra nesąžininga, jeigu ji prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams
         ir iš esmės iškreipia arba gali iškreipti vidutinio vartotojo ekonominį elgesį siūlomo produkto atžvilgiu.

      33      Be to, direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje apibrėžiamos dvi aiškios nesąžiningos komercinės veiklos kategorijos, t. y. „klaidinanti
         veikla“ ir „agresyvi veikla“, kurios atitinka specialius atitinkamai direktyvos 6 ir 7 bei 8 ir 9 straipsniuose nustatytus
         kriterijus.

      34      Galiausiai direktyvos I priede taip pat nustatytas išsamus sąrašas, kurį sudaro 31 komercinės veiklos rūšis, pagal šios direktyvos
         5 straipsnio 5 dalį laikoma nesąžininga „bet kuriomis aplinkybėmis“ veikla. Todėl, kaip aiškiai nurodyta aptariamos direktyvos
         17 konstatuojamojoje dalyje, tik šią komercinę veiklą galima laikyti nesąžininga, nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo
         pagal direktyvos 5–9 straipsnių nuostatas.

      35      Kalbant apie pagrindinėje byloje aptariamą įstatymą, aišku, kad direktyvos I priede nenumatyta veikla, kurią sudaro priedų,
         susijusių su prekių ar paslaugų pirkimu, siūlymas. Todėl tokia veikla neturėtų būti uždrausta apskritai; tai įmanoma tik atlikus
         specialią analizę, leidžiančią nustatyti nesąžiningą veiklos pobūdį.

      36      Tačiau reikia konstatuoti, kad UWG 9a straipsnio 1 dalies 1 punktu draudžiamas bet koks komercinis sandoris, prekių ar paslaugų
         įsigijimą siejantis su priedų siūlymu. Kitaip tariant, tokia komercinės veiklos rūšis yra uždrausta apskritai, ir nėra būtina,
         atsižvelgiant į faktines kiekvieno atvejo aplinkybes, nustatyti, ar atitinkamas komercinis sandoris yra „nesąžiningo“ pobūdžio,
         atsižvelgiant į direktyvos 5–9 straipsniuose įtvirtintus kriterijus.

      37      Be to, toks nacionalinis reguliavimas, kuriame numatomos griežtesnės priemonės nei direktyvoje, prieštarauja direktyvos 4 straipsnio
         turiniui, kuriame aiškiai įtvirtintas draudimas valstybėms narėms palikti galioti arba priimti griežtesnes nacionalines nuostatas,
         net jeigu jomis siekiama užtikrinti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį.

      38      Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad toks komercinių pasiūlymų, siejančių prekių ar paslaugų įsigijimą su priedais, draudimas,
         kokį numato nacionalinės teisės aktai pagrindinėje byloje, prieštarauja direktyvai.

      39      Aplinkybė, kad UWG 9a straipsnio 2 dalyje numatytos kelios šių pardavimo su priedais draudimų išimtys, neturėtų leisti suabejoti
         šia išvada.

      40      Iš tikrųjų, kaip jau nusprendė Teisingumo Teismas, net jeigu šios išimtys gali apriboti nesąžiningos komercinės veiklos, kurią
         sudaro priedų siūlymo susiejimas su prekių ar paslaugų pirkimu, draudimo apimtį, dėl ribojančio pobūdžio ir dėl to, kad nustatyta
         iš anksto, jos vis tiek negalima pakeisti būtina kiekvieno atvejo faktinių aplinkybių analize, ar komercinė veikla yra „nesąžininga“,
         atsižvelgiant į direktyvos 5–9 straipsniuose išvardytus kriterijus, jei tai yra – kaip pagrindinėje byloje – direktyvos I priede
         nenurodyta komercinė veikla (žr. minėto Sprendimo Plus Warenhandelsgesellschaft 53 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      41      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog direktyva turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia
         nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai aptariamą pagrindinėje byloje, kurioje numatomas bendras pardavimo su priedais draudimas
         ir kuria siekiama ne tik apsaugoti vartotojus, bet ir kitų tikslų.

       Dėl antrojo klausimo
      42      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas,
         ar pardavimas su priedais turi būti laikomas nesąžininga komercine veikla direktyvos 5 straipsnio 2 dalies prasme vien todėl,
         kad bent jau atitinkamos visuomenės daliai galimybė laimėti yra lemiamas motyvas nusipirkti pagrindinę prekę.

      43      Kaip buvo priminta šio sprendimo 35 punkte, jei komercinė veikla, susijusi su direktyvos taikymo sritimi, nenurodyta šios
         direktyvos I priede, ji negali būti laikoma nesąžininga ir todėl draudžiama, nebent atliekama speciali analizė pagal direktyvos
         5–9 straipsniuose nustatytus kriterijus.

      44      Tačiau aplinkybė, kad galimybė dalyvauti loterijoje bent jau atitinkamos visuomenės daliai yra lemiamas motyvas nusipirkti
         laikraštį, yra vienas iš elementų, į kuriuos gali atsižvelgti nacionalinis teismas atlikdamas tokią analizę.

      45      Iš tiesų atlikęs tokią analizę nacionalinis teismas gali nuspręsti, kad aptariama komercinė veikla iš esmės iškreipia arba
         gali iškreipti vartotojo ekonominį elgesį direktyvos 5 straipsnio 2 dalies b punkto prasme.

      46      Tačiau jokiu būdu ši aplinkybė savaime neleidžia nuspręsti, kad pardavimas su priedu yra nesąžininga komercinė veikla remiantis
         direktyva. Šiuo tikslu taip pat reikia patikrinti, ar aptariama veikla prieštarauja profesinio atidumo reikalavimams direktyvos
         5 straipsnio 2 dalies a punkto prasme.

      47      Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad galimybė dalyvauti loterijoje, kurioje galima laimėti prizą,
         susijusi su laikraščio pirkimu, nėra nesąžininga komercinė veikla direktyvos 5 straipsnio 2 dalies prasme vien todėl, kad
         ši galimybė dalyvauti lošime bent atitinkamai vartotojų daliai yra lemiamas motyvas nusipirkti šį laikraštį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų
            atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB,
            98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“)
            turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės nuostatą, kaip antai aptariama pagrindinėje byloje, kurioje
            numatomas bendras pardavimo su priedais draudimas ir kuria siekiama ne tik apsaugoti vartotojus, bet ir kitų tikslų.
      2.      Galimybė dalyvauti loterijoje, kurioje galima laimėti prizą, susijusi su laikraščio pirkimu, nėra nesąžininga komercinė veikla
            Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 2 dalies prasme vien todėl, kad ši galimybė dalyvauti lošime bent atitinkamai vartotojų daliai
            yra lemiamas motyvas nusipirkti šį laikraštį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2000 m. birželio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Roman Angonese prieš Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretore di Bolzano - Italija. # Laisvas asmenų judėjimas. # Byla C-281/98.


1994 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Fiskano AB prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla C-135/92.


1989 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Salvatore Grimaldi prieš Fonds des maladies professionnelles. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Socialinė politika. # Byla C-322/88.


title: 2014 m. rugsėjo 4 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#eco cosmetics GmbH & Co. kg ir Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH prieš Virginie Laetitia Barbara Dupuy ir Tetyana Bonchyk.#Amtsgericht Wedding prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 1896/2006 – Europos mokėjimo įsakymo procedūra – Netinkamas įteikimas – Pasekmės – Vykdytinu paskelbtas Europos mokėjimo įsakymas – Prieštaravimas – Peržiūra išimtiniais atvejais – Terminai.#Sujungtos bylos C-119/13 ir C-120/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Sujungtose bylose C‑119/13 ir C‑120/13
            dėl Amtsgericht Wedding  (Vokietija) atitinkamai 2013 m. sausio 7 d. ir vasario 5 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo 2013 m. kovo 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose
            eco cosmetics GmbH & Co. KG
            prieš
            Virginie Laetitia Barbara Dupuy  (C‑119/13),
            ir
            Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH
            prieš
            Tetyana Bonchyk (C‑120/13)
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (pranešėja) ir E. Jarašiūnas,
            generalinis advokatas Y. Bot,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – V. L. B. Dupuy, atstovaujamos Rechtsanwältin  M. Stawska-Höbel,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Kemper,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos F. Dedousi ir M. Skorila,
            – Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato L. D’Ascia,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir B. Eggers,
            susipažinęs su 2014 m. balandžio 9 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį

