title: 2011 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. prieš Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sąd Najwyższy - Lenkija.#Stojimo į Europos Sąjungą sąlygų aktas - 58 straipsnis - Direktyva 2002/21/EB - Komisijos gairės - Nepaskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje valstybės narės kalba - Galimybė remtis.#Byla C-410/09.

text:
      Byla C‑410/09
      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      prieš
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      (Sąd Najwyższy prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Stojimo į Europos Sąjungą sąlygų aktas – 58 straipsnis – Direktyva 2002/21/EB – Komisijos gairės – Nepaskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje valstybės narės kalba – Galimybė remtis“
      Sprendimo santrauka
      Naujų valstybių narių įstojimas į Bendrijas – 2003 m. Stojimo aktas – Komisijos gairės, priimtos taikant Direktyvą 2002/21
            – Nepaskelbimas Oficialiajame leidinyje naujos valstybės narės kalba, kuri yra oficialioji Europos Sąjungos kalba – Galimybė
            remtis privačių asmenų atžvilgiu
      (2003 m. Stojimo akto 58 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21 15 ir 16 straipsniai)
      Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos
         Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir
         sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (2003 m. Stojimo aktas) 58 straipsnį reikia aiškinti
         taip, kad juo nacionalinei reguliavimo institucijai (NRI) nedraudžiama remtis 2002 m. Komisijos Rinkos analizės ir didelės
         įtakos rinkoje įvertinimo remiantis Bendrijos teisės aktais dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų gairėmis sprendime,
         kuriuo ši institucija nustato tam tikrus reglamentuojančio pobūdžio įpareigojimus elektroninių ryšių paslaugų operatoriui,
         neatsižvelgiant į tai, kad šios gairės nebuvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje atitinkamos valstybės narės kalba, nors ši yra oficialioji Europos Sąjungos kalba.

      Direktyvos 2002/21 dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos 15 ir 16 straipsniai, skirti
         tiesiogiai NRI, sudaro šių gairių teisinį pagrindą. Jose nenumatyta jokia pareiga, kurią būtų galima tiesiogiai ar netiesiogiai
         nustatyti privatiems asmenims. Dėl šios priežasties šių gairių nepaskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje valstybės narės kalba neužkerta kelio tos valstybės NRI jomis remtis privatiems asmenims skirtame sprendime.

      2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu Taryba, Komisija ar Europos centrinis bankas neįpareigojami į šiame straipsnyje išvardytas
         devynias naujas kalbas versti visų institucijų ir Europos Centrinio Banko aktų, priimtų iki naujų valstybių narių įstojimo.
         Minėtame straipsnyje, kuriame reglamentuojamas kalbų vartojimas ir institucijų bei Europos Centrinio Banko iki įstojimo priimtų
         aktų skelbimo sąlygos, tik numatyta, kad tik tie iš šių aktų, kurių tekstai buvo parengti oficialiosiomis Sąjungos kalbomis
         tapusiomis naujų valstybių narių kalbomis, nuo įstojimo dienos yra autentiški tomis pačiomis sąlygomis kaip ir kitomis oficialiosiomis
         kalbomis parengti tekstai, ir jie skelbiami Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, jei tie tekstai taip buvo paskelbti esamomis kalbomis. Taigi minėtas straipsnis suponuoja, kad valstybės narės ir institucijos
         atrenka aktus, kuriuos reikia skelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, ir juo nedraudžiama neskelbti kai kurių aktų. Todėl 2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu nebuvo reikalaujama skelbti Oficialiajame
         leidinyje 2002 m. gairių lenkų kalba.

      (žr. 31, 34, 37, 39 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gegužės 12 d.(*)

      „Stojimo į Europos Sąjungą sąlygų aktas – 58 straipsnis – Direktyva 2002/21/EB – Komisijos gairės – Nepaskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje valstybės narės kalba – Galimybė remtis“
      Byloje C‑410/09
      dėl Sąd Najwyższy (Lenkija) 2009 m. spalio 28 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      prieš
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,
      dalyvaujant
      Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, A. Rosas, A. Ó Caoimh ir P. Lindh (pranešėjas),

      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. lapkričio 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o., atstovaujamos radcy prawni M. Korcz ir S. Dudzik,

      –        Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, atstovaujamo radcy prawni M. Kołtoński ir D. Pawłowska,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
      –        Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos G. Braun ir K. Mojzesowicz,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos
         Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos
         ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236,
         2003, p. 33, toliau – 2003 m. Stojimo aktas), 58 straipsnio aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (toliau – PTC) ir Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (Elektroninės komunikacijos tarnybos pirmininkas, toliau – Prezes) ginčą dėl pastarojo nustatytų tam tikrų PTC reglamentuojančio pobūdžio įpareigojimų.

       Teisinis pagrindas
       2003 m. Stojimo aktas
      3        Pagal 2003 m. Stojimo akto 2 straipsnį:

      „Nuo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų ir Europos centrinio banko priimtų aktų nuostatos naujosioms
         valstybėms narėms yra privalomos ir tose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis.“

      4        2003 m. Stojimo akto 58 straipsnyje nustatyta:

      „Iki įstojimo priimti ir Tarybos, Komisijos arba Europos centrinio banko čekų, estų, vengrų, latvių, lietuvių, maltiečių,
         lenkų, slovakų ir slovėnų kalbomis parengti institucijų ir Europos centrinio banko aktų tekstai nuo įstojimo dienos yra autentiški
         tomis pačiomis sąlygomis, kaip ir esamomis vienuolika kalbų parengti tekstai. Jie skelbiami Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, jei tie tekstai taip buvo paskelbti esamomis kalbomis“.

       Reglamentas Nr. 1
      5        Pagal 1958 m. balandžio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1, nustatančio kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje
         bendrijoje (OL 17, 1958, p. 385; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 3), iš dalies pakeisto 2003 m.
         Stojimo aktu, 1 straipsnį Sąjungos oficialiosios kalbos yra:

      „anglų, čekų, danų, estų, graikų, ispanų, italų, latvių, lenkų, lietuvių, maltiečių, olandų, portugalų, prancūzų, slovakų,
         slovėnų, suomių, švedų, vengrų ir vokiečių.“

      6        Šio reglamento 4 straipsnyje nustatyta:

      „Reglamentai ir kiti bendro taikymo dokumentai rengiami dvidešimčia oficialiųjų kalbų.“
      7        Minėto reglamento 5 straipsnyje įtvirtinta:

      „Europos Sąjungos oficialusis leidinys leidžiamas dvidešimčia oficialiųjų kalbų.“

      8        Pagal to paties reglamento 8 straipsnį:

      „Jei valstybė narė turi daugiau nei vieną valstybinę kalbą, tos valstybės prašymu kalba vartojama pagal jos teisės bendrąsias
         nuostatas.“

       Direktyva 2002/21/EB
      9        2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios
         reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349)
         1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:

      „Ši direktyva nustato elektroninių ryšių paslaugų, elektroninių ryšių tinklų, susijusių priemonių ir susijusių paslaugų reguliavimo
         suderintą sistemą. Ji nustato nacionalinių reguliavimo institucijų užduotis ir procedūras, kurios užtikrintų, kad reguliavimo
         sistema būtų suderintai taikoma visoje [Sąjungoje].“

      10      Direktyvos 2002/21 15 straipsnio, kuriame reglamentuojama rinkos apibrėžimo tvarka, 1–3 dalyse nustatyta:

      „1.      Po viešų konsultacijų ir konsultacijų su nacionalinėmis reguliavimo institucijomis Komisija priima rekomendaciją dėl atitinkamų
         produktų ir paslaugų rinkų (toliau – rekomendacija). Pagal šios direktyvos I priedą rekomendacijoje bus nurodytos tos elektroninių
         ryšių sektoriaus produktų ir paslaugų rinkos, kurių charakteristikos pagrįstai leidžia joms taikyti specifinėse direktyvose
         nurodytus reglamentuojančio pobūdžio įpareigojimus, jų netaikant rinkoms, konkrečiais atvejais galinčioms būti apibrėžtoms
         pagal konkurencijos teisę. Komisija rinkas apibrėžia pagal konkurencijos teisės principus.

      Komisija reguliariai persvarsto rekomendaciją.
      2.      Ne vėliau kaip šios direktyvos įsigaliojimo dieną Komisija paskelbia rinkos analizės ir didelės įtakos rinkoje įvertinimo
         gaires (toliau – gairės), kurios atitinka konkurencijos teisės principus.

      3.      Su didžiausiu atidumu atsižvelgdamos į rekomendaciją ir gaires, nacionalinės reguliavimo institucijos pagal nacionalines aplinkybes
         ir konkurencijos teisės principus apibrėžia geografines rinkas. Apibrėždamos rinkas, kurios skiriasi nuo rekomendacijoje apibrėžtų
         rinkų, nacionalinės reguliavimo institucijos laikosi 6 ir 7 straipsniuose nurodytos tvarkos.“

      11      Direktyvos 2002/21 16 straipsnio „Rinkos analizės tvarka“ 1–5 dalyse numatyta:

      „1.      Po to, kai priimama ar atnaujinama rekomendacija, nacionalinės reguliavimo institucijos kuo skubiau atlieka atitinkamų rinkų
         analizę atidžiai atsižvelgdamos į gaires. Valstybės narės užtikrina, kad ši analizė atitinkamais atvejais būtų atliekama kartu
         su nacionalinėmis konkurencijos institucijomis.

