title: 2016 m. birželio 9 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Karteliai – EB 81 straipsnis – Ispanijos kelių bitumo rinka – Rinkos pasidalijimas ir kainų derinimas – Per ilga proceso Europos Sąjungos Bendrajame Teisme trukmė – Per ilga procedūros Europos Komisijoje trukmė – Apeliacinis skundas dėl bylinėjimosi išlaidų.#Byla C-608/13 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. birželio 9 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Karteliai — EB 81 straipsnis — Ispanijos kelių bitumo rinka — Rinkos pasidalijimas ir kainų derinimas — Per ilga proceso Europos Sąjungos Bendrajame Teisme trukmė — Per ilga procedūros Europos Komisijoje trukmė — Apeliacinis skundas dėl bylinėjimosi išlaidų“
      Byloje C‑608/13 P
      dėl 2013 m. lapkričio 25 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA, įsteigta Madride (Ispanija), atstovaujama abogados O. Armengol i Gasull ir J. M. Rodríguez Cárcamo,
      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai

         Europos Komisijai, atstovaujamai C. Urraca Caviedes ir F. Castillo de la Torre, padedamų advokato A. J. Rivas,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro penktosios kolegijos pirmininko pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, penktosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby (pranešėjas), A. Rosas ir C. Vajda
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniu skundu Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA prašo panaikinti 2013 m. rugsėjo 16 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą CEPSA / Komisija (T‑497/07, toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2013:438), kuriuo šis teismas atmetė jų ieškinį, kuriuo prašoma panaikinti 2007 m. spalio 3 d. Komisijos sprendimą C(2007) 4441 final dėl procedūros pagal [EB 81] straipsnį (byla COMP/38.710 – Bitumas (Ispanija)) (toliau – ginčijamas sprendimas), kiek jis su ja susijęs, o jei šis prašymas nebūtų patenkintas – sumažinti jai skirtą baudą.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas Nr. 1

               2

               1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio Europos atominės energijos bendrijoje vartojamas kalbas (OL 17, 1958, p. 385; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,1 sk., 1 t., p. 5), 3 straipsnyje nustatyta: „Bendrijos institucijos valstybės narei ar jos jurisdikcijoje esančiam asmeniui siunčiamus dokumentus rengia tos valstybės kalba“.

         Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas

               3

               Ginčo aplinkybės nurodytos skundžiamo sprendimo 1–91, 107 ir 108 punktuose ir jas galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.

               4

               Su pažeidimu susijęs produktas yra greitai įsiskverbiantis bitumas, t. y. bitumas, kuris niekaip nebuvo transformuotas ir kuris naudojamas statybose ir kelių priežiūros srityje.

               5

               Ispanijos bitumo rinkoje veikia, pirma, trys gamintojai: Repsol, CEPSA-PROAS ir BP grupės, ir, antra, importuotojai, tarp kurių yra Nynäs ir Petrogal grupės.

               6

               CEPSA-PROAS grupė – tai energetikos sektoriuje veikianti tarptautinė bendrovių grupė, kotiruojama akcijų biržoje ir veiklą vykdanti įvairiose šalyse. Productos Asfálticos (PROAS) SA yra dukterinė bendrovė, kurios 100 % akcijų priklauso CEPSA ir kuri nuo 1991 m. kovo 1 d. prekiauja CEPSA pagamintu bitumu, gamina kitus bitumo produktus ir jais prekiauja.

               7

               PROAS Ispanijoje tretiesiems asmenims parduodama greitai įsiskverbiantį bitumą 2001 mokestiniais metais pasiekė 90700000 EUR apyvartą, t. y. užėmė 31,67 % atitinkamos rinkos. Bendra konsoliduota CEPSA-PROAS apyvarta 2006 m. sudarė 18474000000 EUR.

               8

               Gavus vienos iš BP grupės bendrovių 2002 m. birželio 20 d. pateiktą prašymą neskirti baudos pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – 2002 m. pranešimas dėl bendradarbiavimo), 2002 m. spalio 1 ir 2 d. buvo atlikti Repsol, CEPSA-PROAS, BP, Nynäs ir Petrogal grupių bendrovių patikrinimai.

               9

               2004 m. vasario 6 d., remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81] ir [EB 82] straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 11 straipsnio 3 dalimi, Europos Komisija atitinkamoms įmonėms nusiuntė pirmus prašymus pateikti informacijos.

               10

               2004 m. kovo 31 d. ir 2004 m. balandžio 5 d. faksimiliniais pranešimais atitinkamai Repsol grupės bendrovės ir PROAS pateikė Komisijai prašymą pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo, prie kurio buvo pridėtas įmonės pareiškimas.

               11

               Išsiuntusi atitinkamoms įmonėms kitus keturis prašymus pateikti informacijos, Komisija formaliai pradėjo procedūrą ir 2006 m. rugpjūčio 24–28 d. pateikė pranešimą apie kaltinimus atitinkamoms BP, Repsol, CEPSA‑PROAS, Nynäs ir Petrogal grupių bendrovėms.

               12

               Prieš išsiųsdama pranešimą apie kaltinimus atitinkamoms CEPSA-PROAS grupės bendrovėms, Komisija 2006 m. liepos 19 d. raštu paklausė CEPSA, ar ši sutinka, kad Komisija jai atsiųstų visą oficialų dokumentą, pranešimą apie kaltinimus ar sprendimą, kurį Komisija galėjo dėl jos priimti, anglų kalba. 2006 m. liepos 20 d. raštu CEPSA pranešė, kad Komisija gali jai atsiųsti pranešimą apie kaltinimus anglų kalba.

               13

               2007 m. spalio 3 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame konstatavo, kad trylika bendrovių, kurioms šis sprendimas buvo skirtas, dalyvavo visuose susitarimuose dėl rinkos pasidalijimo ir derino greitai įsiskverbiančio kelių bitumo kainas Ispanijoje (išskyrus Kanarų salas).

               14

               Komisija padarė išvadą, kad kiekvienas iš dviejų konstatuotų konkurencijos apribojimų, t. y. horizontalieji susitarimai dėl rinkos pasidalijimo ir kainų derinimas, dėl savo pobūdžio priklauso sunkiausiems EB 81 straipsnio pažeidimams, kurie pagal teismo praktiką pagrįstai gali būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“ pažeidimai.

               15

               Komisija nustatė, kad skirtinų baudų „pradinis dydis“ yra 40000000 EUR, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, atitinkamos rinkos vertę (2001 m., t. y. paskutiniais ištisais pažeidimo darymo metais, ji buvo 286400000 EUR) ir tai, kad pažeidimas buvo apribotas bitumo pardavimais vienoje valstybėje narėje.

               16

               Tada Komisija bendroves, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, suskirstė į skirtingas kategorijas, nustatytas remiantis santykine jų reikšme atitinkamoje rinkoje, kad būtų taikomas diferencijuotas vertinimas atsižvelgiant į jų faktinį ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai.

               17

                  Repsol grupė ir PROAS, kurios 2001 mokestiniais metais turėjo atitinkamai 34,04 ir 31,67 % rinkos dalių, buvo priskirtos prie pirmosios kategorijos, BP grupė, kurios rinkos dalis buvo 15,19 %, – prie antrosios, o Nynäs ir Petrogal grupės, kurioms priklausė nuo 4,54 iki 5,24 % rinkos, – prie trečiosios kategorijos. Remiantis tuo, skirtinų baudų „baziniai dydžiai“ buvo nustatyti tokie:

                        —

                        pirmajai kategorijai (Repsol grupei ir PROAS): 40000000 EUR,

                        —

                        antrajai kategorijai (BP grupei): 18000000 EUR,

                        —

                        trečiajai kategorijai (Nynäs ir Petrogal grupėms): 5500000 EUR.

               18

               Padidinusi baudų „bazinį dydį“ dėl pažeidimo trukmės, t. y. vienuolikos metų ir septynių mėnesių laikotarpio (nuo 1991 m. kovo 1 d. iki 2002 m. spalio 1 d.), dėl PROAS Komisija nutarė, kad jai skirtinos baudos dydis turi būti padidintas 30 % dėl sunkinančių aplinkybių, nes ši įmonė buvo vienas iš svarbių nagrinėjamo kartelio „variklių“.

               19

               Komisija taip pat nusprendė, kad pagal 2002 m. pranešimą dėl bendradarbiavimo PROAS turi teisę į baudos, kuri paprastai jai turėtų būti skirta, sumažinimą 25 %.

               20

               Atsižvelgiant į šias aplinkybes CEPSA ir PROAS buvo solidariai skirta 83850000 EUR bauda.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               21

               2007 m. gruodžio 20 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo ieškinį, kuriuo apeliantė prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs, o jei šis reikalavimas nebūtų tenkinamas – sumažinti jai skirtos baudos dydį. Be to, ji prašė iš Komisijos priteisti bylinėjimosi išlaidas.

               22

               Ieškiniui pagrįsti apeliantė nurodė septynis pagrindus.

               23

               Bendrasis Teismas atmetė kiekvieną iš šių ieškinio pagrindų ir visą ieškinį.

               24

               Priešieškiniu Komisija Bendrojo Teismo prašė pasinaudojant neribota savo jurisdikcija padidinti CEPSA skirtą baudą, tačiau teismas šio prašymo netenkino.

         Šalių reikalavimai

               25

               Apeliaciniame skunde CEPSA Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies pirmą ir trečią punktus,

                        —

                        priimti galutinį sprendimą dėl ginčo negrąžinant bylos Bendrajam Teismui ir sumažinti ginčijamame sprendime skirtą baudą iki dydžio, kurį jis laikytų teisingu, ir

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.

               26

               Komisija Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti apeliacinį skundą ir

                        —

                        priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               27

               Grįsdama apeliacinį skundą apeliantė remiasi šešiais pagrindais.

               28

               Pirmi du pagrindai, kuriuos reikia nagrinėti kartu, siejami su esminių formos reikalavimų pažeidimu ir faktinių aplinkybių iškraipymu, kiek tai susiję su kalbos vartojimo taisyklėmis. Trečiasis pagrindas siejamas su proporcingumo principo pažeidimu, padarytu nustatant apeliantei skirtinos baudos dydį. Ketvirtuoju ir penktuoju pagrindais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė protingo laikotarpio laikymosi principą. Šeštasis pagrindas siejamas su Bendrojo Teismo procedūros reglamento redakcijos, taikomos ginčo aplinkybėms, 87 straipsnio 2 dalies pažeidimu.

