title: 2014 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Ute Reindl prieš Bezirkshauptmannschaft Innsbruck.#Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės aktų derinimas sveikatos politikos srityje – Reglamentas (EB) Nr. 2073/2005 – I priedas – Maisto produktų mikrobiologiniai kriterijai – Salmonelės šviežioje paukštienoje – Platinimo etapu nustatytas mikrobiologinių kriterijų neatitikimas – Nacionalinės teisės aktas, pagal kurį maisto verslo operatoriui, kuris veikia tik mažmeninės prekybos etapu, taikoma sankcija – Suderinamumas su Sąjungos teise – Sankcijos veiksmingumas, atgrasomumas ir proporcingumas.#Byla C-443/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. lapkričio 13 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teisės aktų derinimas sveikatos politikos srityje — Reglamentas (EB) Nr. 2073/2005 — I priedas — Maisto produktų mikrobiologiniai kriterijai — Salmonelės šviežioje paukštienoje — Platinimo etapu nustatytas mikrobiologinių kriterijų neatitikimas — Nacionalinės teisės aktas, pagal kurį maisto verslo operatoriui, kuris veikia tik mažmeninės prekybos etapu, taikoma sankcija — Suderinamumas su Sąjungos teise — Sankcijos veiksmingumas, atgrasomumas ir proporcingumas“
      Byloje C‑443/13
      dėl Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Austrija) 2013 m. rugpjūčio 1 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. rugpjūčio 7 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Ute Reindl, baudžiamąja tvarka atsakanti už MPREIS Warenvertriebs GmbH,
      prieš

         Bezirkshauptmannschaft Innsbruck

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen (pranešėjas), teisėjai J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal ir K. Jürimäe,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. birželio 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               U. Reindl, atstovaujamos Rechtsanwälte M. Waldmüller ir M. Baldauf,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vitáková,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir C. Candat,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Bianchi ir G. von Rintelen,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2005 m. lapkričio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2073/2005 dėl maisto produktų mikrobiologinių kriterijų (OL L 338, p. 1), iš dalies pakeisto 2011 m. spalio 27 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 1086/2011 (OL L 281, p. 7, toliau – Reglamentas Nr. 2073/2005), kartu su minėto reglamento I priedo 1 skyriaus 1.28 eilute išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant U. Reindl ir Bezirkshauptmannschaft Innsbruck (Insbruko pirmosios instancijos administracinė institucija) (Austrija) ginčą dėl U. Reindl skirtos baudos už Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodytos Salmonella Thyphimurium ribinės vertės nesilaikymą.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Reglamentas (EB) Nr. 178/2002

               3

               2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 178/2002, nustatančio maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiančio Europos maisto saugos tarnybą ir nustatančio su maisto saugos klausimais susijusias procedūras (OL L 31, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 463), 1 straipsnio „Tikslas ir taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta:
               „Šis reglamentas užtikrina žmonių sveikatos ir vartotojų interesų apsaugą maisto atžvilgiu, ypač atsižvelgiant į tiekiamo maisto įvairovę, įskaitant tradicinius produktus, ir kartu užtikrina veiksmingą vidaus rinkos veikimą. Jis nustato bendruosius principus ir atsakomybę, solidaus mokslinio pagrindo pateikimo priemones, veiksmingas organizacines priemones ir procedūras, padedančias priimti su maisto ir pašarų sauga susijusius sprendimus.
               <...>“

               4

               Minėto reglamento 3 straipsnyje „Kiti apibrėžimai“ numatyta:
               „Šiame reglamente:
               <...>

                        3)

                        „maisto verslo operatorius“ – tai fiziniai arba juridiniai asmenys, atsakingi už tai, kad jų kontroliuojamame maisto versle būtų garantuotai laikomasi maisto produktus reglamentuojančių įstatymų reikalavimų;

                  <...>

                        8)

                        „pateikimas į rinką“ – tai maisto arba pašarų laikymas pardavimui, įskaitant siūlymą parduoti arba kurį nors kitą jo perdavimo būdą, nemokamai ar už pinigus, ir pats pardavimas, paskirstymas bei kitos jo perdavimo formos;

                  <...>“

               5

               Reglamento Nr. 178/2002 14 straipsnyje „Maisto saugos reikalavimai“ nurodyta:
               „1.   Nesaugus maistas į rinką nepateikiamas.
               2.   Maistas laikomas nesaugus, jei manoma, kad jis:

                        a)

                        kenkia sveikatai;

                        b)

                        netinka žmonėms vartoti.

                  <...>
               5.   Nustatant, ar maistas netinkamas žmonėms vartoti, atsižvelgiama į tai, ar jis nepriimtinas dėl jo numatytos paskirties, užterštumo ar dėl pašalinių medžiagų, puvimo, gedimo ar irimo.
               <...>“

               6

               Šio reglamento 17 straipsnyje „Įsipareigojimai“ numatyta:
               „1.   Maisto ir pašarų verslo operatoriai visuose su jų kontroliuojamu verslu susijusiuose gamybos, perdirbimo ir paskirstymo etapuose užtikrina, kad maistas arba pašarai atitiktų su jų veikla susijusius maisto produktus reglamentuojančių įstatymų reikalavimus, ir tikrina, kad šių reikalavimų būtų laikomasi.
               2.   <...>
               Be to, valstybės narės nustato taisykles, reglamentuojančias priemones ir baudas, taikytinas pažeidus maisto produktus reglamentuojančių įstatymų nuostatas. Numatytos priemonės [ir baudos] turi būti veiksmingos, atitinkančios pažeidimo pavojingumą ir turinčios realaus poveikio pažeidėjui.“

         Reglamentas Nr. 2160/2003

               7

               2003 m. lapkričio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2160/2003 dėl salmonelių ir kitų nurodytų zoonozių sukėlėjų per maistą kontrolės (OL L 325, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 41 t., p. 328), iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1086/2011 (toliau – Reglamentas Nr. 2160/2003), 1 straipsnyje „Objektas ir taikymo sritis“ nustatyta:
               „1.   Šio reglamento tikslas – užtikrinti, kad būtų imtasi tinkamų ir veiksmingų priemonių, skirtų apsaugoti nuo salmonelių bei kitų zoonozių sukėlėjų ir juos kontroliuoti visuose gamybos, perdirbimo ir paskirstymo etapuose, ypač pradinės gamybos etape, įskaitant pašaruose, siekiant sumažinti jų plitimą ir žmonių sveikatai keliamą pavojų.
               2.   Šis reglamentas apima:

                        a)

                        tikslų sumažinti nurodytų zoonozių paplitimą gyvūnų populiacijose priėmimą:

                                 i)

                                 pirminės gamybos lygmenyje ir

                                 ii)

                                 tam tikrais atvejais, konkrečią zoonozę arba zoonozės sukėlėją – visuose maisto grandinės etapuose, įskaitant maiste ir pašaruose;

                           <...>“

               8

               Pagal Reglamento Nr. 2160/2003 5 straipsnį vadovaujantis nacionalinėmis kontrolės programomis turi būti įgyvendinami šio reglamento II priede nustatyti reikalavimai ir minimalios mėginių ėmimo taisyklės. To II priedo („I priede išvardytų zoonozių ir zoonozių sukėlėjų kontrolė“) E dalies, susijusios su specialiais reikalavimais šviežiai mėsai, 1 punkte nurodyta:
               „Nuo 2011 m. gruodžio 1 d. šviežia I priede išvardytų naminių paukščių mėsa turi atitikti Komisijos reglamento (EB) Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nustatytą atitinkamą mikrobiologinį kriterijų.“

               9

               Reglamento Nr. 2160/2003 I priede nurodyti įvairių rūšių naminiai paukščiai, įskaitant kalakutus.

         Reglamentas Nr. 2073/2005

               10

               Reglamento 1–3 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(1)

                        Aukšto lygio žmonių sveikatos apsauga yra vienas iš svarbiausių maistui skirtų teisės aktų tikslų, nustatytų [Reglamente Nr. 178/2002]. Maisto produktų keliamas mikrobiologinis pavojus yra vienas pagrindinių per maistą plintančių ligų, kuriomis užkrečiami žmonės, šaltinių.

                        (2)

                        Maisto produktuose neturėtų būti tiek mikroorganizmų arba jų toksinų arba metabolitų, kad jie keltų nepriimtiną riziką žmonių sveikatai.

