title: 2009 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Ieškinys dėl panaikinimo - Valstybės pagalba - Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 - Konkurento skundas - Komisijos laiškai skundo pareiškėjui - Esama pagalba - Aktas, dėl kurio negalima pareikšti ieškinio - Nepriimtinumas.#Byla T-152/06.

text:
         PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 9 d. (
            *1
         )
      „Ieškinys dėl panaikinimo — Valstybės pagalba — Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 — Konkurento skundas — Komisijos laiškai skundo pareiškėjui — Esama pagalba — Aktas, dėl kurio negalima pareikšti ieškinio — Nepriimtinumas“
      Byloje T-152/06

         NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB, įsteigta Stokholme (Švedija), atstovaujama advokatų M. Merola ir L. Armati,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą T. Scharf,
      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti sprendimą, esantį NDSHT skirtuose 2006 m. kovo 24 d. ir 2006 m. balandžio 28 d. Komisijos laiškuose, susijusiuose su skundu dėl tariamai neteisėtai Stokholmo miesto suteiktos pagalbos Stockholm Visitors Board AB (byla CP 178/04 – Ginčijama valstybės pagalba SVB AB),
      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė V. Tiili, teisėjai F. Dehousse ir I. Wiszniewska-Białecka (pranešėja),
      posėdžio sekretorė C. Kantza, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. liepos 1 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               Ieškovė, NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB, yra pagal Švedijos teisę įsteigta bendrovė, kuri Stokholme per savo interneto svetainę vykdo kelionių organizavimo veiklą. Ji siūlo bendrą paslaugą, apimančią viešbučio kambarių rezervavimą ir turistinę kortelę „Stockholm à la carte“, kuri leidžia jų turėtojams naudotis įvairiomis paslaugomis ir Stokholmo miesto infrastruktūra, kaip antai muziejais ir vietiniu transportu. Ji buvo įsteigta 2001 m. po to, kai pasitraukė privatūs Destination Stockholm AB (DSAB) akcininkai.

               2

                  DSAB buvo įsteigta 1980 m. Stokholmo miesto ir Stokholmo grafystės tarybos sprendimu. DSAB buvo ūkinė bendrija, kurią sudarė privatūs turizmo sektoriaus ūkio subjektai ir Stokholmo miestas, kuriam atstovavo miesto fondas Stockholm Information Services (SIS) (toliau – SIS fondas). Tai buvo filialas, kurio daugumą dalių turėjo SIS fondas, įsteigtas 1978 m. vykdyti Stokholmo miesto turizmo skatinimo veiklą, ir kurį kontroliavo bei finansavo kartu Stokholmo miesto ir Stokholmo grafystė. Nuo 1980 m. DSAB teikė apgyvendinimo pigiuose Stokholmo viešbučiuose paslaugą ir kitas su turizmu susijusias paslaugas būtent naudojant kortelę „Stockholm Card“.

               3

               2001 m., po to, kai pasitraukė privatūs DSAB akcininkai, Stokholmo valdžios institucijos nusprendė reorganizuoti DSAB, sujungiant jos likusią veiklą su SIS fondo veikla. 2002 m. sausio 1 d.DSAB pakeitė pavadinimą ir tapo Stockholm Visitors Board AB (toliau – SVB), bendrove, kurią per skirtingus filialus valdė Stokholmo miestas. Nuo 2002 m. SVB buvo atsakinga už turizmo informacijos tiekimą ir už Stokholmo regiono reklamą. Tai yra veikla, už kurią anksčiau buvo atsakingas SIS fondas. Kartu su savo turizmo informacijos veikla SVB taip pat vykdo komercinę veiklą, kuri, be kita ko, pasireiškia viešbučio kambarių rezervavimo paslaugomis ir „Stockholm Card“, leidžiančia nemokamai patekti į Stokholmo miesto lankytinas vietas ir naudotis infrastruktūra, pardavimu.

               4

               2004 m. rugsėjo 23 d. ieškovė Komisijai pateikė informaciją, susijusią su Stokholmo miesto SVB suteiktomis metinėmis subsidijomis 2003, 2004 ir 2005 m., tvirtindama, kad šios subsidijos yra Švedijos Karalystės suteikta valstybės pagalba pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį. Tokią valstybės pagalbą, kokia nurodyta šiame skunde ir vėlesnėse ieškovės pateiktose pastabose, sudarė kasmetiniai kreditai SVB iš Stokholmo miesto biudžeto, nuolatinis SVB ikimokestinių nuostolių padengimas jos pagrindinės bendrovės ir viešosios infrastruktūros, kaip antai Stokholmo miesto valdomos mokamos stovėjimo aikštelės, naudojimas lengvatinėmis sąlygomis.

               5

               Savo skunde ieškovė tvirtina: kadangi nebuvo aišku, ar viešosios informacijos teikimas nebuvo per daug finansuojamas, Stokholmo miesto skirtas sumas SVB galėjo panaudoti finansuoti komercinę veiklą, kurią ji vykdo šalia turizmo informacijos teikimo veiklos, konkuruodama su kitomis nacionalinėmis ir tarptautinėmis įmonėmis ir taip sukeldama konkurencijos iškraipymą. Ši pagalba, nesant Komisijos pritarimo, turėtų būti traktuojama kaip neteisėta ir nesuderinama su bendrąja rinka.

               6

               Ieškovė papildė savo skundą pastabomis, detaliai aprašančiomis SVB istoriją, struktūrą ir veiklą, bei, siekdama išvengti, kad ji nepatirtų esminės ir nepataisomos žalos, paprašė Komisijos imtis laikinųjų priemonių pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB (88) straipsnio taikymo taisykles (JO L 83, p. 1), 11 straipsnį, kol pastaroji nuspręs dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka.

               7

               Komisija išnagrinėjo skundą prašydama informacijos Švedijos institucijų ir susirašinėdama bei rengdama susitikimus su šių institucijų ir ieškovės atstovais. Švedijos valdžios institucijos pateikė Komisijai informaciją, kurioje, be kita ko, išsamiai nurodoma, kaip vystėsi Stokholmo miesto turizmo skatinimo veikla nuo 1930 metų. Jos taip pat perdavė Komisijai Stokholmo miesto priimtų aktų siekiant įgyvendinti veiklos reorganizavimą sąrašą, finansinę informaciją apie kiekvieną SIS fondo ir DSAB veiklą 1995–2001 finansiniais metais, taip pat informaciją, susijusią su Stokholmo miesto parama SVB 2002, 2003 ir 2004 metais, ir 2005 finansinių metų prognozę.

               8

               2006 m. kovo 24 d. Komisijos konkurencijos generalinio direktorato skyriaus „Valstybės pagalba I: Sanglauda ir konkurencingumas“ vadovas, atsakingas už bylą (toliau – už bylą atsakingas Komisijos tarnybos vadovas), išsiuntė ieškovei tokį laišką:
               „EUROPOS KOMISIJA
               Konkurencijos GD
               Valstybės pagalba I: Sanglauda ir konkurencingumas
               Vadovas <…>
               Dalykas: CP 178/2004 – Ginčijama valstybės pagalba SVB AB

               <…>
               Aš remiuosi jūsų 2004 m. rugsėjo 23 d., 2004 m. gruodžio 22 d., 2005 m. sausio 10 d., 2005 m. balandžio 19 d. ir 2006 m. vasario 14 d. laiškais, susijusiais su prieš tai nurodytu skundu.
               Noriu jus informuoti apie tai, kad, remiantis turima informacija, Konkurencijos generalinio direktorato kompetentingos tarnybos padarė išvadą, jog nepakanka motyvų, pateisinančių jūsų skundo tolesnį nagrinėjimą. Kaip žinote, mes gavome iš suinteresuotos valstybės narės pakankamai daug paštu persiųstos ir per susitikimus pateiktos informacijos. Visi faktai ir aplinkybės buvo atidžiai išnagrinėti ir išanalizuoti. Jūsų kliento skundas buvo labai rimtai įvertintas ir mes padarėme viską, kas galima, nustatant EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
               Iš mūsų analizės matyti, kad veikla, susijusi su „Stockholm Card“ ir viešbučio kambarių rezervavimu (išskyrus vietas stovėjimo aikštelėse, kurias apima „Stockholm Card“), yra įgyvendinama rinkos sąlygomis. Todėl ši veikla nėra finansuojama valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Dėl nemokamo tam tikrų stovėjimo aikštelių vietų naudojimo galima tvirtinti, kad tai nedaro įtakos prekybai, bet, jei taip būtų, ši pagalba buvo numatyta „Stockholm Card“ gerokai prieš Švedijai įstojant 1995 m. į Europos Sąjungą ir todėl buvo esama pagalba. Be to, nuo 2006 m. sausio 1 d. ši paslauga nebeįtraukiama į „Stockholm Card“.
               Dėl kitos veiklos (turizmo informacijos teikimas ir kt.) panašu, kad ji priskirtina nuostatoms, kurios reglamentuoja visuotinės ekonominės svarbos paslaugas (VESP). Nepanašu, kad buvo kryžminių ekonominės veiklos subsidijų. Jei kompensacija VESP būtų kvalifikuojama kaip valstybės pagalba, tokia pagalba vis dėlto būtų suteikta tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir iki 1995 m. ir todėl būtų esama pagalba.
               Reziumuojant pažymėtina, kad išsamūs tyrimai, kuriuos mes atlikome dėl šio skundo, parodo, kad tai yra esama, o ne neteisėta pagalba, kuri bet kuriuo atveju suderinama su bendrąja rinka. Kadangi nereikia pradėti atitinkamų priemonių, numatytų EB 88 straipsnio 1 dalyje, procedūros, mes nesiūlome imtis kitų priemonių šioje byloje.
               Vis dėlto noriu atkreipti jūsų dėmesį į tai, kad jeigu jūs, priešingai nei mano tarnybos, vis dėlto esate įsitikinę, kad tai buvo neteisėta pagalba, EB 87 straipsnio 1 dalis yra tiesioginio veikimo ir sukuria asmenims teises, kurias turi saugoti nacionaliniai teismai. Todėl jūs galite remtis jomis šioje byloje.
               <…>“