      2.      Tais atvejais, kai pagal Direktyvos 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva) 16, 17, 18 ar 19 straipsnius arba Direktyvos
         2002/19/EB (Prieigos direktyva) 7 ar 8 straipsnius reikalaujama, kad nacionalinė reguliavimo institucija  [toliau – NRI] nustatytų,
         ar įmonėms reikia skirti, palikti galioti, pakeisti ar panaikinti įpareigojimus, ji, remdamasi šio straipsnio 1 dalyje nurodyta
         analize, turi nustatyti, ar konkurencija atitinkamoje rinkoje yra veiksminga.

      3.      Jei [NRI] padaro išvadą, kad konkurencija rinkoje yra veiksminga, ji neskiria ir nepalieka galioti jokių šio straipsnio 2 dalyje
         minėtų specifinių įpareigojimų. Tais atvejais, kai įpareigojimai konkretiems sektoriams jau paskirti, nacionalinė reguliavimo
         institucija atitinkamos rinkos įmonėms tokius įpareigojimus panaikina. Apie tokį panaikinimą šalims, kurioms jis turi įtakos,
         pranešama iš anksto.

      4.      Jei [NRI] nustato, kad atitinkamoje rinkoje nėra veiksmingos konkurencijos, ji pagal 14 straipsnį nustato įmones, turinčias
         didelę įtaką toje rinkoje, ir joms nustato atitinkamus specifinius šio straipsnio 2 dalyje minėtus reglamentuojančio pobūdžio
         įpareigojimus, arba jei jie jau nustatyti, juos palieka ar iš dalies pakeičia.

      5.      15 straipsnio 4 dalyje minimame sprendime minėtų transnacionalinių rinkų atveju rinkos analizę atitinkamos [NRI] atlieka kartu,
         su didžiausiu atidumu atsižvelgdamos į gaires, ir kartu suderintai sprendžia, ar pradėti taikyti, palikti galioti, keisti
         ar panaikinti šio straipsnio 2 dalyje minėtus įpareigojimus.

      12      Taikydama Direktyvos 2002/21 15 straipsnio 2 dalį, Komisija priėmė Rinkos analizės ir didelės įtakos rinkoje įvertinimo remiantis
         Bendrijos teisės aktais dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų gaires (OL C 165, 2002, p. 6, toliau – 2002 m. gairės).

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      13      PTC yra viena pagrindinių Lenkijos telekomunikacijų įmonių.

      14      2006 m. liepos 17 d. Prezes pripažino, kad PTC turi didelę įtaką telefono skambučių užbaigimo paslaugų rinkoje ir nusprendė nustatyti šiai įmonei reglamentuojančio
         pobūdžio įpareigojimus.

      15      PTC skundas dėl šio Prezes sprendimo buvo atmestas pirmosios ir apeliacinės instancijų teismų. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
         paduotame kasaciniame skunde PTC teigia, kad 2002 m. gairės, kuriomis pagrįstas minėtas sprendimas, jai nėra privalomos, nes
         jos nebuvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje lenkų kalba.

      16      Sąd Najwyższy kilo abejonių dėl tokio nepaskelbimo pasekmių.

      17      Šis teismas primena, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog 2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu draudžiama Bendrijos teisės
         aktuose, kurie nebuvo paskelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje naujosios valstybės narės kalba, nors ši yra oficialioji Europos Sąjungos kalba, įtvirtintas pareigas nustatyti privatiems
         asmenims šioje valstybėje, net jei šie asmenys galėjo susipažinti su šiais teisės aktais kitais būdais (2007 m. gruodžio 11 d.
         Sprendimo Skoma-Lux, C‑161/06, Rink. p. I‑10841, 57–59 punktai ir 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo Balbiino, C‑560/07, Rink. p. I‑4447, 30 punktas).

      18      Ši teismo praktika paskatino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą manyti, kad Lenkijos telekomunikacijų
         įmonių padėtis blogesnė nei kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių, kurios turi galimybę susipažinti su gairėmis tų valstybių
         oficialiosiomis kalbomis.

      19      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kilo klausimas, ar minėto Sprendimo Skoma-Lux 51 punkte pavartotais žodžiais „Bendrijos teisės aktuose įtvirtintos pareigos“ daroma nuoroda tik į reglamentus ir sprendimus,
         kuriais dėl jų pobūdžio nustatomos pareigos privatiems asmenims, ar jie apima ir kitus Sąjungos institucijų aktus, turinčius
         įtakos privačių asmenų teisėms ar pareigoms, reglamentuojamoms nacionalinės teisės nuostatomis, kuriomis perkeliamos Bendrijos
         direktyvos. Šiuo klausimu jis pažymi, kad savo 2009 m. kovo 10 d. Sprendime Heinrich (C‑345/06, Rink. p. I‑1659) Teisingumo Teismas, atrodo, plačiai išaiškino sąvoką „Bendrijos teisės aktai“, kaip galinčią
         apimti visus Sąjungos institucijų aktus. Jis taip pat pabrėžia, kad iš 2007 m. birželio 21 d. Sprendimo ROM-projecten (C‑158/06, Rink. p. I‑5103), atrodo, matyti, jog skelbti privalu ne tik Sąjungos teisės aktus, kuriais nustatomos pareigos
         privatiems asmenims, o kad paskelbimas taptu privalomas, pakanka, jog aktu valstybė narė būtų įpareigojama imtis konkrečių
         veiksmų privačių asmenų atžvilgiu.

      20       Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad 2002 m. gairėmis asmenims, kurių situacija patenka į jų
         taikymo sritį, sukuriami teisėti teisiniai lūkesčiai. Be to, Komisijos pareiga priimti šias gaires tiesiogiai numatyta Direktyvos 2002/21
         15 straipsnio 2 dalyje. Šios direktyvos 15 straipsnio 3 dalyje ir 16 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad NRI, apibrėždamos atitinkamas
         rinkas ir jas analizuodamos, turi „su didžiausiu atidumu“ atsižvelgti į gaires.

      21      Šiomis aplinkybėmis Sąd Najwyższy nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar [2003 m. Stojimo akto] 58 straipsnis leidžia prieš valstybės narės privačius asmenis remtis [2002 m. gairėmis], į kurias,
         remiantis [Direktyvos 2002/21] 16 straipsnio 1 dalimi, [NRI] privalo būtinai atsižvelgti atlikdama atitinkamų rinkų analizę,
         jeigu tokios gairės nebuvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje tos valstybės narės kalba, kuri yra oficialioji Europos Sąjungos kalba?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      22      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar 2003 m. Stojimo akto 58 straipsnį
         reikia aiškinti taip, kad juo NRI draudžiama remtis 2002 m. gairėmis sprendime, kuriuo ši institucija nustato tam tikras pareigas
         elektroninių ryšių paslaugų operatoriui, jeigu šios gairės nebuvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje konkrečios valstybės narės oficialiąja kalba, nors ji yra oficialioji Sąjungos kalba.

      23      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikėtų priminti, kad Sąjungos teisės sistemos pagrindiniu principu reikalaujama, jog viešosios
         valdžios institucijos priimtu aktu nebūtų remiamasi prieš suinteresuotuosius asmenis, kol jie neturi galimybės su juo susipažinti
         (1979 m. sausio 25 d. Sprendimo Racke, 98/78, Rink. p. 69, 15 punktas).

      24      Be to, iš 2003 m. Stojimo akto 2 straipsnio matyti, kad prieš įstojimą institucijų priimti aktai naujosioms valstybėms narėms
         yra privalomi ir šiose valstybėse taikomi nuo įstojimo. Vis dėlto tam, kad jais būtų galima remtis fizinių ir juridinių asmenų
         atžvilgiu šiose valstybėse, yra nustatytos bendrosios Sąjungos teisės įgyvendinimo valstybėse narėse sąlygos, kaip antai numatytosios
         pirminėse sutartyse, o naujosioms valstybėms narėms – pačiame 2003 m. Stojimo akte (minėto Sprendimo Skoma-Lux 32 punktas).

      25      Dėl Tarybos ir Komisijos reglamentų ir direktyvų, skirtų visoms valstybėms narėms, pažymėtina, jog iš EB 254 straipsnio 2 dalies
         nuostatų matyti, kad šie aktai sukelia teisines pasekmes, tik jeigu jie paskelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Skoma-Lux 33 punktą).

      26      Be to, valstybėje narėje šiais aktais fizinių ir juridinių asmenų atžvilgiu negalima remtis, kol šiems nebus sudaryta galimybė
         su jais susipažinti juos tinkamai paskelbus Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (minėto Sprendimo Racke 15 punktas ir minėto Sprendimo Skoma-Lux 37 punktas).