                        (3)

                        Reglamente (EB) Nr. 178/2002 nustatyti bendrieji maisto saugos reikalavimai, pagal kuriuos nesaugus maistas negali būti pateikiamas į rinką. Maisto verslo operatoriai privalo pašalinti nesaugų maistą iš rinkos. Siekiant prisidėti prie visuomenės sveikatos apsaugos ir išvengti skirtingo interpretavimo tikslinga nustatyti suderintus maisto priimtinumui taikomus saugos kriterijus, visų pirma tam tikrų patogeninių mikroorganizmų buvimo maiste kriterijus.“

               11

               Šio reglamento 1 straipsnyje „Objektas ir sritis“ nurodyta:
               „Šiame reglamente nustatyti tam tikrų mikroorganizmų mikrobiologiniai kriterijai ir įgyvendinimo taisyklės, kurių įgyvendindami Reglamento (EB) Nr. 852/2004 4 straipsnyje nurodytas bendrąsias ir specialiąsias higienos priemones turi laikytis maisto verslo operatoriai. <...>“

               12

               Minėto reglamento 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ numatyta:

                        „a)

                        „mikroorganizmai“ yra bakterijos, virusai, mielės, pelėsiai, dumbliai, parazitiniai pirmuonys, mikroskopiniai parazitiniai helmintai ir jų toksinai bei metabolitai;

                        b)

                        „mikrobiologinis kriterijus“ yra kriterijus, apibrėžiantis produkto, maisto produktų partijos arba proceso priimtinumą pagal tai, ar jame nėra arba yra mikroorganizmų arba pagal tų mikroorganizmų skaičių ir (arba) pagal mikroorganizmų toksinų (metabolitų) kiekį, tenkantį masės, tūrio, ploto arba partijos vienetui (‑ams);

                        c)

                        „maisto saugos kriterijus“ yra produkto arba maisto produktų partijos priimtinumą apibrėžiantis kriterijus, taikomas į rinką pateiktiems produktams;

                        d)

                        „proceso higienos kriterijus“ yra kriterijus, nurodantis, kaip turi veikti tinkamas gamybos procesas. Toks kriterijus netaikomas į rinką pateiktiems produktams. Kriterijus nustato preliminarią užteršimo vertę, kurią viršijus būtina imtis korekcinių veiksmų siekiant išsaugoti proceso higieną pagal maistui skirtus teisės aktus;

                  <...>

                        f)

                        „tinkamumo vartoti terminas“ yra laikotarpis, atitinkantis laikotarpį iki „tinka vartoti iki“, arba mažiausia tinkamumo vartoti trukmė, kaip nustatyta atitinkamuose [2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75)] 9 ir 10 straipsniuose;

                  <...>“

               13

               Reglamento Nr. 2073/2005 3 straipsnyje „Bendrieji reikalavimai“ nurodyta:
               „1.   Maisto verslo operatoriai užtikrina, kad maisto produktai atitiktų atitinkamus I priede nustatytus mikrobiologinius kriterijus. Tuo tikslu maisto verslo operatoriai kiekviename gamybos, perdirbimo ir paskirstymo, įskaitant mažmeninę prekybą, etape, įgyvendindami savo RVASVT Rizikos veiksnių analizės ir svarbiųjų valdymo taškų sistema, angl. Hazard Analysis and Critical Control Point] principais paremtas procedūras ir geros higienos praktiką, imasi priemonių, kad užtikrintų:

                        a)

                        kad jų kontroliuojamų žaliavų ir maisto produktų tiekimas, tvarkymas ir perdirbimas vykdomas įgyvendinant proceso higienos kriterijus,

                        b)

                        kad pagrįstai numatomomis paskirstymo, laikymo ir naudojimo sąlygomis būtų galima įgyvendinti produkto tinkamumo vartoti laikotarpiu taikytinus maisto saugos kriterijus.

                  2.   Prireikus, už produkto gamybą atsakingi maisto verslo operatoriai atlieka tyrimus pagal II priedą, stengdamiesi išsiaiškinti, ar produkto tinkamumo vartoti laikotarpiu laikomasi kriterijų. <...>
               <...>“

               14

               Reglamento Nr. 2073/2005 I dalies 1 skyriaus „Maisto saugos kriterijai“ 1.28 eilutėje numatyta:

                  „1.28 Šviežia paukštiena (20)

                  Salmonella typhimurium(21)
                     Salmonella

                     enteritidis

                  5

                  0

                  Nėra 25 gramuose

               EN / ISO 6579 (nustatymui) White-Kaufmann-Le Minor
                  metodas (serotipo
                  nustatymui)

                  Produktai, pateikti į rinką jų tinkamumo vartoti laikotarpiu

                  (20) Šis kriterijus taikomas šviežiai paukštienai iš veislinių Gallus gallus rūšies paukščių pulkų, vištų dedeklių, broilerių ir veislinių bei mėsinių kalakutų pulkų.
                  (21) Taikoma tik toms monofazinėms Salmonella typhimurium padermėms, kurių antigeninė formulė yra 1,4,[5],12:i:-.“

         Austrijos teisė

               15

               Federalinio įstatymo dėl saugos ir kitų reikalavimų maisto produktams, vartojimo prekėms ir kosmetikos gaminiams, siekiant apsaugoti vartotojus (Bundesgesetz über Sicherheitsanforderungen und weitere Anforderungen an Lebensmittel, Gebrauchsgegenstände und kosmetische Mittel zum Schutz der Verbraucherinnen und Verbraucher; BGBI. I, 13/2006, redakcija, paskelbta BGBI. I, 80/2013; toliau – LMSVG), 5 straipsnio 1 ir 5 dalyse nurodyta:
               „1.   Draudžiama rinkai pateikti maisto produktus:

                        1)

                        kurie yra nesaugūs, kaip tai suprantama pagal Reglamento (EB) Nr. 178/2002 14 straipsnį, t. y. žalingi sveikatai arba netinkami žmonėms vartoti,

                  <...>
               5.   Maisto produktai yra:

                        1)

                        žalingi sveikatai, jeigu jie gali kelti pavojų sveikatai arba jai pakenkti,

                        2)

                        netinkami žmonėms vartoti, jeigu nėra užtikrinamas jų vartojimas pagal paskirtį,

                  <...>“

               16

               LMSVG 90 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Tas, kas teikia rinkai:
               1.   netinkamus žmonėms vartoti maisto produktus <...>,
               <...>
               padaro <...> administracinį teisės pažeidimą ir apylinkės administracinės institucijos [Bezirksverwaltungsbehörde] yra baudžiamas iki 20000 EUR bauda, pakartotinio pažeidimo atveju ? iki 40000 EUR bauda, nesumokėjus baudos ? alternatyviąja laisvės atėmimo bausme iki šešių savaičių.
               <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               17

               U. Reindl yra mažmenine prekyba maisto produktais užsiimančios bendrovės MPREIS Warenvertriebs GmbH (toliau – MPREIS) filialo vadovė. Todėl ji yra atsakinga, kad minėtas filialas laikytųsi visų jam maisto sektoriuje taikytinų taisyklių.

               18

               2012 m. kovo 29 d. maisto produktų kontrolės įstaiga, atlikdama minėto filialo veiklos kontrolę, paėmė šviežios vakuuminėje pakuotėje esančios kalakuto krūtinėlės, kurią pagamino ir supakavo kita įmonė, mėginį. MPREIS veikė, kiek tai susiję su šiuo mėginiu, tik platinimo etapu.

               19

               Austrijos maisto saugos agentūra Insbruke atliko mikrobiologinį minėto mėginio tyrimą. Ekspertizės ataskaitoje ši agentūra padarė išvadą, jog nustatyta, kad jis užkrėstas Salmonella Typhimurium, todėl mėginys yra ir „netinkamas žmonėms vartoti“, kaip tai suprantama pagal LMSVG 5 straipsnio 5 dalies 2 punktą, ir nesaugus, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 178/2002 14 straipsnio 2 dalies b punktą. Ekspertizės išvadoje ši agentūra taikė Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nustatytus kriterijus.

               20

               Remdamasi šia ekspertize, Bezirkshauptmannschaft Innsbruck pradėjo bylą prieš U. Reindl dėl LMSVG 5 straipsnio 5 dalies 2 punkto nesilaikymo. Bezirkshauptmannschaft Innsbruck nustatė neteisėtą U. Reindl veiką dėl Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodytos Salmonella Thyphimurium ribinės vertės nesilaikymo ir vadovaudamasi LMSVG 90 straipsnio 1 dalies 1 punktu skyrė jai baudą.

               21

               Gavus U. Reindl skundą dėl Bezirkshauptmannschaft Innsbruck sprendimo, Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol kyla klausimas dėl maisto verslo operatorių, veikiančių tik platinimo etapu, atsakomybės apimties, atsižvelgiant į Reglamente Nr. 2073/2005 nustatytą tvarką.

               22

               Tokiomis aplinkybėmis Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar <...> [Reglamento Nr. 2073/2005] 1 straipsnį reikia suprasti taip, kad šviežia naminių paukščių mėsa [Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje] nurodytą mikrobiologinį kriterijų turi atitikti visais platinimo etapais?

                        2.

                        Ar Reglamente (EB) Nr. 2073/2005 nustatyta tvarka visiškai taikoma maisto produktų platinimo etapu veikiantiems maisto verslo operatoriams?

                        3.

                        Ar gamyboje nedalyvaujantys (tik platinimo etapu veikiantys) maisto verslo operatoriai taip pat turi laikytis [Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje] nurodyto mikrobiologinio kriterijaus visais platinimo etapais?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               23

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 2160/2003 II priedo E dalies 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad šio reglamento I priede išvardytų naminių paukščių šviežia mėsa turi atitikti Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodytą mikrobiologinį kriterijų visais platinimo etapais, įskaitant mažmeninės prekybos etapą.

               24

               Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 2160/2003 II priedo E dalies 1 punktą nuo 2011 m. gruodžio 1 d. šio reglamento I priede išvardytų naminių paukščių šviežia mėsa turi atitikti Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje apibrėžtą atitinkamą mikrobiologinį kriterijų.