               9

               2006 m. balandžio 5 d. laišku ieškovė informavo Komisiją, kad iš 2006 m. kovo 24 d. laiško ji padarė išvadą, jog išnagrinėjusi Stokholmo miesto SVB suteiktą finansavimą Komisija atmetė jos skundą ir priėmė sprendimą nepateikti prieštaravimų dėl ginčijamos pagalbos pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnį ir pagal 4 straipsnio 2 ir 3 dalis. Ieškovė, remdamasi to paties reglamento 20 straipsniu, paprašė Komisijos pateikti jai sprendimo kopiją.

               10

               2006 m. balandžio 28 d. laišku (toliau kartu su 2006 m. kovo 24 d. laišku – skundžiami laiškai) Komisijos tarnybos vadovas, atsakingas už bylą, pateikė ieškovei tokį atsakymą:
               „EUROPOS KOMISIJA
               Konkurencijos GD
               Valstybės pagalba I: Sanglauda ir konkurencingumas
               Vadovas <…>
               Dalykas: CP 178/2004 – Ginčijama valstybės pagalba SVB AB

               <…>
               Aš remiuosi jūsų 2006 m. balandžio 5 d. laišku, susijusiu su prieš tai minėta pagalba.
               Kaip jau paaiškinau mano 2006 m. kovo 24 d. laiške, Komisijos tarnybos padarė išvadą, kad nepakanka motyvų, pateisinančių jūsų skundo tolesnį nagrinėjimą. Iš tiesų iš Švedijos institucijų paštu ir per susitikimus pateiktos informacijos matyti, kad jūsų nurodytos priemonės nėra neteisėta valstybės pagalba.
               Todėl mes negalime jums pateikti Komisijos sprendimo pagal Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnį, kaip to prašote savo laiške.
               <…>“

         Procesas ir šalių reikalavimai

               11

               2006 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.

               12

               Atskiru dokumentu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2006 m. rugsėjo 1 d., Komisija, remdamasi Pirmosios instancijos teismo Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalimi, pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo.

               13

               2006 m. lapkričio 9 d. ieškovė pateikė savo pastabas dėl prieštaravimo, susijusio su priimtinumu.

               14

               2007 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) nutartimi prieštaravimas dėl priimtinumo buvo prijungtas prie bylos nagrinėjimo iš esmės, o sprendimas dėl bylinėjimosi išlaidų – atidėtas.

               15

               2007 m. gegužės 3 d. Komisija pateikė atsiliepimą į ieškinį.

               16

               2007 m. birželio 28 d. laišku ieškovė atsisakė pateikti dubliką.

               17

               Pakeitus Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į pirmąją kolegiją, todėl ši byla paskirta šiai kolegijai.

               18

               Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Pirmosios instancijos teismas (pirmoji kolegija) nusprendė pradėti žodinį procesą.

               19

               Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo žodžiu pateiktus klausimus 2008 m. liepos 1 d. vykusiame posėdyje. Pirmosios instancijos teismas paprašė Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus per dvi savaites. Komisija pateikė šiuos dokumentus 2008 m. liepos 11 dieną. 2008 m. rugpjūčio 6 d. laišku ieškovė pateikė savo pastabas dėl šių dokumentų.

               20

               2009 m. sausio 23 d. Pirmosios instancijos teismas nusprendė užbaigti žodinę proceso dalį.

               21

               Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti prieštaravimą dėl priimtinumo ir pripažinti ieškinį priimtinu,

                        —

                        panaikinti sprendimą, esantį skundžiamuose laiškuose,

                        —

                        įpareigoti Komisiją pradėti formalaus tyrimo procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               22

               Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Šalių argumentai

               23

               Komisija tvirtina, kad skundžiami laiškai nei atskirai, nei kartu nėra Komisijos sprendimas ir todėl nėra aktas, kurį galima skųsti. Todėl ieškinys nepriimtinas.

               24

               Pirmiausia skundžiamų laiškų turinys nėra sprendimas. Remiantis teismų praktika, aplinkybės, kad Bendrijos institucija, atsakydama į asmens prašymą, išsiunčia jam laišką, nepakanka tam, kad šis laiškas būtų pripažintas sprendimu EB 230 straipsnio prasme. 2006 m. kovo 24 d. laiške nurodyta, kad būtent kompetentingos konkurencijos generalinio direktorato tarnybos, o ne Komisija ar Komisijos narys, atsakingas už konkurencijos bylas, padarė išvadą, kad nereikia tęsti tyrimo. 2006 m. balandžio 28 d. laiške, atsakant į ieškovės prašymą, aiškiai nurodyta, kad neegzistuoja Komisijos sprendimas, kuris jai galėtų būti pateiktas. Komisija nepriėmė galutinio sprendimo. Iš tiesų kelis kartus savo skunde ieškovė nurodo galutinio Komisijos sprendimo nebuvimą. Skundžiami laiškai buvo skirti informuoti ieškovę, kad Komisijos tarnybos nerado pakankamų motyvų sprendimui byloje priimti arba ginčijamos pagalbos nagrinėjimui pratęsti. Tai, kad Komisijos tarnybos siekdamos skaidrumo išsako savo nuomonę dėl bylos, netrukdo skundžiamų laiškų traktuoti kaip informacijos remiantis Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsniu.

               25

               Ieškovės argumentas, kad tariamo sprendimo forma neturi reikšmės, nėra reikšmingas šiuo atveju, nes ieškovė turi įrodyti, kad skundžiami laiškai dėl savo turinio yra sprendimas. Todėl, kadangi skundžiami laiškai neturėjo jokio teisinio poveikio ieškovės padėčiai, jie negali būti kvalifikuojami kaip sprendimas. Be to, skundžiamuose laiškuose nebuvo nurodytas teisinis pagrindas, jie buvo išsiųsti Konkurencijos generalinio direktorato tarnybų, o ne Komisijos, kaip kolegialaus organo, ar tam paskirto Komisijos nario, ir jie buvo adresuoti ieškovei, bet ne Švedijos Karalystei. Tai yra papildomos nuorodos, kad skundžiami laiškai, atskirai ar kartu, nėra Komisijos sprendimas.

               26

               Antra, Komisija tvirtina, kad nepriėmė nei sprendimo, nei galutinės pozicijos. Skundžiamuose laiškuose Komisija nenurodė, kad ji priėmė sprendimą pagal Reglamento Nr. 659/1999 13 ar 4 straipsnį. Tai, kad ieškovė savo 2006 balandžio 5 d. laiške prašo Komisijos išsiųsti sprendimą, rodo, kad ji 2006 m. kovo 24 d. laiško nelaikė sprendimu. 2006 m. balandžio 28 d. laiške apsiribojama tik ieškovės informavimu, kad jai negali būti pateiktas joks sprendimas. Šių dviejų laiškų, iš kurių nė vienas nėra sprendimas, kombinacija neturi būti traktuojama kaip sprendimas. Komisija tvirtina, kad byla nėra susijusi su neteisėta pagalba, nes ji nepriėmė jokio Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnyje nurodyto sprendimo ir iš anksto galutinai netvirtino, kad nagrinėjamos priemonės buvo esama pagalba. Komisijos tarnybos sustabdė nagrinėjimą tuo metu, kai Komisija privalėjo nuspręsti dėl sprendimo priėmimo. Kadangi panašu, kad ieškovė netiesiogiai pripažino Komisijos neveikimą, ir darant prielaidą, jog Komisija privalėjo veikti, vadinasi, ieškovė turėjo pareikšti ieškinį dėl neveikimo.

               27

               Trečia, Komisija nurodo, kad ieškinį pagal EB 230 straipsnį galima pareikšti tik dėl priemonių, sukeliančių privalomų teisinių pasekmių ieškovei, kurios daro poveikį jos interesams, aiškiai pakeisdamos jos teisinę padėtį. Nesant Komisijos sprendimo ieškovės teisinė padėtis išsiunčiant skundžiamus laiškus nebuvo pakeista.

