title: 2008 m. liepos 8 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Yves Franchet ir Daniel Byk prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Deliktinė atsakomybė - Viešoji tarnyba - OLAF tyrimai - Eurostato byla - Informacijos, susijusios su faktinėmis aplinkybėmis, už kurias galimas baudžiamasis persekiojimas, perdavimas nacionalinėms teisminėms institucijoms - Nepranešimas iš anksto atitinkamiems pareigūnams ir OLAF priežiūros komitetui - Informacijos nutekėjimas į spaudą - OLAF ir Komisijos atskleista informacija - Nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimas - Neturtinė žala - Priežastinis ryšys. # Byla T-48/05.

text:
      Byla T‑48/05
      Yves Franchet ir Daniel Byk
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Deliktinė atsakomybė – Viešoji tarnyba – OLAF tyrimai – Eurostato byla – Informacijos, susijusios su faktinėmis aplinkybėmis, už kurias galimas baudžiamasis persekiojimas, perdavimas nacionalinėms
         teisminėms institucijoms – Nepranešimas iš anksto atitinkamiems pareigūnams ir OLAF priežiūros komitetui – Informacijos nutekėjimas į spaudą – OLAF ir Komisijos atskleista informacija – Nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimas – Neturtinė žala – Priežastinis ryšys“

      Sprendimo santrauka
      1.      Procesas – Proceso organizavimo priemonės – Prašymas grąžinti institucijos vidaus dokumentų bylą
      (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnis)
      2.      Pareigūnai – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Dalykas – Prašymas atlyginti žalą, kuri kilo dėl Europos kovos su sukčiavimu
            tarnybos (OLAF) atliekamo tyrimo
      (EB 235 ir EB 236 straipsniai)
      3.      Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) – Reglamentas Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų
            tyrimų – Bendrijos institucijų atliekamų vidaus tyrimų tvarka
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 ir 3 dalys; Komisijos sprendimo 1999/396 4 straipsnis)
      4.      Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios privatiems asmenims teises, pažeidimas
            – Pareigos informuoti suinteresuotąjį asmenį pagal Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) įvykdytą tyrimą pažeidimas
            – Pareigos iš anksto informuoti Priežiūros komitetą pažeidimas
      (EB 288 straipsnio antroji pastraipa; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 ir 3 dalys; Komisijos
            sprendimo 1999/396 4 straipsnis; OLAF priežiūros komiteto vidaus reglamento 2 straipsnis)
      5.      Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) – Reglamentas Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų
            tyrimų – Atliekant tyrimą surinktos informacijos perdavimas nacionalinėms valdžios institucijoms
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 4 straipsnio 5 dalis ir 10 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      6.      Pareigūnai – Ieškinys – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Pagrindai – Ieškinys dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF)
            tyrimu padarytos žalos atlyginimo
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalis)
      7.      Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas – Žala – Priežastinis ryšys – Ieškovui tenkanti įrodinėjimo pareiga – Ribos

      (EB 288 straipsnio antroji pastraipa)
      8.      Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios privatiems asmenims teises, pažeidimas
            – Administracijos pranešimas spaudai, galintis sudaryti visuomenei įspūdį, kad pareigūnas dalyvavo padarant pažeidimus, nors
            jo kaltė dar nebuvo įrodyta
      (EB 288 straipsnio antroji pastraipa; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 8 straipsnio 2 dalis)
      9.      Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) – Reglamentas Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų
            tyrimų – Teisė į gynybą – Taikymo sritis – Teisė susipažinti su tyrimo medžiaga – Teisės susipažinti su informacija, išskyrus
            galutinės ataskaitos paskelbimą, nebuvimas
      (Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 1073/1999; Komisijos
            sprendimo 1999/396 4 straipsnis)
      10.    Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) – Reglamentas Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų
            tyrimų – Proceso trukmė
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 6 straipsnio 5 dalis ir 11 straipsnio 7 dalis)
      11.    Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) – Reglamentas Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų
            tyrimų – Tyrimo konfidencialumas
      (Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 1073/1999 12 straipsnis)
      12.    Pareigūnai – Drausminės priemonės – Drausminė procedūra – Tuo pat metu ir dėl tų pačių faktų vykdomi drausminė procedūra ir
            baudžiamasis procesas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktoji pastraipa; IX priedo 7 straipsnio antroji pastraipa)
      1.      Pagal bendrąją taisyklę institucija turi teisę prašyti grąžinti Bendrijos teismui pateiktą vidaus dokumentą, jei juo besiremiantis
         asmuo jį gavo neteisėtais būdais. Vidaus dokumentas yra konfidencialus, nebent jį parengusi institucija sutiko jį išplatinti.
         Tačiau kai kuriais atvejais ieškovas neprivalo įrodyti teisėtai gavęs jo teiginiams patvirtinti naudojamą konfidencialų dokumentą
         ir todėl, kad būtų suderinti saugomi interesai, reikia įvertinti, ar konkrečios aplinkybės, kaip antai lemiama dokumento pateikimo
         reikšmė, siekiant užtikrinti skundžiamo teisės akto priėmimo procedūros teisėtumo kontrolę arba nustatyti piktnaudžiavimą
         įgaliojimais, pateisina dokumento negrąžinimą.

      (žr. 77, 79 punktus)
      2.      Išvados, susijusios su pareigūnų turtinės ir neturtinės žalos atlyginimu, patirtos atsižvelgiant į, pirma, tai, kaip Europos
         kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) atliko ir užbaigė tyrimą, kuriame jie buvo viešai įvardyti bei pripažinti atsakingais už
         tam tikrus pažeidimus gerokai anksčiau, nei nacionalinė teisminė institucija priėmė galutinį sprendimą, ir, antra, kaip šio
         tyrimo metu elgėsi Komisija, negali būti atmestos kaip per ankstyvos remiantis tuo, kad pareigūnai tokį prašymą galėtų pateikti
         tik po galimų galutinių nacionalinių teisminių institucijų sprendimų. Galimi nacionalinių teisminių procedūrų rezultatai negali
         paveikti šio proceso Bendrijos teisme, nes minėtais reikalavimais atlyginti žalą reikalaujama ne nustatyti, ar faktinės aplinkybės,
         kuriomis kaltinami pareigūnai, yra įrodytos, ar pareigūnai padarė pažeidimų vykdydami savo profesinę veiklą, o išnagrinėti,
         kaip OLAF atliko savo tyrimą ir kaip per tyrimą elgėsi Komisija, nes ši pareigūno patirta žala skiriasi nuo tos, kuri galėtų
         būti nustatyta nacionalinių teisminių institucijų priimtu sprendimu dėl pareigūnų nekaltumo pripažinimo.

      (žr. 90–91 punktus)
      3.      Iš Komisijos sprendimo 1999/396 dėl vidaus tyrimų, susijusių su Bendrijos interesams kenkiančio sukčiavimo, korupcijos ir
         bet kurios kitos neteisėtos veiklos prevencija, nuostatų ir sąlygų 4 straipsnio pirmosios pastraipos aišku, kad atitinkamas
         pareigūnas turi būti nedelsiant informuojamas apie jo asmeninio dalyvavimo galimybę, jeigu tai nekelia pavojaus tyrimui; ir
         bet kuriuo atveju išvados, kuriose baigus tyrimą įvardijamas kuris nors Komisijos narys, pareigūnas ar tarnautojas, negali
         būti daromos nesuteikus suinteresuotajam asmeniui galimybės pareikšti savo nuomonę apie su juo susijusias aplinkybes. Šių
         nuostatų, numatančių sąlygas, kai atitinkamo pareigūno teisių į gynybą gerbimas gali būti suderintas su kiekvienam tokiam
         tyrimui būdingais konfidencialumo reikalavimais, nesilaikymas prilygsta esminių tyrimo procedūrai taikomų taisyklių pažeidimui.

      Sprendimo 1999/396 4 straipsnis nėra tiesiogiai susijęs su informacijos, kurią pagal Reglamento Nr. 1073/1999 dėl Europos
         kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų tyrimų 10 straipsnio 2 ir 3 dalis OLAF gali arba privalo (atitinkamai išorės
         ar vidaus tyrimuose) perduoti nacionalinėms teisminėms institucijoms, perdavimu ir todėl nenumato pareigos informuoti atitinkamą
         pareigūną prieš tokį perdavimą. Tačiau jei tokia informacija galiausiai turėtų būti suprantama kaip apimanti pareigūną „įvardijančias
         išvadas“, jis iš esmės turi būti informuotas ir išklausytas dėl su juo susijusių aplinkybių.

      Vis dėlto šiame straipsnyje numatyta viena išimtis, kai tyrimo tikslais būtina išlaikyti visišką slaptumą, reikalaujanti laikytis
         nacionalinės teismo institucijos kompetencijai priklausančios tyrimo tvarkos. Tokiu atveju pareiga kviesti pareigūną, kad
         jis galėtų pareikšti savo nuomonę, gali būti atidėta Komisijos generalinio sekretoriaus sutikimu. Taigi siekiant atidėti informavimą
         turi būti įvykdytos dvi sąlygos – būtinybė išlaikyti visišką slaptumą ir laikytis nacionalinės teismo institucijos kompetencijai
         priklausančios tyrimo tvarkos. Be to, reikia gauti išankstinį Komisijos generalinio sekretoriaus sutikimą. Pareiga prašyti
         ir gauti Komisijos generalinio sekretoriaus sutikimą nėra paprastas formalumas, kurį prireikus galima įvykdyti esant vėlesnei
         stadijai. Reikalavimas gauti tokį sutikimą prarastų savo prasmę, t. y. užtikrinti, kad būtų gerbiamos atitinkamų pareigūnų
         gynybos teisės, kad informacijos apie juos paskelbimas būtų atidedamas tik iš tiesų išimtiniais atvejais ir kad išimtinį pobūdį
         įvertintų ne vien OLAF, bet ir Komisijos generalinis sekretorius.

      (žr. 128–130, 133, 144–146, 151 punktus).
      4.      Teisės nuostata, pagal kurią asmenys, dėl kurių Europos kovos su sukčiavimu tarnyboje (OLAF) atliekamas tyrimas, turi būti
         apie jį informuoti ir turėti galimybę pareikšti savo nuomonę apie su jais susijusius faktus, suteikia privatiems asmenims
         teisių. Žinoma, pagal Komisijos sprendimo 1999/396 dėl vidaus tyrimų, susijusių su Bendrijos interesams kenkiančio sukčiavimo,
         korupcijos ir bet kurios kitos neteisėtos veiklos prevencija, nuostatų ir sąlygų 4 straipsnį OLAF turi diskreciją, kai tyrimo
         tikslais būtina išlaikyti visišką slaptumą arba imtis tyrimo priemonių, priklausančių nacionalinės teisminės institucijos
         kompetencijai, todėl pareiga kviesti pareigūną, kad jis galėtų pareikšti savo nuomonę, gali būti atidėta Komisijos generalinio
         sekretoriaus sutikimu. Vis dėlto OLAF neturi jokios diskrecijos dėl sprendimo atidėti informacijos pateikimą atitinkamiems
         pareigūnams priėmimo tvarkos ir Sprendimo 1999/396 4 straipsnio taikymo sąlygų patikrinimo tvarkos.

      Darytina išvada, kad OLAF padarė pakankamai akivaizdų teisės normos, suteikiančios privatiems asmenims teises, pažeidimą,
         kai nenurodydama apie tokių tyrimo priemonių įgyvendinimą ir laiku paprašiusi Komisijos generalinio sekretoriaus sutikimo
         atidėti privalomą kvietimą su tyrimu susijusiam pareigūnui pareikšti savo nuomonę, ji nesilaikė nei šios išimties taikymo
         sąlygų, nei procedūros.

      Taip yra Reglamento Nr. 1073/1999 dėl OLAF atliekamų tyrimų 11 straipsnio 7 dalyje OLAF nustatytos pareigos informuoti jo
         priežiūros komitetą prieš bet ką siunčiant teisminei institucijai pažeidimo atveju – tai yra pakankamai akivaizdus teisės
         normos, suteikiančios suinteresuotiesiems asmenims teises, pažeidimas. Viena vertus, net jei pagal minėto reglamento 11 straipsnio
         1 dalį OLAF priežiūros komitetas nesikiša į atliekamų tyrimų eigą, šis komitetas yra įpareigotas ginti asmenų, kurių atžvilgiu
         OLAF atlieka tyrimus, teises, nes pagal savo vidaus reglamento 2 straipsnį jis „prižiūri, kad OLAF veikla būtų vykdoma visiškai
         užtikrinant žmogaus teises ir pagrindines laisves bei laikantis Sutarčių ir antrinės teisės aktų, ypač Protokolo dėl privilegijų
         ir imunitetų bei Pareigūnų tarnybos nuostatų“. Kita vertus, Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 7 dalyje numatyta, kad
         priežiūros komiteto informavimas yra besąlygiška pareiga ir nesuteikia jokios diskrecijos.

      (žr. 146, 153–156, 164, 167–170 punktus)
      5.      Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF), remiantis Reglamento Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF)
         atliekamų tyrimų 10 straipsnio 2 dalimi, prieš išsiųsdama atitinkamos valstybės narės teisminėms institucijoms vidaus tyrimų,
         susijusių su veikomis, galinčiomis užtraukti baudžiamąją atsakomybę, metu gautą informaciją nėra įpareigota pagal vidaus tyrimo
         procedūrą informuoti atitinkamą instituciją. Viena vertus, pagal šio reglamento 10 straipsnio 3 dalį atliekant vidaus tyrimą
         gautos informacijos siuntimas atitinkamai institucijai tėra teisė, ir jokia šio straipsnio nuostata nenumato, kad atitinkama
         institucija turi būti informuota prieš informacijos siuntimą nacionalinėms teisminėms institucijoms. Kita vertus, to paties
         reglamento 4 straipsnio 5 dalyje, kurioje nurodyta, kad vykdant vidaus tyrimus institucijos turi būti informuojamos, jei šiais
         tyrimais nustatoma, kad narys, vadovas, pareigūnas ar kitas tarnautojas gali būti asmeniškai susijęs su pažeidimu, nenumatytas
         joks šios informacijos pateikimo terminas ir, be to, nustatyta išimtis, pagal kurią OLAF gali savo nuožiūra atidėti informacijos
         pateikimą dėl būtinybės tyrimo tikslais išlaikyti visišką slaptumą.

      Šiose nuostatose nėra teisės normų, suteikiančių asmenims teises, kurių laikymąsi užtikrina Bendrijos teismai.
      (žr. 158–159, 162 punktus)
      6.      Nagrinėjant ieškinį dėl pareigūno turtinės ir neturtinės žalos atlyginimo, kurią jis patyrė dėl to, kaip Europos kovos su
         sukčiavimu tarnyba (OLAF) atliko ir užbaigė tyrimą, kuriame jis buvo viešai įvardytas bei pripažintas atsakingu už nustatytus
         pažeidimus gerokai anksčiau, nei buvo priimtas galutinis sprendimas, neveiksmingas yra pagrindas, susijęs su nacionalinėms
         teisminėms institucijoms daroma įtaka, kai pagal Reglamento Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF)
         atliekamų tyrimų 10 straipsnio 2 dalį persiunčiama vykdant tyrimą gauta informacija, kuria OLAF „nukreipė“ šias teismines
         institucijas, iš anksto suteikdama baudžiamojo pobūdžio kvalifikaciją faktinėms aplinkybėms, apie kurias buvo pranešta. Tik
         nacionalinės institucijos yra visiškai atsakingos už tolesnius veiksmus, kurių jos gali imtis dėl OLAF persiųstos informacijos.
         Taigi šios institucijos turi pačios patikrinti, ar tokia informacija pateisina arba reikalauja, kad būtų imtasi baudžiamojo
         persekiojimo. Todėl nacionaliniu lygmeniu turi būti užtikrinta teisminė gynyba nuo tokio persekiojimo kartu su visomis vidaus
         teisėje numatytomis garantijomis, įskaitant tas, kurios išplaukia iš pagrindinių teisių, kurių, kaip sudėtinės pagrindinių
         Bendrijos teisės principų dalies, valstybės narės turi taip pat nepažeisti įgyvendindamos Bendrijos teisės aktus.

      (žr. 171–173 punktus)
      7.      Nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo, ieškovas turi įrodyti, kad buvo įvykdytos visos Bendrijos deliktinės atsakomybės
         atsiradimo sąlygos EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme. Vis dėlto ši taisyklė gali būti sušvelninta, jei aplinkybė,
         dėl kurios atsirado žala, galėjo būti išprovokuota daugelio įvairių priežasčių ir jei Bendrijos institucija, būdama palankesnėje
         padėtyje pateikti įrodymus šiuo klausimu, nepateikė jokių įrodymų, leidžiančių nustatyti, dėl kurių iš šių priežasčių ta aplinkybė
         galėjo atsirasti, pripažįstant šiai institucijai atsakomybę dėl kilusio neaiškumo.

      (žr. 182–183 punktus)
      8.      Nekaltumo prezumpcijos principas reikalauja, kad pažeidimu kaltinamas asmuo būtų laikomas nekaltu tol, kol teismo procese
         jo kaltė neįrodyta be jokios pagrįstos abejonės. Vis dėlto institucijai negali būti kliudoma informuoti visuomenę apie Europos
         kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) tiriamas bylas, susijusias su jos viduje padarytais pažeidimais. Tačiau ji tai turi atlikti
         išlaikydama visą reikiamą diskreciją ir atsargumą, rasdama tinkamą pusiausvyrą tarp suinteresuotų pareigūnų ir institucijos
         interesų.

      Pranešimas spaudai apie institucijos sprendimą pradėti drausmines procedūras, kuris tikrai sudarė visuomenei ar bent jos daliai
         įspūdį, kad pareigūnas dalyvavo padarant pažeidimus jos viduje, nors jo kaltė dar nebuvo įrodyta, nebuvo pagrįstas tarnybos
         interesais ir sudaro pakankamai akivaizdų nekaltumo prezumpcijos pažeidimą, nes institucija neturi jokios diskrecijos pareigos
         gerbti šią prezumpciją atžvilgiu.

      Paraleliai OLAF pažeidžia nekaltumo prezumpcijos principą, jei tyrimo procedūroje, susijusioje su pareigūnu, ji leidžia nutekėti
         į spaudą informaciją, kuri skatina visuomenę tikėti jo kalte dėl baudžiamojo nusikaltimo prieš teismui šiuo klausimu priimant
         sprendimą. Šiais informacijos nutekėjimais OLAF taip pat pažeidė tyrimų konfidencialumo pareigą ir, išplatinusi jautrius faktinius
         duomenis spaudoje, nusižengė gero administravimo interesams, nes vykstant tyrimo procedūrai leido plačiajai visuomenei susipažinti
         su konfidencialia administracine informacija. Šiuo atveju reikia pažymėti, jog tai yra pakankamai akivaizdūs šių teisės normų
         pažeidimai, nes OLAF privalo užtikrinti, kad nebūtų atitinkamų asmenų pagrindines teises, kaip antai nekaltumo prezumpciją,
         pažeidžiančių informacijos nutekėjimų, nes administracija neturi jokios diskrecijos dėl šios pareigos laikymosi.

      (žr. 216–217, 219, 309–311, 314 punktus)
      9.      Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF) neprivalo tariamai su vidaus tyrimu susijusiam Bendrijos pareigūnui leisti susipažinti
         su dokumentais, dėl kurių vyko toks tyrimas ar kuriuos šiuo tikslu parengė pati OLAF, iki Paskyrimų tarnybos galutinio sprendimo,
         kuriuo jam pateikiami kaltinimai, priėmimo; kitaip būtų kliudoma OLAF patikėtos misijos efektyvumui ir konfidencialumui bei
         tarnybos nepriklausomumui. Vien tai, kad dalis konfidencialios bylos medžiagos, atrodo, buvo neteisėtai perduota spaudai,
         savaime nereiškia, kad tariamai susijusio pareigūno naudai reikėtų daryti išimtį dėl šios bylos medžiagos ir OLAF atliekamo
         tyrimo konfidencialumo. Atitinkamo pareigūno teisių į gynybą užtikrinimas yra pakankamai garantuotas Sprendimo 1999/396 dėl
         vidaus tyrimų, susijusių su Bendrijos interesams kenkiančio sukčiavimo, korupcijos ir bet kurios kitos neteisėtos veiklos
         prevencija, nuostatų ir sąlygų 4 straipsniu, kuris neįpareigoja OLAF leisti susipažinti su jo turimais dokumentais.

      Toks požiūris neprieštarauja teisei į gerą administravimą, numatytai Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje,
         pagal kurį ši teisė apima kiekvieno asmens teisę susipažinti su savo byla, laikantis teisėto konfidencialumo ir profesinio
         bei verslo slaptumo. Taigi pagal šį principą galima atsisakyti leisti susipažinti su OLAF vedama byla, jei tai būtina konfidencialumui
         užtikrinti.

      OLAF taip pat nėra įpareigota leisti susipažinti su tyrimo galutine ataskaita. Viena vertus, jokia iš Sprendimo 1999/396 4 straipsnio
         išplaukianti pareiga nėra susijusi su šiuo klausimu ir, kita vertus, neteisėti OLAF veiksmai, kiek tai susiję su rungimosi
         principu, galėtų būti nustatyti, tik jei galutinė ataskaita būtų išplatinta arba po jos būtų priimtas sprendimas asmens nenaudai.
         Jei ši ataskaita būtų buvusi išsiųsta institucijai ir atitinkamoms nacionalinėms teisminėms institucijoms, būtent OLAF ir
         šios institucijos prireikus galėjo leisti suinteresuotiems pareigūnams su jomis susipažinti laikantis jų pačių proceso taisyklių,
         jei jos ketino priimti sprendimą jų nenaudai remiantis galutine ataskaita.

      (žr. 255–260 punktus)
      10.    Net jei Reglamente Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų tyrimų nenumatytas joks konkretus
         ir privalomas terminas tyrimams pabaigti, pareiga laikytis protingo termino vykdant administracines procedūras yra bendrasis
         Bendrijos teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Bendrijos teismai, ir kuris taip pat sudaro teisės į gerą administravimą
         dalį pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalį. Taigi OLAF vykdoma procedūra negali būti tęsiama
         ilgiau nei protingas terminas, kuris turi būti įvertintas atsižvelgiant į bylos aplinkybes ir jos sudėtingumą.

      Įsteigiant OLAF Komisijos tarnybų patirti administracinio organizavimo trūkumai, nuo kurių atitinkami pareigūnai neturėtų
         nukentėti, patys savaime negali nei pateisinti šių ilgų tyrimo procedūrų terminų, nei būti priežastis atleisti Komisiją nuo
         atsakomybės.

      (žr. 272–274, 280–281 punktus)
      11.    Pagal Reglamento Nr. 1073/1999 dėl Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamų tyrimų 12 straipsnio 3 dalies trečiąją
         pastraipą institucijos užtikrina OLAF atliekamų tyrimų konfidencialumą ir atitinkamų asmenų teisėtas teises. Vis dėlto ši
         nuostata negali būti aiškinama kaip nustatanti Komisijai bendrą pareigą užtikrinti, kad OLAF, atliekanti savo tyrimus visai
         savarankiškai, laikytųsi konfidencialumo. Ši nuostata turi būti aiškinama kartu su jos ankstesniąja pastraipa, pagal kurią
         OLAF generalinis direktorius reguliariai praneša institucijoms apie tyrimų išvadas, atsižvelgdamas į tuos pačius principus.
         Taigi iš Reglamento Nr. 1073/1999 12 straipsnio matyti, kad tais atvejais, kai OLAF generalinis direktorius institucijoms,
         įskaitant Komisiją, siunčia informaciją apie tyrimus, tvarkydamos šią informaciją pastarosios turi užtikrinti jos konfidencialumą
         ir atitinkamų asmenų teises.

      (žr. 299 punktą)
      12.    Pareigūnų tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktoji pastraipa, Paskyrimų tarnybai draudžianti priimti galutinį sprendimą drausminėje
         procedūroje dėl atitinkamo pareigūno veiksmų, kurie tuo pačiu metu yra nagrinėjami baudžiamojo proceso tvarka, kol nėra priimtas
         baudžiamąją bylą nagrinėjančio teismo sprendimas, nesuteikia minėtai institucijai diskrecijos teisės. Šioje nuostatoje patvirtintas
         principas, jog „baudžiamasis procesas sustabdo drausminę procedūrą“, o tai yra pateisinama, ypač dėl to, kad baudžiamąją bylą
         nagrinėjantys nacionaliniai teismai turi gerokai didesnes galimybes įvykdyti tyrimą nei Paskyrimų tarnyba. Taigi tuo atveju,
         kai tie patys faktai gali būti baudžiamojo pažeidimo ir tarnybinių pareigūno pareigų pažeidimo sudėties požymis, administracija
         privalo remtis vykstant baudžiamajam procesui bylą nagrinėjusio teismo nustatytais faktais. Šiam nustačius bylos faktus, administracija
         gali juos teisiškai vertinti iš drausmės pažeidimo pozicijų, tikrindama, ar jie laikytini tarnybinių pareigų pažeidimu.

      (žr. 341–342 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. liepos 8 d.(*)

      „Deliktinė atsakomybė – Viešoji tarnyba – OLAF tyrimai – Eurostato byla – Informacijos, susijusios su faktinėmis aplinkybėmis, už kurias galimas baudžiamasis persekiojimas, perdavimas nacionalinėms
         teisminėms institucijoms – Nepranešimas iš anksto atitinkamiems pareigūnams ir OLAF priežiūros komitetui – Informacijos nutekėjimas į spaudą – OLAF ir Komisijos atskleista informacija – Nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimas – Neturtinė žala – Priežastinis ryšys“

      Byloje T‑48/05
      Yves Franchet, buvęs Europos Bendrijų Komisijos pareigūnas, gyvenantis Nicoje (Prancūzija),

      Daniel Byk, Europos Bendrijų Komisijos pareigūnas, gyvenantis Liuksemburge (Liuksemburgas),

      atstovaujami advokatų G. Vandersanden ir L. Levi,
      ieškovai,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą J.‑F. Pasquier,

      atsakovę,
      dėl prašymo atlyginti materialinę ir moralinę žalą, tariamai patirtą dėl pažeidimų, atseit padarytų Komisijos ir OLAF, atliekant
         tyrimus Eurostato byloje,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Jaeger, teisėjai V. Tiili (pranešėja) ir T. Tchipev,
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. spalio 3 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
      1        1999 m. balandžio 28 d. Komisijos sprendimu 1999/352/EB, EAPB, Euratomas įsteigta Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF)
         (OL L 136, p. 20), be kita ko, atsakinga už tai, kad būtų atliekami vidaus administraciniai tyrimai, skirti tirti svarbius
         su profesine veikla susijusius faktus, kurie gali būti laikomi Bendrijų pareigūnų ir tarnautojų pareigų nevykdymu, galinčiu
         užtraukti drausminę ir tam tikrais atvejais baudžiamąją atsakomybę.

      2        1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1073/1999 dėl OLAF atliekamų tyrimų (OL L 136, p. 1)
         reglamentuoja inspektavimus, patikrinimus ir kitas priemones, kurių imasi OLAF darbuotojai atlikdami savo pareigas. OLAF atlieka
         išorės, t. y. atliekamus ne Bendrijos institucijose, ir vidaus, t. y. atliekamus šiose institucijose, tyrimus.

      3        Reglamento Nr. 1073/1999 10 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „kadangi šie tyrimai turi būti atliekami laikantis Sutarties ir pirmiausia Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų,
         taip pat Pareigūnų tarnybos nuostatų ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų <...> ir visapusiškai gerbiant
         žmogaus teises ir pagrindines laisves, ypač sąžiningumo principą, atitinkamų asmenų teisę reikšti savo nuomonę apie su jais
         susijusius faktus, ir principą, kad tyrimų išvados gali būti grindžiamos tik įrodomąją vertę turinčiais faktiniais duomenimis;
         kadangi tuo tikslu institucijos, įstaigos, tarnybos ir organizacijos turi nustatyti sąlygas, kuriomis tokie vidaus tyrimai
         yra atliekami; kadangi dėl tos priežasties reikėtų iš dalies pakeisti Tarnybos nuostatus siekiant nustatyti pareigūnų ir kitų
         tarnautojų teises ir pareigas, susijusias su vidaus tyrimais.“

      4        Reglamento Nr. 1073/1999 13 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „kadangi kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos arba institucijos, įstaigos, tarnybos ir organizacijos atitinkamai
         turėtų spręsti, kokių veiksmų turėtų būti imtasi baigus tyrimus ir remiantis (OLAF) parengta ataskaita; kadangi vis dėlto
         (OLAF) direktoriui turėtų būti pavesta tiesiogiai perduoti atitinkamos valstybės narės teisminėms institucijoms atliekant
         vidaus tyrimus (OLAF) gautą informaciją apie aplinkybes, galinčias užtraukti baudžiamąją atsakomybę.“

      5        Reglamento Nr. 1073/1999 4 straipsnyje nurodyta:

      „Vidaus tyrimai
      1.      1 straipsnyje nurodytose srityse (OLAF) atlieka administracinius tyrimus institucijose, įstaigose, tarnybose ir organizacijose
         <...>

      Šie vidaus tyrimai atliekami laikantis Sutartyse nustatytų taisyklių, visų pirma remiantis Protokolu dėl Europos Bendrijų
         privilegijų ir imunitetų, ir deramai atsižvelgiant į Tarnybos nuostatus šiame reglamente ir kiekvienos institucijos, įstaigos,
         tarnybos ir organizacijos priimtuose sprendimuose nustatytomis sąlygomis bei tvarka. Institucijos viena su kita konsultuojasi
         dėl tokiais sprendimais nustatomų taisyklių.

      <...>
      5.      Jeigu tyrimais nustatoma, kad narys, vadovas, pareigūnas ar kitas tarnautojas gali būti asmeniškai susijęs su pažeidimu, institucija,
         įstaiga, tarnyba ir organizacija, kuriai jis priklauso, apie tai informuojama.

      Tais atvejais, kai tyrimo tikslais būtina išlaikyti visišką slaptumą arba kai reikia imtis tyrimo būdų, priklausančių nacionalinės
         teisminės institucijos kompetencijai, tokios informacijos teikimas gali būti atidėtas.

      <...>.“
      6        Pagal Reglamento Nr. 1073/1999 6 straipsnio 5 dalį:

      „Tyrimai atliekami nuolat ir jie apima tokį laikotarpį, kurio trukmė turi atitikti konkretaus atvejo aplinkybes ir sudėtingumą.“
      7        Reglamento Nr. 1073/1999 8 straipsnyje „Konfidencialumas ir duomenų apsauga“ nurodoma:

      „1.      Išorės tyrimų metu gauta bet kurios formos informacija yra saugoma taikant atitinkamas nuostatas.
      2.      Vidaus tyrimų metu siunčiamai ar gautai bet kurios formos informacijai taikomi profesinės paslapties reikalavimai ir ji saugoma
         atitinkamomis nuostatomis, kurios taikomos Europos Bendrijų institucijoms.

      Tokia informacija gali būti perduota tik tiems asmenims, kurie dirba Europos Bendrijų institucijose arba valstybėse narėse
         ir kurie pagal savo pareigas turi būti susipažinę su ja, ir ši informacija negali būti naudojama kitais, o ne kovos su sukčiavimu,
         korupcija ar kita neteisėta veika tikslais.

      3.      Direktorius užtikrina, kad (OLAF) darbuotojai ir kiti jam pavaldūs asmenys laikytųsi Bendrijos ir nacionalinių nuostatų, reglamentuojančių
         asmens duomenų apsaugą, pirmiausia tų, kurios išdėstytos 1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 95/46/EB
         dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo (OL L 281 p.31).

      4.      (OLAF) direktorius ir 11 straipsnyje nurodyto priežiūros komiteto nariai užtikrina, kad šis straipsnis bei (EB) 286 ir 287 straipsniai
         būtų taikomi.“

      8        Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnyje „Tyrimo ataskaita ir veiksmai po tyrimų“ nurodoma:

      1.      Baigusi tyrimą, (OLAF) direktoriui vadovaujant parengia ataskaitą, nurodydama nustatytus faktus, finansinius nuostolius, jeigu
         jie buvo padaryti, ir tyrimo išvadas, įskaitant (OLAF) direktoriaus rekomendacijas dėl veiksmų, kurių turėtų būti imtasi.

      2.      Rengiant tokias ataskaitas, atsižvelgiama į atitinkamos valstybės narės nacionaliniuose teisės aktuose nustatytus procedūrinius
         reikalavimus. Šiuo pagrindu parengtos ataskaitos laikomos priimtinais įrodymais administracine ir teismine tvarka nagrinėjant
         bylas valstybėje narėje, kai nustatoma, kad tai yra būtina, pateikiamais tuo pačiu būdu ir tomis pačiomis sąlygomis kaip ir
         nacionalinės administracijos inspektorių parengtos administracinės ataskaitos. Joms taikomos tos pačios vertinimo taisyklės
         kaip ir nacionalinės administracijos inspektorių parengtoms administracinėms ataskaitoms ir jos yra lygiavertės šioms ataskaitoms.

      3.      Po išorės tyrimo parengtos ataskaitos ir visi vertingi su šiuo tyrimu susiję dokumentai siunčiami atitinkamų valstybių narių
         kompetentingoms institucijoms laikantis išorės tyrimus reglamentuojančių taisyklių.