               25

               Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje aiškiai numatyta, kad šis kriterijus taikomas „produktams, pateiktiems į rinką jų tinkamumo vartoti laikotarpiu“.

               26

               Sąvokos „pateikimas į rinką“ ir „tinkamumo vartoti terminas“ apibrėžtos atitinkamai reglamentuose Nr. 178/2002 ir 2073/2005. Taigi Reglamento Nr. 178/2002 3 straipsnio 8 punkte sąvoka „pateikimas į rinką“ apibrėžta kaip maisto ar pašarų laikymas parduoti, įskaitant siūlymą parduoti arba perduoti kokiu nors kitu būdu, nemokamai ar už pinigus, ir pats pardavimas, platinimas ir kiti perdavimo būdai. O Reglamento Nr. 2073/2005 2 straipsnio f punkte sąvoka „tinkamumo vartoti terminas“ apibrėžta kaip laikotarpis, atitinkantis laikotarpį iki „tinka vartoti iki“, arba mažiausia tinkamumo vartoti trukmė, kaip apibrėžta atitinkamai Direktyvos 2000/13 9 ir 10 straipsniuose.

               27

               Iš šių apibrėžčių matyti, kad sąvoka „produktai, pateikti į rinką jų tinkamumo vartoti laikotarpiu“ apima tokius maisto produktus, kaip pagrindinėje byloje aptariamas šviežios paukštienos produktas, kurie laikomi siekiant juos parduoti, platinti ar perduoti kitu būdu laikotarpiu iki ant jų nurodytos datos – „tinka vartoti iki“ – arba minimalaus tinkamumo vartoti termino pabaigos.

               28

               Be to, nereikalaujant, kad tokia šviežia paukštiena, kaip aptariama pagrindinėje byloje, atitiktų Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje apibrėžtą mikrobiologinį kriterijų visais platinimo etapais, įskaitant mažmeninės prekybos etapą, būtų pakenkta vienam iš pagrindinių su maisto produktais susijusių teisės aktų tikslų, t. y. aukšto lygio žmonių sveikatos apsaugo tikslui, nurodytam Reglamento Nr. 2073/2005 1 konstatuojamojoje dalyje, nes rinkai būtų pateikti maisto produktai, kuriuose būtų tiek mikroorganizmų, kad jie keltų neleistiną riziką žmonių sveikatai.

               29

               Darytina išvada, kad iš Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutės nuostatų ir tikslo, siekiamo su maisto produktais susijusiais teisės aktais, matyti, kad mikrobiologinis kriterijus taikytinas tokiam šviežios paukštienos produktui, kaip aptariamas pagrindinėje byloje, jo platinimo etapu.

               30

               Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 2160/2003 II priedo E dalies 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad šio reglamento I priede išvardytų naminių paukščių šviežia mėsa turi atitikti Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodytą mikrobiologinį kriterijų visais platinimo etapais, įskaitant mažmeninės prekybos etapą.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               31

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisė, ypač reglamentai Nr. 178/2002 ir 2073/2005, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį maisto verslo operatoriui, kuris veikia tik platinimo etapu, kad pateiktų maisto produktą rinkai, taikoma sankcija už Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodyto mikrobiologinio kriterijaus nesilaikymą.

               32

               Reikia pažymėti, jog Reglamento Nr. 2073/2005 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad maisto verslo operatoriai užtikrina, kad maisto produktai atitiktų šio reglamento I priede nustatytus mikrobiologinius kriterijus visais platinimo etapais, įskaitant mažmeninės prekybos etapą.

               33

               Tačiau, nors Reglamente Nr. 2073/2005 nustatyti mikrobiologiniai kriterijai, kuriuos turi atitikti maisto produktai visais maisto tiekimo grandinės etapais, šiame reglamente nėra nuostatų, susijusių su maisto verslo operatorių atsakomybės tvarka.

               34

               Šiuo klausimu reikia remtis Reglamentu Nr. 178/2002. Šio reglamento 17 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog maisto verslo operatoriai visais su jų kontroliuojamu verslu susijusiais gamybos, perdirbimo ir platinimo etapais užtikrina, kad maisto produktai atitiktų su jų veikla susijusių teisės aktų, reglamentuojančių maisto produktus, reikalavimus.

               35

               Dėl Reglamento Nr. 178/2002 17 straipsnio 2 dalies pažymėtina, jog joje numatyta, kad valstybės narės nustato taisykles dėl sankcijų, taikytinų pažeidus su maisto produktais susijusius teisės aktus, ir kad šios sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.

               36

               Darytina išvada, kad Sąjungos teisė, ypač reglamentai Nr. 178/2002 ir 2073/2005, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją iš esmės nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį maisto verslo operatoriui, kuris veikia tik platinimo etapu, kad pateiktų maisto produktą rinkai, taikoma sankcija už Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodyto mikrobiologinio kriterijaus nesilaikymą.

               37

               Tačiau nustatydamos taisykles dėl sankcijų, taikytinų minėto mikrobiologinio kriterijaus nesilaikymo atveju, valstybės narės privalo laikytis Sąjungos teisėje nustatytų sąlygų ir apribojimų, įskaitant nagrinėjamu atveju Reglamento Nr. 178/2002 17 straipsnio 2 dalyje numatytą reikalavimą, kad sankcijos turi būti veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios.

               38

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors valstybės narės turi teisę pasirinkti sankcijas, jos privalo užtikrinti, kad už Sąjungos teisės pažeidimus būtų baudžiama pagal panašias materialines ir procesines taisykles kaip už tokio paties pobūdžio ir sunkumo nacionalinės teisės pažeidimus, be to, kad sankcijos būtų veiksmingos, proporcingos ir atgrasančios (šiuo klausimu žr. sprendimų Lidl Italia, C‑315/05, EU:C:2006:736, 58 punktą ir Berlusconi ir kt., C‑387/02, C‑391/02 ir C‑403/02, EU:C:2005:270, 65 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               39

               Šiuo atveju nacionalinės teisės aktais leidžiamos taikyti represinės priemonės neturi viršyti to, kas tinkama ir būtina nagrinėjamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, atsižvelgiant į tai, kad, kai galima rinktis iš kelių tinkamų priemonių, reikia taikyti mažiausiai suvaržančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (žr. Sprendimo Urbán, C‑210/10, EU:C:2012:64, 24 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               40

               Siekiant įvertinti, ar sankcija atitinka proporcingumo principą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti, be kita ko, į pažeidimo, su kuriuo siekiama kovoti, pobūdį ir sunkumą bei jos dydžio nustatymo taisykles (žr. Sprendimo Equoland, C‑272/13, EU:C:2014:2091, 35 punktą).

               41

               Tokiu teisės aktu, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kuriame numatyta skirti baudą pateikus rinkai netinkamus žmonėms vartoti maisto produktus, gali būti padedama siekti šio sprendimo 28 punkte minėto pagrindinio su maisto produktais susijusių teisės aktų tikslo, t. y. aukšto lygio žmonių sveikatos apsaugos.

               42

               Net darant prielaidą, jog sankcijų sistema pagrindinėje byloje yra atsakomybės be kaltės sistema, primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką tokia sistema savaime nėra neproporcinga siekiamiems tikslams, jeigu šia sistema siekiama skatinti nurodytus asmenis laikytis reglamento nuostatų ir jeigu siekiama bendrojo intereso tikslų, kuriais galima pateisinti tokios sistemos nustatymą (žr. Sprendimo Urbán, EU:C:2012:64, 48 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               43

               Nacionalinis teismas, atsižvelgęs į šias aplinkybes, turės įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sankcija atitinka Reglamento Nr. 178/2002 17 straipsnio 2 dalyje nurodytą proporcingumo principą.

               44

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti taip: Sąjungos teisė, ypač reglamentai Nr. 178/2002 ir 2073/2005, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją iš esmės nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį maisto verslo operatoriui, kuris veikia tik platinimo etapu, kad pateiktų maisto produktą rinkai, taikoma sankcija už Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodyto mikrobiologinio kriterijaus nesilaikymą. Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sankcija atitinka Reglamento Nr. 178/2002 17 straipsnio 2 dalyje nurodytą proporcingumo principą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               45

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2003 m. lapkričio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2160/2003 dėl salmonelių ir kitų nurodytų zoonozių sukėlėjų per maistą kontrolės, iš dalies pakeisto 2011 m. spalio 27 d. Komisijos reglamentu (ES) Nr. 1086/2011, II priedo E dalies 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad šio reglamento I priede išvardytų naminių paukščių šviežia mėsa turi atitikti 2005 m. lapkričio 15 d. Reglamento (EB) Nr. 2073/2005 dėl maisto produktų mikrobiologinių kriterijų, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1086/2011, I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodytą mikrobiologinį kriterijų visais platinimo etapais, įskaitant mažmeninės prekybos etapą.

                           2.

