2012 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvas kapitalo judėjimas – Pensijų fondams ir pensijų kasoms išmokėtų dividendų ir palūkanų apmokestinimas – Įstaigoms nerezidentėms mokamiems dividendams ir palūkanoms taikoma tvarka – Išlaidų, tiesiogiai susijusių su dividendų ar palūkanų forma gautomis pajamomis, atskaita – Įrodinėjimo pareiga.#Byla C‑600/10.


1999 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # The Queen prieš Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: British Agrochemicals Association Ltd. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Jungtinė Karalystė. # Byla C-100/96.


title: 2009 m. kovo 12 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Joséphine Arpaillange ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Įdarbinimas. # Byla F-104/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. kovo 12 d.
      Byla F‑104/06
      Joséphine Arpaillange ir kt.
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Sutartininkai – Įdarbinimas – Priskyrimas – Buvę atskiri ekspertai – Diplomas – Profesinė patirtis – Prieštaravimas dėl teisėtumo“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo J. Arpaillange ir keturi kiti Komisijos sutartininkai prašo
         panaikinti sprendimus dėl priskyrimo, priimtus sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos tarnybos, kurie susiję su jų darbo sutartimis.

      Sprendimas: Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Sutartininkai – Priskyrimas – IV pareigų grupės tarnautojai (Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 79 straipsnio
            2 dalis ir 86 straipsnis)
      2.      Pareigūnai – Vienodas požiūris – Įvairių tarnautojų kategorijų skirtingas vertinimas, kiek tai susiję su Pareigūnų tarnybos
            nuostatuose įtvirtintomis garantijomis ir socialinio draudimo išmokomis – Diskriminacijos nebuvimas
      3.      Pareigūnai – Ieškinys – Su prašymu dėl panaikinimo susijęs prašymas atlyginti žalą – Prašymo dėl panaikinimo atmetimas, dėl
            kurio atmetamas prašymas atlyginti žalą
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniai)
      1.      Iš Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 79 straipsnio 2 dalies matyti, kad administracija turi didelę diskreciją nustatyti profesinės
         patirties metų skaičių, reikalingą priskiriant sutartininkus prie lygio. Šių sąlygų 86 straipsnyje numatyti tik trys 3a straipsnyje
         nurodytų IV pareigų grupės sutartininkų lygiai, todėl neišvengiamai atsiranda labai didėlis skirtumas tarp didžiausios ir
         mažiausios kiekvienam lygiui reikalaujamos profesinės patirties. Taigi skirtingoje padėtyje dėl profesinės patirties trukmės
         esančių sutartininkų vienodas vertinimas pagrįstas 3a straipsnyje nurodytų IV pareigų grupės sutartininkų priskyrimo prie
         trijų lygių sistema.

      (žr. 48, 50 ir 52 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2003 m. kovo 19 d. Sprendimo CMA CGM ir kt. prieš Komisiją, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 405–410 punktai.

      2.       Kadangi Bendrijos teisės aktų leidėjas nevaržomas gali kurti naujas tarnautojų kategorijas, jei tai atitinka Bendrijos administracijos
         teisėtus poreikius, negalima ginčyti Europos Bendrijų įdarbintų asmenų kategorijų, vadinamųjų pareigūnų ar kitų kategorijų
         tarnautojų, kuriems taikomos Kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygos, statuso skirtumų. Iš tiesų kiekvienos kategorijos apibrėžimas
         susijęs su teisėtais Bendrijos administracijos poreikiais ir su nuolatinių ar laikinų užduočių, kurias ji turi atlikti, pobūdžiu.
         Todėl negali būti laikoma diskriminacija tai, kad, atsižvelgiant į Pareigūnų tarnybos nuostatuose įtvirtintas garantijas ir
         socialinio draudimo išmokas, tam tikroms Bendrijų įdarbintų asmenų kategorijoms suteikiamos garantijos ir išmokos, kurios
         nesuteikiamos kitoms kategorijoms. Konkrečiai kalbant, šių įdarbinimo sąlygų 3a ir 3b straipsniuose nurodyti sutartininkai
         priskirti skirtingoms darbuotojų kategorijoms, su antraisiais, pavyzdžiui, gali būti sudaryta neterminuota darbo sutartis,
         dėl to jie priskiriami prie kitų pareigų grupės ir darbo užmokesčio lygių.

      (žr. 60, 61, 63 ir 97 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo praktika: 1983 m. spalio 6 d. Sprendimo Celant ir kt. prieš Komisiją, 118/82–123/82, Rink. p. 2995, 22 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo praktika: 1998 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Ryan prieš Audito Rūmus, T‑121/97, Rink. p. II‑3885, 98 ir 104 punktai; 2007 m. liepos 9 d. Nutarties De Smedt prieš Komisiją, T‑415/06 P, Rink. VT p. I‑B‑1‑0000 ir II‑B‑1‑0000, 54 ir 55 punktai.

      Tarnautojų teismo praktika: 2006 m. spalio 19 d. Sprendimo De Smedt prieš Komisiją, F‑59/05, Rink. VT p. I‑A‑1‑109 ir II‑A‑1‑409, 71 ir 76 punktai.

      3.       Pareigūnų ieškiniuose nurodyti reikalavimai atlyginti žalą atmestini, kai jie glaudžiai susiję su reikalavimais dėl panaikinimo,
         jeigu pastarieji buvo atmesti kaip nepriimtini arba kaip nepagrįsti.

      (žr. 137 punktą)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo praktika: 2004 m. birželio 10 d. Sprendimo Liakoura prieš Tarybą, T‑330/03, Rink. VT p. I‑A‑191 ir II‑859, 69 punktas; 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Cwik prieš Komisiją, T‑155/03, T‑157/03 ir T‑331/03, Rink. VT p. I‑A‑411 ir II‑1865, 207 punktas.


2002 m. lapkričio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # André Ronsse prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Darbo užmokestis - Nepagrįstai sumokėtų sumų susigrąžinimas. # Byla T-205/01.


1992 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Exportur SA prieš LOR SA ir Confiserie du Tech SA. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Montpellier - Prancūzija. # Byla C-3/91.


title: 2008 m. birželio 3 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#The Queen, prašoma International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) ir kiti prieš Secretary of State for Transport.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Jungtinė Karalystė.#Direktyva 2005/35/EB.#Byla C-308/06.

text:
      Byla C‑308/06
      The Queen, paprašius
      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) ir kt.
      prieš
      Secretary of State for Transport
      (High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Jūrų transportas – Tarša iš laivų – Direktyva 2005/35/EB – Galiojimas – Montego Bėjaus konvencija – Marpol konvencija 73/78 – Teisiniai padariniai – Galimybė remtis – Nusikalstamas nerūpestingumas – Teisinio saugumo principas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva  2005/35)
      2.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos
      3.        Transportas – Jūrų transportas – Tarša iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimas  – Direktyva 2005/35
      (EB 249 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/35 4 ir 8 straipsniai)
      1.        Kadangi Bendrijos sudaryti tarptautiniai susitarimai turi viršenybę Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu, Bendrijos antrinės
         teisės akto galiojimas gali būti paveiktas dėl jo nesuderinamumo su tokiomis tarptautinės teisės normomis. Kai šiuo negaliojimu
         remiamasi nacionaliniame teisme, Teisingumo Teismas pagal EB 234 straipsnį patikrina atitinkamo Bendrijos teisės akto galiojimą
         visų tarptautinės teisės normų atžvilgiu, nepažeisdamas dviejų sąlygų. Pirma, Bendrijai šios normos turi būti privalomos.
         Antra, Teisingumo Teismas gali nagrinėti tam tikro Bendrijos teisės akto galiojimą tarptautinės sutarties atžvilgiu tik tuo
         atveju, kai tam neprieštarauja šios sutarties pobūdis ir bendra struktūra ir kai jos nuostatų turinys yra besąlygiškas ir
         pakankamai tikslus.

      Kadangi Bendrijai Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos (Marpol konvencija 73/78) nėra privaloma, vien tos
         aplinkybės, jog Direktyva 2005/35 dėl taršos iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimo siekiama į Bendrijos teisę įtraukti
         šioje konvencijoje numatytas tam tikras normas, nepakanka, kad Teisingumo Teismas turėtų tikrinti šios direktyvos teisėtumą
         minėtos konvencijos atžvilgiu. Be abejo, įgyvendindama savo įgaliojimus Bendrija privalo laikytis tarptautinės teisės, įskaitant
         tarptautinių konvencijų nuostatas, jeigu jomis kodifikuojamos bendrosios tarptautinės teisės paprotinės normos. Tačiau kadangi
         minėtos Marpol konvencijos I priedo 9 taisyklė ir 11 taisyklės b punktas bei šios konvencijos II priedo 5 taisyklė ir 6 taisyklės
         b punktas neįtvirtina bendrosios tarptautinės teisės paprotinių normų, Direktyvos 2005/35 galiojimas negali būti vertinamas
         šios konvencijos atžvilgiu, nors ji yra privaloma valstybėms narėms.

      (žr. 42–45, 50–52, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Dėl Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos, pasirašytos 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje (Montego Bėjaus konvenciją),
         pažymėtina, kad Bendrija ją pasirašė ir patvirtino Sprendimu 98/392, o tai reiškia, jog Bendrijai ji privaloma, nes šios konvencijos
         nuostatos yra sudėtinė Bendrijos teisinės sistemos dalis. Vis dėlto Montego Bėjaus konvencija nenustato taisyklių, skirtų
         tiesiogiai ir besąlygiškai taikyti privatiems asmenims ir suteikti jiems teisių ar laisvių, kuriomis būtų galima remtis prieš
         valstybes, nepaisant valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivas, požiūrio. Iš to išplaukia, jog Montego Bėjaus konvencijos
         pobūdis ir bendra struktūra prieštarauja tam, kad Teisingumo Teismas vertintų Bendrijos teisės akto galiojimą šios konvencijos
         atžvilgiu.

      (žr. 53, 64–65, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Direktyvos 2005/35 dėl taršos iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimo 4 straipsnis, skaitomas kartu su 8 straipsniu, įpareigoja
         valstybes nares bausti už teršiančių medžiagų išmetimą iš laivų, jeigu tai padaroma „tyčia, dėl nusikalstamo pasitikėjimo
         ar nusikalstamo nerūpestingumo“, nors šios sąvokos ir neapibrėžtos. Vis dėlto šios skirtingos sąvokos, ypač sąvoka „nusikalstamas
         nerūpestingumas“, atitinka atsakomybės atsiradimo kriterijus, taikomus neapibrėžtam skaičiui situacijų, kurių iš anksto numatyti
         neįmanoma, o ne konkretiems veiksmams, kurie gali būti detalizuojami Bendrijos teisės ar nacionalinės teisės akte. Be to,
         šios sąvokos yra visiškai integruotos ir vartojamos atitinkamų valstybių narių teisės sistemose. Šiomis aplinkybėmis sąvoka
         „nusikalstamas nerūpestingumas“ minėto 4 straipsnio prasme turi būti suprantama kaip apimanti netyčinius veiksmus ar neveikimą,
         kuriais atsakingas asmuo akivaizdžiai pažeidžia rūpestingumo pareigą, kurią jis turėjo ir galėjo įvykdyti atsižvelgiant į
         jo savybes, žinias, gebėjimus ir konkrečią padėtį. Galiausiai pagal EB 249 straipsnį valstybės narės turi perkelti Direktyvą 2005/35
         į jų atitinkamas teisines sistemas. Taigi šios direktyvos 4 straipsnyje numatytų pažeidimų apibrėžimas ir už juos taikomos
         sankcijos yra nustatyti valstybių narių priimtose normose.

      Iš to išplaukia, kad Direktyvos 2005/35 4 straipsnis, skaitomas kartu su 8 straipsniu, nepažeidžia bendrojo teisinio saugumo
         principo įpareigodamas valstybes nares bausti už laivų įvykdytą teršiančių medžiagų išmetimą dėl „nusikalstamo nerūpestingumo“
         ir neapibrėždamas šios sąvokos.