               28

               Ieškovė mano, kad Komisijos nurodytas prieštaravimas dėl priimtinumo turi būti atmestas. Iš teismų praktikos išplaukia, kad skundo pareiškėjui išsiųstas laiškas, kuriame nustatoma galutinė Komisijos pozicija dėl valstybės pagalbos, yra sprendimas, net jeigu jis nebuvo adresuotas suinteresuotai valstybei narei. Deklaracija, kad Komisijos tarnybos padarė išvadą, jog nebuvo pakankamai motyvų tęsti skundo nagrinėjimą, yra galutinis sprendimas, kuriuo Komisija atsisakė pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalaus tyrimo procedūrą ir kuriuo ji užbaigė bylą. Todėl skundžiami laiškai yra dokumentas, kurį galima skųsti remiantis EB 230 straipsniu.

               29

               Ieškovė tvirtina, kad, remiantis teismų praktika, nustatant, ar aktas sukelia privalomų teisinių pasekmių ir todėl gali būti ieškinio dėl panaikinimo objektas, reikia išnagrinėti jo turinį. Priimto sprendimo forma neturi jokios reikšmės. Skundžiami laiškai, kartu ar atskirai, yra galutinė Komisijos pozicija dėl ieškovės skundo ir sukelia pasekmių jos teisinei padėčiai. Kaip tiesioginė bendrovės, kuri gavo ginčijamą pagalbą, konkurentė ieškovė būtų buvusi kvalifikuota kaip suinteresuotoji šalis remiantis Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio h punktu ir jai būtų suteiktos EB 88 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnyje numatytos procesinės garantijos, jei būtų pradėta formali tyrimo procedūra.

               30

               Ieškovės nuomone, visi Komisijos argumentai dėl ieškinio nepriimtinumo susiję tik su forma, o ne su skundžiamų laiškų turiniu ir nė vienas nėra reikšmingas. Pirma, tai, kad skundžiami laiškai buvo išsiųsti Komisijos konkurencijos generalinio direktorato tarnybos vadovo, neturi reikšmės. Nesant nuorodos, kuri patikslintų, kad skundžiami laiškai išreiškia tik autoriaus asmeninę nuomonę, jie turi būti traktuojami kaip išreiškiantys Komisijos poziciją ir todėl dėl jų galima pareikšti ieškinį.

               31

               Antra, Komisija neturėtų tvirtinti, jog tai, kad skundžiami laiškai nebuvo adresuoti valstybei narei, rodo, kad jie nėra Komisijos sprendimas. Ieškovė primena, kad, remiantis teismų praktika, skundo pareiškėjui adresuotas laiškas, kuriame nurodoma Komisijos galutinė pozicija dėl valstybės pagalbos, gali būti ieškinio dėl panaikinimo objektas. Priešingu atveju skundo pareiškėjas netektų bet kokios galimybės ginčyti Komisijos galutinę poziciją dėl jo skundo, o Komisija galėtų išvengti savo pareigų pagal Reglamentą Nr. 659/1999.

               32

               Trečia, Komisijos atsisakymas persiųsti ieškovei sprendimo kopiją patvirtino, kad 2006 m. kovo 24 d. laiškas buvo galutinė Komisijos pozicija. Kadangi ieškovė negali gauti papildomų motyvų, jos vienintelė galima priemonė buvo ginčyti skundžiamuose laiškuose esančio sprendimo turinį. Be to, ieškovė pažymi, kad skundžiamuose laiškuose vartotos formuluotės parodo, kad Komisija abejojo dėl nagrinėjamų priemonių kvalifikavimo ir suderinamumo, kurie būtų privertę pradėti formalaus tyrimo procedūrą. Komisija neapsiribojo tvirtinimu, kad nebuvo pakankamai motyvų priimti sprendimą šiuo atveju, kaip ji tai būtų padariusi neformaliu pranešimu pagal Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 2 dalį. Skundžiamų laiškų turinys, nepaisant atsargių formuluočių, parodo, kad Komisija priėmė aiškią ir galutinę poziciją dėl ieškovės skundo.

               33

               Be to, skundžiami laiškai negalėjo būti vertinami kaip parengiamieji aktai, nes jų turinys rodo, kad Komisija nesiekė imtis kitų priemonių nagrinėjant skunde nurodytą pagalbą. Skundų dėl valstybės pagalbos subjektams pripažintos procesinės garantijos taptų visiškai neveiksmingos, jei Komisija turėtų imunitetą vien dėl to, kad ji vartoja savo sprendimuose atsargias formuluotes.

               34

               Galiausiai Komisijos argumentas, kad nesant sprendimo ieškovė privalėjo pareikšti ieškinį dėl neveikimo, šiuo atveju turi būti atmestas. Iš teismų praktikos išplaukia, kad toks ieškinys negalėtų būti pareikštas esant aiškiai ir išsamiai Komisijos nuomonei dėl skundo. Kadangi EB 230 ir 232 straipsniai yra viena ir ta pati teisinės gynybos priemonė, būtent aktas, kuriame yra Komisijos pozicija, turi būti skundžiamas ir todėl šis ieškinys dėl panaikinimo yra tinkama priemonė.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               35

               Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, aplinkybės, kad Bendrijos institucijos aktas, kuriuo atsakoma į asmens prašymą, yra išsiunčiamas jo adresatui, nepakanka tam, kad šis aktas būtų pripažįstamas sprendimu EB 230 straipsnio prasme ir kad būtų galima pateikti ieškinį dėl tokio akto panaikinimo (1996 m. gegužės 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo AITEC prieš Komisiją, T-277/94, Rink. p. II-351, 50 punktas ir 1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo CSF ir CSME prieš Komisiją, T-154/94, Rink. p. II-1377, 51 punktas; 2003 m. lapkričio 5 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Kronoply prieš Komisiją, T-130/02, Rink. p. II-4857, 42 punktas).

               36

               Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tik tos priemonės, kurios sukuria privalomų teisinių pasekmių ir gali daryti poveikį ieškovo interesams, konkrečiai pakeisdamos jo teisinę padėtį, yra aktai, dėl kurių gali būti paduotas ieškinys dėl panaikinimo EB 230 straipsnio prasme (1981 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo IBM prieš Komisiją, 60/81, Rink. p. 2639, 9 punktas; 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Deutsche Bahn prieš Komisiją, T-351/02, Rink. p. II-1047, 35 punktas ir 35 punkte minėtos nutarties Kronoply prieš Komisiją 43 punktas).

               37

               Norint nustatyti, ar aktas arba sprendimas sukelia tokias pasekmes, reikia išnagrinėti jo esmę (35 punkte minėtos nutarties Kronoply prieš Komisiją 44 punktas). Tačiau forma, kuria priimtas aktas ar sprendimas, iš esmės yra nesvarbi vertinant ieškinio dėl panaikinimo priimtinumą (šiuo klausimu žr. 36 punkte minėto sprendimo IBM prieš Komisiją 9 punktą).

               38

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors sprendimo, kuriuo užbaigiamas pagalbos priemonės pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnį suderinamumo su EB sutartimi nagrinėjimas, adresatas visada yra suinteresuota valstybė narė, pranešimas, adresuotas skundą pateikusiam asmeniui, gali atspindėti tokio sprendimo turinį, net jeigu jis nebuvo išsiųstas suinteresuotai valstybei narei (1999 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties UPS Europe prieš Komisiją, T-182/98, Rink. p. II-2857, 38 punktas).

               39

               Iš pradžių reikia priminti Reglamente Nr. 659/1999 numatytą tvarką, taikytiną skundams dėl valstybės pagalbos.

               40

               Jei Komisija, taikydama Reglamento Nr. 659/1999 10 straipsnio 1 dalį, išnagrinėjo informaciją, susijusią su tariamai neteisėta pagalba, to paties reglamento 13 straipsnis ją įpareigoja užbaigti preliminaraus tyrimo etapą, priimant sprendimą pagal to paties reglamento 4 straipsnį.

               41

               Be šios galimybės priimti sprendimą pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnį, Komisija, gavusi pranešimą apie galimą valstybės pagalbą, neturi jokio kito pasirinkimo, tik pranešti suinteresuotosioms šalims pagal to paties reglamento 20 straipsnio 2 dalies antrą sakinį, kad „nėra pakankamo pagrindo bylai įvertinti“ (36 punkte minėto sprendimo Deutsche Bahn prieš Komisiją 43 punktas).

               42

               Iš teismų praktikos išplaukia, kad norint išsiaiškinti, ar skundo pareiškėjui išsiųstas laiškas atsakant į jo skundą yra aktas, kurį galima skųsti, Pirmosios instancijos teismas privalo nustatyti, ar šiame laiške yra sprendimas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 2 dalies prasme, ar tai tik neformalus pranešimas, numatytas to paties reglamento 20 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje (šiuo klausimu žr. 36 punkte minėto sprendimo Deutsche Bahn prieš Komisiją 44 punktą).

               43

               Taigi iš procedūros, taikytinos skundams dėl valstybės pagalbos, kaip numatyta Reglamente Nr. 659/1999, tiksliau, jo 20 straipsnio 2 dalyje, išplaukia, kad nors Komisija privalo nedelsdama išnagrinėti informaciją, susijusią su tariama neteisėta pagalba, kurią jai persiuntė tretieji asmenys, atsakydama į kiekvieną skundą ji neprivalo priimti sprendimo pagal minėto reglamento 4 straipsnį.