      4.      Po vidaus tyrimo parengtos ataskaitos ir visi vertingi su šiuo tyrimu susiję dokumentai siunčiami atitinkamai institucijai,
         įstaigai, tarnybai ir organizacijai. Dėl vidaus tyrimo institucija, įstaiga, tarnyba ir organizacija imasi tokių veiksmų,
         konkrečiai – drausminių ar teisinių, kokių reikalauja tokių tyrimų rezultatai, ir apie tai praneša (OLAF) direktoriui, laikydamasi
         jo ataskaitos išvadose nustatyto galutinio termino.“

      9        Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnyje „Tarnybos siunčiama informacija“ nurodoma:

      „1.      Nepažeisdama šio reglamento 8, 9 ir 11 straipsnių bei Reglamento (Euratomas, EB) Nr. 2185/96 nuostatų, (OLAF) gali bet kada
         siųsti atitinkamų valstybių narių kompetentingoms institucijoms išorės tyrimų metu gautą informaciją.

      2.      Nepažeisdamas šio reglamento 8, 9 ir 11 straipsnių, (OLAF) direktorius atitinkamos valstybės narės teisminėms institucijoms
         siunčia vidaus tyrimų, susijusių su veikomis, galinčiomis užtraukti baudžiamąją atsakomybę, metu (OLAF) gautą informaciją.
         Laikydamasis tyrimo reikalavimų, jis tuo pačiu metu informuoja atitinkamą valstybę narę.

      3.      Nepažeisdama šio reglamento 8 ir 9 straipsnių, (OLAF) gali bet kada siųsti atitinkamai institucijai, įstaigai, tarnybai ir
         organizacijai vidaus tyrimų metu gautą informaciją.“

      10      Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnyje „Priežiūros komitetas“ nurodoma:

      „1.      Priežiūros komitetas įtvirtina (OLAF) nepriklausomumą nuolat kontroliuodamas, kaip atliekama tyrimo funkcija.
      Direktoriaus prašymu arba savo iniciatyva komitetas direktoriui teikia nuomones apie (OLAF) veiklą, tačiau nesikiša į atliekamų
         tyrimų eigą.

      <...>
      7.      Direktorius priežiūros komitetui kasmet siunčia (OLAF) veiklos, nurodytos šio reglamento 1 straipsnyje, programą. Direktorius
         nuolat informuoja komitetą apie (OLAF) veiklą, tyrimus, jų rezultatus ir veiksmus, kurių buvo imtasi. Tais atvejais, kai tyrimas
         tęsiasi ilgiau kaip devynis mėnesius, direktorius priežiūros komitetą informuoja apie priežastis, dėl kurių negalima baigti
         tyrimo, ir apie numatomą tyrimo pabaigos laiką. Direktorius informuoja komitetą apie atvejus, kai atitinkama institucija,
         įstaiga, tarnyba ar organizacija nesilaiko jo pateiktų rekomendacijų. Direktorius komitetą informuoja apie atvejus, kai informaciją
         reikia siųsti valstybės narės teisminėms institucijoms.

      <...>.“
      11      Reglamento Nr. 1073/1999 12 straipsnio 3 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose nurodoma:

      „Direktorius reguliariai praneša Europos Parlamentui, Tarybai, Komisijai ir Audito Rūmams apie (OLAF) atliktų tyrimų išvadas,
         atsižvelgdamas į tų tyrimų konfidencialumą, atitinkamų asmenų teisėtas teises ir tam tikrais atvejais į teisminiam bylos nagrinėjimui
         taikomas nacionalines nuostatas.

      Pirmiau nurodytos institucijos užtikrina, kad būtų laikomasi (OLAF) atliekamų tyrimų konfidencialumo, taip pat gerbiamos atitinkamų
         asmenų teisėtos teisės ir tais atvejais, kai jau pradėtas teisminis bylos nagrinėjimas, kad būtų laikomasi visų teisminiam
         nagrinėjimui taikomų nacionalinių nuostatų.“

      12      1999 m. birželio 2 d. Komisijos sprendimo 1999/396/EB, EAPB, Euratomas dėl vidaus tyrimų, susijusių su Bendrijos interesams
         kenkiančio sukčiavimo, korupcijos ir bet kurios kitos neteisėtos veiklos prevencija, nuostatų ir sąlygų (OL L 149, p. 57)
         4 straipsnyje suinteresuotojo asmens informavimo priemonės apibūdinamos taip:

      „Tais atvejais, kai iškyla Komisijos nario, pareigūno ar tarnautojo galimas dalyvavimas, suinteresuotasis asmuo nedelsiant
         informuojamas, jeigu tai nekelia pavojaus tyrimui. Visais atvejais išvados, kuriose baigus tyrimą įvardijamas kuris nors Komisijos
         narys, pareigūnas ar tarnautojas, negali būti daromos nesuteikus suinteresuotajam asmeniui galimybės pareikšti savo nuomonę
         apie su juo susijusias aplinkybes.

      Tais atvejais, kai tyrimo tikslais būtina išlaikyti visišką slaptumą ir reikia laikytis nacionalinės teismo institucijos kompetencijai
         priklausančios tyrimo tvarkos, pareigos kviesti narį, pareigūną ar tarnautoją, kad jis galėtų pareikšti savo nuomonę, atlikimas
         gali būti atidėtas Komisijos pirmininko arba jos Generalinio Sekretoriaus atitinkamai sutikimu.“

      13      Pagal OLAF priežiūros komiteto vidaus reglamento (OL L 41, 2000, p. 12) 2 straipsnį „Teisėtumo laikymasis“:

      „Komitetas prižiūri, kad OLAF veikla būtų vykdoma visiškai užtikrinant žmogaus teises ir pagrindines laisves bei laikantis
         sutarčių ir antrinės teisės aktų, ypač Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų bei Pareigūnų tarnybos nuostatų.“

      14      Pagal OLAF priežiūros komiteto vidaus reglamento 14 straipsnio 1–3 dalis:

      „1.      Priežiūros komiteto posėdžiai nėra vieši. Jo svarstymai ir bet kokie po šių svarstymų priimti dokumentai yra konfidencialūs,
         išskyrus atvejus, kai priežiūros komitetas nusprendžia kitaip.

      2.      OLAF direktoriaus pateiktiems dokumentams ir informacijai taikomos (EB) 287 straipsnio nuostatos dėl paslapčių apsaugos.
      3.      Priežiūros komiteto svarstymai vyksta dokumentų ir nuomonių, ataskaitų arba sprendimų projektų pagrindu.“
      15      1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) 6 straipsnyje
         dėl teisės į teisingą bylos nagrinėjimą numatoma:

      „<...>
      2.      Kiekvienas kaltinamas nusikaltimo padarymu asmuo laikomas nekaltu tol, kol jo kaltumas neįrodytas pagal įstatymą.
      3.      Kiekvienas kaltinamas nusikaltimo padarymu asmuo turi mažiausiai šias teises:
      a)      būti skubiai ir išsamiai jam suprantama kalba informuotas apie pateikiamo jam kaltinimo pobūdį ir pagrindą;
      b)      turėti pakankamai laiko ir galimybių pasirengti savo gynybai;
      <...>.“
      16      2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtoje Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (OL C 364, 2000, p. 1, toliau – Chartija)
         numatoma:

      „41 straipsnis
      Teisė į gerą administravimą
      1.      Kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai jo reikalus tvarkytų nešališkai, teisingai
         ir per kiek įmanomai trumpesnį laiką.

      2.      Ši teisė apima:
      a)      kiekvieno asmens teisę būti išklausytam prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę;
      b)      kiekvieno asmens teisę susipažinti su savo byla, laikantis teisėto konfidencialumo ir profesinio bei verslo slaptumo;
      c)      administracijos pareigą pagrįsti savo sprendimus.
      3.      Kiekvienas asmuo turi teisę į tai, kad Sąjunga pagal valstybėms narėms bendrus teisės principus atlygintų jam žalą, kurią
         atlikdami savo pareigas padarė Sąjungos institucijos ar jų tarnautojai.

      <...>
      48 straipsnis
      Nekaltumo prezumpcija ir teisė į gynybą
      1.      Kiekvienas kaltinamas padaręs nusikaltimą asmuo laikomas nekaltu, kol jo kol jo kaltė neįrodyta pagal įstatymą.
      2.      Kiekvienam, kuris kaltinamas padaręs nusikaltimą, užtikrinama teisė į gynybą.“
       Faktinės bylos aplinkybės
      17      Ieškovai Yves Franchet ir Daniel Byk atitinkamai yra buvę Eurostato (Europos Bendrijų statistikos biuro) generalinis direktorius
         ir direktorius.

      18      Keli Eurostato vidaus auditai atskleidė galimus finansų valdymo pažeidimus. Todėl OLAF pradėjo kelis tyrimus, būtent dėl Eurostato
         sutarčių, sudarytų su Eurocost, Eurogramme,Datashop, Planistat ir CESD bendrovėmis, ir joms suteiktų subsidijų.

      19      2002 m. liepos 4 d. OLAF Liuksemburgo teisminėms institucijoms perdavė bylos medžiagą, susijusią su tyrimu dėl Eurocost, bei kitą bylos medžiagą, susijusią su tyrimu dėl Eurogramme.

      20      2002 m. lapkričio 13 d. Y. Franchet nusiuntė laišką OLAF generaliniam direktoriui, kuriame nurodė:

      „<...>
      Iš Europos Parlamento Biudžeto kontrolės komiteto (Cocobu) sužinojau, kad jam suteikėte informaciją dėl bylos medžiagos, kurią perdavėte Liuksemburgo teisminėms institucijoms ir kurios
         aš neturiu. Žurnale Stern perskaičiau, kad Eurostate nustatėte „visą grupę atvejų“, apie kuriuos Jūsų tarnyba man nieko nepranešė.

      <...>.“
      21      2003 m. kovo 13 d. Parlamentas priėmė rezoliuciją dėl Eurostato bylos.

      22      2003 m. kovo 19 d. OLAF generalinis direktorius išsiuntė laišką Prancūzijos teisminėms institucijoms „Dėl su faktinėmis aplinkybėmis,
         kurios gali būti kvalifikuotos kaip baudžiamoji veika, susijusios informacijos perdavimo CMS Nr. IO/2002/510 – Eurostat/Datashop/Planistat“
         (toliau – 2003 m. kovo 19 d. laiškas), prie kurio buvo pridėta tą pačią dieną OLAF generaliniam direktoriui adresuota dviejų
         OLAF tyrėjų pažyma „Dėl faktinių aplinkybių, kurios gali būti kvalifikuotos kaip baudžiamoji veika, atskleidimo CMS Nr. IO/2002/0510
         − Eurostat/Datashop/Planistat“ (toliau – 2003 m. kovo 19 d. pažyma).

      23      2003 m. balandžio 3 d. OLAF generalinis direktorius Komisijos generaliniam sekretoriui pateikė suvestinę pažymą apie Eurostato
         atliekamus tyrimus.

      24      2003 m. gegužės 19 d. ieškovai paprašė Komisijos „pagalbos pagal Nuostatų 24 straipsnį užtikrinant jų reputacijos ir teisių
         į gynybą apsaugą prieš melagingą informaciją skleidžiančius asmenis“ ir atleisti iš pareigų, kad galėtų pasirūpinti gynyba.

      25      2003 m. gegužės 21 d. ieškovai jų pačių prašymu buvo perkelti į kitas pareigas.

      26      2003 m. gegužės 26 d. ieškovai nusiuntė du laiškus OLAF generaliniam direktoriui ir paprašė, be kita ko, „kuo greičiau suteikti
         informaciją apie OLAF pateiktus kaltinimus ir skundus“ jų atžvilgiu, siekiant užtikrinti teisių į gynybą laikymąsi per 2003 m.
         birželio mėn. numatytas apklausas. Jie taip pat paprašė leisti susipažinti su visa bylos medžiaga. Jie pabrėžė nebuvę nei
         informuoti, nei išklausyti prieš pateikiant jų bylos medžiagą nacionalinėms teisminėms institucijoms. Be to, jie nurodė, kad
         „taip pat atrodo akivaizdu, jog OLAF nutekino spaudai konfidencialius faktinius duomenis ir šis nutekėjimas, atsiradus galimybei,
         buvo tyčia suorganizuotas vykdant Eurostato ir kitų aukštų Komisijos pareigūnų šmeižto ir kaltinimo kampaniją“.

      27      Tą pačią dieną ieškovai taip pat nusiuntė du laiškus OLAF priežiūros komitetui jį informuodami, kad iš spaudos sužinojo apie
         OLAF nacionalinėms teisminėms institucijoms perduotą bylos medžiagą, kurioje pateikiami kaltinimai dėl „piktnaudžiavimo pasitikėjimu,
         piktnaudžiavimo pasitikėjimu slėpimo ir nusikalstamo susivienijimo sudarymo pažeidimų“, kad jie niekada nebuvo išklausyti
         OLAF ir kad buvo informacijos nutekėjimo atvejų. Jie paprašė Priežiūros komiteto, pirma, „priimti sprendimą dėl nepriimtinų
         OLAF veiksmų, kuri arba suorganizavo šiuos informacijos nutekėjimus, arba nesiėmė visų reikiamų priemonių jo išvengti, taip
         prisiimdama visą atsakomybę jų atžvilgiu ir, antra, nurodyti OLAF garantuoti, kad nuo šiol būtų visiškai užtikrintos jų pagrindinės
         teisės“.

      28      2003 m. gegužės 26 d. ieškovai nusiuntė dar du laiškus atitinkamai Komisijos generaliniam sekretoriui ir jos generaliniam
         direktoriui, prašydami Komisijos patikslinti, kokią pagalbą ji sutiko suteikti. Jie taip pat paprašė leisti susipažinti su
         OLAF bylos medžiaga susijusiais faktiniais duomenimis, kuriuos Komisija galėjo turėti.

      29      2003 m. birželio 5 d. ieškovai kreipėsi į OLAF generalinį direktorių prašydami leisti susipažinti su bylos medžiaga prieš
         2003 m. birželio pabaigoje numatytas apklausas.

      30      2003 m. birželio 11 d. Komisija įgaliojo Vidaus audito tarnybą (SAI) atliekant biudžeto įvykdymo patvirtinimo procedūros priežiūrą
         ištirti Eurostato sudarytas sutartis ir suteiktas subsidijas. SAI parengė tris ataskaitas: pirmąją – 2003 m. liepos 7 d.,
         antrąją – rugsėjo 24 d. ir trečiąją – spalio 22 dieną.

      31      2003 m. birželio ir liepos mėn. posėdžiavęs Europos Parlamento Biudžeto kontrolės komitetas (Cocobu) pasikeitė nuomonėmis dėl Eurostato bylos su, be kita ko, kai kuriais Komisijos nariais.

      32      2003 m. birželio 18 d. ieškovai dar kartą kreipėsi į OLAF generalinį direktorių pabrėždami, kad „teisė būti išklausytam apima
         suinteresuotojo asmens informavimą apie jam pateiktus kaltinimus ir galimybę susipažinti su bylos medžiaga“, ir nurodydami,
         kad dėl to birželio pabaigoje numatytos apklausos negalės vykti įprasta tvarka. Jie konstatavo, kad „apklausos galėtų tęstis
         tuomet, jei būtų užtikrinta galimybė susipažinti su bylos medžiaga ir jei teisiniams patarėjams ir jų klientams būtų suteiktas
         reikiamas laikas išnagrinėti įrodymus“.

      33      Per 2003 m. birželio 23 d. vykusią pirmąją OLAF apklausą Y. Franchet pateikė atitinkamą pareiškimą ir teisinę pažymą dėl teisių
         į gynybą. 2003 m. birželio 25 ir 26 d. jis buvo apklaustas OLAF dėl Eurocost bylos. 2003 m. birželio 26 ir 27 d. jis buvo apklaustas dėl Datashop ir Planistat bylų ir 2003 m. liepos 2 d. dėl CESD Communautaire bylos.

      34      2003 m. liepos 1 d. Komisijos generalinio sekretoriato skyriaus vedėjas P. nusiuntė pažymą Komisijos nariams dėl 2003 m. birželio
         30 d. Cocobu posėdžio ir pasikeitimo nuomonėmis su Komisijos generaliniu sekretoriumi ir OLAF generaliniu direktoriumi.

      35      2003 m. liepos 3 ir 4 d. D. Byk buvo apklaustas OLAF dėl Datashop ir Planistat bylų. Jis taip pat pateikė preliminarų pareiškimą ir teisinę pažymą dėl teisių į gynybą.

      36      2003 m. liepos 9 d. Komisija nusprendė ieškovams pradėti drausminę procedūrą. Kadangi vis dar vyko OLAF tyrimas, ši procedūra
         buvo tuoj pat sustabdyta. Komisija taip pat įsteigė specialios paskirties tarpšakinę grupę, vadinamą darbo grupe (toliau –
         darbo grupė).

      37      Tą pačią dieną Komisija paskelbė pranešimą spaudai „Komisija imasi priemonių dėl finansinių išeikvojimų (blogos finansinės
         praktikos) Eurostate“ (IP/03/979).

      38      2003 m. liepos 17 d. ieškovai nusiuntė laiškus Komisijos pirmininkui, informuodami jį apie savo padėtį.

      39      2003 m. liepos 22 d. ieškovai nusiuntė laišką Komisijai, išdėstydami jos tariamai padarytus pažeidimus ir už tai jai priskirdami
         atsakomybę. Jie taip pat paprašė Komisijos pateikti sprendimuose dėl drausminės procedūros pradžios nurodytus dokumentus.

      40      Birželio pabaigoje ir liepos pradžioje vykusių ieškovų apklausų protokolai buvo parengti 2003 m. rugpjūčio 11 dieną.

      41      2003 m. rugsėjo 24 d. OLAF generalinis direktorius pateikė Komisijos pirmininkui „šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santrauką“.
         Pagal lydraštį „ši suvestinė pažyma jokiu būdu negali būti laikoma galutine tyrimo ataskaita Reglamento Nr. 1073/1999 prasme“
         ir jos „vienintelė paskirtis yra pristatyti pagrindines iš atliktų tyrimų išplaukiančias išvadas“.

      42      Ši santrauka ir prie jos pridėta ataskaita „Eurostato darbo grupės (TFES) ataskaita – santrauka ir išvados“ bei pagal SAI
         pateiktą antrąją tarpinę ataskaitą parengta informacinė pažyma dėl Eurostato tą pačią dieną buvo perduotos Parlamentui.

      43      2003 m. rugsėjo 25 d. OLAF paskelbė galutines tyrimo ataskaitas Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnio prasme Eurocost, Datashop, Planistat ir CESD Communautaire bylose.

      44      Tą pačią dieną Komisijos pirmininkas buvo išklausytas Cocobu ir pasakė kalbą Parlamento grupių pirmininkų konferencijoje.

      45      2003 m. rugsėjo 25 d. ieškovai nusiuntė laišką Komisijai, remdamiesi 2003 m. rugsėjo 24 d. Parlamentui pateiktais dokumentais.
         Šiame laiške jie teigė, kad „yra nepriimtina, jog jie viešai kaltinami neleidžiant susipažinti su juos apkaltinančiais dokumentais“,
         ir pateikė klausimą, ar „yra normalu, kad (jie) ir vėl iš spaudos sužino, jog yra kaltinami įvairiais pažeidimais“. Šiame
         laiške jie taip pat prašė Komisijos pateikti 2003 m. liepos 22 d. laišku prašytas ataskaitas ir dokumentus:

      „–       OLAF parengtas 2003 m. balandžio 3 d. pažymą (Nr. 004201) ir 2003 m. kovo 19 d. pažymas (Nr. 003441 ir Nr. 003440),
      –        2003 m. liepos 4 d. Biudžeto GD ataskaitą („DGBUDG Report – Analysis of audit reports on Eurostat systems for grants and procurement“),
      –        2003 m. liepos 7 d. Komisijos (SAI) ataskaitą („First Interim Report – IAS examination of Eurostat contracts and grants: reportable
         events“),

      –        2003 m. rugsėjo 25 d. (Komisijos pirmininko) apklausai (SAI) darbo grupės ir OLAF parengtas tris ataskaitas.“
      46      2003 m. spalio 1 d. Komisija priėmė sprendimą dėl Eurostato reorganizavimo, įsigaliojusį 2003 m. lapkričio 1 dieną. Ji nusprendė
         panaikinti vieną direktoratą ir vieną direktoriaus pareigybę.

      47      2003 m. spalio 10 d. ieškovai gavo 2003 m. rugsėjo 25 d. Eurocost, Datashop ir CESD Communautaire bylų galutines ataskaitas, taip pat 42 punkte minėtų 2003 m. rugsėjo 24 d. Parlamentui perduotų trijų dokumentų kopijas.
         Tą pačią dieną jie gavo sprendimuose pradėti drausmines procedūras nurodytus dokumentus, kurių prašė 2003 m. liepos 22 d.
         ir rugsėjo 25 d. laiškuose, išskyrus 2003 m. kovo 19 d. laišką ir pažymą, motyvuojant tuo, kad „tai buvo Prancūzijos teisminėms
         institucijoms Paryžiuje OLAF adresuotas laiškas ir todėl pastarasis buvo sudėtinė nacionalinės tyrimo procedūros dalis“.

      48      2003 m. spalio 23 d. ieškovai pateikė prašymą pagal šioje byloje taikomos Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau
         – Tarnybos nuostatai) redakcijos 90 straipsnio 1 dalį, siekdami gauti dėl Komisijos padarytų pažeidimų, įskaitant priskiriamus
         OLAF, patirtos žalos atlyginimą.

      49      2004 m. gegužės 10 d. Sprendimu, kurį ieškovai gavo 2004 m. gegužės 17 d., Paskyrimų tarnyba (toliau – PT) atmetė šį prašymą.

      50      2004 m. gegužės 19 d. ieškovai pagal Nuostatų 90 straipsnio 2 dalį pateikė skundą dėl 2004 m. gegužės 10 d. Sprendimo. 2004 m.
         rugpjūčio 5 d. ieškovai pateikė savo skundo papildymą.

      51      2004 m. spalio 27 d. Sprendimu, apie kurį ieškovams buvo pranešta 2004 m. lapkričio 3 d. laišku, PT aiškiai atmetė šį skundą.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      52      Ieškovai pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2005 m. sausio 28 dieną.

      53      Atsižvelgdamas į teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones paragino
         šalis pateikti tam tikrus dokumentus ir atsakyti į raštu pateiktus klausimus. Šalys iš dalies patenkino šiuos prašymus per
         nustatytus terminus.

      54      2007 m. birželio 6 d. Nutartimi pagal Procedūros reglamento 65 straipsnio b punktą, 66 straipsnio 1 dalį ir 67 straipsnio
         3 dalies antrąją pastraipą Pirmosios instancijos teismas pareikalavo Komisijos pateikti visus Eurostato byloje Prancūzijos
         teisminėms institucijoms perduotus dokumentus, nurodydamas, kad šie dokumentai šioje proceso stadijoje nebus perduoti ieškovams.
         Šis prašymas buvo patenkintas.

      55      2007 m. birželio 11 d. Komisija pateikė savo pastabas dėl ieškovų atsakymų į Pirmosios instancijos teismo klausimus ir prašymus
         pateikti dokumentus. Tą pačią dieną ieškovai pateikė savo pastabas dėl Komisijos atsakymų į minėtus klausimus ir prašymus.

      56      2007 m. spalio 3 d. posėdyje buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
         klausimus.

      57      Posėdyje šalys patvirtino, kad iš vykdant Pirmosios instancijos teismo nustatytą tyrimo priemonę Komisijos pateiktų dokumentų
         ieškovai neturėjo tik 2003 m. kovo 19 d. pažymos priedų, 2003 m. liepos 10 d. skundo ir galutinės Planistad ataskaitos. Ieškovai sutiko, kad, jei prireiktų, Pirmosios instancijos teismas galėtų naudotis šiuose dokumentuose, kurie
         jiems nebuvo perduoti, esančia informacija, ir tai buvo užfiksuota protokole. Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad reikia
         naudotis tik ieškovų turėtais dokumentais.

      58      Pirmosios instancijos teismo prašymu posėdyje Komisija pateikė 2003 m. gegužės 16 d. OLAF pažymą. Ieškovai tokiam pateikimui
         neprieštaravo ir tai buvo užfiksuota protokole.

      59      Ieškovai Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        priteisti iš Komisijos atlyginti jų patirtą materialinę ir moralinę žalą, kuri negalutiniu vertinimu lygi vienam milijonui
         eurų,

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      60      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      61      Pagrįsdami savo ieškinį dėl žalos atlyginimo ieškovai nurodo OLAF ir Komisijos padarytus pažeidimus, didelę materialinę ir
         moralinę žalą ir tariamai padarytų pažeidimų ir dėl jų atsiradusios žalos tiesioginį priežastinį ryšį.

      62      Preliminariai Komisija ginčija tai, kad ieškovai pateikė kai kuriuos į ieškinio priedą įtrauktus OLAF priežiūros komiteto
         dokumentus.

      63      Komisija taip pat teigia, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo yra iš dalies per ankstyvas.

      I –  Dėl prašymo atsiimti kai kuriuos ieškinio priedus
      A –  Šalių argumentai
      64      Komisija prašo, kad iš bylos medžiagos būtų išimti kai kurie ieškovų pateikti OLAF priežiūros komiteto dokumentai. Tai susiję
         su šešiais ieškinio priedais.

      65      Viena vertus, Komisija teigia, kad šie dokumentai yra numatyti naudoti viduje ir neskirti skelbti viešai. Kita vertus, ieškovai
         juos gavo neteisėtais būdais ir dėl to juos reikia išimti iš bylos medžiagos, įskaitant ieškinyje esančias nuorodas ir citatas
         (1981 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ludwigshafener Walzmühle Erling ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, 197/80–200/80, 243/80, 245/80 ir 247/80, Rink. p. 3211, 13–16 punktai).

      66      Komisija pabrėžia, kad ieškovai galėtų pateikti konfidencialius vidaus dokumentus savo ieškiniui paremti, tik jei galėtų įrodyti
         juos gavę teisėtais būdais.

      67      Tačiau šioje byloje nagrinėjami dokumentai yra OLAF priežiūros komiteto vidaus dokumentai, kurie pagal Vidaus reglamento 14 straipsnį
         laikomi konfidencialiais. Priežiūros komitetas niekada neturėjo teisės panaikinti šių dokumentų konfidencialų statusą arba
         perduoti juos ieškovams šių gynybos tikslais. Atsižvelgiant į tai, kad šie dokumentai buvo skirti tik naudoti viduje, faktinė
         aplinkybė, kad šie dokumentai nebuvo pažymėti žyma „konfidencialiai“, nereiškia, jog jie neteko savo konfidencialaus pobūdžio.

      68      Bet kuriuo atveju, Komisijos teigimu, ieškovai turi nurodyti, kokiomis teisėtomis priemonėmis jie galėjo gauti šiuos dokumentus,
         pavyzdžiui, pateikę prašymą susipažinti, kuriam pritarė OLAF priežiūros komitetas. Ieškovų patvirtinimas, kad jie nepagrobė,
         nepavogė ir neperėmė jokio OLAF priežiūros komiteto sekretoriato parengto vidaus dokumento, nėra teisėto minėtų dokumentų
         įgijimo įrodymas, nes tuo Komisija ieškovų niekada nekaltino.

      69      Galiausiai, Komisijos teigimu, nė vienas iš šių dokumentų neįrodo buvus kokių nors OLAF ar Komisijos pažeidimų.

      70      Ieškovai ginčija šių dokumentų konfidencialų pobūdį ir tai, kad jie buvo įgyti neteisėtais būdais.

      71      Ieškovai pažymi, kad jei tokioje byloje kaip ši, kai siekiama žalos atlyginimo, nebūtų galima įvertinti ar susipažinti su
         dokumentais, aiškiai patvirtinančiais pagrindiniais atsakomybės atsiradimo įrodymais esančius OLAF ir Komisijos padarytus
         pažeidimus, tai akivaizdžiai būtų sunkus ir reikšmingas pasikėsinimas į bendrą teisių į gynybą pagarbą ir efektyvią teisminę
         apsaugą.

      72      Ieškovai teigia, kad nagrinėjami dokumentai patvirtina jų poziciją dėl OLAF veiklos kritikos ir tai yra tikroji priežastis,
         dėl kurios Komisija ginčija jų pateikimą.

      B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      73      Komisija nurodo, kad kai kurie ieškinio priedai yra OLAF priežiūros komiteto konfidencialūs vidaus dokumentai, kuriuos ieškovai
         gavo ne nustatyta tvarka. Tai taikoma šiems dokumentams:

      –        2003 m. rugsėjo 3 d. Komisijos generalinio sekretoriaus kalbos OLAF priežiūros komitete stenograma; pastarasis nebuvo įspėtas,
         kad kalba bus įrašyta, ir vėliau gavo Priežiūros komiteto pirmininko patikinimą, kad šis dokumentas bus skirtas tik naudoti
         komiteto ir jo sekretoriato viduje,

      –        2003 m. kovo 5 d. Priežiūros komiteto sekretoriato pažyma pastarojo pirmininkui ir vienam komiteto nariui,
      –        2003 m. gegužės 27 d. Priežiūros komiteto sekretoriato pažyma pastarojo pirmininkui,
      –        2003 m. rugsėjo 2 ir 3 d. Priežiūros komiteto posėdžio protokolas,
      –        2004 m. sausio 15 d. Parlamento prašymu pateikta Priežiūros komiteto ataskaita dėl Eurostato byloje atliekamuose tyrimuose
         kilusių procedūros klausimų,

      –        2003 m. spalio 10 d. Priežiūros komiteto sekretoriato pažyma dėl OLAF tyrimų Eurostato byloje eigos ir jų įtakos OLAF būklei.
      74      Reikia pažymėti, kad nei galimas konfidencialus nagrinėjamų dokumentų pobūdis, nei faktinė aplinkybė, kad šie dokumentai galėjo
         būti įgyti ne nustatytu būdu, netrukdo juos palikti bylos medžiagoje.

      75      Iš tikrųjų nėra teisės nuostatos, tiesiogiai draudžiančios atsižvelgti į neteisėtai, pavyzdžiui, pažeidžiant pagrindines teises,
         gautus įrodymus.

      76      Žinoma, 65 punkte minėtame sprendime Ludwigshafener Walzmühle Erling ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, kuriuo remiasi Komisija, Teisingumo Teismas konstatavo, kad esant abejonių ir dėl ginčijamo dokumento pobūdžio, ir dėl to,
         ar dalyvaujančios šalys jį gavo teisėtais būdais, dokumentas turėtų būti išimtas iš bylos medžiagos.

      77      Be to, pagal bendrą taisyklę institucija turi teisę prašyti grąžinti Bendrijos teismui pateiktą vidaus dokumentą, jei juo
         besiremiantis asmuo dokumentą gavo neteisėtais būdais. Vidaus dokumentas yra konfidencialaus pobūdžio, nebent jį parengusi
         institucija sutiko jį išplatinti.

      78      Vis dėlto vėlesnėje teismų praktikoje Teisingumo Teismas neatmetė galimybės, kad kai kuriais atvejais net vidaus dokumentai
         gali būti teisėtai įtraukti į bylos medžiagą (1985 m. kovo 19 d. Teisingumo Teismo nutarties Tordeurir kt., 232/84, Rink., p. II‑0000, 8 punktas ir 1986 m. spalio 15 d. Nutarties LAISA prieš Tarybą, 31/86, Rink., p. II‑0000, 5 punktas). Be to, Pirmosios instancijos teismas kartais leido atsižvelgti į dokumentus, kurių
         gavimas teisėtais būdais nebuvo nustatytas.

      79      Tačiau kai kuriais atvejais ieškovas neprivalėjo įrodyti teisėtai gavęs jo teiginiams patvirtinti naudojamą konfidencialų
         dokumentą. Pirmosios instancijos teismas nustatė, kad siekiant suderinti saugomus interesus reikia įvertinti, ar konkrečios
         aplinkybės, kaip antai lemiama dokumento pateikimo reikšmė siekiant užtikrinti skundžiamo teisės akto priėmimo procedūros
         teisėtumo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dunnettir kt. prieš EIB, T‑192/99, Rink. p. II‑813, 33 ir 34 punktus) arba nustatyti piktnaudžiavimą įgaliojimais (šiuo klausimu žr. 1996 m. vasario
         29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lopesprieš Teisingumo Teismą, T‑280/94, Rink. VT p. I‑A‑77 ir II‑239, 59 punktą), pateisina dokumento negrąžinimą.

      80      Reikia pažymėti, jog šioje byloje ypatingas nagrinėjamo ieškinio pobūdis leidžia teigti, kad atitinkami dokumentai turi būti
         palikti bylos medžiagoje. Iš tikrųjų šie dokumentai būtini siekiant įvertinti OLAF veiksmus su Eurostatu susijusiose bylose.
         Taigi ypatingas šio ieškinio pobūdis, kai ieškovai siekia įrodyti OLAF veiksmų neteisėtumą, pateisina sprendimą atsisakyti
         išimti šiuos dokumentus iš bylos medžiagos (šiuo klausimu žr. 79 punkte minėto sprendimo Dunnettir kt. prieš EIB 33 ir 34 punktus).

      81      Šiuo klausimu reikia priminti, kad kalbama apie OLAF priežiūros komiteto, kurio užduotis pagal jo vidaus reglamento 2 straipsnį
         yra garantuoti, kad „OLAF veikla būtų vykdoma visiškai užtikrinant žmogaus teises ir pagrindines laisves bei laikantis Sutarčių
         ir antrinės teisės aktų, ypač Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų bei Pareigūnų tarnybos nuostatų“, parengiamuosius dokumentus
         ir Komisijos generalinio sekretoriaus kalbos šiame komitete stenogramą. Be to, reikia konstatuoti, kad ieškovams yra sunku
         įrodyti galimą neteisėtą OLAF veiksmų pobūdį. Galiausiai reikia pastebėti, kad šie dokumentai gali įrodyti faktines aplinkybes,
         kuriomis ieškovai kaltina OLAF ir todėl gali būti svarbūs šiam ginčui spręsti.