      (žr. 72–74, 77–79, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. birželio 3 d.(*)

      „Jūrų transportas – Tarša iš laivų – Direktyva 2005/35/EB – Galiojimas – Montego Bėjaus konvencija – Marpol konvencija 73/78 – Teisiniai padariniai – Galimybė remtis – Nusikalstamas nerūpestingumas – Teisinio saugumo principas“
      Byloje C‑308/06
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Jungtinė Karalystė) 2006 m. liepos 4 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. liepos 14 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Queen, paprašius:

      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko),
      International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo),
      Greek Shipping Co-operation Committee,
      Lloyd’s Register,
      International Salvage Union,
      prieš
      Secretary of State for Transport,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, L. Bay Larsen,
         teisėjai K. Schiemann, J. Makarczyk, P. Kūris, J. Malenovský (pranešėjas), A. Ó Caoimh, P. Lindh ir J.‑C. Bonichot,

      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorės L. Hewlett, vyriausioji administratorė, ir C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. rugsėjo 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd’s Register ir International Salvage Union, atstovaujamų QC C. Greenwood ir baristerio H. Mercer,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. Gibbs, padedamos baristerių C. Lewis ir S. Wordsworth,
      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Bering Liisberg ir B. Weis Fogh,
      –        Estijos vyriausybės, atstovaujamos L. Uibo,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos A. Samoni Rantou ir S. Chala bei G. Karipsiadis,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. Sampol Pucurull,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir L. Butel bei C. Jurgensen,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Kipro vyriausybės, atstovaujamos D. Lysandrou ir N. Charalampidou,
      –        Maltos vyriausybės, atstovaujamos S. Camilleri,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos K. Wistrand ir A. Falk,
      –        Europos Parlamento, atstovaujamo M. Gómez‑Leal ir J. Rodrigues,
      –        Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos E. Karlsson ir E. Chaboureau,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos K. Simonsson, H. Ringbom ir F. Hoffmeister,
      susipažinęs su 2007 m. lapkričio 20 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/35/EB
         dėl taršos iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimo (OL L 255, p. 11 ir klaidų ištaisymai OL L 33, 2006, p. 87 bei OL L
         105, 2006, p. 65) 4 ir 5 straipsnių galiojimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co‑operation Committee, Lloyd’s Register bei International Salvage Union ir Transporto ministerijos (Secretary of State for Transport) dėl Direktyvos 2005/35 įgyvendinimo.

       Teisinis pagrindas
       Tarptautinė teisė
      3        Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencija, pasirašyta 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje (toliau – Montego Bėjaus konvencija),
         įsigaliojo 1994 m. lapkričio 16 dieną. Europos bendrijos vardu ji buvo patvirtinta 1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimu 98/392/EB
         (OL L 179, p. 1).

      4        Montego Bėjaus konvencijos 2 straipsnyje teritorinės jūros teisinis statusas apibrėžiamas taip:

      „1.       Pakrantės valstybės suverenitetas, be jos sausumos teritorijos ir vidaus vandenų, o salyno valstybės atveju – be jos salyno
         vandenų, apima ir gretimą jos pakrantėms jūros juostą, kuri vadinama teritorine jūra.

      <…>
      3.      Suverenitetas teritorinėje jūroje įgyvendinamas pagal (Montego Bėjaus) konvenciją ir kitas tarptautinės teisės normas.“
      5        Remiantis šios konvencijos 17 straipsniu:

      „Pagal (Montego Bėjaus) konvencijos nuostatas visų valstybių – tiek pakrantės, tiek ir neturinčių priėjimo prie jūros – laivai
         naudojasi taikaus plaukimo teritorine jūra teise.“

      6        Šios konvencijos 34 straipsnyje tarptautinei laivybai naudojamų sąsiaurių vandenų teisinis statusas apibrėžiamas taip:

      „1.      Plaukimo tarptautinei laivybai naudojamais sąsiauriais režimas, kuris yra nustatytas šioje III dalyje, kitais klausimais nedaro
         įtakos vandenų, sudarančių tokius sąsiaurius, teisiniam statusui arba sąsiaurio pakrančių valstybių suverenitetui ar jurisdikcijos
         vykdymui dėl tokių vandenų ir oro erdvės virš jų, jų dugno ir jo gelmių.

      2.      Sąsiaurio pakrančių valstybių suverenitetas ar jurisdikcija yra vykdomi pagal šią III dalį ir kitas tarptautinės teisės normas.“
      7        Montego Bėjaus konvencijos 42 straipsnyje nurodyta:

      1.      Atsižvelgdamos į šio skyriaus nuostatas, sąsiaurių pakrančių valstybės gali priimti įstatymus ir kitus teisės aktus dėl tranzitinio
         plaukimo sąsiauriais visais ar bet kuriais šiais klausimais:

      <…>
      b)      teršimo prevencijos, mažinimo ir kontrolės, įgyvendinant taikytinas tarptautines taisykles, susijusias su naftos, naftos atliekų
         ir kitų kenksmingų medžiagų išmetimu sąsiauryje;

      <…>“
      8        Šios konvencijos V dalyje numatytas išskirtinės ekonominės zonos ypatingas teisinis režimas.

      9        Minėtos dalies 56 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „1.      Išskirtinėje ekonominėje zonoje pakrantės valstybė turi:
      a)       suverenias teises tyrinėti ir eksploatuoti, saugoti ir valdyti gyvuosius išteklius ir negyvosios gamtos turtus, kurie yra
         vandenyse virš jūros dugno, jūros dugne ir jo gelmėse, bei kitaip tyrinėti ir eksploatuoti išskirtinę ekonominę zoną, pavyzdžiui,
         gaminti energiją vandens, srovių ir vėjo pagalba;

      <…>“
      10      Tos pačios konvencijos 58 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Išskirtinėje ekonominėje zonoje visos valstybės, tiek pakrantės, tiek ir neturinčios priėjimo prie jūros, atsižvelgiant į
         atitinkamas šios konvencijos nuostatas, naudojasi 87 straipsnyje nurodytomis laivybos ir perskridimo, povandeninių kabelių
         ir vamzdynų klojimo laisvėmis ir kitais tarptautiniu požiūriu teisėtais jūros naudojimo būdais, susijusiais su šiomis laisvėmis,
         tokiais kaip tie, kurie yra neatskiriami nuo laivų, orlaivių ir povandeninių kabelių bei vamzdynų eksploatavimo, ir neprieštaraujančiais
         kitoms šios konvencijos nuostatoms.“

      11      Pagal Montego Bėjaus konvencijos 79 straipsnio 1 dalį:

      „Visos valstybės turi teisę kloti povandeninius kabelius ir vamzdynus kontinentiniame šelfe laikydamosi šio straipsnio nuostatų.“
      12      Remiantis šios konvencijos 89 straipsniu:

      „Bet kurios valstybės bandymas pajungti bet kurią atviros jūros dalį savo suverenitetui yra negaliojantis.“
      13      Šios konvencijos 90 straipsnyje nurodyta:

      „Kiekviena valstybė – tiek pakrantės, tiek ir neturinti priėjimo prie jūros – turi teisę, kad atviroje jūroje plaukiotų laivai
         su jos vėliava“.

      14      Montego Bėjaus konvencijos 116 straipsnyje nustatyta:

      „Kiekviena valstybė turi teisę, kad jos fiziniai ir juridiniai asmenys verstųsi žvejyba atviroje jūroje <…>“.
      15      Šios konvencijos XII dalis yra skirta jūros aplinkos apsaugai ir išsaugojimui.

      16      Šios konvencijos XII dalies 211 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Valstybės, veikdamos per kompetentingas tarptautines organizacijas ir visuotinių diplomatinių konferencijų metu, nustato tarptautines
         normas ir standartus, skirtus išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš laivų, taip pat panašia tvarka
         skatina, kai tai įmanoma, jūrų kelių nustatymo sistemų kūrimą, siekiant sumažinti avarijų, galinčių užteršti jūros aplinką
         ir pakrantes, grėsmę bei su jomis susijusiems pakrantės valstybių interesams tokio teršimo daromą žalą. Tokios normos ir standartai
         tokia pačia tvarka prireikus peržiūrimi.

      2.      Valstybės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, skirtus išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš laivų,
         plaukiojančių su jų vėliava ar registruotų jose. Tokie įstatymai ir kiti teisės aktai turi būti tiek pat veiksmingi, kaip
         ir visuotinai pripažįstamos tarptautinės normos bei standartai, nustatyti kompetentingų tarptautinių organizacijų arba visuotinių
         diplomatinių konferencijų metu.

      <…>
      4.      Pakrantės valstybės, įgyvendindamos suverenitetą savo teritorinėje jūroje, gali priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, skirtus
         išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš užsienio laivų, taip pat ir jų taikaus plaukimo metu. Tokie
         įstatymai ir kiti teisės aktai negali trukdyti užsienio laivams taikiai plaukti pagal II dalies 3 skyrių.

      5.      Vykdymo užtikrinimo, numatyto 6 skyriuje, tikslais pakrantės valstybės gali priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, taikomus
         jų išskirtinėse ekonominėse zonose ir skirtus išvengti, sumažinti ir kontroliuoti jūros aplinkos teršimą iš laivų, neprieštaraujančius
         ir įgyvendinančius visuotinai pripažintas tarptautines normas ir standartus, nustatytus kompetentingų tarptautinių organizacijų
         arba visuotinių diplomatinių konferencijų metu.

      <...>“
      17      1973 m. lapkričio 2 d. Londone pasirašyta tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos, papildyta 1978 m. vasario
         17 d. protokolu (toliau – Marpol konvencija 73/78), įtvirtina kovos su jūros teršimu taisykles.

      18      Taisyklės, susijusios su taršos nafta prevencija, įtvirtintos Marpol konvencijos 73/78 I priede.

      19      Pagal šio priedo 9 taisyklę, laikantis šio priedo 10 ir 11 taisyklių nuostatų ir šios 9 taisyklės 2 dalies, iš laivų, kuriems
         taikomas šis priedas, draudžiama į jūrą išmesti naftą ar naftingus mišinius, išskyrus atvejus, kai įvykdomos tam tikros išsamiai
         išvardytos sąlygos.

      20      Šio priedo 10 taisyklė numato teršimo nafta iš laivų, jiems esant specialiose zonose, prevencijos metodus.

      21      Pagal to paties priedo 11 taisyklę „Išimtys“:

      „Šio priedo 9 ir 10 taisyklės netaikomos:
      a)      naftos ar naftingų mišinių išmetimui į jūrą, kuris būtinas laivo saugumui užtikrinti ar žmogaus gyvybei jūroje išgelbėti;
         arba

      b)      naftos ar naftingų mišinių išmetimui į jūrą dėl laivo ar jo prietaisų gedimo:
      i)      jeigu įvykus gedimui ar nustačius išmetimą buvo imtasi visų įmanomų atsargos priemonių išmetimui išvengti arba sumažinti jį
         iki minimumo; ir

      ii)      išskyrus atvejus, kai savininkas arba kapitonas veikė ketindamas pakenkti arba nusikalstamai pasitikėdamas ir žinodamas, kad
         gali būti padaryta žala; arba

      c)      naftos turinčių medžiagų išmetimui į jūrą, kuriam pritarė (laivo vėliavos valstybės) administracija, kai tai daroma kovojant
         su konkrečiomis taršą sukeliančiomis avarijomis, siekiant iki minimumo sumažinti taršos padarytą žalą. Bet kokiam tokiam išmetimui
         turi pritarti ta vyriausybė, į kurios jurisdikciją galėtų patekti toks išmetimas.“

      22      Marpol konvencijos 73/78 II priede numatytos taisyklės, susijusios su teršimo nuodingomis skystomis medžiagomis prevencija.

      23      Šio priedo 5 taisyklė draudžia išmesti į jūrą šiame priede nurodytas medžiagas, nebent įvykdomos tam tikros išsamiai išvardytos
         sąlygos. To paties priedo 6 taisyklės a–c punktuose analogiškais terminais pakartojamos Marpol konvencijos 73/78 I priedo
         11 taisyklės a–c punktuose numatytos išimtys.