         Dėl pirmojo ir antrojo pagrindų, siejamų su esminių formos reikalavimų pažeidimu ir faktinių aplinkybių iškraipymu, kiek tai susiję su kalbos vartojimo taisyklėmis

      Šalių argumentai

               29

               Pirmuoju pagrindu, pateiktu dėl skundžiamo sprendimo 113–115 ir 119 punktų, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis nepanaikino ginčijamo sprendimo dėl esminių formos reikalavimų pažeidimo, padaryto dėl to, kad Komisija nusiuntė CEPSA pranešimą apie kaltinimus anglų kalba, pažeisdama Reglamento Nr. 1 3 straipsnį, ESS 3 straipsnį, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 41 straipsnio 4 dalį, kaip ji buvo teigusi, be kita ko, savo dublike ir per teismo posėdį, kuriame buvo išklausytos šalių kalbos. Šiuo klausimu apeliantė teigia, kad neturi reikšmės tai, jog ji savanoriškai ir sąmoningai sutiko su šiuo pažeidimu.

               30

               Komisija mano, kad su esminių formos reikalavimų ir Reglamento Nr. 1 pažeidimu siejamas pagrindas yra naujas pagrindas, kuris negali būti priimtas apeliaciniame procese. Subsidiariai ji mano, kad jis nepagrįstas.

               31

               Antruoju pagrindu, pateiktu dėl, pirma, skundžiamo sprendimo 109, 110 ir 114 punktų ir, antra, to sprendimo 115 punkto, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, jog šis išklaipė faktines aplinkybes, kai konstatavo, kad ji savanoriškai sutiko su taikomų kalbos vartojimo taisyklių pažeidimu ir kad dėl šio pažeidimo nebuvo pakenkta jos teisei į gynybą.

               32

               Šiuo klausimu ji teigia, kad, viena vertus, 2006 m. liepos 20 d. ji nusiuntė dokumentą, kuriuo sutiko gauti pranešimą apie kaltinimus anglų kalba, turėdama vienintelį tikslą – išvengti sankcijos padidinimo dėl to, kad, pranešimą apie kaltinimus išsiuntus po 2006 m. rugsėjo 1 d., Komisija jai būtų skyrusi daug griežtesnę sankciją.

               33

               Kita vertus, ji teigia, kad tai, jog šis pranešimas nebuvo parengtas reikiama kalba, Bendrasis Teismas turi laikyti ne tik Reglamento Nr. 1 pažeidimu, bet ir jos teisės į gynybą pažeidimu, nes ji turėjo išversti šį dokumentą, kad galėtų į jį atsakyti, ir taip neliko originalaus dokumento tikslumo ir autentiškumo.

               34

               Komisija savo ruožtu mano, kad Bendrasis Teismas neiškraipė faktinių aplinkybių ir kad bet kuriuo atveju negalima konstatuoti teisės į gynybą pažeidimo, nes, nesant nurodyto pažeidimo, procedūros rezultatas nebūtų buvęs kitoks.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               35

               Komisijos nurodytą argumentą dėl nepriimtinumo reikia atmesti. Šalis gali pateikti Teisingumo Teismui pagrindus, kuriais siekiama teisiniu aspektu kritikuoti Bendrojo Teismo sprendimą (žr. 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Stadtwerke Schwäbisch Hall ir kt. / Komisija, C‑176/06 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2007:730, 17 punktą). Skundžiamo sprendimo 107–119 punktuose Bendrasis Teismas aiškiai atsakė į apeliantės kaltinimus, siejamus su esminių formos reikalavimų ir Reglamento Nr. 1 pažeidimu. Todėl apeliantė gali pateikti pagrindus ir teisiniu aspektu kritikuoti skundžiamo sprendimo dalį, kurioje atmesti šie pagrindai.

               36

               Kalbant apie kaltinimus, siejamus su esminių formos reikalavimų ir Reglamento Nr. 1, taip pat ESS 3 straipsnio ir Chartijos 41 straipsnio 4 dalies pažeidimu, pažymėtina, kad iš Teisingumo Teismo praktikos, kurią Bendrasis Teismas mini skundžiamo sprendimo 115 punkte, matyti, jog Reglamento Nr. 1 3 straipsnyje numatytas kalbos vartojimas nėra esminis formos reikalavimas, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį, kurio pažeidimas būtinai turi įtakos viso dokumento, kuris asmeniui parengtas kita kalba, teisėtumui (šiuo klausimu žr. 1970 m. liepos 15 d. Sprendimo ACF Chemiefarma / Komisija, 41/69, EU:C:1970:71, 47–52 punktus). Pagal šią teismo praktiką, jei institucija nusiunčia asmeniui, kurio atžvilgiu kompetenciją turi valstybė narė, dokumentą, parengtą ne šios valstybės narės kalba, dėl tokių veiksmų procedūra tampa niekinė tik jeigu ši aplinkybė sukelia šiam asmeniui žalingų padarinių per administracinę procedūrą.

               37

               Vadinasi, priešingai, nei teigia apeliantė, pranešimo apie kaltinimus, taigi ir pradėtos procedūros teisėtumą galima užginčyti tik jeigu kitos kalbos, nei numatyta Reglamento Nr. 1 3 straipsnyje, vartojimas šiame pranešime sukėlė žalingų padarinių apeliantei.

               38

               Šiuo aspektu reikia atmesti antruoju pagrindu pateiktus apeliantės argumentus, kad Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes konstatuodamas, jog ji savanoriškai sutiko gauti pranešimą apie kaltinimus anglų kalba, nesant reikalo Teisingumo Teismui nuspręsti dėl jų pagrįstumo. Šiuo atveju nurodytas iškraipymas galėtų lemti skundžiamo sprendimo panaikinimą tik jeigu būtų įrodyta, kad dėl iš to išplaukiančio pažeidimo, susijusio su sutikimu, per administracinę procedūrą buvo pažeista apeliantės teisė į gynybą.

               39

               Siekdama įrodyti tokį pažeidimą, apeliantė iš esmės remiasi tokiais pačiais argumentais, kokius ji jau buvo pateikusi Bendrajame Teisme ir kurie buvo atmesti skundžiamo sprendimo 113 punkte dėl motyvų, dėl kurių apeliantė neteigia, kad buvo iškraipytos faktinės aplinkybės. Todėl šie argumentai turi būti atmesti kaip nepriimtini, o antrasis pagrindas nėra pagrįstas, kiek tai susiję su tariamu faktinių aplinkybių iškraipymu.

               40

               Vadinasi, reikia visiškai atmesti pirmąjį ir antrąjį apeliacinio skundo pagrindus.

         Dėl trečiojo pagrindo, siejamo su tuo, kad Bendrasis Teismas pažeidė proporcingumo principą

      Šalių argumentai

               41

               Trečiuoju pagrindu, pateiktu dėl skundžiamo sprendimo 321–332 punktų, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis nepakankamai motyvavo skundžiamą sprendimą, ir tuo, kad jis pažeidė proporcingumo principą, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas.

               42

               Bendrasis Teismas turėjo, kaip ir byloje, kurioje buvo priimtas 1994 m. liepos 14 d. Sprendimas Parker Pen / Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), kuriuo apeliantė grindė savo ieškinį, sumažinti CEPSA ir PROAS solidariai skirtą baudą, nes Komisija neatsižvelgė į mažą procentinę dalį (0,77 %), kurią sudarė produkto, su kuriuo susijęs pažeidimas, apyvarta, palyginti su bendra CEPSA-PROAS grupės apyvarta, o tai reiškia, kad galutinė CEPSA skirta bauda sudarė daugiau kaip 90 % PROAS paskutinių ištisų pažeidimo darymo metų apyvartos.

               43

               Bendrasis Teismas esą atsisakė pasimokyti iš to sprendimo ir tik konstatavo, pirma, kad nagrinėjamu atveju buvo teisingai pritaikyta 10 % apyvartos viršutinė riba, nenagrinėdamas to, ar maža produkto, su kuriuo susijęs pažeidimas, apyvarta turėjo reikšmės, ir, antra, kad tas sprendimas nesusijęs su bendrovių grupe.

               44

               Taip Bendrasis Teismas esą padarė teisės klaidą patvirtindamas sankciją, kuri yra ne tik netinkama, bet ir tokia didelė, kad ją galima laikyti neproporcinga, kaip tai suprantama pagal 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo E.ON Energie / Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738) 126 punktą.

               45

               Komisija mano, kad šis apeliacinio skundo pagrindas neturi pagrindo.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               46

               Kiek apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą nepakankamai motyvavus sprendimą atmesti argumentus, susijusius su CEPSA-PROAS grupei skirtos baudos neproporcingumu, reikia konstatuoti, kad šis teiginys grindžiamas akivaizdžiai klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu.

               47

               Atmesdamas kaltinimą, susijusį su CEPSA ir PROAS solidariai skirtos baudos neproporcingumu, Bendrasis Teismas, pirma, skundžiamo sprendimo 316 punkte konstatavo, kad, kiek tai susiję su CEPSA‑PROAS grupe, buvo atsižvelgta tik į PROAS greitai įsiskverbiančio bitumo pardavimus. Antra, to sprendimo 317 ir 318 punktuose jis pažymėjo, kad Komisija netaikė jokio dauginimo koeficiento. Trečia, to sprendimo 323 punkte jis padarė išvadą, kad 1994 m. liepos 14 d. Sprendimas Parker Pen / Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85) nėra svarbus šiuo atveju, atsižvelgiant į, pirma, tai, kad ginčijamame sprendime Komisija atsižvelgė tik į produkto, dėl kurio padarytas pažeidimas, pardavimus, ir, antra, tai, kad 1994 m. liepos 14 d. Sprendime Parker Pen / Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85) buvo nagrinėjama nepriklausoma bendrovė, todėl nebuvo kalbama apie kokį nors atsižvelgimą į bendrą grupės apyvartą. Ketvirta, atsakydamas į CEPSA argumentą dėl 10 % apyvartos viršutinės ribos, numatytos 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [EB 81 ir 82] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 dalyje, viršijimo, minėto sprendimo 324 punkte jis konstatavo, kad tai, jog CEPSA-PROAS grupei skirta bauda yra beveik lygi bendrai PROAS paskutinių ištisų atitinkamo pažeidimo darymo metų apyvartai, savaime neleidžia daryti išvados, kad buvo pažeistas proporcingumo principas, o šiuo klausimu to sprendimo 327–329 punktuose konstatavo, kad Komisija teisėtai manė, jog PROAS ir CEPSA sudarė ekonominį vienetą ir kad ši viršutinė riba turėjo būti skaičiuojama atsižvelgiant į bendrą visų bendrovių, sudarančių vieną ekonominį vienetą, veikiantį kaip įmonė, kaip ji suprantama pagal EB 81 straipsnį, apyvartą.