               44

               Komisijos pareiga priimti sprendimą dėl skundo susijusi tik su prielaida, numatyta Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnyje. To paties reglamento 20 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje numatyta, kad Komisija gali apsiriboti pareiškėjo informavimu raštu apie tai, jog nėra pakankamo pagrindo priimti sprendimą. Taip, be kita ko, yra tuomet, kai Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnis netaikytinas, nes skundas iš tiesų susijęs ne su neteisėta, bet su esama pagalba.

               45

               Siekiant nustatyti, ar šis ieškinys yra priimtinas, reikia išnagrinėti, ar iš skundžiamų laiškų esmės išplaukia, kad jie gali būti traktuojami kaip sprendimas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio prasme, kurio tikras adresatas yra suinteresuota valstybė narė ir kuris daro įtaką ieškovės interesams, iš esmės keisdamas jos teisinę padėtį.

               46

               Iš pradžių reikia išanalizuoti skundžiamų laiškų turinį.

               47

               2006 m. kovo 24 d. laiške už bylą atsakingas Komisijos tarnybos vadovas informavo ieškovę, kad jis manė, jog nebuvo pakankamai motyvų tęsti skundo nagrinėjimą. Jis pabrėžė, kad atidžiai išnagrinėjo skundą.

               48

               Iš pradžių reikia pažymėti, kad kai už bylą atsakingas Komisijos tarnybos vadovas 2006 m. kovo 24 d. laiško trečiosios pastraipos pirmoje dalyje nurodė, kad veikla, susijusi su „Stokholm Card“ (išskyrus stovėjimo aikštelių vietas) ir su viešbučio kambarių rezervavimu, buvo vykdoma rinkos sąlygomis, jis konstatavo, kad ši veikla nebuvo finansuojama skunde nurodytomis subsidijomis. Taigi jis nenurodė, kad skunde minimos subsidijos neatitinka sąlygų, reikalingų, kad jos būtų kvalifikuojamos kaip valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnį. Todėl iš šios 2006 m. kovo 24 d. laiško trečiosios pastraipos pirmos dalies negali būti padaryta išvada, kad skunde nurodytos subsidijos šiuo požiūriu nėra valstybės pagalba.

               49

               Paskui 2006 m. kovo 24 d. laiško trečiosios pastraipos antroje dalyje už bylą atsakingas Komisijos tarnybos vadovas nurodė, kad gali būti tvirtinama, jog SVB tam tikrų stovėjimo aikštelių vietų nemokamas naudojimas nedaro įtakos prekybai ir kad bet kuriuo atveju, kadangi ši pagalba buvo įtraukta į „Stockholm Card“ iki 1995 m., t. y. prieš Švedijos Karalystei įstojant į Europos Sąjungą, tai buvo esama pagalba. 2006 m. kovo 24 d. laiško ketvirtojoje pastraipoje jis patikslino, kad panašu, jog kita SVB veikla priskirtina nuostatoms, kurios reglamentuoja visuotinės ekonominės svarbos paslaugas, ir kad tuo atveju, jei finansavimas būtų pripažintas valstybės pagalba, jis būtų suteikiamas tokiomis pačiomis sąlygomis iki 1995 m., ir kad jis yra esama pagalba. Iš to išplaukia: kadangi už bylą atsakingas Komisijos tarnybos vadovas nusprendė, jog skunde nurodyta pagalba yra esama pagalba, jis išsamiau nenagrinėjo valstybės pagalbos kvalifikavimo.

               50

               Galiausiai už bylą atsakingas Komisijos tarnybos vadovas apibendrindamas pažymėjo, kad išnagrinėjus skundą paaiškėjo, jog nurodytos priemonės yra esama, o ne neteisėta pagalba.

               51

               2006 m. balandžio 28 d. laiške, atsakydamas į ieškovės 2006 m. balandžio 5 d. laišką, už bylą atsakingas Komisijos tarnybos vadovas priminė, kad skunde nurodytos priemonės nėra neteisėta pagalba ir kad todėl ieškovei nebuvo įmanoma pateikti sprendimo taikant Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnį.

               52

               Taigi iš 2006 m. balandžio 28 d. laiško, taip pat iš 2006 m. balandžio 28 d. laiško esmės aiškiai išplaukia, kad Komisija, preliminariai išnagrinėjusi informaciją, kurią jai pateikė suinteresuotoji valstybė narė, mano, jog skunde nurodytos priemonės nėra neteisėta pagalba pagal Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio f punktą. Skundžiamuose laiškuose Komisija tik informavo ieškovę, kad atlikus preliminarų vertinimą matyti, jog skunde nurodyta pagalba yra esama pagalba, priskirtina EB 88 straipsnio 1 dalies procedūrai.

               53

               Be to, reikia pažymėti, kad nors Komisija 2006m. kovo 24 d. laiško trečiosios pastraipos pirmoje dalyje tvirtino, kad su „Stockholm Card“ ir su viešbučio kambarių rezervavimu susijusi veikla buvo finansuojama skunde nurodytomis subsidijomis, tai negali pakeisti išvados, kad šios subsidijos yra esama pagalba, nes jos buvo pervestos iki 1995 metų.

               54

               Todėl iš skundžiamų laiškų išplaukia, kad Komisija nusprendė netenkinti skundo, motyvuodama tuo, kad nagrinėjama pagalba yra esama pagalba.

               55

               Šiuo atžvilgiu per posėdį Komisija negalėjo teisėtai tvirtinti, viena vertus, kad ji nesuvokė skundžiamų laiškų ir, kita vertus, kadangi 2006 m. kovo 24 d. laiške buvo neaiškių formuluočių, jos tarnyba nenurodė jokių skundo tolesnio nenagrinėjimo motyvų.

               56

               Antra, reikia išnagrinėti, ar skundžiami laiškai tiek, kiek jie skunde nurodytą pagalbą kvalifikuoja kaip esamą pagalbą, gali būti laikomi sprendimu, kuris daro poveikį ieškovės interesams, iš esmės keisdamas jos teisinę padėtį.

               57

               Šiuo požiūriu reikia priminti, kad dėl esamos pagalbos iniciatyva priklauso tik Komisijai (1994 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Namur-Les assurances du crédit, C-44/93, Rink. p. I-3829, 11 punktas). Vykdant kompetenciją, kuri Komisijai suteikta nagrinėjant esamą pagalbą, Komisijos negali būti skundu prašoma pateikti valstybei narei rekomendaciją, pasiūlant naudingų priemonių taikant Reglamento Nr. 659/1999 18 straipsnį (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Salt Union prieš Komisiją, T-330/94, Rink. p. II-1475, 33–35 punktus).

               58

               Be to, iš teismų praktikos išplaukia, kad jeigu atliekant pirminį vertinimą valstybių narių pateikta informacija leidžia manyti, jog nagrinėjamos priemonės, tikėtina, yra esama pagalba, Komisija turi jas vertinti vykdydama procedūrą pagal EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalis. Tačiau jeigu valstybės narės pateikta informacija neleidžia daryti tokios pirminės išvados arba jeigu valstybė narė šiuo klausimu nepateikia jokios informacijos, Komisija turi vertinti šias priemones pagal šio straipsnio 3 ir 2 dalis (2005 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją, C-400/99, Rink. p. I-3657, 55 punktas).

               59

               Be to, reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 659/1999 17-19 straipsniuose nurodytai esamai pagalbai taikytina procedūra nenumato jokio suinteresuotajai valstybei narei skirto sprendimo, kurį galėtų priimti Komisija atlikusi preliminaraus nagrinėjimo etapą.

               60

               Iš to išplaukia, kad skundo pareiškėjas Komisijai skirtu skundu negali reikalauti, kad pastaroji įvertintų esamos pagalbos suderinamumą. Jei Komisija, atlikusi pirminį vertinimą, mano, kad skundas susijęs ne su neteisėta, bet su esama pagalba, ji neprivalo priimti suinteresuotajai valstybei narei skirto sprendimo Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio prasme ir negali būti įpareigota pradėti procedūros pagal EB 88 straipsnio 1 dalį.

               61

               Reikia priminti, kad Komisija skundžiamuose laiškuose padarė išvadą, jog skunde nurodyta pagalba yra esama pagalba. Iš to išplaukia, kad jeigu Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnis, susijęs su neteisėta pagalba, netaikytinas, Komisija negalėjo priimti sprendimo Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio prasme. Todėl ji, atsakydama į ieškovės skundą, galėjo tik ją informuoti, kad nebuvo pakankamai motyvų priimti sprendimą taikant Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 2 dalies antrą sakinį.

               62

               Be to, iš skundžiamų laiškų išplaukia, kad Komisija, atlikusi pirminį skunde nurodytos pagalbos vertinimą, manė, jog EB 88 straipsnio 1 dalies procedūra buvo taikytina dėl to, kad tai buvo esama pagalba. Todėl, priešingai nei tvirtina ieškovė, skundžiami laiškai nėra sprendimas nutraukti bylą dėl to, kad šios subsidijos nėra valstybės pagalba.