       Bendrijos teisė
      24      Pagal Direktyvos 2005/35 3 straipsnio 1 dalį:

      „1.      Ši direktyva pagal tarptautinę teisę taikoma teršiančių medžiagų išmetimui į:
      a)      bet kurios valstybės narės vidaus vandenis, įskaitant uostus, tiek, kiek taikomas Marpol režimas;
      b)      bet kurios valstybės narės teritorinę jūrą;
      c)      tarptautinei laivybai naudojamus sąsiaurius, laikantis tranzitinio plaukimo režimo, kaip nustatyta 1982 m. Jungtinių Tautų
         jūrų teisės konvencijos III dalies 2 skyriuje tiek, kiek tokie sąsiauriai priklauso valstybės narės jurisdikcijai;

      d)      bet kurios valstybės narės išskirtinę ekonominę ar lygiavertę zoną, nustatytą pagal tarptautinę teisę, ir
      e)      atvirą jūrą.“
      25      Šios direktyvos 4 straipsnyje nurodyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad teršiančių medžiagų išmetimas iš laivų į bet kurią iš 3 straipsnio 1 dalyje paminėtų teritorijų
         būtų laikomas pažeidimu, jei tai padaroma tyčia, dėl nusikalstamo pasitikėjimo ar nusikalstamo nerūpestingumo. Šie pažeidimai
         pagal šią direktyvą papildantį Pamatinį sprendimą 2005/667/TVR ir susiklosčius jame numatytoms aplinkybėms laikomi nusikalstamomis
         veikomis.“

      26      Pagal Direktyvos 2005/35 5 straipsnį:

      „1.      Teršiančių medžiagų išmetimas į bet kurią iš 3 straipsnio 1 dalyje paminėtų teritorijų nelaikomas pažeidimu, jei jis tenkina
         Marpol (konvencijos) 73/78 I priedo 9, 10 taisyklėse, 11 taisyklės a arba c punktuose ar II priedo 5 taisyklės arba 6 taisyklės
         a arba c punktuose išdėstytas sąlygas.

      2.      Teršiančių medžiagų išmetimas į 3 straipsnio 1 dalies c, d ir e punktuose paminėtas teritorijas nelaikomas savininko, kapitono
         ar kapitono atsakomybe veikiančios įgulos padarytu pažeidimu, jei jis tenkina Marpol (konvencijos) 73/78 I priedo 11 taisyklės
         b punkte arba II priedo 6 0taisyklės b punkte išdėstytas sąlygas.“

      27      Remiantis Direktyvos 2005/35 8 straipsniu:

      „1.      Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad už pažeidimus pagal 4 straipsnį būtų taikomos veiksmingos, proporcingos
         ir atgrasančios sankcijos, kurios gali apimti baudžiamąsias ar administracines sankcijas.

      2.      Kiekviena valstybė narė imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad 1 dalyje nurodytos sankcijos būtų taikomos bet kuriam už pažeidimą
         pagal 4 straipsnį atsakingam asmeniui.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      28      Ieškovai pagrindinėje byloje yra jūrų transporto sektoriaus organizacijų grupė, atstovaujanti didelei šio sektoriaus daliai.
         Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui jie pateikė ieškinį dėl teisėtumo kontrolės („judicial review“),
         susijusį su Direktyvos 2005/35 įgyvendinimu.

      29      2006 m. liepos 4 d. Sprendimu High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar tarptautinei laivybai naudojamų sąsiaurių, valstybės narės išskirtinės ekonominės zonos ar ją atitinkančios zonos bei atviros
         jūros atžvilgiu (Direktyvos 2005/35/EB) 5 straipsnio 2 dalis yra negaliojanti tiek, kiek ji numato Marpol (konvencijos) 73/78
         I priedo 11 taisyklės b punkte ir II priedo 6 taisyklės b punkte nustatytų išimčių taikymą tik laivų savininkams, kapitonams
         ir įgulai?

      2.      Valstybės narės teritorinės jūros atžvilgiu:
      a)      ar Direktyvos (2005/35) 4 straipsnis yra negaliojantis tiek, kiek jis reikalauja iš valstybių narių laikyti nusikalstamą nerūpestingumą
         atsakomybės už teršiančių medžiagų išmetimą kriterijumi; ir (arba)

      b)      ar Direktyvos (2005/35) 5 straipsnio 1 dalis yra negaliojanti tiek, kiek ji nenumato Marpol (konvencijos) 73/78 I priedo 11 taisyklės
         b punkte ir II priedo 6 taisyklės b punkte nustatytų išimčių taikymo?

      3.      Ar Direktyvos (2005/35) 4 straipsnis, reikalaujantis iš valstybių narių priimti nacionalinės teisės aktus, numatančius nusikalstamą
         nerūpestingumą kaip atsakomybės kriterijų ir nustatančius sankcijas už teršiančių medžiagų išmetimą teritorinėje jūroje, pažeidžia
         (Montego Bėjaus) konvencijos pripažintą taikaus plaukimo teisę ir, jei taip, ar 4 straipsnis šiuo atžvilgiu yra negaliojantis?

      4.      Ar sąvokos „nusikalstamas nerūpestingumas“ vartojimas Direktyvos (2005/35) 4 straipsnyje pažeidžia teisinio saugumo principą
         ir, jei taip, ar 4 straipsnis šiuo atžvilgiu yra negaliojantis?“

       Dėl priimtinumo
      30      Prancūzijos vyriausybei kyla abejonių dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo, nes, jos manymu, šį prašymą pateikęs
         teismas nenurodė aplinkybių, kuriomis į jį buvo kreiptasi. Skirtingai nei bylose, kuriose buvo priimtas 2002 m. gruodžio 10 d.
         Sprendimas British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco (C‑491/01, Rink. p. I 11453), šiame prašyme nebuvo nurodyta, jog ieškovai pagrindinėje byloje ketino pareikšti ieškinį siekdami
         ginčyti Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės įvykdytą Direktyvos 2005/35 perkėlimą į vidaus teisę.

      31      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad kai nacionaliniam teismui pateikiamas Europos bendrijos institucijos priimto akto galiojimo
         klausimas, šis teismas turi nuspręsti, ar sprendimas šiuo klausimu yra būtinas jo sprendimui priimti ir ar būtina dėl šio
         klausimo kreiptis į Teisingumo Teismą, kad šis pareikštų savo nuomonę. Todėl, jeigu nacionalinio teismo pateikti klausimai
         yra susiję su Bendrijos teisės normos galiojimu, Teisingumo Teismas iš esmės privalo priimti sprendimą (minėto sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 34 punktas bei jame nurodyta teismo praktika).

      32      Teisingumo Teismas gali atsisakyti pareikšti savo nuomonę dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, tik kai,
         be kita ko, yra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės normos išaiškinimas arba jos galiojimo įvertinimas
         visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku ar kai problema yra hipotetinė (minėto sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 35 punktas bei jame nurodyta teismo praktika).

      33      Šioje byloje iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad ieškovai pagrindinėje byloje High Court of Justice pateikė ieškinį dėl teisėtumo kontrolės, siekdami užginčyti Direktyvos 2005/35 perkėlimą Jungtinėje Karalystėje, ir kad jie
         gali tokį ieškinį pareikšti, net jei jo pateikimo dieną dar nebuvo pasibaigęs šios direktyvos perkėlimo į vidaus teisę terminas
         ir nebuvo priimta jokia šią direktyvą perkelianti nacionalinė priemonė.

      34      Be to, Teisingumo Teisme neginčijama, kad pateikti klausimai yra būtini sprendimui pagrindinėje byloje priimti, nes direktyvą
         į Jungtinės Karalystės vidaus teisės sistemą perkelti skirtų nacionalinių priemonių priėmimas gali būti siejamas su sąlyga,
         kad ši direktyva būtų galiojanti (žr. minėto sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 37 punktą).

      35      Taigi akivaizdžiai neatrodo, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas Direktyvos 2005/35 įvertinimas
         būtų visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku ar kad problema būtų hipotetinė.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo, antrojo ir trečiojo klausimų
      36      Pirmaisiais trim klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo įvertinti Direktyvos
         2005/35 4 ir 5 straipsnių galiojimą atsižvelgiant į Marpol konvencijos 73/78 I priedo 9 taisyklę bei 11 taisyklės b punktą
         ir šios konvencijos II priedo 5 taisyklę ir 6 taisyklės b punktą, taip pat atsižvelgiant į Montego Bėjaus konvencijos nuostatas,
         kurios nustato konkrečias sąlygas, kuriomis pakrančių valstybės įgyvendina tam tikras jų teises įvairiose jūros zonose.

      37      Ieškovai pagrindinėje byloje bei Graikijos, Kipro ir Maltos vyriausybės teigia, kad Direktyvos 2005/35 4 ir 5 straipsniai
         dėl kelių aspektų neatitinka nei Marpol konvencijos 73/78, nei Montego Bėjaus konvencijos. Būtent, numatydami atsakomybę nusikalstamo
         nerūpestingumo atveju, šie straipsniai įtvirtina atsakomybės už atsitiktinius išmetimus tvarką, kuri yra griežtesnė nei numatytoji
         Marpol konvencijos 73/78 4 straipsnyje, skaitomame kartu su šios konvencijos I priedo 9 taisykle ir 11 taisyklės b punktu
         bei jos II priedo 5 taisykle ir 6 taisyklės b punktu.

      38      Šiuo atžvilgiu ieškovai pagrindinėje byloje ir minėtos vyriausybės remiasi prielaida, kad Direktyvos 2005/35 teisėtumas gali
         būti vertinamas atsižvelgiant į Montego Bėjaus konvenciją, nes Bendrija yra šios konvencijos šalis, o ši konvencija yra Bendrijos
         teisės sistemos sudėtinė dalis.

      39      Jų teigimu, minėtos direktyvos teisėtumas taip pat gali būti vertinamas atsižvelgiant į Marpol konvenciją 73/78. Iš tikrųjų
         Montego Bėjaus konvencija apibrėžia ir reglamentuoja susitariančiųjų šalių kompetencijos imtis veiksmų atviroje jūroje, išskirtinėje
         ekonominėje zonoje ir tarptautiniuose sąsiauriuose apimtį. Taigi Bendrija neturi kompetencijos priimti teisės aktų, taikomų
         teršalų išmetimams iš laivų, plaukiojančių ne su vienos iš valstybių narių vėliava, nebent Montego Bėjaus konvencija pripažintų
         Bendrijos teisę priimti tokius teisės aktus. Tačiau pagal šią konvenciją susitariančiosios šalys turi teisę priimti tik teisės
         aktus, įgyvendinančius tokiose zonose tarptautines normas ir standartus, t. y. šiuo atveju, Marpol konvencijos 73/78 nuostatas.
         Ši kompetencija atviros jūros atžvilgiu yra konkrečiai įvardyta Montego Bėjaus konvencijos 211 straipsnio 1 ir 2 dalyse, tarptautinių
         sąsiaurių atžvilgiu – šios konvencijos 42 straipsnio 1 dalies b punkte ir 45 straipsnyje, o išskirtinės ekonominės zonos atžvilgiu
         – 211 straipsnio 5 dalyje. Tas pats galioja teritoriniams vandenims pagal Montego Bėjaus konvencijos 2 straipsnio 3 dalį.

      40      Ieškovai pagrindinėje byloje priduria, kad Direktyvos 2005/35 teisėtumas turėtų būti vertinamas atsižvelgiant į Marpol konvenciją
         73/78 ir dėl to, kad šia direktyva Bendrijos teisės aktų leidėjas siekia perkelti šią konvenciją į Bendrijos teisę.

      41      Be to, jūrų transportas – tai sritis, kurioje Bendrija atlieka reguliuotojos funkciją įgyvendinant valstybių narių tarptautinius
         įsipareigojimus. Situacija yra analogiška tai, kuri egzistavo pagal 1947 m. spalio 30 d. Bendrąjį susitarimą dėl muitų tarifų
         ir prekybos (toliau – 1947 m. GATT), prieš priimant Pasaulio prekybos organizacijos steigimo sutartį, kai Bendrija, netapdama
         pirmojo iš šių susitarimų šalimi, dėl savo veiklos vykdant bendrąją prekybos politiką perėmė iš valstybių narių jų įsipareigojimus.
         Taip 1947 m. GATT reglamentuojamos sritys atsidūrė Bendrijos kompetencijoje, o šio susitarimo nuostatos Bendrijai tapo privalomos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      42      Iš EB 300 straipsnio 7 dalies matyti, jog Bendrijos institucijoms yra privalomi Bendrijos sudaryti susitarimai ir todėl šie
         susitarimai turi viršenybę Bendrijos antrinės teisės aktų atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑61/94, Rink. p. I‑3989, 52 punktą ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht, C‑311/04, Rink. p. I‑609, 25 punktą).

      43      Iš to išplaukia, kad Bendrijos antrinės teisės akto galiojimas gali būti paveiktas dėl jo nesuderinamumo su tokiomis tarptautinės
         teisės normomis. Kai šiuo negaliojimu remiamasi nacionaliniame teisme, Teisingumo Teismas pagal EB 234 straipsnį patikrina
         atitinkamo Bendrijos teisės akto galiojimą visų tarptautinės teisės normų atžvilgiu, nepažeisdamas dviejų sąlygų.