      27      Šių principų lygiai taip pat būtina laikytis, kai Sąjungos teisės aktu valstybės narės įpareigojamos imtis priemonių jam įgyvendinti,
         kuriomis būtų nustatytos pareigos privatiems asmenims. Dėl šios priežasties nacionalinės teisės aktai, kuriais įgyvendinant
         Sąjungos teisės aktus nustatomos pareigos privatiems asmenims, turi būti skelbiami, kad šie galėtų su jais susipažinti (šiuo
         klausimu žr. 2002 m. birželio 20 d. Sprendimo Mulligan ir kt., C‑313/99, Rink. p. I-5719, 51 ir 52 punktus). Tokioje situacijoje suinteresuotieji asmenys taip pat turi turėti galimybę sužinoti
         nacionalinės teisės aktų, kuriais jiems nustatomos pareigos, šaltinį. Taigi privalu skelbti ne tik nacionalinės teisės aktus,
         bet ir Sąjungos teisės aktą, kuriuo galbūt valstybės narės įpareigojamos imtis priemonių nustatyti pareigas privatiems asmenims
         (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Heinrich 45–47 punktus).

      28      Be to, iš kartu skaitomų 2003 m. Stojimo akto 58 straipsnio ir Reglamento Nr. 1 4, 5 ir 8 straipsnių nuostatų išplaukia, kad
         tinkamas Sąjungos reglamento paskelbimas valstybėje narėje, kurios kalba yra oficialioji Sąjungos kalba, turi būti suprantamas
         kaip šio akto paskelbimas šia kalba Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (minėto Sprendimo Skoma-Lux 34 punktas).

      29      Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas nusprendė, kad 2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu draudžiama Sąjungos teisės aktuose,
         kurie nebuvo paskelbti naujosios valstybės narės kalba Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, nors ši yra oficialioji Sąjungos kalba, įtvirtintas pareigas nustatyti privatiems asmenims šioje valstybėje, net jei šie
         asmenys galėjo susipažinti su šiais teisės aktais kitais būdais (minėto Sprendimo Skoma-Lux 51 punktas ir minėto Sprendimo Balbiino 30 punktas).

      30      Atsižvelgiant į šio sprendimo 23–29 punktuose primintą teismo praktiką, pagrįstą teisinio saugumo ir nediskriminavimo principais,
         reikėtų patikrinti, ar 2002 m. gairėmis dėl jų turinio nustatomos pareigos privatiems asmenims. Jei taip, šiomis gairėmis
         nebūtų galima remtis prieš privačius asmenis Lenkijoje, nes jos nebuvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje lenkų kalba.

      31      Direktyvos 2002/21 15 ir 16 straipsniai, skirti tiesiogiai NRI, sudaro 2002 m. gairių teisinį pagrindą. Šiomis gairėmis NRI
         vadovaujasi apibrėždama ir analizuodama atitinkamas rinkas, nustatydama, ar jų nereikėtų sureguliuoti ex ante. Iš tiesų pagal gairių 1 punktą jose įtvirtinti principai, kuriais NRI turi pagrįsti savo rinkų ir veiksmingos konkurencijos
         analizę pagal elektroninių ryšių bendrąją reguliavimo sistemą. Gairių 6 punkte taip pat nurodyta, kad jų tikslas – padėti
         NRI vykdyti naujas pareigas apibrėžiant rinkas ir vertinant įtaką jose (2009 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑424/07, Rink. p. I‑11431, 75 ir 76 punktai).

      32      Trijuose pirmuosiuose 2002 m. gairių skirsniuose apibendrinti metodai ir kriterijai, naudingi apibrėžiant rinką, vertinant
         joje turimą įtaką ir nustatant didelę įtaką rinkoje turinčias įmones. Iš esmės tai teismo praktikos šioje srityje santrauka,
         papildyta trijų Komisijos pranešimų, skelbtų Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje lenkų kalba, apžvalga. Šie pranešimai – tai atitinkamai Komisijos pranešimas dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos
         teisės tikslams (OL C 372, 1997, p. 5 ir specialusis Europos Sąjungos oficialiojo leidinio leidimas lenkų kalba, 8 sk., 1 t., p. 155), EEB konkurencijos taisyklių taikymo telekomunikacijų sektoriuje gairės (OL C 233,
         1991, p. 2 ir specialusis Europos Sąjungos oficialiojo leidinio leidimas lenkų kalba, 8 sk., 1 t., p. 43) ir Komisijos pranešimas apie konkurencijos taisyklių taikymą prisijungimo susitarimams
         telekomunikacijų sektoriuje (OL C 265, 1998, p. 2 ir specialusis Europos Sąjungos oficialiojo leidinio leidimas lenkų kalba, 8 sk., 1 t., p. 255).

      33      Paskutiniai trys skirsniai tiesiogiai susiję su Direktyvos 2002/21 įgyvendinimu. Ketvirtuoju skirsniu „Pareigų pagal teisės
         aktus nustatymas, palikimas galioti, pakeitimas ar panaikinimas“ siekiama NRI pateikti rekomendacijas dėl priemonių, kurių
         reikia imtis ištyrus rinkos konkurencingumą. Penktasis ir šeštasis skirsniai susiję, pirma, su tyrimo įgaliojimais ir bendradarbiavimo
         procedūromis analizuojant rinką ir, antra, su konsultavimosi ir paskelbimo procedūromis dėl NRI sprendimo projektų. Be to,
         kad juose primenamos taikytinų teisės aktų svarbios nuostatos, šiais trim skirsniais siekiama patikslinti NRI, nacionalinių
         konkurencijos institucijų ir Komisijos bendradarbiavimo mechanizmų veikimą.

      34      Iš šių požymių matyti, kad 2002 m. gairėse nėra jokios pareigos, kurią būtų galima tiesiogiai ar netiesiogiai nustatyti privatiems
         asmenims. Dėl šios priežasties šių gairių nepaskelbimas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje lenkų kalba neužkerta kelio Lenkijos Respublikos NRI jomis remtis privatiems asmenims skirtame sprendime.

      35      Be to, reikia pažymėti, kad minėtos gairės buvo paskelbtos 2002 m. Europos Sąjungos oficialiojo leidinio C serijoje. Tačiau, skirtingai nuo L serijos, C serijos paskirtis – skelbti ne teisiškai privalomus aktus, o tik su Sąjunga
         susijusią informaciją, rekomendacijas ir nuomones.

      36      Vis dėlto PTC mano: kadangi šios gairės 2002 m. buvo paskelbtos Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje, remiantis 2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu, jos taip pat turėjo būti paskelbtos naujų valstybių narių kalbomis, be kita
         ko, lenkų kalba.

      37      Tačiau pažymėtina, kad 2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu Taryba, Komisija ar Europos Centrinis Bankas neįpareigojami į šiame
         straipsnyje išvardytas devynias naujas kalbas versti visų institucijų ir Europos Centrinio Banko aktų, priimtų iki naujų valstybių
         narių įstojimo. Iš tikrųjų minėtame straipsnyje, kuriame reglamentuojamas kalbų vartojimas ir institucijų bei Europos Centrinio
         Banko iki įstojimo priimtų aktų skelbimo sąlygos, tik numatyta, kad tik tie iš šių aktų, kurių tekstai buvo parengti oficialiosiomis
         Sąjungos kalbomis tapusiomis naujų valstybių narių kalbomis, nuo įstojimo dienos yra autentiški tomis pačiomis sąlygomis kaip
         ir kitomis oficialiosiomis kalbomis parengti tekstai, ir jie skelbiami Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, jei tie tekstai taip buvo paskelbti esamomis kalbomis. Taigi minėtas straipsnis suponuoja, kad valstybės narės ir institucijos
         atrenka aktus, kuriuos reikia skelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje, ir nepašalina galimybės neskelbti kai kurių aktų. Dėl šios priežasties 2003 m. Stojimo akto 58 straipsniu nebuvo reikalaujama
         skelbti 2002 m. gairių oficialiajame leidinyje lenkų kalba.

      38      Galiausiai reikia pabrėžti, kad Teisingumo Teismas nepripažino bendrojo Sąjungos teisės principo, pagal kurį viskas, kas gali
         turėti įtakos Sąjungos piliečio interesams, visais atvejais turi būti parengta jo vartojama kalba (šiuo klausimu žr. 2003 m.
         rugsėjo 9 d. Sprendimo Kik prieš VRDT, C‑361/01 P, Rink. p. I‑8283, 82 ir 83 punktus).