                           Sąjungos teisė, ypač 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 178/2002, nustatantis maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiantis Europos maisto saugos tarnybą ir nustatantis su maisto saugos klausimais susijusias procedūras ir Reglamentas Nr. 2073/2005, iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 1086/2011, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją iš esmės nedraudžiamas toks nacionalinės teisės aktas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pagal kurį maisto verslo operatoriui, kuris veikia tik platinimo etapu, kad pateiktų maisto produktą rinkai, taikoma sankcija už Reglamento Nr. 2073/2005 I priedo 1 skyriaus 1.28 eilutėje nurodyto mikrobiologinio kriterijaus nesilaikymą. Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sankcija atitinka Reglamento Nr. 178/2002 17 straipsnio 2 dalyje nurodytą proporcingumo principą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: 2007 m. balanžio 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Suomijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas - Viešasis pramoninės virtuvės įrangos pirkimas - EB 28 straipsnis - Kiekybiniai importo apribojimai - Lygiaverčio poveikio priemonės - Nediskriminavimo principas - Skaidrumo pareiga. # Byla C-195/04.

text:
      Byla C‑195/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Suomijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Viešasis pramoninės virtuvės įrangos pirkimas – EB 28 straipsnis – Kiekybiniai importo apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Nediskriminavimo principas – Skaidrumo pareiga“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ginčo dalykas – Nustatymas per ikiteisminę procedūrą
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Procedūra – Ieškinys – Formos reikalavimai
      (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punktas)
      1.        Nors tiesa, jog pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas apibrėžiamas per šioje nuostatoje numatytą ikiteisminę procedūrą
         ir todėl Komisijos pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti pagrįsti identiškais kaltinimais, vis dėlto bet kuriuo atveju šis
         reikalavimas nereiškia, kad jų formuluotės turi visiškai sutapti, jeigu ginčo dalykas nebuvo išplėstas ar pakeistas, bet,
         atvirkščiai, paprasčiausiai susiaurintas. Taigi Komisija savo ieškinyje gali patikslinti pirminius kaltinimus, tačiau su sąlyga,
         kad ji nepakeičia ginčo dalyko.

      (žr. 18 punktą)
      2.        Iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir su juo susijusios teismo praktikos išplaukia,
         jog bet kuriame ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka, ir ši nuoroda turi
         būti pakankamai aiški bei tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti savo gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę kontrolę.
         Iš to išplaukia, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis paremtas ieškinys, turi aiškiai ir suprantamai
         išplaukti iš paties ieškinio teksto, o jame nurodomi reikalavimai turi būti suformuluoti nedviprasmiškai, siekiant išvengti,
         kad Teisingumo Teismas nepriimtų sprendimo ultra petita arba nuspręstų nepriimti sprendimo dėl kurio nors kaltinimo.

      (žr. 22 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. balandžio 26 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Viešasis pramoninės virtuvės įrangos pirkimas – EB 28 straipsnis – Kiekybiniai importo apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Nediskriminavimo principas – Skaidrumo pareiga“
      Byloje C‑195/04
      dėl 2004 m. balandžio 29 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Huttunen ir K. Wiedner, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Suomijos Respubliką, atstovaujamą T. Pynnä ir E. Bygglin, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Danijos Karalystės, atstovaujamos J. Molde, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos A. Tiemann ir M. Lumma,

      Nyderlandų Karalystės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir C. M. Wissels bei P. van Ginneken,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen, P. Kūris, R. Silva de Lapuerta (pranešėja) ir
         G. Arestis,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. birželio 8 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2007 m. sausio 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad leidusi Suomijos administracijos nekilnojamąjį
         turtą valdančiai institucijai Senaatti-kiinteistöt (anksčiau Valtion kiinteistölaitos) sudarant sutartį dėl pramoninės virtuvės įrangos pažeisti pagrindines EB sutarties taisykles ir ypač nediskriminavimo principą,
         kuris apima skaidrumo pareigą, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį.

       Faktinės bylos aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
      2        1998 m. kovo mėnesį, taikydama riboto konkurso procedūrą, Senaatti-kiinteistötEuropos Bendrijų oficialiajame leidinyje ir Virallinen lehti (Suomijos Respublikos oficialusis leidinys) paskelbė kvietimą teikti pasiūlymus dėl viešojo pirkimo, susijusio su Turku regioninės
         administracijos patalpų renovacijos ir rekonstrukcijos darbais, sutarties (toliau – pirminis konkursas).

      3        Ši sutartis buvo padalyta į atskiras dalis, kurių kiekvienos vertė svyravo nuo 1 000 000 iki 22 000 000 FIM. Pasiūlymai galėjo
         būti teikiami dėl vienos, kelių ar visų jos dalių. Viena šių dalių buvo susijusi su pramoninės virtuvės įrangos pirkimu ir
         įrengimu šios administracijos restorano virtuvėje.

      4        Šalys nesutaria dėl to, ar šiame konkurso etape perkančiajai organizacijai buvo pateiktas pasiūlymas dėl minėtos sutarties
         dalies. Suomijos Respublikos teigimu, vienintelį pasiūlymą pateikė bendrovė Kopal Markkinointi Oy, tačiau Komisija su tuo nesutinka.

      5        2000 metų pradžioje perkančioji organizacija tiesiogiai kreipėsi į keturias įmones, kviesdama jas pateikti pasiūlymus dėl
         pramoninės virtuvės įrangos tiekimo ir įrengimo.

      6        2000 m. vasario 14 d. laišku perkančioji organizacija adresates informavo, kad nusprendė atmesti visus iš jų gautus pasiūlymus
         dėl pernelyg didelės jų kainos. Suomijos Respublika ir Komisija nesutaria dėl to, ar šis laiškas buvo skirtas visoms įmonėms,
         pateikusioms pasiūlymus dėl pramoninės virtuvės įrangos tiekimo ir įrengimo vykstant pirminiam konkursui.

      7        Tame pačiame laiške perkančioji organizacija taip pat nurodė, kad ji įpareigojo bendrovę Amica Ravintolat Oy, Turku regiono administracijos restorano nuomininkę, jos sąskaita ir neviršijant maksimalios 1 050 000 FIM sumos, nupirkti
         pramoninę virtuvės įrangą ir pakvietė šio laiško adresates pateikti savo pasiūlymus tiesiogiai šiai bendrovei.

      8        Amica Ravintolat Oy aptariamą įrangą galiausiai nupirko iš bendrovės Hackman-Metos Oy.

      9        Gavusi skundą dėl Senaatti-kiinteistöt taikytos procedūros pažeidimo, Komisija 2002 m. liepos 17 d. laišku išsiuntė Suomijos Respublikai oficialų pranešimą, nurodydama
         jai per du mėnesius nuo šio laiško gavimo pateikti savo pastabas.

      10      Suomijos valdžios institucijos į šį oficialų pranešimą atsakė 2002 m. rugsėjo 3 d. laišku.

      11      Manydama, kad Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį, Komisija 2002 m. gruodžio 19 d. jai išsiuntė
         pagrįstą nuomonę siūlydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      12      2003 m. vasario 12 d. laišku Suomijos valdžios institucijos ginčijo įsipareigojimų neįvykdymą, dėl kurio Komisija kaltina,
         ir teigė, jog nagrinėjamu atveju buvo laikomasi tiek EB 28 straipsnio, tiek iš jo išplaukiančių nediskriminavimo principo
         ir skaidrumo pareigos.

      13      Kadangi Suomijos valdžios pateikti paaiškinimai Komisijos neįtikino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

      14      2004 m spalio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Danijos Karalystei, Vokietijos Federacinei Respublikai ir Nyderlandų
         Karalystei buvo leista įstoti į bylą palaikyti Suomijos Respublikos reikalavimus.

       Dėl ieškinio priimtinumo
      15      Suomijos Respublika teigia, kad Komisijos ieškinys yra nepriimtinas.

      16      Iš tikrųjų, šios valstybės narės teigimu, pagrįstoje nuomonėje nurodyti kiti nei ieškinyje pateikiami kaltinimai. Be to, šioje
         nuomonėje Komisija nurodė, kad perkančioji organizacija turėjo prižiūrėti, jog būtų užtikrintas pakankamas viešumas, ir kad
         įsipareigojimų neįvykdymas, dėl kurio kaltinama, išplaukia iš tos aplinkybės, kad Turku regiono administracijos restorano
         nuomininkė, veikdama kaip šios organizacijos įgaliotinė, sudarė sutartį dėl pramoninės virtuvės įrangos pirkimo, nors savo
         ieškinyje Komisija tvirtina, jog perkančioji organizacija turėjo organizuoti konkursą ir kad įsipareigojimų neįvykdymas išplaukia
         iš to, jog pirminis konkursas nepavyko ir kad vėliau dėl nagrinėjamos sutarties nebuvo paskelbtas konkursas.

      17      Taip Komisija išplėtė ginčo dalyką, kuris buvo apibrėžtas per ikiteisminę procedūrą.

      18      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors tiesa, jog pagal EB 226 straipsnį pateikto ieškinio dalykas apibrėžiamas per šioje
         nuostatoje numatytą ikiteisminę procedūrą ir todėl Komisijos pagrįsta nuomonė ir ieškinys turi būti pagrįsti identiškais kaltinimais,
         vis dėlto bet kuriuo atveju šis reikalavimas nereiškia, kad jų formuluotės turi visiškai sutapti, jeigu ginčo dalykas nebuvo
         išplėstas ar pakeistas, bet, atvirkščiai, paprasčiausiai susiaurintas (2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Suomiją, C‑229/00, Rink. p. I‑5727, 44 ir 46 punktai; 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑433/03, Rink. p. I‑6985, 28 punktas ir 2007 m. sausio 30 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, C‑150/04, Rink. p. I‑0000, 67 punktas). Be to, Komisija savo ieškinyje gali patikslinti pirminius kaltinimus, tačiau su
         sąlyga, kad ji nepakeičia ginčo dalyko (2001 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑67/99, Rink. p. I‑5757, 23 punktas; 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑328/02, Rink. p. I‑0000, 32 punktas ir 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑494/01, Rink. p. I‑3331, 38 punktas).