      44      Pirma, Bendrijai šios normos turi būti privalomos (žr. 1972 m. gruodžio 12 d. Sprendimo International Fruit Company ir kt., 21/72–24/72, Rink. p. 1219, 7 punktą).

      45      Antra, Teisingumo Teismas gali nagrinėti tam tikro Bendrijos teisės akto galiojimą tarptautinės sutarties atžvilgiu tik tuo
         atveju, kai tam neprieštarauja šios sutarties pobūdis ir bendra struktūra ir kai jos nuostatų turinys yra besąlygiškas ir
         pakankamai tikslus (be kita ko, šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo IATA ir ELFAA, C‑344/04, Rink. p. I‑403, 39 punktą).

      46      Taigi reikia išnagrinėti, ar šios dvi sąlygos yra įvykdytos Marpol konvencijos 73/78 ir Montego Bėjaus konvencijos atvejais.

      47      Pirma, kalbant apie Marpol konvenciją 73/78, reikia pastebėti, kad Bendrija nėra jos susitariančioji šalis.

      48      Be to, kaip jau nusprendė Teisingumo Teismas, neatrodo, kad pagal EB sutartį Bendrija būtų perėmusi įgaliojimus, kuriuos anksčiau
         vykdė valstybės narės Marpol konvencijos 73/78 taikymo srityje ir kad pastarosios nuostatos Bendrijai būtų privalomos (1994 m.
         liepos 14 d. Sprendimo Peralta, C‑379/92, Rink. p. I‑3453, 16 punktas). Taigi šiuo atžvilgiu Marpol konvencija 73/78 skiriasi nuo 1947 m. GATT, kurio kontekste
         Bendrija laipsniškai perėmė įgaliojimus, kuriuos anksčiau vykdė valstybės narės, todėl iš šio susitarimo išplaukiantys įsipareigojimai
         tapo jai privalomi (be kita ko, šiuo klausimu žr. minėto sprendimo International Fruit Company ir kt. 10–18 punktus). Taigi ši teismo praktika, susijusi su 1947 m. GATT, netaikoma Marpol konvencijos 73/78 atveju.

      49      Tiesa, kad visos Bendrijos valstybės narės yra Marpol konvencijos 73/78 susitariančiosios šalys. Tačiau, kadangi anksčiau
         valstybių narių vykdyti įgaliojimai Bendrijai visuotinai perleisti nebuvo, vien dėl to, kad šios valstybės yra Marpol konvencijos
         73/78 susitariančiosios šalys, Bendrijai negali būti privalomos šioje konvencijoje įtvirtintos normos, kurių ji pati nepatvirtino.

      50      Kadangi Bendrijai Marpol konvencija 73/78 nėra privaloma, vien tos aplinkybės, kad Direktyva 2005/35 siekiama į Bendrijos
         teisę įtraukti šioje konvencijoje numatytas tam tikras normas, irgi nepakanka, jog Teisingumo Teismas turėtų tikrinti šios
         direktyvos teisėtumą minėtos konvencijos atžvilgiu.

      51      Beje, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, įgyvendindama savo įgaliojimus Bendrija privalo laikytis tarptautinės
         teisės, įskaitant tarptautinių konvencijų nuostatas, jeigu jomis kodifikuojamos bendrosios tarptautinės teisės paprotinės
         normos (šiuo klausimu žr. 1992 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Poulsen ir Diva Navigation, C‑286/90, Rink. p. I‑6019, 9 ir 10 punktus; 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Mondiet, C‑405/92, Rink. p. I-6133, 13–15 punktus ir 1998 m. birželio 16 d. Sprendimo Racke, C‑162/96, Rink. p. I‑3655, 45 punktą). Tačiau neatrodo, kad Marpol konvencijos 73/78 I priedo 9 taisyklė bei 11 taisyklės
         b punktas ir šios konvencijos II priedo 5 taisyklė ir 6 taisyklės b punktas įtvirtintų bendrosios tarptautinės teisės paprotines
         normas.

      52      Tokiomis sąlygomis reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2005/35 galiojimas negali būti vertinamas Marpol konvencijos 73/78 atžvilgiu,
         nors ji yra privaloma valstybėms narėms. Vis dėlto pastaroji aplinkybė gali turėti padarinių Montego Bėjaus konvencijos ir
         antrinės teisės nuostatų, patenkančių į Marpol konvencijos 73/78 taikymo sritį, aiškinimui. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į paprotinį
         sąžiningumo principą, kuris būdingas bendrajai tarptautinei teisei, ir į EB 10 straipsnį, Teisingumo Teismas šias nuostatas
         turi aiškinti atsižvelgdamas į Marpol konvenciją 73/78.

      53      Antra, kalbant apie Montego Bėjaus konvenciją, Bendrija ją pasirašė ir patvirtino Sprendimu 98/392, o tai reiškia, kad Bendrijai
         ji privaloma, nes šios konvencijos nuostatos nuo šiol yra sudėtinė Bendrijos teisinės sistemos dalis (žr. 2006 m. gegužės
         30 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, C‑459/03, Rink. p. I‑4635, 82 punktą).

      54      Taigi reikia patikrinti, ar Montego Bėjaus konvencijos pobūdis ir bendra struktūra, išplaukiantys iš pastarosios tikslo, preambulės
         ir teksto, neprieštarauja tam, kad Bendrijos teisės aktų galiojimas būtų nagrinėjamas atsižvelgiant į šios konvencijos nuostatas.

      55      Montego Bėjaus konvencijos pagrindinis tikslas yra kodifikuoti, patikslinti ir plėtoti bendrosios tarptautinės teisės normas,
         susijusias su taikiu tarptautinės bendruomenės bendradarbiavimu tyrinėjant, naudojant ir eksploatuojant jūrų erdvę.

      56      Šiuo tikslu, remiantis šios konvencijos preambule, susitariančiosios šalys ją sudarydamos siekė nustatyti jūrų ir vandenynų
         teisinį režimą, kuris palengvintų tarptautinę laivybą, atsižvelgtų į visos žmonijos interesus ir poreikius, ypač į besivystančių
         valstybių ypatingus interesus ir poreikius, ir prisidėtų prie taikos, saugumo, bendradarbiavimo bei draugiškų santykių su
         visomis valstybėmis stiprinimo.

      57      Šiuo atžvilgiu Montego Bėjaus konvencija nustato šiuos teisinius statusus: teritorinės jūros (2–33 straipsniai), tarptautinei
         laivybai naudojamų sąsiaurių vandenų (34–45 straipsniai), salynų vandenų (46–54 straipsniai), išskirtinės ekonominės zonos
         (55–75 straipsniai), kontinentinio šelfo (76–85 straipsniai) ir atviros jūros (86–120 straipsniai).

      58      Visos šios jūros erdvės atžvilgiu šia konvencija siekiama nustatyti teisingą pusiausvyrą tarp valstybių, turinčių pakrančių
         valstybės statusą, interesų ir valstybių, su kurių vėliava plaukioja laivai, interesų, kurie gali tarpusavyje prieštarauti.
         Šiuo atžvilgiu susitariančiosios šalys numato, kaip matyti ir iš daugelio šios konvencijos nuostatų, kaip antai jos 2 straipsnio,
         33 straipsnio, 34 straipsnio 2 dalies, 56 ar 89 straipsnių, nustatyti jų atitinkamų suverenių teisių materialinius ir teritorinius
         apribojimus.

      59      Tačiau privatūs asmenys iš esmės nesinaudoja autonominėmis teisėmis ir laisvėmis pagal Montego Bėjaus konvenciją. Be kita
         ko, jie gali naudotis laivybos laisve, tik jeigu įrodo glaudų ryšį tarp jų laivo ir valstybės, kuri jam suteikė nacionalinę
         priklausomybę ir yra jo vėliavos valstybė. Šis ryšys turi būti įrodomas pagal tokios valstybės vidaus teisę. Šios konvencijos
         91 straipsnyje nurodyta, jog kiekviena valstybė nustato sąlygas, kuriomis suteikia savo nacionalinę priklausomybę laivams,
         registruoja laivus savo teritorijoje ir suteikia teisę plaukioti su savo vėliava, o šią valstybę ir šiuos laivus turi sieti
         tikri ryšiai. Pagal Montego Bėjaus konvencijos 92 straipsnio 1 dalį laivai plaukioja tik su vienos valstybės vėliava ir jie
         negali keisti vėliavos kelionės arba sustojimo uoste metu, išskyrus tuos atvejus, kai iš tikrųjų pasikeičia laivo nuosavybės
         teisė arba jo registras.

      60      Jeigu laivas nepriklauso tam tikrai valstybei, nei jis, nei jame esantys asmenys negali naudotis laivybos laisve. Šiuo atžvilgiu
         Montego Bėjaus konvencijos 110 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad karo laivas, sutikęs atviroje jūroje užsienio laivą, turi
         teisę atlikti tokio laivo apžiūrą, jei yra rimtas pagrindas įtarti, kad laivas neturi nacionalinės priklausomybės.

      61      Beje, iš tam tikrų Montego Bėjaus konvencijos nuostatų, kaip antai jos 17 straipsnio, 110 straipsnio 3 dalies ir 111 straipsnio
         8 dalies, matyti, kad teisės lyg ir suteikiamos laivams. Tačiau iš jų neišplaukia, kad šios teisės būtų suteikiamos su šiais
         laivais susijusiems asmenims, pavyzdžiui, jų savininkams, nes teisinis tarptautinis laivo statusas priklauso nuo vėliavos
         valstybės, o ne nuo laivo priklausomybės tam tikriems fiziniams ar juridiniams asmenims.

      62      Be to, būtent valstybė, su kurios vėliava plaukioja laivai, pagal šią konvenciją imasi tinkamų priemonių, kad būtų užtikrintas
         saugumas jūroje ir apsaugoti kitų valstybių interesai. Ši valstybė kitų valstybių narių atžvilgiu gali būti įpareigota atsakyti
         už pažeidimus, padarytus laivų, plaukiojančių su jos vėliava jūrų erdvėje, į kurią suverenias teises turi pastarosios valstybės,
         jeigu šie pažeidimai kyla dėl valstybės, su kurios vėliava plaukioja laivai, įsipareigojimų neįvykdymo.

      63      Pirmiau pateiktos analizės nepaneigia ta aplinkybė, kad Montego Bėjaus konvencijos XI dalis fizinius ir juridinius asmenis
         sieja su jūrų dugno ir jo gelmių tyrinėjimu, naudojimu ir eksploatavimu už nacionalinės jurisdikcijos ribų, nes ši byla visiškai
         nesusijusi su šios XI dalies nuostatomis.

      64      Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Montego Bėjaus konvencija nenustato taisyklių, skirtų tiesiogiai ir besąlygiškai
         taikyti privatiems asmenims ir suteikti jiems teisių ar laisvių, kuriomis būtų galima remtis prieš valstybes, nepaisant valstybės,
         su kurios vėliava plaukioja laivas, požiūrio.

      65      Iš to išplaukia, jog Montego Bėjaus konvencijos pobūdis ir bendra struktūra prieštarauja tam, kad Teisingumo Teismas vertintų
         Bendrijos teisės akto galiojimą šios konvencijos atžvilgiu.

      66      Todėl į pirmuosius tris klausimus reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 2005/35 galiojimas negali būti vertinamas:

      –        nei Marpol konvencijos 73/78 atžvilgiu,
      –        nei Montego Bėjaus konvencijos atžvilgiu.
       Dėl ketvirtojo klausimo
      67      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2005/35 straipsnis yra
         negaliojantis dėl to, kad jame pavartojus sąvoką „nusikalstamas nerūpestingumas“ jis pažeidžia bendrąjį teisinio saugumo principą.

      68      Ieškovai pagrindinėje byloje ir Graikijos vyriausybė teigia, kad Direktyvos 2005/35 4 straipsnis pažeidžia bendrąjį teisinio
         saugumo principą, kuris reikalauja, jog teisės aktai būtų aiškūs ir tikslūs tam, kad teisės subjektai galėtų nedviprasmiškai
         žinoti savo teises ir pareigas. Iš tikrųjų ši nuostata nustato atsakomybę asmenims už teršiančių medžiagų išmetimą remiantis
         nusikalstamo nerūpestingumo kriterijumi, kuris Direktyvoje 2005/35 visiškai neapibrėžtas ir todėl neaiškus. Taigi atitinkami
         asmenys negali žinoti, kiek griežti yra jiems taikomi teisės aktai.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      69      Bendrasis teisinio saugumo principas yra pagrindinis Bendrijos teisės principas, kuris, be kita ko, reikalauja, jog teisės
         aktai būtų aiškūs ir tikslūs tam, kad teisės subjektai galėtų nedviprasmiškai žinoti savo teises ir pareigas bei atitinkamai
         elgtis (žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją, C‑110/03, Rink. p. I‑2801, 30 punktą bei minėto sprendimo IATA ir ELFAA 68 punktą).