      82      Dėl šių priežasčių, atsižvelgiant į nagrinėjamų dokumentų pobūdį ir konkrečias ginčo aplinkybes, reikia atmesti prašymą išimti
         šios dokumentus iš bylos medžiagos.

      II –  Dėl per ankstyvo ieškinio pobūdžio
      A –  Šalių argumentai
      83      Komisija nurodė, kad daugelis ieškovų teiginių dėl per tyrimo procedūrą tariamai padarytų pažeidimų yra per ankstyvi.

      84      Komisija patikslina, kad ji nesiekia ieškinio pripažinimo nepriimtinu, tačiau teigia, kad ieškinys buvo per ankstyvas, nes
         mano, pirma, kad kai kurie ieškovų pagrindai dėl jos ar OLAF padarytų procedūros pažeidimų galėtų būti įvertinti tik atsižvelgus
         į pasekmes, kurias šie pažeidimai galėtų turėti galimam galutiniam sprendimui baudžiamosiose ar drausminėse procedūrose (1992 m.
         gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisija, T‑10/92-T‑12/92 ir T‑15/92, Rink. p. II‑2667, 48 punktas), ir, antra, darant prielaidą, kad galėtų būti nustatyti jos arba
         OLAF padaryti pažeidimai, patirtos žalos įvertinimas skirtųsi, nelygu, kokie būtų priimti su jomis susijusių baudžiamųjų ir
         (arba) drausminių procedūrų sprendimai. Taigi tariamos moralinės žalos įvertinimas būtų susijęs su jų „kaltės“ laipsniu, o
         OLAF arba Komisijos padarytų pažeidimų, jei tokie būtų nustatyti, pasekmės negalėtų būti įvertintos neatsižvelgus į galimus
         ieškovų padarytus pažeidimus.

      85      Komisija remiasi 1979 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimu Granaria prieš Tarybą ir Komisiją (90/78, Rink. p. 1081, 6 punktas) ir nurodo, kad pirmojoje proceso stadijoje Pirmosios instancijos teismas gali priimti sprendimą
         dėl klausimo, ar OLAF arba Komisijos veiksmai galėtų tapti pagrindu atsirasti Bendrijos atsakomybei, tačiau atidėti klausimo
         dėl moralinės žalos dydžio nagrinėjimą vėlesnei stadijai, atsižvelgiant į pripažintų pažeidimų pobūdį.

      86      Ieškovai ginčija, kad ieškinys tariamai per ankstyvas, ir konstatuoja, kad Komisijos išvados šiuo klausimu neaiškios.

      87      Ieškovai nurodo, kad ieškinys atitinka visas priimtinumo ir turinio sąlygas, reikalingas atsirasti Bendrijos atsakomybei ir
         leisti Pirmosios instancijos teismui vykdyti teisminę kontrolę.

      88      Jokios aplinkybės neleidžia teigti, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo yra subsidiarus drausminės procedūros pradžiai ir (arba)
         valstybės narės teisminių institucijų atliekamiems tyrimams. Tai, kad vien ateityje įvyksiantis ir nekonkretus įvykis galėtų
         tapti ieškinio dėl žalos atlyginimo sąlyga arba jį paralyžiuoti ir dėl to žala toliau didėtų, o suinteresuotieji asmenys netektų
         teisės į jos atlyginimą, prieštarautų pagrindiniam teisės į veiksmingą teisminę apsaugą principui ir tinkamam teisingumo vykdymui.

      89      Ieškovai teigia, kad žala jiems atsirado dėl Komisijos padarytų pažeidimų ir einant laikui tik auga.

      B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      90      Akivaizdu, kad nacionalinės teisminės procedūros vis dar vyksta. Vis dėlto galimi šių procedūrų rezultatai negali paveikti
         šio proceso. Iš tikrųjų šiame procese nėra siekiama nustatyti, ar faktinės aplinkybės, kuriomis kaltinami ieškovai, yra įrodytos,
         ar ne, nes šis klausimas nepriklauso Pirmosios instancijos teismo jurisdikcijai. Taigi šioje byloje svarbu ne nustatyti, ar
         ieškovai padarė pažeidimų vykdydami savo profesinę veiklą, o išnagrinėti, kaip OLAF atliko ir užbaigė tyrimą, kuriame jie
         buvo viešai įvardyti bei pripažinti atsakingais už nustatytus pažeidimus gerokai anksčiau, nei buvo priimtas galutinis sprendimas,
         taip pat, kaip šio tyrimo metu elgėsi Komisija. Jei nacionalinės teisminės institucijos pripažintų ieškovus nekaltais, ši
         aplinkybė taip pat nebūtinai atlygintų galimą jų patirtą žalą.

      91      Todėl, atsižvelgiant į tai, kad šiame ieškinyje nurodoma tariama žala skiriasi nuo tos, kurią galėtų patvirtinti nacionalinių
         teisminių institucijų priimtas sprendimas dėl ieškovų nekaltumo, reikalavimai dėl žalos atlyginimo negali būti atmesti kaip
         per ankstyvi remiantis tuo, kad ieškovai tokį prašymą galėtų pateikti tik po galimų galutinių nacionalinių teisminių institucijų
         sprendimų.

      92      Dėl šių priežasčių ieškinys nėra per ankstyvas ir nėra pagrindo atidėti su žalos pobūdžiu ir apimtimi susijusių klausimų nagrinėjimo
         galimai vėlesnei proceso stadijai.

      III –  Dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo
      93      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad Bendrijos deliktinė atsakomybė už jos organų neteisėtus veiksmus EB 288 straipsnio
         antrosios pastraipos prasme kyla tuo atveju, kai tenkinamos visos sąlygos: institucijų veiksmai, kuriais jos kaltinamos, yra
         neteisėti, padaryta reali žala bei egzistuoja priežastinis ryšys tarp tariamų veiksmų ir nurodytos žalos (1982 m. rugsėjo
         29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Oleifici Mediterranei prieš EEB, 26/81, Rink. p. 3057, 16 punktas; 1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo International Procurement Services prieš Komisiją, T‑175/94, Rink. p. II‑729, 44 punktas; 1996 m. spalio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Efisol prieš Komisiją, T‑336/94, Rink. p. II‑1343, 30 punktas ir 1997 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Oleifici Italiani prieš Komisiją, T‑267/94, Rink. p. II‑1239, 20 punktas).

      94      Jei nėra tenkinama nors viena iš šių sąlygų, visą ieškinį reikia atmesti, nesant reikalo nagrinėti kitų sąlygų (2002 m. vasario
         20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Förde-Reederei prieš Tarybą ir Komisiją, T‑170/00, Rink. p. II‑515, 37 punktas; šiuo klausimu žr. 1994 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo KYDEP prieš Tarybą ir Komisiją, C‑146/91, Rink. p. I‑4199, 19 ir 81 punktus).

      95      Dėl pirmosios sąlygos teismo praktika reikalauja, kad būtų nustatytas pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios asmenims
         teises, pažeidimas (2000 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Bergaderm ir Goupil prieš Komisiją, C‑352/98 P, Rink. p. I‑5291, 42 punktas). Kalbant apie reikalavimą, kad pažeidimas būtų pakankamai akivaizdus, kriterijus,
         leidžiantis nuspręsti, jog jis tenkinamas, yra atitinkamos Bendrijos institucijos akivaizdus ir sunkus jos turimos diskrecijos
         ribų pažeidimas. Kai ši institucija turi tik labai mažas diskrecijos ribas arba jos neturi, pakanka paprasto Bendrijos teisės
         pažeidimo, kad būtų konstatuotas pakankamai akivaizdus pažeidimas (2002 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Camar ir Tico, C‑312/00 P, Rink. p. I‑11355, 54 punktas ir 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Comafrica ir Dole Fresh Fruit Europe prieš Komisiją, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ir T‑225/99, Rink. p. II‑1975, 134 punktas).

      96      Ieškovai nurodo, kad OLAF ir Komisija padarė pažeidimų ir kad už visus šiuos pažeidimus turi atsakyti tik pastaroji. OLAF
         padarė pažeidimų ir ieškovų, ir Komisijos atžvilgiu.

      97      Pirmosios instancijos teismas taip pat mano, kad reikia išnagrinėti klausimą, ar OLAF ir (arba) Komisija padarė pakankamai
         akivaizdžių teisės normos, suteikiančios asmenims teises, pažeidimų.

      A –  Dėl OLAF veiksmų neteisėtumo
      1.     Dėl OLAF padarytų pažeidimų perduodant su Eurostato byla susijusias bylos medžiagas Prancūzijos ir Liuksemburgo teisminėms
         institucijoms

      a)     Šalių argumentai
      98      Pirma, ieškovai atkreipia dėmesį, kad OLAF informacijos perdavimas išorės ir vidaus tyrimuose aiškiai skiriasi. Jie nurodo,
         kad buvo supainiotas tyrimo ir 2003 m. kovo 19 d. perdavimo Prancūzijos teisminėms institucijoms pobūdis. Iš tikrųjų, remiantis
         2003 m. birželio 30 d. OLAF generalinio direktoriaus pareiškimais Cocobu, ieškovų vardai buvo minimi „išorės tyrime“. Tačiau tyrimas buvo tik vidaus ir tai įpareigojo prieš bet kokį perdavimą išorėn
         apie jį informuoti atitinkamą instituciją.

      99      Ieškovai teigia, jog OLAF šiuos vidaus tyrimus priskyrė išorės tyrimams, norėdama nuslėpti procedūros pažeidimus, kad nei
         Komisija, nei OLAF priežiūros komitetas nebuvo iš anksto informuoti apie OLAF atliktą Eurostato bylos medžiagos perdavimą
         Prancūzijos ir Liuksemburgo teisminėms institucijoms.

      100    Be to, ieškovai teigia, kad jų iš anksto neįformavo apie OLAF atliktą Datashop ir Planistat bylų medžiagų perdavimą Prancūzijos teisminėms institucijoms ir kad Y. Franchet nebuvo informuotas apie Eurocost bylos medžiagos, į kurią D. Byk nebuvo įtrauktas, perdavimą Liuksemburgo teisminėms institucijoms.

      101    Nuo tada OLAF sąmoningai pažeidė EŽTK ir Chartijoje įtvirtintus gero administravimo principą, rungimosi principą, teises į
         gynybą ir pareigą ieškoti kaltės ir nekaltumo įrodymų.

      102    Ieškovai taip pat remiasi Sprendimo 1999/396 4 straipsniu ir šiuo klausimu nurodo 2002 m. balandžio 26 d. ombudsmeno sprendimą
         dėl skundo, įregistruoto Nr. 781/2001/IJH, kiek jis susijęs su OLAF, pagal kurį „ši teisės nuostata įpareigoja OLAF nepalankias
         išvadas asmens, dėl kurio jis atlieka tyrimą, atžvilgiu priimti tik prieš tai pranešus suinteresuotajam asmeniui apie kaltinimus
         bei juos pagrindžiančias faktines aplinkybes ir suteikus jam galimybę išreikšti savo nuomonę“. Ombudsmenas taip pat nurodė,
         kad „tai yra įprasta bet kokios efektyvios ir teisingos tyrimo procedūros dalis“ ir kad „be to, liudijimas, kuris negalėjo
         būti šitaip užginčytas, paprastai netenka savo įrodomosios vertės“.

      103    Ieškovų teigimu, Komisija per siaurai aiškina Reglamento Nr. 1073/1999 4 ir 10 straipsnius ir Sprendimo 1999/396 4 straipsnį
         ir taip pažeidžia pagrindines teises. Taikant tokį aiškinimą, OLAF sprendimas atidėti informacijos suteikimą institucijai
         iš esmės nebuvo kontroliuojamas ir todėl OLAF galėjo priimti tokį sprendimą, kad neribotam laikui išvengtų bet kokios pareigos
         suteikti informaciją.

      104    Iš tikrųjų nei OLAF, nei Komisija niekada nepaaiškino, kodėl buvo reikalingas visiškas slaptumas arba kaip buvo pateisinta
         tariama būtinybė atidėti informacijos pateikimą Komisijai, išskyrus 2003 m. balandžio 3 d. OLAF generalinio direktoriaus Komisijos
         generaliniam sekretoriui nusiųstą suvestinę pažymą dėl Eurostato atliekamų tyrimų (žr. 23 punktą). Dėl būtinybės pateikti
         informaciją susijusiam pareigūnui, ieškovų žiniomis, generalinis sekretorius niekada nedavė Sprendimo 1999/396 4 straipsnio
         antrojoje pastraipoje nustatyto sutikimo.

      105    Ieškovai taip pat remiasi 2004 m. vasario 10 d. Parlamento ir Tarybos reglamento, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 1073/1999,
         pasiūlymu (COM (2004) 103, galutinis) ir 2003 m. rugpjūčio 14 d. tarpinstituciniu susitarimu, numatančiu elgesio kodekso dėl
         greito pasikeitimo informacija tarp OLAF ir Komisijos atliekant vidaus tyrimus priėmimą (SEC (2003) 871 konsoliduotas), kuris,
         be kita ko, numato OLAF pareigą teikti išsamią informaciją. Be to, pagal reglamento, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 1073/1999,
         pasiūlymą atitinkamas pareigūnas turi būti išklausytas perduodant informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms ir tai
         nėra galiojančio reglamento pakeitimas, nes, kaip priminė Komisija, jis tik įgyvendina Chartijoje įtvirtintus pagrindinius
         principus. Ieškovai pažymi, kad jie buvo išklausyti OLAF, nes patys prašė tokios apklausos, o ne dėl to, kad buvo OLAF pakviesti.

      106    Galiausiai ieškovai teigia, kad OLAF „nukreipė“ Prancūzijos teismines institucijas iš anksto suteikdama baudžiamojo pobūdžio
         kvalifikaciją faktinėms aplinkybėms, kurias ji manė galinti nustatyti Eurostato byloje, o tai prieštarauja jos paskirčiai
         atlikti administracinius tyrimus. 2003 m. kovo 19 d. Prancūzijos teisminėms institucijoms išsiųstoje pažymoje buvo pateikta
         tikra nurodytų faktinių aplinkybių teisinė analizė pagal Prancūzijos teisę ir jų baudžiamoji kvalifikacija Prancūzijos teisėje,
         o tai yra daugiau nei pagal Reglamentą Nr. 1073/1999 numatytas informacijos suteikimas.

      107    Pirma, Komisija nurodo, kad ieškovai negali remtis OLAF pareiga juos informuoti, išklausyti ar informuoti prieš siunčiant
         informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms, nepaisant to, kokia yra tyrimo rūšis (vidaus ar išorės).

      108    Komisija teigia, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnį OLAF privalo siųsti atitinkamos valstybės narės teisminėms
         institucijoms vidaus tyrimų, susijusių su veikomis, galinčiomis užtraukti baudžiamąją atsakomybę, metu gautą informaciją,
         o išorės tyrimų atveju yra numatyta tik tokio siuntimo galimybė. Jokia šio straipsnio nuostata nenumato, kad prieš siuntimą
         ar kartu su juo turi būti pateikiama informacija atitinkamai institucijai arba į tyrimą įtrauktiems pareigūnams.

      109    Komisija nurodo Reglamento Nr. 1073/1999 4 straipsnio 5 dalį ir konstatuoja, kad nepranešimas institucijai, kurioje dirba
         asmeniškai dalyvaujantys pareigūnai, gali būti pateisintas būtinybe atidėti šios informacijos pateikimą. Net pripažinus, kad
         toks atidėjimas šioje byloje nebūtų pateisinamas, galimas informacijos nepateikimas Komisijai neturėtų įtakos su ieškovais
         susijusios procedūros teisėtumui, nes pastarieji niekaip nenukentėtų dėl šio informacijos nepateikimo.

      110    Dėl ieškovų teisės būti išklausytiems ir informuotiems Komisija teigia, kad pagal Sprendimo 1999/396 4 straipsnį informacija
         apie asmeniškai įtrauktą pareigūną yra pateikiama tik su sąlyga, kad tai nekelia pavojaus tyrimui, ir aiškinti šią sąlygą
         yra palikta OLAF. Pareiga leisti suinteresuotajam asmeniui pareikšti nuomonę apie su juo susijusias aplinkybes yra reikšminga,
         kai baigusi tyrimą OLAF priima išvadas, ir šios pareigos atlikimas gali būti atidėtas tik tam tikrais ypatingais atvejais
         Komisijos pirmininko arba jos generalinio sekretoriaus sutikimu, o ne kai OLAF atlikdama tyrimą perduoda informaciją valstybės
         narės teisminėms institucijoms pagal Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnį.

      111    Be to, pagal Sprendimo 1999/396 4 straipsnį ieškovai turėjo galimybę pareikšti nuomonę apie visas su jais susijusias aplinkybes
         prieš OLAF priimant išvadas su jais susijusiuose tyrimuose.

      112    Priešingai nei teigia ieškovai, būtų klaidinga tvirtinti, kad OLAF sprendimas atidėti informacijos suteikimą institucijai
         iš esmės negalėjo būti kontroliuojamas, tačiau ši kontrolė galėjo būti vykdoma tik pasibaigus tyrimui, jei po jo nebūtų imtasi
         jokių priemonių, arba pasibaigus baudžiamajai ir (arba) drausminei procedūrai. Dėl to, Komisijos teigimu, informacijos nepateikimas
         yra pateisinamas būtinybe tyrimo tikslais išlaikyti visišką slaptumą arba imtis nacionalinės teisminės institucijos kompetencijai
         priklausančių tyrimo priemonių ir pageidavimas vykdyti šio pateisinimo pagrįstumo kontrolę ankstesnėje stadijoje turėtų „naikinantį
         poveikį“.

      113    Be to, Komisija pažymi, kad pažeidimas galėjo atsirasti tik dėl faktinių aplinkybių metu galiojusių teisės nuostatų nesilaikymo,
         o ne dėl jau įvykus šioms aplinkybėms pristatytame pasiūlyme dėl naujų teisės nuostatų esančios nuostatos nesilaikymo.

      114    Antra, Komisija teigia, kad OLAF nacionalinei teisminei institucijai perduotų neteisėtų aplinkybių baudžiamasis kvalifikavimas
         yra tik paprasti pastarosios institucijos visiškai neįpareigojantys pastebėjimai. Tai yra tik už atitinkamą bylą atsakingų
         OLAF tarnautojų įvertinimo išraiška, nes perdavimas nacionalinei teisminei institucijai būtų pagrįstas, tik jei OLAF manytų,
         kad atitinkamos faktinės aplinkybės gali būti kvalifikuojamos kaip baudžiamoji veika. Komisija pažymi, kad nacionalinės teisminės
         institucijos, į kurias kreipiasi OLAF, yra visiškai laisvos pritarti šio kreipimosi apimčiai ir (arba) jį apriboti ir kad
         OLAF šioms institucijoms negali duoti jokių nurodymų.

      115     Be to, ieškovai klaidingai aiškina 2003 m. balandžio 2 d. Komisijos ataskaitos dėl OLAF veiklos įvertinimo 3.4.3 punktą (COM (2003) 154,
         galutinė). Komisija niekuomet neketino teigti, kad kreipimasis į nacionalinę teisminę instituciją galėtų susaistyti šią instituciją
         dėl OLAF atlikto tyrimo rezultatų, greičiau atvirkščiai.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
       Dėl tyrimų pobūdžio nustatymo
      116    Reikia priminti, kad pagal Reglamentą Nr. 1073/1999 OLAF atlieka išorės, t. y. atliekamus ne Bendrijos institucijose, ir vidaus,
         t. y. atliekamus šiose institucijose, tyrimus. Procedūros taisyklės, kurių turi laikytis OLAF, skiriasi, nelygu tyrimo pobūdis.

      117    Ieškovai nurodo, jog OLAF savo vidaus tyrimus kvalifikavo kaip išorės tyrimus, kad paslėptų procedūros pažeidimus. Tyrimas
         buvo tik vidaus ir tai įpareigojo informuoti atitinkamą instituciją, OLAF priežiūros komitetą ir susijusius pareigūnus prieš
         bet kokį perdavimą išorėn.

      118    Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad iš tiesų yra neaiškumų dėl įvairių nagrinėjamų tyrimų pobūdžio juos atliekant.

      119    Šiuo klausimu iš 2003 m. balandžio 3 d. suvestinės pažymos (žr. 23 punktą) paaiškėja, kad su Eurocost (perduota Liuksemburgo teisminėms institucijoms) ir Datashop (perduota Prancūzijos teisminėms institucijoms) bylomis susijusius tyrimus OLAF kvalifikavo kaip vidaus tyrimus. „Šiuo metu
         užbaigtų Eurostato bylų santraukoje“ Eurocost byloje atliekamas tyrimas buvo kvalifikuotas kaip vidaus tyrimas, susijęs su Eurogramme byla – kaip išorės tyrimas, susijęs su CESD Communautaire byla – kaip vidaus tyrimas ir susijęs su Datashop byla – kaip vidaus tyrimas. Joje taip pat konstatuota, kad su Datashop tinklu susijęs vidaus tyrimas leido atskleisti pagrindinį bendrovės Planistat vaidmenį ir dėl to OLAF 2003 m. kovo 18 d. dėl pastarosios bendrovės pradėjo išorės tyrimą.

      120     Tačiau iš 2003 m. liepos 1 d. pažymos (žr. 34 punktą) dėl 2003 m. birželio 30 d. Cocobu posėdžio ir pasikeitimo nuomonėmis su Komisijos generaliniu sekretoriumi ir OLAF generaliniu direktoriumi paaiškėja, kad
         ši kvalifikacija nebuvo aiški. Iš tikrųjų pagal šią pažymą OLAF generalinis direktorius pažymėjo, kad Eurostato byloje vidaus
         ir išorės elementai persipina, o tiksliau – kad Eurocost ir Eurogramme bylose išorės elementas buvo beveik užbaigtas, kad jis buvo perduotas Liuksemburgo teisminėms institucijoms ir kad Datashop ir Planistat byloms buvo būdingas toks pats vidaus ir išorės elementų persipynimas.

      121    Be to, 2004 m. sausio 15 d. Parlamento prašymu pateiktoje OLAF priežiūros komiteto ataskaitoje dėl Eurostato bylos tyrimų
         keliamų procedūros klausimų minėtas komitetas konstatavo, kad:

      „OLAF taip pat patyrė sunkumų įgyvendindama reglamento nuostatas, pirma, dėl vidaus tyrimų ir, antra, dėl išorės tyrimų. Iš
         pradžių OLAF pradėjo išorės tyrimus, o vidaus tyrimai buvo pradėti tik paaiškėjus, kad gali būti įtraukti pareigūnai. Šis
         vien administracinis tų pačių bylų skirstymas ir sukėlė neaiškumų.“

      122    Iš bylos medžiagos matyti, kad bent jau tyrimų pabaigoje Eurocost, Datashop ir CESD Communautaire buvo vidaus bylos. Vis dėlto taip pat aišku, kad Datashop ir Planistat bylos buvo glaudžiai susijusios.

      123    Svarbu nustatyti 2003 m. kovo 19 d. perdavimo Prancūzijos teisminėms institucijoms pobūdį. Šiuo klausimu reikia pažymėti,
         kad aplinkybė, jog 2003 m. kovo 19 d. laiške ir pažymoje minima išorinė Planistat byla (tuo metu dar nebaigta), o ne vidaus Datashop byla, nėra reikšminga. Ši aplinkybė negali atleisti nuo su vidaus tyrimais susijusių procedūrinių pareigų, nes į bylą yra
         įtraukti tarnautojai. Be to, nepaisant nuorodos į išorės tyrimą, 2003 m. kovo 19 d. pažymoje tyrėjai nurodo atitinkamą Reglamento
         Nr. 1073/1999 nuostatą dėl OLAF gautos informacijos perdavimo atliekant vidaus tyrimus. 2003 m. kovo 19 d. laiške nėra tiesiogiai
         nurodyta, ar tai yra vidaus, ar išorės tyrimas. Vis dėlto pagal savo objektą tai yra „informacijos, susijusios su faktinėmis
         aplinkybėmis, kurios gali būti kvalifikuojamos kaip baudžiamoji veika, perdavimas“, o tai atitinka Reglamento Nr. 1073/1999
         10 straipsnio 2 dalies nuostatą, susijusią su vidaus tyrimų dėl faktinių aplinkybių, galinčių užtraukti baudžiamąją atsakomybę,
         metu gautos informacijos perdavimu. Be to, nuorodos į vidaus tyrimą nebuvimas nesuteikia galimybės ignoruoti joje paminėtų
         asmenų teisių į gynybą. Bet kuriuo atveju po bylos nuoroda yra įrašas „Eurostat/Datashop/Planistat“. Be to, 2003 m. balandžio
         3 d. pažymoje OLAF generalinis direktorius pats konstatavo, kad vidaus byla Datashop, į kurią įtraukti tarnautojai, buvo perduota Respublikos prokurorui Paryžiuje (Prancūzija).

      124    Dėl to reikia pripažinti, kad šio proceso tikslais 2002 m. liepos 4 d. Eurocost bylos perdavimas Liuksemburgo teisminėms institucijoms buvo susijęs su vidaus tyrimu, kaip ir 2003 m. kovo 19 d. Datashop – Planistat bylos perdavimas Prancūzijos teisminėms institucijoms.

      125    Taigi reikia išnagrinėti, ar OLAF pažeidė teisės normą, suteikiančią asmenims teisių, perduodama vidaus tyrimo bylos medžiagą
         nacionalinėms teisminėms institucijoms.

       Ieškovų, Komisijos ir OLAF priežiūros komiteto informavimas
      –       Ieškovų informavimas
      126    Ieškovai nurodo, kad jie nebuvo iš anksto informuoti apie Datashop – Planistat bylos medžiagos perdavimą Prancūzijos teisminėms institucijoms ir kad Y. Franchet taip pat nebuvo informuotas apie Eurocost bylos medžiagos, į kurią D. Byk nebuvo įtrauktas, perdavimą Liuksemburgo teisminėms institucijoms. Taip OLAF sąmoningai pažeidė
         EŽTK ir Chartijoje įtvirtintus gero administravimo principą, rungimosi principą, teises į gynybą ir pareigą ieškoti kaltės
         ir nekaltumo įrodymų. Jie taip pat remiasi Sprendimo 1999/396 4 straipsniu.

      127    Pirmosios instancijos teismas primena, kad Sprendimo 1999/396 4 straipsnyje, kuriame Komisija nustatė vidaus tyrimų atlikimo
         sąlygas ir procedūras, atitinkamų pareigūnų informavimas yra numatytas tik vidaus tyrimuose.

      128    Iš Sprendimo 1999/396 4 straipsnio pirmosios pastraipos nuostatų išplaukia, kad suinteresuotasis pareigūnas turi būti nedelsiant
         informuojamas apie jo asmeninio dalyvavimo galimybę, jeigu tai nekelia pavojaus tyrimui, ir bet kuriuo atveju išvados, kuriose
         baigus tyrimą įvardijamas kuris nors Komisijos narys, pareigūnas ar tarnautojas, negali būti daromos nesuteikus suinteresuotajam
         asmeniui galimybės pareikšti savo nuomonę apie su juo susijusias aplinkybes (2003 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo pirmininko
         nutarties Gómez-Reino prieš Komisiją, C‑471/02 P(R), Rink. p. I‑3207, 63 punktas).

      129    Šių nuostatų, numatančių sąlygas, kai atitinkamo pareigūno teisių į gynybą gerbimas gali būti suderintas su kiekvienam tokio
         pobūdžio tyrimui būdingais konfidencialumo reikalavimais, nesilaikymas prilygsta esminių tyrimo procedūrai taikomų taisyklių
         pažeidimui (128 punkte minėtos nutarties Gómez-Reino prieš Komisiją 64 punktas).

      130    Vis dėlto Sprendimo 1999/396 4 straipsnis nėra tiesiogiai susijęs su informacijos perdavimu nacionalinėms teisminėms institucijoms
         ir todėl nenumato pareigos informuoti atitinkamą pareigūną prieš tokį perdavimą. Iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 1073/1999
         10 straipsnį OLAF gali (išorės tyrimuose) arba privalo (vidaus tyrimuose) perduoti informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms.
         Taigi šis informacijos perdavimas gali įvykti anksčiau nei baigus tyrimą priimamos išvados, kurios paprastai įtraukiamos į
         tyrimo ataskaitą.

      131    Be to, pagal 128 punkte minėtą nutartį Gómez-Reino prieš Komisiją (68 punktas) baigus tyrimą OLAF priimtos išvados, kuriose įvardijamas pareigūnas Sprendimo 1999/396 4 straipsnio prasme, būtinai
         yra įtraukiamos į šios tarnybos direktoriaus vardu parengtą ataskaitą, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnyje,
         ir atitinkama institucija dėl vidaus tyrimo gali imtis drausminių ar teisinių veiksmų.

      132    Taigi neabejotinai galima teigti, kad, perduodant informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms, nebuvo jokios ataskaitos
         Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnio prasme, kurią OLAF būtų perdavusi Komisijai ir kuri asmeniškai apkaltintų ieškovus.

      133    Vis dėlto taip pat reikia išnagrinėti, ar Prancūzijos ir Liuksemburgo teisminėms institucijoms persiųsta „informacija“ galiausiai
         turėtų būti suprantama kaip turinti ieškovus „įvardijančias išvadas“.

      134    Pirma, dėl Eurocost bylos medžiagos perdavimo Liuksemburgo teisminėms institucijoms 2002 m. liepos 4 d. lydraštyje nurodyta, kad Y. Franchet
         ir Eurocost atstovai tyčia nebuvo išklausyti OLAF, siekiant nepakenkti teisminio tyrimo rezultatams. Taigi nėra jokių abejonių, kad Y. Franchet
         nebuvo išklausytas dėl šios bylos prieš ją perduodant Liuksemburgo teisminėms institucijoms.

      135    Minėtame lydraštyje pažymima, kad Y. Franchet yra vienas iš Eurocost steigėjų ir buvo jos prezidentas, viceprezidentas ir narys, nuolat dalyvavęs Eurocost visuotiniuose susirinkimuose, ir kad būdamas jos prezidentu Y. Franchet pasirašė Eurocost direktoriaus darbo sutartį. OLAF generalinis direktorius pažymi, kad yra galimas interesų konfliktas ir kad vidaus audito
         rezultatai atskleidžia daugelį Eurostatui žalingų Eurocost vadovų padarytų pažeidimų ir sukčiavimo atvejų. Dėl „manipuliavimo apskaita, siekiant paslėpti Eurostatui žalingus sukčiavimo
         atvejus“, pažymima, kad buvo nurodyti numanomi susitarimai su Eurostatu šiuo klausimu. Taip pat paminėtas „dvigubas ar net
         trigubas kai kurių išlaidų finansavimas“.

      136    Reikia pažymėti, kad šis lydraštis, kuriame dėl galimo interesų konflikto tiesiogiai minimas Y. Franchet, turėtų būti aiškinamas
         kaip turintis Y. Franchet „įvardijančias išvadas“. Šiuo klausimu taip pat reikia pažymėti, kad 2003 m. balandžio 3 d. pažymoje
         (žr. 23 punktą) OLAF generalinis direktorius nurodė, jog „2002 m. liepos 10 d. laiške Liuksemburgo valstybės prokuroras neprieštaravo,
         kad kaltinamuosius pareigūnus apklaustų OLAF tyrėjai“ ir kad „gali būti įtrauktas (Eurostato) generalinis direktorius“.

      137     Antra, dėl Datashop – Planistat bylos medžiagos perdavimo Prancūzijos teisminėms institucijoms 2003 m. kovo 19 d. yra akivaizdu, kad ieškovai nebuvo nei
         informuoti, nei turėjo galimybę pareikšti nuomonę apie bylos medžiagą prieš ją išsiunčiant. Be to, reikia priminti, kad 2003 m.
         kovo 19 d. laiško pavadinimas buvo „su faktinėmis aplinkybėmis, kurios gali būti kvalifikuotos kaip baudžiamoji veika, susijusios
         informacijos perdavimas“, o prie jo pridėtos pažymos – „faktinių aplinkybių, kurios gali būti kvalifikuotos kaip baudžiamoji
         veika, atskleidimas“.

      138    2003 m. kovo 19 d. laiške OLAF generalinis direktorius nurodė, kad nors tai įvertinti turi Prancūzijos teisminės institucijos,
         „atrodo, kad OLAF atskleidė sukčiavimo atvejus, kurie padarė žalos Bendrijos biudžetui ir galėtų būti kvalifikuoti kaip baudžiamoji
         veika“, patikslindamas, kad „tyrimas parodė, jog šios veikos buvo įvykdytos Paryžiuje buveinę turinčios bendrovės Planistat Europe SA steigėjų, aktyviai bendrininkaujant Europos pareigūnams“.

      139    2003 m. kovo 19 d. pažymoje aprašant „tyrimo objektu esančių faktinių aplinkybių vystymąsi“, 2.3 punkte „Tyrimo metu padarytos
         išvados“ nurodoma, kad 1999 m. rugsėjo mėn. Eurostato vidaus audito ataskaita dėl Briuselyje (Belgija), Liuksemburge (Liuksemburgas)
         ir Madride (Ispanija) veikiančių Datashops, kurios pagrindu OLAF pradėjo tyrimą, „atskleidė daugelį nuo 1996 iki 1999 m. pabaigos šiuos tris Datashops valdant padarytų pažeidimų“ ir kad „šiuo atveju didelė dalis „deklaruotos“ šių trijų Datashops apyvartos – nuo 50 iki 55 % – papildė juodąją kasą, kurios panaudojimas priklausė nuo (Eurostato) pareigūno pritarimo“.