      39      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad 2003 m. Stojimo akto 58 straipsnį reikia aiškinti
         taip, kad juo NRI nedraudžiama remtis 2002 m. gairėmis sprendime, kuriuo ši institucija nustato tam tikrus reglamentuojančio
         pobūdžio įpareigojimus elektroninių ryšių paslaugų operatoriui, neatsižvelgiant į tai, kad šios gairės nebuvo paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje atitinkamos valstybės narės kalba, nors ši yra oficialioji Europos Sąjungos kalba.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      40      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos
            Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir
            sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų 58 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo nacionalinei
            reguliavimo institucijai nedraudžiama remtis Komisijos priimtomis Rinkos analizės ir didelės įtakos rinkoje įvertinimo remiantis
            Bendrijos teisės aktais dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų gairėmis sprendime, kuriuo ši institucija nustato tam tikrus
            reglamentuojančio pobūdžio įpareigojimus elektroninių ryšių paslaugų operatoriui, neatsižvelgiant į tai, kad šios gairės nebuvo
            paskelbtos Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje atitinkamos valstybės narės kalba, nors ši yra oficialioji Europos Sąjungos kalba.
      Parašai.
      * Proceso kalba: lenkų.


1999 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Maatschappij Drijvende Bokken BV prieš Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad - Nyderlandai. # Byla C-219/97.


1980 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Socialinė apsauga. # Byla 150/79.


1996 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Giorgio Bernardi prieš Europos Parlamentą. # Ieškinys dėl panaikinimo - Nepriimtinumas. # Byla T-146/95.


title: 2009 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2003/58/EB - Bendrovių teisė - Dokumentų ir duomenų atskleidimas - Laiškai ir užsakymų formos - Sankcijos - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-313/08.

text:
      2009 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Italiją
      (Byla C‑313/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2003/58/EB – Bendrovių teisė – Dokumentų ir duomenų atskleidimas – Laiškai ir užsakymų formos – Sankcijos – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 12 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Visų nuostatų, būtinų įgyvendinti 2003 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos
                  direktyvos 2003/58/EB, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 68/151/EEB, dėl tam tikrų bendrovių tipų informacijos atskleidimo
                  reikalavimų (OL L 221, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 304) 1 straipsnio 4, 5 ir 6 dalis,
                  nepriėmimas per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi visų 2003 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/58/EB, iš dalies
                     keičiančios Tarybos direktyvą 68/151/EEB, dėl tam tikrų bendrovių tipų informacijos atskleidimo reikalavimų 1 straipsnio 4–6 dalis
                     įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų Italijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Canon Kabushiki Kaisha prieš Metro-Goldwyn-Mayer Inc., anksčiau Pathe Communications Corporation. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Byla C-39/97.


title: 2001 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#PreussenElektra AG prieš Schhleswag AG, dalyvaujant Windpark Reußenköge III GmbH ir Land Schleswig-Holstein.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Kiel - Vokietija.#Valstybės pagalba.#Byla C-379/98.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2001 m. kovo 13 d.(*)

      „Elektros energija – Atsinaujinantys energijos šaltiniai – Nacionalinės teisės aktai, kurie įpareigoja elektros energijos tiekimo įmones pirkti elektros energiją už minimalias kainas
         ir iš to kylančias sąnaudas paskirsto šioms įmonėms ir aukštesniame gamybos lygmenyje esantiems sistemų operatoriams – Valstybės pagalba – Suderinamumas su laisvu prekių judėjimu“

      Byloje C‑379/98
      dėl Landgericht Kiel (Vokietija) pagal EB sutarties 177 straipsnį (dabar ─ EB 234 straipsnis) Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje tarp

      PreussenElektra AG
      ir
      Schleswag AG,
      dalyvaujant:
      Windpark Reußenköge III GmbH
      ir
      Land Schleswig-Holstein,
      dėl EB sutarties 30 ir 92 straipsnių (po pakeitimo ─ EB 28 ir EB 87 straipsniai) bei EB sutarties 93 straipsnio 3 dalies (dabar
         ─ EB 88 straipsnio 3 dalis) išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijos pirmininkai C. Gulmann, M. Wathelet ir V. Skouris, teisėjai D. A. O. Edward,
         J.‑P. Puissochet, P. Jann, L. Sevón ir R. Schintgen (pranešėjas),

      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       PreussenElektra AG, atstovaujamos Rechtsanwalt D. Sellner,

      –       Schleswag AG, atstovaujamos Rechtsanwalt M. Nebendahl,

      –       Windpark Reußenköge III GmbH ir Land Schleswig-Holstein, atstovaujamų Rechtsanwalt W. Ewer,

      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing ir C.‑D. Quassowski,
      –       Suomijos vyriausybės, atstovaujamos H. Rotkirch ir T. Pynnä,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir P. F. Nemitz,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs 2000 m. birželio 27 d. posėdyje PreussenElektra AG, Schleswag AG, Windpark Reußenköge III GmbH, Land Schleswig-Holstein, Vokietijos vyriausybės bei Komisijos pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 2000 m. spalio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       1998 m. spalio 13 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1998 m. spalio 23 d., Landgericht Kiel pagal EB sutarties 177 straipsnį (dabar – EB 234 straipsnis) kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas tris
         klausimus dėl EB sutarties 30 ir 92 straipsnių (po pakeitimo – EB 28 ir EB 87 straipsniai) ir EB sutarties 93 straipsnio 3 dalies
         (dabar – EB 88 straipsnio 3 dalis) išaiškinimo.

      2       Šie klausimai buvo pateikti nagrinėjant bylą tarp PreussenElektra AG (toliau – PreussenElektra) ir Schleswag AG (toliau – Schleswag) dėl pirmosios antrajai pagal 1990 m. gruodžio 7 d. Įstatymo dėl elektros energijos, pagamintos panaudojant atsinaujinančius
         energijos šaltinius, tiekimo visuomeniniam tinklui (Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das
         öffentliche Netz, BGBl. 1990 I, p. 2633, toliau – Stromeinspeisungsgesetz), pakeisto 1998 m. balandžio 24 d. Įstatymo, nustatančio naują energetikos teisės reglamentavimą (Gesetz zur Neuregelung
         des Energiewirtschaftsrechts, BGBl. 1998 I, p. 730, toliau – 1998 m. Įstatymas), 3 straipsnio 2 dalimi, 4 straipsnio 1 dalį
         sumokėtų sumų grąžinimo.

       Teisės aktai
      3       Stromeinspeisungsgesetz įsigaliojo 1991 m. sausio 1 d. Pagal jo 1 straipsnį „Taikymo sritis“ pirminės redakcijos įstatymas reglamentavo visuomeninių
         elektros energijos tiekimo įmonių elektros energijos, pagamintos panaudojant tik vandens potencinę, vėjo, saulės energiją,
         iš sąvartynų ir valymo įrenginių ar žemės ūkio bei miško ūkio produktų ar liekanų ir biologinių atliekų gautas dujas, pirkimą
         ir už tokią energiją mokamą kainą.

      4       Yra įprasta, kad visuomeninės elektros energijos tiekimo įmonės sąvoka apima ir privačias įmones, ir iš dalies ar visiškai
         viešajam sektoriui priklausančias bendroves.

      5       1994 m. liepos 19 d. Įstatymas, užtikrinantis anglių tiekimą elektrinėms ir pakeičiantis įstatymą dėl atominės energijos ir
         Stromeinspeisungsgesetz (Gesetz zur Sicherung des Einsatzes von Steinkohle in der Verstromung und zur Änderung des Atomgesetzes und des Stromeinspeisungsgesetzes,
         BGBl. 1994 I, p. 1618, toliau – 1994 m. Įstatymas) išplėtė Stromeinspeisungsgesetz 1 straipsnyje numatytą taikymo sritį energijai gautai iš medienos pramonės. 1998 m. Įstatymas pakeitė nuorodą į žemės ūkio
         bei miško ūkio produktus ar liekanas, biologines atliekas ir medienos pramonę „biomasės“ sąvoka ir patikslino, kad Stromeinspeisungsgesetz taikomas energijai, pagamintai panaudojant „šio įstatymo galiojimo srityje“ išvardytus atsinaujinančiuosius energijos išteklius.

      6       Stromeinspeisungsgesetz 2 straipsnis „Pareiga pirkti“ numato, kad elektros energijos tiekimo įmonės privalo pirkti iš atsinaujinančių energijos išteklių
         jų tiekimo zonoje pagamintą energiją ir už ją mokėti pagal 3 straipsnio nuostatas. Šis straipsnis, pakeistas 1998 m. Įstatymu,
         kuris šį straipsnį papildė antru ir trečiu sakiniu, skamba taip:

      „Elektros energijos tiekimo įmonės, naudojančios bendrą tiekimo tinklą, turi pirkti iš atsinaujinančių energijos šaltinių
         jų tiekimo zonoje pagamintą elektros energiją ir už ją mokėti pagal 3 straipsnio nuostatas. Jei elektros energijos gamintojas
         nepatenka nė į vieną sistemos tiekimo zoną, ši pareiga taikoma įmonei, kurios sistema yra pritaikyta energijai perduoti ir
         yra artimiausia gamintojui. Papildomos su 2 ir 4 dalies punktų taikymu susijusios sąnaudos apskaitos sumetimais gali būti
         pridėtos prie paskirstymo ir perdavimo ir į jas gali būti atsižvelgiama, skaičiuojant atlyginimą už tranzitą“.