      70      Be to, įpareigodamas valstybes nares tam tikrus veiksmus pripažinti pažeidimais ir už juos nubausti, Direktyvos 2005/35 4 straipsnis,
         skaitomas kartu su 8 straipsniu, taip pat neturi pažeisti nusikaltimo ir bausmės teisėtumo principo (nullum crimen, nulla poena sine lege ), kuris yra vienas iš bendrųjų teisės principų, grindžiamų valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis (2007 m.
         gegužės 3 d. Sprendimo Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, Rink. p. I‑3633, 49 punktas), ir kuris yra konkreti bendrojo teisinio saugumo principo išraiška.

      71      Nusikaltimo ir bausmės teisėtumo principas reikalauja, kad Bendrijos teisės aktai aiškiai apibrėžtų pažeidimus ir už juos
         taikomas bausmes. Ši sąlyga įvykdoma, jei teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos formuluotės ir prireikus iš teismų pateikto
         išaiškinimo gali žinoti, kurie veiksmai ir neveikimas užtraukia baudžiamąją atsakomybę (žr., be kita ko, minėto sprendimo
         Advocaten voor de Wereld 50 punktą ir 2000 m. birželio 22 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo Coëme ir kt. prieš Belgiją, Recueil des arrêts et décisions 2000-VII, 145 §).

      72      Tiesa, kad Direktyvos 2005/35 4 straipsnis, skaitomas kartu su 8 straipsniu, įpareigoja valstybes nares bausti už teršiančių
         medžiagų išmetimą, jeigu tai padaroma „tyčia, dėl nusikalstamo pasitikėjimo ar nusikalstamo nerūpestingumo“, nors šios sąvokos
         ir neapibrėžtos.

      73      Vis dėlto visų pirma svarbu pabrėžti, kad šios skirtingos sąvokos, būtent pateiktuose klausimuose nurodyta sąvoka „nusikalstamas
         nerūpestingumas“, atitinka atsakomybės atsiradimo kriterijus, taikomus neapibrėžtam skaičiui situacijų, kurių iš anksto numatyti
         neįmanoma, o ne konkretiems veiksmams, kurie gali būti detalizuojami Bendrijos teisės ar nacionalinės teisės akte.

      74      Taip pat reikia konstatuoti, kad šios sąvokos yra visiškai integruotos ir vartojamos atitinkamų valstybių narių teisės sistemose.

      75      Be kita ko, visose šiose sistemose egzistuoja nerūpestingumo sąvoka, kuri apima netyčinius veiksmus ar neveikimą, kuriais
         atsakingas asmuo pažeidžia savo rūpestingumo pareigą.

      76      Be to, kaip tai numato daugelis nacionalinės teisės sistemų, „nusikalstamo“ nerūpestingumo sąvoka gali apimti tik akivaizdų
         tokios rūpestingumo pareigos pažeidimą.

      77      Šiomis aplinkybėmis sąvoka „nusikalstamas nerūpestingumas“ Direktyvos 2005/35 4 straipsnio prasme turi būti suprantama kaip
         apimanti netyčinius veiksmus ar neveikimą, kuriais atsakingas asmuo akivaizdžiai pažeidžia rūpestingumo pareigą, kurią jis
         turėjo ir galėjo įvykdyti atsižvelgiant į jo savybes, žinias, gebėjimus ir konkrečią padėtį.

      78      Galiausiai pagal EB 249 straipsnį valstybės narės turi perkelti Direktyvą 2005/35 į jų atitinkamas teisines sistemas. Taigi
         šios direktyvos 4 straipsnyje numatytų pažeidimų apibrėžimas ir už juos taikomos sankcijos yra nustatyti valstybių narių priimtose
         normose.

      79      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Direktyvos 2005/35 4 straipsnis, skaitomas kartu su 8 straipsniu, nepažeidžia bendrojo
         teisinio saugumo principo, įpareigodamas valstybes nares bausti už laivų įvykdytą teršiančių medžiagų išmetimą dėl „nusikalstamo
         nerūpestingumo“ ir neapibrėždamas šios sąvokos.

      80      Iš to išplaukia, jog išnagrinėjus ketvirtąjį klausimą nenustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 2005/35 4 straipsnio
         galiojimą bendrojo teisinio saugumo principo atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      81      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/35/EB dėl taršos iš laivų ir sankcijų už pažeidimus įvedimo
            galiojimas negali būti vertinamas:
      –        nei 1973 m. lapkričio 2 d. Londone pasirašytos tarptautinės konvencijos dėl teršimo iš laivų prevencijos, papildytos 1978 m.
            vasario 17 d. protokolu, atžvilgiu,
      –        nei 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje pasirašytos Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijos atžvilgiu.
      2.      Išnagrinėjus ketvirtąjį klausimą nenustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 2005/35 4 straipsnio galiojimą bendrojo
            teisinio saugumo principo atžvilgiu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2006 m. lapkričio 16  d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Jabones Pardo, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas YUPI - Žodinio Bendrijos prekių ženklo YUKI paraiška - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas - VRDT reikalavimai - Priimtinumas. # Byla T-278/04.

text:
      2006 m. lapkričio 16 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas Jabones Pardo prieš VRDT – Quimi Romar (YUKI)
      (Byla T‑278/04)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas YUPI – Žodinio Bendrijos prekių ženklo YUKI paraiška – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas – VRDT reikalavimai – Priimtinumas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr.  70 punktą)

      Dalykas

         Ieškinys, pareikštas dėl 2004 m. balandžio 23 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (sujungtos bylos R 547/2003‑1
                  ir R 604/2003‑1), susijusio su protesto procedūra tarp

               Jabones Pardo, SA
                ir
               Quimi Romar, SL
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Quimi Romar, SL

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               Žodinis prekių ženklas YUKI 3, 5, ir 28 klasės prekėms – paraiška Nr. 1353515

               Ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Jabones Pardo, SA

               Ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               Ispaniškas žodinis prekių ženklas YUPI Nr. 246 715 3 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               Iš dalies patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               Patenkinti Bendrijos prekių ženklo pareiškėjos apeliaciją; atmesti protestą padavusio asmens reikalavimus

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  Panaikinti 2004 m. balandžio 23 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (sujungtos bylos R 547/2003‑1 ir R 604/2003‑1) tiek, kiek juo patenkinama į bylą įstojusios
                     šalies apeliacija „muilo; parfumerijos, eterinių aliejų, kosmetikos, plaukų losjonų; dantų miltelių ir pastos“, priskiriamų
                     3 klasei ir „higienos preparatų“, priskiriamų 5 klasei, numatytų Bendrijos prekių ženklo paraiškoje, atžvilgiu.

                  2.

                  VRDT padengia savo ir pusę Jabones Pardo, SA patirtų bylinėjimosi išlaidų.

                  3.

                  Quimi Romar, SL padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2011 m. balanžio 7 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Ieškinio priimtinumas - Laisvas kapitalo judėjimas - EB 56 straipsnis - EEE susitarimo 40 straipsnis - Valstybės skolos vertybiniai popieriai - Lengvatinis mokestinis režimas - Pateisinimas - Kova su sukčiavimu mokesčių srityje - Kova su mokesčių vengimu. # Byla C-20/09.

text:
      Byla C‑20/09
      Europos Komisija
      prieš
      Portugalijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Ieškinio priimtinumas – Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 straipsnis – EEE susitarimo 40 straipsnis – Valstybės skolos vertybiniai popieriai – Lengvatinis mokestinis režimas – Pateisinimas – Kova su sukčiavimu mokesčių srityje – Kova su mokesčių vengimu“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Ikiteisminė procedūra – Oficialus pranešimas – Ginčo dalyko apibrėžimas – Pagrįsta
            nuomonė – Tikslus kaltinimų formulavimas
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti
            – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje
      (EB 226 straipsnio antra pastraipa)
      3.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai
      (EB 56 straipsnis; EEE susitarimo 40 straipsnis)
      1.        Nors, vykstant ikiteisminei procedūrai dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagrįstoje nuomonėje turi būti nuosekliai ir detaliai
         išdėstytos priežastys, dėl kurių Komisija įsitikinusi, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė vieno iš įsipareigojimų pagal
         Sutartį, oficialiam pranešimui negali būti taikomi tokie griežti tikslumo reikalavimai kaip pagrįstai nuomonei, nes jame negali
         būti nieko daugiau kaip tik pirmoji glausta kaltinimų santrauka. Taigi Komisijai niekas nedraudžia pagrįstoje nuomonėje detalizuoti
         kaltinimų, kuriuos ji jau bendrai nurodė oficialiame pranešime.

      (žr. 17, 20 punktus)
      2.        Įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino
         pabaigoje. Vadinasi, ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, susijusio su laikina mokesčių tikslinimo tvarka, kuri nebegalioja
         tą dieną, kai baigiasi pagrįstoje nuomonėje nustatytas terminas, tačiau kuri tą dieną, t. y. ieškinio priimtinumui įvertinti
         tinkamą dieną, vis dar darė poveikį, nėra netekęs dalyko.

      (žr. 31, 33–34, 42 punktus)
      3.        Neįvykdo įsipareigojimų pagal EB 56 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 40 straipsnį valstybė narė, kuri
         pagal išskirtinę turto, kuris yra ne nacionalinėje teritorijoje, mokesčių tikslinimo tvarką numato lengvatinį mokestinį režimą
         tik šios valstybės išleistiems valstybės skolos vertybiniams popieriams.

      Nors kovos su sukčiavimu mokesčių srityje ir mokesčių vengimu tikslai gali pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimą,
         dar reikia, kad šis apribojimas būtų tinkamas užtikrinti šių tikslų įgyvendinimą ir neviršytų to, kas būtina jiems pasiekti.

      Tvarka, kuria minėtos valstybės narės išleistų valstybės skolos vertybinių popierių atžvilgiu numatomas skirtingas režimas,
         palyginti su kitų valstybių narių išleistais vertybiniais popieriais, neatitinka šių reikalavimų. Be to, šis skirtingas tikslinimo
         tarifas negali būti pateisinamas ekonominio pobūdžio tikslo kompensuoti atitinkamos valstybės narės mokestinių pajamų praradimą
         siekimu. Vien ekonominio pobūdžio tikslu negalima pateisinti Sutartimi garantuojamos pagrindinės laisvės apribojimo.

      (žr. 60–62, 64–65, 70 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. balandžio 7 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Ieškinio priimtinumas – Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 straipsnis – EEE susitarimo 40 straipsnis – Valstybės skolos vertybiniai popieriai – Lengvatinis mokestinis režimas – Pateisinimas – Kova su sukčiavimu mokesčių srityje – Kova su mokesčių vengimu“
      Byloje C‑20/09
      dėl 2009 m. sausio 15 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama R. Lyal ir A. Caeiros, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Inez Fernandes, C. Guerra Santos ir J. Menezes Leitão,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, A. Rosas (pranešėjas), U. Lõhmus ir P. Lindh,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. gegužės 11 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. birželio 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad pagal 2005 m. liepos 29 d. Įstatymu Nr. 39‑A/2005
         (Diàrio da República I, A serija, Nr. 145, 2005 m. liepos 29 d.) įtvirtintą mokesčių tikslinimą numačiusi lengvatinį mokestinį režimą tik Portugalijos
         valstybės išleistiems valstybės skolos vertybiniams popieriams, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 56 straipsnį
         ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         11 sk., 52 t., p. 3, toliau – EEE susitarimas) 40 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       EEE susitarimas
      2        EEE susitarimo 40 straipsnyje numatyta:

      „Pagal šio Susitarimo nuostatas Susitariančiosios Šalys tarpusavyje netaiko jokių kapitalo, priklausančio [Europos bendrijos]
         valstybėse narėse ar ELPA valstybėse gyvenantiems [reziduojantiems] asmenims, judėjimo apribojimų, taip pat nediskriminuoja
         dėl šalių pilietybės [nacionalinės priklausomybės] ar gyvenamosios vietos [rezidavimo vietos] arba dėl vietos, kurioje kapitalas
         yra investuotas. Šiam straipsniui įgyvendinti reikalingos nuostatos pateikiamos XII priede.“

      3        Minėtame XII priede „Laivas kapitalo judėjimas“ daroma nuoroda į 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvą 88/361/EEB dėl Sutarties
         67 straipsnio [panaikinto Amsterdamo sutartimi] įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk.,
         1 t., p. 10 ).