            Sprendimo motyvai
            Sprendimą
            1. Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1896/2006, nustatančio Europos mokėjimo įsakymo procedūrą (OL L 399, p. 1), išaiškinimo.
            2. Šie prašymai pateikti nagrinėjant, pirma, eco cosmetics GmbH & Co. KG  (toliau – eco cosmetics ), kurios buveinė yra Vokietijoje, ir V. L. B. Dupuy, gyvenančios Prancūzijoje, ir, antra, Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH , kurio buveinė yra Austrijoje, ir T. Bonchyk, gyvenančios Vokietijoje, ginčus dėl Europos mokėjimo įsakymo procedūros.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Reglamento Nr. 1896/2006 13, 19 ir 23–25 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
            „(13)	Prašyme išduoti Europos mokėjimo įsakymą ieškovui turėtų būti privaloma pateikti informaciją, kurios pakaktų reikalavimui aiškiai apibrėžti ir pagrįsti, kad atsakovas galėtų priimti gerai apsvarstytą sprendimą pareikšti prieštaravimą dėl reikalavimo ar jo neginčyti.
            < ... >
            (19) Dėl valstybių narių civilinio proceso taisyklių, ypač reglamentuojančių dokumentų įteikimą, skirtumų būtina konkrečiai ir išsamiai apibrėžti minimalius reikalavimus, kurie turėtų būti taikomi Europos mokėjimo įsakymo procedūroje. Visų pirma, laikantis tų reikalavimų, jokie teisine fikcija grindžiami būdai neturėtų būti laikomi pakankamais Europos mokėjimo įsakymui įteikti.
            < ... >
            (23) Atsakovas gali pateikti savo prieštaravimą naudodamas standartinę formą, nustatytą šiame reglamente. Tačiau teismai turėtų atsižvelgti į bet kuria kita rašytine forma pateiktą prieštaravimą, jei jis yra aiškiai suformuluotas.
            (24) Nustatytu laiku atsakovui pateikus prieštaravimą Europos mokėjimo įsakymo procedūra turėtų būti nutraukta ir byla automatiškai turėtų būti perduodama nagrinėti bendra tvarka, jei ieškovas aiškiai nenurodė tokiu atveju nutraukti procesą. Šio reglamento taikymo tikslais įprasto civilinio proceso [bendros civilinio proceso tvarkos] sąvoka nebūtinai turėtų būti aiškinama pagal nacionalinę teisę.
            (25) Pasibaigus terminui, per kurį turėjo būti pateiktas prieštaravimas, tam tikrais išimtiniais atvejais atsakovas turėtų turėti teisę kreiptis dėl Europos mokėjimo įsakymo peržiūros. Peržiūra išimtiniais atvejais neturėtų reikšti, kad atsakovui suteikiama antra galimybė paprieštarauti reikalavimui. Peržiūros procedūros metu reikalavimo esmė neturi būti svarstoma daugiau nei to reikia atsakovo nurodytų išimtinių aplinkybių pagrindu [pagrįstumas turėtų būti vertinamas tik remiantis argumentais, išplaukiančiais iš atsakovo nurodytų išimtinių aplinkybių]. Kitos išimtinės aplinkybės galėtų apimti atvejus, kai Europos mokėjimo įsakymas buvo pagrįstas prašymo formoje pateikta neteisinga informacija.“
            4. Pagal šio reglamento 27 konstatuojamąją dalį „ < ... > Europos mokėjimo įsakymo vykdymo procedūrą ir toliau turėtų reglamentuoti nacionalinės teisės aktai“.
            5. Reglamento Nr. 1896/2006 1 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta:
            „Šio reglamento tikslas:
            a) supaprastinti, pagreitinti tarptautinio pobūdžio bylų dėl neginčytinų piniginių reikalavimų procesą bei sumažinti jo išlaidas nustatant Europos mokėjimo įsakymo procedūrą.“
            6. Šio reglamento 6 straipsnio „Jurisdikcija“ 1 dalyje numatyta:
            „Taikant šį reglamentą, jurisdikcija nustatoma pagal atitinkamas Bendrijos teisės normas, visų pirma pagal [2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos] Reglamentą (EB) Nr. 44/2001 [dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42)].“
            7. Reglamento Nr. 1896/2006 12 straipsnio 3 ir 5 dalys suformuluotos taip:
            „3. Europos mokėjimo įsakyme atsakovui pranešama apie šias galimybes:
            a) sumokėti ieškovui įsakyme nurodytą sumą
            arba
            b) paprieštarauti įsakymui pateikiant kilmės teismui prieštaravimo pareiškimą, kuris išsiunčiamas per 30 dienų nuo įsakymo įteikimo jam.
            < ... >
            5. Teismas užtikrina, kad įsakymas būtų įteiktas atsakovui pagal nacionalinės teisės aktus, tokiu būdu, kuris atitinka 13, 14 ir 15 straipsniuose nustatytus minimalius reikalavimus.“
            8. Reglamento Nr. 1896/2006 13 straipsnyje „Dokumento įteikimas atsakovui patvirtinant jo gavimą“ nustatyta:
            „Europos mokėjimo įsakymas atsakovui gali būti įteikiamas pagal valstybės, kurioje bus įteikiama, nacionalinės teisės aktus, vienu iš šių būdų:
            a) įteikiant asmeniškai, kai atsakovas gavimą patvirtina, įskaitant gavimo datą, ir pasirašo;
            b) įteikiant asmeniškai, kai šį įteikimą patvirtina dokumentą įteikusio kompetentingo asmens pasirašytas dokumentas, patvirtinantis, kad atsakovas gavo dokumentą arba be jokio teisinio pagrindo atsisakė jį priimti, ir kuriame įrašoma įteikimo data;
            c) įteikiant paštu, kai atsakovas gavimą patvirtinančiame dokumente įrašo gavimo datą, jį pasirašo ir grąžina;
            d) įteikiant elektroninėmis priemonėmis, pavyzdžiui, faksu arba elektroniniu paštu, kai atsakovas gavimą patvirtinančiame dokumente įrašo gavimo datą, jį pasirašo ir grąžina.“
            9. Šio reglamento 14 straipsnio „Dokumento įteikimas be atsakovo patvirtinimo apie jo gavimą“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
            „1. Europos mokėjimo įsakymas atsakovui taip pat gali būti įteikiamas pagal valstybės, kurioje bus [turi būti] įteikiama, nacionalinės teisės aktus vienu iš šių būdų:
            a) atsakovo adresu asmeniškai įteikiant asmenims, gyvenantiems tame pačiame namų ūkyje, kaip ir atsakovas, arba jame dirbantiems;
            b) kai atsakovas yra savarankiškai dirbantis asmuo arba juridinis asmuo: atsakovo verslo patalpose asmeniškai įteikiant jo įdarbintiems asmenims;
            c) įsakymą paliekant atsakovo pašto dėžutėje;
            d) įsakymą paliekant pašte arba kompetentingoje valdžios institucijoje ir į atsakovo pašto dėžutę įdedant rašytinį pranešimą apie įsakymo palikimą, jei rašytiniame pranešime aiškiai nurodomas teisminis dokumento pobūdis arba pranešimo teisinis poveikis, t. y. tai, kad jis prilygsta įsakymo įteikimui ir pradedamas skaičiuoti nustatytų terminų laikas;
            e) įteikiant paštu be patvirtinimo pagal 3 dalį, kai atsakovo adresas yra kilmės valstybėje narėje;
            f) elektroninėmis priemonėmis, kai automatiškai patvirtinamas pristatymas, jei atsakovas iš anksto aiškiai sutiko su šiuo įteikimo būdu.
            2. Šiame reglamente įteikimas pagal 1 dalies nuostatas yra neleistinas, jei atsakovo adresas tiksliai nežinomas.“
            10. To paties reglamento 15 straipsnis „Įteikimas atstovui“ suformuluotas taip:
            „Įteikti pagal 13 ar 14 straipsnius taip pat galima ir atsakovo atstovui.“
            11. Pagal Reglamento Nr. 1896/2006 16 straipsnį:
            „1. Atsakovas gali kilmės teismui pateikti prieštaravimo dėl Europos mokėjimo įsakymo pareiškimą, naudodamas VI priede pateiktą F standartinę formą, kuri pateikiama jam kartu su Europos mokėjimo įsakymu.
            2. Prieštaravimo pareiškimas išsiunčiamas per 30 dienų nuo įsakymo įteikimo atsakovui.
            3. Prieštaravimo pareiškime atsakovas nurodo, kad jis ginčija reikalavimą, ir neprivalo šiuo tikslu pateikti priežasčių.
            < ... > “
            12. Šio reglamento 17 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Jei prieštaravimo pareiškimas pateikiamas per 16 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą, teismo procesas [procedūra] tęsiamas [tęsiama] kilmės valstybės narės kompetentinguose teismuose laikantis įprasto civilinio proceso taisyklių [bendros civilinio proceso tvarkos], išskyrus atvejus, kai ieškovas aiškiai nurodo tuo atveju nutraukti teismo procesą [procedūrą].