      140    Joje taip pat pažymėta, kad „bendras viso šio proceso vaizdas buvo žinomas tik Groupe Planistat vadovams ir turbūt Eurostato skyriaus vedėjui Prancūzijos piliečiui D. Byk“, kad suklastotos sąskaitos faktūros „buvo apmokamos
         iš juodosios kasos <...> po Eurostato direktoriaus Prancūzijos piliečio Daniel Byk pritarimo“, kad „taip buvo išrašytos sąskaitos
         ir išmokėta apie 922 500 (eurų)“ ir kad „naudodamas juodųjų kasų modelį Eurostatas galėjo padengti didelį Planistat Europe SA deficitą, už kurį paprastai turėjo atsakyti Komisijos kontrahentas“, patikslinant, kad „juodoji kasa taip pat buvo naudojama
         apmokėti restoranų, viešbučių, kelionių <...> išlaidas kai kuriems Eurostato pareigūnams, įskaitant D. Byk“.

      141    Apibūdinant nagrinėjamas baudžiamąsias veikas, 3.1 punkte „Piktnaudžiavimas pasitikėjimu“ yra konstatuojama, kad:

      „Kai kurių Bendrijos pareigūnų sukurtas ūkio subjektų tinklas, kurio vienas uždavinių buvo nuslėpti nuo Komisijos dalį pajamų
         už prekių ar Bendrijos statistikos paslaugų pirkimą, gali būti prilyginti subjekto lėšų, vertybių ar turto išeikvojimui, kaip
         tai nustatyta Baudžiamojo kodekso 314‑1 straipsnyje, apibrėžiančiame piktnaudžiavimą pasitikėjimu. Pažeidimo sudėtį sudarančių
         elementų visuma buvo įvykdyta bendrininkaujant Bendrijos pareigūnams, Planistat grupės vadovams ir susijusių Datashops vadovams. Bendrijos pareigūnai negalėjo nepaisyti galiojančio finansinio reglamento, kuris juos įpareigojo atskleisti visas
         pajamas.

      Be to, tie patys Bendrijos pareigūnai disponavo nagrinėjamomis pinigų sumomis su Bendrijos interesais nesuderinamais tikslais,
         nes šiais pinigais akivaizdžiai buvo siekiama apmokėti bendrovės Planistat Europe SA sutartyje su Komisija nenumatytas išlaidas ir netgi asmenines pareigūnų išlaidas. Nusikalstamas ketinimas kyla iš šio panaudojimo
         ne Bendrijos tikslams.“

      142    Aptarus piktnaudžiavimo pasitikėjimu slėpimo klausimą, dėl bendrovės Planistat 3.3 punkte „Nusikalstamas susivienijimas“ yra nurodoma:

      „Pagal Baudžiamojo kodekso 450‑1 straipsnį „nusikalstamas susivienijimas yra bet kokia sudaryta grupė arba organizacija, kuri
         dėl vienos ar daugiau reikšmingų faktinių aplinkybių apibūdinama kaip pasirengusi daryti nusikaltimus, daranti nusikaltimus
         arba nusižengimus, už kuriuos numatyta mažiausiai penkerių metų laisvės atėmimo bausmė <...>.“

      Lieka ištirti, ar ši sudėtis taip pat galėtų būti taikoma šioje byloje, jei siekiant iššvaistyti Bendrijos lėšas buvo reikalingas
         piktnaudžiavimo pasitikėjimu veikas įvykdžiusių pareigūnų, Planistat ir Datashops vadovų susivienijimas.

      <...>.“
      143    Galiausiai 3.5 punkte „Prancūzijos įstatymų taikymas dėl Prancūzijos piliečių užsienyje padarytų pažeidimų“ nurodoma:

      „<...>
      Šioje byloje Eurostato direktorius Yves Franchet ir Eurostato skyriaus vedėjas Daniel Byk, abu Liuksemburge įsikūrę Europos
         Komisijos pareigūnai, galėję sukurti visą sistemą arba jos dalį, yra Prancūzijos piliečiai.

      Anksčiau aptartų faktinių duomenų visuma leidžia patvirtinti, kad OLAF susidūrė su didelės apimties Bendrijos lėšų švaistymo
         schema, pagrįsta įvairiomis faktinėmis aplinkybėmis, kurios, nors tai turi įvertinti kompetentinga teisminė institucija, galėtų
         būti kvalifikuotos kaip baudžiamoji veika.

      Dėl to reikia perduoti šią pažymą ir jos priedus Respublikos prokurorui Paryžiuje.“
      144    Iš 2003 m. kovo 19 d. pažymos akivaizdu, kad joje yra ieškovus „įvardijančios išvados“.

      145    Dėl to, prieš perduodant Eurocost bylos medžiagą Liuksemburgo teisminėms institucijoms dėl Y. Franchet ir Datashop – Planistat bylos medžiagą Prancūzijos teisminėms institucijoms dėl Y. Franchet ir D. Byk, pastaruosius iš esmės reikėjo informuoti ir
         išklausyti dėl su jais susijusių aplinkybių pagal Sprendimo 1999/396 4 straipsnį.

      146    Vis dėlto šiame straipsnyje numatyta viena išimtis, kai tyrimo tikslais būtina išlaikyti visišką slaptumą, reikalaujanti laikytis
         nacionalinės teismo institucijos kompetencijai priklausančios tyrimo tvarkos. Tokiu atveju pareigos kviesti pareigūną, kad
         jis galėtų pareikšti savo nuomonę, atlikimas gali būti atidėtas Komisijos generalinio sekretoriaus sutikimu. Taigi siekiant
         atidėti informavimą turi būti įvykdytos dvi sąlygos – būtinybė išlaikyti visišką slaptumą ir laikytis nacionalinės teismo
         institucijos kompetencijai priklausančios tyrimo tvarkos. Be to, reikia gauti išankstinį Komisijos generalinio sekretoriaus
         sutikimą.

      147    Šiuo klausimu dėl Eurocost bylos medžiagos perdavimo Liuksemburgo teisminėms institucijoms iš 2002 m. rugpjūčio 2 d. Komisijos generalinio sekretoriaus
         laiško OLAF generaliniam direktoriui paaiškėja, kad pirmasis davė sutikimą neinformuoti suinteresuotųjų asmenų. Pateikdamas
         motyvus jis nurodė, kad „laukdamas diskusijų tarp tarnybų dėl galiojančių procedūrų patobulinimo būdų rezultatų, galiu sutikti
         su OLAF generalinio direktoriaus siūlymu neinformuoti suinteresuotųjų šalių pavadinime minėtoje byloje“. Taigi Komisijos generalinis
         sekretorius nesirėmė nė viena iš minėtų sąlygų. Bet kuriuo atveju šis sutikimas buvo duotas jau perdavus nagrinėjamos bylos
         medžiagą.

      148    Dėl Datashop – Planistat bylos medžiagos perdavimo Prancūzijos teisminėms institucijoms iš 2003 m. balandžio 3 d. pažymos, kuri yra vėlesnė nei 2003 m.
         kovo 19 d. atliktas perdavimas, matyti, jog OLAF generalinis direktorius joje konstatavo, kad buvo įtraukti Eurostato ir Europos
         Bendrijų oficialiųjų leidinių biuro pareigūnai, kad ši medžiaga buvo perduota Prancūzijos teisminėms institucijoms ir kad
         reikia atidėti pareigūnų informavimą pagal Sprendimo 1999/396 4 straipsnį, nes tyrimo tikslais būtina išlaikyti visišką slaptumą.
         Vis dėlto jis niekur nenurodė minėtos antrosios sąlygos.

      149    Be to, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą raštu, Komisija patvirtino, kad jos generalinis sekretorius „neturėjo
         galimybės duoti sutikimo atidėti pareigos pakviesti ieškovus pareikšti savo nuomonę vykdymą“.

      150    Dėl to šioje byloje nebuvo įvykdytos Sprendimo 1999/396 4 straipsnyje numatytos išimties, leidžiančios atidėti informacijos
         pateikimą, sąlygos.

      151    Reikia pažymėti, kad pareiga prašyti ir gauti Komisijos generalinio sekretoriaus sutikimą nėra paprastas formalumas, kurį
         prireikus galima įvykdyti esant vėlesnei stadijai. Iš tikrųjų reikalavimas gauti sutikimą prarastų savo prasmę, t. y. užtikrinti,
         kad būtų gerbiamos atitinkamų pareigūnų gynybos teisės, kad informacijos apie juos pateikimas būtų atidedamas tik iš tiesų
         išimtiniais atvejais ir kad išimtinį pobūdį įvertintų ne vien OLAF, bet ir Komisijos generalinis sekretorius.

      152    Šiomis aplinkybėmis OLAF pažeidė Sprendimo 1999/396 4 straipsnį ir ieškovų teises į gynybą, perduodama Datashop – Planistat bylos medžiagą Prancūzijos teisminėms institucijoms, bei tą patį straipsnį ir Y. Franchet gynybos teises, perduodama Eurocost bylos medžiagą Liuksemburgo teisminėms institucijoms.

      153    Negali būti ginčijama, kad šioje byloje pažeista teisės nuostata, pagal kurią asmenys, dėl kurių atliekamas tyrimas, turi
         būti apie jį informuoti ir turėti galimybę pareikšti savo nuomonę apie su jais susijusius faktus, suteikia asmenims teisių
         (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nikolaou prieš Komisiją, T‑259/03, Rink., p. II‑0000, 263 punktą).

      154    Žinoma, Sprendimo 1999/396 4 straipsnis suteikia OLAF diskreciją, kai tyrimo tikslais būtina išlaikyti visišką slaptumą arba
         imtis tyrimo priemonių, priklausančių nacionalinės teisminės institucijos kompetencijai (pagal analogiją žr. 153 punkte minėto
         sprendimo Nikolaou prieš Komisiją 264 punktą). Vis dėlto OLAF neturi jokios diskrecijos dėl sprendimo atidėti informacijos pateikimą atitinkamiems pareigūnams
         priėmimo tvarkos ir Sprendimo 1999/396 4 straipsnio taikymo sąlygų patikrinimo tvarkos.

      155    Kaip buvo konstatuota, šioje byloje nebuvo laikytasi šios išimties taikymo sąlygų ir procedūros. OLAF nenurodė taikanti tokius
         tyrimo metodus ir reikiamu laiku neprašė, o juo labiau negavo Komisijos generalinio sekretoriaus sutikimo atidėti privalomą
         kvietimą su tyrimu susijusiam pareigūnui pareikšti savo nuomonę.

      156    Šiomis aplinkybėmis, nesilaikydama jai tenkančios pareigos pateikti informaciją, OLAF padarė pakankamai akivaizdų teisės normos,
         suteikiančios asmenims teises, pažeidimą.

      –       Komisijos informavimas
      157    Ieškovai nurodo, kad Komisija buvo iš anksto informuota, jog OLAF perduoda Eurostato bylų medžiagą Liuksemburgo ir Prancūzijos
         teisminėms institucijoms. Pirmosios instancijos teismo manymu, šį argumentą reikia suprasti taip, jog būtina nustatyti, ar
         Komisija turėjo būti informuota kitaip nei taikant Sprendimo 1999/396 4 straipsnį, kad jos generalinis sekretorius galėtų
         duoti anksčiau aptartą sutikimą.

      158    Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalį OLAF atitinkamos valstybės narės teisminėms
         institucijoms siunčia vidaus tyrimų, susijusių su veikomis, galinčiomis užtraukti baudžiamąją atsakomybę, metu (OLAF) gautą
         informaciją, o išorės tyrimų atveju numatyta tik tokio siuntimo galimybė. Šioje byloje reikia pastebėti, kad tyrimo ataskaitos
         dar nebuvo parengtos, taigi bylų medžiagos siuntimas a priori buvo informacijos siuntimas, net jei bylų medžiagoje buvo ieškovus įvardijančios išvados, o ne tyrimų ataskaitų siuntimas,
         numatytas Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnyje. Pagal 10 straipsnio 3 dalį atliekant vidaus tyrimus gautos informacijos
         siuntimas atitinkamai institucijai taip pat nėra privalomas. Jokia šio straipsnio nuostata nenumato, kad prieš informacijos
         siuntimą nacionalinėms teisminėms institucijoms arba kartu su juo turi būti informuojama atitinkama institucija.

      159    Atitinkamos institucijos informavimas atliekant vidaus tyrimus yra numatytas Reglamento Nr. 1073/1999 4 straipsnio 5 dalyje.
         Vis dėlto šį nuostata nenumato jokio šios informacijos pateikimo termino. Pavyzdžiui, ji nenumato, kad atitinkama institucija
         turi būti informuota prieš informacijos siuntimą nacionalinėms teisminėms institucijoms. Be to, joje yra išimtis dėl būtinybės
         tyrimo tikslais išlaikyti visišką slaptumą. Todėl OLAF gali atidėti informacijos pateikimą. Iš bylos medžiagos matyti, kad
         OLAF nusprendė – bent dėl Datashop – Planistat bylos – jog šiuo atveju tyrimo tikslais buvo būtina išlaikyti visišką slaptumą (žr. 23 punkte minėtą 2003 m. balandžio 3 d.
         pažymą). Reikia pažymėti, kad OLAF turi diskreciją nuspręsti, ar ši išimtis turėtų būti taikoma.

      160    Šioje byloje reikia pažymėti, kad OLAF neprivalėjo informuoti Komisijos prieš siųsdama informaciją nacionalinėms teisminėms
         institucijoms pagal Reglamento Nr. 1073/1999 4 straipsnio 5 dalį.

      161    Taigi OLAF nepažeidė Reglamento Nr. 1073/1999 4 ir 10 straipsnių, neinformuodama Komisijos prieš informacijos siuntimą nacionalinėms
         teisminėms institucijoms.

      162    Bet kuriuo atveju ieškovai neįrodė, kaip faktinė aplinkybė, kad Komisija nebuvo informuota prieš siunčiant informaciją nacionalinėms
         teisminėms institucijoms, pažeidė jų teises, išskyrus teiginius dėl Sprendimo 1999/396 4 straipsnio taikymo. Iš tikrųjų reikia
         pažymėti, kad ankstesniame punkte nurodytose nuostatose nėra teisės normų, suteikiančių asmenims teises, kurių laikymąsi užtikrina
         Bendrijos teismai.

      –       OLAF priežiūros komiteto informavimas
      163    Ieškovai nurodo, kad OLAF priežiūros komitetas taip pat nebuvo informuotas prieš siunčiant informaciją Liuksemburgo ir Prancūzijos
         teisminėms institucijoms.

      164    Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 7 dalį, Priežiūros komitetui
         nuolat kontroliuojant, kaip atliekama tyrimo funkcija, „(OLAF) direktorius komitetą informuoja apie atvejus, kai informaciją
         reikia siųsti valstybės narės teisminėms institucijoms“. Reikia pažymėti, jog šios nuostatos tekste nurodyta, kad informuoti
         reikia prieš siunčiant. Antraip joje nebūtų su įvykiu ateityje susijusios nuorodos į atvejus, „kai informaciją reikia siųsti“.
         Šį aiškinimą taip pat patvirtina 2004 m. gegužės 19 d. OLAF priežiūros komiteto pirmininko pranešimas Jungtinės Karalystės
         Lordų Rūmų specialiajame komitete Europos Sąjungai, kuriame jis patvirtino, kad „OLAF yra įpareigota informuoti (Priežiūros)
         komitetą prieš bet ką siųsdama teisminei institucijai“.

      165    Iš Komisijos atsakymo į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą išplaukia, kad OLAF generalinis direktorius informavo
         Priežiūros komitetą apie Eurocost ir Eurogramme bylų medžiagos perdavimą Liuksemburgo teisminėms institucijoms 2002 m. spalio 25 d., t. y. vėliau nei 2002 m. liepos 4 d.
         atliktas siuntimas. Be to, Priežiūros komitetas apie Datashop – Planistat bylos medžiagos perdavimą Prancūzijos teisminėms institucijoms buvo informuotas 2003 m. kovo 24 d., t. y. taip pat vėliau
         nei 2003 m. kovo 19 d. atliktas siuntimas.

      166    Taigi OLAF pažeidė Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 7 dalį. Vis dėlto dar reikia išnagrinėti, ar tai yra teisės norma,
         suteikianti asmenims teises, kurios laikymąsi užtikrina Bendrijos teismai.

      167    Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors pagal Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 1 dalį OLAF priežiūros komitetas nesikiša
         į atliekamų tyrimų eigą, pagal savo vidaus reglamento 2 straipsnį jis „prižiūri, kad OLAF veikla būtų vykdoma visiškai užtikrinant
         žmogaus teises ir pagrindines laisves bei laikantis Sutarčių ir antrinės teisės aktų, ypač Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų
         bei Pareigūnų tarnybos nuostatų“.

      168    Taigi šis komitetas yra įpareigotas ginti asmenų, kurių atžvilgiu OLAF atlieka tyrimus, teises. Tad negali būti ginčijama,
         kad reikalavimo informuoti komitetą prieš siunčiant informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms tikslas yra suteikti
         teises atitinkamiems asmenims.

      169    Todėl reikia pripažinti, kad pažeisdama Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 7 dalį OLAF pažeidė teisės normą, suteikiančią
         asmenims teises.

      170    Be to, atsižvelgiant į tai, jog Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 7 dalyje numatyta, kad Priežiūros komiteto informavimas
         yra besąlygiška pareiga ir nesuteikia jokios diskrecijos, tai yra pakankamai akivaizdus pažeidimas.

       Poveikis nacionalinėms teisminėms institucijoms
      171    Ieškovai nurodo, kad OLAF „nukreipė“ Prancūzijos teismines institucijas, iš anksto suteikdama baudžiamojo pobūdžio kvalifikaciją
         faktinėms aplinkybėms, kurias ji manė galinti nustatyti Eurostato byloje, o tai prieštarauja OLAF paskirčiai atlikti administracinius
         tyrimus.

      172    Pirmosios instancijos teismas primena, kad tik nacionalinės institucijos yra visiškai atsakingos už tolesnius veiksmus, kurių
         jos gali imtis dėl OLAF persiųstos informacijos. Taigi šios institucijos turi pačios patikrinti, ar tokia informacija pateisina
         arba reikalauja, kad būtų imtasi baudžiamojo persekiojimo. Todėl nacionaliniu lygmeniu turi būti užtikrinta teisminė gynyba
         nuo tokio persekiojimo kartu su visomis vidaus teisėje numatytomis garantijomis, įskaitant tas, kurios išplaukia iš pagrindinių
         teisių, kurių, kaip sudėtinės pagrindinių Bendrijos teisės principų dalies, valstybės narės turi taip pat nepažeisti įgyvendindamos
         Bendrijos teisės aktus (1989 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Wachauf, 5/88, Rink. p. 2609, 19 punktas; 2003 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Booker Aquaculture ir Hydro Seafood, C‑20/00 ir C‑64/00, Rink p. I‑7411, 88 punktas ir 2005 m. balandžio 19 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Tillack prieš Komisiją, C‑521/04 P(R), Rink. p. I‑3103, 38 punktas).

      173    Taigi ieškovų argumentas dėl įtakos nacionalinėms teisminėms institucijoms yra nepagrįstas.

      2.     Dėl OLAF atskleistos informacijos
      a)     Šalių argumentai
      174    Ieškovai kaltina OLAF pažeidus konfidencialumo pareigą, įtvirtintą ypač Reglamento Nr. 1073/1999 8 ir 12 straipsniuose, gero
         administravimo principą ir nekaltumo prezumpcijos principą. Iš tikrųjų, pirma, informacija apie Datashop – Planistat bylos medžiagos siuntimą Prancūzijos teisminėms institucijoms nutekėjo. 2003 m. gegužės mėn. ieškovai iš spaudos sužinojo
         apie jiems pareikštus kaltinimus ir tai, kad buvo kreiptasi į Prancūzijos teismines institucijas.

      175    Antra, šie nutekėjimai kartojosi. Ieškovai teigia, kad jie rėmėsi faktiniais duomenimis arba iš nacionalinėms teisminėms institucijoms
         perduotų ataskaitų ir informacijos, arba tiesiogiai iš 2003 m. birželio 23 d. ir liepos 4 d. ieškovų susitikimų su OLAF tyrėjais.
         Taigi jų kilmė aiškiai nustatyta. OLAF tyrėjams pateikti paaiškinimai kitą dieną ar keliomis dienomis vėliau beveik pažodžiui
         būdavo pakartojami spaudoje.

      176    2003 m. rugsėjo 24 d. Komisijos pirmininko pranešimas „Šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santrauka“ taip pat buvo konfidencialumo
         pareigos pažeidimas. Šis dokumentas nebuvo perduotas ieškovams, nors OLAF generalinis direktorius turėjo žinoti, kad Komisijos
         pirmininkas jį kitą dieną panaudos viešai, o išvakarėse jis bus viešai išplatintas Parlamente.

      177    Be to, OLAF viešai – įskaitant informacijos nutekinimą į spaudą – apibūdino ieškovus esant kaltais dėl kelių baudžiamųjų veikų,
         o tai galėjo paskatinti jų kaltės įspūdį ir paveikti Prancūzijos teismo atliekamą faktinių aplinkybių vertinimą, taip pažeidžiant
         nekaltumo prezumpcijos principą. OLAF generalinis direktorius savo kalbose spaudoje ir Cocobu pavadino bylos medžiagą sunkia bei rimta, taip išreikšdamas savo požiūrį į bylą, nors tyrimai dar nebuvo pasibaigę. Taigi
         OLAF taip pat nesilaikė konfidencialumo pareigos.

      178    Komisija ginčija ieškovų argumentus ir konstatuoja, kad jie turi įrodyti savo pareikštų didelę žalą OLAF garbei darančių kaltinimų
         pagrįstumą.

      179    Dėl 2003 m. rugsėjo 24 d. pranešimo „Šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santrauka“ Komisija remiasi Reglamento Nr. 1073/1999
         10 straipsniu ir konstatuoja, kad net jei tai susiję su išorės tyrimu, OLAF galėjo siųsti informaciją ir Komisijai, nes pastaroji
         buvo suinteresuota ginti Bendrijos finansinius interesus.

      180    Galiausiai Komisija teigia, kad kaltinimas nekaltumo prezumpcijos pažeidimu yra visiškai nepagrįstas. Iš tikrųjų OLAF negalėjo
         priimti jokio teisminio ar drausminio sprendimo ieškovų atžvilgiu, nes ji nėra teisminė ar drausmės institucija. Net jei nekaltumo
         prezumpciją taip pat galėtų pažeisti ir kitos viešosios institucijos, ieškovai neįrodė, kokiomis aplinkybėmis OLAF juos viešai
         apibūdino buvus kaltais dėl kelių baudžiamųjų veikų.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
       Dėl informacijos nutekėjimų
      181    Ieškovai teigia, pirma, kad nutekėjo informacija dėl Datashop – Planistat bylos medžiagos perdavimo Prancūzijos teisminėms institucijoms. Antra, informacijos nutekėjimai tęsėsi.

      182    Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal teismų praktiką nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo ieškovas turi įrodyti,
         kad buvo įvykdytos visos Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo sąlygos EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme
         (2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Innova Privat-Akademie prieš Komisiją, T‑273/01, Rink. p. II‑1093, 23 punktas ir 2003 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo DLD Trading prieš Tarybą, T‑146/01, Rink. p. II‑6005, 71 punktas). Be to, kadangi ieškovai šioje byloje neįrodė, kad informacijos apie su jais susijusį
         tyrimą paskelbimo priežastis buvo OLAF priskiriamas informacijos paskleidimas, iš esmės ji negali būti kaltinama dėl tokio
         paskelbimo (šiuo klausimu žr. 153 punkte minėto sprendimo Nikolaou prieš Komisiją 141 punktą).
      183    Vis dėlto ši taisyklė gali būti sušvelninta, jei aplinkybė, dėl kurios atsirado žala, galėjo būti išprovokuota daugelio įvairių
         priežasčių ir jei Bendrijos institucija nepateikė jokių įrodymų, leidžiančių nustatyti, dėl kurių iš šių priežasčių ta aplinkybė
         galėjo atsirasti, nors ji buvo palankesnėje padėtyje pateikti įrodymus šiuo klausimu, pripažįstant šiai institucijai atsakomybę
         dėl kilusio neaiškumo (šiuo klausimu žr. 1986 m. spalio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Leussink-Brummelhuis prieš Komisiją, 169/83 ir 136/84, Rink. p. 2801, 16 ir 17 punktus). Tokį požiūrį reikia taikyti nustatant, ar ieškovai įrodė, kad OLAF ar
         jos tarnautojai paskleidė tam tikrą informaciją, šioje Pirmosios instancijos teismo vertinimo stadijoje nenagrinėjant klausimo,
         ar toks galimas informacijos paskleidimas gali būti laikomas OLAF padarytu pažeidimu (šiuo klausimu žr. 153 punkte minėto
         sprendimo Nikolaou prieš Komisiją 142 punktą).

      –       Dėl informacijos nutekėjimo buvimo ir turinio
      184    Reikia pažymėti, kad šioje byloje informacijos nutekėjimus reikia laikyti akivaizdžia faktine aplinkybe. Iš tikrųjų Komisija
         posėdyje pati pripažino, kad „siunčiant informaciją nacionalinėms teisminėms institucijoms, vienu ar kitu metu ji neabejotinai
         nutekėjo ir todėl po kelių savaičių atsidūrė spaudoje“. Nepaisant šio bendro pripažinimo dėl informacijos nutekėjimo, Komisija
         pabrėžia, kad ieškovai privalo įrodyti, jog informacija nutekėjo iš OLAF. Ieškovai patys pripažįsta neturintys rašytinių įrodymų,
         kad vienas ar kitas asmuo nutekino informaciją, tačiau nuorodų ir prielaidų visuma leidžia teigti, kad ji nutekėjo iš OLAF.

      185    Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad 2003 m. rugsėjo 3 d. Komisijos generalinio sekretoriaus kalbos OLAF priežiūros komitete
         stenogramoje pripažįstama buvus informacijos nutekėjimą. Reikia pacituoti šios stenogramos, kurią Komisija prašė išimti iš
         bylos medžiagos, pastraipą, įrodančią buvus sunkumų:

      „Visiškai pritariu, kad asmenų apklausų problema tikrai egzistuoja. Viskas gali pavykti, jei išlaikysime konfidencialumą.
         Jei konfidencialumą pavyksta užtikrinti, OLAF parengta bylos medžiaga yra perduodama prokuratūrai ir pastaroji turi spręsti,
         ar reikia apklausti asmenis. Visa tai yra labai gerai, jei informacija nenuteka. Deja, kol kas iš OLAF viskas nuteka. Taigi
         vadinamasis konfidencialumas – aš (Y. Franchet arba D. Byk) skaitau Financial Times, kad esu kaltinamas Bendrijos lėšų iššvaistymu. Atsiprašau, bet jūsų reputacija yra sunaikinta. Nėra jokių galimybių, net
         po visiško išteisinimo – šie žmonės yra profesionaliai ir net asmeniškai sunaikinti. Taigi visa tai yra rimta. Žaidžiama asmenų
         karjera, asmeniniu gyvenimu, integralumu. Taigi, mano manymu, net jei negalime išvengti informacijos nutekėjimo, reikia būti
         labai atidiems dėl to, ką rašome arba kalbame. Turėtume būti gana atsargūs.“

      186    Be to, pagal 2003 m. gegužės 27 d. Priežiūros komiteto sekretoriato pažymą priežiūros komiteto pirmininkui:

      „Įvairiuose straipsniuose, ypač Vokietijos, o vėliau Prancūzijos spaudoje, buvo atspindėtas OLAF informacijos siuntimas Respublikos
         prokurorui Paryžiuje.

      Informacijos nutekėjimas į Vokietijos spaudą atrodė gerai suderintas su, pirma, kai kurių atsakingų OLAF asmenų kelionėmis
         Vokietijoje ir, antra, Eurostato 50-ojo jubiliejaus renginiais.

      Pridedamas 2003 m. gegužės 22 d. laikraštyje Libération išspausdintas straipsnis, atrodo, buvo parengtas remiantis vien OLAF Respublikos prokurorui Paryžiuje persiųsta medžiaga.
         Straipsnis pasirašytas dviejų Briuselyje dirbančių žurnalistų ir tai leidžia teigti, kad nutekėjimo šaltinis yra Briuselyje,
         o ne Paryžiuje.“

      187    Be to, pagal 2004 m. sausio 15 d. Parlamento prašymu pateiktą OLAF priežiūros komiteto ataskaitą dėl su Eurostatu susijusių
         tyrimų keliamų procedūros klausimų:

      „Šios bylos nagrinėjimui buvo būdinga, kad OLAF sąmoningai ar nesąmoningai perduodavo spaudai ar institucijoms informaciją
         ir pranešimus, kurie, atsižvelgiant į tyrimą įtrauktų asmenų teises ir sklandžią tyrimo eigą, turėjo būti laikomi konfidencialiais.“

      188    Iš 2003 m. liepos 1 d. pažymos (žr. 34 punktą) taip pat išplaukia, kad apie informacijos nutekėjimą buvo žinoma OLAF generaliniam
         direktoriui, atsižvelgiant į jo teiginį, kad „Komisijos saugumo tarnyba atlieka tyrimą dėl informacijos nutekėjimo“.

      189    Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad informacijos nutekėjimas jau yra pakankamai įrodytas minėtais dokumentais.

      190    Atsakyme į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą ieškovai patikslina, kad 2003 m. kovo 19 d. OLAF laiške ir
         pažymoje pateikta informacija ir vartojamos sąvokos buvo pirmosios straipsnių grupės ir viešai išreikštų žiniasklaidos arba
         Europos Parlamento narių, akivaizdžiai galėjusių susipažinti su šiais dokumentais, pozicijų pagrindas. Jie nurodo daugelį
         spaudos straipsnių šiuo klausimu.

      191    Savo pastabose ieškovų atsakymui Komisija ginčija faktinę aplinkybę, kad pateikti straipsniai spaudoje įrodo buvus informacijos
         nutekėjimą – ypač iš OLAF – ir konstatuoja, kai tai yra nepagrįstas tvirtinimas. Ji nurodo, kad niekas šiuose straipsniuose
         neleidžia patvirtinti, jog informacija dėl 2003 m. kovo 19 d. atlikto siuntimo Prancūzijos teisminėms institucijoms ar bet
         kokio kito įvykio nutekėjo iš OLAF.

      192    Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ieškovų pateikti straipsniai patvirtina buvus informacijos nutekėjimą.
         Juose yra nuorodų, be kita ko, į „gerai informuotą šaltinį“ ir kitų tiesioginių 2003 m. kovo 19 d. Prancūzijos teisminėms
         institucijoms išsiųsto laiško ir pažymos citatų.

      193    Siekiant detaliau išanalizuoti informacijos nutekėjimo turinį, dar reikėtų pacituoti kai kuriuos minėtus straipsnius.

      194    Pagal 2003 m. balandžio 26 d. Süddeutsche Zeitung išspausdintą straipsnį:

      „Ši diena turėjo būti šventė. Gegužės 16 d. Europos Bendrijų statistikos tarnybai sukaks 50 metų <...>
      Vis dėlto gali būti, kad šventė bus mažiau iškilminga, nei buvo numatyta. Prieš pat didžiąją sukaktį Eurostato vadovybė patiria
         kritikos ugnį. Remiantis Süddeutsche Zeitung gauta informacija, vidaus audito rezultatuose pateikiami sunkūs kaltinimai. Tai susiję su „juodosiomis kasomis“, kuriose buvo
         kaupiamos iš Europos Sąjungos finansuojamų organizacijų gautos lėšos. Jau mėnesį OLAF <...> aktyviai tiria šį atvejį.

      <...> Vėliausiai nuo 1999 m. mažiausiai 900 000 eurų, atitinkančių jos Datashops gautas pajamas, nebuvo pervesti į oficialias sąskaitas. Įtariama, kad aukšti pareigūnai, naudodamiesi „juodosiomis kasomis“,
         išeikvojo šias lėšas savo reikmėms.

      Vis dar per mažai žinoma apie įvykio detales. Turime pripažinti, kad visi dalyviai yra nekalti, kol neįrodyta priešingai.
         Jei kaltinimai pasitvirtintų, tai būtų ypač įžūlus sukčiavimo atvejis. <...>

      Įtarimai taip pat susiję su aukščiausiais pareigūnais, įskaitant vadovą Français Yves Franchet. Franchet yra vienas iš bendrovės
         Eurocost, ilgą laiką gavusios Statistikos tarnybos finansinę paramą, steigėjų. Kaip kovo mėn. pranešė Europos Parlamentas, Eurocost, be kita ko, yra kaltinama klastojusi savo finansų apskaitą. <...>

      Šie nauji kaltinimai dėl „juodųjų kasų“ gali atnaujinti Eurostato bylą. Kaip nurodė Europos Parlamento narė S., „jei šis sunkus
         kaltinimas pasitvirtintų, byla įgytų naują pobūdį.“ <....>“

      195    2003 m. gegužės 16 d. Financial Times buvo išspausdintas kitas straipsnis, pagal kurį:

      „Prancūzijos prokuratūra pradėjo baudžiamąjį tyrimą dėl kaltinimų Europos Sąjungai priklausančių lėšų „iššvaistymo stambiu
         mastu“, pareikštų dviem pagrindiniams Eurostato pareigūnams <...>

      <...>
      Pranešimas apie baudžiamąjį tyrimą nuskambėjo penkias dienas vykstančio Eurostato 50 metų sukakties minėjimo viduryje <...>
      Kol kas vyksta Paryžiaus Tribunal de grande instance (Regioninis teismas) preliminarus tyrimas prieš X. Jis buvo pradėtas dėl OLAF tyrimo <...> dėl dviejų aukštų pareigūnų Prancūzijos
         piliečių – ilgamečio Eurostato generalinio direktoriaus Yves Franchet ir vieno iš šešių Eurostato direktoratų direktoriaus
         Daniel Byk.