               48

               Dėl to, kad apeliantė teigia, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą konstatuodamas, jog bauda yra neproporcinga, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, apeliaciniame procese priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, negali teisingumo sumetimais Bendrojo Teismo, sprendžiančio dėl baudų, kurios įmonėms skirtos už Sąjungos teisės pažeidimą, dydžio, vertinimo pakeisti savuoju. Taigi tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad sankcija yra ne tik netinkama, bet ir tokia didelė, kad ją būtų galima laikyti neproporcinga, reikėtų konstatuoti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą dėl to, kad baudos dydis yra netinkamas (2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 205 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               49

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip Bendrasis Teismas teisingai teigia skundžiamo sprendimo 328 punkte, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatyta viršutinė riba turi būti apskaičiuojama atsižvelgiant į visų bendrovių, sudarančių ekonominį vienetą, veikiantį kaip įmonė, kaip ji suprantama pagal EB 81 straipsnį, kurį dabar atitinka SESV 101 straipsnis, bendrą apyvartą (žr. 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimo Eni / Komisija, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 109 punktą; 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 172 ir 173 punktus ir 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Groupe Gascogne / Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 56 punktą). Sankcijos proporcingumas turi būti vertinamas turint omenyje, be kita ko, atgrasymo tikslą, kurio ja siekiama, taigi reikia remtis šia bendra apyvarta, siekiant atsižvelgti į šio vieneto ekonominę galią (šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 20 d. Sprendimo Toshiba Corporation / Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 83 ir 84 punktus).

               50

               Iš esmės teigdama, kad CEPSA-PROAS grupei skirta bauda sudaro daugiau kaip 90 % PROAS apyvartos, apeliantė, kad pagrįstų savo teiginį, nepateikia jokių įrodymų, galinčių patvirtinti, kad jai skirta bauda, sudaranti mažiau kaip 1 % CEPSA-PROAS grupės apyvartos, yra tokia didelė, kad ją galima laikyti neproporcinga, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką, primintą šio sprendimo 48 punkte.

               51

               Dėl to, kad apeliantė, remdamasi 1983 m. birželio 7 d. Sprendimu Musique Diffusion française ir kt. / Komisija (100/80–103/80, EU:C:1983:158), kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis nepatikrino, ar skirta bauda yra proporcinga ne tik bendrai grupės apyvartai, bet ir pažeidimo mastui, pakanka konstatuoti, kad Bendrasis Teismas teisingai taikė šią teismo praktiką, nes atsižvelgė ne tik į bendrą grupės apyvartą, bet ir į kartelio dalyvių, įskaitant PROAS, greitai įsiskverbiančio bitumo pardavimus. Be to, apeliantė neginčijo skundžiamo sprendimo 315, 316 ir 322 punktų, kuriuose nurodyta, kad PROAS dalyvavo darant pažeidimą vienuolika metų ir septynis mėnesius. Ji taip pat neginčijo to, kad Komisija padidino bazinį baudos dydį, siekdama atsižvelgti į šį ilgą dalyvavimo darant pažeidimą laikotarpį.

               52

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, trečiasis šio apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

         Dėl ketvirtojo ir penktojo pagrindų, siejamų su protingo laikotarpio laikymosi principo pažeidimu

      Šalių argumentai

               53

               Ketvirtuoju pagrindu, pateiktu dėl skundžiamo sprendimo 267–269 punktų, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis pažeidė SESV 261 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį, atsisakydamas nuspręsti dėl vėlavimo priimti skundžiamą sprendimą pasekmių. Šiuo klausimu ji teigia, kad naudodamasis neribota jurisdikcija Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į visas faktines ir teisines bylos aplinkybes ir visų pirma į protingo laikotarpio laikymosi principą.

               54

               Penktąjį pagrindą, taip pat siejamą su protingo laikotarpio laikymosi principo, išplaukiančio iš Chartijos 41 straipsnio 1 dalies ir 47 straipsnio antros pastraipos, pažeidimu, sudaro trys dalys. Dėl šio pažeidimo kaip atlygio apeliantė prašo 25 % sumažinti jai skirtą baudą. Šiuo klausimu ji teigia, kad dėl kiekvienų vėlavimo nagrinėti bylą metų bauda turi būti sumažinta 10 %, o dėl kiekvieno ilgesnio nei šeši mėnesiai ir trumpesnio nei vieni metai laikotarpio ši bauda turi būti sumažinta 5 %.

               55

               Pirma šio pagrindo dalimi apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą pažeidus pareigą išnagrinėti jam pateiktas bylas per protingą laikotarpį, atsižvelgdama į penkerių metų ir devynių mėnesių laikotarpį, praėjusį nuo tos dienos, kai ji pateikė ieškinį, iki skundžiamo sprendimo paskelbimo, įskaitant ketverių metų ir dviejų mėnesių laikotarpį nuo rašytinės proceso dalies užbaigimo iki žodinės proceso dalies.

               56

               Antra šio pagrindo dalimi apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis pažeidė protingo laikotarpio laikymosi principą, nes kartu nevertino administracinės procedūros ir teismo proceso trukmės, kuri bendrai viršijo vienuolika metų. Savo argumentus ji grindžia generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje, kurioje buvo priimtas Sprendimas Solvay / Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:256), 240 punktu.

               57

               Trečia to paties pagrindo dalimi, pateikta dėl skundžiamo sprendimo 245–265 punktų, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis padarė teisės klaidą konstatuodamas, jog administracinė procedūra buvo įvykdyta per protingą laikotarpį.

               58

               Grįsdama šią dalį ji teigia, kad to, jog Komisija šią bylą nagrinėjo penkerius metus, negalima pateisinti ginčo sudėtingumu ar tiriamų įmonių, kurios visos bendradarbiavo per procedūrą, elgesiu.

               59

               Skundžiamo sprendimo 245–250 punktuose ji taip pat pažymi, kad Bendrasis Teismas, analizuodamas administracinės procedūros trukmę, klaidingai atsižvelgė į tai, kad Komisija laikėsi baudų skyrimo konkurencijos srityje senaties termino. Ji Bendrąjį Teismą kaltina ir tuo, kad šis skundžiamo sprendimo 251–265 punktuose vertindamas neatsižvelgė į administracinės procedūros pradžią, t. y. laikotarpį nuo 2002 m. spalio mėn. iki 2004 m. birželio mėn., per kurį Komisija galėjo nagrinėti BP grupės prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti ir atlikti pagal šį prašymą reikalingą kontrolę.

               60

               Komisija teigia, kad, kiek tai susiję su tariamu protingo laikotarpio nesilaikymu vykdant administracinę procedūrą ir teisminį procesą, vertinamus atskirai ar kartu, apeliantė turi Bendrajam Teismui pateikti ieškinį dėl žalos atlyginimo. Ji priduria, kad bet kuriuo atveju apeliantė nepateikia jokių įrodymų, patvirtinančių, jog procedūra Komisijoje ir (arba) procesas Bendrajame Teisme buvo pernelyg ilgi turint omenyje šios bylos aplinkybes.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               61

               Kalbant apie penktojo pagrindo trečią dalį, kuria apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis padarė teisės klaidą konstatuodamas, jog administracinė procedūra neviršijo protingo laikotarpio, reikia priminti, kad nors protingo laikotarpio laikymosi principo pažeidimas gali pateisinti sprendimo, priimto pasibaigus SESV 101 ar 102 straipsniu grindžiamai administracinei procedūrai, panaikinimą, nes tai susiję ir su atitinkamos įmonės teisės į gynybą pažeidimu (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied / Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 42 ir 43 punktus), tai, kad Komisija nesilaikė protingo tokios administracinės procedūros laikotarpio, darant prielaidą, jog tai įrodyta, negali lemti skirtos baudos sumažinimo (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo Bolloré / Komisija, C‑414/12 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2014:301, 109 punktą).

               62

               Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 54 ir 57–59 punktų, neginčytina, kad šiais kaltinimais, susijusiais tiek su tuo, kad Bendrasis Teismas atsižvelgė į tai, jog nebuvo pasibaigęs senaties terminas konstatuoti pernelyg ilgos administracinės procedūros trukmės nebuvimą, tiek su tuo, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į dalį ginčijamos administracinės procedūros, apeliantė siekia tik to, kad būtų sumažinta jai skirta bauda.

               63

               Todėl penktojo pagrindo trečios dalies pagrįstumas nenagrinėtinas ir ją reikia atmesti kaip nereikšmingą.

               64

               Kalbant apie ketvirtąjį pagrindą ir apeliacinio skundo penktojo pagrindo pirmą dalį, siejamą su tuo, kad Bendrasis Teismas priimdamas sprendimą nesilaikė protingo laikotarpio, reikia priminti, kad dėl Sąjungos teismo padaryto Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtintos pareigos teismui pateiktas bylas išnagrinėti per protingą laikotarpį pažeidimo Bendrajame Teisme, nepaisant šio teismo turimos neribotos jurisdikcijos taikant SESV 261 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį, turi būti pareiškiamas ieškinys dėl žalos atlyginimo, nes toks ieškinys yra veiksminga teisių gynimo priemonė. Taigi reikalavimas atlyginti žalą, atsiradusią dėl Bendrojo Teismo pareigos išnagrinėti bylą per protingą laikotarpį nesilaikymo, negali būti Teisingumo Teismui pateiktas tiesiogiai su apeliaciniu skundu; jis turi būti pateiktas pačiam Bendrajam Teismui (žr., be kita ko, 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica et Telefónica de España / Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 66 punktą; 2014 m. spalio 9 d. Sprendimo ICF / Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 57 punktą ir 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 17 ir 18 punktus).

               65

               Bendrasis Teismas, turintis jurisdikciją pagal SESV 256 straipsnio 1 dalį ir gavęs reikalavimą atlyginti žalą, tokį reikalavimą turi išnagrinėti susirinkęs kita kolegija nei ta, kuri išsprendė bylą, kurios nagrinėjimo trukmė kritikuojama (žr., be kita ko, 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 67 punktą; 2014 m. spalio 9 d. Sprendimo ICF / Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 58 punktą ir 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 19 punktą).

               66

               Todėl tokiu atveju, kai yra akivaizdu (ir šalys dėl to neturi pateikti jokių papildomų įrodymų), kad Bendrasis Teismas padarė gana sunkų pareigos išnagrinėti bylą per protingą laikotarpį pažeidimą, Teisingumo Teismas gali tai konstatuoti (žr., be kita ko, 2014 m. spalio 9 d. Sprendimo ICF / Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 59 punktą ir 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 20 punktą).

               67

               Taip yra šiuo atveju. Proceso Bendrajame Teisme trukmė, t. y. maždaug penkeri metai ir devyni mėnesiai, kuri apima, pirmiausia, ketverių metų ir vieno mėnesio laikotarpį, kuris, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 92–94 punktų, tęsėsi nuo rašytinės proceso dalies pabaigos iki teismo posėdžio, per kurį buvo išklausytos šalių kalbos, ir per kurį nebuvo priimtas joks procesinis aktas, negali būti paaiškinta nei bylos pobūdžiu ar sudėtingumu, nei šios bylos aplinkybėmis.