            < ... > “
            13. To paties reglamento 18 straipsnyje „Vykdytinumas“ numatyta:
            1. Jei per 16 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą, atsižvelgiant į laiką, kurio reikia, kad pareiškimas pasiektų gavėją, prieštaravimo pareiškimas nepateikiamas kilmės teisme, kilmės teismas nedelsdamas paskelbia Europos mokėjimo įsakymą vykdytinu naudodamas VII priede pateiktą G standartinę formą. Teismas patikrina įteikimo datą.
            2. Nepažeidžiant 1 dalies, formalius vykdytinumo reikalavimus reglamentuoja kilmės valstybės narės teisės aktai.
            3. Teismas vykdytiną Europos mokėjimo įsakymą siunčia ieškovui.“
            14. Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnyje „Peržiūra išimtiniais atvejais“ nustatyta:
            „1. Pasibaigus 16 straipsnio 2 dalyje nustatytam terminui atsakovas turi teisę prašyti peržiūrėti Europos mokėjimo įsakymą kilmės valstybės narės kompetentingame teisme, jei:
            a) i)	mokėjimo įsakymas įteiktas vienu iš 14 straipsnyje numatytų būdų
             ir
             ii) ne dėl atsakovo kaltės dokumentas nebuvo įteiktas laiku, nesuteikiant jam galimybės pasiruošti gynybai
             arba
            b) atsakovas negalėjo paprieštarauti reikalavimui dėl force majeure  arba dėl ypatingų aplinkybių ne dėl savo kaltės,
            su sąlyga, kad abiem atvejais jis veikia nedelsdamas.
            2. Pasibaigus 16 straipsnio 2 dalyje nustatytam terminui atsakovas taip pat turi teisę prašyti, kad kilmės valstybės narės kompetentingas teismas peržiūrėtų Europos mokėjimo įsakymą, jei mokėjimo įsakymas buvo išduotas akivaizdžiai neteisingai, atsižvelgiant į šiame reglamente nustatytus reikalavimus arba dėl kitų išimtinių aplinkybių.
            3. Jei teismas atmeta atsakovo prašymą dėl to, kad netaikomas nė vienas 1 ir 2 dalyje nurodytas peržiūros pagrindas, Europos mokėjimo įsakymas lieka galioti.
            Jei teismas nusprendžia, kad peržiūra yra pagrįsta dėl vienos iš 1 ir 2 dalyse nustatytų priežasčių, Europos mokėjimo įsakymas netenka galios.“
            15. Šio reglamento 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Nepažeidžiant šio reglamento nuostatų, vykdymo procedūros atliekamos vadovaujantis vykdančiosios valstybės narės teisės aktais.
            Vykdytinas Europos mokėjimo įsakymas vykdomas tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir vykdytinas sprendimas, priimtas vykdančiojoje valstybėje narėje.“
            16. To paties reglamento 26 straipsnis „Ryšys su nacionaline proceso teise“ suformuluotas taip:
            „Visus procesinius klausimus, kurie šiame reglamente konkrečiai nenagrinėjami, reglamentuoja nacionalinės teisės aktai.“
            Vokietijos teisė
            17. Pagal Vokietijos teisę mokėjimo įsakymo procedūra reglamentuojama Civilinio proceso kodekse ( Zivilprozessordnung ).
            Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
            Byla C‑119/13
            18. Eco cosmetics , pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą Prancūzijoje gyvenančiai V. L. B. Dupuy.
            19. 2010 m. kovo 22 d. Amtsgericht Wedding (Wedding apylinkės teismas) pagal Reglamento Nr. 1896/2006 12 straipsnį patenkino šį prašymą ir išdavė pageidaujamą Europos mokėjimo įsakymą, paskui išsiuntė jį tarptautiniu registruotu laišku (su gavimo patvirtinimo forma). Remiantis šia forma, 2010 m. kovo 31 d. šis įsakymas buvo įteiktas eco cosmetics  nurodytu adresu. Kitos su įteikimu susijusios detalės gavimo patvirtinimo formoje nenurodytos.
            20. 2010 m. gegužės 20 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paskelbė minėtą įsakymą vykdytinu.
            21. 2010 m. liepos 28 d. advokato raštu V. L. B. Dupuy užginčijo nagrinėjamą mokėjimo įsakymą. 2010 m. rugpjūčio 5 d. rašte prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė, kad prieštaravimas pareikštas pavėluotai ir kad šioje proceso stadijoje galima tik pateikti prašymą dėl peržiūros pagal Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnį.
            22. Po dviejų mėnesių 2010 m. spalio 7 d. laišku V. L. B. Dupuy pateikė prašymą dėl peržiūros, bet detaliau savo nuomonės neišsakė. Prašymo dėl peržiūros motyvus ji išdėstė po šešių mėnesių 2011 m. balandžio 13 d. pateiktame advokato rašte.
            23. V. L. B. Dupuy visų pirma tvirtina, kad išduotas Europos mokėjimo įsakymas jai apskritai nebuvo įteiktas. Ji nurodo, kad iš eco cosmetics  nurodytu adresu esančio buto išsikraustė 2009 m. spalio mėn. ir kad apie mokėjimo įsakymą sužinojo tik 2010 m. liepos 23 d. iš savo banko.
            Byla C‑120/13
            24. Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH , pagal Austrijos teisę įsteigtas bankas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė prašymą išduoti Europos mokėjimo įsakymą Vokietijoje gyvenančiai T. Bonchyk.
            25. 2010 m. rugsėjo 2 d. Amtsgericht Wedding išdavė pageidaujamą Europos mokėjimo įsakymą ir du kartus išsiuntė jį paštu šio banko nurodytu adresu, tačiau įsakymo įteikti nepavyko.
            26. Vėliau šis bankas nurodė naują adresą, kuriuo nagrinėjamas Europos mokėjimo įsakymas buvo įteiktas, t. y. 2011 m. vasario 1 d. įmestas į pašto dėžutę.
            27. 2011 m. kovo 10 d. Amtsgericht Wedding paskelbė šį mokėjimo įsakymą vykdytinu.
            28. 2011 m. birželio 1 d. faksu T. Bonchyk užginčijo jai išduotą Europos mokėjimo įsakymą. Ji tvirtino, kad apie šio įsakymo egzistavimą sužinojo tik atsitiktinai ir kad tuo adresu, kuriuo jis įteiktas, nebegyvena nuo 2009 m.
            29. 2011 m. birželio 17 d. rašte Amtsgericht Wedding nurodė T. Bonchyk, kad jos prieštaravimas pareikštas pavėluotai ir kad šioje proceso stadijoje galima tik pateikti prašymą dėl peržiūros pagal Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnį. 2011 m. birželio 24 d. advokato raštu suinteresuotasis asmuo pateikė prašymą dėl peržiūros.
            30. Šiomis aplinkybėmis Amtsgericht Wedding nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus, bylose C‑119/13 ir C‑120/13 suformuluotus vienodai, išskyrus antrąjį prejudicinį klausimą, kuris pateikiamas tik byloje C‑119/13:
            „1. Ar < ... > Reglamentą < ... > Nr. 1896/2006 < ... > reikia aiškinti taip, kad atsakovas gali pateikti prašymą peržiūrėti Europos mokėjimo įsakymą teisme ir tuo atveju, kai mokėjimo įsakymas jam neįteiktas arba įteiktas netinkamai? Ar tokiu atveju galima atitinkamai remtis Reglamento Nr. 1986/2006 20 straipsnio 1 arba 2 dalimi?
            2. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas:
            Ar tuo atveju, kai mokėjimo įsakymas atsakovui neįteiktas arba įteiktas netinkamai, pateikdamas prašymą dėl peržiūros atsakovas turi laikytis terminų? Ar tokiu atveju reikia remtis Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnio 3 dalimi?
            3. Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas:
            Kokių procesinių pasekmių atsiranda, jei prašymas dėl peržiūros patenkinamas? Ar tokiu atveju galima atitinkamai remtis Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnio 3 dalimi arba 17 straipsnio 1 dalimi?“
            31. 2013 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑119/13 ir C‑120/13 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo klausimo