       Nacionalinė teisė
      4        Išskirtinė turto, kuris 2004 m. gruodžio 31 d. buvo ne Portugalijos teritorijoje, mokesčių tikslinimo tvarka („regime excepcional
         de regularização tributária de elementos patrimoniais que não se encontrem no território português em 31 de Dezembro de 2004“,
         toliau – RERF) buvo įtvirtinta Įstatymu Nr. 39‑A/2005.

      5        1 straipsnyje nustatyta:

      „[RERF] taikoma turtui, kuris 2004 m. gruodžio 31 d. buvo ne Portugalijos teritorijoje ir kurį sudaro indėliai, indėlių sertifikatai,
         vertybiniai popieriai ir kitos finansinės priemonės, įskaitant „gyvybės“ draudimo sutartis, susijusias su investiciniais fondais
         ir „gyvybės“ draudimo kapitalizacijos operacijomis“.

      6        Pagal RERF 2 straipsnio 1 dalį RERF gali pasinaudoti fiziniai asmenys, kuriems priklauso 1 straipsnyje numatytas turtas.

      7        RERF 2 straipsnio 2 dalyje numatyta:

      „Taikant šią tvarką mokesčių mokėtojai turi:
      a)      pateikti 5 straipsnyje numatytą patikslintą mokesčių deklaraciją;
      b)      sumokėti sumą, atitinkančią 5 % nuo 1 dalyje deklaracijoje nurodytos turto vertės.“
      8        RERF 5 straipsnyje nustatyta:

      „1. Patikslinta mokesčių deklaracija, nurodyta 2 straipsnio 2 dalies a punkte, atitinka Finansų ministro įsakymu patvirtintą
         pavyzdinę formą ir ji turi būti pateikta kartu su joje nurodyto turto nuosavybę ir patikėjimą ar registraciją patvirtinančiais
         dokumentais.

      2.      Patikslinta mokesčių deklaracija turi būti pateikta iki 2005 m. gruodžio 16 d. Portugalijos Banke (Banco de Portugal) arba kitame Portugalijoje įsteigtame banke.

      3.      2 straipsnio 2 dalies b punkte numatyta suma sumokama [šio straipsnio] 2 dalyje nurodytose įstaigose tuo pat metu, kai pateikiama
         [minėto 2 straipsnio] 2 dalies a punkte nurodyta deklaracija, arba per 10 darbo dienų nuo šios deklaracijos pateikimo dienos.

      4.      Kai deklaraciją pateikęs asmuo įvykdo mokėjimą, banko įstaiga, į kurią kreiptasi, išduoda vardinį dokumentą, patvirtinantį,
         kad deklaracija pateikta ir sumokėta atitinkama suma.

      5.      Nepažeidžiant šiuo įstatymu nustatytų ribų, patikslinta mokesčių deklaracija jokiais būdais negali būti naudojama kaip įrodymas
         ar dokumentas kokiame nors mokesčių, baudžiamajame ar pažeidimo procese, nes bankai, į kuriuos kreiptasi, turi užtikrinti
         pateiktos informacijos konfidencialumą.

      6.      Jeigu deklaracija pateikiama ir minėta suma sumokama kitame banke, o ne tiesiogiai Banco de Portugal, bankas, į kurį kreiptasi, minėtą deklaraciją bei patvirtinančio dokumento kopiją turės perduoti Banco de Portugal per 10 darbo dienų nuo deklaracijos pateikimo dienos.

      7.      6 dalyje numatytais atvejais bankas, į kurį kreiptasi, gautas sumas turės pervesti Banco de Portugal per 10 darbo dienų nuo atitinkamo mokėjimo įvykdymo.“

      9        RERF 6 straipsnyje numatyta:

      „1.      Jeigu visi arba keli turto objektai, nurodyti patikslintoje mokesčių deklaracijoje, yra Portugalijos valstybės vertybiniai
         popieriai, 2 straipsnio 2 dalies b punkte šiuos vertybinius popierius atitinkančios dalies atžvilgiu taikomas perpus mažesnis
         tarifas.

      2.      Pirmesnėje dalyje numatytas sumažintas tarifas taip pat taikomas kitiems turto objektams, jeigu iki patikslintos mokesčių
         deklaracijos pateikimo dienos jų vertė buvo perinvestuota į Portugalijos valstybės vertybinius popierius.

      3.      Kai perinvestuojama tik dalis, sumažintas tarifas taikomas tik perinvestuotos vertės daliai.
      4.      Portugalijos valstybės vertybiniai popieriai, kuriems taikoma šiame straipsnyje numatyta tvarka, turi išlikti deklaruojančio
         asmens nuosavybe ne mažiau kaip trejus metus nuo patikslintos mokesčių deklaracijos pateikimo dienos, nesvarbu, kada jie buvo
         įsigyti.

      5.      Nesilaikius pirmesnėje dalyje numatyto minimalaus išlaikymo laikotarpio, turi būti sumokėtas skirtumas, palyginti su suma,
         kuri būtų gauta pritaikius 2 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytą mokesčio tarifą, kartu su atitinkamomis kompensacinėmis
         palūkanomis, padidintomis 5 %“.

       Ikiteisminė procedūra
      10      Gavusi skundą, 2005 m. gruodžio 19 d. Komisija nusiuntė Portugalijos Respublikai oficialų pranešimą, kuriame tvirtino, kad
         ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 56 straipsnį ir EEE susitarimo 40 straipsnį, nes pagal RERF taikė palankesnį
         tarifą tikslinant turto, kurį sudarė Portugalijos valstybės vertybiniai popieriai arba turtas, perinvestuotas į Portugalijos
         vertybinius popierius ne vėliau kaip patikslintos mokesčių deklaracijos pateikimo dieną, mokesčius (toliau – ginčijama tvarka).

      11      2006 m. vasario 27 d. laišku Portugalijos vyriausybė iškėlė preliminarų klausimą dėl RERF galiojimo pabaigos. Anot šios valstybės
         narės, kadangi RERF nustojo galioti ir jos, vadinasi, ir ginčijamos tvarkos galiojimas nebuvo atnaujintas, reikia pripažinti,
         kad oficialus pranešimas neteko savo dalyko, nes nebėra teisės aktų, kurie sudarė tariamą įsipareigojimų neįvykdymą. Dėl esmės
         minėta valstybė narė teigė, kad negalima įrodyti jokio neatitikimo Sąjungos teisei ir kad bet kuriuo atveju ginčijama tvarka
         pateisinama Sąjungos teisėje pripažįstamais bendrojo intereso pagrindais, visų pirma siekiu kovoti su sukčiavimu mokesčių
         srityje ir mokesčių vengimu.

      12      Kadangi Komisijos netenkino toks atsakymas, 2007 m. gegužės 11 d. ji išsiuntė Portugalijos Respublikai pagrįstą nuomonę, kurioje
         ginčijo preliminaraus klausimo dėl RERF galiojimo pabaigos svarbą ir kaltino šią valstybę narę tuo, kad lengvatinį mokestinį
         režimą ji taikė tik savo išleistiems valstybės skolos vertybiniams popieriams. Komisija paragino Portugalijos Respubliką per
         du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonei jai įvykdyti.

      13      Kadangi Portugalijos Respublika į šią nuomonę atsakė laikydamasi ankstesnės pozicijos, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
      14      Portugalijos Respublika mano, kad Komisijos pareikštas ieškinys nepriimtinas dėl dviejų priežasčių. Pirma, šio sprendimo atitinkamai
         10 ir 12 punktuose minėti oficialus pranešimas ir pagrįsta nuomonė nesutampa. Antra, RERF, vadinasi, ir  ginčijama tvarka
         nustojo galioti, todėl minėtas ieškinys neteko dalyko.

       Dėl nepriimtinumo pagrindo, susijusio su tuo, kad oficialus pranešimas ir pagrįsta nuomonė nesutampa
      –       Šalių argumentai
      15      Anot Portugalijos Respublikos, tik 2007 m. gegužės 11d. siųstoje pagrįstoje nuomonėje, t. y. nustojus galioti ginčijamai tvarkai
         2005 m., Komisija paaiškino, jog nurodytą įsipareigojimų neįvykdymą sudaro tai, kad lengvatinis Portugalijos valstybės vertybinių
         popierių režimas lyginamas ne su kito turto, kaip buvo nurodyta 2005 m. gruodžio 19 d. išsiųstame oficialiame pranešime, o
         tik su kitų valstybių narių ir kitų EEE susitarimo šalimis esančių valstybių valstybės skolos vertybinių popierių režimu.
         Todėl įsipareigojimų neįvykdymo dalykas, koks apibrėžtas minėtoje pagrįstoje nuomonėje, nesutampa su apibūdintuoju minėtame
         oficialiame pranešime.

      16      Savo ruožtu Komisija mano, kad tarp minėtų oficialaus pranešimo ir pagrįstos nuomonės nėra jokio nesutapimo, kiek tai susiję
         su nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo dalyku. Būtent atsakydama į Portugalijos Respublikos atsikirtimuose į šį oficialų pranešimą
         pateiktus argumentus minėtoje pagrįstoje nuomonėje Komisija patikslino savo kaltinimą visiškai nepakeisdama minėtame oficialiame
         pranešime pateiktų kaltinimų. Šioje byloje nagrinėjamo kaltinimo turinys neabejotinai jau buvo įtrauktas į minėtą oficialų
         pranešimą.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      17      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad ikiteismine procedūra siekiama suteikti atitinkamai valstybei narei galimybę,
         pirma, įvykdyti iš Sąjungos teisės kylančius įsipareigojimus ir, antra, veiksmingai pateikti savo gynybos pagrindus atsakant
         į Komisijos pateiktus kaltinimus (žr., be kita ko, 2001 m. gegužės 10 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑152/98, Rink. p. I‑3463, 23 punktą; 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑476/98, Rink. p. I‑9855, 46 punktą ir 2008 m. balandžio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑337/05, Rink. p. I‑2173, 19 punktą).

      18      Šios procedūros teisėtumas yra esminė garantija, kurios reikalaujama ESV sutartimi, ne tik siekiant apsaugoti atitinkamos
         valstybės narės teises, bet ir užtikrinti, kad galima teisminė procedūra vyktų dėl aiškiai apibrėžto ginčo (žr., be kita ko,
         minėto 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 46 punktą ir 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑442/06, Rink. p. I‑2413, 22 punktą).

      19      Iš šio siekio išplaukia, kad oficialaus pranešimo tikslas, viena vertus, yra apibrėžti ginčo dalyką ir valstybei narei, kuri
         paraginta pateikti savo pastabas, nurodyti argumentus, kurie būtini jos gynybai parengti, ir, kita vertus, leisti valstybei
         narei pašalinti pažeidimus prieš kreipiantis į Teisingumo Teismą (žr., be kita ko, minėtų 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo
         Komisija prieš Vokietiją 47 punktą ir 2008 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 22 punktą).

      20      Taip pat reikia priminti, kad nors pagrįstoje nuomonėje turi būti nuosekliai ir detaliai išdėstytos priežastys, dėl kurių
         Komisija įsitikinusi, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė vieno iš įsipareigojimų pagal Sutartį, oficialiam pranešimui negali
         būti taikomi tokie griežti tikslumo reikalavimai kaip pagrįstai nuomonei, nes jame negali būti nieko daugiau kaip tik pirmoji
         glausta kaltinimų santrauka. Taigi Komisijai niekas nedraudžia pagrįstoje nuomonėje detalizuoti kaltinimų, kuriuos ji jau
         bendrai nurodė oficialiame pranešime (žr. be kita ko, 1984 m. sausio 31 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją, 74/82, Rink. p. 317, 20 punktą; 1985 m. kovo 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 274/83, Rink. p. 1077, 21 punktą ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑358/01, Rink. p. I‑13145, 29 punktą).

      21      Šiuo atveju oficialiu pranešimu Portugalijos Respublika buvo informuota apie pateiktų kaltinimų pobūdį ir jai suteikta galimybė
         pateikti savo gynybos argumentus. Oficialiame pranešime Komisija iš tiesų Portugalijos valstybės skolos vertybinių popierių
         lengvatinį tarifą lygino su visam kitam RERF nurodytam turtui taikomu, o pagrįstoje nuomonėje minėtus vertybinius popierius
         lygino tik su kitų valstybių narių ir EEE susitarimo šalimis esančių valstybių išleistais valstybės skolos vertybiniais popieriais.
         Vis dėlto, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 21 punkte, minėtas turtas yra bendresnė kategorija nei valstybių
         išleisti valstybės skolos vertybiniai popieriai ir ji neišvengiamai apima antrąją.