               68

               Iš tiesų, viena vertus, Bendrajam Teismui pateiktas ginčas nebuvo ypač sudėtingas. Kita vertus, nei iš skundžiamo sprendimo, nei iš šalių pateiktų įrodymų nematyti, kad šis neveikimo laikotarpis buvo objektyviai pateisinamas arba kad dėl to buvo atsakinga apeliantė.

               69

               Vis dėlto iš šio sprendimo 64 punkte pateiktų vertinimų matyti, kad ketvirtasis pagrindas ir šio apeliacinio skundo penktojo pagrindo pirma dalis turi būti atmesti.

               70

               Kiek tai susiję su penktojo pagrindo antra dalimi, kuria apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis kartu nenagrinėjo administracinio ir teisminio etapų trukmės, kad bendrai įvertintų jų pagrįstumą, dar reikia pažymėti, kad ja siekiama apeliantei skirtos baudos sumažinimo.

               71

               Net darant prielaidą, kad, priešingai, nei Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamame sprendime, teisės, kad būtų laikomasi protingo laikotarpio, pažeidimas gali būti nustatytas dėl administracinės procedūros ir teismo proceso, vykdytų dėl CEPSA, ilgos trukmės, remdamasis vien tokiu pažeidimu Bendrasis Teismas ar apeliaciniame procese Teisingumo Teismas neturi sumažinti baudos, kuri šiai bendrovei buvo skirta už atitinkamą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2014 m. gegužės 8 d. Sprendimo Bolloré / Komisija, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, 107 punktą).

               72

               Todėl penktojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti.

               73

               Vadinasi, reikia visiškai atmesti ketvirtąjį ir penktąjį apeliacinio skundo pagrindus.

         Dėl šeštojo pagrindo, siejamo su Bendrojo Teismo procedūros reglamento redakcijos, taikomos ginčo aplinkybėms, 87 straipsnio 2 dalies pažeidimu

               74

               Šeštuoju pagrindu apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė savo Procedūros reglamento redakcijos, taikomos ginčo aplinkybėms, 87 straipsnio 2 dalį, kai priteisė iš CEPSA bylinėjimosi išlaidas, nors, atsižvelgdamas į tai, kad abiejų šalių argumentai buvo atmesti, turėjo paskirstyti šias išlaidas šalims.

               75

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, tuo atveju, kai visi kiti apeliacinio skundo pagrindai buvo atmesti, reikalavimus, susijusius su tariamu Bendrojo Teismo sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų neteisėtumu, reikia atmesti kaip nepriimtinus pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio antrą pastraipą, pagal kurią apeliacinis skundas negali būti paduotas vien dėl šalies, kuriai priteista atlyginti bylinėjimosi išlaidas, ar dėl jų dydžio (šiuo klausimu žr. 1995 m. sausio 13 d. Nutarties Roujansky / Taryba, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, 13 ir 14 punktus ir 2014 m. spalio 2 d. Sprendimo Strack / Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 151 punktą).

               76

               Kadangi pirmi penki apeliantės apeliacinio skundo pagrindai atmesti, paskutinį pagrindą, susijusį su bylinėjimosi išlaidų paskirstymu, reikia pripažinti nepriimtinu.

               77

               Todėl reikia atmesti visą apeliacinį skundą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               78

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.

               79

               Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei to buvo prašoma.

               80

               Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir CEPSA pralaimėjo bylą, pastaroji turi padengti bylinėjimosi išlaidas, susijusias su šiuo apeliaciniu procesu.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                           2.

                           Priteisti iš Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: ispanų.


1987 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Vassiliki Stroghili prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Byla 204/85.


1998 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Langnese-Iglo GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla C-279/95 P.


1991 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # B. J. van Dalfsen ir kiti prieš B. van Loon ir T. Berendsen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Briuselio konvencija. # Byla C-183/90.


title: 2008 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Ecotrade SpA prieš Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 3.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Commissione tributaria provinciale di Genova - Italija.#Šeštoji PVM direktyva - Atvirkštinis apmokestinimas - Teisė į atskaitą - Naikinamasis terminas - Apskaitose ir mokesčių deklaracijose padarytas pažeidimas, turintis poveikį sandoriams, kuriems taikoma atvirkštinio apmokestinimo tvarka.#Sujungtos bylos C-95/07 ir C-96/07.

text:
      Sujungtos bylos C‑95/07 ir C‑96/07
      Ecotrade SpA
      prieš
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3
      (Commissione tributaria provinciale di Genova prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atvirkštinis apmokestinimas – Teisė į atskaitą – Naikinamasis terminas – Apskaitose ir mokesčių deklaracijose padarytas pažeidimas, turintis poveikį sandoriams, kuriems taikoma atvirkštinio apmokestinimo
         tvarka“

      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnis, 18 straipsnio 2 ir 3 dalys, 21 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita
      (Tarybos direktyvos 77/388 18 straipsnio 1 dalies d punktas ir 22 straipsnis)
      1.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/17,
         17 straipsnis, 18 straipsnio 2 ir 3 dalys, 21 straipsnio 1 dalies b punktas nedraudžia nacionalinės teisės aktų, nustatančių
         naikinamąjį terminą apmokestinamajam asmeniui pasinaudoti teise į atskaitą, jeigu laikomasi lygiavertiškumo principo, pagal
         kurį reikalaujama, kad terminas nacionaline teise pagrįstoms teisėms mokesčių srityje būtų taikomas taip pat kaip ir Bendrijos
         teise pagrįstoms teisėms, ir, antra, veiksmingumo principo, pagal kurį dėl naikinamojo termino negali tapti praktiškai neįmanoma
         arba pernelyg sudėtinga pasinaudoti teise atskaityti.

      Veiksmingumo principas nepažeidžiamas vien todėl, kad mokesčių administratoriui nesumokėtam PVM išieškoti nustatytas ilgesnis
         terminas nei suteikiamas apmokestinamiesiems asmenims pasinaudoti savo teise į atskaitą. Todėl mokesčių administratoriaus
         situacijos negalima palyginti su apmokestinamojo asmens situacija, o tai, kad naikinamasis terminas mokesčių administratoriaus
         atžvilgiu pradedamas skaičiuoti vėliau nei naikinamasis terminas, taikomas apmokestinamojo asmens teisei į atskaitą, nepažeidžia
         lygybės principo.

      (žr. 46, 51, 54 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/17,
         18 straipsnio 1 dalies d punktas ir 22 straipsnis draudžia deklaracijų pataisymo ir PVM išieškojimo praktiką, pagal kurią
         neįvykdžius prievolių, susijusių, pirma, su nacionalinės teisės taikant šio 18 straipsnio 1 dalies d punktą nustatytais formalumais,
         ir, antra, apskaitos bei deklaravimo prievolių, išplaukiančių atitinkamai iš minėto 22 straipsnio 2 ir 4 dalių, baudžiama
         atsisakant suteikti teisę į atskaitą, kai taikoma atvirkštinio apmokestinimo tvarka.

      Iš tiesų pažeidęs formalumus, kuriuos valstybės narės nustatė taikydamos Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies d punktą,
         apmokestinamasis asmuo neturi netekti savo teisės į atskaitą, nes pagal mokestinio neutralumo principą turi būtų suteikta
         teisė į pirkimo PVM atskaitą, jeigu esminiai reikalavimai yra tenkinami, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių
         formalių reikalavimų.

      Be to, priemonės, kurių imasi valstybės narės, siekdamos užtikrinti, kad apmokestinamasis asmuo įvykdytų deklaravimo ir mokėjimo
         prievoles, ar numatyti kitas prievoles, kurios, jų manymu, reikalingos tinkamai rinkti PVM ir užkirsti kelią sukčiavimui,
         negali būti naudojamos taip, kad nuolat paneigtų teisę į PVM atskaitą. Tačiau pataisymo ir išieškojimo praktika, pagal kurią
         dėl to, kad apmokestinamasis asmuo nesilaiko atskaitos ir deklaravimo prievolių, jis netenka teisės į atskaitą, aiškiai viršija
         tai, kas būtina pasiekti tikslą užtikrinti, kad šios prievolės būtų teisingai taikomos Šeštosios direktyvos 22 straipsnio
         7 dalies prasme, atsižvelgiant į tai, jog Bendrijos teise nedraudžiama valstybėms narėms prireikus nustatyti pažeidimo sunkumui
         proporcingą baudą ar piniginę sankciją, siekiant nubausti už šių prievolių neįvykdymą. Ši praktika taip pat viršija tai, kas
         būtina siekiant užtikrinti tinkamą PVM surinkimą ir kelio sukčiavimui užkirtimą, nes ją taikant galima apskritai prarasti
         teisę į atskaitą, jeigu mokesčių administratoriaus pataisymai deklaracijoje padaromi tik pasibaigus naikinamajam terminui,
         kuris nustatytas apmokestinamojo asmens teisei į atskaitą pasinaudoti.

      (žr. 62–63, 65–68, 72 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gegužės 8 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Atvirkštinis apmokestinimas – Teisė į atskaitą – Naikinamasis terminas – Apskaitose ir mokesčių deklaracijose padarytas pažeidimas, turintis poveikį sandoriams, kuriems taikoma atvirkštinio apmokestinimo
         tvarka“

      Sujungtose bylose C‑95/07 ir C‑96/07
      dėl Commissione tributaria provinciale di Genova (Italija) 2006 m. gruodžio 13 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2007 m. vasario 20 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Ecotrade SpA
      prieš
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai U. Lõhmus, A. Ó Caoimh, P. Lindh ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. sausio 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Ecotrade SpA, atstovaujamos advokatų A. Lovisolo ir N. Raggi,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. De Bellis,

      –        Kipro vyriausybės, atstovaujamos A. Pantazi‑Lambrou,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A. Aresu ir M. Afonso,
      susipažinęs su 2008 m. kovo 13 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą yra susiję su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1), iš dalies pakeistos 2000 m. kovo 30 d. Tarybos direktyva 2000/17/EB (OL L 84, p. 24; toliau – Šeštoji direktyva), 17 straipsnio,
         18 straipsnio 1 dalies d punkto, 21 straipsnio 1 dalies ir 22 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant du ginčus tarp Ecotrade SpA (toliau – Ecotrade) ir Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3 (toliau – Agenzia) dėl kelių pastarosios pranešimų, susijusių su išieškojimu, kuriuose pataisomos šios bendrovės užpildytos 2000 ir 2001 mokestinių
         metų pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) deklaracijos.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Dėl teisės į atskaitą Šeštosios direktyvos 28f straipsniu pakeista tos pačios direktyvos 17 straipsnio 1 dalies ir 2 dalies
         a punkto redakcija numato:

      „1. Teisė atskaityti mokestį atsiranda atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną mokestį.
      2. Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, jis turi turėti teisę
         iš mokesčio, kurį jam reikia sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, kurį reikia sumokėti ar kuris sumokėtas šalies teritorijoje už prekes ar paslaugas, kurias jam
         pateikė (suteikė) ar dar pateiks (suteiks) kitas apmokestinamasis asmuo“. (Pataisytas vertimas)

      4        Pagal to paties 17 straipsnio 6 dalį, kol Europos Sąjungos Taryba nenusprendė, su kokiomis išlaidomis susijęs PVM negali būti
         atskaitomas, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose įstatymuose, galiojančiuose
         Šeštosios direktyvos įsigaliojimo metu. Toje pačioje dalyje nurodoma, kad jokiais atvejais neatskaitoma už išlaidas, kurios
         nėra vien komercinės veiklos išlaidos, pavyzdžiui, išlaidos, patirtos įsigyjant prabangos prekių, pramogaujant ar linksminantis.
         Šio straipsnio 7 dalis suteikia teisę valstybėms narėms pasikonsultavus, kaip numatyta 29 straipsnyje, dėl ekonominio ciklo
         svyravimų visiškai ar iš dalies neleisti atskaityti sumų, susijusių su ilgalaikiu turtu ar kitomis prekėmis.