            32. Visų pirma primintina, kad pagal nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą, įtvirtintą SESV 267 straipsnyje, pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam išspręsti nagrinėjamą bylą. Tokiu atveju prireikus Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (Sprendimo Worten , C‑342/12, EU:C:2013:355, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            33. Todėl, net jei pateiktuose klausimuose dėl išaiškinimo formaliai nurodytas tik Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnis, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti visapusišką Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris galėtų būti naudingas sprendimui pagrindinėse bylose priimti. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymų priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus teisės klausimus, atsižvelgdamas į bylų dalyką (Sprendimo Worten , EU:C:2013:355, 31 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            34. Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismo turimos bylų medžiagos matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neatmeta galimybės pagrindinių bylų aplinkybėmis taikyti Reglamento Nr. 1896/2006 16 ir 17 straipsniuose numatytą prieštaravimo procedūrą. Be to, Graikijos ir Italijos vyriausybės šias nuostatas laiko vienintelėmis taikytinomis pagrindinių bylų aplinkybėmis.
            35. Šio reglamento 18 ir 19 straipsnių išaiškinimas pagrindinėse bylose taip pat svarbus, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Europos mokėjimo įsakymus paskelbė vykdytinais.
            36. Tokiomis aplinkybėmis, siekiant naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia performuluoti pirmąjį klausimą taip, kad juo iš esmės siekiama sužinoti, ar Reglamentą Nr. 1896/2006 reikia aiškinti taip, kad jo 16–20 straipsniuose nurodytos procedūros taikomos tais atvejais, kai paaiškėja, kad mokėjimo įsakymas nebuvo įteiktas laikantis to reglamento 13–15 straipsniuose nustatytų minimalių reikalavimų.
            37. Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, jog iš Reglamento Nr. 1896/2006 12 straipsnio 5 dalies ir 13–15 straipsnių matyti, kad šiame reglamente nurodytas įsakymas turi būti įteiktas vienu iš minėtuose 13–15 straipsniuose nurodytų būdų, atitinkančių šiame reglamente nustatytus minimalius reikalavimus. Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 36–41 punktuose, nesilaikant šių minimalių reikalavimų, būtų pažeista Reglamentu Nr. 1896/2006 siekiamų tikslų užtikrinti, viena, greitumą ir veiksmingumą ir, kita, teisės į gynybą paisymą, pusiausvyra.
            38. Pirma, kiek tai susiję su galimybe taikyti Reglamento Nr. 1896/2006 16 ir 17 straipsniuose numatytą prieštaravimo procedūrą, pažymėtina, kad, kaip įtvirtinta šio reglamento 24 konstatuojamojoje dalyje, prieštaravimas yra įprasta priemonė, dėl kurios nutraukiama Europos mokėjimo įsakymo procedūra ir byla automatiškai perduodama nagrinėti bendra civilinio proceso tvarka.
            39. Nuo to momento, kai reikalavimai, dėl kurių išduotas Europos mokėjimo įsakymas, užginčijami pateikiant prieštaravimą, Reglamente Nr. 1896/2006 įtvirtinta specialioji procedūra nebetaikoma, nes, remiantis šio reglamento 1 straipsnio 1 dalies a punktu, jo tikslas yra tik „supaprastinti, pagreitinti tarptautinio pobūdžio bylų dėl neginčytinų piniginių reikalavimų procesą bei sumažinti jo išlaidas“.
            40. Šiuo klausimu primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1896/2006 16 straipsnį atsakovas gali kilmės teismui pateikti prieštaravimo dėl Europos mokėjimo įsakymo pareiškimą, naudodamas F standartinę formą, kuri pateikiama jam kartu su Europos mokėjimo įsakymo E standartine forma. Prieštaravimo pareiškimas išsiunčiamas per 30 dienų nuo įsakymo įteikimo atsakovui.
            41. Tačiau jei Europos mokėjimo įsakymas neįteikiamas laikantis Reglamento Nr. 1896/2006 13–15 straipsniuose nustatytų minimalių reikalavimų, atsakovas negauna šio sprendimo 40 punkte minėtų formų, taigi nėra tinkamai informuojamas apie dėl jo išduoto Europos mokėjimo įsakymo egzistavimą ir jo pagrindą. Tokiu atveju atsakovas nebūtinai turi visą naudingą informaciją, kad galėtų nuspręsti, ar pateikti prieštaravimą dėl šio įsakymo.
            42. Tokia situacija nesuderinama su teise į gynybą, nes Reglamento Nr. 1896/2006 16 ir 17 straipsniuose numatytos prieštaravimo procedūros negalima taikyti tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėse bylose.
            43. Antra, pažymėtina, kad tuo atveju, kai įteikimas neatitinka Reglamento Nr. 1896/2006 13–15 straipsniuose nustatytų minimalių reikalavimų, šio reglamento 16 straipsnio 2 dalyje nurodytas prieštaravimo pateikimo terminas nepradedamas skaičiuoti, taigi nuo šio termino pasibaigimo priklausančios procedūros, tokios kaip šio reglamento 18 straipsnyje nurodytas paskelbimas vykdytinu arba jo 20 straipsnyje nurodytas prašymas dėl peržiūros, net jei jos jau pradėtos, yra neteisėtos.
            44. Konkrečiau kalbant apie peržiūros procedūrą, primintina, kad ji, kaip nurodyta pačiame Reglamento Nr. 1896/2006 20 straipsnio pavadinime, galima tik „išimtiniais atvejais“, kurių baigtinis sąrašas pateiktas tame straipsnyje, o neįteikimas tarp šių išimtinių atvejų nenurodytas.
            45. Bet kuriuo atveju primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1896/2006 26 straipsnį visus procesinius klausimus, kurie šiame reglamente konkrečiai nenagrinėjami, „reglamentuoja nacionalinės teisės aktai“, taigi tokiu atveju šis reglamentas pagal analogiją netaikomas.
            46. Nagrinėjamu atveju Reglamente Nr. 1896/2006 nenumatyta, kokiomis teisių gynimo priemonėmis gali naudotis atsakovas, kai tik paskelbus Europos mokėjimo įsakymą vykdytinu paaiškėja, kad šis įsakymas nebuvo įteiktas laikantis šio reglamento 13–15 straipsniuose nustatytų minimalių reikalavimų.
            47. Taigi tokiu atveju šie procesiniai klausimai reglamentuojami nacionalinės teisės aktuose, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1896/2006 26 straipsnyje.
            48. Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad, kaip minėta šio sprendimo 43 punkte, tuomet, kai Europos mokėjimo įsakymas nebuvo įteiktas laikantis Reglamento Nr. 1896/2006 13–15 straipsniuose nustatytų minimalių reikalavimų, jam negali būti taikoma vykdymo procedūra, numatyta šio reglamento 18 straipsnyje. Darytina išvada, kad tokio mokėjimo įsakymo paskelbimas vykdytinu laikytinas neteisėtu.
            49. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog Reglamentą Nr. 1896/2006 reikia aiškinti taip, kad jo 16–20 straipsniuose nurodytos procedūros netaikomos tais atvejais, kai paaiškėja, kad Europos mokėjimo įsakymas nebuvo įteiktas laikantis to reglamento 13–15 straipsniuose nustatytų minimalių reikalavimų. Kai šis pažeidimas išaiškėja tik po to, kai Europos mokėjimo įsakymas paskelbiamas vykdytinu, atsakovas turi turėti galimybę pranešti apie pažeidimą ir, jei pažeidimas tinkamai įrodomas, paskelbimas vykdytinu turi būti pripažįstamas neteisėtu.
            Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
            50. Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti nereikia.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            51. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1896/2006, nustatantį Europos mokėjimo įsakymo procedūrą, reikia aiškinti taip, kad jo 16–20 straipsniuose nurodytos procedūros netaikomos tais atvejais, kai paaiškėja, kad Europos mokėjimo įsakymas nebuvo įteiktas laikantis to paties reglamento 13–15 straipsniuose nustatytų minimalių reikalavimų.
            Kai šis pažeidimas išaiškėja tik po to, kai Europos mokėjimo įsakymas paskelbiamas vykdytinu, atsakovas turi turėti galimybę pranešti apie pažeidimą ir, jei pažeidimas tinkamai įrodomas, paskelbimas vykdytinu turi būti pripažįstamas neteisėtu.