      7       Stromeinspeisungsgesetz 3 straipsnyje (1998 m. įstatymo redakcija) „Atlyginimo dydis“ nurodyta:

      „1. Atlyginimas už elektros energiją, pagamintą panaudojant vandens potencinę energiją, iš sąvartynų ir valymo įrenginių gautas
         dujas ar biomasę, yra bent 80 % vidutinių pajamų, kurių tiekimo įmonės gauna visiems galutiniams vartotojams patiekdamos 1 kWh
         elektros energijos. Hidroelektrinių ar iš sąvartynų arba valymo įrenginių gautų dujų perdirbimo įrenginių, kurių galia viršija
         500 kWh, atveju ši taisyklė taikoma vien tai kiekvienais metais pagamintos energijos daliai, kuri gaunama 500 padalijus iš
         įrenginio pajėgumo kilovatais; pajėgumas apskaičiuojamas kaip kiekvieno mėnesio maksimalaus realaus pajėgumo metinis vidurkis.
         Energijos perviršio kaina lygi bent 65 % vidutinės kainos pirmo sakinio prasme.

      2. Elektros energijos, pagamintos panaudojant saulės ar vėjo energiją, atveju atlyginimas sudaro bent 90 % vidutinių pajamų
         1 dalies pirmo sakinio prasme.

      3. Vidutinės pajamos 1 ir 2 dalies prasme yra kiekvienais metais Federalinės statistikos tarnybos skelbiama priešpaskutinių
         kalendorinių metų vertė, išreikšta pfenigiais kilovatvalandei, neįskaitant apyvartos mokesčio. Pagal 1 ir 2 dalį skaičiuojant
         atlyginimą, suapvalinama iki dviejų skaičių po kablelio.“

      8       Stromeinspeisungsgesetz pakeitus 1994 m. Įstatymu, atlyginimas už 3 straipsnio 1 dalyje numatytą energiją išaugo nuo 75 % iki 80 % vidutinių pajamų
         už 1 kWh visiems galutiniams vartotojams patiektos energijos, o atlyginimas už 3 straipsnio 2 dalyje numatytą elektros energiją,
         pagamintą panaudojant saulės ir vėjo energiją, nepasikeitė nuo Stromeinspeisungsgesetz įsigaliojimo.

      9       Pirminės redakcijos Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnyje „Nuostata dėl sunkumų“ buvo numatyta:

      „1. 2 ir 3 straipsniuose numatytų pareigų vykdyti nereikia, jei tai sukeltų nepagrįstų sunkumų arba neleistų energijos tiekimo
         įmonei vykdyti jos pareigų, numatytų 1989 m. gruodžio 18 d. Bundestarifordnung Elektrizität (BGBl. 1989 I, p. 2255). Tokiu atveju šios pareigos pereina aukštesniame lygmenyje esančiai elektros energijos tiekimo įmonei.

      2. Nepagrįstas sunkumas atsiranda tuo atveju, kai elektros energijos tiekimo įmonė yra priversta padidinti savo kainas taip,
         kad jos tampa gerokai didesnės nei panašių ar aukštesniame lygmenyje esančių tiekimo įmonių kainos.“

      10     1998 m. Įstatymu padaryta daug pakeitimų Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnyje. Pirma, jis papildytas dviem naujomis 1 ir 4 dalimis. Antra, buvusi 1 dalis pakeista ir tapo nauja 2 dalimi.
         Buvusi 2 dalis liko nepakeista ir tapo nauja 3 dalimi. Todėl 1998 m. Įstatymu pakeistame Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Jei turi būti atlyginama už daugiau kaip 5 % per energijos tiekimo įmonės tinklą per kalendorinius metus perduodamos energijos,
         aukštesniame lygmenyje esantis operatorius turi atlyginti tiekimo įmonei už viršijimą. Pirmame sakinyje numatyta teisė į atlyginimą
         yra aukštesniame lygmenyje esančio operatoriaus papildomų sąnaudų dalis. Jei tokio operatoriaus nėra, energijos tiekimo įmonėms
         2 dalies pirmame sakinyje numatyta pareiga pirmame ir antrame sakinyje numatytais atvejais pasibaigia nuo kitų po to, kai
         susidaro tokia padėtis, kalendorinių metų pradžios tuo metu iš esmės neužbaigtų įrenginių atžvilgiu. Vėjo elektrinių atžvilgiu
         šiuo momentu laikomas stiebo ir rotoriaus įrengimas.

      2.      2 ir 3 straipsniuose numatytų pareigų vykdyti nereikia, jeigu, net ir taikant 1 dalyje numatytą atlyginimo nuostatą, jų vykdymas
         sukeltų nepagrįstų sunkumų. Tokiu atveju šios pareigos pereina aukštesniame lygmenyje esančiam operatoriui.

      3.      Nepagrįstas sunkumas atsiranda tuo atveju, kai elektros energijos tiekimo įmonė yra priversta padidinti savo kainas taip,
         kad jos tampa gerokai didesnės nei panašių ar aukštesniame lygmenyje esančių tiekimo įmonių kainos.

      4.      Ne vėliau kaip 1999 m. ir ne vėliau nei tai reikalinga kitoms kompensacinėms nuostatoms parengti, prieš atsirandant 1 dalies
         trečiame sakinyje numatytoms pasekmėms, Federacinė ekonomikos ministerija turi Parlamentui parengti pranešimą apie nepagrįsto
         sunkumo sąlygos poveikį.“

      11     Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktų rašytinių pastabų matyti, kad 1990 m.
         rugpjūčio 14 d. raštu Vokietijos vyriausybė pagal Sutarties 93 straipsnio 3 dalį informavo Komisiją apie įstatymo projektą,
         po priėmimo – Stromeinspeisungsgesetz, kaip apie valstybės pagalbą. 1990 m. gruodžio 19 d. raštu Komisija pritarė šiam projektui dėl to, kad, pirma, šis projektas
         atitinka Europos Bendrijų energetikos politikos tikslus ir, antra, iš atsinaujinančiųjų šaltinių gaminama energija sudaro
         tik mažą energetikos sektoriaus dalį ir papildomos pajamos ir poveikis energijos kainai būtų mažas. Tačiau Komisija pasiūlė
         Vokietijos vyriausybei pateikti informacijos apie Stromeinspeisungsgesetz taikymą, kuris bus iš naujo svarstomas po dvejų metų nuo įsigaliojimo, ir pabrėžė, kad turi būti iš anksto pranešta apie
         bet kokį šio įstatymo pakeitimą ar pratęsimą.

      12     Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktų rašytinių pastabų taip pat matyti, kad
         dėl gausių elektros tiekimo įmonių skundų Komisija 1996 m. spalio 25 d. laišku pranešė Federaliniam ekonomikos ministrui apie
         savo abejones dėl to, ar, atsižvelgiant į iš vėjo gaunamos elektros energijos kiekio augimą, Stromeinspeisungsgesetz vis dar buvo suderinamas su Sutarties nuostatomis dėl pagalbos. Šiame rašte Komisija pasiūlė keletą pakeitimų dėl iš vėjo
         pagamintos elektros energijos reglamentavimo ir patikslino, kad jei Parlamentas nepadarys atitinkamų pakeitimų, ji gali būti
         priversta Vokietijos Federacinei Respublikai pasiūlyti atitinkamas priemones Sutarties 93 straipsnio 1 dalies prasme, kad
         suderintų įstatymą su galiojančiomis Bendrijos taisyklėmis pagalbos srityje.

      13     Iš pagrindinės bylos šalių Windpark Reußenköge III GmbH (toliau – Windpark) ir Land Schleswig-Holstein bei Komisijos rašytinių pastabų matyti, kad pastarosios prašymu Vokietijos vyriausybė informavo Komisiją apie atliktus darbus,
         susijusius su įstatymo dėl naujo energetikos teisės reglamentavimo projektu. 1998 m. liepos 29 d., tai yra jau po to, kai
         įsigaliojo 1998 m. Įstatymas, Komisija pranešė Federaliniam ekonomikos ministrui, kad, atsižvelgdama į pasikeitimus, susijusius
         su taisyklių dėl iš atsinaujinančiųjų energijos šaltinių pagamintos energijos galimo derinimo pasiūlymais Bendrijos lygiu,
         ji nenumato priimti formalaus sprendimo dėl Stromeinspeisungsgesetz, pakeisto 1998 m., kol nebus parengtas ministerijos pranešimas apie 4 straipsnio 4 dalyje numatytos sunkumo nuostatos poveikį,
         nors priimdamas 1998 m. Įstatymą Vokietijos įstatymų leidėjas ir neatsižvelgė į jos 1996 m. spalio 25 d. laiške pateiktus
         pasiūlymus.

      14     Iš kartu su 1998 m. Įstatymu paskelbtos išnašos matyti, kad juo, kurio 1 straipsnis vadinasi „Gesetz über die Elektrizitäts-
         und Gasversorgung“ (įstatymas dėl elektros ir dujų tiekimo), nacionalinė teisė buvo suderinta su 1996 m. gruodžio 19 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyva 96/92/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių (OL L 27, 1997, p. 20).