      5        Pagal Šeštosios direktyvos 28f straipsniu pakeistos tos pačios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies b punkto redakciją vidaus
         sistemoje PVM turi sumokėti asmuo, kuriam teikiama tos pačios direktyvos 28f straipsnio C dalyje nurodyta paslauga, kai šią
         paslaugą teikia užsienyje įsteigtas apmokestinamasis asmuo. 28f straipsnio C dalyje, į kurią daroma nuoroda, numatytos „prekių
         gabenimo paslaugos Bendrijoje“. Ši sistema, kuri, beje, taikoma kitoms paslaugoms, yra plačiai žinoma įprastu „atvirkštinio
         apmokestinimo“ pavadinimu.

      6        Dėl teisės į atskaitą naudojimosi reglamentuojančių taisyklių ankstesniame punkte aprašytomis aplinkybėmis Šeštosios direktyvos
         28f straipsnio 2 dalimi pakeistos tos pačios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies d punkto redakcijoje numatyta, kad norėdamas
         pasinaudoti šia teise apmokestinamasis asmuo privalo laikytis kiekvienos valstybės narės nustatytų formalumų.

      7        Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:

      „2.      Apmokestinamasis asmuo mokestį atskaito iš visos per atitinkamą mokestinį laikotarpį mokėtinos pridėtinės vertės mokesčio
         sumos atimdamas visą mokesčio sumą, kurią per tą patį laikotarpį jis įgijo teisę atskaityti, ir gali ta teise pasinaudoti
         pagal 1 dalies nuostatas.

      3.      Valstybės narės nustato sąlygas ir tvarką, pagal kurią apmokestinamajam asmeniui gali būti leidžiama atskaityti pridėtinės
         vertės mokestį, kurio jis neatskaitė pagal 1 ir 2 dalių nuostatas.“ (Pataisytas vertimas)

      8        Be to, kai kurios apmokestinamajam asmeniui tenkančios prievolės, numatytos Šeštosios direktyvos 28h straipsniu, pakeistos
         tos pačios direktyvos 22 straipsnio redakcijoje. Šios prievolės apima šio 22 straipsnio 2 dalies a punkte numatytą prievolę,
         pagal kurią apmokestinamasis asmuo turi tvarkyti detalią apskaitą taip, kad būtų galima nustatyti prievoles, susijusias su
         PVM, o mokesčių institucijos galėtų patikrinti, kaip jos vykdomos, bei numatytąją to paties straipsnio 4 dalies a ir b punktuose,
         pagal kurią apmokestinamasis asmuo per nustatytą terminą turi pateikti mokesčio deklaraciją, kurioje turi būti pateikta visa
         informacija, reikalinga mokėtino mokesčio dydžiui ir atskaitytinoms sumoms nustatyti.

      9        Galiausiai šio 22 straipsnio 7 ir 8 dalyse numatyta:

      „7. Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad asmenys, kurie pagal 21 straipsnio 1 dalies a ir b punktus
         turi mokėti mokestį vietoje kitoje šalyje įsisteigusio apmokestinamojo asmens <...>, laikytųsi anksčiau nurodytų deklaravimo
         ir mokėjimo prievolių.

      8. Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas
         PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, atsižvelgdamos į reikalavimą vienodai traktuoti apmokestinamųjų asmenų vykdomus nacionalinius
         sandorius ir sandorius tarp valstybių narių, tačiau dėl šių prievolių prekyboje tarp valstybių narių neturi atsirasti su sienų
         kirtimu susijusių formalumų.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Italijos teisėje didžiausia su PVM susijusių nuostatų dalis yra numatyta 1972 m. spalio 26 d. Respublikos Prezidento dekrete
         Nr. 633 dėl pridėtinės vertės mokesčio nustatymo ir reglamentavimo (GURI, Nr. 292, 1972 m. lapkričio 11 d., paprastasis priedas),
         kuris keletą kartą buvo keistas (toliau – DPR Nr. 633/72), ir 1993 m. rugpjūčio 30 d. Įstatyminiame dekrete Nr. 331 (GURI,
         Nr. 203, 1993 m. rugpjūčio 30 d.; toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 331/93).

      11      DPR Nr. 633/72 17 straipsnio trečiosios pastraipos pirmame sakinyje nurodyta:

      „Prievoles, susijusias su <...> paslaugomis, kurias teikia valstybės teritorijoje subjektai ne rezidentai <...>, vykdo valstybės
         teritorijoje reziduojantys paslaugų gavėjai ar užsakovai, kurie <..> naudojasi paslaugomis versdamiesi verslu, amatu ar profesija.“

      12      DPR Nr. 633/72 19 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta:

      „<...> Teisė į prekių ir paslaugų pirkimo ar importo mokesčių atskaitą atsiranda atsiradus prievolei apskaičiuoti mokestį,
         ir šia teise galima pasinaudoti ne vėliau kaip pateikiant deklaraciją už antruosius metus, einančius po tų metų, kai atsirado
         teisė į atskaitą, tokiomis sąlygomis, kurios yra šios teisės atsiradimo momentu.“

      13      Pagal DPR Nr. 633/72 23 straipsnio „Sąskaitų faktūrų registravimas“ 1 ir 2 dalis per penkiolika dienų mokesčių mokėtojas išduotas
         sąskaitas faktūras pagal jų numerį ir išrašymo datą turi įrašyti į registrą ad hoc. Turi būti nurodomas kiekvienos sąskaitos faktūros progresyvinis numeris bei jos išrašymo data, apmokestinamoji sandorio
         ar sandorių suma ir PVM suma, atskirta pagal taikytą tarifą, taip pat prekės gavėjo ar paslaugos užsakovo arba to paties dekreto
         17 straipsnio 3 dalyje numatytais atvejais prekės tiekėjo ar paslaugos teikėjo įmonė ar pavadinimas.

      14      Respublikos Prezidento dekreto Nr. 633/72 25 straipsnio „Pirkimo registravimas“ 1 dalyje nustatyta, kad sąskaitas faktūras
         ir muitinės kvitus dėl įsigytų ar importuotų prekių ir paslaugų verčiantis savo verslu, įskaitant tas, kurios išrašytos pagal
         šio dekreto 17 straipsnio 3 dalį, mokesčių mokėtojas turi sunumeruoti didėjančia tvarka ir įrašyti į registrą prieš periodinį
         mokesčių mokėjimą ar metinę deklaraciją, kur mokesčių mokėtojas pasinaudoja teise į su šiomis sąskaitomis faktūromis susijusio
         PVM atskaitą.

      15      Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 331/93 47 straipsnio „Bendrijos sandorių registravimas“ 1 dalį prekių gabenimo Bendrijos viduje
         ir su tuo susijusių paslaugų teikimo sąskaitos faktūros jų gavimo mėnesį ar vėliau, tačiau bet kuriuo atveju ne vėliau kaip
         per penkiolika dienų nuo gavimo, turi būti atskirai įrašytos į išrašomų sąskaitų faktūrų registrą, numatytą DPR Nr. 633 23 straipsnio
         1 ir 2 dalyse, bei pirkimo registrą, numatytą to paties dekreto 25 straipsnio 1 dalyje, nurodant atitinkamai jų gavimo ar
         išrašymo mėnesį.

      16      Galiausiai DPR Nr. 633/72 57 straipsnio 1 dalies pirmajame sakinyje nustatyta:

      „Pranešimai apie pataisymus ir išieškojimą <...> turi būti perduoti iki ketvirtųjų metų, einančių po deklaracijos pateikimo,
         gruodžio 31 d., priešingu atveju, teisė prarandama.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      Ecotrade yra pagal Italijos teisę įsteigta akcinė bendrovė, kurios specializacija – prekyba granuliuotomis aukštakrosnių nuodegomis
         ir kitais priedais, ypač sintetiniu gipsu ir pelenais, naudojamais betono gamybai.

      18      2000 ir 2001 mokestiniais metais Ecotrade Italijoje neįsteigtiems ūkio subjektams patikėjo šių medžiagų gabenimą iš Italijos į kitas Europos Bendrijos valstybes nares.
         Šių ūkio subjektų išrašomose sąskaitose faktūrose Ecotrade atliktos paslaugos aprašytos kaip „laivų nuoma“ arba „gabenimas“ (toliau – aptariami sandoriai). Nors šiose sąskaitose faktūrose
         nebuvo nurodyta PVM suma, kai kuriose jų paminėta, kad šie sandoriai neapmokestinami.

      19      Taigi Ecotrade aptariamus sandorius laikė neapmokestinamais PVM. Todėl ji su šiais sandoriais susijusias sąskaitas faktūras įrašė tik į
         pirkimo registrą, o ne į išrašomų sąskaitų faktūrų registrą, ir tai darė neapmokestinimo PVM pagrindu. Taigi su šiais sandoriais
         susijusio PVM nėra Ecotrade mokesčių deklaracijose už 2000 ir 2001 mokestinius metus.

      20      Per 2004 m. patikrinimą Agenzia nusprendė, kad aptariami sandoriai yra paslaugos, susijusios su prekių gabenimu Bendrijos viduje, kurios yra apmokestinamos
         PVM, ir kad joms taikoma atvirkštinio apmokestinimo tvarka; tai, išskyrus vieną sąskaitą faktūrą, Ecotrade neginčijo. Agenzia taip pat konstatavo, kad ši bendrovė nesilaikė su šia atvirkštinio apmokestinimo tvarka susijusių apskaitos reikalavimų,
         nes aptariamos sąskaitos faktūros buvo įrašytos tik į pirkimo registrą, o ne išrašomų sąskaitų faktūrų registrą.