title: 2009 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Asturcom Telecomunicaciones SL prieš Cristina Rodríguez Nogueira.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Ispanija.#Direktyva 93/13/EEB - Su vartotojais sudarytos sutartys - Nesąžininga arbitražinė išlyga - Negaliojimas - Res judicata galią įgijęs arbitražo sprendimas - Priverstinis vykdymas - Nacionalinio teismo, į kurį kreiptasi dėl sprendimo vykdymo, kompetencija savo iniciatyva nurodyti nesąžiningos arbitražinės išlygos negaliojimą - Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai.#Byla C-40/08.

text:
      Byla C‑40/08
      Asturcom Telecomunicaciones SL
      prieš
      Cristina Rodríguez Nogueira
      (Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 93/13/EEB – Su vartotojais sudarytos sutartys – Nesąžininga arbitražinė išlyga – Negaliojimas – Res judicata galią įgijęs arbitražo sprendimas – Priverstinis vykdymas – Nacionalinio teismo, į kurį kreiptasi dėl sprendimo vykdymo, kompetencija savo iniciatyva iškelti nesąžiningos arbitražinės
         išlygos negaliojimo klausimą – Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai“

      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – Direktyva 93/13
      (Tarybos direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis)
      Direktyva 93/13 dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais turi būti aiškinama taip, kad nacionalinis teismas, nagrinėjantis
         ieškinį dėl res judicata galią įgijusio arbitražo sprendimo, priimto vartotojui nedalyvaujant, priverstinio vykdymo, privalo, kai jis turi šiuo atžvilgiu
         būtiną teisinę ir faktinę informaciją, savo iniciatyva įvertinti vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytoje sutartyje esančios
         arbitražinės išlygos nesąžiningą pobūdį, jeigu pagal nacionalines procesines normas jis gali atlikti tokį vertinimą nagrinėdamas
         panašius vidaus teise grindžiamus ieškinius. Jei taip yra, šis teismas turi nustatyti visas dėl to pagal nacionalinę teisę
         kylančias pasekmes, kad užtikrintų, jog ši išlyga šiam vartotojui nebus privaloma.

      Tokio vertinimo tikslais reikia nurodyti, kad atsižvelgiant į viešojo intereso, kuriuo grindžiama Direktyva 93/13 užtikrinama
         vartotojų apsauga, pobūdį ir svarbą, jos 6 straipsnis turi būti laikomas lygiaverčiu nacionalinėms normoms, kurios vidaus
         teisės sistemoje priskiriamos imperatyvių normų kategorijai.

      (žr. 52 ir 59 punktus bei rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 6 d.(*)

      „Direktyva 93/13/EEB – Su vartotojais sudarytos sutartys – Nesąžininga arbitražinė išlyga – Negaliojimas – Res judicata galią įgijęs arbitražo sprendimas – Priverstinis vykdymas – Nacionalinio teismo, į kurį kreiptasi dėl sprendimo vykdymo, kompetencija savo iniciatyva iškelti nesąžiningos arbitražinės
         išlygos negaliojimo klausimą – Lygiavertiškumo ir veiksmingumo principai“

      Byloje C‑40/08
      dėl Juzgado de Primera Instancia de Bilbao      n° 4 (Ispanija) 2008 m. sausio 29 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. vasario 5 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Asturcom Telecomunicaciones SL
      prieš
      Cristina Rodríguez Nogueira
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Tizzano (pranešėjas), E. Levits ir J.‑J. Kasel,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Asturcom Telecomunicaciones SL, atstovaujamos advokatų P. Calderón Plaza ir P. García Ibaceta,

      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. López‑Medel Bascones,
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos K. Veres, R. Somssich ir Z. Fehér,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils ir R. Vidal Puig,
      susipažinęs su 2009 m. gegužės 14 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas susijęs su 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95,
         p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ieškinį dėl arbitražo sprendimo, kuris tapo galutinis, priverstinio vykdymo, bendrovės
         Asturcom Telecomunicaciones S.L. (toliau – Asturcom) pareikštą C. Rodríguez Nogueira, kuriuo reikalaujama, kad ši sumokėtų pagal jų sudarytą mobiliojo ryšio abonentinę sutartį
         įsiskolintas sumas.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju
         taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma
         tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“

      4        Pagal šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalį:

      „Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios
         kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“

      5        Tos pačios direktyvos priede pateikiamas orientacinis sąlygų, kurios gali būti pripažintos nesąžiningomis, sąrašas. Tarp jų
         šio priedo 1 dalies q punkte nurodomos sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas „panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti
         ieškinį arba naudotis bet kuria kita teisinės apsaugos priemone, ypač reikalaujant, kad vartotojas ginčus pavestų spręsti
         išskirtinai arbitražui, kuriam nėra taikomos teisinės nuostatos, nederamai apriboti jo turimus įrodymus arba skirti jam įrodinėjimo
         pareigą, kuri pagal taikytinus teisės aktus turėtų tekti kitai sutarties šaliai.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Ispanijos teisėje vartotojų apsauga nuo nesąžiningų sąlygų iš pradžių buvo užtikrinama 1984 m. liepos 19 d. Bendruoju įstatymu
         Nr. 26/1984 dėl vartotojų ir naudotojų apsaugos (Ley General Nr. 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios, BOE,
         Nr. 176, 1984 m. liepos 24 d., toliau – Įstatymas Nr. 26/1984).

      7        Įstatymas Nr. 26/1984 iš dalies buvo pakeistas 1998 m. balandžio 13 d. Įstatymu Nr. 7/1998 dėl sutarčių bendrųjų sąlygų (Ley
         7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación, BOE, Nr. 89, 1998 m. balandžio 14 d., toliau – Įstatymas Nr. 7/1998),
         kuriuo į vidaus teisę perkelta direktyva.

      8        Įstatymu Nr. 7/1998, be kita ko, į Įstatymą Nr. 26/1984 įtrauktas 10a straipsnis, kurio 1 dalyje numatyta, kad „nesąžiningomis
         sąlygomis laikomos visos nuostatos, dėl kurių nebuvo atskirai derėtasi ir dėl kurių pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą atsiranda
         reikšmingas iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų neatitikimas vartotojo nenaudai. Bet kuriuo atveju nesąžiningomis
         sąlygomis laikomos šio įstatymo pirmojoje papildomoje nuostatoje išvardytos sąlygos. <...>.“

      9        Įstatymo Nr. 7/1998 8 straipsnyje numatyta:

      „1.      Niekinėmis laikomos bendrosios sąlygos, kurios sutarties šalies nenaudai pažeidžia įstatymo ar bet kurios kitos imperatyvios
         ar draudžiamosios normos nuostatas, nebent šiose normose numatytos kitokios pasekmės pažeidimo atveju.“

      2.      Konkrečiai kalbant, negalioja į su vartotojais sudarytas sutartis įtrauktos nesąžiningos bendrosios sąlygos, apibrėžtos Įstatymo
         Nr. 26/1984 10a straipsnyje ir pirmojoje papildomoje nuostatoje <...>“

      10      Klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms arbitražo procesas buvo reglamentuojamas 2003 m. gruodžio 23 d. Arbitražo įstatymu
         Nr. 60/2003 (Ley 60/2003 de Arbitraje, BOE Nr.309, 2003 m. gruodžio 26 d., toliau – Įstatymas 60/2003).