      19      Taigi reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju Komisija neišplėtė, nepakeitė ir net neapribojo 2002 m. gruodžio 19 d. pagrįstoje
         nuomonėje apibrėžto ginčo dalyko.

      20      Iš tikrųjų ne tik iš pagrįstoje nuomonėje pateikiamų reikalavimų ir Komisijos ieškinio, kurio formuluotė yra beveik identiška,
         formuluočių matyti, kad jie grindžiami tais pačiais kaltinimais, bet taip pat matyti, jog savo ieškinyje tvirtindama, jog
         perkančioji organizacija turėjo organizuoti konkursą, Komisija tik patikslino pirmiau savo pagrįstoje nuomonėje nurodytą kaltinimą,
         t. y. kad apie sutartį dėl pramoninės virtuvės įrangos, skirtos Turku regiono administracijai, pirkimą turėjo būti tinkamai
         paskelbta.

      21      Vis dėlto Teisingumo Teismas gali ex officio išnagrinėti, ar įvykdytos EB 226 straipsnyje nustatytos ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareiškimo sąlygos (žr. 1992 m.
         kovo 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑362/90, Rink. p. I‑2353, 8 punktą; 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 8 punktą ir 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑98/04, Rink. I‑4003, 16 punktą).

      22      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir su juo susijusios
         teismo praktikos išplaukia, jog bet kuriame ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka,
         ir jog ši nuoroda turi būti pakankamai aiški bei tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti savo gynybai, o Teisingumo Teismas
         – vykdyti teisminę kontrolę. Iš to išplaukia, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis paremtas ieškinys,
         turi aiškiai ir suprantamai išplaukti iš paties ieškinio teksto (2003 m. sausio 9 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, C‑178/00, Rink. p. I‑303, 6 punktas; 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑55/03, Rink. p. I‑0000, 23 punktas ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Airija prieš Komisiją, C‑199/03, Rink. p. I‑8027, 50 punktas) ir kad jame pateikiami reikalavimai turi būti suformuluoti nedviprasmiškai, siekiant
         išvengti, jog Teisingumo Teismas nepriimtų sprendimo ultra petita arba nuspręstų nepriimti sprendimo dėl kurio nors kaltinimo (2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑296/01, Rink. p. I‑13909, 121 punktas ir 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑255/04, Rink. p. I‑5251, 24 punktas).

      23      Tačiau nagrinėjamu atveju Komisijos ieškinys šių reikalavimų netenkino.

      24      Savo ieškiniu Komisija siekia, jog būtų pripažinta, kad Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 straipsnį
         dėl to, kad Senaatti-kiinteistöt sutarties dėl pramoninės virtuvės įrangos pirkimo kontekste pažeidė pagrindines sutarties taisykles ir ypač nediskriminavimo
         principą, kuris apima skaidrumo pareigą.

      25      Beje, kaip pastebėjo generalinė advokatė savo išvados 45 punkte, ieškinyje suformuluoti reikalavimai yra dviprasmiški ir neleidžia
         aiškiai ir tiksliai nustatyti, kuo Komisija kaltina Suomijos Respubliką, nes juose tuo pat metu nurodomi EB 28 straipsnis,
         pagrindinės Sutarties taisyklės, nediskriminavimo principas bei skaidrumo pareiga.

      26      Be to, net darant prielaidą, jog Komisija siekia, kad būtų pripažintas EB 28 straipsnio pažeidimas, nei ieškinio reikalavimuose,
         nei pačiame jo tekste aiškiai ir tiksliai nenurodoma priemonė, kuri nagrinėjamu atveju sudaro kiekybinį importo apribojimą
         ar lygiaverčio poveikio priemonę šio straipsnio prasme.

      27      Iš tikrųjų Komisija tik abejoja perkančiosios organizacijos požiūriu „sudarant sutartį dėl pramoninės virtuvės įrangos pirkimo“.

      28      Be to, vykstant procesui Komisija nė karto negalėjo pateikti aiškios ir tikslios faktinių aplinkybių, kuriomis ji grindžia
         savo ieškinyje nurodomus kaltinimus, santraukos.

      29      Beje, savo ieškinyje Komisija nepateikė jokios tikslios nuorodos apie pirminį konkursą ir tik pažymi, kad „jis nepavyko, kiek
         tai susiję su pramoninės virtuvės įrangos įsigijimu“.

      30      Šiuo atžvilgiu nei ieškinio tekstas, nei Komisijos atsakymai į Teisingumo Teismo per posėdį pateiktus klausimus neleidžia
         patikimai nustatyti, ar vykstant šiam konkursui perkančiajai organizacijai buvo pateiktas pasiūlymas dėl pramoninės virtuvės
         įrangos tiekimo ir įrengimo.

      31      Be to, Komisija savo dublike teigia, nors to ir neįrodo, kad, viena vertus, bent viena iš tokį pasiūlymą pateikusių įmonių
         nepriklausė toms keturiom įmonėms, į kurias kreipėsi perkančioji organizacija 2000 metais, ir kad, antra vertus, dalies, susijusios
         su pramoninės virtuvės įrangos tiekimu ir įrengimu, apie kurią buvo paskelbta per pirminį konkursą, objektas nebuvo toks pat,
         kaip pirkimo, dėl kurio buvo kreiptasi tais pačiais metais.

      32      Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas neturi pakankamai informacijos, kad galėtų tiksliai suprasti Bendrijos teisės pažeidimo,
         kuriuo kaltinama Suomijos Respublika, turinį ir patikrinti Komisijos nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo buvimą (šiuo klausimu
         žr. minėto sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę 18 punktą).

      33      Iš to išplaukia, kad ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      34      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Suomijos Respublika reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Komisijos, kurios ieškinys pripažintas
         nepriimtinas, pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
      2.      Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


title: 2014 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Traum EOOD prieš Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Administrativen sad Varna prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – PVM – Direktyva 2006/112/EB – 138 straipsnio 1 dalis – Sandorių Bendrijos viduje neapmokestinimas – Kaip PVM mokėtojas neįregistruotas įgijėjas – Pardavėjo pareiga nustatyti įgijėjo ar jo atstovo parašo tikrumą – Proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai – Tiesioginis veikimas.#Byla C-492/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. spalio 9 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Apmokestinimas — PVM — Direktyva 2006/112/EB — 138 straipsnio 1 dalis — Sandorių Bendrijos viduje neapmokestinimas — Kaip PVM mokėtojas neįregistruotas įgijėjas — Pardavėjo pareiga nustatyti įgijėjo ar jo atstovo parašo tikrumą — Proporcingumo, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai — Tiesioginis veikimas“
      Byloje C‑492/13
      dėl Administrativen sad Varna (Bulgarija) 2013 m. rugsėjo 2 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2013 m. rugsėjo 13 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Traum EOOD

      prieš

         Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz (pranešėjas), teisėjai C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász ir D. Šváby,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite, atstovaujamo D. Zhelyazkov,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos S. Petrova ir L. Lozano Palacios,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1), iš dalies pakeistos 2010 m. gruodžio 7 d. Tarybos direktyva 2010/88/ES (OL L 326, p. 1, toliau – Direktyva 2006/112), 138 straipsnio 1 dalies ir 139 straipsnio 1 dalies antros pastraipos aiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Traum EOOD (toliau – Traum) ir Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (Centrinio mokesčių administratoriaus Varnos skundų, praktikos mokesčių ir socialinio draudimo politikos direkcijos direktorius, toliau – Direktor) ginčą dėl pranešimo apie perskaičiuotą mokestį, kuriuo atsisakoma taikyti Traum neapmokestinimą pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM) už sandorį, kurį Traum kvalifikavo kaip „prekių tiekimą Bendrijos viduje“.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               PVM direktyvos 131 straipsnyje nustatyta:
               „[PVM direktyvos 2006/112 IX antraštinės dalies] 2–9 skyriuose numatytais atvejais neapmokestinimas PVM taikomas nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų ir tokiomis sąlygomis, kurias valstybės narės nustato siekdamos užtikrinti tinkamą ir sąžiningą neapmokestinimo atvejus reglamentuojančių nuostatų taikymą bei užkirsti kelią [visiems] galimiems mokesčių vengimo, išsisukinėjimo ar piktnaudžiavimo atvejams.“