      21      Todėl Agenzia keliais pranešimais dėl išieškojimo pataisė Ecotrade parengtas 2000 ir 2001 mokestinių metų PVM deklaracijas, nurodydama nedeklaruoto mokesčio maždaug už 321 000 eurų, ir skyrė
         jai maždaug 361 000 eurų dydžio baudų.

      22      Vėliau Agenzia nusprendė, kad Ecotrade prarado teisę į PVM atskaitą, nes ja nepasinaudojo per nustatytą dvejų metų terminą nuo to momento, kai atsirado prievolė
         apskaičiuoti mokestį, kaip numatyta DPR Nr. 633/72 19 straipsnio 1 dalies antrajame sakinyje, nors mokesčių administratorius
         dar galėjo išieškoti su aptariamomis paslaugomis susijusį PVM, nes pagal šio dekreto 57 straipsnio pirmąją pastraipą pranešimai
         apie pataisymą ir išieškojimą gali būti perduoti per ketverių metų laikotarpį, skaičiuojamą nuo su ginčijamu mokesčiu susijusio
         mokesčio deklaracijų pateikimo.

      23      Keliais 2005 m. vasario 13 d. Genujos mokestinių ginčų komisijai (Commissione tributaria provinciale di Genova) pareikštais skundais Ecotrade ginčijo aptariamus pranešimus dėl išieškojimo ir prašė juos panaikinti. Siekdama pateisinti savo apskaitos praktiką, ši bendrovė
         nurodė, kad su aptariamais sandoriais susijusios sąskaitos faktūros tinkamai buvo registruojamos pirkimo registre, tačiau
         dėl tos priežasties, kad šie sandoriai klaidingai laikyti neapmokestinamais PVM, šios faktūros nebuvo įrašytos į išrašomų
         sąskaitų faktūrų registrą. Kadangi neatsirado jokios skolos mokesčių administratoriui, šis pažeidimas neturėjo užkirsti kelio
         pasinauti teise į atskaitą. Todėl šioje byloje negalima taikyti jokio teisės į atskaitą apribojimo laiko atžvilgiu.

      24      Agenzia prašymą prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme atsikirto, kad Ecotrade turėjo sau išrašyti sąskaitą faktūrą už aptariamus sandorius, apskaičiuoti mokėtiną PVM, įrašyti į išrašomų sąskaitų faktūrų
         registrą bei į pirkimo registrą, taip ji būtų turėjusi PVM kreditą atskaitant pirkimo mokesčius. Pagal šį metodą užsakovai
         iš tikrųjų nemoka mokėtino PVM, nes jis yra neutralizuojamas jį atitinkančiu PVM kreditu. Be to, teise atskaityti turi būti
         pasinaudota per nustatytą terminą, kuriam pasibaigus šios teisės netenkama. Todėl Ecotrade, kuri nesilaikė nacionalinės teisės aktuose numatytos apskaitos tvarkos, privalėjo sumokėti mokėtiną PVM, nes suėjus naikinamajam
         terminui ji prarado teisę jį atskaityti.

      25      Šiomis aplinkybėmis Genujos mokestinių ginčų komisija nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti
         šiuos prejudicinius klausimus, kurie yra identiški dviejose bylose C‑95/07 ir C‑96/07:

      „1.      Ar teisingai aiškinant Šeštosios direktyvos <...> 17 straipsnį, 21 straipsnio 1 dalį ir 22 straipsnį, jie draudžia tokią nacionalinės
         teisės normą, šiuo atveju DPR Nr. 633/72 19 straipsnį, kuri nustato, kad teise į (PVM), kurį turi mokėti apmokestinamasis
         asmuo versdamasis savo verslu, atskaitą reikia pasinaudoti per (dvejų metų) terminą, ir kaip sankciją dėl šio termino nesilaikymo
         nustato šios teisės praradimą, ypač tais atvejais, kai PVM už prekės ar paslaugos pirkimą apmokestinama taikant atvirkštinio
         apmokestinimo tvarką, kuri leidžia administratoriui reikalauti sumokėti mokestį per (ketverių metų – pagal DPR Nr. 633/72
         57 straipsnį) terminą, ilgesnį nei numatytasis verslininkui pasinaudoti teise į atskaitą, kurios savo ruožtu netenkama jam
         pasibaigus ?

      2.      Ar teisingai aiškinant Šeštosios direktyvos <...> 18 straipsnio 1 dalies d punktą, jis draudžia tokią nacionalinės teisės
         normą, kuri, reglamentuodama šiame straipsnyje nurodytus „formalumus“ pagal atvirkštinio apmokestinimo tvarką, kurią nustato
         DPR Nr. 633/72 17 straipsnio 3 dalis kartu su 23 ir 25 straipsniais, gali nustatyti (vien tik mokesčių mokėtojo nenaudai)
         pareigą laikytis termino, kaip numato DPR Nr. 633/72 19 straipsnis, pasinaudoti šios direktyvos 17 straipsnyje įtvirtinta
         teise į atskaitą?“

      26      2007 m. balandžio 27 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑95/07 ir C‑96/07 buvo sujungtos tam, kad būtų bendrai
         vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas galutinis sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      27      Ecotrade tvirtina, kad Šeštojoje direktyvoje teisei į atskaitą nenumatyta jokio apribojimo laiko atžvilgiu, atsižvelgiant į tai, kad
         visa neutralumo principu pagrįsta PVM sistema yra sudaryta taip, jog visais atvejais apmokestinajam asmeniui būtų užtikrinta
         ši pagrindinė visai PVM mokesčių sistemai būdinga teisė. Be to, pagrindinėje byloje aptariami nacionalinės teisės aktai negali
         būti pateisinti remiantis šios direktyvos 17 straipsnio 6 ir 7 dalimis ir 22 straipsnio 7 ir 8 dalimis, kurios nėra taikytinos
         pagrindinėse bylose.

      28      Dėl valstybių narių pagal Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies d punktą nustatytų „formalumų“, kuriuos apmokestinamasis
         asmuo turi įvykdyti tam, kad galėtų pasinaudoti teise į atskaitą pagal atvirkštinio apmokestinimo tvarką, Ecotrade tvirtina, kad šie formalumai neturi būti neproporcingi bendrai PVM sistemai ar su ja nesuderinami. Todėl šių formalumų laikymasis
         neturi lemti to, kad apmokestinamasis asmuo galutinai netenka teisės į atskaitą. Bet kuriuo atveju teisės į atskaitą apribojimas
         Italijos teisėje nėra proporcingas, nes mokesčių administratorius klaidingas deklaracijas pataisyti turi ilgesnį terminą nei
         tą, kuris nustatytas apmokestinamajam asmeniui pateikti prašymą dėl atskaitos.

      29      Italijos ir Kipro vyriausybės pabrėžia, kad numatytas terminas pasinaudoti teise į atskaitą yra formalumas, kurį valstybės
         narės gali nustatyti pagal Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies d punktą, 3 dalį bei 22 straipsnio 8 dalį. Šiame 18 straipsnyje
         nėra jokios nuostatos, draudžiančios valstybių narių dikreciją nustatyti atskaitos apribojimus laiko atžvilgiu. Pagal šio
         18 straipsnio 2 dalį, kurioje daroma nuoroda į „tą patį laikotarpį“, teise atskaityti turi būti pasinaudojama kuo skubiau,
         vadinasi, jeigu apmokestinamasis asmuo nepasinaudoja teise atskaityti šiuo laikotarpiu, jo galimybei tai padaryti vėlesniu
         laikotarpiu gali būti taikomos sąlygos, kurias valstybės narės gali nustatyti pagal to paties 18 straipsnio 3 dalį.

      30      Be to, šios vyriausybės mano, kad administratoriui nustatytas mokesčio išieškojimo terminas dėl objektyvių ir praktinių priežasčių
         negali būti toks pats, koks nustatytas apmokestinamojo asmens pasinaudojimui teise į atskaitą, atsižvelgiant į tai, kad po
         mokesčių deklaracijų pateikimo administratoriui reikia laiko jų ir jų turiniui patikrinti.

      31      Beje, Italijos vyriausybė pripažįsta, jog valstybės narės turi laikytis veiksmingumo principo taip, kad pasinaudoti teise
         į atskaitą netaptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga. Vis dėlto ji nurodo, kad dvejų metų terminas šiuo atžvilgiu
         yra visiškai tinkamas.

      32      Europos Bendrijų Komisija tvirtina, kad atskaita turi būti pasinaudota laikantis numatytų mokestinių terminų. Taigi tas pasinaudojimas
         negali būti atidėtas neribotam laikui. Iš to ji daro išvadą, kad naikinamųjų terminų pasinaudoti teise į atskaitą nustatymas
         nėra nesuderinamas su Šeštosios direktyvos tikslais, su sąlyga, kad šie terminai nėra mažiau palankūs nei nustatytieji analogiškoms
         teisėms mokesčių srityje pasinaudoti (lygiavertiškumo principas), ir kad dėl jų naudojimasis Bendrijos teisėje nustatytomis
         teisėmis netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas). Ji daro išvadą, kad lygiavertiškumo
         principo nebuvo laikomasi todėl, kad pagrindinėje byloje aptariami teisės aktai mokesčių administratoriui suteikia ketverių
         metų terminą pataisymams ir išieškojimams, o sumokėto PVM atskaitai juose numatytas tik dvejų metų terminas. Kalbėdama apie
         veiksmingumo termino laikymąsi Komisija pabrėžia, kad dėl teisei į atskaitą taikomo dvejų metų naikinamojo termino dėl tų
         pačių priežasčių kyla rizika, kad pasinaudojimas šia teise taps pernelyg sudėtingas.

      33      Be to, Komisija mano, jog iš tiesų būtų per daug ir neproporcinga tai, kad susijusi valstybė narė siektų neteisėtai praturtėti
         remdamasi paprasčiausių apskaitos formalumų neįvykdymu, nors pastarajai ir reikėtų pripažinti galimybę tinkamai nubausti už
         aptariamus pažeidimus.

      34      Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad DPR Nr.°633/72 19 straipsnis neatitinka Šeštosios direktyvos, Kipro vyriausybė siūlo,
         jog sprendimo veikimas laiko atžvilgiu būtų taip apribotas, kad jis būtų taikomas tik laikotarpiui po jo paskelbimo.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      35      Pirmiausia reikia nurodyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimais siekiama sužinoti, ar Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnis, 18 straipsnio 1 dalies d punktas, 21 straipsnio 1 dalis ir 22 straipsnis draudžia tokius nacionalinės
         teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėse bylose, pagal kuriuos atvirkštinio apmokestinimo tvarkos taikymo atveju norint
         pasinaudoti teise atskaityti PVM reikia laikytis naikinamojo termino, trumpesnio nei tas, kurį turi mokesčių administratorius
         mokesčiui išieškoti.