      11      Įstatymo 60/2003 8 straipsnio 4 ir 5 dalyse buvo nustatyta:

      „4.      Tos vietos, kur buvo priimtas arbitražo sprendimas, pirmosios instancijos teismas turi teisę priimti sprendimą dėl jo priverstinio
         vykdymo pagal Civilinio proceso kodekso 545 straipsnio 2 dalį <...>.

      5. Ieškinys dėl arbitražo sprendimo panaikinimo pateikiamas tos vietos, kur jis buvo paskelbtas, Audiencia Provincial.“

      12      Įstatymo 60/2003 22 straipsnio 1 ir 2 dalyse buvo numatyta:

      1. Arbitrai turi teisę patys priimti sprendimą dėl jų kompetencijos nagrinėti ginčą, įskaitant dėl prieštaravimų, susijusių
         su arbitražinio susitarimo buvimu ir galiojimu, arba bet kokio kito prieštaravimo, kuris, jei būtų priimtas, trukdytų ginčo
         nagrinėjimui iš esmės. Šiuo atžvilgiu sutartyje esantis arbitražinis susitarimas laikomas atskiru nuo kitų sutarties sąlygų
         susitarimu. Sutarties negaliojimą pripažįstantis arbitrų sprendimas visiškai nereiškia arbitražinio susitarimo negaliojimo.

      2. Pirmesnėje dalyje nurodyti prieštaravimai vėliausiai turi būti pateikiami kartu su atsikirtimais; tai, kad šalis paskyrė
         ar dalyvavo paskiriant arbitrą, neatima iš jos teisės pateikti šiuos prieštaravimus. Prieštaravimas, susijęs su tuo, kad ginčijamas
         klausimas viršija arbitrų įgaliojimus, turi būti nurodomas iš karto, kai tik arbitražinio nagrinėjimo metu iškeliamas klausimas
         dėl arbitrų įgaliojimų viršijimo.

      Arbitrai negali priimti pavėluotai pateikiamų prieštaravimų, nebent vėlavimas yra pateisinamas.“
      13      To paties įstatymo 40 straipsnis buvo išdėstytas taip:

      „Ieškinys dėl galutinio sprendimo panaikinimo gali būti pareiškiamas pagal šio skyriaus nuostatas.“
      14      Įstatymo 60/2003 41 straipsnyje buvo nustatyta:

      „Sprendimas gali būti panaikintas tik tuo atveju, jeigu šalis, kuri prašo panaikinimo, tvirtina ir įrodo:
      <…>
      f) kad sprendimas prieštarauja viešajai tvarkai.
      <…>“
      15      Pagal šio įstatymo 41 straipsnio 4 dalį ieškinys dėl panaikinimo turėjo būti pareiškiamas per du mėnesius po pranešimo apie
         arbitražo sprendimą.

      16      Įstatymo 60/2003 43 straipsnyje buvo nustatyta:

      „Galutinis sprendimas turi res judicata galią ir dėl jo galima kreiptis dėl peržiūros pagal Civilinio proceso kodekso nuostatas, taikomas galutiniams sprendimams.“

      17      Įstatymo 60/2003 44 straipsnyje buvo patikslinta:

      „Priverstinį sprendimų vykdymą reglamentuoja Civilinio proceso kodekso ir šio skyriaus nuostatos.“
      18      2000 m. sausio 7 d. Įstatymo Nr. 1/2000 dėl civilinio proceso (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil, BOE Nr. 7, 2000 m. sausio
         8 d., toliau – Įstatymas 1/2000) 517 straipsnio 2 dalies 2 punkte nustatyta, kad priverstinai gali būti vykdomi arbitražo
         sprendimai ar nutarimai.

      19      Įstatymo Nr. 1/2000 559 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:

      „Atsakovas vykdymo procese taip pat gali prieštarauti vykdymui dėl šių procedūrinių pažeidimų:
      1)      kai atsakovas vykdymo procese neturi prašyme nurodytų procesinio veiksnumo ar atstovo;
      2)      kai ieškovas vykdymo procese neturi procesinio veiksnumo ar atstovo ar neįrodė turintis procesinį veiksnumą ar atstovą, nurodytus
         prašyme;

      3)      kai vykdomoji nutartis yra niekinė, nes joje nenurodytas arbitražo nutarimas ar sprendimas, kuriuo reikalaujama įvykdyti sutartį,
         pateiktas dokumentas neatitinka teisės aktuose nustatytų sąlygų, kad jį būtų galima vykdyti, ar dėl šio įstatymo 520 straipsnio
         nuostatų pažeidimo, kai vykdomas vykdymo procesas;

      4)      jei vykdytinas dokumentas yra notaro nepatvirtintas arbitražo sprendimas ir dėl to jis nėra autentiškas.“
       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      20      2004 m. gegužės 24 d. Asturcom ir C. Rodríguez Nogueira sudarė mobiliojo ryšio abonentinę sutartį. Šioje sutartyje buvo numatyta arbitražinė išlyga, pagal kurią
         bet kokį su šios sutarties vykdymu susijusį ginčą arbitražo tvarka sprendžia Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Europos teisės ir teisingumo arbitražo asociacija, toliau – AEADE). Šios arbitražo instancijos buveinė, kuri sutartyje nebuvo
         nurodyta, yra Bilbao.

      21      Kadangi C. Rodríguez Nogueira neapmokėjo kai kurių sąskaitų ir nutraukė sutartį prieš pasibaigiant minimaliam sutarto abonemento
         laikotarpiui, Asturcom jos atžvilgiu pradėjo arbitražo procesą AEADE.

      22      2005 m. balandžio 14 d. priimtu sprendimu C. Rodríguez Nogueira buvo nurodyta sumokėti 669,60 euro.

      23      C. Rodríguez Nogueira nepareiškus jokio ieškinio, kad būtų panaikintas šis arbitražo sprendimas, jis tapo galutinis.

      24      2007 m. spalio 29 d. Asturcom pateikė Juzgado de Primera Instancia n°4 de Bilbao ieškinį dėl priverstinio šio arbitražo sprendimo vykdymo.

      25      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą šis teismas konstatuoja, kad abonentinėje sutartyje numatyta arbitražo
         išlyga yra nesąžininga, atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad visų pirma vartotojos išlaidos tam, kad nuvyktų į arbitražo
         instancijos buveinę, buvo didesnės už sumą, kuri yra pagrindinės bylos dalykas. Be to, to paties teismo teigimu, ši buveinė,
         o ji sutartyje nenurodyta, yra pakankamai toli nuo vartotojos gyvenamosios vietos. Galiausiai, ši instancija pati rengia sutartis,
         kuriomis vėliau naudojasi telekomunikacijų įmonės.

      26      Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad, pirma, pagal Įstatymą 60/2003 neleidžiama
         arbitrams savo iniciatyva iškelti nesąžiningų arbitražo išlygų negaliojimo klausimo ir, antra, Įstatyme 1/2000 nenumatyta
         jokia nuostata dėl teismo, kompetentingo priimti sprendimą dėl prašymo priverstinai vykdyti arbitražo sprendimą, kuris tapo
         galutinis, teisės vertinti nesąžiningą arbitražo išlygų pobūdį.

      27      Šiomis aplinkybėmis, abejodamas dėl nacionalinės teisės atitikties Bendrijos teisei, būtent kiek tai susiję su vidaus procesinėmis
         normomis, Juzgado de Primera Instancia n°4 de Bilbao nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar [Direktyvos 93/13] užtikrinama apsauga reikalauja, kad teismas, į kurį kreiptasi dėl galutinio arbitražo sprendimo, priimto
         vartotojui nedalyvaujant, priverstinio vykdymo, savo iniciatyva įvertintų arbitražinio susitarimo negaliojimą ir panaikintų
         sprendimą dėl to, kad arbitražiniame susitarime įtvirtinta nesąžininga arbitražinė išlyga vartotojo nenaudai?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      28      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyva 93/13 turi būti aiškinama
         taip, kad nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi dėl galutinio arbitražo sprendimo, priimto vartotojui nedalyvaujant, priverstinio
         vykdymo, savo iniciatyva turi nustatyti nesąžiningą arbitražinės išlygos, numatytos pardavėjo ar tiekėjo ir šio vartotojo
         sudarytoje sutartyje, pobūdį ir šį sprendimą panaikinti.