      Pagal kovo 19 d. OLAF Prancūzijos institucijoms persiųstą bylos medžiagą šie asmenys yra įtariami atidarę sąskaitą Liuksemburgo
         taupomajame banke, kuri buvo panaudota surinkti iki 900 000 eurų, kurie turėjo būti pervesti Eurostatui.

      <...>“
      196    Kitame to paties Briuselyje dirbančio žurnalisto parengtame straipsnyje nurodomas „Prancūzijos prokuratūros atliekamas tyrimas
         dėl kaltinimų institucijos generaliniam direktoriui Yves Franchet ir vienam direktorių Daniel Byk“, kurie „įtariami prisidėję
         prie banko sąskaitos, kuriai netaikoma finansų kontrolierių priežiūra, atidarymo Liuksemburgo taupomajame banke“. Šiame straipsnyje
         taip pat nurodomos Eurocost, Eurogramme ir CESD Communautaire bylos.

      197    Be to, pagal 2003 m. gegužės 16 d. La Voix du Luxembourg išspausdintą straipsnį „po išsamaus tyrimo ir remiantis gerai informuotu šaltiniu atrodo, kad ši byla yra pažengusi gerokai
         toliau“ ir kad „įrodyta, jog kovo 19 d. Paryžiaus Tribunal de grande instance Respublikos prokurorui nusiųstame laiške (OLAF) generalinis direktorius atskleidžia sukčiavimo veiksmus, padariusius žalą
         Bendrijos biudžetui, kurie gali būti kvalifikuojami kaip baudžiamoji veika“. Reikia pažymėti, kad šiame straipsnyje yra tiesioginių
         2003 m. kovo 19 d. Prancūzijos teisminėms institucijoms išsiųsto laiško ir pažymos citatų.

      198    Taigi iš šių straipsnių išplaukia, kad yra didelė tikimybė, jog spauda turėjo tam tikros informacijos apie informacijos persiuntimą
         Prancūzijos teisminėms institucijoms. Šiuose straipsniuose pateikiamos nuorodos į „juodąsias kasas“ ir ieškovai įvardijami
         kaip galėję sukurti šią sistemą ar jos dalį.

      199    Be to, 2003 m. gegužės 14 d. Y Franchet nusiuntė Komisijos generaliniam sekretoriui anoniminį laišką, kurį šis gavo ir, ieškovo
         teigimu, išsiuntė Liuksemburgo laikraščiui. Reikia pažymėti, kad šiame anoniminiame laiške, pavadintame „Eurostato 50 metų
         sukaktis“, buvo 2003 m. kovo 19 d. Prancūzijos teisminėms institucijoms išsiųsto laiško ir pažymos ištraukos ir tiesiogiai
         nurodyti ieškovų vardai. Taip pat reikia pažymėti, kad šios ištraukos sutampa su pateiktomis 197 punkte minėtame La Voix du Luxembourg išspausdintame straipsnyje.

      200    Be to, iš 2003 m. gegužės 16 d. pranešimo dėl Eurostato, kuris buvo išplatintas 2003 m. gegužės 19 d. pranešimu spaudai (IP/03/709)
         ir kurį ieškovai pateikė atsakydami į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą, paaiškėja, kad Komisija „apgailestavo
         dėl šio OLAF tyrimo konfidencialumo pažeidimo, sukūrusio sudėtingą padėtį pirmiausia žiniasklaidoje paminėtiems pareigūnams
         ir Komisijai, kuri negalėjo priimti sprendimo dėl galimų tolesnių veiksmų, nes neturėjo tinkamos informacijos apie OLAF atliekamą
         tyrimą“. Pranešime ji konstatavo, kad „žiniasklaidoje pasirodė informacija dėl tariamų su Eurostato Datashops susijusių neteisėtų veiksmų ir galimo (kai kurių) jos pareigūnų dalyvavimo“ ir kad „dėl šių teiginių OLAF atliko tyrimą ir
         dėl kai kurių jo aspektų OLAF perdavė bylos medžiagą Prancūzijos prokuratūrai“.

      201    Taigi remiantis visais šiais dokumentais apibendrinant reikia pažymėti, kad informacija nutekėjo ir ieškovai iš spaudos sužinojo
         apie Datashop – Planistat bylos medžiagos persiuntimą Prancūzijos teisminėms institucijoms, ir to Komisija neginčija.

      202    Dėl šio informacijos nutekėjimo priskyrimo OLAF, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą posėdyje, Komisija nurodė,
         kad, atsižvelgiant į tai, jog prieš atsirasdama spaudoje Prancūzijos teisminėms institucijoms persiųsta informacija buvo perduota
         OLAF priežiūros komitetui ir Komisijos teisinei tarnybai, negalima tiksliai nustatyti, kad informacija galėjo nutekėti tik
         iš OLAF. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas mano, kad užtenka konstatuoti, jog galimas nutekėjimas iš OLAF priežiūros
         komiteto būtų priskirtinas OLAF ir kad bet kuriuo atveju, net jei informacija būtų nutekėjusi iš Komisijos teisinės tarnybos,
         Bendrija vis tiek būtų už tai atsakinga.

      203    Tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tai, kad Komisija net nenurodė galimybės, jog informacijos nutekėjimo šaltinis galėtų
         būti ne Bendrija, o pavyzdžiui, Prancūzijos teisminės institucijos, tai, kad informacija galėjo būti žinoma šiai ne Bendrijos
         institucijai, netrukdo spėti, kad šios informacijos šaltinis buvo OLAF arba kitas šaltinis, už kurį turi atsakyti Bendrija.

      204    Taigi reikia pripažinti, kad informacijos nutekėjimas dėl Datashop – Planistat bylos medžiagos perdavimo Prancūzijos teisminėms institucijoms yra įrodytas. Be to, visos bylos medžiagoje esančios nuorodos,
         kaip ir jos kontekstas (žr. atliktą įvairių dokumentų analizę), leidžia teigti, kad informacijos nutekėjimo šaltinis yra OLAF
         ir, nesant nuorodų, kad šaltinis greičiau buvo Komisijos teisinė tarnyba, galima daryti prielaidą, kad informacijos nutekėjimo
         šaltinis yra būtent OLAF.

      205    Dėl su ieškovų susitikimais su OLAF tyrėjais 2003 m. birželio 23 d. ir liepos 4 d. arba su ataskaitomis susijusių tariamų
         informacijos nutekėjimų reikia pažymėti, kad anksčiau išnagrinėti dokumentai aiškiai neįrodo, jog informacija nutekėjo, kiek
         tai susiję su minėtais susitikimais ar ataskaitomis. Ieškovams taip pat nepavyko to įrodyti remiantis jų pateiktais spaudos
         straipsniais. Todėl galimi informacijos nutekėjimai nėra pakankamai įrodyti.

      206    Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad nesant jokių Komisijos pateiktų įrodymų, siekiančių parodyti,
         kad informacija nutekėjo iš kito šaltinio, OLAF yra atsakinga už informacijos nutekėjimą, susijusį su 2003 m. kovo 19 d. laiške
         ir pažymoje esančia informacija dėl Datashop – Planistat bylos medžiagos persiuntimo Prancūzijos teisminėms institucijoms, ir už tai, kad dėl šio nutekėjimo informacija pateko į
         spaudą.

      207    Taigi reikia išnagrinėti, ar OLAF pažeidė teisės normą, suteikiančią asmenims teises.

      –       Teisės normų, suteikiančių asmenims teises, tariamų pažeidimų, galėjusių atsirasti dėl informacijos nutekėjimo iš OLAF, analizė
      208    Ieškovai ypač remiasi pareigos išlaikyti OLAF tyrimų konfidencialumą pažeidimu, gero administravimo principo pažeidimu ir
         nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu.

      209    Dėl nekaltumo prezumpcijos principo Pirmosios instancijos teismas primena, kad šis principas, kuris yra EŽTK 6 straipsnio
         2 dalyje ir Chartijos 48 straipsnio 1 dalyje, suteikia teises asmenims, kurių laikymąsi užtikrina Bendrijos teismas (2006 m.
         spalio 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Tillack prieš Komisiją, T‑193/04, Rink. p. II‑3995, 121 punktas).

      210    Pagal Europos žmogaus teisių teismo (toliau – EŽTT) praktiką EŽTK 6 straipsnio 2 dalis reguliuoja visą baudžiamąjį procesą,
         nepaisant baudžiamojo persekiojimo rezultatų, o ne vien kaltinimo pagrįstumo nagrinėjimą. Ši nuostata garantuoja kiekvienam
         asmeniui, kad jis nebus įvardytas ar laikomas kaltu tol, kol jo kaltės neįrodė teismas. Todėl ji ypač reikalauja, kad vykdydami
         savo funkcijas teisėjai neturėtų išankstinio nusistatymo, jog kaltinamasis padarė veiksmus, dėl kurių kaltinamas. Į nekaltumo
         prezumpciją kėsinamasi pareiškimais arba sprendimais, kurie atspindi nuostatą, kad asmuo yra kaltas, skatina visuomenę tikėti
         jo kalte arba iš anksto sprendžia dėl faktinių aplinkybių, kurias turi įvertinti kompetentingas teismas (žr. 2006 m. rugsėjo
         21 d. EŽTT sprendimo Pandy prieš Belgiją 41–42 punktus).

      211    Be to, EŽTT yra nusprendęs, kad jei EŽTK 6 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas nekaltumo prezumpcijos principas yra vienas EŽTK
         6 straipsnio 1 dalyje nustatytų teisingo baudžiamojo proceso požymių, jis nėra tik baudžiamojo proceso garantija – jo apimtis
         yra platesnė ir reikalauja, kad nė vienas valstybės atstovas nepaskelbtų asmens kaltu už pažeidimą tol, kol jo kaltės neįrodė
         teismas (žr. 2004 m. spalio 28 d. EŽTT sprendimo Y. B.ir kt. prieš Turkiją 43 punktą). Iš tikrųjų ieškovų minimame 1995 m. vasario 10 d. Sprendime Allenet de Ribemontprieš Prancūziją (serija A Nr. 308, 35–36 punktai) EŽTT, primindamas kad EŽTK reikia aiškinti taip, kad teisių užtikrinimas būtų konkretus
         ir efektyvus, o ne teorinis ir iliuzinis, yra nusprendęs, jog pasikėsinimas į nekaltumo prezumpciją gali kilti ne vien iš
         teisėjo ar teismo, bet ir iš kitų viešųjų institucijų. Šiuo klausimu EŽTT pažymėjo valstybės atstovų pareiškimuose, pateikiamuose,
         kol asmuo dar nebuvo teisiamas ir pripažintas kaltu už pažeidimą, vartojamų žodžių parinkimo svarbą. EŽTK 6 straipsnio 2 dalies
         taikymo tikslais svarbi tikroji atitinkamų pareiškimų prasmė, o ne jų žodinė išraiška. Vis dėlto tai, ar viešosios institucijos
         atstovo pareiškimas pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą, turi būti sprendžiama atsižvelgus į konkrečias aplinkybes, kuriomis
         buvo padarytas ginčijamas pareiškimas (minėto sprendimo Y. B.ir kt. prieš Turkiją 44 punktas).

      212    Be to, Europos žmogaus teisių teismas pripažino, kad atsižvelgiant į saviraiškos laisvę garantuojantį EŽTK 10 straipsnį, EŽTK
         6 straipsnio 2 dalis negali kliudyti valstybės institucijoms informuoti visuomenę apie tiriamas baudžiamąsias bylas, tačiau
         reikalauja, kad jos tai darytų su visomis išlygomis ir atsargumu, kurie yra būtini nekaltumo prezumpcijos laikymuisi (211 punkte
         minėto sprendimo Allenet de Ribemontprieš Prancūziją 38 punktas ir ten pat minėto sprendimo Y. B.ir kt. prieš Turkiją 47 punktas).

      213    Iš šio principo kyla pagal Reglamento Nr. 1073/1999 8 straipsnio 2 dalį OLAF nustatyta konfidencialumo pareiga.

      214    Taip pat buvo nuspręsta, kad remdamasi rūpinimosi pareiga ir gero administravimo principu atitinkama institucija privalo,
         pirma, vengti spaudai teikti informaciją, galinčią padaryti žalą atitinkamam pareigūnui, ir, antra, imtis visų priemonių,
         kurių reikia, kad institucijos viduje nebūtų paskleista informacija, kuri jo atžvilgiu turėtų šmeižto pobūdį (žr. 1995 m.
         gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties Connolly prieš Komisiją, T‑203/95 R, Rink. p. II‑2919, 35 punktą).

      215    Šioje byloje ieškovai nurodo, kad OLAF juos viešai – įskaitant informacijos nutekėjimą į spaudą – įvardijo kaltais dėl visos
         baudžiamųjų veikų grupės padarymo, o tai paskatino jų kaltės įspūdį ir paveikė Prancūzijos teismo atliekamą faktinių aplinkybių
         vertinimą, taip pažeidžiant nekaltumo prezumpcijos principą.

      216    Reikia priminti, kad, pavyzdžiui, 195 punkte minėtame 2003 m. gegužės 16 d. Financial Times išspausdintame straipsnyje, remiantis tikriausiai iš OLAF nutekėjusia informacija, aiškiai nurodyta, kad ieškovai galėjo
         įvykdyti „Bendrijos lėšų iššvaistymą stambiu mastu“. Akivaizdu, kad šis pareiškimas pažeidžia nekaltumo prezumpcijos principą,
         nes atspindi nuostatą, kad ieškovai yra kalti ir skatina visuomenę tikėti jų kalte.

      217    Taigi leisdama nutekėti informacijai, kurioje buvo toks pareiškimas, OLAF pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą. Šiais informacijos
         nutekėjimais ji taip pat pažeidė tyrimų konfidencialumo pareigą ir, sukeldama jautrių faktinių duomenų išplatinimą spaudoje,
         nusižengė gero administravimo interesams, nes vykstant tyrimo procedūrai leido plačiajai visuomenei susipažinti su konfidencialia
         administracine informacija.

      218    Kaip jau buvo konstatuota, nekaltumo prezumpcijos principas suteikia asmenims teises. Reikia pažymėti, kad konfidencialumo
         pareiga taip pat suteikia teises asmenims, kurie yra paveikti OLAF tyrimo, nes jie turi teisę tikėtis, kad su jais susiję
         tyrimai bus atliekami gerbiant jų pagrindines teises. Taip pat ieškovai pagrindinėje byloje turi teisę remtis gero administravimo
         principu, nes šis apima teisę žinoti, kad jų klausimai būtų sprendžiami laikantis konfidencialumo.

      219    Reikia pažymėti, jog tai yra pakankamai akivaizdūs šių teisės normų pažeidimai, nes OLAF privalo užtikrinti, kad nebūtų tokias
         atitinkamų asmenų pagrindines teises kaip nekaltumo prezumpcija pažeidžiančių informacijos nutekėjimų, nes administracija
         neturi jokios diskrecijos dėl šios pareigos laikymosi.

       Dėl 2003 m. rugsėjo 24 d. perdavimo
      220    Ieškovai nurodo, kad OLAF pažeidė konfidencialumo pareigą, 2003 m. rugsėjo 24 d. perduodama Komisijos pirmininkui „Šiuo metu
         užbaigtų Eurostato bylų santrauką“.

      221    Šią santrauką Komisijos pirmininkui nusiuntė OLAF generalinis direktorius. Pagal lydraštį pastarasis jam perdavė „trumpą šiuo
         metu užbaigtų Eurostato bylų, kurios prireikus galėtų būti išplatintos, santrauką“. Be to, generalinis direktorius patikslina,
         kad „ši suvestinė pažyma jokiu būdu negali būti laikoma galutine tyrimo ataskaita Reglamento Nr. 1073/1999 prasme“. Galiausiai
         jis pažymėjo, kad „šio bendro pobūdžio darbinio dokumento vienintelis tikslas buvo paskelbti iš atliktų tyrimų išplaukiančias
         pagrindines išvadas“. Pačioje santraukoje nurodomas kiekvienos bylos (Eurocost, Eurogramme, Datashop, Planistat ir CESD Communautaire) objektas, rezultatai ir išvados.

      222    Šiuo klausimu užtenka priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 3 dalį OLAF gali bet kada siųsti atitinkamai
         institucijai išorės tyrimų metu gautą informaciją. Be to, pateikdami savo argumentus ieškovai šiek tiek sau prieštarauja,
         nes, viena vertus, kaltina OLAF neperdavus kai kurios informacijos Komisijai, bet, antra vertus, kaltina ją tai padarius su
         kita informacija. Be to, reikia priminti, kad jų apklausų metu 2003 m. birželio ir liepos mėn. ieškovai jau buvo išklausyti
         dėl šių bylų medžiagos ir todėl negali tvirtinti nebuvę išklausyti prieš šį perdavimą.

      223    Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į tai, kad OLAF turėjo teisę perduoti Komisijai šį dokumentą, reikia pažymėti, kad ji negali
         būti laikoma atsakinga už tai, kad Komisijos pirmininkas viešai pasinaudojo šiuo dokumentu ir kad jis buvo viešai išplatintas
         Parlamente. Šis klausimas dar bus išnagrinėtas vėliau, vertinant galimus neteisėtus Komisijos veiksmus.

       Dėl OLAF generalinio direktoriaus išreikštos pozicijos
      224    Ieškovai nurodo, kad OLAF generalinis direktorius išreiškė savo poziciją dėl bylos medžiagos, ją pavadindamas sunkia ir rimta
         spaudoje bei savo pareiškimuose Cocobu.

      225    Dėl tariamų OLAF generalinio direktoriaus pareiškimų spaudoje Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovai nepateikė
         jokių tai patvirtinančių įrodymų. Be to, jie neįrodė, kaip 2003 m. birželio 30 d. OLAF generalinio direktoriaus pareiškimas
         pokalbyje per televiziją, kad Eurostato byla yra „sunki byla“, galėjo pažeisti bylos konfidencialumą. Bet kuriuo atveju ieškovai
         nepateikė nė vieno įrodymo, leidžiančio patikrinti minėtų pareiškimų per televiziją turinį.

      226    Dėl 2003 m. birželio 30 d. ir liepos 16 d. OLAF generalinio direktoriaus pareiškimų Cocobu ieškovai taip pat neįrodė, kaip aplinkybė, kad pastarasis pavadino Eurostato bylą „neįprasta“ ir „neklasikine“, galėjo pažeisti
         bylos konfidencialumą.

      227    Vis dėlto šiuo klausimu ieškovai taip pat remiasi nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimu.

      228    Šiuo klausimu reikia išnagrinėti tai, ką OLAF generalinis direktorius pasakė savo pareiškimuose Cocobu. Pagal 2003 m. liepos 1 d. pažymą savo 2003 m. birželio 30 d. kalboje Cocobu OLAF generalinis direktorius konstatavo, kad „OLAF tęsia vidaus tyrimą ir, išklausius Y. Franchet ir D. Byk, byla vis tiek
         nebus baigta iki birželio pabaigos“. Be to, jis patvirtino, kad „dėl klausimo, kodėl nebuvo imtasi tokių drausminių priemonių
         kaip nušalinimas, OLAF svarstė tokią galimybę, tačiau svarbiausia pažymėti, kad OLAF nenorėjo pakenkti vidaus tyrimui nedelsiant
         pradėdama skambinti pavojaus varpais“. Jis taip pat nurodė, kad „Y. Franchet ir D. Byk niekada nebandė paveikti tyrimo“. Savo
         2003 m. liepos 16 d. kalboje Cocobu OLAF generalinis direktorius pažymėjo, kad „generalinio direktoriaus dalyvavimas buvo visiškai išskirtinis“ ir kad „iš pradžių
         ši aplinkybė nebuvo žinoma“. Jis taip pat pažymėjo, kad „audito ataskaitos išvados nebūtinai atitiko tai, kas joje buvo įrodyta“.
         Be to, jis konstatavo, kad Y. Franchet buvo informuotas apie pradėtą tyrimą ir rezultatų perdavimą Liuksemburgo teisminėms
         institucijoms.

      229    Reikia pažymėti, kad, nepaisant faktinės aplinkybės, jog OLAF generalinis direktorius tiesiogiai paminėjo ieškovus savo kalboje
         Cocobu, negalima teigti, kad jis pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą. Iš tikrųjų jo kalba buvo greičiau informacinio pobūdžio,
         ypač atsakant į Cocobu narių klausimus, o ne skatinanti įsitikinti ieškovų kaltumu.

      230    Tokiomis aplinkybėmis šiuo klausimu OLAF nepažeidė nekaltumo prezumpcijos principo.

      3.     Dėl tariamų pažeidimų parengiant ir perduodant pažymas ir galutines ataskaitas
      a)     Šalių argumentai
      231    Ieškovai nurodo 2003 m. liepos 3 d. ombudsmeno sprendimą dėl skundo prieš OLAF, įregistruoto Nr. 1625/2002/IJH, pagal kurį
         gero administravimo principas įpareigoja, kad OLAF administraciniai tyrimai būtų atliekami „apdairiai, nešališkai ir objektyviai“.
         Jie pažymi, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju taip nebuvo.

      232    Iš tikrųjų OLAF jau buvo padariusi išvadas 2002 m. liepos 1 d. pažymoje dėl Eurostato bylos medžiagos, nors tada dar buvo
         likę daug laiko iki bylos užbaigimo ir Y. Franchet apklausos, tačiau jis vis tiek buvo įvardytas 2002 m. liepos 4 d. Liuksemburgo
         teisminėms institucijoms persiųstuose dokumentuose.

      233    Be to, nei 2003 m. rugsėjo 24 d. „Šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santraukoje“, nei OLAF galutinėse ataskaitose neatsižvelgiama
         į 2003 m. birželio ir liepos mėn. vykusių apklausų metu dėl Eurocost, Datashop – Planistat ir CESD Communautaire bylų ieškovų perduotus faktinius duomenis. Be to, OLAF nepateikė priežasčių, kodėl į juos nebuvo atsižvelgta. Vien nuoroda,
         kad atitinkami asmenys ginčija savo atsakomybę, nereiškia, kad šie asmenys buvo tinkamai išklausyti OLAF tyrėjų.

      234    Be to, OLAF nepateikė ieškovams išvadų prieš priimdama galutines ataskaitas, taip dar kartą pažeisdama jų teisę būti išklausytiems.

      235    Ieškovai pažymi, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 10 konstatuojamąją dalį tyrimo išvados gali būti grindžiamos tik įrodomąją
         vertę turinčiais faktiniais duomenimis. Taigi priimdama išvadas OLAF turėjo atsižvelgti į visus surinktus faktinius duomenis,
         o ne juos aiškinti taip, kaip naudinga iš anksto nusibrėžtam tikslui ar uždaviniui.

      236    OLAF taip pat darė didelį spaudimą nacionalinėms teisminėms institucijoms imtis ieškovų persekiojimo. Iš tikrųjų Prancūzijos
         teisminėms institucijoms OLAF perduotos CESD Communautaire ir Datashop – Planistat bylų galutinės ataskaitos neatitiko Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnio 4 dalies, nes tolesnių veiksmų – drausminių ir
         teisinių – dėl galutinių ataskaitų turi imtis atitinkama institucija, o ne OLAF.

      237    Dėl pareigos atlikti tyrimus apdairiai ir nešališkai Komisija pažymi, kad OLAF gali pati nuspręsti, kada perduoti per tyrimą
         surinktą informaciją. Komisija ginčija tai, kad tyrėjai nurodė persiuntę informaciją tiksliai ir iki galo nežinodami su ja
         susijusių faktinių aplinkybių. Ieškovai patys pripažino buvę išklausyti OLAF tyrėjų. Vis dėlto tyrėjai galėjo juos išklausyti
         tik tinkamoje tyrimo atlikimo stadijoje ir tai leidžia aiškiau įvertinti ieškovų tvirtinimą, kad jie buvo išklausyti tik jų
         pačių prašymu.

      238    Dėl to, kad nebuvo atsižvelgta į 2003 m. birželio ir liepos mėn. vykusių apklausų metu ieškovų OLAF perduotus faktinius duomenis,
         Komisija konstatuoja, kad atitinkamų bylų medžiaga šiuo metu yra persiųsta Prancūzijos ir Liuksemburgo teisminėms institucijoms
         ir todėl ji mano šioje byloje neprivalanti pareikšti nuomonės dėl šių bylų esmės. Bet kuriuo atveju OLAF neturėjo pritarti
         ieškovų nuomonei. Be to, „Šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santrauka“ patikslina, kad atitinkami pareigūnai buvo išklausyti
         ir kad jie ginčijo savo atsakomybę.

      239    Dėl tariamo OLAF spaudimo Prancūzijos teisminėms institucijoms Komisija, atsižvelgdama į faktinę aplinkybę, kad pagal Reglamento
         Nr. 1073/1999 9 straipsnio 4 dalį tyrimo ataskaitas turėjo perduoti Komisija, o ne OLAF, pažymi, kad ši teisės nuostata neužkerta
         kelio OLAF kaip informaciją nacionalinei teisminei institucijai persiųsti vidaus tyrimo galutinę ataskaitą, ypač jei pastarajai
         institucijai jau buvo teikiama informacija vykstant tyrimui. Ši nuostata atsakomybę imtis, jos manymu, tinkamų veiksmų – drausminių
         ar teisinių – dėl vidaus tyrimo rezultatų palieka atitinkamai institucijai.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      240    Pirma, dėl 2002 m. liepos 1 d. pažymos užtenka pažymėti, kad joje nebuvo jokios, net netiesioginės, nuorodos į Y. Franchet.
         Bet kuriuo atveju, atsižvelgiant į tai, kad Pirmosios instancijos teismas anksčiau jau konstatavo, jog Y. Franchet turėjo
         būti išklausytas dėl Eurocost bylos persiuntimo Liuksemburgo teisminėms institucijoms, nėra reikalo nagrinėti klausimą, ar jis turėjo būti išklausytas dėl
         šios pažymos, kuri buvo minėtoms institucijoms išsiųstos bylos medžiagos dalis.

      241    Antra, dėl tariamo neatsižvelgimo į ieškovų pateiktus faktinius duomenis priimant galutines ataskaitas užtenka konstatuoti,
         kad ieškovai tik išdėsto ilgus faktinių įvykių apibūdinimus, tačiau nepateikia jokių juos patvirtinančių įrodymų. Be to, Pirmosios
         instancijos teismas negali iš naujo nagrinėti bylų medžiagos. Taip pat, kaip konstatuoja Komisija, OLAF ir jos tyrėjai visiškai
         neprivalo sutikti su ieškovų nuomone. Be to, 2003 m. rugsėjo 24 d. „Šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santraukoje“ buvo pabrėžta,
         kad OLAF tarnybų išklausyti atitinkami pareigūnai ginčijo savo atsakomybę dėl faktinių aplinkybių, kuriomis jie buvo kaltinami,
         be kita ko, nurodydami, jog visuomet veikė paisydami Komisijos interesų.

      242    Dėl ieškovų argumento, kad tyrimo išvados gali būti grindžiamos tik įrodomąją vertę turinčiais faktiniais duomenimis ir kad
         dėl to OLAF turėjo atsižvelgti į visus surinktus faktinius duomenis, o ne juos aiškinti taip, kaip naudinga iš anksto nusibrėžtam
         uždaviniui, taip pat užtenka konstatuoti, kad ieškovai niekuo neparėmė faktinės aplinkybės, jog OLAF pagrindė savo išvadas
         įrodomosios vertės neturinčiais įrodymais arba iš anksto nusibrėžė tam tikrą uždavinį.

      243    Be to, dėl tariamo pareigos motyvuoti pažeidimo, nes OLAF nepaaiškino, dėl ko ji neatsižvelgė į ieškovų pastabas, užtenka
         pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką vien EB 253 straipsnyje įtvirtintos pareigos motyvuoti pažeidimas nėra
         pakankamas pagrindas atsirasti Bendrijos atsakomybei (1982 m. rugsėjo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kind prieš EEB, 106/81, Rink. p. 2885, 14 punktas; 1990 m. birželio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo AERPOir kt. prieš Komisiją, C‑119/88, Rink. p. I‑2189, 20 punktas; 2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo Eurocotonir kt. prieš Tarybą, C‑76/01 P, Rink. p. I‑10091, 98 punktas; 1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nölle prieš Tarybą ir Komisiją, T‑167/94, Rink. p. II‑2589, 57 punktas; 1995 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Exporteurs in Levende Varkens ir kt. prieš Komisiją, T‑481/93 ir T‑484/93, Rink. p. II‑2941, 104 punktas; 2001 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cordis prieš Komisiją, T‑18/99, Rink. p. II‑913, 79 punktas ir 2001 m. gruodžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Emesa Sugar prieš Tarybą, T‑43/98, Rink. p. II‑3519, 63 punktas). Taigi šį argumentą reikia atmesti.

      244    Bet kuriuo atveju pareiga motyvuoti nereiškia, kad reikalaujama aptarti visas faktines ir teisines aplinkybes, kurias suinteresuotieji
         asmenys buvo nurodę proceso metu (šiuo klausimu žr. 1984 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo VBVB ir VBBB prieš Komisiją, 43/82 ir 63/82, Rink. p. 19, 22 punktą; 2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Stevens prieš Komisiją, T‑277/01, Rink. VT p. I‑A‑253 ir II‑1273, 71 punktą ir 2004 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo N prieš Komisiją, T‑198/02, Rink. VT p. I‑A‑115 ir II‑507, 109 punktą).

      245    Taigi ieškovai negali remtis tuo, kad OLAF neatsižvelgė į visus jų perduotus faktinius duomenis ir pastabas.

      246    Trečia, dėl ieškovų argumento, kad OLAF nepateikė išvadų ieškovams prieš pateikdama galutines ataskaitas, taip pažeisdama
         jų teisę būti išklausytiems, užtenka konstatuoti, kad dėl nagrinėjamų bylų medžiagos ieškovai buvo išklausyti 2003 m. birželio
         pabaigoje–liepos pradžioje, t. y. gerokai anksčiau nei 2003 m. rugsėjo mėn., kai OLAF pateikė savo ataskaitas. Teisė būti
         išklausytam neįpareigoja OLAF pateikti savo išvadas ieškovams.

      247    Ketvirta, dėl galutinių ataskaitų perdavimo nacionalinėms teisminėms institucijoms ir galimo joms daryto spaudimo reikia priminti,
         kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnio 4 dalį po vidaus tyrimo parengta ataskaita ir visi reikšmingi su šiuo tyrimu
         susiję dokumentai siunčiami atitinkamai institucijai, įstaigai, tarnybai ir organizacijai, kuri imasi tokių veiksmų, konkrečiai
         kalbant, – drausminių ar teisinių, kokių reikalauja tokių tyrimų rezultatai, ir apie tai praneša OLAF direktoriui.

      248    Taip pat reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio 2 dalį OLAF direktorius atitinkamos valstybės narės
         teisminėms institucijoms siunčia vidaus tyrimų, susijusių su veikomis, galinčiomis užtraukti baudžiamąją atsakomybę, metu
         OLAF gautą informaciją.

      249    Pagrindinėje byloje OLAF jau perdavė Prancūzijos teisminėms institucijoms informaciją pagal Reglamento Nr. 1073/1999 10 straipsnio
         2 dalį. Reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnio 4 dalis neįpareigoja OLAF nacionalinei teisminei institucijai
         kaip informaciją nusiųsti vidaus tyrimo galutinę ataskaitą, ypač jei pastarajai institucijai jau buvo teikiama informacija
         vykstant tyrimui. Minėto reglamento 9 straipsnio 4 dalis atsakomybę imtis, jos manymu, tinkamų veiksmų – drausminių ar teisinių
         – dėl vidaus tyrimo rezultatų ir apie tai pranešti OLAF direktoriui palieka atitinkamai institucijai.

      250    Bet kuriuo atveju ieškovai nesugebėjo įrodyti, kad OLAF iš tikrųjų darė didelį spaudimą Prancūzijos teisminėms institucijoms.

      251    Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškovams nepavyko įrodyti, jog OLAF veiksmai parengiant ir perduodant pažymas ir galutines
         ataskaitas buvo neteisėti, išskyrus neteisėtus veiksmus, jau konstatuotus nagrinėjant informacijos persiuntimą Liuksemburgo
         ir Prancūzijos teisminėms institucijoms.

      4.     Dėl atsisakymo leisti susipažinti su kai kuriais dokumentais
      a)     Šalių argumentai
      252    Ieškovai teigia, kad OLAF atsisakymas perduoti jiems visą bylos medžiagą yra netinkamo administravimo atvejis ir pasikėsinimas
         į jų pagrindines teises. Iš tikrųjų jokie susiję teisės aktai nepateisina atsisakymo OLAF apkaltintam asmeniui perduoti tyrimo
         medžiagą ir a fortiori tyrimo (išorės ar vidaus) ataskaitą, nepaisant to, ar tyrimas yra visiškai, ar iš dalies pasibaigęs.

      253    Negalima pripažinti OLAF teisės atsisakyti leisti susipažinti su dokumentais remiantis bendru pagrindu, kad būtina užtikrinti
         jai patikėtos misijos vykdymo efektyvumą ir konfidencialumą bei jos nepriklausomumą. Teisė susipažinti su dokumentais yra
         pagrindinė teisė, todėl kiekvienas galimas jos apribojimas turi būti aiškinamas siaurai.