      15     Šios direktyvos, kurios trečioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad ji neturėtų daryti įtakos Sutarties taikymui, o svarbiausia
         vidaus rinkos ir konkurencijos nuostatoms, IV skyriaus „Perdavimo sistemos eksploatavimas“ 8 straipsnio 3 ir 4 dalyse nurodyta:

      „3.      Valstybė narė gali reikalauti, kad sistemos operatorius, atlikdamas dispečerinį elektros gamybos įrenginių valdymą, pirmenybę
         teiktų įrenginiams, naudojantiems atsinaujinančiuosius energijos šaltinius, atliekas arba gaminantiems tuo pačiu metu šilumą
         ir elektros energiją.

      4.      Valstybė narė, siekdama saugaus tiekimo, gali suteikti pirmenybę gamybos įrenginiams, naudojantiems vietinius pirminės energijos
         šaltinius, neviršijant per metus 15 % pirminės energijos, reikalingos elektros energijai, suvartojamai atitinkamoje valstybėje
         narėje, pagaminti.“

      16     Be to, pagal V skyriaus „Paskirstymo sistemos eksploatavimas“ 11 straipsnio 3 dalį:
      „Valstybė narė gali reikalauti, kad paskirstymo sistemos operatorius pirmenybę suteiktų įrenginiams, naudojantiems atsinaujinančiuos
         energijos šaltinius, atliekas arba gaminantiems tuo pačiu metu šilumą ir elektros energiją.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17     PreussenElektra Vokietijoje eksploatuoja daugiau kaip dvidešimt tradicinių ir atominių elektrinių bei aukštos ir labai aukštos įtampos elektros
         perdavimo sistemą. Šia sistema PreussenElektra tiekia elektros energiją regioninėms elektros tiekimo įmonėms, vidutinio dydžio vietinėms įmonėms ir pramonės įmonėms.

      18     Schleswag yra regioninė elektros tiekimo įmonė, kuri klientams Land Schleswig-Holstein aprūpinti reikalingą elektros energiją beveik išimtinai perka iš PreussenElektra.

      19     PreussenElektra priklauso 65,3 % Schleswag akcijų. Likę 34,7 % akcijų priklauso įvairioms Land Schleswig-Holstein vietos valdžios institucijoms.

      20     Pagal Stromeinspeisungsgesetz 2 straipsnį Schleswag privalo pirkti iš atsinaujinančių energijos šaltinių jos tiekimo zonoje pagamintą elektros energiją, įskaitant pagamintą
         panaudojant vėją. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad energijos, pagamintos panaudojant vėją,
         dalis, kuri 1991 m. sudarė 0,77 %, nuolat augo ir 1998 m. turėjo pasiekti maždaug 15 %. Todėl dėl pareigos pirkti už minimalią
         Stromeinspeisungsgesetz nustatytą kainą atsiradusios papildomos Schleswag sąnaudos, kurios 1991 m. sudarė 5,8 milijonų DEM, 1998 m. turėjo pasiekti 111,5 milijonų DEM, iš kurių dėl 1998 m. Įstatymu
         Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnio 1 dalyje nustatyto atlyginimo mechanizmo taikymo tik apie 38 milijonus DEM turėjo padengti Schleswag.

      21     1998 m. balandžio mėnesio pabaigoje Schleswag tiekiama elektros energija, pagaminta panaudojant atsinaujinančiuos energijos šaltinius, sudarė 5 % ankstesniais metais parduotos
         energijos. Schleswag pagal 1998 m. Įstatymu pakeisto Stromeinspeisungsgesetz (toliau – pakeistas Stromeinspeisungsgesetz) 4 straipsnio 1 dalį pateikė sąskaitą PreussenElektra už iš atsinaujinančių energijos šaltinių pagamintos elektros energijos pirkimo papildomas sąnaudas, reikalaudama iš pradžių
         dalimis mokėti po 10 milijonų DEM per mėnesį.

      22     PreussenElektra sumokėjo už 1998 m. gegužės mėnesį reikalaujamą sumą, pasilikdama teisę bet kuriuo metu pareikalauti ją sugražinti. Tai ji
         padarė vėliau, besikreipdama į Landgericht Kiel su reikalavimu gražinti 500 000 DEM, t. y. dalį Schleswag kaip atlyginimą už papildomas sąnaudas, atsiradusias perkant panaudojant vėją pagamintą elektros energiją, sumokėtos sumos.
         Landgericht savo nutartyje dėl prejudicinio sprendimo priėmimo nurodo, kad šios sąnaudos negali būti perkeltos Schleswag klientams, nes Land Schleswig-Holstein Energetikos ministerija atsisakė patenkinti Schleswag prašymą pakeisti tarifus.

      23     Proceso Landgericht metu PreussenElektra tvirtino, kad reikalaujama suma Schleswag buvo sumokėta be tinkamo teisinio pagrindo ir turi būti grąžinta, nes pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnis, kuriuo remiasi šis mokėjimas, prieštarauja tiesiogiai taikomoms Sutarties nuostatoms dėl valstybės pagalbos
         ir negali būti taikomas. Iki 1998 m. Įstatymo, kuris pakeitė Stromeinspeisungsgesetz taikymo sritį ir nustatė papildomų sąnaudų skirtumo paskirstymo taisyklę, įsigaliojimo turėjo būti įgyvendinta Sutarties 93 straipsnyje
         nustatyta procedūra, o Vokietijos Federacinė Respublika to nepadarė. PreussenElektra prašė, kad iš Schleswag jai būtų priteista 500 000 DEM suma kartu su 5 % dydžio palūkanomis skaičiuojant nuo 1998 m. liepos 15 dienos.

      24     Schleswag prašė atmesti šį ieškinį. Pripažindama, kad pakeistas Stromeinspeisungsgesetz numatė pakeistą pagalbos sistemą, ji tvirtino, kad jo 4 straipsnyje buvo nustatyta tik perskirstymo taisyklė, kuria siekta
         sušvelninti pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2 ir 3 straipsnių pasekmes elektros energijos tiekimo bendrovėms ir toks jis nelaikytinas pagalba Sutarties 92 straipsnio
         prasme. Viena vertus, pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2 ir 3 straipsniai nepaveikia teisinio santykio tarp PreussenElektra ir Schleswag, todėl pagrindinėje byloje Landgericht negali jo netaikyti. Antra vertus, pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnio netaikymas nepaveiktų Schleswag pareigos už minimalią nustatytą kainą pirkti elektros energiją, pagamintą panaudojant atsinaujinančiuos energijos šaltinius.
         Todėl tiesiogiai taikomo Sutarties 93 straipsnio 3 dalies trečiame sakinyje numatytos sankcijos pobūdis neleistų nei nubausti
         už neteisėtą pagalbą, numatytą pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2 ir 3 straipsniuose, nei uždrausti taikyti pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnį, todėl ginčijamo mokėjimo teisinis pagrindas laikytinas tinkamu.

      25     Pirma, konstatuodamas, kad Komisija nebuvo pagal Sutarties 93 straipsnio 3 dalį informuota apie 1998 m. Įstatymu Stromeinspeisungsgesetz padarytus pakeitimus, Landgericht manė, kad klausimas, ar visas naujos redakcijos įstatymas, ar jo atskiros dalys yra valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio
         prasme, yra tinkamas, net jeigu Vokietijos vyriausybė ir Komisija pirminės redakcijos Stromeinspeisungsgesetz jau laikė pagalba 1990 m. atlikto pranešimo procedūros atveju. Landgericht nuomone, net jei 1998 m. Įstatymu Stromeinspeisungsgesetz padaryti pakeitimai laikytini pirminio režimo esminiu pakeitimu, Sutarties 93 straipsnio 3 dalyje numatyta procedūra taikoma
         šiam pertvarkytam režimui, tik jeigu jis laikytinas pagalba Sutarties 92 straipsnio prasme.

      26     Antra, Landgericht manė, kad pareiga pirkti elektros energiją, pagamintą panaudojant atsinaujinančiuos energijos šaltinius, Vokietijoje tokiomis
         sąlygomis, kokių negalima gauti laisvojoje rinkoje, galėjo sumažinti kitose valstybėse narėse pagamintos elektros energijos
         paklausą, o tai gali reikšti Sutarties 30 straipsnyje uždraustą prekybos tarp valstybių narių apribojimą.

      27     Tokiomis aplinkybėmis, Landgericht Kiel manydamas, kad nagrinėjamai bylai išspręsti reikalingas Sutarties 30 ir 92 straipsnių bei 93 straipsnio 3 dalies išaiškinimas,
         nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą pateikdamas šiuos klausimus:

      „1.      Ar atlyginimas už elektros energijos tiekimą („Stromeinspeisevergütung“) ir taisyklė dėl grąžinimo pagal 1990 m. gruodžio
         7 d. Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz, (BGBl. I, p. 2633) 2 ar 3, ar 4, ar 2–4 straipsnius, pakeistus 1998 m. balandžio 24 d. Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts (BGBl. I, p. 730 (734–736) 3 straipsnio 2 dalimi, laikytina valstybės pagalba EB sutarties 92 straipsnio prasme?