               4

               Šios direktyvos IX antraštinės dalies 4 skyriaus „Sandorių Bendrijos viduje neapmokestinimas PVM“ 138 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybės narės neapmokestina prekių tiekimo, kai tas prekes pardavėjas ar prekes įsigyjantis asmuo išsiunčia ar išgabena į paskirties vietą, esančią Bendrijoje, bet ne jos atitinkamoje teritorijoje, kitam apmokestinamajam asmeniui ar neapmokestinamajam juridiniam asmeniui, veikiančiam kaip toks, į kitą valstybę narę nei ta, kurioje pradėtas prekių siuntimas ar gabenimas, arba kai tai atliekama pardavėjo ar prekes įsigyjančio asmens vardu.“

               5

               Pagal šios direktyvos 139 straipsnio 1 dalį:
               „Prekių teikimo neapmokestinamas pagal 138 straipsnio 1 dalį netaikomas, kai prekes tiekia apmokestinamieji asmenys, kuriems taikomas 282–292 straipsnių nuostatos dėl mažųjų įmonių atleidimo nuo PVM.
               Prekių tiekimo neapmokestinamas taip pat netaikomas, kai prekės tiekiamos apmokestinamiesiems asmenims ar neapmokestinamiesiems juridiniams asmenims, kurių prekių įsigijimai Bendrijos viduje nėra PVM objektas pagal 3 straipsnio 1 dalį.“

         Bulgarijos teisė

               6

               Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost, DV, Nr. 63, 2006 m. rugpjūčio 4 d., toliau – ZDDS) pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 7 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Prekių tiekimas Bendrijos viduje – tai prekių, kurios iš šalies teritorijos į kitą valstybę narę išgabenamos tiekėjo, kuris pagal šį įstatymą įregistruotas kaip PVM mokėtojas, savo ar įgijėjo vardu, tiekimas, jeigu įgijėjas yra apmokestinamasis asmuo arba neapmokestinamasis juridinis asmuo, įregistruotas kaip PVM mokėtojas kitoje valstybėje narėje.“

               7

               ZDDS įgyvendinimo reglamento 45 straipsnyje nustatyta:
               „Siekdamas įrodyti prekių tiekimą Bendrijos viduje, tiekėjas turi turėti šiuos dokumentus:
               1.   tiekimo dokumentą:

                        a)

                        su tiekimu susijusią sąskaitą faktūrą, kurioje tuo atveju, kai įgijėjas įregistruotas kaip PVM mokėtojas kitoje valstybėje narėje, nurodytas jam valstybės narės, į kurią tiekiamos prekės, suteiktas PVM mokėtojo kodas;

                        b)

                        [ZDDS] 117 straipsnio 2 dalyje numatytą ataskaitą, jei tai yra tiekimo Bendrijos viduje atvejis, kaip tai suprantama pagal [ZDDS] 7 straipsnio 4 dalį;

                  <…>;
               2.   dokumentus, įrodančius prekių išsiuntimą ar gabenimą iš nacionalinės teritorijos į kitos valstybės narės teritoriją:

                        a)

                        gabenimo dokumentą arba rašytinį įgijėjo ar jo įgalioto asmens patvirtinimą, kad prekės gautos kitos valstybės narės teritorijoje, – tais atvejais, kai prekes tiekėjo arba įgijėjo vardu gabena trečiasis asmuo <…>;

                  <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

               2009 m. rugsėjo ir spalio mėn. Traum vykdė veiklą bendros pastatų statybos ir inžinierinių darbų srityje. PVM deklaracijoje už laikotarpį nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. iki spalio 31 d. Traum deklaravo PVM neapmokestintą peilių laikiklių ir ruošinių tiekimą Bendrijos viduje bendrovei Evangelos gaitadzis, įsteigtai Graikijoje, ir pateikė ZDDS įgyvendinimo reglamento 45 straipsnyje numatytus dokumentus, t. y. dvi sąskaitas faktūras su nurodytu graikišku bendrovės Evangelos gaitadzis PVM mokėtojo kodu, tiekimo ataskaitas, tarptautinius važtaraščius ir pasirašytą prekių gavimo aktą.

               9

               Po 2009 m. spalio 7 d. atlikto informacijos mainų PVM srityje sistemos elektroninės duomenų bazės (VIES) („VAT Information Exchange System“, toliau – VIES duomenų bazė) patikrinimo Bulgarijos mokesčių administratorius 2009 m. lapkričio 2 d.Traum pateikė pranešimą apie mokesčio dydį ir grąžinimą. Šiame pranešime jis nurodė, kad patikrinus VIES duomenų bazę paaiškėjo, kad bendrovė Evangelos gaitadzis buvo įregistruota kaip PVM mokėtoja ir jai nuo 2005 m. lapkričio 15 d. suteiktas PVM mokėtojo kodas.

               10

               Tačiau bendrovė Evangelos gaitadzis nedeklaravo įsigijimo Bendrijos viduje ir nesumokėjo PVM Graikijoje.

               11

               Vėliau atlikęs mokestinį patikrinimą, Bulgarijos mokesčių administratorius dar kartą peržiūrėjo VIES duomenų bazę ir konstatavo, kad bendrovė Evangelos gaitadzis jau nuo 2006 m. sausio 15 d. nebebuvo įregistruota kaip PVM mokėtoja. Todėl 2011 m. gegužės 17 d. šis administratorius pateikė Traum pranešimą apie perskaičiuotą mokestį, kuriame apmokestino pardavimo bendrovei Evangelos gaitadzis sandorius PVM, nes ši bendrovė valstybėje narėje nebuvo įregistruota kaip PVM mokėtoja, t. y. nebuvo įvykdytos neapmokestinimo šiuo mokesčiu sąlygos, susijusios su įgijėjo kaip apmokestinamojo asmens statusu, numatytos ZDDS 7 straipsnio 1 dalyje.

               12

                  Traum, pateikusi Direktor administracinį skundą dėl šio pranešimo apie mokesčio perskaičiavimą, pateikė šiuo klausimu Bulgarijos mokesčių administratoriaus išleistą pranešimą dėl įskaitymo ir grąžinimo, kuriame nurodyta, kad bendrovė Evangelos gaitadzis turėjo galiojantį PVM mokėtojo kodą sandorio sudarymo momentu.

               13

               2011 m. rugpjūčio 5 d. sprendimu Direktor patvirtino pranešimą apie mokesčio perskaičiavimą remdamasis įrodymų, kad prekės buvo išgabentos iš Belgijos teritorijos, nebuvimu ir raštiško patvirtinimo, kad įgijėjas gavo prekes, nebuvimu. Direktor teigia, kad pateiktame prekių gavimo akte ir tiekimo ataskaitoje nenurodytas tikslus prekių priėmimo adresas, prekes priėmę asmenys, jų pareigos ir įgaliojimas atstovauti bendrovei Evangelos gaitadzis, todėl šie dokumentai nėra patikimi.

               14

                  Traum grįsdama savo ieškinį Administrativen sad Varna (Varnos administracinis teismas) dėl šio Direktor sprendimo teigia, kad ji Bulgarijos mokesčių administratoriui pateikė visus tiek pagal ZDDS, tiek pagal ZDDS įgyvendinimo reglamentą reikalingus dokumentus, įrodančius prekių tiekimą Bendrijos viduje. Ji taip pat tvirtina, kad atitinkami sandoriai sudaryti sąžiningai: prieš sudarydama nagrinėjamus sandorius ji patikrino VIES duomenų bazėje bendrovės Evangelos gaitadzis PVM mokėtojo kodą.

               15

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad Bulgarijos teismų praktika dėl ZDDS 7 straipsnio 1 dalies taikymo, susijusio su prekių gabenimo Bendrijos viduje ir jų gavimo kitoje valstybėje narėje įrodinėjimo priemonėmis, apima labai prieštaringus sprendimus dėl tarptautinių važtaraščių įrodomosios galios. Šiuo atveju reikia svarstyti klausimą, ar įrodinėjimo sąlygos pagal Bulgarijos teisę atitinka Sąjungos teisę.

               16

               Šiomis aplinkybėmis Administrativen sad Varna nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar yra įvykdyta neapmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu pagal [PVM] direktyvos 138 straipsnio 1 dalį sąlyga ir netaikoma išimtis pagal [šios direktyvos] 139 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai nustatyta, kad po prekių tiekimo [šios duomenų bazės] informacija parodė, kad prekių įgijėjas neturi „įregistruoto PVM mokėtojo“ statuso, [tai, kad „daugiau nebeįregistruoto PVM mokėtojo“, statusas buvo įregistruotas pavėluotai, matyti iš Bulgarijos mokesčių administratoriaus surinktų duomenų] tačiau ieškovė teigia, jog ji, kaip reikalaujama, elgėsi rūpestingai ir ieškojo [šioje duomenų bazėje] informacijos, ir tai nėra dokumentuota?

                        2.

                        Ar nacionaline administracine ir teismų praktika, pagal kurią pardavėjas (siuntėjas pagal gabenimo sutartį) privalo nustatyti įgijėjo parašo tikrumą ir išsiaiškinti, ar šis parašas yra bendrovei (įgijėjui) atstovaujančio asmens, atitinkamas pareigas einančio jos darbuotojo ar įgalioto asmens, pažeidžiami mokesčių neutralumo, proporcingumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai?

                        3.