      254    Komisija pastebi, kad OLAF prieštaravimas tokiam susipažinimui visiškai nebuvo neteisėtas, nes šiuo klausimu ji neturi jokių
         įsipareigojimų išankstinėje procedūros stadijoje, kurios dalis yra tyrimas. Susipažinimas su bylos medžiaga būtų galimas tik
         vėlesnėje stadijoje, jei dėl OLAF ataskaitų būtų pradėta drausminė ir (arba) teisinė procedūra. Be to, per apklausas ieškovams
         buvo pateikti atitinkami dokumentai, paremiant jiems pateikiamus klausimus.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      255    Reikia priminti, kad OLAF neprivalo tariamai su vidaus tyrimu susijusiam Bendrijos pareigūnui leisti susipažinti su dokumentais,
         dėl kurių vyko toks tyrimas ar kuriuos šiuo tikslu parengė pati OLAF, iki Paskyrimų tarnybos galutinio sprendimo, kuriuo jam
         pateikiami kaltinimai, priėmimo; kitaip būtų kliudoma OLAF patikėtos misijos efektyvumui ir konfidencialumui bei tarnybos
         nepriklausomumui. Vien tai, kad dalis konfidencialios bylos medžiagos, atrodo, buvo neteisėtai perduota spaudai, savaime nereiškia,
         kad tariamai susijusio pareigūno naudai reikėtų daryti išimtį dėl šios bylos medžiagos ir OLAF atliekamo tyrimo konfidencialumo.
         Atitinkamo pareigūno teisių į gynybą užtikrinimas yra pakankamai garantuotas Sprendimo 1999/396 4 straipsniu (2003 m. gruodžio
         18 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Gómez-Reino prieš Komisiją, T‑215/02, Rink. VT p. I‑A‑345 ir II‑1685, 65 punktas; 153 punkte minėto sprendimo Nikolaou prieš Komisiją 241 punktas).

      256    Taigi Sprendimo 1999/396 4 straipsnis neįpareigoja OLAF leisti susipažinti su dokumentais, dėl kurių vyksta vidaus tyrimas,
         arba pačios OLAF parengtais dokumentais, ypač dėl to, kad tokią pareigą OLAF pripažįstantis šios teisės nuostatos aiškinimas
         kliudytų šios institucijos veiklai (153 punkte minėto sprendimo Nikolaou prieš Komisiją 242 punktas).

      257    Toks požiūris neprieštarauja teisei į gerą administravimą, numatytai Chartijos 41 straipsnyje, pagal kurį ši teisė apima kiekvieno
         asmens teisę susipažinti su savo byla, laikantis teisėto konfidencialumo ir profesinio bei verslo slaptumo. Taigi pagal šį
         principą galima atsisakyti leisti susipažinti su byla, jei tai būtina konfidencialumui užtikrinti.

      258    Atsižvelgiant į tai, kad pagal minėtą aiškinimą OLAF neturi jokios pareigos leisti susipažinti su byla iki galutinės ataskaitos
         priėmimo, reikia atmesti ieškovų argumentus dėl leidimo susipažinti su tyrimo medžiaga.

      259    Dėl susipažinimo su galutine ataskaita reikia konstatuoti, kad jokia iš Sprendimo 1999/396 4 straipsnio išplaukianti pareiga
         nėra susijusi su šiuo klausimu. Dėl rungimosi principo neteisėti OLAF veiksmai galėtų būti nustatyti, tik jei galutinė ataskaita
         būtų išplatinta arba po jos būtų priimtas sprendimas asmens nenaudai (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 153 punkte minėto
         sprendimo Nikolaou prieš Komisiją 267 ir 268 punktus).

      260    Šioje byloje nėra teigiama, kad ataskaitos buvo paskelbtos prieš tai jų nenusiuntus ieškovams. Kadangi galutinių ataskaitų
         adresatai, t. y. Komisija ir Prancūzijos arba Liuksemburgo teisminės institucijos, ketino priimti tokį sprendimą ieškovų atžvilgiu
         remdamosi galutinėmis ataskaitomis, būtent šios institucijos, o ne OLAF, prireikus galėjo leisti ieškovams su jomis susipažinti
         laikantis jų pačių proceso taisyklių (šiuo klausimu žr. 153 punkte minėto sprendimo Nikolaou prieš Komisiją 269 punktą).

      261    Taigi reikia konstatuoti, kad OLAF pagrindinėje byloje nepadarė jokio pažeidimo dėl leidimo susipažinti su galutinėmis ataskaitomis.

      262    Bet kuriuo atveju, kaip tai išplaukia iš 47 punkto, ieškovams pagal jų pateiktus prašymus buvo leista susipažinti su galutinėmis
         ataskaitomis, išskyrus su tyrimo dėl Planistat bylos, kuri yra susijusi su bylos Datashop – Planistat medžiagos išorės elementu, galutine ataskaita.

      5.     Dėl Eurostato bylos tyrimo per neprotingą terminą ir Reglamento Nr. 1073/1999 6 ir 11 straipsnių pažeidimo
      a)     Šalių argumentai
      263    Ieškovai kaltina OLAF, kad tyrimai buvo baigti priimant galutines ataskaitas tik 2003 m. rugsėjo 25 d., t. y. beveik po trejų
         metų nuo jų pradžios arba po pustrečių metų nuo kreipimosi į OLAF Eurocost ir Datashop – Planistat bylose bei po aštuoniolikos mėnesių nuo jų pradžios arba beveik dvejų metų nuo kreipimosi į OLAF CESD Communautaire byloje. Tokie terminai yra neprotingi ir nepagrįsti, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 7 dalyje nustatytą
         devynių mėnesių terminą ir to paties reglamento 6 straipsnio 5 dalyje nustatytą pareigą tyrimus atlikti nuolat ir tokį laikotarpį,
         kurio trukmė turi atitikti konkretaus atvejo aplinkybes ir sudėtingumą.

      264    Iš tikrųjų Y. Franchet jau 2000 m. kovo mėn. (Eurocost byla) ir 2001 m. lapkričio mėn. (CESD Communautaire byla) persiuntė OLAF tyrimų pagrindu tapusias audito ataskaitas. Finansų kontrolierius turėjo su Datashop – Planistat byla susijusią audito ataskaitą nuo 2000 m. vasario mėn. ir perdavė ją OLAF 2000 m. kovo mėnesį. OLAF pradėjo savo tyrimus
         tik 2000 m. spalio 6 d. Eurocost ir Datashop bylose ir 2002 m. kovo 18 d. CESD Communautaire byloje, taigi sprendimui pradėti tyrimą priimti prireikė aštuonių mėnesių (Eurocost ir Datashop bylose) ir keturių mėnesių (CESD Communautaire byloje), nors per šiuos terminus nebuvo rasta laiko išklausyti ieškovus.

      265    Ieškovai teigia, kad OLAF niekada neinformavo savo priežiūros komiteto apie negalėjimo užbaigti tyrimų per devynių mėnesių
         terminą priežastis ir apie numatomą tyrimo pabaigos laiką.

      266    Taigi, pirmiausia, išnaudodama daug laiko tyrimams pradėti, juos atlikti ir užbaigti, kreipdamasi į teismines institucijas
         sunkiai suprantamomis sąlygomis ir remdamasi nepilnais ir nebaigtais tyrimais, OLAF veikė nesilaikydama protingų terminų ir
         gero administravimo bei protingo valdymo principų.

      267    Be to, ieškovai dėl tokio delsimo patyrė žalos ir turi teisę apskųsti pernelyg ilgą tyrimo laiką net prieš jiems aktyviai
         dalyvaujant tokiame tyrime arba prieš sužinant apie jų įtraukimą į šį tyrimą.

      268    Komisija pripažįsta, kad praėjo daug laiko nuo tada, kai OLAF gavo jai persiųstas įvairias bylas, kai pradėjo tyrimus ir kai
         šie tyrimai buvo užbaigti. Šį laikotarpį iš dalies galima paaiškinti pačios OLAF sukūrimu, nes pastaroji pradėjo savo veiklą
         1999 m. birželio 1 d. su ankstesnės „Kovos su sukčiavimu koordinavimo“ darbo grupės, kurią ji pakeitė, personalu. Naujų tarnautojų
         atėjimas buvo išdėstytas etapais nuo 2001 m. vidurio iki 2002 m. vidurio ir dėl šio personalo pasikeitimo buvo visiškai pertvarkyta
         tarnyba, pakeistas aprūpinimas darbuotojais ir perskirstytos bylos.

      269    Vis dėlto pats terminas nėra neprotingas, jei atsižvelgtume į bylos sudėtingumą. Iš tikrųjų OLAF atsitiktinės atrankos būdu
         pasirinko įvairias su šia byla susijusias medžiagas ir tik sugretinus šias įvairias medžiagas, o tai atlikti buvo galima tik
         po tam tikro laiko, galėjo paaiškėti tikroji problemos svarba.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      270    Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 6 straipsnio 5 dalį tyrimai atliekami nuolat ir jie apima tokį laikotarpį,
         kurio trukmė turi atitikti konkretaus atvejo aplinkybes ir sudėtingumą.

      271    Be to, Reglamento Nr. 1073/1999 11 straipsnio 7 dalyje numatyta, kad tais atvejais, kai tyrimas tęsiasi ilgiau kaip devynis
         mėnesius, OLAF direktorius priežiūros komitetą informuoja apie priežastis, dėl kurių negalima baigti tyrimo, ir apie numatomą
         tyrimo pabaigos laiką.

      272    Taigi reikia konstatuoti, kad Reglamente Nr. 1073/1999 nenumatytas joks konkretus ir privalomas terminas OLAF tyrimams pabaigti.

      273    Šiuo klausimu reikia priminti, kad pareiga laikytis protingo termino vykdant administracines procedūras yra bendrasis Bendrijos
         teisės principas, kurio laikymąsi užtikrina Bendrijos teismai ir kuris taip pat sudaro teisės į gerą administravimą dalį pagal
         Chartijos 41 straipsnio 1 dalį (2006 m. balandžio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Angeletti prieš Komisiją, T‑394/03, Rink., p. II‑0000, 162 punktas).

      274    Taigi procedūra OLAF negali būti tęsiama ilgiau nei protingas terminas, kuris turi būti įvertintas atsižvelgiant į bylos aplinkybes.

      275    Iš šios bylos medžiagos matyti, kad OLAF turėjo su Datashop, Eurocost ir CESD Communautaire bylomis susijusias audito ataskaitas atitinkamai nuo 2000 m. kovo 17 d., 2000 m. balandžio 12 d. ir 2001 m. lapkričio 15 dienos.

      276    Iš bylos medžiagos taip pat paaiškėja, kad OLAF pradėjo vidaus tyrimus 2000 m. spalio 6 d. Datashop ir Eurocost bylose ir 2002 m. kovo 18 d. CESD Communautaire byloje. Taigi jai prireikė atitinkamai beveik septynių ir šešių mėnesių pradėti tyrimus Datashop ir Eurocost bylose bei keturių mėnesių CESD Communautaire byloje.

      277    Šie tyrimai buvo užbaigti priimant galutines tyrimo ataskaitas 2005 m. rugsėjo 25 dieną. Taigi Datashop ir Eurocost bylose atlikti tyrimai buvo baigti praėjus maždaug pustrečių metų nuo kreipimosi į OLAF ir beveik trejiems metams nuo jų pradžios;
         CESD Communautaire byloje atliktas tyrimas buvo baigtas po maždaug vienerių metų ir dešimties mėnesių nuo kreipimosi į OLAF ir po pusantrų metų
         nuo jo pradžios.

      278    Reikia pažymėti, kad šie terminai galėtų būti pripažinti gana ilgais.

      279    Kaip pripažino pati Komisija, praėjo daug laiko nuo tada, kai OLAF gavo jai persiųstas įvairias bylas, pradėjo tyrimus ir
         šie tyrimai buvo užbaigti. Šį laikotarpį iš dalies galima paaiškinti pačios OLAF sukūrimu, nes pastaroji pradėjo savo veiklą
         1999 m. birželio 1 d. su ankstesnės „Kovos su sukčiavimu koordinavimo“ darbo grupės, kurią ji pakeitė, personalu. Naujų tarnautojų
         atėjimas buvo išdėstytas etapais nuo 2001 m. vidurio iki 2002 m. vidurio ir dėl šio personalo pasikeitimo buvo visiškai pertvarkyta
         tarnyba, pakito aprūpinimas darbuotojais ir buvo perskirstytos bylos.

      280    Pirmosios instancijos teismo manymu, vien tokie paaiškinimai negali pateisinti šių ilgų terminų. Iš tikrųjų, kaip teisingai
         konstatuoja ieškovai, atitinkami pareigūnai neturėtų nukentėti dėl Komisijos tarnybų administracinio organizavimo trūkumų.
         Tai, kad OLAF susidūrė su kūrimosi sunkumais, negali būti priežastis atleisti Komisiją nuo atsakomybės.

      281    Vis dėlto, kaip pažymėjo Komisija, taip pat reikia atsižvelgti į bylos sudėtingumą. Eurostato bylos sudėtingumas dėl įvairių
         atliktų tyrimų ir galimų jų sąsajų nėra ginčijamas ir yra akivaizdus iš bylos medžiagos.

      282    Dėl to šios bylos aplinkybėmis terminų negalima laikyti neprotingais.

      283    Dėl ieškovų argumento, kad OLAF niekada neinformavo savo Priežiūros komiteto apie negalėjimo užbaigti tyrimų per devynių mėnesių
         terminą priežastis ir apie numatomą tyrimo pabaigos laiką, užtenka konstatuoti, kad net jei taip būtų, ieškovai negalėtų įrodyti,
         kad tai yra pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios asmenims teises, pažeidimas.

      284    Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti ieškovų kaltinimą dėl tariamo neprotingo tyrimų termino.

      285    Iš to, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad OLAF padarė kelis pažeidimus, dėl kurių galėjo atsirasti Bendrijos atsakomybė.
         Šie pažeidimai buvo informacijos persiuntimas Liuksemburgo ir Prancūzijos teisminėms institucijoms, prieš tai neišklausius
         ieškovų ir savo Priežiūros komiteto, ir informacijos apie Datashop – Planistat bylos medžiagos persiuntimą Prancūzijos teisminėms institucijoms nutekėjimas.

      B –  Dėl Komisijos veiksmų neteisėtumo
      1.     Dėl Komisijos atskleistos informacijos
      a)     Šalių argumentai
      286    Ieškovai pažymi, jog institucijos turėjo užtikrinti, kad būtų laikomasi (OLAF) atliekamų tyrimų konfidencialumo ir būtų gerbiamos
         atitinkamų asmenų teisės pagal Reglamento Nr. 1073/1999 12 straipsnio 3 dalį, taip pat pagrindinės teisės, tačiau Komisija
         to neužtikrino.

      287    Šioje byloje OLAF informacijos ar ataskaitų perdavimas nacionalinėms teisminėms institucijoms lėmė „daugiau ar mažiau suderintus
         ir turbūt savanoriškus informacijos nutekėjimus iš OLAF“, sukėlusius ieškovų šmeižto žiniasklaidoje kampaniją, kuria buvo
         rimtai kėsinamasi į jų teises, garbę ir orumą. Be to, OLAF tyrėjams atlikus ieškovų apklausas spaudai tapo žinomi ypač konkretūs
         Eurostato bylos faktiniai duomenys. Taigi Komisija neužtikrino konfidencialumo. Taip pat ieškovai pažymi, kad Komisija neginčija
         šių faktinių aplinkybių.

      288    Be to, Komisija pati išplatino informaciją, pažeisdama konfidencialumo pareigą bei rungtyniškumo principą ir nekaltumo prezumpciją.
         Ieškovai nurodo 2003 m. liepos 9 d. pranešimą spaudai, kuriame Komisija informavo pradėsianti drausmines procedūras prieš
         tris savo pareigūnus. Net jei šiame pranešime buvo patikslinta, kad sprendimas dėl šių procedūrų pradžios buvo priimtas nepažeidžiant
         nekaltumo prezumpcijos, jis buvo išplatintas esant aplinkybėms, neišvengiamai keliančiomis grėsmę teisėtoms ieškovų teisėms.
         Be to, šiame pranešime spaudai Komisija viešai išplatino konfidencialius su Eurostato byla susijusius faktinius duomenis,
         remdamasi tyrimais, kuriems vykstant ieškovai niekada nebuvo iš anksto išklausyti.

      289    Taip pat 2003 m. rugsėjo 24 d. Komisija Parlamente išplatino tris ieškovus apkaltinančius arba juos kritikuojančius dokumentus
         (žr. 42 punktą), kurie nebuvo iš anksto pateikti ieškovams ir dėl to šie neturėjo galimybės pareikšti savo pastabų bei kurie
         buvo pateikti 2003 m. spalio 10 d. tik ieškovams pateikus prašymą, nepaisant labai plataus jų paplitimo institucijų viduje
         ir spaudoje nuo 2003 m. rugsėjo 25 dienos.

      290    Ieškovai nurodo, kad net jei nagrinėjamuose SAI ir darbo grupės parengtuose dokumentuose jie nebuvo konkrečiai ir asmeniškai
         kaltinami, atsižvelgiant į tai, kad šių tarnybų užduotis nebuvo formaliai pripažinti sukčiavimo atvejį arba ką nors apkaltinti
         asmeniškai, jiems buvo žalinga vien faktinė aplinkybė, kad dokumentuose keliamas klausimas dėl tam tikrų konstatuotų faktinių
         duomenų teisėtumo.

      291    Dublike ieškovai nurodo, kad toks išplatinimas pažeidė bendrąjį susitarimą dėl santykių tarp Parlamento ir Komisijos (Parlamento
         vidaus reglamento XIII priedas), pagal kurį, naudodamos bet kokią konfidencialią informaciją, šios institucijos ypač turi
         gerbti „pagrindines žmogaus teises, įskaitant teises į gynybą ir privataus gyvenimo apsaugą“. Be to, konfidenciali informacija
         gali būti perduota tik Parlamento pirmininkui, atitinkamų Parlamento komitetų pirmininkams, taip pat biurui ir pirmininkų
         susirinkimui. Tačiau šioje byloje kalbama apie kur kas didesnį išplatinimą, nes realiai išplatinti dokumentai buvo prieinami
         bet kuriam Parlamento nariui, o iš jų – ir spaudai. Be to, Komisijos pirmininkas perskaitė pranešimą parlamentinių grupių
         pirmininkams, o ši kategorija nėra numatyta minėto bendrojo susitarimo 1 straipsnio 4 dalyje.

      292    Be to, 2003 m. rugsėjo 25 d. kalboje Parlamento grupių pirmininkų konferencijoje Komisijos pirmininkas pareiškė ypač sunkius
         kaltinimus ieškovams ir ypač Y. Franchet. Net jei Komisijos pirmininkas nepavadino Y. Franchet atsakingu už pažeidimus, jis
         pastarąjį apkaltino leidus tokiems pažeidimams įvykti. Y.Franchet taip pat buvo apkaltintas melagingos informacijos suteikimu
         prižiūrinčiam Komisijos nariui, kaip tai pripažino Komisija, ir suinteresuotumu „nuslėpti tiesą apie praeityje įvykusias aplinkybes“.

      293    Taigi pareikšdamas tokius kaltinimus, pateiktus netgi neišklausius kaltinamojo, kuris taip buvo paliktas „sutrypti“ Cocobu nariams ir spaudai, ir paremtus tik tvyrant įtarumo atmosferai Komisijos atžvilgiu, kuri dėl to turėjo pasirodyti veikianti
         griežtai, parengtomis ataskaitomis, pastarosios pirmininkas nesielgė taip garbingai ir sąžiningai, kaip to iš jo galėtų tikėtis
         kiekvienas pilietis. Jis pažeidė pagrindines teises ir ypač teises į gynybą bei rėmėsi klaidingomis faktinėmis aplinkybėmis
         paremtais vertinimais. Ieškovai teigia, kad dėl išimtinai politinių motyvų padarytas jo sprendimas įvardyti kaltąjį ir taip
         išvengti bet kokios kritikos yra nepriimtinas. Ši „skėčio strategija“, kaip ją apibūdino spauda, buvo skirta tik laimėti laiko.

      294    Komisija pažymi, kad atsižvelgiant į tai, jog atlikdama savo tyrimus OLAF veikia visiškai nepriklausomai, ji negali kištis
         į pastarosios tyrimus. Reglamento Nr. 1073/1999 12 straipsnio 3 dalis įpareigoja Komisiją užtikrinti OLAF atliekamų tyrimų
         konfidencialumą tik tiek, kiek ji apie šiuos tyrimus žino. Komisija prisiima visą galimą OLAF tenkančią atsakomybę, tačiau
         tai jai nesuteikia jokios kompetencijos kištis į pastarosios tyrimus, siekiant užtikrinti jų konfidencialumą.

      295    Dėl 2003 m. liepos 9 d. pranešimo spaudai ir tą pačią dieną priimtų sprendimų Komisija teigia, kad jie atrodo ypač atsargūs,
         pamatuoti ir įvertinantys asmenų apsaugą, atsižvelgiant į padėtį, „kuriai buvo būdinga nepaneigiama įtampos tarp institucijų
         atmosfera po 2001 m. patvirtinimo procedūros“.

      296    Dėl 2003 m. rugsėjo 24 d. Parlamentui pateiktų trijų dokumentų Komisija konstatuoja, kad santraukoje ir darbo grupės išvadose
         nėra jokių kaltinimų ieškovams. Antrąja SAI patvirtinta tarpine ataskaita pagrįstame informaciniame rašte pateikiamos preliminarios
         išvados, kurių išsamumas nebuvo užtikrintas ir kuriose nebuvo aptariamas galimos tiesioginės ir asmeninės ieškovų atsakomybės
         klausimas, todėl šie negali remtis tuo, kad minėti dokumentai nebuvo jiems iš anksto pateikti ir kad jie neturėjo galimybės
         pateikti pastabų. Šiais dokumentais buvo konstatuoti tik sisteminiai veiklos trūkumai. Pripažinimas, kad tokių struktūrų,
         kaip antai SAI darbo grupė, parengtos ataskaitos galėtų būti žalingos pareigūnams vien dėl to, kad jose buvo nagrinėjamas
         kai kurių veiksmų ar elgesio teisėtumas, paprasčiausiai užkirstų kelią bet kokiai audito veiklai.

      297    Dėl 2003 m. rugsėjo 25 d. Komisijos pirmininko kalbos pažymėtina, kad pastarojoje buvo atlikta analizė neneigiant, jog situacija
         yra sudėtinga, tačiau nebandant paversti ieškovų „atpirkimo ožiais“. Net jei joje Y. Franchet buvo kaltinamas tuo, kad nesilaikydamas
         ankstesnės Komisijos duotų instrukcijų nepakankamai greitai pasitraukė iš kai kurių subjektų ir pažeisdamas atsargumo principą
         tęsė sutartinius santykius su kai kuriomis bendrovėmis, nepaisydamas tam tikrų jam prieinamų audito rezultatų, ji vis dėlto
         neapkaltino ieškovų dėl šių pažeidimų.

      298    Komisija teigia, kad pagrindiniai kaltinimai Y. Franchet yra susiję ne su galimu jo asmeniniu dalyvavimu sukčiaujant ar darant
         pažeidimus, bet su nepakankamos informacijos perdavimu prižiūrinčiam Komisijos nariui, nes pradėjęs eiti pareigas prižiūrintis
         Komisijos narys nebuvo informuotas apie Eurostato bylą. Komisija pažymi, kad Komisijos pirmininkas taip pat aiškiai nurodė
         komunikacijos tarp OLAF ir Komisijos problemas bei pripažino būtinybę pagerinti finansų valdymą centrinės kontrolės lygyje.
         Jis niekada neminėjo, kad ieškovai turėtų atsakyti baudžiamąja ar drausmine tvarka, tačiau aiškiai nurodė Y. Franchet „administracinę
         – politinę atsakomybę“.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      299    Pirmiausia dėl ieškovų kaltinimo, kad Komisija neužtikrino bylų medžiagos konfidencialumo jas perduodama nacionalinėms teisminėms
         institucijoms, užtenka nurodyti, jog pagal Reglamento Nr. 1073/1999 12 straipsnio 3 dalies trečiąją pastraipą institucijos
         užtikrina, kad būtų laikomasi OLAF atliekamų tyrimų konfidencialumo, taip pat gerbiamos atitinkamų asmenų teisėtos teisės.
         Vis dėlto ši nuostata negali būti aiškinama kaip nustatanti Komisijai bendrą pareigą užtikrinti, kad OLAF, atliekanti savo
         tyrimus visai savarankiškai, laikytųsi konfidencialumo. Iš tikrųjų ši nuostata turi būti aiškinama kartu su jos ankstesniąja
         pastraipa, pagal kurią OLAF generalinis direktorius reguliariai praneša institucijoms apie tyrimų išvadas, atsižvelgdamas
         į tuos pačius principus. Taigi iš Reglamento Nr. 1073/1999 12 straipsnio išplaukia, kad tais atvejais, kai OLAF generalinis
         direktorius institucijoms, įskaitant Komisiją, siunčia informaciją dėl tyrimų, tvarkydamos šią informaciją pastarosios turi
         užtikrinti jos konfidencialumą ir atitinkamų asmenų teises.

      300    Dėl to reikia išnagrinėti, ar Komisija veikė neteisėtai, pati išplatindama įvairią su nagrinėjamais tyrimais susijusią informaciją.

       Dėl 2003 m. liepos 9 d. Komisijos pranešimo spaudai
      301    Ieškovai nurodo 2003 m. liepos 9 d. pranešimą spaudai (IP/03/979) ir teigia, kad Komisija pati išplatino informaciją, pažeisdama
         konfidencialumo pareigą bei rungtyniškumo principą ir nekaltumo prezumpciją.

      302    Reikia pacituoti šį pranešimą spaudai:

      „Komisija imasi priemonių dėl finansinių išeikvojimų Eurostate
      Per pastarąsias savaites Komisija pradėjo savarankišką tyrimą Eurostate. Preliminarūs šių patikrinimų rezultatai aiškiai parodo,
         kad Eurostato valdymo sistemoje yra įsipareigojimų nevykdymo ir pažeidimų atvejų. Nekliudydama priemonių, kurias šiuo metu
         visiškai nepriklausomai taiko OLAF, Komisija mano, kad reikia nedelsiant imtis veiksmų dėl šių nerimą keliančių klausimų.
         Dėl to Komisija šiandien nusprendė imtis įvairių priemonių, skirtų išspręsti labiausiai neatidėliotinas problemas.

      Komisijos pirmininkas paskelbė: „Mes kantriai laukėme įvairių atliekamų tyrimų rezultatų. Vis dėlto mūsų savarankiškų patikrinimų
         rezultatai jau dabar suteikia pagrindą imtis veiksmų ir Komisija aktyviai siekia, kad klausimai būtų sprendžiami sparčiau.
         Nuo šiandien imamės griežtų ir sunkių, tačiau neišvengiamų priemonių. Bus įvertintos visos praeityje įvykusios aplinkybės
         ir Eurostatas privalės vykdyti savo veiklą laikydamasis taisyklių ir principų, kuriuos ši Komisija prisiekė taikyti.“

      Priemonės
      Komisija pradėjo drausminę procedūrą dėl trijų Komisijos pareigūnų. Imantis apsaugos priemonių, kai kurie Eurostato vadovai
         bus perkelti į kitas pareigas ir atliks patarėjų funkcijas.

      Jei paaiškėtų, kad dabartinis ar buvęs Eurostato personalo narys pažeidė finansinį reglamentą ir Personalo nuostatus, jam
         bus pradėta drausminė procedūra. Komisija norėtų pažymėti, kad sprendimai pradėti drausminę procedūrą arba perkelti pareigūnus
         į kitas pareigas yra priimti nepažeidžiant nekaltumo prezumpcijos principo.

      <...>
      (Biudžeto GD atlikta po Eurostato vidaus audito pateiktų audito ataskaitų analizė) parodo buvus kai kurių sunkių Finansinio
         reglamento pažeidimų ir kad veiksmai, kurių buvo imtasi dėl įvairių svarbių vidaus audito ataskaitų aspektų, nebuvo pakankamai
         platūs ir griežti bei nesuteikė pagrindo reikšmingoms priemonėms.

      <...>
      (SAI) rezultatai yra preliminarūs ir dar turi būti patvirtinti. Vis dėlto pastarieji rezultatai ir pirmieji faktiniai duomenys
         leidžia teigti, kad buvo padaryti sunkūs pažeidimai.

      Vis dar laukiama OLAF ataskaitos, kuri turėjo būti pateikta birželio pabaigoje.“
      303    Ieškovai teigia, kad šiuo pranešimu spaudai buvo pasikėsinta į jų teises ir pažeistas nekaltumo prezumpcijos principas.

      304    Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad šiame pranešime spaudai ieškovai nėra tiesiogiai įvardijami. Vis dėlto, atsižvelgiant
         į tai, kad jų pavardės jau buvo plačiai paskleistos viešai, ypač 2003 m. gegužės mėn., nebuvo jokių abejonių, kad dėl įsipareigojimų
         nevykdymo ir pažeidimų atvejų Eurostato valdymo sistemoje pranešime spaudai buvo nurodoma į ieškovus.

      305    Iš tikrųjų pati Komisija jau buvo viešai pranešusi ieškovų pavardes pranešime dėl Eurostato, kuris buvo išplatintas 2003 m.
         gegužės 19 d. pranešimu spaudai (IP/03/709) ir kurį ieškovai pateikė atsakydami į raštu pateiktą Pirmosios instancijos teismo
         klausimą. Šiame pranešime nurodyta:

      „Praėjusį penktadienį Komisija gavo trumpą tarpinę OLAF pažymą dėl atliekamų tyrimų, susijusių su teiginiais dėl praeityje
         Eurostate padarytų pažeidimų, kuri patvirtina, kad dėl tam tikrų tiriamų klausimų gali kilti asmeninė kai kurių aukštų pareigūnų
         atsakomybė. Vis dėlto šioje pažymoje dar nepateikta įrodymų dėl konkrečių pareigūnų. Be to, atitinkami pareigūnai dar nebuvo
         išklausyti OLAF.

      Komisija išnagrinės šią situaciją kitame posėdyje šį trečiadienį, kad priimtų visas priemones, kurių reikia siekiant užtikrinti
         greitą atliekamų tyrimų pabaigą, apginti Bendrijos finansinius interesus ir institucijos bei jos pareigūnų reputaciją. Tokiomis
         aplinkybėmis Komisija išnagrinės Eurostato generalinio direktoriaus Yves Franchet ir Eurostato direktoriaus Daniel Byk prašymus
         perkelti juos iš šiuo metu užimamų pareigų, siekiant užtikrinti institucijos interesus ir pasirengti gynybai.

      Komisija paprašė OLAF pagreitinti jos atliekamą tyrimą ir ypač suteikti, jos manymu, galbūt įtrauktiems pareigūnams galimybę
         būti išklausytiems.“

      306    Taigi Komisija aiškiai susiejo ieškovų vardus su tariamais pažeidimais Eurostato byloje. Tai dar kartą pasikartojo 2003 m.
         gegužės 21 d., Komisijai išplatinus kitą pranešimą spaudai „Komisija imasi veiksmų apsaugoti institucijos ir jos personalo
         interesus dėl su Eurostatu susijusių teiginių“ (IP/03/723), kurį ieškovai pateikė atsakydami į Pirmosios instancijos teismo
         raštu pateiktą klausimą ir kuriame nurodoma:

      „Šiandien Komisija išnagrinėjo dėl su Europos statistikos tarnyba Eurostatu susijusių teiginių susidariusią situaciją. Dėl
         to ji patvirtino keturias priemones, skirtas apsaugoti institucijos ir jos personalo interesus.

      Pirma, Eurostato generalinio direktoriaus Yves Franchet ir Eurostato direktoriaus Daniel Byk prašymu Komisija pritarė jų perkėlimui
         į kitas pareigas, kol vyksta tyrimas. Šie perkėlimai jokiu būdu nėra drausminė priemonė, tačiau priimami siekiant užtikrinti
         institucijos interesus ir suteikti atitinkamiems asmenims pakankamas priemones apsiginti nuo teiginių. Nuo šios dienos šie
         du asmenys laikinai perkeliami į patarėjų pareigas Administracijos generaliniame direktorate. Komisija taip pat nusprendė
         paskirti dabar generalinio direktoriaus vertimui pareigas užimantį (V. A.) laikinai einančiu Eurostato generalinio direktoriaus
         pareigas, siekdama užtikrinti Eurostato valdymo tęstinumą.

      Komisija pažymi, kad šių metų birželio pabaigoje (OLAF) ketina parengti ataskaitą dėl galimo Komisijos pareigūnų dalyvavimo
         jos atliekamų tyrimų kontekste.

      Antra, atsižvelgdama į dėl Y. Franchet ir D. Byk, ypač žiniasklaidoje, susidariusią padėtį, Komisija nusprendė jiems padėti
         ginti savo reputaciją ir teises į gynybą.

      Trečia, ji įgaliojo Biudžeto GD išnagrinėti Eurostato parengtas audito ataskaitas, siekiant patikrinti, kad OLAF tiriamais
         atvejais buvo tinkamai laikomasi finansiniu reglamentu numatytų taisyklių.

      Galiausiai Komisija nusprendė pateikti civilinį ieškinį Respublikos prokuroro Paryžiuje pradėtame tyrime, siekdama apginti
         institucijos civilinius ir finansinius interesus.

      Komisija pažymi, kad OLAF tyrimai dar vyksta, ir nurodo, kad OLAF, pirma, pasiūlys galbūt dalyvavusiems pareigūnams galimybę
         būti išklausytiems ir, antra, bandys kuo greičiau užbaigti tyrimus.

      Taip pat Komisija nori pabrėžti kiekvieno asmens teisę į nekaltumo prezumpciją ir primena, kad šiuo metu jos turima informacija
         neleidžia daryti išvadų dėl konkrečių pareigūnų atsakomybės.