      Ar EB sutarties 92 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagalbos sąvoka apima ir nacionalinės teisės aktus, suteikiančius asmeniui
         teisę gauti išmoką, kuriai nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nėra naudojamos viešosios lėšos, bet naudojamos kai kurių sektoriaus
         įmonių, kurioms nustatoma pareiga pirkti už nustatytas minimalias kainas ir kurios dėl teisinių ir faktinių priežasčių negali
         perkelti šių sąnaudų galutiniams vartotojams, lėšos?

      Ar Sutarties 92 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagalbos sąvoka taikoma nacionalinės teisės aktams, kurie reglamentuoja
         tik iš pareigos pirkti ir minimalių kainų atsirandančių sąnaudų paskirstymą tarp skirtinguose gamybos lygmenyse esančių įmonių,
         kai įstatymų leidėjo nuostata faktiškai sukelia nuolatinį šių sąnaudų paskirstymą ir sąnaudas patiriančiai įmonei nėra atlyginama?

      2.      Jei atsakymas į (1) klausimą dėl (pakeisto) Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnio yra neigiamas:

      Ar EB sutarties 93 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad jos ribojantis poveikis taikomas ne tik pačiai naudai, bet
         ir tokioms įgyvendinančioms taisyklėms kaip (pakeisto) Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnis?

      3.      Jei atsakymai į pirmąjį ir antrąjį klausimus yra neigiami:
      Ar Sutarties 30 straipsnį reikia aiškinti taip, kad kiekybinis importo apribojimas arba lygiavertį poveikį turinti priemonė
         tarp valstybių narių EB sutarties 30 straipsnio prasme egzistuoja, kai nacionaliniai teisės aktai nustato įmonėms pareigą
         pirkti elektros energiją iš atsinaujinančių energijos šaltinių minimaliomis kainomis ir šias sąnaudas patiria sistemą eksploatuojantys
         operatoriai, negaudami už tai atlyginimo?“

       Dėl priimtinumo
      28     Windpark ir Land Schleswig-Holstein  (toliau – į pagrindinę bylą įstojusios šalys) ir Vokietijos vyriausybė ginčija dalies ar viso prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą priimtinumą.

      29     Pirma, į pagrindinę bylą įstojusios šalys tvirtina, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą yra daug spragų
         ar faktinių klaidų.

      30     Šiuo klausimu jos tvirtina, kad nacionalinis teismas klaidingai manė, kad, pirma, Komisija nebuvo informuota apie 1998 m.
         Įstatymu Stromeinspeisungsgesetz padarytus pakeitimus ir, antra, elektros tiekimo įmonės dėl teisinių ar faktinių priežasčių negalėjo galutiniam vartotojui
         perkelti sąnaudų, kurių jos patiria dėl pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 3 straipsnyje numatyto atlyginimo.

      31     Antra, į pagrindinę bylą įstojusios šalys ir Vokietijos vyriausybė teigia, kad pagrindinė byla nėra tikras ginčas, o visos
         jos dalys dirbtinės.

      32     Šiuo klausimu jie nurodo, kad pagrindinės bylos ieškovas ir atsakovas sutinka, jog pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2–4 straipsniai, aiškinami kartu, prieštarauja Bendrijos teisei. Tačiau PreussenElektra sumokėjo pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnyje numatytą kompensacinę išmoką, nedelsiant prašydama dalinio grąžinimo. Jie taip pat nurodo, kad PreussenElektra yra pagrindinis Schleswag akcininkas ir dėl šios priežasties turi didelę įtaką jo sprendimams ir teisinėms pozicijoms.

      33     Trečia, į pagrindinę bylą įstojusios šalys ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad pateikti klausimai neturi reikšmės sprendimui
         pagrindinėje byloje.

      34     Dėl su Sutarties 92 ir 93 straipsniais susijusių klausimų į pagrindinę bylą įstoję asmenys primena, kad pagal Teisingumo Teismo
         praktiką (1973 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Lorenz, 120/73, Rink. p. 1471, 9 punktas) teisinės priemonės Sutarties 93 straipsnio 3 dalies trečio sakinio tiesioginiam veikimui
         užtikrinti turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisinėje sistemoje. Nacionalinis teismas nenurodė, ar pagal Vokietijos
         teisę PreussenElektra turi teisę gauti reikalaujamų sumų atlyginimą ir kokiomis sąlygomis, todėl neįrodė prejudicinių klausimų svarbos nacionalinės
         teisės atžvilgiu.

      35     Be to, į pagrindinę bylą įstojusios šalys tvirtina, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos (žr. 1993 m. kovo 17 d.
         Sprendimo Sloman Neptun, C‑72/91 ir C‑73/91, Rink. p. I‑887, 11 ir 12 punktus) matyti, jog Teisingumo Teismas yra kompetentingas aiškinti pagalbos
         sąvoką Sutarties 92 straipsnio prasme, tik jei nebuvo laikytasi Sutarties 93 straipsnio 3 dalyje numatytos išankstinės kontrolės
         procedūros. Pirma, pirminės redakcijos Stromeinspeisungsgesetz buvo perduotas Komisijai ir ši jam pritarė, antra, 1998 m. Įstatymu padaryti Stromeinspeisungsgesetz pakeitimai nėra pagalbos pakeitimas Sutarties 93 straipsnio 3 dalies prasme, apie kurį reikėtų iš naujo informuoti. Iki 1998 m.
         Įstatymo priėmimo ir vėliau vykęs susirašinėjimas tarp Vokietijos institucijų ir Komisijos bet kuriuo atveju reiškia, kad,
         pirma, Vokietijos vyriausybė informavo apie Stromeinspeisungsgesetz padarytus pakeitimus ir, antra, Komisija netiesiogiai leido padaryti tokius pakeitimus.

      36     Vokietijos vyriausybė mano, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas gali išspręsti bylą ir negavęs atsakymų
         dėl su Sutarties 92 straipsniu susijusių klausimų, nes svarbiausias klausimas pagrindinėje byloje yra, ar Schleswag turi teisę į kompensacinę išmoką pagal pakeistą Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnį, kuriame reglamentuojamas tik sąnaudų dėl atlyginimo už elektros energiją paskirstymas ir kuris nėra pagalba
         šio atlyginimo gavėjams.

      37     Dėl su Sutarties 30 straipsniu susijusio klausimo į pagrindinę bylą įstojusios šalys ir Vokietijos vyriausybė pabrėžia, kad
         pagrindinėje byloje nėra sienos kirtimo elementų ir kad pagrindinės bylos ieškovas ir atsakovas taip pat neįrodė, kad pakeistas
         Stromeinspeisungsgesetz jiems trukdo importuoti elektros energiją iš kitų valstybių narių.

      38     Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant
         pagal Sutarties 177 straipsnį tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis prisiimti atsakomybę dėl būsimo teismo
         sprendimo, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui
         priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl jeigu pateikti klausimai susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu,
         Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman, C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą).

      39     Tačiau Teisingumo Teismas taip pat yra nurodęs, kad tam, jog įvertintų savo kompetenciją, išimtiniais atvejais jis gali nagrinėti,
         kokiomis sąlygomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Foglia, 244/80, Rink. p. 3045, 21 punktą). Atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima,
         tik jeigu akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos normos išaiškinimas arba galiojimo įvertinimas neturi jokio
         ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, jeigu problema yra hipotetinė ar jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės
         ar teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr. minėto Sprendimo Bosman 61 punktą; 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Idéal tourisme, C‑36/99, Rink. p. I‑6049, 20 punktą; 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Kachelmann, C‑322/98, Rink. p. I‑7505, 17 punktą).

      40     Pirma, dėl tariamų spragų ir faktinių klaidų, esančių nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pakanka priminti,
         kad ne Teisingumo Teismas, o nacionalinis teismas turi nustatyti faktus, dėl kurių kilo byla, ir jais remtis savo sprendime
         (žr. 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo WWF ir kt, C‑435/97, Rink. p. I‑5613, 32 punktą).

      41     Antra, reikia pažymėti, kad PreussenElektra ieškinyje reikalauja grąžinti sumą, kurią ji sumokėjo Schleswag, atlygindama panaudojant vėją pagamintos elektros energijos sąnaudų skirtumą, vykdydama pakeistame Stromeinspeisungsgesetz numatytą pareigą pirkti iš šio tipo gamintojų, įsisteigusių jos tiekimo zonoje.

      42     Todėl pagrindinės bylos negalima laikyti hipotetine.
      43     Aišku, kad Schleswag, kaip ir PreussenElektra, yra suinteresuotos, jog pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2 ir 3 straipsniai, kuriuose numatoma ši pareiga pirkti ir nustatoma kaina, kurią reikia sumokėti, būtų laikomi nustatančiais
         neteisėtą pagalbą, kurios jos galėtų išvengti. Tačiau pagrindinė byla yra ne dėl pagalbos, kurią Schleswag, pagal pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2 ir 3 straipsnius, tariamai teikia elektros iš atsinaujinančių energijos šaltinių gamintojams, bet tik dėl dalies šios tariamos
         pagalbos, kurią PreussenElektra turėjo atlyginti Schleswag pagal pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnį.