                        Ar tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, [PVM] direktyvos 138 straipsnio 1 dalis veikia tiesiogiai ir gali būti nacionalinio teismo tiesiogiai taikoma?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl priimtinumo

               17

                  Direktor ginčijo prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą tvirtindamas, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klaidingai nurodė pagrindinės bylos aplinkybes. Direktor teigė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klaidingai nusprendė, jog yra nustatyta, kad prekės išgabentos į Graikiją ir perduotos bendrovei Evangelos gaitadzis.

               18

               Šiuo klausimu pažymėtina, pirma, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apsiribojo tuo, kad pateikė Teisingumo Teismui dokumentus, iš kurių matyti, kad Traum įrodė prekių tiekimo Bendrijos viduje egzistavimą, tačiau nekonstatavo, kad prekės realiai buvo išgabentos į Graikiją ar perduotos įgijėjui, ir, antra, kad Teisingumo Teismui pateikti klausimai, atvirkščiai, susiję su reikalavimais įrodyti, kuriuos valstybės narės gali taikyti siekiantiems neapmokestinti PVM tiekimo Bendrijos viduje.

               19

               Be to, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai procedūrai, pagrįstai aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu pastarasis turi teisę aiškinti Sąjungos nuostatas ar spręsti dėl jų galiojimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis (žr. Sprendimo WWF ir kt., C‑435/97, EU:C:1999:418, 31 punktą, Sprendimo Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, 19 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Konkrečiai kalbant apie tariamas spragas ir faktines klaidas, esančias sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pakanka priminti, kad ne Teisingumo Teismas, o nacionalinis teismas turi nustatyti faktus, dėl kurių iškelta byla, ir jais remtis savo sprendime (Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, 40 punktas).

               20

               Darytina išvada, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               21

               Pirmuoju ir antruoju prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia išnagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori žinoti, ar PVM direktyvos 138 straipsnio 1 dalį ir 139 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, valstybės narės mokesčių administratoriui atsisakyti suteikti teisę į tiekimo Bendrijos viduje neapmokestinimą PVM dėl to, kad įgijėjas nebuvo registruotas kaip PVM mokėtojas kitoje valstybėje narėje, tiekėjas neįrodė nei parašo ant pateiktų dokumentų, grindžiančių tariamai neapmokestinamo tiekimo deklaraciją, tikrumo, nei šiuos dokumentus įgijėjo vardu pasirašiusio asmens įgaliojimų atstovauti.

               22

               Siekiant atsakyti į šiuos klausimus reikia priminti, kad tiekimas Bendrijos viduje, t. y. sandoris, kurį lemia įsigijimas Bendrijos viduje, yra neapmokestinamas PVM, jeigu atitinka PVM direktyvos 138 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas (Sprendimo Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, 29 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               23

               Pagal šią nuostatą valstybės narės neapmokestina prekių tiekimo, kai tas prekes pardavėjas ar prekes įsigyjantis asmuo išsiunčia ar išgabena kitam apmokestinamajam asmeniui ar neapmokestinamajam juridiniam asmeniui, kuris veikia kaip toks, į paskirties vietą, esančią Europos Sąjungoje, bet ne jos atitinkamoje teritorijoje, t. y. į kitą valstybę narę nei ta, kurioje pradėtas prekių siuntimas ar gabenimas, arba kai tai atliekama pardavėjo ar prekes įsigyjančio asmens vardu.

               24

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką prekių tiekimas Bendrijos viduje neapmokestinamas PVM, tik kai teisė, kaip savininkui disponuoti preke, perduota įgijėjui, o tiekėjas nustato, kad ši prekė buvo išsiųsta ar išgabenta į kitą valstybę narę ir kad po šio išsiuntimo ar išgabenimo jos fiziškai nebėra tiekimo valstybėje narėje (žr., be kita ko, Sprendimo Teleos ir kt., C‑409/04, EU:C:2007:548, 42 punktą).

               25

               Be to, kaip matyti iš PVM direktyvos 139 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, prekių tiekimo neapmokestinamas taip pat netaikomas, kai prekės tiekiamos apmokestinamiesiems asmenims ar neapmokestinamiesiems juridiniams asmenims, kurių prekių įsigijimas Bendrijos viduje nėra PVM objektas pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.

               26

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai susiję su įrodinėjimo tvarka, kuri gali būti taikoma tiekėjams, kad įrodytų, jog įvykdytos prekių tiekimo Bendrijos viduje neapmokestinimo PVM sąlygos.

               27

               Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti: kadangi nė vienoje PVM direktyvos nuostatoje konkrečiai nenumatyta, kokius įrodymus apmokestinamieji asmenys privalo pateikti, kad galėtų pasinaudoti neapmokestinimu PVM, pagal PVM direktyvos 131 straipsnį valstybės narės turi nustatyti sąlygas, kuriomis jos neapmokestina prekių tiekimo Bendrijos viduje, siekdamos užtikrinti teisingą ir paprastą minėtų neapmokestinimo atvejų taikymą ir užkirsti kelią bet kokiam galimam sukčiavimui, mokesčių vengimui ir piktnaudžiavimui. Vis dėlto įgyvendindamos joms suteiktus įgaliojimus valstybės narės turi laikytis bendrųjų teisės principų, sudarančių Sąjungos teisinės sistemos dalį, tarp kurių yra, be kita ko, teisinio saugumo ir proporcingumo principai (Sprendimo Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, 36 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               28

               Pagal teisinio saugumo principą, kuris yra teisėtų lūkesčių apsaugos padarinys, reikalaujama, viena vertus, kad teisės normos būtų aiškios ir tikslios, o kita vertus, kad teisės subjektai numatytų jų taikymą (Sprendimo Plantanol, C‑201/08, EU:C:2009:539, 46 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               29

               Svarbu priminti, kad šis principas itin griežtai taikomas tuomet, kai teisės nuostatos gali turėti finansinių pasekmių, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti jiems pagal šias teisės nuostatas nustatytų pareigų apimtį. Iš to išplaukia, kad svarbu, jog mokesčių mokėtojai žinotų savo mokestinius įsipareigojimus prieš sudarydami sandorį (žr. Sprendimo Teleos ir kt., EU:C:2007:548, 48 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               30

               Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pažymėjo, kad pareigos, tenkančios apmokestinamajam asmeniui įrodymų srityje, turi būti nustatomos remiantis aiškiai šiuo atžvilgiu nacionalinėje teisėje ir įprastoje praktikoje, nustatytoje panašiems sandoriams, numatytomis sąlygomis (žr. Sprendimo Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, 38 punktą).

               31

               Teisinio saugumo principui prieštarautų tai, kad valstybė narė, numačiusi tiekimo Bendrijos viduje neapmokestinimo PVM taikymo sąlygas, būtent nustatydama kompetentingoms valdžios institucijoms pristatytinų dokumentų sąrašą, ir iš pradžių sutikusi kaip įrodymus, patvirtinančius teisę į neapmokestinimą, priimti tiekėjo pateiktus dokumentus, galėtų vėliau įpareigoti šį tiekėją sumokėti PVM už šį tiekimą, jei taptų aišku, kad dėl įgijėjo sukčiavimo, apie kurį tiekėjas nežinojo ir negalėjo žinoti, nagrinėjamos prekės iš tikrųjų nebuvo išgabentos iš tiekimo valstybės narės teritorijos (žr. Sprendimo Teleos ir kt., EU:C:2007:548, 50 punktą).

               32

               Iš tiesų, remiantis Teisingumo Teismo praktika, matyti, kad jei nėra jokio patikimo įrodymo, kuris leistų daryti išvadą, jog atitinkamos prekės buvo išgabentos iš tiekimo valstybės narės teritorijos, tuo, kad apmokestinamasis asmuo įpareigojamas pateikti tokį įrodymą, neužtikrinamas teisingas ir paprastas neapmokestinimo taikymas. Priešingai, dėl tokios pareigos šio apmokestinamojo asmens padėtis tampa nesaugi dėl galimybės neapmokestinti tiekimo Bendrijos viduje arba būtinybės įskaičiuoti PVM į pardavimo kainą (žr. Sprendimo Teleos ir kt., EU:C:2007:548, 49 ir 51 punktus ir Sprendimo Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, 41 punktą).

               33

               Šiuo atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Bulgarijos mokesčių administratorius išleido pranešimą apie mokesčio dydį ir grąžinimą remdamasis Traum pateiktais pagal ZDDS įgyvendinimo reglamento 45 straipsnį dokumentais, nepareikalavęs dokumente esančio įgijėjo parašo tikrumo įrodymo ar pasirašiusio asmens įgaliojimo atstovauti. Tik per vėlesnį mokestinį patikrinimą šis administratorius pateikė šiuos reikalavimus, kuriuos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vadina „papildomomis sąlygomis“.