               63

               Be to, priešingai nei tvirtina ieškovė, skundžiami laiškai nėra ir atsisakymas pradėti EB 88 straipsnio 2 dalies formalaus tyrimo procedūrą. Todėl konstatuotina, kad Komisija net negalėjo pradėti šios procedūros, nes jos atliktas pirmasis nagrinėjimas parodė, kad nagrinėjama pagalba yra esama pagalba (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją, C-47/91, Rink. p. I-4635, 24 punktą ir 35 punkte minėto sprendimo CSF ir CSME prieš Komisiją 49 punktą).

               64

               Reikia pridurti, kad valstybės pagalbos kontrolės procedūros ekonomijai prieštarautų tai, kad kai Komisija informuoja skundo pareiškėją, jog jo skundas susijęs su esama pagalba, ji neišvengiamai priima sprendimą Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio prasme. Tokia išvada reikštų, kad kai Komisija nagrinėja skundą, susijusį su esama pagalba, ji privalo išnagrinėti pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka. Tačiau, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 57 punkte, Komisijai, taikant EB 88 straipsnio 1 dalį, vienintelei priklauso iniciatyva įgyvendinti nuolatinės esamos pagalbos kontrolės procedūrą.

               65

               Todėl Komisija, manydama, kad skunde nurodyta pagalba yra esama pagalba, teisingai 2006 m. balandžio 28 d. laiške pažymėjo, kad ji negalėjo pateikti sprendimo Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio prasme kopijos, kaip to prašė ieškovė 2006 m. balandžio 5 d. laiške.

               66

               Be to, reikia priminti, kad, remiantis teismų praktika, esama pagalba gali ir toliau būti teikiama, jei Komisija nenusprendė, kad ji nėra suderinama su bendrąja rinka (1994 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Banco Exterior de España, C-387/92, Rink. p. I-877, 20 punktas ir 2003 m. birželio 2 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Forum 187 prieš Komisiją, T-276/02, Rink. p. II-2075, 48 punktas).

               67

               Iš teismų praktikos taip pat išplaukia, kad kai Komisija nusprendžia vertinti pagalbą atlikdama nuolatinį esamos pagalbos tyrimą, teisinė padėtis nesikeičia, kol suinteresuotoji valstybė pritaria pasiūlytoms naudingoms priemonėms arba kol Komisija priima galutinį sprendimą (2001 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisija, C-400/99, Rink. p. I-7303, 61 punktas).

               68

               Todėl skundžiami laiškai nėra sprendimas, kuris sukelia privalomų teisinių pasekmių, darančių poveikį ieškovės interesams.

               69

               Šios išvados nepaneigia nuoroda, pateikta 2006 m. kovo 24 d. laiške, pagal kurią skunde nurodyta pagalba, kvalifikuotina kaip esama pagalba, yra „bet kuriuo atveju suderinama su bendrąja rinka“. Viena vertus, kaip Komisija nurodo ir šiame laiške, tai buvo siekis informuoti skundo pareiškėją, kad ji tuo metu nesiekė taikyti EB 88 straipsnio 1 dalies procedūros, o tai, remiantis šio sprendimo 57 punkte minėta teismų praktika, priskirtina tik jos iniciatyvai. Kita vertus, remiantis šio sprendimo 66 punkte minėta teismų praktika, toks informavimas nesukuria privalomų teisinių pasekmių, darančių poveikį ieškovės interesams.

               70

               Iš prieš tai išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad skundžiami laiškai turi būti traktuojami kaip Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje nurodytas neformalus pranešimas, kurio turinys nėra sprendimas to paties reglamento 4 straipsnio prasme. Todėl skundžiami laiškai nėra aktas, kurį galima apskųsti, EB 230 straipsnio prasme.

               71

               Galiausiai reikia priminti, kad, kiek tai susiję su valstybių narių EB 87 ir 88 straipsniais nustatytų įsipareigojimų laikymosi kontrolės procedūra, nacionaliniai teismai ir Komisija atlieka papildomus ir skirtingus vaidmenis. Nacionalinis teismas privalo apsaugoti teises, kurios atsiranda subjektams dėl EB 88 straipsnio 3 dalies paskutiniame sakinyje skelbiamo draudimo tiesioginio poveikio. Todėl nacionaliniam teismui gali būti pateiktas ieškinys, kad būtų konstatuotas valstybės pagalbos neteisėtumas ir užtikrinta restitucija.

               72

               Todėl dėl šio ieškinio nepriimtinumo iš ieškovės negali būti atimta galimybė pateikti nagrinėjamos pagalbos teisėtumo klausimą teismams. Nacionaliniai teismai privalo užtikrinti, kad pagal nacionalinę teisę bus imtasi visų būtinų priemonių dėl EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio pažeidimo tiek aktų, kuriais remiantis teikiama pagalba, galiojimo, tiek pažeidžiant šią nuostatą suteiktos finansinės pagalbos išieškojimo atžvilgiu (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ir Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C-354/90, Rink. p. I-5505, 12 punktas ir 2008 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo CELF ir ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, Rink. p. I-469, 41 punktas).

               73

               Be to, ieškovės prašymas, kad Pirmosios instancijos teismas įpareigotų Komisiją pradėti formalaus tyrimo procedūrą, yra nepriimtinas, nes, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, pareiškus EB 230 straipsniu grindžiamą ieškinį dėl panaikinimo Bendrijos teismo kompetencija apsiriboja vien ginčijamo sprendimo panaikinimo teisėtumo patikrinimu, o naudodamasis savo įgaliojimais Pirmosios instancijos teismas negali įpareigoti Bendrijos institucijų (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo DSM prieš Komisiją, C-5/93 P, Rink. p. I-4695, 36 punktas ir 2000 m. vasario 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo ADT Projekt prieš Komisiją, T-145/98, Rink. p. II-387, 83 ir 84 punktai).

               74

               Iš visų prieš tai išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad visas ieškinys nepriimtinas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               75

               Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.

                           2.

                              NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB padengia bylinėjimosi išlaidas.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Paskelbta 2009 m. birželio 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


1995 m. spalio 26 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # S. E. Klaus prieš Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nyderlandai. # Socialinė apsauga. # Byla C-482/93.


1997 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Ayse Süzen prieš Zehnacker Gebäudereinigung GmbH Krankenhausservice. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arbeitsgericht Bonn - Vokietija. # Darbuotojų teisių išsaugojimas įmonės perdavimo atveju. # Byla C-13/95.


1997 m. liepos 15 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # R prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-187/95.


1994 m. balanžio 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Ballast Nedam Groep NV prieš Belgische Staat. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van State - Belgija. # Laisvė teikti paslaugas. # Byla C-389/92.


title: Teisingumo Teismo (plenarinė sesija) sprendimas 2004 m. kovo 23 d. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-233/02.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (plenarinė sesija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. kovo 23 d.(*)

      „Gairės dėl bendradarbiavimo reguliavimo srityje ir skaidrumo, sudarytos su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis – Neprivalomas pobūdis“
      Byloje C‑233/02
      Prancūzijos Respublika, atstovaujama R. Abraham, G. de Bergues ir P. Boussaroque, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą P. J. Kuijper ir A. van Solinge, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaures Airijos Karalystės, atstovaujamos J. Collins, padedamo baristerio M. Hoskins, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      dėl sprendimo, kuriuo Komisija ir Jungtinės Amerikos Valstijos sudarė susitarimą, susijusį su gairėmis dėl bendradarbiavimo
         reguliavimo srityje ir skaidrumo, panaikinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS (plenarinė sesija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans (pranešėjas), C. Gulmann ir J. N. Cunha Rodrigues,
         teisėjai A. La Pergola, J.‑P. Puissochet ir R. Schintgen, F. Macken ir N. Colneric, ir S. von Bahr,

      generalinis advokatas S. Alber,
      kancleris R. Grass,
      susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu,
      susipažinęs su 2003 m. rugsėjo 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        2002 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje pateiktu ieškiniu Prancūzijos Respublika pagal EB 230 straipsnį prašo
         panaikinti sprendimą, kuriuo Europos Bendrijų Komisija ir Jungtinės Amerikos Valstijos sudarė susitarimą, pavadintą „Gairės
         dėl bendradarbiavimo reguliavimo srityje ir skaidrumo“ (toliau atitinkamai − ginčijamas sprendimas ir gairės).

       Teisinis pagrindas ir faktinės aplinkybės
       Sutartis
      2        EB sutarties trečiosios dalies IX antraštinės dalies „Bendra prekybos politika“ 133 straipsnio 1−4 dalyse numatyta:

      „1.      Bendra prekybos politika grindžiama vienodais principais, ypač keičiant muitų tarifų normas, sudarant muitų tarifų ir prekybos
         susitarimus, siekiant suvienodinti liberalizavimo priemones, eksporto politiką ir prekybos apsaugos priemones, kurios, pavyzdžiui,
         taikytinos dempingo ar subsidijų atveju.