      36      Vi dėlto iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ginčo pagrindinėje byloje esmė susijusi su Ecotrade padarytu apskaitos pažeidimu, būtent klaidingu aptariamų sandorių įrašymu tik į pirkimo registrą neapmokestinant PVM; toks
         pažeidimas turėjo įtakos šios bendrovės parengtoms PVM deklaracijoms, dėl ko Agenzia pataisė šias deklaracijas. Šios aplinkybės aiškiai skiriasi nuo situacijos, kai apmokestinamasis asmuo, žinodamas apie tiekimo
         apmokestinimą, dėl pavėlavimo ar dėl neatsargumo nepateikia prašymo dėl pirkimo PVM atskaitos per nacionalinės teisės aktuose
         nustatytą terminą.

      37      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui
         visapusį Bendrijos teisės aiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant
         į tai, ar pastarasis nurodė šias Bendrijos teisės normas savo pateiktuose klausimuose (būtent žr. 1994 m. vasario 2 d. Sprendimo
         Verband Sozialer Wettbewerb, vadinamo Clinique, C‑315/92, Rink. p. I‑317, 7 punktą; 1999 m. kovo 4 d. Sprendimo Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Rink. p. I‑1301, 16 punktą; 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Trojani, C‑456/02, Rink. p. I‑0000, 38 punktą ir 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo RAL (Channel Islands) ir kt., C‑452/03, Rink. p. I‑3947, 25 punktą).

      38      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotus pirmąjį ir antrąjį klausimus, kuriuos reikia nagrinėti
         kartu, būtina performuluoti taip, kad jis klaustų, pirma, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnis, 18 straipsnio 2  ir 3 dalys,
         21 straipsnio 1 dalis draudžia nustatyti naikinamąjį terminą pasinaudoti teise į atskaitą PVM, koks numatytas pagrindinėse
         bylose aptariamuose teisės aktuose, atvirkštinio apmokestinimo tvarkos taikymo atveju (toliau – naikinamasis terminas) ir,
         antra, ar tos pačios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies d punktas ir 22 straipsnis draudžia deklaracijų pataisymo ir PVM išieškojimo
         praktiką, pagal kurią už apskaitose ir deklaracijose padarytą pažeidimą, koks aptariamas pagrindinėse bylose, netenkama teisės
         atskaityti atvirkštinio apmokestinimo tvarkos taikymo atveju (toliau – pataisymo ir išieškojimo praktika).

       Dėl naikinamojo termino
      39      Pirmiausia reikia pabrėžti, kad apmokestinamas asmuo, privalantis sumokėti PVM kaip paslaugos gavėjas, gali pasinaudoti Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta teise į atskaitą (žr. 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Bockemühl, C‑90/02, Rink. p. I‑3303, 37 punktą). Pagal nusistovėjusią teismo praktiką šiame 17 straipsnyje numatyta teisė į atskaitą
         yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš principo negali būti apribota (žr. 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 43 punktą bei minėto sprendimo Bockemühl 38 punktą).

      40      Taip pat pagal nusistovėjusią teismo praktiką ši teisė į atskaitą įgyvendinama nedelsiant visų mokesčių, taikomų pirkimo ūkinėms
         operacijoms, atžvilgiu (būtent žr. 1988 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 50/87, Rink. p. 4797, 15–17 punktus; 1998 m. sausio 15 d. Sprendimo Ghent Coal Terminal, C‑37/95, 15 punktą; minėto sprendimo Gabalfrisa ir kt. 43 punktą bei minėto sprendimo Bockemühl 38 punktą).

      41      Iš tiesų, kaip matyti iš Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 2 dalies formuluotės, teise į atskaitą iš principo naudojamasi
         „per tą patį laikotarpį“, kuriuo atsirado ši teisė.

      42      Pagal Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 3 dalį apmokestinamajam asmeniui gali būti leista atskaityti, net jeigu jis nepasinaudojo
         teise laikotarpiu, kuriuo atsirado ši teisė. Tačiau šiuo atveju jo teisei į atskaitą taikomos valstybių narių nustatytos tam
         tikros sąlygos ir taisyklės.

      43      Iš to išplaukia, jog valstybės narės gali reikalauti, kad teise į atskaitą būtų pasinaudota laikotarpiu, kuriuo ji atsirado,
         arba ilgesniu laikotarpiu, laikantis jų nacionalinės teisės aktuose nustatytų sąlygų ir taisyklių.

      44      Be to, galimybė be jokių apribojimų laiko atžvilgiu pasinaudoti teise į atskaitą prieštarautų teisinio saugumo principui,
         kuris reikalauja, kad apmokestinamojo asmens mokestinė situacija, atsižvelgiant į jo teises ir pareigas mokesčių administratoriaus
         atžvilgiu, negali būti nuginčyta neribotam laikui.

      45      Todėl negalima pritarti teiginiui, kad teisei į atskaitą negalima nustatyti jokio naikinamojo termino.

      46      Reikia pridurti, kad naikinamasis terminas, kuriam pasibaigus nepakankamai rūpestingas apmokestinamasis asmuo, nepateikęs
         prašymo leisti atskaityti pirkimo PVM, praranda teisę į atskaitą, neturi būti laikomas nesuderinamu su Šeštąja direktyva nustatyta
         sistema, jeigu, pirma, šis terminas nacionaline teise pagrįstoms teisėms mokesčių srityje taikomas taip pat, kaip ir Bendrijos
         teise pagrįstoms teisėms (lygiavertiškumo principas) ir, antra, dėl jo pasinaudojimas teise atskaityti netampa praktiškai
         neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (žr. 2003 m. vasario 27 d. Sprendimo Santex, C‑327/00, Rink. p. I‑1877, 55 punktą ir 2007 m. spalio 11 d. sprendimo Lämmerzahl, C‑241/06, Rink. p. I‑0000, 52 punktą).

      47      Dėl lygiavertiškumo principo iš bylų medžiagos nematyti, be to, Teisingumo Teisme taip pat nebuvo nurodyta, kad DPR Nr. 633/72
         19 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatytas naikinamasis terminas neatitinka šio principo.

      48      Dėl veiksmingumo principo reikia pabrėžti, kad dėl paties dvejų metų naikinamojo termino, kuris aptariamas pagrindinėje byloje,
         pasinaudojimas teise atskaityti negali savaime tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, atsižvelgiant į tai,
         kad Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 2 dalis leidžia valstybėms narėms reikalauti, jog apmokestinamasis asmuo pasinaudotų
         teise į atskaitą tuo pačiu laikotarpiu, kuriuo atsirado ši teisė.

      49      Taip pat reikia išnagrinėti, ar šios išvados nepaneigia tai, kad pagal nacionalinės teisės aktus mokesčių administratoriui
         mokėtinam PVM išieškoti nustatytas ilgesnis terminas nei suteiktas apmokestinamiesiems asmenims pateikti prašymus dėl PVM
         atskaitymo.

      50      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad mokesčių administratorius su informacija, kuri reikalinga nustatyti mokėtino PVM sumą
         ir atlikti atskaitymus, susipažino tik gavusi apmokestinamojo asmens mokesčių deklaraciją. Esant netikslumų deklaracijoje
         arba jeigu ji nepilna, administratorius tik nuo šio momento gali pataisyti šią deklaraciją ir prireikus išieškoti nesumokėtą
         mokestį (žr. šiuo klausimu 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo SFI, C‑85/97, Rink. p. I‑7447, 32 punktą).

      51      Taigi mokesčių administratoriaus situacijos negalima palyginti su apmokestinamojo asmens situacija (minėto sprendimo SFI 32 punktas). Be to, kaip Teisingumo Teismas jau nusprendė, tai, kad naikinamasis terminas mokesčių administratoriaus atžvilgiu
         pradedamas skaičiuoti vėliau nei naikinamasis terminas, taikomas apmokestinamojo asmens teisei į atskaitą, nepažeidžia lygybės
         principo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo SFI 33 punktą).

      52      Todėl dėl pagrindinėje byloje aptariamo naikinamojo termino pasinaudojimas teise į atskaitą netampa praktiškai neįmanomas
         arba pernelyg sudėtingas vien todėl, kad mokesčių administratoriui nesumokėtam PVM išieškoti nustatytas ilgesnis terminas
         nei suteiktas apmokestinamajam asmeniui pasinaudoti tokia teise.

      53      Ši išvada yra teisinga, kai taikoma atvirkštinio apmokestinimo tvarka, kaip ir pagrindinėse bylose. Šeštosios direktyvos 18 straipsnio
         2 ir 3 dalys taip pat taikomos šiai tvarkai. Tai akivaizdžiai matyti iš šių nuostatų formuluočių, kurios abi aiškiai daro
         nuorodas į to paties straipsnio 1 dalį, kurio d punkte numatytas atvirkštinio apmokestinimo atvejis.

      54      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti, kad Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnis, 18 straipsnio 2 ir 3 dalys, 21 straipsnio 1 dalies b punktas nedraudžia nacionalinės teisės aktų,
         nustatančių naikinamąjį terminą teisei į atskaitą pasinaudoti, koks aptariamas pagrindinėje byloje, jeigu laikomasi lygiavertiškumo
         ir veiksmingumo principų. Veiksmingumo principas nepažeidžiamas vien todėl, kad mokesčių administratoriui nesumokėtam PVM
         išieškoti nustatytas ilgesnis terminas nei suteikiamas apmokestinamiesiems asmenims pasinaudoti savo teise į atskaitą.

       Dėl pakeitimo ir išieškojimo praktikos
      55      Reikia išnagrinėti, ar Šeštoji direktyva draužia pataisymo ir išieškojimo praktiką, pagal kurią dėl pažeidimo apskaitose,
         kurį sudaro, kaip nurodyta šio sprendimo 36 pukte, klaidingas aptariamų sandorių įrašymas tik į pirkimo registrą neapmokestinant
         PVM, turėjusį įtakos Ecotrade parengtoms mokesčių deklaracijoms, nesuteikiama teisė į atskaitą atvirkštinio apmokestinimo tvarkos taikymo atveju.

      56      Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad pagal Šeštosios direktyvos 21 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytą atvirkštinio apmokestinimo
         tvarką Ecotrade, kaip užsienyje įsikūrusių apmokestinamų asmenų teikiamų paslaugų gavėja, turėjo sumokėti PVM už atliktus sandorius, būtent
         pirkimo PVM, nors iš principo buvo galima taip atskaityti tą patį mokestį, ir dėl to jokia suma neturėjo būti sumokėta į valstybės
         biudžetą.