      29      Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, reikia visų pirma priminti, kad Direktyva 93/13 nustatyta apsaugos sistema pagrįsta
         mintimi, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo tiek galimybių derėtis, tiek informacijos lygio
         atžvilgiu, o dėl to jis priverstas sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto nustatytomis sąlygomis ir negali daryti įtakos
         jų turiniui (2000 m. birželio 27 d. Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores, C‑240/98–C‑244/98, Rink. p. I‑4941, 25 punktas ir 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Mostaza Claro, C‑168/05, Rink. p. I‑10421, 25 punktas).

      30      Atsižvelgiant į tokią mažiau palankią padėtį, minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nesąžiningos sąlygos
         vartotojui nėra privalomos. Iš teismų praktikos matyti, jog tai yra imperatyvi nuostata, kuria, atsižvelgiant į tai, kad vienos
         iš sutarties šalių padėtis yra mažiau palanki, formalią pusiausvyrą, sutartimi nustatytą tarp sutarties šalių teisių ir pareigų,
         siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti pastarųjų lygybę (minėto Sprendimo Mostaza Claro 36 punktas ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Pannon GSM, C‑243/08, Rink. p. I‑0000, 25 punktas).

      31      Siekdamas užtikrinti Direktyva 93/13 nustatytą apsaugą Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad tarp vartotojo ir pardavėjo
         ar tiekėjo egzistuojanti nelygybė gali būti kompensuota tik pozityviais su sutartiniais santykiais nesusijusių subjektų veiksmais
         (minėto Sprendimo Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores 27 punktas ir minėto Sprendimo Mostaza Claro 26 punktas).

      32      Atsižvelgdamas būtent į šiuos principus Teisingumo Teismas nusprendė, jog nacionalinis teismas turi savo iniciatyva įvertinti
         nesąžiningą sutarties sąlygos pobūdį (minėto sprendimo Mostaza Claro 38 punktas).

      33      Vis dėlto ši byla skiriasi nuo tos, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas Mostaza Claro, nes C. Rodríguez Nogueira visiškai nieko nedarė vykstant įvairioms procedūroms, susijusioms su jos ir Asturcom ginču, ir visų pirma nepareiškė ieškinio dėl AEADE priimto arbitražo sprendimo panaikinimo, kad užginčytų nesąžiningą arbitražo
         išlygos pobūdį, o dėl to šis sprendimas įgijo res judicata galią.

      34      Šiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar būtinybė formalią pusiausvyrą, kuri sutartimi nustatoma tarp sutarties šalių teisių
         ir pareigų, pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti pastarųjų lygybę, įpareigoja teismą, į kurį kreiptasi dėl sprendimo
         vykdymo, užtikrinti absoliučią vartotojo apsaugą, net jei šis nepareiškė jokio ieškinio, kad apgintų savo teises, neatsižvelgiant
         į nacionalinės procesines normas, įtvirtinančias res judicata principą.

      35      Šiuo atžvilgiu svarbu visų pirma priminti res judicata principo svarbą tiek Bendrijos, tiek nacionalinės teisės sistemose.

      36      Iš tikrųjų Teisingumo Teismas jau turėjo progą patikslinti, kad, siekiant užtikrinti teisės ir teisinių santykių stabilumą
         bei gerą teisingumo vykdymą, svarbu, jog teismų sprendimai, kurie išnaudojus visas galimas teisių gynimo priemones arba pasibaigus
         naudojimosi jomis numatytiems terminams tampa galutiniai, nebegalėtų būti ginčijami (2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, Rink. p. I‑10239, 38 punktas; 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo Kapferer, C‑234/04, Rink. p. I‑2585, 20 punktas ir 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, Rink. p. I‑0000, 22 punktas).

      37      Todėl, remiantis Teisingumo Teismo praktika, Bendrijos teisė nenustato nacionaliniam teismui pareigos netaikyti vidaus procesinių
         normų, suteikiančių sprendimui res judicata galią, net jei tai leistų pašalinti ginčijamu sprendimu padarytą Bendrijos teisės normos, nepaisant jos pobūdžio, pažeidimą
         (žr., be kita ko, 1999 m. birželio 1 d. Sprendimo Eco Swiss, C‑126/97, Rink. p. I‑3055, 47 ir 48 punktus; minėto Sprendimo Kapferer 21 punktą ir minėto Sprendimo Fallimento Olimpiclub 23 punktą).

      38      Nesant šią sritį reglamentuojančių Bendrijos teisės aktų, res judicata principo įgyvendinimo taisykles valstybės narės savo teisės sistemose nustato vadovaudamosi valstybių narių procesinės autonomijos
         principu. Vis dėlto jos neturi būti mažiau palankios nei tos, kurios taikomos panašioms vidaus situacijoms (lygiavertiškumo
         principas), ir dėl jų Bendrijos teisės sistema suteiktų teisių įgyvendinimas neturi tapti praktiškai neįmanomas ar pernelyg
         sudėtingas (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Kapferer 22 punktą ir minėto Sprendimo Fallimento Olimpiclub 24 punktą).

      39      Visų pirma dėl veiksmingumo principo reikia priminti, jog Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad kiekviena byla, kurioje kyla
         klausimas, ar dėl nacionalinės procesinės nuostatos Bendrijos teisę taikyti tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga, turi
         būti nagrinėjama atsižvelgiant į šios nuostatos vaidmenį visame procese, jo eigą ir ypatumus įvairiose nacionalinėse administracinėse
         ir teisminėse institucijose. Žvelgiant iš šios perspektyvos, prireikus reikia atsižvelgti į pagrindinius nacionalinės teismų
         sistemos principus, kaip antai: teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamą proceso eigą (1995 m. gruodžio
         14 d. Sprendimo Peterbroeck C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 14 punktas ir minėto Sprendimo Fallimento Olimpiclub 27 punktas).

      40      Šiuo atveju pagrindinėje byloje ginčijamas arbitražo sprendimas tapo galutinis dėl to, kad atitinkamas vartotojas per nustatytą
         tam tikslui terminą nepateikė ieškinio dėl šio sprendimo panaikinimo.

      41      Šiuo požiūriu svarbu pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisinio saugumo sumetimais nustatomi protingi terminai
         ieškiniui pareikšti nepažeidžia Bendrijos teisės (šiuo klausimu žr. 1976 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Rewe-Zentralfinanz ir Rewe-Zentral, 33/76, Rink. p. 1989, 5 punktą; 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo Palmisani, C‑261/95, Rink. p. I‑4025, 28 punktą ir 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo Kempter, C‑2/06, Rink. p. I‑411, 58 punktą). Iš tiesų dėl tokių terminų naudojimasis Bendrijos teisės sistema suteiktomis teisėmis
         netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo Grundig Italiana, C‑255/00, Rink. p. I‑8003, 34 punktą).

      42      Todėl reikia patikrinti, ar protingas buvo Įstatymo 60/2003 41 straipsnio 4 dalyje numatytas dviejų mėnesių terminas, kuriam
         pasibaigus, nepareiškus ieškinio dėl panaikinimo, arbitražo sprendimas tampa galutinis ir įgyja res judicata galią.

      43      Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, pirma, kad, kaip nusprendė Teisingumo Teismas, 60 dienų terminas ieškiniui pareikšti
         per se nėra kritikuotinas (šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Peterbroeck, C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 16 punktą).

      44      Iš tikrųjų toks terminas ieškiniui pareikšti yra protingas, nes jis leidžia įvertinti, ar yra priežasčių ginčyti arbitražo
         sprendimą, ir prireikus parengti ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo. Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad šioje byloje visai
         nebuvo teigiama, jog nacionalinės procesinės normos, kurios reglamentuoja ieškinio dėl arbitražinio sprendimo panaikinimo
         pateikimą ir kuriose būtent numatytas dviejų mėnesių terminas, buvo nepagrįstos.

      45      Antra, svarbu patikslinti, jog pagal Įstatymo 60/2003 41 straipsnio 4 dalį terminas pradedamas skaičiuoti nuo pranešimo apie
         arbitražo sprendimą. Pagrindinėje byloje vartotoja negalėjo atsidurti tokioje situacijoje, kai senaties terminas pradėtas
         skaičiuoti, net pasibaigė, o ji net nespėjo sužinoti apie nesąžiningos arbitražinės išlygos pasekmes.