      2.      Komisija teikia Tarybai pasiūlymus dėl bendros prekybos politikos įgyvendinimo.
      3.      Tais atvejais, kai reikia derėtis dėl susitarimų su viena ar keliomis valstybėmis arba tarptautinėmis organizacijomis, Komisija
         teikia rekomendacijas Tarybai, kuri įgalioja Komisiją pradėti reikalingas derybas.

      Šias derybas Komisija veda konsultuodamasi su specialiu komitetu, Tarybos paskirtu, kad padėtų Komisijai atlikti šią užduotį,
         ir laikydamasi nurodymų, kuriuos Taryba gali jai teikti.

      Taikomos atitinkamos 300 straipsnio nuostatos.
      4.      Naudodamasi šio straipsnio jai suteiktais įgaliojimais, Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma.“
      3        Pagal EB 300 straipsnio 1−3 dalis:

      „1.      Tais atvejais, kai ši Sutartis numato Bendrijos ir vienos arba kelių valstybių ar tarptautinių organizacijų susitarimų sudarymą,
         Komisija teikia rekomendacijas Tarybai, o ši įgalioja Komisiją pradėti reikalingas derybas. Komisija derybas veda konsultuodamasi
         su specialiais komitetais, Tarybos paskirtais padėti jai atlikti šią užduotį, ir vadovaudamasi Tarybos šiuo tikslu duotais
         nurodymais.

      Naudodamasi šios dalies jai suteiktais įgaliojimais, Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma, išskyrus 2 dalies pirmojoje
         pastraipoje numatytus atvejus, kai ji sprendžia vieningai.

      2.      Atsižvelgdama į Komisijai šioje srityje suteiktus įgaliojimus, klausimus dėl susitarimų pasirašymo, kurį gali lydėti sprendimas
         dėl laikino taikymo prieš jiems įsigaliojant, ir sudarymo Taryba sprendžia kvalifikuota balsų dauguma remdamasi Komisijos
         pasiūlymu. Taryba sprendžia vieningai, kai susitarimas priklauso sričiai, kurioje vidaus taisyklėms nustatyti reikia balsų
         vieningumo, ir sudarant 310 straipsnyje nurodytus susitarimus.

      <…>
      3.      Taryba susitarimus sudaro pasikonsultavusi su Europos Parlamentu, išskyrus 133 straipsnio 3 dalyje nurodytus susitarimus,
         įskaitant atvejus, kai susitarimas priklauso sričiai, kurioje vidaus taisyklėms nustatyti taikoma 251 arba 252 straipsnyje
         nurodyta tvarka. <…>“

       Deklaracija dėl Transatlantinės ekonominės partnerystės tarp Europos Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų
      4        Per 1998 m. gegužės 18 d. Londone vykusį aukščiausio lygio susitikimą Europos Sąjunga ir Jungtinės Amerikos Valstijos (toliau
         − partneriai) priėmė deklaraciją dėl Transatlantinės ekonominės partnerystės.

      5        Šios deklaracijos 10 punkte partneriai iš esmės nurodo, kad jie telks pastangas siekdami pašalinti kliūtis, darančias didelį
         poveikį transatlantinei prekybai ir investicijoms, ir ypač kliūtis, susijusias su reguliavimu, kurios riboja galimybes patekti
         į prekių ar paslaugų rinkas.

      6        Šios deklaracijos 17 punkte partneriai skelbia apie jų ketinimą:

      –        kiek įmanoma greičiau parengti planą nurodant sritis, kuriose būtini bendri veiksmai tiek dvišaliu, tiek daugiašaliu lygiu,
         ir nurodant kalendorinį planą, kad būtų pasiekti konkretūs rezultatai,

      –        imtis visų būtinų priemonių, kad šis planas būtų greitai įgyvendintas, įskaitant bet kokį būtiną leidimą pradėti derybas.
      7        Deklaracijos išnašoje nurodoma, kad šia deklaracija Europos Sąjungai nesuteikiamas įgaliojimas pradėti derybas.

       Veiksmų planas, susijęs su Transatlantine ekonomine partneryste
      8        Partneriai priėmė veiksmų planą, susijusį su Transatlantine ekonomine partneryste, kurį Europos Sąjungos Taryba patvirtino
         1998 m. lapkričio 9 dieną (toliau − veiksmų planas). Šiomis aplinkybėmis Taryba įgaliojo Komisiją pradėti derybas siekiant
         sudaryti su Jungtinėmis Amerikos Valstijomis dvišalius susitarimus, visų pirma prekybos techninių kliūčių srityje (1998 m.
         lapkričio 9 d. spaudos pranešimas Nr. 12560/98).

      9        Trečioje veiksmų plano dalyje, skirtoje dvišaliams veiksmams, įtvirtintas 3.1 punktas, kuriame kalbama apie technines prekių
         prekybos kliūtis. Šio plano 3.1.1 papunktyje „Bendradarbiavimas reguliavimo srityje“ numatyta, kad partneriai imsis įvairių
         priemonių, tarp kurių, be kita ko:

      –        bendrai apibrėžtų principų ir (arba) gairių nustatymas ir įgyvendinimas siekiant užtikrinti veiksmingą bendradarbiavimą reguliavimo
         srityje,

      –        bendrai pasirinktų klausimų, ypač dėl pasinaudojimo atitinkamomis reguliacinėmis procedūromis skaidrumo ir visuomenės dalyvavimo
         atžvilgiu, bendras nagrinėjimas – įskaitant visų suinteresuotų asmenų galimybę veiksmingai dalyvauti šiose procedūrose ir
         būti tinkamai išklausytiems,

      –        remiantis minėtu nagrinėjimu, nustatymas būdų ir priemonių, kaip gerinti partnerių pasinaudojimą vienas kito reguliacinėmis
         procedūromis ir bendras principų ir (arba) gairių, taikomų šioms procedūroms, apibrėžimas, išsaugant kiekvieno partnerio reguliavimą
         vykdančių institucijų nepriklausomumą.

       Gairės
       Derybos dėl gairių
      10      Diskusijos dėl gairių prasidėjo 1999 m. liepos mėn. tarp kompetentingų Komisijos tarnybų ir atitinkamų Amerikos prekybos atstovo
         ir Komercijos departamento tarnybų.

      11      Vykstant šioms diskusijoms Komisijos tarnybos akcentavo tai, kad tarptautiniu lygiu gairės nesukurs jokių teisių ar pareigų
         Europos bendrijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų santykiuose.

      12      Gairės buvo galutinai parengtos 2002 m. vasario mėn. susitarus Komisijos tarnybų derybininkams ir atitinkamoms Amerikos tarnyboms.
         Dokumentas nebuvo pasirašytas.

      13      Šis tekstas buvo pateiktas Komisijai, ir ji formaliai su juo susipažino per 2002 m. balandžio 9 d. vykusį posėdį. Jis nebuvo
         paskelbtas Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje.

       2002 m. balandžio 9 d. Komisijos tarnybų raštas dėl gairių
      14      2002 m. balandžio 9 d. Komisijos tarnybos pateikė pagal EB 133 straipsnio 3 dalį sudarytam komitetui raštą, prie kurio kaip
         priedas buvo pridėta 2002 m. vasario 13 d. galutinė gairių redakcija.

      15      Šiame rašte Komisijos tarnybos, be kita ko, nurodo:

      „Veiksmų plane, priimtame įgyvendinant Transatlantinę ekonominę partnerystę (TEP), numatytas dvišalis įsipareigojimas kartu
         su Amerikos administracija parengti gaires dėl bendradarbiavimo reguliavimo srityje ir skaidrumo. Dėl šių gairių buvo deramasi
         nuo 1999 m. pabaigos. Praeityje ne kartą, o paskutinį kartą 2001 m. sausio mėn., Jums buvo pranešta apie šių derybų raidą.
         Šiandien džiaugiamės Jums pranešdami, kad ekspertai susitarė su Jungtinių Amerikos Valstijų prekybos atstovu dėl pridedamo
         teksto.“

      16      Minėtame rašte taip pat pabrėžiama, pirma, kad gaires, kaip jose nurodyta, partnerės taikys savanoriškumo pagrindu, remdamosi
         savo taikomomis taisyklėmis ir politika, ir, antra, kad šios gairės yra ne tarptautinis susitarimas, o tik kiekvieno partnerio
         kompetentingų tarnybų pasiektas rezultatas, pateiktinas per kitą Europos Sąjungos ir Jungtinių Amerikos Valstijų aukščiausio
         lygio susitikimą.

       Gairių tekstas
      17      Gairių tekstą sudaro šešios antraštinės dalys: I – Įvadas; II – Tikslai; III – Taikymo sritis; IV – Bendradarbiavimo reguliavimo
         srityje priemonės; V – Priemonės, susijusios su skaidrumu; ir VI – Procedūriniai aspektai.

      18      Gairių I antraštinėje dalyje aprašomos aplinkybės, kuriomis jos buvo priimtos, ir visų pirma transatlantinė ekonominė partnerystė
         ir jos veiksmų planas.