      OLAF buvo sukurta būtent Bendrijų finansinių interesų gynybai ir yra užtikrinama jos veiklos bei tyrimų atlikimo nepriklausomybė.
         Komisija gerbia OLAF įgaliojimus. Dėl to ji nesiima jokių veiksmų, kurie galėtų pakenkti OLAF tyrimų rezultatams, ir šių rezultatų
         neprognozuoja. Vis dėlto tai reiškia, kad Komisija negali pati padaryti tinkamų išvadų, kol OLAF nebaigė savo darbo ir nepateikė
         ataskaitos.“

      307    Taigi šis pranešimas spaudai dar kartą aiškiai susieja ieškovų pavardes ir teiginius dėl Eurostato bylos.

      308    Dėl to, atsižvelgiant į aplinkybes ir viešumą, kuriuos pati Komisija jau suteikė ieškovams ir jų galimam dalyvavimui finansiniuose
         išeikvojimuose Eurostate, reikia pažymėti, kad 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo pradėti drausmines procedūras prieš tris pareigūnus
         viešas paskelbimas galėjo patvirtinti nuomonę, kad ieškovai galėtų būti kalti ar bent jau įtariami dėl finansinių išeikvojimų,
         dėl kurių vyksta su Eurostato kompetencijai priklausančių programų valdymu susiję tyrimai. Šio įspūdžio nepanaikina nuoroda,
         kad „Komisija norėtų pažymėti, jog sprendimai pradėti drausminę procedūrą arba perkelti pareigūnus į kitas pareigas yra priimti
         nepažeidžiant nekaltumo prezumpcijos principo“ (šiuo klausimu žr. 2007 m. vasario 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimų
         Clotuche prieš Komisiją, T‑339/03, Rink., p. II‑0000, 145 punktą ir Caló prieš Komisiją, T‑118/04 ir T‑134/04, Rink., p. II‑0000, 120 punktą).

      309    Reikia pažymėti, kad 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo pradėti drausmines procedūras viešas paskelbimas tikrai sudarė visuomenei
         ar bent jos daliai įspūdį, kad ieškovai dalyvavo padarant pažeidimus Eurostate (šiuo klausimu žr. 308 punkte minėto sprendimo
         Clotuche prieš Komisiją 219 punktą ir 308 punkte minėto sprendimo Caló prieš Komisiją 155 punktą).

      310    Šiuo klausimu reikia priminti, kaip buvo konstatuota 210 ir 211 punktuose, jog nekaltumo prezumpcijos principas reikalauja,
         kad pažeidimu kaltinamas asmuo laikomas nekaltu tol, kol teismo procese jo kaltė neįrodyta be jokios pagrįstos abejonės. Taigi
         paskelbiant pranešimą spaudai ir netgi šiandien ieškovų kaltė vis dar neįrodyta.

      311    Vis dėlto taip pat reikia priminti, kad institucijoms negali būti kliudoma informuoti visuomenę apie tiriamas bylas (žr. 212 punktą).
         Tačiau šioje byloje negalima teigti, kad Komisija tai atliko išlaikydama visą reikiamą diskreciją ir atsargumą, rasdama tinkamą
         pusiausvyrą tarp ieškovų ir institucijos interesų. Iš tikrųjų nuspręsdama suteikti Eurostato bylai tokį viešumą ir pasistengdama
         susieti ieškovus su finansiniais išeikvojimais ji peržengė veiksmų, kuriuos būtų galima pateisinti tarnybos interesais, ribą.

      312    Šiomis aplinkybėmis Komisijos argumentas, kad 2003 m. liepos 9 d. pranešimas spaudai buvo ypač atsargus, pamatuotas ir įvertinantis
         asmenų apsaugą, negali būti patvirtintas atsižvelgiant į padėtį, „kuriai buvo būdinga nepaneigiama įtampos tarp institucijų
         atmosfera po 2001 m. patvirtinimo procedūros“.

      313    Taigi paskelbdama šį pranešimą spaudai Komisija pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą.

      314    Kaip buvo konstatuota 209 punkte, šis principas suteikia asmenims teises. Be to, reikia pažymėti, kad šios bylos aplinkybėmis
         minėtas pažeidimas turėtų būti pripažintas pakankamai akivaizdžiu, nes Komisija neturi jokios diskrecijos vykdydama pareigą,
         kuri jai nurodo laikytis nekaltumo prezumpcijos.

       Dėl 2003 m. rugsėjo 24 d. Parlamentui perduotų dokumentų
      315    Ieškovai nurodo, kad 2003 m. rugsėjo 24 d. Komisija Parlamente išplatino tris ieškovus apkaltinančius arba juos kritikuojančius
         dokumentus, kurie nebuvo jiems iš anksto pateikti ir dėl to ieškovai neturėjo galimybės pareikšti pastabų dėl šių dokumentų.

      316    Šie dokumentai yra OLAF generalinio direktoriaus parengta „Šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santrauka“, „Eurostato darbo
         grupės (TFES) ataskaita – santrauka ir išvados“ bei pagal SAI pateiktą antrąją tarpinę ataskaitą parengtas informacinis raštas
         dėl Eurostato.

      317    „Šiuo metu užbaigtų Eurostato bylų santrauką“ Komisijos pirmininkui nusiuntė OLAF generalinis direktorius. Reikia pažymėti,
         kad dėl šio dokumento nepersiuntimo ir neišklausymo prieš jį siunčiant ieškovai kaltina tik Komisiją. Taigi užtenka pažymėti,
         kad tai nebuvo Komisijos parengtas dokumentas ir todėl ji neprivalėjo išklausyti ieškovų prieš jį perduodama Parlamentui.
         Be to, kaip išplaukia iš 33 ir 35 punktų, OLAF išklausė ieškovus 2003 m. birželio ir liepos mėn., t. y. gerokai prieš parengdama
         šią santrauką.

      318    Toliau dėl nagrinėjamų darbo grupės ir SAI dokumentų ieškovai pažymi, kad nors juose jie nebuvo konkrečiai ir asmeniškai kaltinami,
         atsižvelgiant į tai, kad šių tarnybų užduotis nebuvo formaliai pripažinti sukčiavimo atvejį arba ką nors apkaltinti asmeniškai,
         jiems buvo žalinga vien faktinė aplinkybė, kad dokumentuose keliamas klausimas dėl tam tikrų konstatuotų faktinių duomenų
         teisėtumo.

      319    Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad dokumente, kuriame yra darbo grupės ataskaitos santrauka ir išvados,
         nėra jokių tiesioginių kaltinimų ieškovams. Iš tikrųjų tai nėra sprendimas asmens nenaudai, nes ieškovai negali sėkmingai
         remtis teisių į gynybą laikymosi principu ginčydami faktinę aplinkybę, kad jie nebuvo išklausyti prieš pateikiant šią ataskaitą.
         Ieškovai taip pat negali remtis jokia dėl ataskaitos persiuntimo Parlamentui padaryta galima žala.

      320    Dėl pagal SAI pateiktą antrąją tarpinę ataskaitą parengto informacinio rašto dėl Eurostato pažymėtina, kad jame taip pat nėra
         jokių tiesioginių kaltinimų ieškovams. Pastarieji teigia, kad šiame dokumente yra ypač Y. Franchet žalingų faktinių duomenų,
         nes jame minimas skaidrumo trūkumas bendradarbiaujant buvusiam Eurostato generaliniam direktoriui ir prižiūrinčiam Komisijos
         nariui. Be to, jie pažymi, kad rašte konstatuojama, jog „šių lėšų kontrolės nebuvimas sukėlė nepriimtino dydžio sukčiavimo
         ir pažeidimų grėsmę“. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ieškovai nebecituoja kito sakinio, pagal kurį, „atsižvelgiant
         į SAI įgaliojimų pobūdį, negalima padaryti išvados dėl sukčiavimo, siekiant asmeninės naudos galimybės“. Reikia pažymėti,
         kad šių faktinių duomenų neužtenka įrodyti nei tam, kad ieškovai šiuo klausimu turėjo būti išklausyti prieš pateikiant ataskaitą,
         nei tam, kad perdavimas Parlamentui jiems padarė kokią nors žalą. Bet kuriuo atveju SAI ataskaita, kuria pagrįstas šis raštas,
         dar nebuvo galutinė ataskaita. Be to, šio rašto negalima laikyti sprendimu asmens nenaudai.

      321    Galiausiai dublike ieškovai nurodo, kad trys nagrinėjami dokumentai buvo išplatinti pažeidžiant bendrąjį susitarimą dėl santykių
         tarp Parlamento ir Komisijos (Parlamento vidaus reglamento XIII priedas), pagal kurį, naudodamos bet kokią konfidencialią
         informaciją, šios institucijos ypač turi gerbti „pagrindines žmogaus teises, įskaitant teises į gynybą ir privataus gyvenimo
         apsaugą“.

      322    Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas mano, kad užtenka konstatuoti, jog tai yra naujas vykstant procesui pateiktas
         pagrindas, neparemtas teisiniais ar faktiniais duomenimis, paaiškėjusiais proceso metu. Dėl to jį reikia atmesti kaip nepriimtiną
         pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį.

      323    Papildomai reikia pažymėti, jog ieškovai nepateikė jokių įrodymų, kad Komisija perdavė konfidencialią informaciją kitiems
         nei minėtame susitarime numatytiems gavėjams ir kad išplatinti dokumentai buvo prieinami bet kuriam parlamento nariui, o iš
         jų – ir spaudai.

      324    Dėl šių priežasčių, atsižvelgiant į tai, kad Komisija išklausė ieškovus prieš perduodama Parlamentui tris nagrinėjamus dokumentus
         arba juos informavo apie tokį perdavimą, reikia atmesti ieškovų kaltinimą šiuo klausimu.

       Dėl 2003 m. rugsėjo 25 d. Komisijos pirmininko kalbos
      325    Ieškovai nurodo, kad 2003 m. rugsėjo 25 d. kalboje parlamentinių grupių pirmininkų konferencijoje Komisijos pirmininkas pareiškė
         ypač sunkius kaltinimus ieškovams, ypač Y. Franchet, ir taip pažeidė jų pagrindines teises.

      326    Komisija teigia, kad šioje kalboje jos pirmininkas neapkaltino ieškovų dėl pažeidimų. Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas
         pažymi, kad Komisijos taikomas šios kalbos aiškinimas neatitinka tikrovės (žr. 297 ir 298 punktus). Iš tikrųjų šioje kalboje
         Komisijos pirmininkas pažymi skaidrumo trūkumą bendradarbiaujant Eurostato generaliniam direktoriui ir prižiūrinčiam Komisijos
         nariui. Vis dėlto jis leidžia suprasti, kad nėra abejonių dėl Eurostato generalinio direktoriaus, kaip ir kito aukšto pareigūno,
         dalyvavimo darant pažeidimus.

      327    Pavyzdžiui jis konstatuoja, kad, „nepaisant ankstesnės Komisijos duotų nurodymų pasitraukti iš šių subjektų, <...> generalinis
         direktorius vis tiek tęsė bendradarbiavimą su šiais subjektais kitokiomis formomis ir būdais“, kad „atsirado nukrypimų“ ir
         kad „kelios audito ataskaitos <...> pažymėjo buvus kai kada sunkių ar labai sunkių galiojančių teisės aktų pažeidimų, darančių
         žalą Sąjungos finansiniams interesams“. Jis toliau pažymėjo, kad Komisija apie aplinkybes „visu jų sunkumu sužinojo 2003 m.
         gegužę iš pirmosios generaliniam sekretoriui OLAF persiųstos pažymos dėl klausimo esmės“, kad, „greta aplinkybių sunkumo,
         beprecedentis ir labiausiai pribloškiantis buvo paties Eurostato generalinio direktoriaus ir kito aukšto pareigūno dalyvavimas
         Datashops byloje“ ir kad „nutrūko esminė grandis“, t. y. „politinių pareigūnų teisėtas pasitikėjimas generaliniu direktoriumi, ir tai
         visiškai pakeitė požiūrį į visą Eurostato bylą bei privertė dar kartą išsamiai išanalizuoti įvykių eigą“.

      328    Jis ypač pažymėjo, kad nagrinėjami faktai, „greta jų galimos baudžiamosios kvalifikacijos, yra blogos praktikos, nerūpestingumo
         <...> ir net vadybos bei kontrolės mėgėjiškumo, aiškių pažeidimų ir sukčiavimo rizikos, jei ne paties sukčiavimo, pavyzdžiai“
         ir kad „už tai atsako pats aukščiausias Eurostato hierarchijos lygis“.

      329    Be to, dėl skaidrumo trūkumo bendradarbiaujant Eurostato generaliniam direktoriui ir prižiūrinčiam Komisijos nariui Komisijos
         pirmininkas konstatavo, kad nuo tada, kai jo prašymu 2002 m. liepos mėn. jo kabinetas gavo „pristatomąją pažymą“, iki apie
         Eurostato bylos medžiagos persiuntimą Liuksemburgo teisminėms institucijoms informuojančio OLAF komunikato išplatinimo „jo
         kabinetui buvo žinomi kai kurie mįslės elementai, tačiau vien jų neužteko nuspręsti imtis atsakomųjų veiksmų, nes vis dar
         trūko svarbiausio elemento“, t. y. „paties generalinio direktoriaus dalyvavimo“. Toliau jis pripažįsta, kad „akivaizdų bendradarbiavimo
         ir todėl reakcijos trūkumą kiekvienas gali vertinti pagal savo administravimo kultūrą“, nes „kai kas gali manyti, jog kabinetas
         turėjo vykdyti griežtesnę priežiūrą ir pareikalauti informacijos, kurios generalinis direktorius jam iš karto nesuteikė“.
         Vis dėlto jis pažymi, kad reikia nustatyti, kas buvo suinteresuotas nuslėpti tiesą apie praeityje įvykusias aplinkybes“ ir
         kad tai „tikrai nebuvo Komisijos narys“.

      330    Reikia pažymėti, kad iš šių ištraukų aiškiai matyti, kad net jei Komisijos pirmininkas tiesiogiai neapkaltino Y. Franchet
         esant atsakingu už pažeidimus, jis priekaištavo už tai, jog pastarasis leido tokiems pažeidimams atsirasti, ir kad jam Y. Franchet
         atsakomybė iš tiesų nekėlė jokių abejonių. Be to, jis gana tiesiogiai jį kaltina nuslėpus tiesą apie nagrinėjamas aplinkybes.
         Jis taip pat pamini „kitą aukštą pareigūną“ dėl Datashop bylos, o tai nepalieka jokių abejonių dėl D. Byk tapatybės, nes jo pavardė jau buvo viešai išplatinta pačios Komisijos.

      331    Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad savo kalboje Komisijos pirmininkas nepakankamai užtikrino ieškovų pagrindines
         teises ir ypač nekaltumo prezumpcijos principą, nes šioje kalboje buvę jo pareiškimai, kad „už tai atsako pats aukščiausias
         Eurostato hierarchijos lygis“ ir „paties Eurostato generalinio direktoriaus ir kito aukšto pareigūno dalyvavimas“, atspindi
         nuomonę, kad ieškovai yra kalti dėl šioje kalboje jo nurodytų finansinių išeikvojimų. Tokie veiksmai yra pakankamai akivaizdus
         šio principo, suteikiančio asmenims teises, pažeidimas.

      332    Iš to, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad 2003 m. liepos 9 d. pranešimu spaudai ir 2003 m. rugsėjo 25 d. savo pirmininko
         kalba Komisija padarė pakankamai akivaizdžių nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimų, kad dėl jų atsirastų Bendrijos atsakomybė.

      2.     Dėl drausminių procedūrų
      a)     Šalių argumentai
      333    Ieškovai nurodo, kad Komisija veikė prieštaringai. Iš tikrųjų ji nusprendė pradėti drausmines procedūras, bet tuoj pat jas
         sustabdė, laukdama savo pačios pradėtų administracinių tyrimų rezultatų. Toks požiūris yra dar sunkiau suprantamas, nes drausminių
         procedūrų pradžia paremta faktinėmis aplinkybėmis, kurios nesiskyrė nuo konteksto, kai Komisija nusprendė ieškovams suteikti
         pagalbą. Ieškovai pažymi, kad baudžiamojo skundo pateikimas neužkerta kelio institucijai tęsti drausminį tyrimą, nes galima
         drausminė sankcija galėtų būti pritaikyta tik pasibaigus nacionalinėse teisminėse institucijose vykdomam baudžiamajam procesui.

      334    Ieškovai teigia, kad drausminės procedūros pradėjimas dar nesibaigus vidaus tyrimams neturi jokios prasmės ir prieštarauja
         protingo valdymo ir gero administravimo principams. Iš tikrųjų pagal 2004 m. birželio 30 d. Informaciniuose pranešimuose Nr. 86‑2004
         paskelbtas administracinių tyrimų ir drausminių procedūrų vykdymo bendrąsias įgyvendinimo nuostatas administracijos ir personalo
         generalinis direktorius pradeda drausminę procedūrą po Komisijos tyrimų ir Drausmės tarnybos (IDOC) ataskaitos pateikimo arba,
         jei taikoma, tuoj po OLAF ataskaitos pateikimo.

      335    Vis dėlto šioje byloje 2003 m. liepos 9 d. pradėdama įvairius lygiagrečius tyrimus ir drausmines procedūras Komisija buvo
         paveikta panikos ir siekė „nuraminti aistras“, kaip tai akivaizdžiai parodo OLAF priežiūros komiteto pirmininko pareiškimai
         po 2003 m. rugsėjo 3 d. Komisijos generalinio sekretoriaus kalbos Priežiūros komiteto posėdyje. Taigi Komisija turėjo sulaukti
         savo pradėtų vidaus tyrimų rezultatų, OLAF veiklos rezultatų ir dar nepradėto IDOC darbo rezultatų prieš nuspręsdama dėl drausminių
         procedūrų ieškovams pradžios.

      336    Ieškovai nurodo, kad net jei sprendimas pradėti drausmines procedūras negali būti laikomas sprendimu jų nenaudai, jis sukelia
         žalą dėl savo neišvengiamo žeminančio pobūdžio.

      337    Komisija pažymi, kad sprendimas pradėti drausminę procedūrą yra tik parengiamasis proceso etapas bei iš anksto nenustato galutinės
         administracijos pozicijos ir todėl negali būti laikomas sprendimu asmens nenaudai. Be to, ieškovai neįrodė, kad PT atlikti
         veiksmai buvo visiškai neteisėti, nes PT pateikti drausminių procedūrų pradžią pagrindžiantys kaltinimai buvo patvirtinti
         daugelyje ataskaitų ir 2003 m. balandžio 3 ir 19 d. OLAF pažymose pateiktoje informacijoje.

      338    Komisijos manymu, sustabdyti ieškovų drausmines procedūras buvo pageidautina siekiant išvengti galimo šių procedūrų ir dėl
         panašių aplinkybių jau pradėtų baudžiamųjų procesų susikirtimo, ypač atsižvelgiant į tai, kad nacionalinės teisminės institucijos
         gali naudotis administracinėms institucijoms neprieinamais tyrimo metodais.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      339    Ieškovai kaltina Komisiją, pirma, nusprendus pradėti drausmines procedūras, bet tuoj pat jas sustabdžius ir laukus tyrimų
         rezultatų ir, antra, pradėjus drausmines procedūras prieš pasibaigiant vidaus tyrimams.

      340    Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas primena, kad PT sprendimas pradėti drausminę procedūrą yra tik parengiamasis proceso
         etapas. Jis iš anksto nenustato galutinės administracijos pozicijos ir todėl negali būti laikomas sprendimu asmens nenaudai
         Tarnybos nuostatų 91 straipsnio prasme. Taigi jis gali būti skundžiamas tik papildomai, nagrinėjant ieškinį dėl galutinio
         drausminio sprendimo pareigūno nenaudai (2003 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pessoa e Costa prieš Komisiją, T‑166/02, Rink. VT p. I‑A‑89 ir II‑471, 37 punktas).

      341    Pirma, dėl faktinės aplinkybės, kad drausminės procedūros buvo sustabdytos, reikia priminti, jog Tarnybos nuostatų 88 straipsnio
         penktojoje pastraipoje yra numatyta, kad „jei pareigūnas už tuos pačius veiksmus patraukiamas baudžiamojon atsakomybėn, galutinis
         sprendimas priimamas tik tada, kai bylą išnagrinėjęs teismas priima galutinį nuosprendį“. Iš šios nuostatos matyti, kad PT
         uždrausta priimti galutinį sprendimą drausminėje procedūroje dėl atitinkamo pareigūno veiksmų, kurie tuo pačiu metu yra nagrinėjami
         baudžiamojo proceso tvarka, kol nėra priimtas baudžiamąją bylą nagrinėjančio teismo sprendimas (340 punkte minėto sprendimo
         Pessoa e Costa prieš Komisiją, T‑166/02, Rink. VT p. I‑A‑129 ir II‑343, 45 punktas). Vis dėlto Tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktoji pastraipa nesuteikia
         jokios diskrecijos PT, atsakingai už galutinį sprendimo priėmimą dėl pareigūno, kurio atžvilgiu pradėta drausminė procedūra,
         priešingai nei Tarnybos nuostatų IX priedo 7 straipsnio antroji pastraipa, pagal kurią, teismui nagrinėjant baudžiamąją bylą,
         Drausmės komisija gali nuspręsti atidėti savo nuomonę, kol bus priimtas teismo sprendimas (1998 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Tzoanos prieš Komisiją, T‑74/96, Rink. VT p. I‑A‑129 ir II‑343, 32 ir 33 punktai ir 2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         François prieš Komisiją, T‑307/01, Rink. p. II‑1669, 59 punktas).

      342    Reikia pažymėti, kad Tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktoji pastraipa turi dvejopą tikslą. Viena vertus, šiuo straipsniu
         siekiama neapsunkinti baudžiamojon atsakomybėn patraukto pareigūno padėties dėl veiksmų, kurie taip pat yra drausminės procedūros
         jo institucijoje objektas (341 punkte minėto sprendimo Tzoanos prieš Komisiją 34 punktas). Kita vertus, kai drausminė procedūra sustabdoma, kol bus baigtas baudžiamasis procesas, tai leidžia ją atliekant
         atsižvelgti į nustatytus faktus, kuriais rėmėsi teisėjas, priimdamas galutinį sprendimą baudžiamojoje byloje. Šiuo klausimu
         reikia priminti, kad Tarnybos nuostatų 88 straipsnio penktojoje pastraipoje patvirtintas principas, jog „baudžiamasis procesas
         sustabdo drausminę procedūrą“, o tai yra pateisinama, ypač dėl to, kad baudžiamąją bylą nagrinėjantys nacionaliniai teismai
         turi gerokai didesnes galimybes atlikti tyrimą nei PT (2000 m. lapkričio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo A prieš Komisiją, T‑23/00, Rink. VT p. I‑A‑263 ir II‑1211, 37 punktas). Taigi tuo atveju, kai tie patys faktai gali būti baudžiamojo pažeidimo
         ir tarnybinių pareigūno pareigų pažeidimo sudėties požymis, administracija privalo remtis vykstant baudžiamajam procesui bylą
         nagrinėjusio teismo nustatytais faktais. Šiam nustačius bylos faktus, administracija gali juos teisiškai vertinti iš drausmės
         pažeidimo pozicijų, tikrindama, ar jie laikytini tarnybinių pareigų pažeidimu (341 punkte minėto sprendimo François prieš Komisiją 75 punktas).

      343    Taigi, kadangi šioje byloje konstatuota, kad drausminė procedūra dėl ieškovų buvo bent iš dalies pradėta dėl tų pačių faktų,
         dėl kurių vyko baudžiamasis procesas, Komisijai buvo uždrausta priimti galutinį sprendimą drausminėje procedūroje dėl ieškovų,
         kol baudžiamąją bylą nagrinėjantis teismas nebuvo priėmęs galutinio sprendimo (341 punkte minėto sprendimo François prieš Komisiją 73 punktas).

      344    Tokiomis aplinkybėmis Komisija negali būti kaltinama už tai, kad ji sustabdė dėl ieškovų pradėtas drausmines procedūras. Atvirkščiai,
         ji privalėjo jas sustabdyti.

      345    Antra, dėl aplinkybės, kad Komisija pradėjo drausmines procedūras prieš pasibaigiant vidaus tyrimams, reikia pritarti, jog
         pagal administracinių tyrimų ir drausminių procedūrų atlikimo bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 4 straipsnio 2 dalį, kuria remiasi
         ieškovai:

      „Prieš pradėdamas tyrimą personalo ir administracijos generalinis direktorius kreipiasi į (OLAF) įsitikinti, kad pastaroji
         pati neatlieka ir neketina atlikti tyrimo. Kol OLAF atlieka tyrimą Reglamento Nr. 1073/1999 prasme, dėl tų pačių faktinių
         aplinkybių negali būti pradėtas joks administracinis tyrimas ankstesnio punkto prasme.“

      346    Taigi pagal šią nuostatą negalima pradėti drausminės procedūros, kol vyksta OLAF tyrimas dėl tų pačių faktinių aplinkybių.
         Vis dėlto šis sprendimas dar nebuvo taikomas 2003 m. liepos 9 d., kai buvo priimti sprendimai pradėti drausmines procedūras.
         Tuo metu galiojo 2002 m. vasario 19 d. Komisijos sprendimo C (2002) 540 dėl administracinių tyrimų ir drausminių procedūrų
         atlikimo 5 straipsnio 2 dalis, pagal kurią:

      „Prieš pradėdamas tyrimą administracijos generalinis direktorius pirmiausia kreipiasi į (OLAF) įsitikinti, kad pastaroji pati
         neatlieka ir neketina atlikti tyrimo.“

      347    Net jei šia nuostata nėra tiesiogiai draudžiama pradėti drausminę procedūrą prieš pasibaigiant OLAF tyrimui dėl tų pačių faktinių
         aplinkybių, jei ji neturėtų būti šitaip aiškinama, būtų galima suabejoti šios nuostatos prasme. Iš tikrųjų, jei yra numatyta,
         kad personalo ir administracijos generalinis direktorius turi įsitikinti, jog OLAF pati neatlieka ir neketina atlikti tyrimo,
         kartu tai reiškia, kad jei taip būtų, drausminės procedūros vis dar nebūtų galima pradėti.

      348    Be to, Sprendimo C (2002) 540 5 straipsnio 7 dalyje numatyta, kad „gavusi OLAF tyrimo ataskaitą PT, jei taikoma, mažiausiai
         per dvi savaites ją išnagrinėja ir, jei nusprendžia, kad to reikia, paprašo OLAF papildyti ataskaitą arba pradeda papildomą
         administracinį tyrimą“. Taigi sprendimą pradėti administracinį tyrimą ir, jei reikėtų, drausminę procedūrą PT priėmė remdamasi
         šia OLAF tyrimo ataskaita.

      349    Be to, reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1073/1999 9 straipsnio 4 dalį dėl OLAF vidaus tyrimų institucijos imasi tokių
         veiksmų, konkrečiai kalbant, – drausminių ar teisinių, kokių reikalauja tokių tyrimų rezultatai.

      350    Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad Komisija neturėjo priimti sprendimo pradėti drausmines procedūras 2003 m. liepos
         9 d., nes dėl tų pačių faktinių aplinkybių dar nebuvo pasibaigę OLAF tyrimai. Ji galėjo priimti tokį sprendimą tik po 2003 m.
         rugsėjo 25 d., gavusi galutines tyrimų ataskaitas.

      351    Todėl Komisija pažeidė drausminę procedūrą reguliuojančias teisės normas, draudžiančias pradėti drausminę procedūrą, kol nėra
         baigti OLAF tyrimai.

      352    Reikia pažymėti, kad šiomis teisės normomis ypač siekiama apsaugoti atitinkamą pareigūną, užtikrinant, kad prieš pradėdama
         drausminę procedūrą PT turėtų tikslius ir pagrįstus faktinius duomenis, ypač išteisinančius, nustatytus platesnes tyrimo galimybes
         turinčios OLAF atlikto tyrimo metu. Tai reiškia, kad anksčiau nurodytos drausminę procedūrą reguliuojančios teisės normos
         yra teisės normos, suteikiančios asmenims teises.

      353    Be to, reikia pažymėti, kad tai yra pakankamai akivaizdus šių teisės normų pažeidimas, nes Komisija neturi jokios diskrecijos
         dėl jai nustatytos pareigos laikytis su drausmine procedūra susijusių teisės normų. Iš bylos medžiagos taip pat matyti, kad
         negalima visiškai paneigti, jog, kaip teigia ieškovai, Komisija pradėjo drausmines procedūras siekdama „nuraminti aistras“.
         Taigi Komisija nepakankamai atsižvelgė į ieškovų interesus pradėdama drausmines procedūras prieš pasibaigiant tyrimams.

      3.     Dėl įvairių Komisijos tyrimų ir jų eigos
      a)     Šalių argumentai
      354    Ieškovai nurodo, kad sukuriant darbo grupę buvo pažeistos jų pagrindinės teisės, nes pastaroji buvo sudaryta iš OLAF nepriklausančių
         pareigūnų, kuriems dėl to nebuvo taikomos griežtos OLAF pareigūnams taikomos taisyklės dėl tinkamumo, įgaliojimų ir konfidencialumo
         pagal Reglamento Nr. 1073/1999 6 straipsnį, net jei šiai darbo grupei nuo 2003 m. liepos 23 d. tiesiogiai vadovavo OLAF generalinis
         direktorius. Be to, Komisijai nusprendus padidinti Eurostato bylai skirtą OLAF personalo 20 skyrių, nėra žinoma apie šių dviejų
         darbo grupių sąveiką.

      355    Ieškovai teigia, kad sumaištis kilo dėl daugelyje administracinių tyrimų taikomų procedūrų. Iš tikrųjų Eurostato byloje tuo
         pačiu metu buvo atliekami mažiausiai aštuoni tyrimai: mažiausiai penki OLAF tyrimai, SAI tyrimas, darbo grupės tyrimas ir
         Komisijos Biudžeto GD tyrimas. Be to, buvo kreiptasi į dvi nacionalines teismines institucijas. Įvairūs tyrimai, jų ypatumai
         ir dubliavimas kėlė daug klausimų dėl šių tyrimų proporcingumo jų išlaidoms.

      356    2003 m. spalio 10 d. Komisijos generalinio sekretoriaus laiške neatsakyta į šiuos ieškovų klausimus. Jie pažymi, kad iki 2003 m.
         liepos 23 d. darbo grupės užduotis buvo perimti atsakomybę už OLAF atliktų tyrimų vidaus ir išorės aspektus ir atlikti administracinį
         tyrimą, kuriuo siekiama įvertinti personalo atsakomybę už finansinius pažeidimus. 2003 m. rugsėjo 24 d. ataskaitoje „Eurostato
         darbo grupės (TFES) ataskaita – santrauka ir išvados“ pastaroji atkreipė dėmesį į daugelį iš tiesų su ieškovais ar bet kuriuo
         atveju su Y. Franchet susijusių problemų ir klausimų.

      357    Ieškovai nurodo, kad IDOC personalo suteikimas darbo grupei nėra nekaltas ir turėjo pasekmių administraciniam tyrimui, kurį
         IDOC galėjo būti pavesta atlikti Eurostato byloje. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į tai, kad darbo grupė tikrai išnagrinėjo su
         ieškovais ir jų asmeniniu dalyvavimu susijusius klausimus, atrodo, kad IDOC atliko jos pagrindinės kompetencijos ribas viršijantį
         tyrimą.

      358    Be to, ieškovai nurodo, kad Komisija pažeidė gero administravimo principą. Iš tikrųjų jie niekada nebuvo išklausyti daugelyje
         Komisijos pradėtų tyrimų. Jiems buvo suteikta vienintelė galimybė pateikti pastabas dėl 2003 m. birželio mėn. Biudžeto GD
         ataskaitos.

      359    Tokie veiksmai parodo nuolatinį bendradarbiavimo ir skaidrumo dėl Eurostato trūkumą. Ieškovai klausia, kodėl finansų kontrolierius
         niekada neapklausė Eurostato, norėdamas gauti paaiškinimus arba pasikeisti nuomonėmis po Datashop audito perdavimo, ir kodėl jis su ypač nerimą keliančiais pareiškimais kreipėsi tiesiai į OLAF. Finansų kontrolierius Eurostatui
         nepaliko nė vienos savo 2000 m. kovo 2 d. pažymos OLAF kopijos ir tai prieštaravo šioje pažymoje išdėstytoms rekomendacijoms.
         Taip pat jis niekada neapklausė Eurostato dėl galimų valdymo ir kontrolės mechanizmų trūkumų, nors 2003 m. finansų kontrolierius,
         SAI ir Biudžeto GD pareiškė tokius kaltinimus. Jei šie ir Komisijos pirmininko pareikšti ir viešai išdėstyti sunkūs kaltinimai
         būtų pagrįsti, šios tarnybos turėjo kreiptis į atitinkamą Komisijos narį. Vis dėlto daugelį metų jie nesiėmė jokių veiksmų.
         Ieškovų manymu, niekas negali pateisinti pasikartojančio Komisijos neveiklumo.

      360    Be to, ieškovai nurodo į 2003 m. liepos ir spalio mėn. Komisijai pateiktus du parlamento narių klausimus, kurie atspindi Komisijos
         ir OLAF veiksmams Eurostato byloje būdingą sąmyšį ir priimtų sprendimų teisėtumą. Jie taip pat nurodo, kad spauda galėjo įvertinti
         Komisijos ir OLAF padarytą „žalą“.