               34

               Tačiau teisinio saugumo principui prieštarautų atsisakymas suteikti teisę į pagrindinėje byloje nagrinėjamų sandorių neapmokestinimą PVM dėl to, kad tiekėjas tokių įrodymų nepateikė per vėlesnį šių sandorių patikrinimą, nors Traum pateikti dokumentai, patvirtinantys jos deklaraciją, atitiko Bulgarijos mokesčių administratoriui teiktinų dokumentų sąrašą, nustatytą ZDDS įgyvendinimo reglamento 45 straipsnyje, ir juos iš pradžių priėmė šis administratorius kaip įrodymus, pateisinančius teisę į neapmokestinimą, ir tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               35

               Dėl atsisakymo neapmokestinti PVM pagrindinėje byloje nagrinėjamo tiekimo dėl to, kad tiekimo momentu įgijėjas kitoje valstybėje narėje nebuvo įregistruotas kaip PVM mokėtojas, aišku, kad PVM mokėtojo kodo suteikimas – tai apmokestinamojo asmens mokestinio statuso įrodymas siekiant taikyti šį mokestį ir jis palengvina sandorių Bendrijos viduje mokestinę kontrolę (šiuo klausimu žr. Sprendimo Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, 60 punktą).

               36

               Tačiau kadangi nacionalinė kompetentinga institucija privalo patikrinti apmokestinamojo asmens statusą prieš suteikdama jam PVM mokėtojo kodą, dėl galimo pažeidimo, kuriuo daroma įtaka šiam registrui, ūkio subjektui, kuris rėmėsi šiame registre esančiais duomenimis, negalima netaikyti neapmokestinimo, į kurį jis turi teisę. Taigi, kaip teisingai nurodo Europos Komisija, jei tiekėjas turėtų sumokėti PVM vien dėl to, kad įgijėjo PVM mokėtojo kodas buvo išbrauktas iš registro atgaline data, tai prieštarautų proporcingumo principui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, 63 ir 64 punktus).

               37

               Pagrindinėje byloje Traum Bulgarijos mokesčių administratoriui pateikė dvi sąskaitas faktūras su nurodytu graikišku Evangelos gaitadzis PVM mokėtojo kodu, kad įrodytų savo teisę į neapmokestinimą PVM pagal ZDDS įgyvendinimo reglamento 45 straipsnio 1 dalies a punktą. Šias nuorodas po patikrinimo duomenų bazėje VIES administratorius patvirtino 2009 m. lapkričio 2 d. pranešime apie mokesčio dydį ir grąžinimą. Todėl iš pradžių administratorius sutiko ir pritarė, kad remiantis ZDDS 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta sąlyga įgijėjas buvo apmokestintas PVM kitoje valstybėje narėje. Tik per vėlesnį patikrinimą tas pats administratorius nustatė, kad pastaroji sąlyga nebuvo įvykdyta. Šiomis aplinkybėmis atsisakymas neapmokestinti PVM tiekimo Bendrijos viduje prieštarauja teisinio saugumo ir proporcingumo principams.

               38

               Dėl Direktor rašytinėse pastabose nurodytų aplinkybių, pagal kurias Traum turėjo kitomis priemonėmis įrodyti, kad bendrovė Evangelos gaitadzis buvo apmokestinamasis asmuo, kaip toks veikiantis kitoje valstybėje narėje, kurio kiekvienas įsigijimas Bendrijos viduje buvo apmokestinamas PVM, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis reikalavimas nenumatytas pagrindinėje byloje nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose, be to, jis nebuvo pateiktas prieš Bulgarijos mokesčių administratoriui išleidžiant pranešimą apie mokesčio dydį ir grąžinimą, tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               39

               Rašytinėse pastabose Direktor taip pat teigė, kad Traum neveikė sąžiningai ir neįrodė reikalaujamo rūpestingumo, kad užtikrintų pateiktų dokumentų, patvirtinančių jo prašymą neapmokestinti PVM, tikrumą. Jis taip pat pranešė apie galimą bendrovės Evangelos gaitadzis sukčiavimą Graikijos mokesčių administratoriaus atžvilgiu. Šiuo klausimu Direktor visų pirma tvirtina, kad atsižvelgiant į vežėjų atsakymus, pateiktus per nagrinėjamo tiekimo mokestinį patikrinimą, kyla abejonių, kad gabenimo dokumentai atitiko realią faktinę situaciją.

               40

               Tačiau prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra nuorodų, leidžiančių daryti išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas tiekimas buvo sukčiavimo mokesčių srityje dalis ar kad Traum neveikė sąžiningai, atsižvelgiant į galimą įgijėjo įvykdytą sukčiavimą.

               41

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad per procesą, pradėtą remiantis SESV 267 straipsniu, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos tikrinti ar vertinti pagrindinės bylos faktinių aplinkybių. Nacionalinis teismas turi įvertinti visą informaciją ir šios bylos faktines aplinkybes tam, kad nustatytų, ar Traum veikė sąžiningai ir ėmėsi visų priemonių, kurių imtis gali būti pagrįstai iš jos reikalaujama, kad įsitikintų, jog vykdomu sandoriu ji nėra įtraukta į sukčiavimą mokesčių srityje (pagal analogiją žr. Sprendimo Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547, 53 punktą).

               42

               Jei šis teismas prieitų prie išvados, kad atitinkamas apmokestinamasis asmuo žinojo ar turėjo žinoti, kad jo vykdomas sandoris yra įtrauktas į įgijėjos atliekamą sukčiavimą, ir nesiėmė visų pagrįstų priemonių, kad išvengtų šio sukčiavimo, jis turėtų atsisakyti jai suteikti teisę į neapmokestinimą PVM (šiuo klausimu žr. Sprendimo Mecsek‑Gabona, EU:C:2012:547 54 punktą).

               43

               Atsižvelgiant į ankstesnius svarstymus, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip: PVM direktyvos 138 straipsnio 1 dalį ir 139 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, valstybės narės mokesčių administratoriui atsisakyti suteikti teisę į tiekimo Bendrijos viduje neapmokestinimą PVM dėl to, kad įgijėjas nebuvo registruotas kaip PVM mokėtojas kitoje valstybėje narėje, tiekėjas neįrodė nei parašo ant pateiktų dokumentų, kuriais grindžiama tariamai neapmokestinamo tiekimo deklaracija, tikrumo, nei šiuos dokumentus įgijėjo vardu pasirašiusio asmens įgaliojimų atstovauti, nors teisės į neapmokestinimą įrodymai, tiekėjo pateikti grindžiant deklaraciją, atitiko nacionalinėje teisėje nustatytų pateiktinų šiam administratoriui dokumentų sąrašą ir iš pradžių šis administratorius juos priėmė kaip pateisinamuosius įrodymus, tai ir turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl trečiojo klausimo

               44

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar PVM direktyvos 138 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ji veikia tiesiogiai, t. y. ja apmokestinamasis asmuo gali remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, siekdamas neapmokestinti PVM tiekimo Bendrijos viduje.

               45

               Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, galima teigti, kad visais atvejais, kai direktyvos nuostatos savo turiniu yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios, asmenys gali jomis remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, jeigu ji per nustatytą terminą neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba perkėlė ją netinkamai, neatsižvelgiant į tai, kokį statusą turėdama veikė ši valstybė (žr. šiuo klausimu Sprendimo Portgás, C‑425/12, EU:C:2013:829, 18 ir 23 punktus, Sprendimo Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, 31 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

               46

               Šiuo atveju PVM direktyvos 138 straipsnio 1 dalyje numatyta pareiga valstybėms narėms neapmokestinti prekių tiekimo, jei laikomasi išvardytų sąlygų.

               47

               Nors šios direktyvos 131 straipsnyje valstybėms narėms, kai jos nustato šios direktyvos 138 straipsnyje numatyto neapmokestinimo PVM sąlygas, siekiant teisingai ir paprastai taikyti neapmokestinimą, paliekama tam tikra diskrecija, ši aplinkybė neturi poveikio tame straipsnyje įtvirtintos pareigos aiškumui ir besąlygiškumui (pagal analogiją žr. Sprendimo Association de médiation sociale, EU:C:2014:2, 33 punktą).

               48

               Iš to matyti, kad PVM direktyvos 138 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ji veikia tiesiogiai, t. y. ja apmokestinamasis asmuo gali remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, siekdamas neapmokestinti PVM tiekimo Bendrijos viduje.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               49

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                              2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos, iš dalies pakeistos 2010 m. gruodžio 7 d. Tarybos direktyva 2010/88/ES, 138 straipsnio 1 dalies ir 139 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad pagal jas draudžiama tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, valstybės narės mokesčių administratoriui atsisakyti suteikti teisę į tiekimo Bendrijos viduje neapmokestinimą pridėtinės vertės mokesčiu dėl to, kad įgijėjas nebuvo registruotas kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas kitoje valstybėje narėje, tiekėjas neįrodė nei parašo ant pateiktų dokumentų, kuriais grindžiama tariamai neapmokestinamo tiekimo deklaracija, tikrumo, nei šiuos dokumentus įgijėjo vardu pasirašiusio asmens įgaliojimų atstovauti, nors teisės į neapmokestinimą įrodymai, tiekėjo pateikti grindžiant deklaraciją, atitiko nacionalinėje teisėje nustatytų teiktinų šiam administratoriui dokumentų sąrašą ir iš pradžių šis administratorius juos priėmė kaip pateisinamuosius įrodymus, tai ir turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                           2.

                              Direktyvos 2006/112, iš dalies pakeistos Direktyva 2010/88, 138 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ji veikia tiesiogiai, t. y. ja apmokestinamasis asmuo gali remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, siekdamas neapmokestinti pridėtinės vertės mokesčiu tiekimo Bendrijos viduje.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: bulgarų.