      19      Gairių II antraštinėje dalyje nurodoma, kad jų tikslas − gerinti bendradarbiavimą tarp partnerių reguliavimą vykdančių institucijų
         ir skatinti skaidrumą visuomenės atžvilgiu rengiant teisės aktus tam, kad būtų mažinama ir pašalinama komercinė įtampa tarp
         partnerių ir sudaromos palankios prekių prekybos sąlygos. Šiuo tikslu, remiantis gairių 4 dalies a punktu, bendradarbiavimu
         siekiama, be kita ko, pagerinti teisės aktų pasiūlymų planavimą ir tobulinimą, teisės aktų kokybę ir lygį, sumažinti, net
         pašalinti, teisės aktų skirtumus palaikant labiau sistemingą dialogą tarp reguliavimą vykdančių subjektų ir pagal tos pačios
         dalies b punktą – užtikrinti, keičiantis informacija, didesnį numatymą tobulinant teisės aktus. Kalbant apie skaidrumą, pažymėtina,
         kad tikslai visų pirma yra: skatinti visuomenės dalyvavimą teisės aktų leidybos procese, suteikiant jai galimybę susipažinti
         su atitinkamais parengiamaisiais dokumentais, analizėmis bei duomenimis ir pripažįstant visoms suinteresuotosioms šalims −
         tiek nacionaliniams, tiek užsienio subjektams − galimybę per protingą terminą pateikti pastabas dėl teisės aktų projektų (4 dalies
         d punktas); pateikti visuomenei paaiškinimus ir informaciją apie motyvus, dėl kurių buvo priimti teisės aktai (tos pačios
         dalies f punktas) ir galiausiai gerinti visuomenės supratimą, kiek tai susiję su teisės aktų projektų tikslais ir pasekmėmis,
         ir visuomenės pritarimą priimtiems teisės aktams (tos pačios dalies g punktas).

      20      Gairių III antraštinėje dalyje numatyta, kad jų taikymo sritis apima techninių reglamentų, numatytų Pasaulio prekybos organizacijos
         sutartyje dėl techninių prekybos kliūčių, rengimą. Numatyta, kad šiame dokumente nurodyta reguliavimo veikla − techninių reglamentų,
         kurie bus pateikiami kaip teisės aktų projektai, rengimas. Gairių 7 dalyje numatyta, kad šiame dokumente numatytos reguliavimą
         vykdančios institucijos yra, pirma, Amerikos federalinės vyriausybės reguliavimą vykdančios institucijos ir, antra, Komisijos
         tarnybos ir kad šios institucijos ketina taikyti šias gaires „savanoriškumo pagrindu ir kuo plačiau“.

      21      Gairių IV antraštinės dalies, susijusios su bendradarbiavimo reguliavimo srityje priemonėmis, 10 ir 12 dalyse numatytos nuostatos
         dėl keitimosi informacija ir tarpusavio konsultacijų, visų pirma, kiek tai susiję su numatytais parengti ar rengiamais teisės
         aktais. Gairių 11 dalyje numatytos nuostatos dėl duomenų, susijusių su problemomis, galinčiomis pateisinti teisės akto priėmimą,
         rinkimo ir analizės, bei nuostatos, nustatančios prioritetus juos nagrinėjant, jų 13 dalyje − nuostatos dėl atitinkamų paieškos
         ir rengimo programų, naudojamų rengiant teisės aktus, koordinavimo, jų 14 dalyje − nuostatos dėl teisės aktų priėmimo metodų
         ir koncepcijų palyginimo ir suderinimo, jų 15 dalyje − nuostatos dėl galimybių sumažinti nenaudingus techninių reglamentų
         skirtumus analizės, ieškant suderintų ar suderinamų sprendimų ar taikant tarpusavio pripažinimą tam tikrais atvejais, ir jų
         16 dalyje − nuostatos dėl teisės aktų įgyvendinimo priežiūros.

      22      Kalbant apie priemones, susijusias su skaidrumu, gairių V antraštinėje dalyje numatytos išsamios taisyklės dėl kompetentingų
         institucijų vykdomo visuomenės informavimo ir išankstinio konsultavimosi su ja vykstant techninių reglamentų planavimo ir
         rengimo procesui. Be kita ko, patikslinama, kad reglamentavimą vykdančios valdžios institucijos turi pateikti informaciją
         apie vykdomą ir būsimą veiklą, susijusią su teisės aktų rengimu, kad jos turi konsultuotis su visuomene, suteikti šiai galimybę
         tinkamai pareikšti nuomonę dėl teisės aktų projektų, pateikti visą reikšmingą informaciją ir paaiškinimus tuo klausimu, atsižvelgti
         į jos pastabas ir pateikti paaiškinimus, kaip į šias pastabas buvo atsižvelgta.

      23      Galiausiai, gairių VI antraštinėje dalyje, skirtoje procedūriniams aspektams, numatyta gairių įgyvendinimo ir tobulinimo stebėjimo
         tvarka. Konkrečiai tariant, gairių 18 dalyje numatyta, kad šį įgyvendinimą bei padarytą pažangą, susijusią su konkrečiais
         teisės aktų projektais, nuolat vertins darbo grupė dėl techninių kliūčių, sudaryta pagal Transatlantinės ekonominės partnerystės
         dokumentą. Pagal tų pačių gairių 19 dalį abi šalys dirbs kartu siekdamos nustatyti bendradarbiavimo sritis, kuriose gali būti
         padaryta pažanga, bei naujas sritis, kur reguliavimą vykdantys subjektai galėtų bendradarbiauti. Gairių 20 dalyje numatyta,
         kad abi šalys ir toliau sieks ieškoti būdų, kaip pagerinti jų teisės aktų priėmimo procesų skaidrumą ir visuomenės dalyvavimą
         teisės aktų priėmimo procese, bei konsultuosis su šia visuomene. Pagal tų pačių gairių 21 dalį subjektai, atsakingi už atitikties
         kontrolę ir už standartų tobulinimą, bus skatinami laikytis gairių dėl skaidrumo aiškinant techninius reglamentus. Tų pačių
         gairių 22 dalyje pažymima, kad abi šalys dės pastangas nustatyti, kokie konkretūs teisės aktai turi būti siūlomi, kad nuo
         pat pradžių būtų taikomos šios gairės.

       Dėl ieškinio priimtinumo
      24      Komisija pateikia du prieštaravimus dėl priimtinumo. Pirma, ji teigia, kad, kaip institucija ir kaip kolegialus organas, ji
         niekada nedavė sutikimo, kad gairės jai būtų privalomos ir jos tėra tarnybų lygiu sudarytas administracinis susitarimas. Todėl
         nėra jokio Komisijos akto, dėl kurio būtų galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo.

      25      Antra, net darant prielaidą, kad gali būti pripažinta, jog gairės Komisijai privalomos, ši tvirtina, kad šios gairės nėra
         aktas, kurį galima ginčyti, nes jų negalima laikyti aktu, turinčiu ar sukeliančiu teisinių pasekmių.

      26      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas mano, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis nebūtina spręsti dėl Komisijos nurodytų prieštaravimų
         dėl priimtinumo, nes bet kuriuo atveju Prancūzijos Respublikos reikalavimai turi būti atmesti iš esmės.

       Dėl esmės
      27      Prancūzijos vyriausybė grįsdama savo ieškinį nurodo du teisinius pagrindus, susijusius, pirma, su Komisijos kompetencijos
         priimti ginčijamą aktą nebuvimu, ir, antra, Komisijai Sutartimi suteiktos teisės aktų leidybos iniciatyvos teisės monopolio
         pažeidimu.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
       Šalių argumentai
      28      Nurodydama pirmąjį ieškinio pagrindą Prancūzijos vyriausybė teigia, kad Komisija neturėjo kompetencijos priimti ginčijamą
         aktą, nes gairės yra privalomą galią turintis tarptautinis susitarimas, kurio sudarymas, kaip matyti iš EB 300 straipsnyje
         įtvirtinto kompetencijos padalijimo, priklauso Tarybos kompetencijai (1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją, C‑327/91, Rink. p. I‑3641).

      29      Šios vyriausybės teigimu, nepaisant atsargumo priemonių pasirenkant gairėse vartojamą terminologiją, gairės yra galutinės
         ir taikytinos, jose labai išsamiai nurodyti siekiami tikslai, veiksmų sritis ir priemonės, kurių reikia imtis nustatytiems
         tikslams pasiekti. Iš to išplaukia, kad jos yra teisinis instrumentas, kuris parengtas pakankamai detaliai, kad parodytų tarptautinės
         teisės subjektų prisiimtą įsipareigojimą, ir kuris yra jiems privalomas. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas šiuo atžvilgiu yra
         nusprendęs, kad privalomas yra susitarimas, kuriame įtvirtinta „norma“, t. y. elgesio taisyklė, susijusi su konkrečia sritimi
         ir tiksliai suformuluota, kuri įpareigoja dalyvius (1975 m. lapkričio 11 d. Nuomonė 1/75, Rink. p. 1355, 1360).