      57      Tačiau kai taikoma atvirkštinio apmokestinimo tvarka, kaip ir pagrindinėse bylose, Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies
         d punktas leidžia valstybėms narėms nustatyti formalumus, kuriuos apmokestinamasis asmuo turi įvykdyti norėdamas pasinaudoti
         teise į atskaitą.

      58      Iš tokio formalumo, nustatyto Italijos teisėje būtent Įstayminio dekreto Nr. 331/93 47 straipsnio 1 dalyje, išplaukia, kad
         Ecotrade turėjo sau išrašyti sąskaitą faktūrą už aptariamas paslaugas ir ją bei susijusių paslaugų tiekėjo išrašytą sąskaitą faktūrą
         atskirai įrašyti į išrašomų sąskaitų faktūrų registrą bei į pirkimo registrą, vadinasi, ji būtų turėjusi PVM kreditą, tiksliai
         atitinkantį mokėtiną mokestį.

      59      Be to, pagal Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 2 ir 4 dalis kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi vesti pakankamai išsamią
         apskaitą, kad pagal ją būtų galima taikyti PVM ir mokesčių administratorius galėtų atlikti patikrinimus, bei pateikti deklaraciją,
         kurioje reikia nurodyti visą informaciją, reikalingą mokėtino mokesčio dydžiui ir atskaitytinoms sumoms nustatyti. Siekiant
         užtikrinti, kad kiekvienas apmokestinamasis asmuo įvykdys šiuos įpareigojimus, to paties 22 straipsnio 7 dalis leidžia valstybėms
         narėms imtis tam būtinų priemonių, įskaitant atvirkštinio apmokestinimo tvarkos atveju.

      60      Iš to išplaukia, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamas Ecotrade prievolių neįvykdymas, susijusių, pirma, su nacionalinės teisės taikant Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies d punktą
         nustatytais formalumais, ir, antra, su jos prievolių, susijusių su apskaitomis bei deklaracijomis, išplaukiančių atitinkamai
         iš tos pačios direktyvos 22 straipsnio 2 ir 4 dalių (toliau – su apskaitomis susijusių įpareigojimų neįvykdymas).

      61      Taigi reikia išnagrinėti, ar dėl tokio neįvykdymo gali būti teisėtai baudžiama nesuteikiant teisės į atskaitą atvirkštinio
         apmokestinimo tvarkos taikymo atveju.

      62      Dėl prievolių, išplaukiančių iš Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies d punkto, pažymėtina, kad jeigu iš tiesų ši nuostata
         suteikia teisę valstybėms narėms nustatyti formalumus, susijusius su teisės atskaityti pasinaudojimu atvirkštinio apmokestinimo
         atveju, apmokestinamajam asmeniui juos pažeidus, jis neturi netekti savo teisės į atskaitą.

      63      Iš tiesų, kadangi neginčijama tai, kad atvirkštinio apmokestinimo tvarka yra taikytina pagrindinėms byloms, mokestinio neutralumo
         principas reikalauja, kad būtų suteikta teisė į pirkimo PVM atskaitą, jeigu esminiai reikalavimai yra įvykdyti, net jei apmokestinamieji
         asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų (žr. analogiškai 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Collée, C‑146/05, Rink. p. I‑0000, 31 punktą).

      64      Kadangi mokesčių administratorius turi reikiamą informaciją nustatyti, kad apmokestinamasis asmuo, kaip aptariamų teikiamų
         paslaugų gavėjas, turėjo sumokėti PVM, kiek tai susiję su pastarojo teise atskaityti šį mokestį, jis negali nustatyti papildomų
         sąlygų, galinčių naudojimąsi šia teise padaryti neįmanomą (žr. minėto sprendimo Bockemühl 51 punktą).

      65      Tas pats pasakytina apie Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 7 ir 8 dalis, pagal kurias valstybės narės imasi būtinų priemonių,
         siekdamos užtikrinti, kad apmokestinamasis asmuo įvykdytų deklaravimo ir mokėjimo prievoles, ar numatyti kitas prievoles,
         kurios, jų manymu, reikalingos tinkamai rinkti PVM ir užkirsti kelią sukčiavimui.

      66      Iš tiesų, nors šios nuostatos suteikia teisę valstybėms narėms imtis tam tikrų priemonių, jos neturi viršyti to, kas būtina
         ankstesniame punkte nurodytiems tikslams pasiekti. Šios priemonės negali būti naudojamos taip, kad nuolat paneigtų teisę į
         PVM atskaitą, kuri yra esminis bendros PVM sistemos, įtvirtintos Bendrijos teisės aktų leidėjo šioje srityje, principas (žr.
         1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Molenheide ir kt., C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 ir C‑47/96, Rink. p. I‑7281, 47 punktą bei minėto sprendimo Gabalfrisa ir kt. 52 punktą).

      67      Be to, pagrindinėse bylose aptariama pataisymo ir išieškojimo praktika, pagal kurią dėl to, kad apmokestinamasis asmuo nesilaiko
         askaitos ir deklaravimo prievolių, jis netenka teisės į atskaitą, aiškiai viršija tai, kas būtina pasiekti tikslą užtikrinti,
         kad šios prievolės būtų teisingai taikomos Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 7 dalies prasme, atsižvelgiant į tai, kad Bendrijos
         teisė nedraudžia valstybėms narėms prireikus nustatyti pažeidimo sunkumui proporcigą baudą ar piniginę sankciją, siekiant
         nubausti už šių prievolių neįvykdymą.

      68      Ši praktika taip pat viršija tai, kas būtina siekiant užtikrinti tinkamą PVM surinkimą ir kelio sukčiavimui užkirtimą Šeštosios
         direktyvos 22 straipsnio 8 dalies prasme, nes ją taikant galima apskritai prarasti teisę į atskaitą, jeigu mokesčių administratoriaus
         pataisymai deklaracijoje padaromi tik pasibaigus naikinamajam terminui, kuris nustatytas apmokestinamojo asmens teisei į atskaitą
         pasinaudoti (analogiškai žr. minėto sprendimo Gabalfrisa ir kt. 53 ir 54 punktus).

      69      Tokios pataisymų ir išieškojimo praktikos taip pat negalima pateisinti Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 ir 7 dalimis.
         Iš tiesų šios dvi nuostatos netaikomos tokioje situacijoje, kokia yra šiose pagrindinėse bylose, nes jose reglamentuojamas
         pačios teisės į atskaitą egzistavimas, bet ne jos vien komercinės veiklos išlaidos, pavyzdžiui, patirtos įsigyjant prabangos
         prekių, pramogaujant ar linksminantis, nors akivaizdu, kad tokios išlaidos nėra aptariamos pagrindinėse bylose. Dėl valstybių
         narių pagal šią 7 dalį turimos diskrecijos pakanka pabrėžti, kad pastarosios gali ja pasinaudoti tik su sąlyga, kad pirmiausia
         pasinaudojo konsultavimosi procedūra, numatyta tos pačios direktyvos 29 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2002 m. sausio 8 d.
         Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 61–63 punktus bei 2006 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Stradasfalti, C‑228/05, Rink. p. I‑8391, 29 punktą), o taip, remiantis bylos medžiaga, nebuvo Italijos Respublikos atveju.

      70      Be to, tai, kad Ecotrade apskaitos prievolės neįvykdytos dėl šios bendrovės nesąžiningo elgesio ar sukčiavimo, neišplaukia iš sprendimų dėl prašymo
         priimti priejudicinį sprendimą, galiausiai tai nebuvo nurodyta Teisingumo Teisme.

      71      Bet kuriuo atveju apmokestinamojo asmens sąžiningumas atsakymui, kuris turi būti pateiktas prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusiam teismui, svarbus, tik jeigu dėl šio apmokestinamojo asmens elgesio atitinkamai valstybei narei kyla rizika prarasti
         pajamų iš mokesčių (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Collée 35 ir 36 punktus). Tačiau tokio apskaitos prievolių neįvykdymo, kuris nagrinėjamas pagrindinėse bylose, negalima laikyti
         keliančiu pajamų iš mokesčių praradimo riziką, nes, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 56 punkte, taikant atvirkštinio apmokestinimo
         tvarką iš principo jokios sumos nereikia mokėti valstybės biudžetui. Dėl šių priežasčių toks neįvykdymas taip pat negali būti
         prilyginamas mokestiniam sukčiavimui arba piktnaudžiavimui Bendrijos teisės normomis, nes tokia ūkinė operacija nebuvo atlikta
         siekiant gauti neteisėtos mokestinės naudos(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo (Collée 39 punktą).

      72      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies
         d punktas ir 22 straipsnis draudžia deklaracijų pataisymo ir išieškojimo praktiką, pagal kurią neįvykdžius prievolių, susijusių,
         pirma, su nacionalinės teisės taikant šio 18 straipsnio 1 dalies d punktą nustatytais formalumais, ir, antra, su jos apskaitos
         bei deklaravimo prievolių, išplaukiančių atitinkamai iš minėto 22 straipsnio 2 ir 4 dalių, koks nagrinėjamas pagrindinėse
         bylose, baudžiama atsisakant suteikti teisę į atskaitą, kai taikoma atvirkštinio apmokestinimo tvarka.

      73      Atsižvelgiant į šio sprendimo 54 punkte pateiktą atsakymą nereikia priimti sprendimo dėl Kipro vyriausybės pasiūlymo apriboti
         šio sprendimo veikimo laiko atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      74      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 2000 m. kovo 30 d. Tarybos direktyva
            2000/17/EB, 17 straipsnis, 18 straipsnio 2 ir 3 dalys, 21 straipsnio 1 dalies b punktas nedraudžia nacionalinės teisės aktų,
            nustatančių naikinamąjį terminą pasinaudoti teise į atskaitą, koks aptariamas pagrindinėje byloje, jeigu laikomasi lygiavertiškumo
            ir veiksmingumo principų. Veiksmingumo principas nepažeidžiamas vien todėl, kad mokesčių administratoriui nesumokėtam PVM
            išieškoti nustatytas ilgesnis terminas nei suteikiamas apmokestinamiesiems asmenims pasinaudoti savo teise į atskaitą.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388, iš dalies pakeistos Direktyva 2000/17//EB, 18 straipsnio 1 dalies d punktas ir 22 straipsnis
            draudžia deklaracijų pakeitimo ir PVM išieškojimo praktiką, pagal kurią neįvykdžius prievolių, susijusių, pirma, su nacionalinės
            teisės taikant šio 18 straipsnio 1 dalies d punktą nustatytais formalumais, ir, antra, apskaitos bei deklaravimo prievolių,
            išplaukiančių atitinkamai iš minėto 22 straipsnio 2 ir 4 dalių, baudžiama atsisakant suteikti teisę į atskaitą, kai taikoma
            atvirkštinio apmokestinimo tvarka.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.