      361    Dėl darbo grupės įkūrimo Komisija nurodo, kad jos generalinis sekretorius šį klausimą ieškovams išsamiai išaiškino 2003 m.
         spalio 10 d. laiške. Be to, iš 2003 m. rugsėjo 24 d. darbo grupės ataskaitos aiškiai matyti, kad jos darbas buvo sutelktas
         į sisteminius veiklos trūkumus, o ne į išvadų dėl asmenų pateikimą. IDOC personalas į darbo grupę buvo paskirtas ad hoc, siekiant užtikrinti darbo grupės kompetencijos apimtį. Komisija teigia, kad šis paskyrimas buvo įmanomas, nes darbo grupės
         veikla nebuvo susijusi su Sprendimo C (2002) 540 taikymo sritimi ir ja buvo siekiama kitų tikslų nei administraciniais tyrimais
         ir drausminėmis procedūromis, t. y. atskleisti sisteminius veiklos trūkumus.

      362    Bet kuriuo atveju ieškovai negali spręsti, ar Komisija pasirinko tinkamą vidaus tyrimų visai Eurostato veiklai išaiškinti
         būdą, nes šie įvairūs tyrimai negalėjo paveikti jų asmeninių teisių.

      363    Dėl teisės būti išklausytiems ieškovai patys pripažįsta, kad jie turėjo galimybę pateikti pastabas dėl 2003 m. birželio mėn.
         Biudžeto GD ataskaitos.

      364    Galiausiai Komisija pažymi, kad šiuo metu ji neturi atsakyti į teiginius, bet kita ko, susijusius su kaltinimų, dėl kurių
         ji nusprendė pradėti ieškovų drausmines procedūras, turiniu. Ieškovų argumentai, kuriais siekiama parodyti jiems suformuluotų
         kaltinimų nepagrįstumą, gerbiant jų teises į gynybą, bus išnagrinėti tik vykstant šioms procedūroms.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      365    Pirma, dėl darbo grupės sukūrimo užtenka konstatuoti, kad ieškovai konkrečiai neįrodė, kuo pats darbo grupės sukūrimas galėjo
         pažeisti jų pagrindines teises, ir kaip galimybė, kad ji negalėjo būti sukurta, tiesiogiai paveikė jų teises. Taigi šį argumentą
         reikia atmesti.

      366    Antra, dėl daugelio tyrimų taip pat užtenka konstatuoti, kad ieškovams nepavyko konkrečiai įrodyti, kodėl pati tyrimų pradžia
         ir jų atlikimas buvo pakankamai akivaizdus teisės normos, suteikiančios jiems teises, pažeidimas. Net jei toks sąmyšis buvo
         iš tiesų, kaip konstatuoja Komisija, ieškovai negalėjo spręsti, ar Komisija pasirinko tinkamą vidaus tyrimų visai Eurostato
         veiklai išaiškinti būdą. Be to, klausimas dėl tyrimų proporcingumo jų išlaidoms niekaip nėra susijęs su teisės norma, suteikiančia
         asmenims teises. Taigi reikia atmesti argumentus dėl tyrimų gausos.

      367    Trečia, dėl tariamo gero administravimo principo pažeidimo, nes Komisija niekada neišklausė ieškovų daugelyje jos pradėtų
         tyrimų, užtenka konstatuoti, kad ieškovų teisė būti išklausytiems jau buvo nagrinėta anksčiau, kartu su konkrečiais šiuo klausimu
         pateiktais argumentais. Reikia tik priminti, kad Komisijai nepriėmus jokių sprendimų ieškovų nenaudai, pastarieji negali sėkmingai
         remtis teisių į gynybą laikymosi principu, ginčydami faktinę aplinkybę, kad jie nebuvo išklausyti prieš patvirtinant įvairių
         tyrimų ataskaitas arba pažymas.

      368    Galiausiai dėl kitų bendrų kaltinimų, pateiktų dėl Komisijos veiksmų, užtenka dar kartą konstatuoti, kad ieškovams nepavyko
         įrodyti buvus pakankamai akivaizdų teisės normos, suteikiančios asmenims teises, pažeidimą.

      4.     Dėl atsisakymo leisti susipažinti su dokumentais
      a)     Šalių argumentai
      369    Ieškovai nurodo, kad Komisija atsisakė jiems perduoti savo turimus iš OLAF gautus dokumentus ir taip pažeidė pagrindinę teisę
         susipažinti su dokumentais, įtvirtintą EB 255 straipsnyje, Chartijos 41 straipsnyje ir 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento
         ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos
         dokumentais (OL L 145, p. 43).

      370    Ieškovai nurodo į remiantis Reglamentu Nr. 1049/2001 pateiktus jų ieškinius sujungtose bylose T‑391/03 ir T‑70/04. Vis dėlto
         jie pabrėžia, kad jų skundas šiame ieškinyje nėra susijęs su Reglamentu Nr. 1049/2001, nes apima jų asmeninį interesą, neatsižvelgiant
         į kiekvieno piliečio teisę susipažinti su Komisijos dokumentais. Jie turėjo visiškai atskirą interesą gauti Komisijos turimus
         OLAF dokumentus, atsižvelgiant į ieškovų asmeninę padėtį Eurostato byloje.

      371    Konkrečiai kalbant, Komisija atsisakė pateikti 2003 m. kovo 19 d. Prancūzijos teisminėms institucijoms skirtą laišką ir pažymą,
         2003 m. spalio 10 d. laiške motyvuodama tuo, kad jie buvo sudėtinė tyrimo procedūros nacionaliniu lygiu dalis. Tačiau tai
         buvo esminiai bylos medžiagoje esantys dokumentai, kurie galėjo leisti ieškovams įvertinti ir kritikuoti Komisijos bei jos
         administracinės tarnybos OLAF veiksmų teisėtumą ir apginti savo teises.

      372    Komisija tik nurodo aplinkybę, kad ieškovai pateikė ieškinį sujungtose bylose T‑391/03 ir T‑70/04, remdamiesi Reglamentu Nr. 1049/2001,
         ir pažymi, kad jų prašymas susipažinti su dokumentais priklauso šio reglamento taikymo sričiai.

      b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      373    Kiek tai susiję su susipažinimu su dokumentais pagal Reglamentą Nr. 1049/2001, ieškovų prašymas nėra susijęs su šiuo procesu,
         nes jis jau buvo išnagrinėtas 2006 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime Franchet ir Byk prieš Komisiją (T‑391/03 ir T‑70/04, Rink. p. II‑2023).

      374    Be to, kadangi ieškovai nurodo turintys atskirą interesą, užtenka konstatuoti, kad šio proceso metu jiems buvo suteikta teisė
         susipažinti su 2003 m. kovo 19 d. Prancūzijos teisminėms institucijoms nusiųstu laišku ir pažyma ir kad dėl to jie galėjo
         tinkamai ginti savo teises. Be to, per posėdį jiems buvo suteikta teisė susipažinti su 2003 m. gegužės 16 d. OLAF pažyma,
         į kurią nurodoma 2003 m. gegužės 19 d. pranešime spaudai, ir jie galėjo tinkamai ginti savo teises.

      375    Taigi nėra reikalo priimti sprendimo dėl prašymo susipažinti su Komisijos turimais OLAF dokumentais.

      376    Iš to, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad Komisija padarė kelis pažeidimus, galinčius tapti pagrindu atsirasti Bendrijos
         atsakomybei. Šie pažeidimai yra 2003 m. liepos 9 d. pranešimo spaudai išplatinimas, 2003 m. rugsėjo 25 d. jos pirmininko kalba
         ir drausminių procedūrų pradėjimas prieš pasibaigiant tyrimams.

      377    Taigi reikia išnagrinėti tariamos žalos realumą bei tai, ar tarp Pirmosios instancijos teismo konstatuotų pažeidimų ir patirtos
         žalos yra priežastinis ryšys.

      C –  Dėl žalos ir priežastinio ryšio
      378    Atsižvelgiant į šios bylos aplinkybėmis esantį labai glaudų ryšį tarp klausimo, ar ieškovai patyrė atlygintinos žalos, ir
         priežastinio ryšio tarp konstatuotų pažeidimų ir tariamos žalos, šiuos du klausimus reikia nagrinėti kartu.

      1.     Šalių argumentai
      a)     Dėl moralinės žalos
      379    Pirmiausia ieškovai nurodo, kad buvo „viešai ir sunkiai suteršta“ jų profesinė reputacija, kuri buvo visų pripažįstama ir
         vertinama Eurostate bei Komisijoje ir už šios institucijos ribų. Ieškovai, neįspėti ir neišklausyti, „buvo apšmeižti staigios
         gynybinės reakcijos metu“, kuri nedaro garbės visai hierarchijai. Be to, audringos tam tikrų Vokietijos spaudos leidinių atakos
         prieš ieškovus, kurių metu buvo pateikiamos visiškai tikrovės neatitinkančios nuomonės Parlamente ir kai kurių pareigūnų padaryti
         pareiškimai, privertė ieškovus 2001 m. gegužės 21 d. pateikti skundus dėl šmeižto.

      380    Ieškovai taip pat nurodo buvę atstumti profesinės bendruomenės ir patyrę nepataisomą žalą savo reputacijai. Jie patyrė tikrą
         „profesinį linčo teismą“. Šiuo klausimu ieškovai nurodo 2003 m. rugsėjo 3 d. Komisijos generalinio sekretoriaus kalbą OLAF
         priežiūros komitete.

      381    Y. Franchet, išleistas į pensiją 2004 m. kovo mėn., patyrė visišką ir šiurkštų bet kokių ryšių su savo bendradarbiais, partneriais
         ir profesine aplinka nutrūkimą. Apie jį agresyviai ir neteisingai buvo skleidžiami gandai.

      382    Dėl D. Byk, nors jį atrankos komisija pripažino geriausiai tinkančiu užimti Eurostato direktoriaus pareigas, į kurias pretendavo
         po šios tarnybos reorganizacijos, jis nebuvo pasirinktas dėl prieš jį pradėtos procedūros. Perkeltas į Personalo ir administracijos
         GD jis turėjo atsisakyti bet kokių perspektyvų ir vilčių kada nors gauti jo specializaciją ir patirtį atitinkantį darbą. Spaudoje
         išplatinti nepagrįsti kaltinimai sukėlė neišmatuojamas kančias ir neabejotiną sielvartą.

      383    Ieškovai taip pat atkreipia dėmesį į sunkias pasekmes jų privačiam ir socialiniam gyvenimui. Jų artimųjų buvo klausinėjama
         šia tema. Be to, pablogėjo ieškovų sveikatos būklė, o D. Byk patyrė insultą, kuris galėjo būti susijęs su dėl Eurostato bylos
         kilusiu nerimu ir susijaudinimu. Jie teigia tapę aplink juos sukurto politinio žaidimo atpirkimo aukomis ir labiausiai nukentėję,
         nes vykdė savo pareigą elgtis atsargiai.

      384    Moralinę žalą ieškovai preliminariai vertina 800 000 eurų, nes tai atitinka Komisijos ir OLAF padarytų pažeidimų sunkumą ir
         pasekmes jų fizinei ir psichinei sveikatai. Šią sumą ieškovai turėtų pasidalyti po lygiai, nes jie nukentėjo dėl tų pačių
         pažeidimų, tokiomis pat sąlygomis ir, nors pasekmės jų sveikatai buvo kiek skirtingos, jos turėtų būti vertinamos vienodai.

      385    Ieškovų teigimu, jei Komisija ir OLAF būtų reagavusios į perduotas 2000 m. Y. Franchet atlikto vidaus audito ataskaitas dėl
         nagrinėjamų bylų ir jei nuo tada būtų pradėtas dialogas, Eurostato bylos niekada nebūtų buvę ir niekas nebūtų neteisėtai sutrukdytas.
         Tai, kad Komisija ir OLAF nereagavo, didžiąja dalimi lėmė tolesnę įvykių eigą ir ieškovams pateiktus neteisėtus kaltinimus.

      386    Ieškovai pažymi, kad visų akyse jie yra kalti, nepaisant to, kad D. Byk baudžiamoji byla vis dar nagrinėjama Paryžiuje, o
         drausminės procedūros dar nepasibaigusios. Viešas apkaltinimas be teismo sprendimo ir tikro išankstinio tyrimo buvo sunkus
         pažeidimas ir didelės moralinės žalos, didėjančios kančioms besitęsiant, šaltinis. Šis viešas apkaltinimas taip pat galėjo
         turėti įtakos Prancūzijos teisminių institucijų atlikto tyrimo rezultatams.

      387    Komisija neginčija, kad dėl ieškovų išgyventos situacijos galėjo atsirasti moralinė žala. Vis dėlto ji nesupranta, nei kaip
         galima žala buvo įvertinta 800 000 eurų, nei kokia šios sumos dalis turėtų tekti kiekvienam iš ieškovų ir kokiu pagrindu.

      b)     Dėl materialinės žalos
      388    Ieškovai nurodo, kad jų patirtą materialinę žalą daugiausia sudaro didelės išlaidos, kuriais jie patyrė gindami savo teises
         nuo tada (2003 m. gegužės mėn.), kai pirmą kartą sužinojo apie jiems pateiktus kaltinimus.

      389    Jie preliminariai įvertina materialinę žalą 200 000 eurų, tačiau ji gali padidėti. Ši žala galėtų būti sumažinta, jei Pirmosios
         instancijos teismas nuspręstų priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas.

      390    Dublike ieškovai patikslina, kad materialinę žalą sudaro ne vien išlaidos advokatų mokesčiams ir honorarams. Iš tikrųjų jie
         patyrė didelių išlaidų, kurių negalima priskirti bylinėjimosi išlaidoms, pavyzdžiui, transporto išlaidas dėl daugelio kelionių
         tarp Nicos ir Liuksemburgo arba Briuselio, į kurias jie turėjo vykti nuo šio proceso pradžios 2003 m. gegužę. Be to, nuo šios
         datos ieškovai turėjo gintis prieš OLAF ir visos ikiteisminės prašymų ir skundų procedūros metu bei dėl to kreiptis pagalbos
         į savo advokatus, o šios išlaidos nėra padengiamos bylinėjimosi išlaidomis. Be to, jie patyrė papildomų išlaidų ir mokesčių
         dėl Prancūzijoje atliktų tyrimų, nes reikėjo padengti kelionės išlaidas ir Prancūzijos advokatų honorarus. Ieškovai taip pat
         nurodo savo ieškinį pagal Reglamentą Nr. 1049/2001.

      391    Pirmosios instancijos teismui paprašius, ieškovai yra pasirengę išsamiau pagrįsti jų materialinės žalos sudedamąsias dalis,
         išskyrus šio proceso išlaidas.

      392    Komisija nurodo, kad ieškovai neįrodo patyrę materialinę žalą. Išlaidos, kurias ieškovai patyrė dėl savo gynybos priskiriamos
         ne materialinei žalai, o bylinėjimosi išlaidoms. Jie negali atgauti negrąžinamų išlaidų dalies ją apibrėždami kaip materialinę
         žalą, nes šios išlaidos buvo patirtos vykstant ikiteisminei procedūrai.

      c)     Dėl priežastinio ryšio
      393    Ieškovai nurodo, kad visos jų patirtos žalos tiesioginė priežastis yra neteisėti Komisijos, OLAF ir kitų tarnybų veiksmai.
         Pavyzdžiui, juos sunkiai paveikė nelauktas į juos nukreiptų puolimų pobūdis, Prancūzijos teisminių institucijų pateikti kaltinimai
         be išankstinio tyrimo ir negerbiant jų gynybos teisių, išankstinės apklausos nebuvimas, tyčia suorganizuoti apšmeižti siekiantys
         informacijos nutekėjimai ir pradėtos vėliau tuoj pat sustabdytos drausminės procedūros, skirtos tam, kad Komisija „išsaugotų
         veidą“ prieš Parlamentą.

      394    Ieškovai pažymi, kad jei Komisija būtų veikusi teisėtai, ji nebūtų įtraukusi ieškovų, o jų reputacija nebūtų viešai sunaikinta.
         Jie nebūtų „apleisti“ savo darbo aplinkos ir Komisijos pirmininko paskelbti atsakingais už niekšingą elgesį. Iš tikrųjų be
         Eurostato bylos to nebūtų buvę. „Institucinės sumaišties“, dėl kurios turėjo būti pasmerkta Komisija, buvo galima išvengti
         tik tokiais manevrais, kurių sudėtinė dalis buvo ieškovų apkaltinimas. Be to, vieši kaltinimai galėjo paveikti Prancūzijos
         teisminių institucijų atliekamus tyrimus dėl D. Byk.

      395    Galiausiai ieškovai klausia, kas galėjo būti jų patirtos žalos šaltinis, jei ne tai, kaip su jais elgėsi Komisija ir OLAF.
         Jie klausia, kaip Komisija gali, viena vertus, pripažinti, kad jiems buvo padaryta reali moralinė žala, ir, antra vertus,
         neigti priežastinį ryšį tarp šios žalos atsiradimo ir jos padarytų pažeidimų.

      396    Komisija nurodo, kad ieškovai nepateikė priežastinio ryšio įrodymų. Tiesioginė ieškovų patirtos žalos priežastis buvo informacijos
         nutekėjimai į spaudą, tačiau jie nepateikė nė vieno reikšmingo įrodymo, kad dėl šių nutekėjimų atsakinga Komisija arba OLAF.

      2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      397    Pirmiausia reikia priminti, jog pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kad žala būtų atlygintina, ji turi pakankamai tiesiogiai
         atsirasti dėl veiksmų, kuriais kaltinama (1979 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dumortier Frèresir kt. prieš Tarybą, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink. p. 3091, 21 punktas; 93 punkte minėto Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo International Procurement Services prieš Komisiją 55 punktas; 1997 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Perillo prieš Komisiją, T‑7/96, Rink. p. II‑1061, 41 punktas ir 2000 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Meyer prieš Komisiją, T‑72/99, Rink. p. II‑2521, 49 punktas). Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat išplaukia, kad priežastinį ryšį EB 288 straipsnio
         antrosios pastraipos prasme turi įrodyti ieškovas (šiuo klausimu žr. 1992 m. sausio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo Finsiderir kt. prieš Komisiją, C‑363/88 ir C‑364/88, Rink. p. I‑359, 25 punktą; 1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Blackspurir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, T‑168/94, Rink. p. II‑2627, 40 punktą ir 1998 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Coldirettiir kt. prieš Komisiją, T‑149/96, Rink. p. II‑3841, 101 punktą).

      398    Šiuo klausimu reikia priminti, kad OLAF pažeidimai, dėl kurių galėjo atsirasti Bendrijos atsakomybė, buvo informacijos persiuntimas
         Liuksemburgo ir Prancūzijos teisminėms institucijoms, prieš tai neišklausius ieškovų ir savo Priežiūros komiteto, ir informacijos
         apie Datashop – Planistat bylos persiuntimą Prancūzijos teisminėms institucijoms nutekėjimas (žr. 285 punktą). Komisijos pažeidimai, dėl kurių galėjo
         atsirasti Bendrijos atsakomybė, buvo 2003 m. liepos 9 d. pranešimo spaudai išplatinimas, 2003 m. rugsėjo 25 d. jos pirmininko
         kalba ir drausminių procedūrų pradėjimas prieš pasibaigiant tyrimams (žr. 376 punktą).

      399    Šioje byloje ieškovai nurodė dvi atskiras žalos rūšis, t. y. moralinę žalą ir materialinę žalą. Pirmosios instancijos teismo
         manymu, reikia paeiliui išnagrinėti kiekvieną iš šių žalos rūšių, siekiant įvertinti, kiek yra įrodytas, pirma, jų atsiradimas
         ir, antra, tarp kiekvienos iš jų ir vieno iš OLAF ar Komisijos padarytų pažeidimų esantis priežastinis ryšys.

      a)     Dėl moralinės žalos
      400    Reikia pažymėti, kad OLAF atliktas Eurocost ir Datashop – Planistat bylų medžiagos perdavimas nacionalinėms teisminėms institucijoms neišklausius ieškovų padarė jiems žalos. Iš tikrųjų negalėjimas
         pareikšti savo nuomonės dėl su jais tiesiogiai susijusių aplinkybių ir apsiginti neabejotinai sukėlė ieškovams neteisingumo
         jausmą ir nusivylimą. Reikia konstatuoti, kad ši žala atsirado tiesiogiai iš neteisėtų OLAF veiksmų ir kad todėl tarp šių
         veiksmų ir minėtos žalos yra priežastinis ryšys.

      401    Dėl to, kad OLAF prieš šiuos perdavimus neinformavo savo priežiūros komiteto, užtenka pažymėti, kad ši aplinkybė ieškovams
         nesukėlė jokios papildomos žalos. Iš tikrųjų šio pažeidimo pasekmės buvo tokios pačios kaip ir atsiradusios dėl to, kad ieškovai
         nebuvo išklausyti, ir todėl negali būti laikomi savarankiška žala.

      402    Dėl informacijos apie Datashop – Planistat bylos medžiagos perdavimą Prancūzijos teisminėms institucijoms nutekėjimo net Komisija pripažįsta, kad jais buvo pasikėsinta
         į ieškovų garbę ir reputaciją, atsižvelgiant į tai, kad informacija buvo išplatinta spaudoje. Taip pat reikia konstatuoti,
         kad priežastinio ryšio tarp OLAF padaryto pažeidimo ir ieškovų moralinės žalos tiesioginis pobūdis nekelia abejonių. Iš tikrųjų
         konfidencialiai informacijai nutekėjus jos išplatinimas buvo numatoma ir normali šio pažeidimo pasekmė, todėl priežastinis
         ryšys yra pakankamai tiesioginis.

      403    Dėl 2003 m. liepos 9 d. pranešimo spaudai išplatinimo (žr. 302 punktą) reikia pažymėti, kad visuomenei laisvai prieinamu pranešimu
         spaudai sudarydama įspūdį, jog ieškovai buvo susiję su nagrinėjamais išeikvojimais, Komisija pasikėsino į ieškovų reputaciją
         ir garbę (žr. 308–310 punktus). Atsižvelgiant į tai, kad šį pranešimą spaudai išplatino pati Komisija, tiesioginis priežastinis
         ryšys tarp šio Komisijos padaryto pažeidimo ir tokios moralinės žalos nekelia jokių abejonių.

      404    Be to, dėl Komisijos pirmininko kalbos negalima paneigti, kad tokiais pareiškimais Parlamente jis pasikėsino į ieškovų reputaciją
         ir garbę (žr. 326–331 punktus) ir kad dėl to tarp šių pareiškimų ir žalos yra tiesioginis priežastinis ryšys.

      405    Dėl to, kad Komisija pradėjo drausmines procedūras dėl ieškovų prieš baigiantis OLAF tyrimams, reikia pažymėti, kad tuo buvo
         pasikėsinta į ieškovų reputaciją, sutrikdytas jų asmeninis gyvenimas ir sukurta netikrumo būsena, o tai sukėlė moralinę žalą,
         kuri turi būti atlyginta (šiuo klausimu žr. 341 punkte minėto sprendimo François prieš Komisiją 110 punktą). Be to, nors Komisija šias procedūras tuoj pat sustabdė, toks sustabdymas viešai neturėjo jokios įtakos, nes 2003 m.
         liepos 9 d. pranešime spaudai informuojama tik apie sprendimus pradėti drausmines procedūras, o ne jas sustabdyti. Vis dėlto,
         atsižvelgiant į tai, kad OLAF tyrimai buvo baigti praėjus dviem mėnesiams nuo drausminių procedūrų pradžios ir nuo tos datos
         Komisija galėjo teisėtai pradėti pastarąsias procedūras, ši netikrumo būsena tęsėsi neilgai.

      406    Be to, ieškovai nurodo, kad nors atrankos komisija D. Byk pripažino geriausiai tinkančiu užimti Eurostato direktoriaus pareigas,
         į kurias jis pretendavo po šios tarnybos reorganizacijos 2003 m. rudenį, jis nebuvo pasirinktas dėl prieš jį pradėtos procedūros.
         Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad ieškovai savo teiginių neįrodė. Atvirkščiai, iš 2004 m. kovo
         5 d. pažymos, kurią ieškovai pateikė atsakydami į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą, matyti, kad nagrinėjamoms
         pareigoms užimti nustatytus reikalavimus atitiko trys kandidatai, tarp jų ir D. Byk. Iš šios pažymos taip pat paaiškėja, kad
         Patariamasis komitetas pažymėjo gerą kitų dviejų kandidatų kvalifikaciją. Taigi šį argumentą reikia atmesti.

      407    Bet kuriuo atveju D. Byk galėjo reikalauti panaikinti tariamą kandidatūros atmetimą, jei manė, kad šis buvo neteisėtai pagrįstas
         tuo, jog dėl jo buvo atliekama drausminė procedūra (šiuo klausimu žr. 340 punkte minėto sprendimo Pessoa e Costa prieš Komisiją 69 punktą).

      408    Ieškovai taip pat nurodo, kad buvo padaryta žala jų sveikatos būklei. Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad
         ieškovai niekaip negrindė savo argumentų įrodančiais dokumentais, pavyzdžiui, medicinos pažymomis, ir dėl to ši žala nėra
         įrodyta.

      409    Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad ieškovams nepavyko įrodyti, jog anksčiau nustatyti pažeidimai buvo tiesioginė galimo
         poveikio jų fizinei ar psichinei sveikatai priežastis 397 punkte minėtos teismo praktikos prasme. Be to, ieškovai patys paminėjo
         „audringas tam tikrų Vokietijos spaudos leidinių atakas“ prieš juos, kurios taip pat galėjo būti tokio poveikio priežastis.

      410    Galiausiai dėl moralinės žalos dalies, susijusios su sunkiomis pasekmėmis jų artimiesiems, reikia pažymėti, kad šie ieškovų
         teiginiai nebuvo paremti jokiais konkrečiais įrodymais, kurie galėtų patvirtinti čia nurodytos žalos dalies atsiradimą bei
         tariamos žalos ir dėl ieškovų atliktų tyrimo ir drausminių procedūrų priežastinį ryšį (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 9 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Zavvos prieš Komisiją, T‑21/01, Rink. VT p. I‑A‑101 ir II‑483, 334 punktą).

      411    Iš to, kas išdėstyta, paaiškėja, kad dėl neteisėtų OLAF ir Komisijos veiksmų ieškovai patyrė neteisingumo jausmą ir nusivylimą
         bei buvo pasikėsinta į jų garbę ir profesinę reputaciją. Atsižvelgiant į ypatingas šios bylos aplinkybes ir į tai, kad ieškovų
         reputacija buvo labai sunkiai paveikta, reikia ex aequo et bono įvertinti žalos dydį 56 000 eurų.

      b)     Dėl materialinės žalos
      412    Ieškovai nurodo, kad jų patirtą materialinę žalą daugiausia sudaro didelės išlaidos, kurias jie patyrė gindami savo teises
         nuo tada (2003 m. gegužės mėn.), kai pirmą kartą sužinojo apie jiems pateiktus kaltinimus.

      413    Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad prašymas dėl materialinės žalos atlyginimo negali būti pripažintas priimtinu.
         Nors ieškovai bendrą žalos dydį įvertino 200 000 eurų, jie nepateikė sumų, kuriomis vertinamos įvairios šią tariamą žalą sudarančios
         dalys, bei neįrodė ir net nenurodė, kokios ypatingos aplinkybės pateisino žalos sumų nenurodymą ieškinyje. Šiuo klausimu neužtenka
         pažymėti, kad „Pirmosios instancijos teismui paprašius“ jie yra „pasirengę išsamiau pagrįsti jų (tariamos) materialinės žalos
         sudedamąsias dalis, išskyrus šio proceso išlaidas“. Taigi reikia pripažinti, kad nagrinėjamas prašymas dėl materialinės žalos
         atlyginimo neatitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies reikalavimų ir dėl to turi būti atmestas kaip nepriimtinas
         (šiuo klausimu žr. 2004 m. rugsėjo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hectors prieš Parlamentą, C‑150/03 P, Rink. p. I‑8691, 62 punktą; 1990 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hanning prieš Parlamentą, T‑37/89, Rink. p. II‑463, 82 punktą ir 2006 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Camós Grau prieš Komisiją, T‑309/03, Rink. p. II‑1173, 166 punktą).

      414    Papildomai reikia pažymėti, kaip teisingai konstatuoja Komisija, kad išlaidos, kurias ieškovai patyrė dėl savo gynybos, priskiriamos
         ne materialinei žalai, o bylinėjimosi išlaidoms. Šiuo klausimu reikia priminti, kad su teisminiu procesu susijusios šalių
         išlaidos savaime negali būti laikomos žala, nepatenkančia į bylinėjimosi išlaidas (šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 10 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Montorio, C‑334/97, Rink. p. I‑3387, 54 punktą).

      415    Dėl mokesčių advokatams, sumokėtų prieš teismo proceso pradžią, pažymėtina, kad nurodyta žala iš tikrųjų atsirado dėl ieškovų
         laisvo pasirinkimo ir todėl negali būti tiesiogiai priskiriama Komisijai (šiuo klausimu žr. 2007 m. birželio 28 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Internationaler Hilfsfonds prieš Komisiją, C‑331/05 P, Rink. p. I‑5475, 27 punktą).

      416    Tai reiškia, kad ieškovai ieškiniu dėl žalos atlyginimo negali reikalauti atlyginti žalą, atsiradusią dėl procedūros Komisijoje
         administracinėje dalyje tariamai turėtų išlaidų. Reikia pažymėti, kad toks pats sprendimas turėtų būti taikomas ir dėl mokesčių
         advokatams, susijusių su procedūra OLAF.

      417    Dėl galimų išlaidų, susijusių su procedūromis nacionaliniuose teismuose, reikia konstatuoti, kad jos negali būti atlyginamos
         šioje byloje, nes nėra priežastinio ryšio tarp tariamos žalos ir OLAF bei Komisijos padarytų pažeidimų (šiuo klausimu žr.
         341 punkte minėto sprendimo François prieš Komisiją 109 punktą). Bet kuriuo atveju nacionaliniu lygiu patirtų išlaidų atlyginimo klausimas priklauso išimtinei nacionalinio teismo
         kompetencijai ir, šioje srityje nesant Bendrijos suderinimo priemonių, pastarasis turi išspręsti šį klausimą taikydamas atitinkamas
         nacionalinės teisės nuostatas (šiuo klausimu žr. 243 punkte minėto sprendimo Nölle prieš Tarybą ir Komisiją 37 punktą).

      418    Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad ieškovų prašymas dėl materialinės žalos atlyginimo yra nepriimtinas ir bet kuriuo
         atveju nepagrįstas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      419    Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies vienas ar dalis reikalavimų
         atmetama, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti išlaidas šalims, tačiau pagal to paties reglamento 88 straipsnį bylose
         tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas.

      420    Šiuo atveju, kadangi ieškinys buvo patenkintas iš dalies, įvertinus bylos aplinkybes teisinga būtų nurodyti, kad Komisija,
         be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia visas ieškovų patirtas bylinėjimosi išlaidas.

      Dėl šių motyvų
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Nurodyti Komisijai sumokėti Yves Franchet ir Daniel Byk 56 000 EUR dydžio sumą.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               Jaeger

                Tiili

                Tchipev

         Paskelbta 2008 m. liepos 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         Turinys

      Teisinis pagrindas
      Faktinės bylos aplinkybės
      Procesas ir šalių reikalavimai
      Dėl teisės
      I –  Dėl prašymo atsiimti kai kuriuos ieškinio priedus
      A –  Šalių argumentai
      B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      II –  Dėl per ankstyvo ieškinio pobūdžio
      A –  Šalių argumentai
      B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      III –  Dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės atsiradimo
      A –  Dėl OLAF veiksmų neteisėtumo
      1.  Dėl OLAF padarytų pažeidimų perduodant su Eurostato byla susijusias bylos medžiagas Prancūzijos ir Liuksemburgo teisminėms
         institucijoms

      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl tyrimų pobūdžio nustatymo
      Ieškovų, Komisijos ir OLAF priežiūros komiteto informavimas
      –  Ieškovų informavimas
      –  Komisijos informavimas
      –  OLAF priežiūros komiteto informavimas
      Poveikis nacionalinėms teisminėms institucijoms
      2.  Dėl OLAF atskleistos informacijos
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl informacijos nutekėjimų
      –  Dėl informacijos nutekėjimo buvimo ir turinio
      –  Teisės normų, suteikiančių asmenims teises, tariamų pažeidimų, galėjusių atsirasti dėl informacijos nutekėjimo iš OLAF,
         analizė

      Dėl 2003 m. rugsėjo 24 d. perdavimo
      Dėl OLAF generalinio direktoriaus išreikštos pozicijos
      3.  Dėl tariamų pažeidimų parengiant ir perduodant pažymas ir galutines ataskaitas
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      4.  Dėl atsisakymo leisti susipažinti su kai kuriais dokumentais
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      5.  Dėl Eurostato bylos tyrimo per neprotingą terminą ir Reglamento Nr. 1073/1999 6 ir 11 straipsnių pažeidimo
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      B –  Dėl Komisijos veiksmų neteisėtumo
      1.  Dėl Komisijos atskleistos informacijos
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      Dėl 2003 m. liepos 9 d. Komisijos pranešimo spaudai
      Dėl 2003 m. rugsėjo 24 d. Parlamentui perduotų dokumentų
      Dėl 2003 m. rugsėjo 25 d. Komisijos pirmininko kalbos
      2.  Dėl drausminių procedūrų
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      3.  Dėl įvairių Komisijos tyrimų ir jų eigos
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      4.  Dėl atsisakymo leisti susipažinti su dokumentais
      a)  Šalių argumentai
      b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      C –  Dėl žalos ir priežastinio ryšio
      1.  Šalių argumentai
      a)  Dėl moralinės žalos
      b)  Dėl materialinės žalos
      c)  Dėl priežastinio ryšio
      2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      a)  Dėl moralinės žalos
      b)  Dėl materialinės žalos
      Dėl bylinėjimosi išlaidų
      * Proceso kalba: prancūzų.