      30      Kalbant apie požymius, kurie leidžia kvalifikuoti kaip tarptautinį susitarimą, reikia pažymėti, kad lemiami yra argumentai,
         susiję su susitarimo turiniu, o pavyzdžiui, tokiam kvalifikavimui nesvarbu, kad Komisija savo partneriams nuolat teigė, jog
         gairės nėra toks tarptautinis susitarimas, arba kad patys partneriai buvo tuo įsitikinę.

      31      Prancūzijos teigimu, gairėse įtvirtinta mažų mažiausiai šalių pareiga bendradarbiauti, o tai patvirtina visų pirma aplinkybė,
         jog pagal šių gairių 18 dalį jų taikymą ir padarytą pažangą, susijusią su tam tikrais teisės aktų projektais, nuolat prižiūrės
         bendra darbo grupė, arba dar ir tai, jog šalys tų pačių gairių 22 dalyje nurodo, kad jos stengsis nustatyti konkrečius teisės
         aktų pasiūlymus, kad gairės būtų taikomos nuo pat pradžių.

      32      Tačiau Komisija mano, kad gairės nėra teisiškai privalomas susitarimas bei kad tai patvirtina ir šalių ketinimų analizė, kurie
         yra vienintelis lemiamas kriterijus tarptautinėje teisėje siekiant nustatyti, ar egzistuoja toks galimas privalomasis pobūdis.

      33      Nagrinėjamu atveju ketinimas teisiškai neįsipareigoti visų pirma išplaukia iš gairių teksto. Šiuo atžvilgiu svarbi aplinkybė,
         jog gairių 7 dalyje patikslinama, kad jos bus taikomos savanoriškumo pagrindu, arba dar tai, kad veiksmai, kurių šalys ketina
         taip savanoriškai imtis, apibrėžiami vartojant angliškus terminus „should“ ir „will“, o ne „shall“.

      34      Be to, toks ketinimas išplaukia iš kai kurių elementų, susijusių su gairių struktūra, kaip antai baigiamųjų nuostatų dėl pasirašymo,
         įsigaliojimo, galimybės daryti pakeitimus, atšaukimo ar ginčų sprendimo nebuvimo.

      35      Galiausiai minėtas ketinimas paaiškėja išnagrinėjus aplinkybes, kuriomis šios gairės buvo sudarytos, nes Komisija šiuo atžvilgiu
         teigia, kad nei Transatlantinė ekonominė partnerystė, nei jos veiksmų planas nėra pagrindas, leidžiantis sudaryti sutartis
         ar kitus teisiškai privalomus instrumentus, o iš vykusių diskusijų savo ruožtu matyti, kad abi šalys jokiu būdu nesiūlė sukurti
         „teisių ir pareigų“. Taip yra visų pirma dėl to, kad Jungtinių Valstijų kongresui gairės nebuvo pateiktos, o to būtų reikalaujama,
         kai sudaromas privalomas tarptautinis susitarimas.

      36      Komisijos teigimu, be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Komisija neturi teisės sudaryti privalomą galią turinčių
         tarptautinių susitarimų (minėtas Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją).

      37      Iš to Komisija daro išvadą, kad gairės yra vien teisiškai neprivalomas paprastas praktiškas bendradarbiavimo susitarimas,
         todėl ji visiškai turėjo teisę derėtis su Amerikos valdžios institucijomis dėl tokio dokumento.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      38      Visų pirma reikia priminti, kad pirmajame ieškinio pagrinde Prancūzijos vyriausybė tik tvirtina, kad, remiantis EB 300 straipsnio
         nuostatomis, gaires turėjo sudaryti Taryba, o ne Komisija, nes, jos nuomone, jos yra privalomą galią turintis susitarimas.

      39      Tačiau Prancūzijos vyriausybė visai neteigė, kad aktas, kuriam būdingi gairių požymiai, net jeigu jis nėra privalomojo pobūdžio,
         turi priklausyti tik Tarybos kompetencijai. Todėl Teisingumo Teismas negali išplėsti jam pateikto nagrinėti ieškinio dalyko.

      40      Tačiau reikia pažymėti, kad šis sprendimas negali būti aiškinamas kaip patvirtinantis Komisijos teiginį, kad to, jog toks
         aktas, kaip antai gairės, neturi privalomos galios, pakanka šiai institucijai suteikti kompetenciją jį priimti. Iš tikrųjų,
         nustatant sąlygas, kuriomis gali būti priimamas toks aktas, kaip antai šiuo atveju aktas, kuriuo siekiama sumažinti pavojų
         atsirasti įtampai, susijusiai su techninių prekių prekybos kliūčių buvimu, būtina tinkamai atsižvelgti į kompetencijos padalijimą
         ir Sutartyje nustatytą institucinę pusiausvyrą bendros prekybos politikos srityje.

      41      Šiomis aplinkybėmis reikia, beje, visų pirma pastebėti, kad tiek Transatlantinę ekonominę partnerystę, tiek veiksmų planą
         patvirtino Taryba, o kaip matyti iš Komisijos 2002 m. balandžio 9 d. rašto, pateikto pagal EB 133 straipsnio 3 dalį įsteigtam
         komitetui, šis komitetas buvo periodiškai informuojamas apie derybų, susijusių su Komisijos tarnybų rengiamomis gairėmis,
         eigą.

      42      Atsižvelgiant į ankstesnius paaiškinimus, reikia nurodyti, kad, kaip teisingai teigė Komisija, šalių ketinimas iš esmės yra
         lemiamas kriterijus nustatant, ar gairės yra privalomos.

      43      Nagrinėjamu atveju, kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 56 ir 57 punktuose, šis ketinimas yra aiškiai išreikštas
         pačiame gairių tekste, nes jų 7 dalyje nurodyta, kad šiuo dokumentu siekiama nustatyti gaires, kurias Jungtinių Amerikos Valstijų
         federalinės vyriausybės reguliavimą vykdantys subjektai ir Komisijos tarnybos „ketina taikyti savanoriškumo pagrindu“. Šiomis
         sąlygomis ir nesant būtinybės aiškintis, ką šiuo atveju konkrečiai galėtų reikšti terminų „should“ ir „will“, o ne „shall“
         vartojimas Bendrijos sudarytame tarptautiniame susitarime, pakanka konstatuoti, jog iš ankstesnio paaiškinimo matyti, jog
         sudarydamos gaires šalys neturėjo jokio ketinimo prisiimti teisiškai privalomus įsipareigojimus.

      44      Kaip pabrėžė Komisija, o Prancūzijos Respublika šiuo klausimu jai neprieštaravo, derybų eiga, be kita ko, patvirtina, kad
         apie šalių ketinimą neprisiimti privalomų įsipareigojimų buvo ne kartą aiškiai pakartota vykstant deryboms dėl gairių.

      45      Iš to išplaukia, kad gairės nėra privalomo pobūdžio susitarimas ir jos nenumatytos EB 300 straipsnyje.

      46      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas.

       Dėl antrojo ieškinio pagrindo
      47      Nurodydama antrąjį ieškinio pagrindą Prancūzijos vyriausybė teigia, kad gairės prieštarauja Sutarčiai, nes jomis apribojamas
         iniciatyvos teisės, kurią Komisija turi Bendrijos teisės aktų leidybos procese, monopolio įgyvendinimas ir taip paveikiamas
         visas šis teisės aktų leidybos procesas.

      48      Pirma, Komisija privalo remtis gairėmis teisės aktų leidybos proceso stadijoje, už kurią ji atsakinga, todėl jos apriboja
         Komisijos iniciatyvos teisę.

      49      Antra, dėl šio Komisijos iniciatyvos teisės apribojimo paveikiamas visas Bendrijos teisės aktų leidybos procesas, nes Komisijos
         pateiktų pasiūlymų pobūdis daro įtaką Tarybos veiksmų laisvei, kadangi ji gali atmesti šiuos pasiūlymus tik spręsdama vieningai.

      50      Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą buvo įrodyta, jog gairės neturi privalomojo
         pobūdžio. Iš to išplaukia, kad, priešingai nei teigia Prancūzijos vyriausybė, gairėse negali būti nustatytos pareigos Komisijai,
         kai ji įgyvendina savo teisės aktų leidybos iniciatyvos teisę.

      51      Antra, kaip teisingai tvirtina Komisija ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, teisės aktų leidybos iniciatyvos teisė suteikia
         galimybę pradėti išankstinį konsultavimąsi ir surinkti visą reikiamą informaciją prieš pateikiant atitinkamus pasiūlymus.
         Taigi negalima teigti, jog vien tai, kad aktas, kaip antai gairės, suteikia tokias galimybes, apriboja Komisijos iniciatyvos
         teisės įgyvendinimą.

      52      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad antrasis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas.

      53      Kadangi nė vienas iš ieškinio pagrindų nėra pagrįstas, ieškinį reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      54      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo, kad Prancūzijos Respublika padengtų bylinėjimosi išlaidas, o ši pralaimėjo
         bylą iš esmės, ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (plenarinė sesija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

               Skouris

               Jann

               Timmermans

               Gulmann

               Cunha Rodrigues

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Macken

               Colneric

                     von Bahr

         Paskelbta 2004 m. kovo 23 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     V. Skouris

         * Proceso kalba: prancūzų.