      22      Taigi pagrįstoje nuomonėje Komisija tik patikslino oficialiame pranešime nurodytus kaltinimus. Taip darydama ji susiaurino
         ginčo dalyką iki skirtingo Portugalijos valstybės skolos vertybinių popierių ir kitų valstybių narių ir EEE susitarimo šalimis
         esančių valstybių išleistų valstybės skolos vertybinių popierių vertinimo ir minėto dalyko neišplėtė (šiuo klausimu žr. 1999 m.
         lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 25 punktą ir pagal analogiją 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑221/04, Rink. p. I‑4515, 33 punktą).

      23      Todėl reikia atmesti Portugalijos Respublikos iškeltą nepriimtinumo pagrindą, susijusį su tuo, kad oficialus pranešimas ir
         pagrįsta nuomonė nesutampa.

       Dėl nepriimtinumo pagrindo, susijusio su ieškinio dalyko nebuvimu
      –       Šalių argumentai
      24      Portugalijos Respublika tvirtina, kad ieškinys nepriimtinas, nes nėra jo dalyko. RERF buvo taikoma labai ribotai laiko atžvilgiu,
         nes toks apribojimas yra esminis, atsižvelgiant į jame nurodytą tikslą skatinti mokesčių mokėtojus spontaniškai patikslinti
         savo mokestinę padėtį.

      25      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį nepriimtinas, kai pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje
         nebėra įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę nesilaikymo. Būtent taip yra šiuo atveju, nes galimybė taikyti ginčijamą tvarką
         išnyko 2005 m. pabaigoje. Iš tikrųjų minėta tvarka buvo galima pasinaudoti tik sumokėjus dėl mokesčių tikslinimo mokėtiną
         sumą, o tai pagal RERF 5 straipsnio 2 ir 3 dalis turėjo būti padaryta per dešimt darbo dienų nuo patikslintos mokesčių deklaracijos
         pateikimo ne vėliau kaip iki 2005 m. gruodžio 16 d.

      26      Šiuo atveju nėra jokios tęstinės situacijos. Iš tikrųjų visos didesnės ar mažesnės sumos sumokėjimas yra spontaniškas veiksmas.
         Negalėjusių palankesniu mokestiniu režimu pasinaudoti asmenų patiriamas finansinis nepalankumas baigėsi tuo momentu, kai buvo
         sumokama suma, gauta pritaikius RERF nustatytą tarifą. Būtent šis momentas yra teisiškai svarbus tikrinant, ar bet koks tariamo
         įsipareigojimo neįvykdymo poveikis baigėsi prieš pasibaigiant pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui.

      27      Grįsdama savo požiūrį Portugalijos Respublika remiasi būtent 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C‑508/03, Rink. p. I‑3969) 73 punktu, pagal kurį ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kuris nebeegzistavo pagrįstoje nuomonėje
         nustatyto termino pasibaigimo dieną, yra nepriimtinas dėl ieškinio dalyko nebuvimo.

      28      Komisija mano priešingai, t. y. kad šis ieškinys priimtinas.

      29      Ji teigia, kad Portugalijos Respublika savanoriškai nenutraukė nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo tam, kad atkurtų teisėtumą.
         RERF nebegalioja, nes ši tvarka nuo pat pradžių ir dėl savo pobūdžio buvo laikina. Procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo
         gali būti tęsiama siekiant nustatyti, ar valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, net jeigu aptariamos situacijos nebėra, ir
         jei išlieka suinteresuotumas tęsti šią procedūrą. Anot Komisijos, šis suinteresuotumas gali išlikti ypač tada, kai laikinos
         priemonės poveikis yra tęstinis. Negalėję palankesniu mokestiniu režimu pasinaudoti asmenys yra nepalankesnėje finansinėje
         padėtyje palyginti su tais, kurie tokią galimybę turėjo. Poveikis yra tęstinis dėl to, kad jis išlieka, net jei ir nesikartoja.

      30      Per teismo posėdį Komisija pridūrė, kad tęstinis ginčijamos tvarkos poveikis yra įrodomas papildoma aplinkybe, t. y. asmenų,
         kuriems priklauso Portugalijos valstybės išleisti valstybės skolos vertybiniai popieriai ir kurie nori pasinaudoti jiems RERF
         suteikiamu palankesniu tikslinimo tarifu, pareiga išlaikyti šiuos vertybinius popierius savo nuosavybėje ne trumpiau nei trejus
         metus nuo jų patikslintos mokesčių deklaracijos pateikimo, kaip tai numatyta RERF 6 straipsnio 4 dalyje.

      –        Teisingumo Teismo vertinimas
      31      Visų pirma reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimų neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant
         į padėtį valstybėje narėje pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (žr., be kita ko, 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją, C‑525/03, Rink. p. I‑9405, 14 punktą ir 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑456/05, Rink. p. I‑10517, 15 punktą).

      32      Šiuo atveju Portugalijos Respublikai nustatytas pagrįstos nuomonės įvykdymo terminas baigėsi 2007 m. liepos mėn.

      33      Todėl reikia patikrinti, ar šią datą ginčijama tvarka vis dar darė poveikį (šiuo klausimu žr. minėto 2005 m. spalio 27 d.
         Sprendimo Komisija prieš Italiją 16 punktą; minėto 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją 25 punktą ir minėto 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 16 punktą).

      34      Šiuo atžvilgiu iš RERF matyti, kad ja pasinaudoti buvo galima tik sumokėjus dėl mokesčių tikslinimo mokėtiną sumą, ir tai
         turėjo būti padaryta per dešimt darbo dienų nuo patikslintos mokesčių deklaracijos pateikimo. Pagal RERF 5 straipsnio 2 dalį
         ji turėjo būti pateikta ne vėliau kaip 2005 m. gruodžio 16 d.

      35      Be to, reikia pažymėti, kad Portugalijos valstybės išleisti valstybės skolos vertybiniai popieriai, priklausantys mokesčių
         mokėtojams, norintiems pasinaudoti lengvatiniu mokesčių režimu, vadovaujantis RERF 6 straipsnio 4 ir 5 dalimis, turėjo išlikti
         šių mokesčių mokėtojų nuosavybe ne trumpiau nei trejus metus nuo patikslintos mokesčių deklaracijos pateikimo, nesvarbu, kada
         jie buvo įsigyti, antraip minėti mokesčių mokėtojai turėjo mokėti sumos, gautos pritaikius bendrąjį tikslinimo tarifą, ir
         sumos, kurią jie sumokėjo pritaikius lengvatinį tarifą, skirtumą kartu su atitinkamomis kompensacinėmis palūkanomis, padidintomis
         5 %.

      36      Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 49 punkte, visiškai pasinaudoti lengvatiniu režimu buvo galima tik pasibaigus
         trejų metų laikotarpiui, skaičiuojamam nuo patikslintos mokesčių deklaracijos pateikimo dienos, t. y. anksčiausiai nuo 2008 m.
         liepos mėn. pabaigos ir vėliausiai iki 2008 m. gruodžio 16 dienos.

      37      Reikia pridurti, kad RERF 6 straipsnio 5 dalimi buvo suteikta šiai valstybei narei galimybė pasibaigus RERF taikymo terminui
         taikyti bendrąjį 5 % tarifą kartu su kompensacinėmis palūkanomis mokesčių mokėtojams, perleidusiems Portugalijos valstybės
         išleistus valstybės skolos popierius, kurių išlaikymas pateisino specialaus 2,5 % tarifo taikymą trejus metus, numatytus RERF
         6 straipsnio 4  dalyje. Taigi Portugalijos Respublika iki 2008 m. gruodžio 16 d. turėjo galimybę taikyti skirtingą režimą
         Portugalijos valstybės išleistus valstybės skolos vertybinius popierius perleidusiems mokesčių mokėtojams, palyginti su tokius
         vertybinius popierius išlaikiusiaisiais. Todėl reikia konstatuoti, kad tokia galimybė buvo taikoma ir toliau tuo metu, kai
         baigėsi pagrįstai nuomonei įvykdyti nustatytas terminas.

      38      Iš to išplaukia, kad ginčijama tvarka vis dar darė poveikį pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje.

      39      Per teismo posėdį Portugalijos Respublika iš esmės teigė, jog Komisija jos nekaltina, kad ji nustatė pareigą trejus metus
         išlaikyti Portugalijos valstybės išleistus valstybės skolos vertybinius popierius, dėl kurios buvo taikomas lengvatinis tikslinimo
         tarifas, o tik prašo lengvatinį režimą taikyti ir asmenims, kuriems priklauso kitų valstybių narių arba kitų EEE susitarimo
         šalimis esančių valstybių išleisti vertybiniai popieriai. Anot valstybės narės atsakovės, aptariama pareiga atitinkamiems
         mokesčių mokėtojams yra ne lengvata, o našta.

      40      Vis dėl to reikia pažymėti, kad šie Portugalijos Respublikos argumentai nėra tinkami siekiant nustatyti, ar pagrįstos nuomonės
         nustatyto termino pabaigoje ginčijama tvarka darė kokį nors poveikį.

      41      Be to, reikia priminti, kad Komisijos užduotis – savo iniciatyva ir dėl bendrojo intereso prižiūrėti, kaip valstybės narės
         taiko Sąjungos teisę, ir siekti galimo įsipareigojimų pagal šią teisę neįvykdymo pripažinimo, kad tas įsipareigojimų nevykdymas
         būtų nutrauktas (žr. 2001 m. vasario 1 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑333/99, Rink. p. I‑1025, 23 punktą ir 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑394/02, Rink. p. I‑4713, 15 punktą). Šiuo atveju Komisija teisingai tik prašo Teisingumo Teismo pripažinti nurodytą įsipareigojimų
         neįvykdymą ir ragina Portugalijos Respubliką jį nutraukti, nereikalaudama, priešingai nei teigia ši valstybė narė, elgtis
         būtent taip, kad atkurtų tariamai pažeistą vienodą vertinimą.

      42      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir nesant reikalo Teisingumo Teismui pateikti nuomonės dėl Komisijos argumento, kad finansinis
         nepalankumas, kurį patiria lengvatiniu mokestiniu režimu negalintys pasinaudoti asmenys, palyginti su tokią galimybę turėjusiaisiais,
         savaime yra tęstinis ginčijamos tvarkos poveikis, reikia konstatuoti, kad ši tvarka vis dar darė poveikį ieškinio priimtinumui
         įvertinti tinkamą dieną, vadinasi, reikia atmesti nepriimtinumo pagrindą, susijusį su jo dalyko nebuvimu.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      43      Komisija kaltina Portugalijos Respubliką, kad ši pažeidė EB 56 straipsnį ir EEE susitarimo 40straipsnį, nes pagal RERF Portugalijos
         valstybės išleistų valstybės skolos vertybinių popierių atžvilgiu taikė lengvatinį mokestinį režimą.

      44      Komisija pažymi, kad taikant RERF 2 ir 6 straipsnius patikslintoje mokesčių deklaracijoje nurodyto turto vertei taikomas 5 %
         tarifas buvo sumažintas iki 2,5 % turtui, kurį sudaro Portugalijos valstybės vertybiniai popieriai, arba kitam turtui, jeigu
         jo vertė buvo perinvestuota į tokius vertybinius popierius iki minėtos deklaracijos pateikimo dienos.

      45      Nors Komisija neginčija to, kad valstybių išleistiems valstybės skolos vertybiniams popieriams gali būti taikomas lengvatinis
         tarifas, ji mano, kad mažesnis apmokestinimo tarifas, taikomas tik patikslintam turtui, kurį sudaro Portugalijos valstybės
         vertybiniai popieriai, yra EB 56 straipsniu draudžiamas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas tiek, kiek galėję RERF pasinaudoti
         mokesčių mokėtojai buvo atgrasyti laikyti savo patikslintą turtą kita forma nei Portugalijos valstybės vertybiniai popieriai.
         Nacionalinė mokesčių nuostata, galinti mokesčių mokėtojus atgrasyti investuoti kitose valstybėse narėse, yra laisvo kapitalo
         apribojimas EB 56 straipsnyje vartojama prasme, kaip tai numatyta 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendime X ir Y (C‑436/00, Rink. p. I‑10829, 70 punktas). Anot Komisijos, toks apribojimas negali būti pateisinamas remiantis EB 58 straipsnio
         1 dalimi.