      46      Šiomis aplinkybėmis toks ieškinio pareiškimo terminas atitinka veiksmingumo principą, nes dėl jo netampa praktiškai neįmanomas
         arba pernelyg sudėtingas naudojimasis teisėmis, kurias turi vartotojai pagal Direktyvą 93/13 (šiuo klausimu žr. 2003 m. vasario
         27 d. Sprendimo Santex, C‑327/00, Rink. p. I‑1877, 55 punktą).

      47      Bet kuriuo atveju veiksmingumo principas tokiomis aplinkybėmis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, negali būti taikomas
         taip, kad juo remiantis būtų reikalaujama, kad nacionalinis teismas turėtų ne tik kompensuoti vartotojo, nežinančio savo teisių,
         procesinį neveikimą, kaip byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Mostaza Claro, bet ir apskritai kompensuoti atitinkamo vartotojo, kaip ieškovė šioje byloje, kuris nedalyvavo arbitražo procese ir nepareiškė
         ieškinio dėl arbitražo sprendimo panaikinimo, o jis dėl to tapo galutinis, visišką pasyvumą.

      48      Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta, reikia konstatuoti, kad dėl Ispanijos vartotojų apsaugos nuo nesąžiningų sutarties
         sąlygų sistema nustatytų procesinių normų naudojimasis Direktyva 93/13 vartotojams suteiktomis teisėmis netampa praktiškai
         neįmanomas arba pernelyg sudėtingas.

      49      Antra, dėl lygiavertiškumo principo pažymėtina, kad juo reikalaujama, jog nacionalinėje teisėje įtvirtintos sąlygos, kad būtų
         galima savo iniciatyva nurodyti Bendrijos teisės taisyklę, nebūtų mažiau palankios nei tos, kurios reglamentuoja tos pačios
         kategorijos vidaus teisės normų taikymą savo iniciatyva (šiuo klausimu visų pirma žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo van Schijndel ir van Veen, C‑430/93 ir C‑431/93, Rink. p. I‑4705, 13 ir 17 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).

      50      Siekiant patikrinti, ar šio principo buvo laikytasi nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, šis teismas, vienintelis tiesiogiai
         žinantis ieškinio pareiškimą reglamentuojančias nacionalines procesines normas, turi išnagrinėti tariamai panašių vidaus teise
         grindžiamų ieškinių dalyką ir pagrindinius elementus (žr., be kita ko, 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Preston ir kt., C‑78/98, Rink. p. I‑3201, 49 ir 56 punktus). Vis dėlto vertinimo, kurį turės atlikti šis teismas, tikslais Teisingumo Teismas
         gali pateikti tam tikrų Bendrijos teisės aiškinimo elementų (žr. minėto sprendimo Preston 50 punktą).

      51      Kaip buvo priminta šio sprendimo 30 punkte, reikia pažymėti, jog Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis yra imperatyvi norma.
         Be to, svarbu pabrėžti, jog remiantis šia Teisingumo Teismo praktika visa ši direktyva pagal EB 3 straipsnio 1 dalies t punktą
         yra būtina priemonė Europos bendrijos nustatytoms užduotims vykdyti ir būtent gyvenimo lygiui ir kokybei kelti visoje Bendrijoje
         (minėto sprendimo Mostaza Claro 37 punktas).

      52      Taigi, atsižvelgiant į viešojo intereso, kuriuo grindžiama Direktyva 93/13 užtikrinama vartotojų apsauga, pobūdį ir svarbą,
         reikia konstatuoti, kad jos 6 straipsnis turi būti laikomas lygiaverčiu nacionalinėms normoms, kurios vidaus teisės sistemoje
         priskiriamos imperatyvių normų kategorijai.

      53      Iš to išplaukia, kad jeigu nacionalinis teismas, nagrinėjantis ieškinį dėl galutinio arbitražo sprendimo priverstinio vykdymo,
         pagal vidaus procesines normas turi savo iniciatyva įvertinti arbitražinės išlygos neatitikimą nacionalinėms imperatyvioms
         normoms, jis taip pat privalo savo iniciatyva įvertinti šios išlygos nesąžiningą pobūdį pagal šios direktyvos 6 straipsnį,
         kai jis turi šiuo atžvilgiu reikalingą teisinę ir faktinę informaciją (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Pannon GSM 32 punktą).

      54      Tokia pareiga taip pat tenka nacionaliniam teismui, kai vidaus teisminės sistemos kontekste jis turi diskreciją savo iniciatyva
         vertinti tokios išlygos atitiktį nacionalinėms imperatyvioms normoms (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo van Schijndel ir van Veen 13, 14 ir 22 punktus ir minėto sprendimo Kempter 45 punktą).

      55      Tačiau pagrindinėje byloje, Ispanijos vyriausybės teigimu, teismas, į kurį kreiptasi dėl arbitražo sprendimo, kuris tapo galutinis,
         vykdymo, yra kompetentingas savo iniciatyva vertinti vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytoje sutartyje esančios arbitražinės
         išlygos negaliojimą remdamasis tuo, kad ši išlyga prieštarauja nacionalinėms imperatyvioms normoms. Tokia kompetencija buvo
         patvirtinta keliuose neseniai priimtuose Audiencia Provincial de Madrid ir Audiencia Nacional sprendimuose.

      56      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamo ginčo atveju.

      57      Galiausiai, dėl teismo, į kurį kreiptasi dėl sprendimo vykdymo, išvados, kad vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytoje
         sutartyje yra nesąžininga arbitražinė išlyga, pasekmių reikia priminti, jog Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje reikalaujama,
         kad valstybės narės nustatytų, kad nesąžiningos sąlygos nebūtų privalomos vartotojui „kaip numatyta jų nacionalinės teisės
         aktuose“.

      58      Taigi, kaip nurodė Vengrijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         remdamasis nacionaline teise, turi nustatyti visas pasekmes, kurias sukelia nesąžiningos arbitražinės išlygos buvimas arbitražo
         sprendimo atžvilgiu, nes ši išlyga negali būti privaloma vartotojui.

      59      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 93/13 turi būti aiškinama taip, kad
         nacionalinis teismas, nagrinėjantis ieškinį dėl res judicata galią įgijusio arbitražo sprendimo, priimto vartotojui nedalyvaujant, priverstinio vykdymo, privalo, kai tik jis turi šiuo
         atžvilgiu reikalingą teisinę ir faktinę informaciją, savo iniciatyva įvertinti vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytoje
         sutartyje esančios arbitražinės išlygos nesąžiningą pobūdį, jeigu pagal nacionalinės procesines normas jis gali atlikti tokį
         vertinimą nagrinėdamas panašius vidaus teise grindžiamus ieškinius. Jei taip yra, šis teismas turi nustatyti visas dėl to
         pagal nacionalinę teisę kylančias pasekmes, kad užtikrintų, jog ši išlyga šiam vartotojui nebus privaloma.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      60      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais turi būti aiškinama taip,
            kad nacionalinis teismas, nagrinėjantis ieškinį dėl res judicata galią įgijusio arbitražo sprendimo, priimto vartotojui nedalyvaujant, priverstinio vykdymo, privalo, kai jis turi šiuo atžvilgiu
            reikalingą teisinę ir faktinę informaciją, savo iniciatyva įvertinti vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytoje sutartyje
            esančios arbitražinės išlygos nesąžiningą pobūdį, jeigu pagal nacionalinės procesines normas jis gali atlikti tokį vertinimą
            nagrinėdamas panašius vidaus teise grindžiamus ieškinius. Jei taip yra, šis teismas turi nustatyti visas dėl to pagal nacionalinę
            teisę kylančias pasekmes, kad užtikrintų, jog ši išlyga šiam vartotojui nebus privaloma.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


2014 m. rugsėjo 4 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – SESV 63 straipsnis – Laisvas kapitalo judėjimas – Dovanojamo ir paveldimo turto mokestis – Nacionalinės teisės aktas, kuriame numatytas didesnė mokesčio lengvata, jei palikėjas savo mirties dieną, dovanotojas ar įgijėjas gyvena šios valstybės narės teritorijoje – Ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas – Apribojimas – Pateisinimas.#Byla C-211/13.


1975 m. lapkričio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Camilla Borella prieš Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sozialgericht Augsburg - Vokietija. # Byla 49-75.