      46      Grįsdama savo požiūrį Komisija remiasi 2000 m. birželio 6 d. Sprendimu Verkooijen (C‑35/98, Rink. p. I‑4071, 43 ir 44 punktai). Nėra objektyvaus pateisinimo taikyti du skirtingus tikslinimo tarifus, nes visų
         atitinkamų mokesčių mokėtojų padėtis yra tapati: jie siekia patikslinti savo mokestinę padėtį.

      47      Savo dublike Komisija priduria, kad 2003 m. birželio 3 d. Tarybos direktyva 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų,
         apmokestinimo (OL L 157, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 369) negalima pateisinti Portugalijos
         valstybės išleistų vertybinių popierių atžvilgiu taikomo lengvatinio režimo.

      48      Portugalijos Respublika mano, kad ginčijama tvarka pateisinama ja siekiamu bendrojo intereso tikslu kovoti su mokesčių vengimu
         ir sukčiavimu mokesčių srityje. Šiuo atžvilgiu ji remiasi EB 58 straipsnio 1 dalies b punktu, kartu patikslindama, kad ginčijama
         tvarka atitinka ir šio straipsnio 3 dalies reikalavimus, taip pat − privalomųjų bendrojo intereso pagrindų sąvoka, šiuo klausimu
         darydama nuorodą į 2004 m. liepos 15 d. Sprendimą Lenz (C‑315/02, Rink. p. I‑7063, 27 punktas).

      49      Portugalijos Respublika primena, kad RERF buvo įtvirtinta siekiant patikslinti Portugalijoje neapmokestinamo turto mokesčius.
         Tokiomis aplinkybėmis mokama suma, gaunama pritaikius 2,5 % arba 5 %  tarifą, iš tikrųjų sudarė atitinkamų asmenų mokesčių
         padėties „tikslinimo išlaidas“. Šis mokama suma įgijo kompensacijos formą ir ši kompensacija leido panaikinti už deklaruotą
         turtą tenkančias mokestines prievoles Portugalijos valstybės atžvilgiu.

      50      Ši kompensacinė funkcija pateisina, kad sumažintos tikslinimo išlaidos būtų numatytos tik Portugalijos valstybės vertybinių
         popierių atžvilgiu, nes, taikant RERF, buvo atsižvelgiama būtent į šios valstybės narės mokestines pajamas dėl panaikintų
         mokestinių prievolių atitinkamo turto atžvilgiu. Taigi Portugalijos valstybė netiesiogiai disponavo jai priklausančiomis mokestinėmis
         pajamomis.

      51      Be to, tarifo sumažinimo perspektyva galėjo skatinti platesnį pasinaudojimą RERF, o tai leidžia veiksmingiau kovoti su sukčiavimu
         mokesčių srityje ir mokesčių vengimu.

      52      Todėl ginčijama tvarka suderinama su Sąjungos teise ir proporcinga siekiamam tikslui, nes ji taikoma tik tiksliai apibrėžtai
         vertybinių popierių kategorijai ir jokiu būdu nesukėlė rinkų segmentacijos.

      53      Portugalijos Respublika taip pat remiasi Direktyva 2003/48. Kadangi šia direktyva leidžiama diferencijuoti valdžios institucijos
         išleistus apyvartinius skolos vertybinius popierius, rengiant RERF taip pat buvo laikoma teisėta suteikti lengvatinį režimą
         Portugalijos valstybės išleistiems vertybiniams popieriams.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      –       Dėl laisvo kapitalo apribojimo buvimo
      54      Reikia priminti, kad valstybės narės nustatytos priemonės, galinčios atgrasyti jos rezidentus imti paskolas arba investuoti
         kitose valstybėse narėse, yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimai EB 56 straipsnyje vartojama prasme (šiuo klausimu žr. 1995 m.
         lapkričio 14 d. Sprendimo Svensson ir Gustavsson, C‑484/93, Rink. p. I‑3955, 10 punktą; 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo Trummer ir Mayer, C‑222/97, Rink. p. I‑1661, 26 punktą ir 1999 m. spalio 14 d. Sprendimo Sandoz, C‑439/97, Rink. p. I‑7041, 19 punktą).

      55      Šioje byloje neginčijama, kad mokesčių mokėtojai, kuriems priklausė  Portugalijos valstybės išleisti valstybės skolos vertybiniai
         popieriai, galėjo pasinaudoti RERF 6 straipsnio 1 dalyje numatytu lengvatiniu mokestiniu režimu, o mokesčių mokėtojai, kuriems
         priklausė kitų valstybių narių išleisti valstybės skolos vertybiniai popieriai, to padaryti negalėjo. Iš tikrųjų, kai pastarieji
         turėjo sumokėti sumą, gautą pritaikius 5 % tarifą nuo jų patikslintoje mokesčių deklaracijoje nurodyto turto vertės, į Portugalijos
         valstybės išleistus valstybės skolos vertybinius popierius investavusiems mokesčių mokėtojams buvo taikomas sumažintas 2,5 %
         tarifas už šiuos vertybinius popierius atitinkančią dalį. Be to, pagal RERF 6 straipsnio 2 dalį šis sumažintas tarifas buvo
         taikomas ir kitam deklaruotam turtui, jeigu patikslintos mokesčių deklaracijos pateikimo momentu jo vertė buvo perinvestuota
         į Portugalijos valstybės vertybinius popierius.

      56      Taigi ginčijama tvarka buvo numatytas skirtingas režimas pagal tai, ar mokesčių mokėtojams priklausė Portugalijos valstybės,
         ar kitų valstybių narių išleisti valstybės skolos vertybiniai popieriai, ir šis režimas buvo nepalankus antrajai mokesčių
         mokėtojų kategorijai. Todėl toks skirtingas režimas gali atgrasyti mokesčių mokėtojus investuoti į kitų valstybių narių išleistus
         valstybės skolos vertybinius popierius arba juos turėti kaip savo nuosavybę.

      57      Iš to darytina išvada, kad ginčijama tvarka sudaro laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, kuris iš principo draudžiamas EB 56
         straipsnio 1 dalimi.

      –       Dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimo pateisinimo
      58      Reikia išnagrinėti, ar taip konstatuotas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas gali būti objektyviai pateisinimas Sąjungos
         teisėje pripažintais teisėtais interesais.

      59      Kaip Teisingumo Teismas ne kartą pripažino, laisvas kapitalo judėjimas gali būti ribojamas nacionalinės teisės aktais, tik
         jeigu jie pateisinami vienu iš EB 58 straipsnyje išvardytų pagrindų arba privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais Teisingumo
         Teismo praktikoje vartojama prasme (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 4 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑367/98, Rink. p. I‑4731, 49 punktą ir 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑274/06, 35 punktą).

      60      Neginčijama, kad kovos su sukčiavimu mokesčių srityje ir mokesčių vengimu tikslai, kuriais remiasi Portugalijos Respublika,
         gali pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimą (šiuo klausimu, kalbant apie kovą su mokesčių vengimu, žr. 2000 m. rugsėjo
         26 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 39 punktą ir, kalbant apie sukčiavimą mokesčių srityje, žr. 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją, C‑540/07, Rink. p. I‑10983, 55 punktą).

      61      Dar vis dėlto reikia, kad laisvo kapitalo apribojimas būtų tinkamas užtikrinti šių tikslų įgyvendinimą ir neviršytų to, kas
         būtina jiems pasiekti (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėto 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją 57 punktą).

      62      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad netgi darant prielaidą, jog RERF įgyvendinamas mokesčių tikslinimas apskritai galėjo
         padėti pasiekti kovos su sukčiavimu mokesčių srityje ir mokesčių vengimu tikslus, neatrodo, kad ginčijama tvarka, kuria Portugalijos
         valstybės išleistų valstybės skolos vertybinių popierių atžvilgiu numatomas skirtingas režimas, palyginti su kitų valstybių
         narių išleistais vertybiniais popieriais, laikomasi šių reikalavimų.

      63      Reikia priminti, kad pagal šią tvarką, tikslinant minėtus mokesčius buvo numatyta taikyti skirtingus tikslinimo tarifus pagal
         tai, ar deklaruotas turtas buvo Portugalijos valstybės, ar kitų valstybių narių išleisti valstybės skolos vertybiniai popieriai,
         nors kitos patikslinti savo mokestinę padėtį norintiems mokesčių mokėtojams taikytinos RERF normos buvo taikomos neatsižvelgiant
         į turto kilmės valstybę.

      64      Kalbant apie Portugalijos Respublikos argumentą, kad šis skirtingas tikslinimo tarifas pateisinamas tuo, kad mokama suma,
         gauta pritaikius tokį tarifą, sudaro kompensaciją, kuri iš esmės gali būti didesnė už patikslintas investicijas, susijusias
         su kitų valstybių narių išleistais vertybiniais popieriais, reikia pastebėti, jog tokiu teiginiu, kaip pažymėjo generalinis
         advokatas savo išvados 89 punkte, iš tikrųjų siekiama pateisinti laisvą kapitalo judėjimą ribojančią priemonę ekonominio pobūdžio
         tikslo, t. y. tikslo kompensuoti atitinkamos valstybės narės mokestinių pajamų praradimą, siekimu.

      65      Šiuo klausimu pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vien ekonominio pobūdžio tikslu negalima pateisinti
         Sutartimi garantuojamos pagrindinės laisvės apribojimo (šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo Decker, C‑120/95, Rink. p. I‑1831, 39 punktą; minėto Sprendimo Verkooijen 48 punktą ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑171/08, Rink. p. I‑0000, 71 punktą).

      66      Kalbant apie Portugalijos Respublikos argumentą, kad Direktyva 2003/48 leidžiama pateisinti skirtingą valdžios institucijos
         išleistų apyvartinių skolos vertybinių popierių ir Portugalijos valstybės išleistų vertybinių popierių režimą, reikia konstatuoti,
         jog netgi darant prielaidą, kad minėta direktyva leidžiama nustatyti tokį skirtingą režimą, tai neleidžia pateisinti skirtingo
         to paties pobūdžio vertybinių popierių, t. y. šioje byloje Portugalijos valstybės ir kitų valstybių narių išleistų valstybės
         skolos vertybinių popierių, apmokestinimo.

      67      Iš to išplaukia, kad iš ginčijamos tvarkos išplaukiančio laisvo kapitalo judėjimo apribojimo negalima pateisinti Portugalijos
         Respublikos nurodytais pagrindais.

      68      Kadangi EEE susitarimo 40 straipsnio nuostatos turi tą pačią teisinę apimtį kaip ir iš esmės tapačios EB 56 straipsnio nuostatos
         (žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑521/07, Rink. p. I‑4873, 33 punktą ir 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑562/07, Rink. p. I‑9553, 67 punktą), visi pirma išdėstyti argumentai tokiomis, kaip antai šioje byloje, aplinkybėmis taikytini
         mutatis mutandis ir minėtam 40 straipsniui.

      69      Taigi Komisijos pareikštas ieškinys turi būti laikomas pagrįstu.

      70      Todėl reikia konstatuoti, kad pagal Įstatymu Nr. 39-A/2005 įvirtintą RERF numačiusi lengvatinį mokestinį režimą tik Portugalijos
         valstybės išleistiems valstybės skolos vertybiniams popieriams, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 56 straipsnį
         ir EEE susitarimo 40 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      71      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Portugalijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Pagal 2005 m. liepos 29 d. Įstatymu Nr. 39-A/2005 įvirtintą išskirtinę turto, kuris 2004 m. gruodžio 31 d. buvo ne Portugalijos
            teritorijoje, mokesčių tikslinimo tvarką (regime excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais que não seencontrem no território português em 31
               de Dezembro de 2004) numačiusi lengvatinį mokestinį režimą tik Portugalijos valstybės išleistiems valstybės skolos vertybiniams popieriams, Portugalijos
            Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 56 straipsnį ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 40 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


1984 m. vasario 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Rewe-Zentral AG prieš Direktor der Landwirtschaftskammer Rheinland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Köln - Vokietija. # Byla 37/83.


2002 m. gegužės 2 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Aplinka - Direktyvos 75/442/EEB, 91/156/EEB, 91/689/EEB ir 94/62/EB. # Byla C-292/99.


1987 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS) prieš Domenica Stefanutti. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour du travail de Mons - Belgija. # Socialinė apsauga. # Byla 197/85.