      44     Kadangi šios Schleswag ir PreussenElektra pareigos kyla tiesiogiai iš pakeisto Stromeinspeisungsgesetz, pagrindinės bylos tarp ieškovo ir atsakovo negalima laikyti pagrindinės bylos šalių sudaryta dirbtine konstrukcija, kuria
         jos siekė, kad Teisingumo Teismas atsakytų į kai kuriuos Bendrijos teisės klausimus, kurie neturi reikšmės bylos baigčiai.

      45     Tokį atsakymą patvirtina faktas, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas leido į pagrindinę bylą įstoti
         Schleswag reikalavimus palaikančioms Windpark ir Land Schleswig-Holstein, kurios palaiko pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2 ir 3 straipsnių teisėtumą.

      46     Tokiomis aplinkybėmis tai, kad PreussenElektra yra pagrindinis Schleswag akcininkas, nepanaikina jų ginčo realumo.

      47     Pagaliau, reikia konstatuoti, kad nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Landgericht pakankamai apibrėžė nacionalinės teisės aktus ir aiškiai paaiškino, dėl kokių priežasčių jis mano, kad pateikiami klausimai
         yra susiję su byla ir kad atsakymas į šiuos klausimus yra būtinas bylai išspręsti.

      48     Pirma, dėl Sutarties 92 ir 93 straipsnių nacionalinis teismas, be kita ko, nurodė, kaip matyti iš šio sprendimo 25 punkto,
         kad klausimas, ar pakeistas Stromeinspeisungsgesetz laikytinas pagalba, yra pirmesnis nei klausimas, ar 1998 m. Įstatymu Stromeinspeisungsgesetz padaryti pakeitimai yra pagalbos Sutarties 93 straipsnio 3 dalies prasme pakeitimai, kuriuos priimant reikia taikyti šioje
         nuostatoje numatytą procedūrą.

      49     Nacionalinis teismas taip pat paaiškino, kad jei preliminarios kontrolės procedūros buvo nesilaikyta neteisėtai, pagal nacionalinę
         teisę jis turi remtis Sutarties 93 straipsnio 3 dalies trečio sakinio tiesioginiu veikimu ir nuspręsti, kad pakeista Stromeinspeisungsgesetz sistema neturi būti taikoma, o PreussenElektra sumokėtos Schleswag sumos turi būti grąžintos.

      50     Kaip pripažįsta patys į pagrindinę bylą įstoję asmenys, argumentas, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas aiškinti pagalbos
         sąvoką Sutarties 92 straipsnio prasme tik tada, jei nebuvo laikytasi Sutarties 93 straipsnio 3 dalyje numatytos išankstinės
         kontrolės procedūros, reikalauja, jog būtų paaiškintas pagalbos pakeitimo kriterijus arba šios dalies trečio sakinio sustabdančio
         poveikio apimtis, o kai kuriuose pateiktuose klausimuose prašoma paaiškinti būtent tai.

      51     Tai taikoma ir Vokietijos vyriausybės argumentui dėl to, kad atsakymas į su Sutarties 92 straipsniu susijusius klausimus nėra
         reikalingas, nes pagrindinėje byloje santykius tarp PreussenElektra ir Schleswag reglamentuoja tik pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnis. Klausimais dėl Sutarties 92 straipsnio siekiama sužinoti, ar pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 4 straipsnis, atskirai arba kartu su 2 ir 3 straipsniais, reiškia valstybės pagalbą šios nuostatos prasme.

      52     Dėl klausimo dėl Sutarties 30 straipsnio reikia pastebėti, kad nėra akivaizdu, jog prašomas išaiškinimas neturi ryšio su pagrindinės
         bylos faktais ar objektu.

      53     Iš ankstesnių svarstymų matyti, kad reikia atsakyti į pateiktus klausimus.
       Dėl Sutarties 92 straipsnio išaiškinimo
      54     Preliminariai reikia pastebėti, kad, pirma, neginčijama, jog pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 2 ir 3 straipsniuose numatyta pareiga minimaliomis kainomis pirkti elektros energiją, pagamintą panaudojant atsinaujinančius
         energijos šaltinius, suteikia tam tikrą ekonominę naudą šios rūšies elektros energijos gamintojams, be jokios rizikos jiems
         garantuodama didesnes pajamas, nei būtų gautos be šių nuostatų.

      55     Antra, reikia pažymėti, kad iš Vokietijos vyriausybės atsakymo į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą, matyti, jog valstybei
         priklauso tik dviejų iš aštuonių pagrindinių elektros energiją gaminančių ir aukštos įtampos perdavimo sistemas eksploatuojančių
         Vokietijos įmonių, įskaitant ir PreussenElektra, akcijų dauguma. Iš šio atsakymo taip pat matyti, kad PreussenElektra 100 % yra dukterinė įmonė kitos bendrovės, kurios 100 % akcijų priklauso privatiems asmenims. Be to, kaip matyti iš šio sprendimo
         19 punkto, 65,3 % Schleswag akcijų priklauso PreussenElektra ir tik 34,7 % akcijų – kai kurioms Land Schleswig-Holstein vietos valdžios institucijoms.

      56     Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, reikia suprasti, kad pirmuoju prejudiciniu klausimu klausiama, ar valstybės narės
         teisės aktai, kurie, pirma, įpareigoja privačias elektros energijos tiekimo įmones elektros energiją, jų tiekimo zonoje pagamintą
         panaudojant atsinaujinančius energijos šaltinius, pirkti už minimalias kainas, kurios yra didesnės nei reali ekonominė šios
         rūšies energijos vertė, ir, antra, paskirsto šios pareigos finansines sąnaudas tarp šių elektros tiekimo įmonių ir aukštesniame
         gamybos lygmenyje esančių privačių elektros sistemų operatorių, yra valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme.

      57     Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje nurodoma, jog su bendrąja rinka yra nesuderinama valstybės
         narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų
         prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, kai daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.

      58     Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tik tiesiogiai arba netiesiogiai iš valstybinių išteklių suteikta pagalba yra laikoma
         valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme. Šioje nuostatoje skirtumas tarp „valstybės narės suteiktos pagalbos“
         ir „iš valstybinių išteklių“ suteiktos pagalbos nereiškia, kad bet kokia valstybės suteikta nauda (tiek finansuojama iš valstybinių
         išteklių, tiek ne), yra pagalba; jis reiškia, kad juo siekiama į šią sąvoką įtraukti tiesiogiai valstybės arba per valstybės
         paskirtą ar įsteigtą viešo ar privataus pobūdžio instituciją suteikiamą naudą (žr. 1978 m. sausio 24 d. Sprendimo Van Tiggele, 82/77, Rink. p. 25, 24 ir 25 punktus; minėto sprenimo Sloman Neptun 19 punktą; 1993 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Kirsammer-Hack, C‑189/91, Rink. p. I‑6185, 16 punktą; 1998 m. gegužės 7 d. Sprendimo Viscido ir kiti, C‑52/97 iki C‑54/97, Rink. p. I‑2629, 13 punktą; 1998 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Ecotrade, C‑200/97, Rink. p. I‑7907, 35 punktą; 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Piaggio, C‑295/97, Rink. p. I‑3735, 35 punktą).

      59     Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad privačioms elektros energijos tiekimo įmonėms nustatyta pareiga pirkti iš atsinaujinančių
         energijos šaltinių jų tiekimo zonoje pagamintą energiją už nustatytas minimalias kainas nesukelia jokio tiesioginio arba netiesioginio
         valstybinių išteklių perdavimo šios rūšies elektros energijos gamintojams.

      60     Todėl dėl šios pareigos atsiradusių finansinių sąnaudų paskirstymas tarp privačių elektros energijos tiekimo įmonių ar jų
         ir kitų privačių įmonių nėra tiesioginis arba netiesioginis valstybinių išteklių perdavimas.

      61     Šiomis aplinkybėmis tai, kad pareiga pirkti yra nustatyta įstatymu ir kai kurioms įmonėms suteikia neginčijamos naudos, nereiškia,
         kad ji laikytina valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme.

      62     Tokios išvados nepakeičia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas faktas, kad dėl pareigos pirkti
         už minimalias kainas atsiradusios finansinės sąnaudos gali neigiamai paveikti įmonių, kurioms ji nustatyta, ekonominius rezultatus
         ir taip sumažinti valstybės pajamas iš mokesčių. Ši pasekmė neatskiriama nuo šio reglamentavimo ir negalima teigti, kad ji
         valstybės sąskaita suteikia konkrečios naudos įmonėms, gaminančioms elektros energiją iš atsinaujinančių energijos šaltinių
         (žr. minėto sprendimo Sloman Neptun 21 punktą ir sprendimo Ecotrade 36 punktą).

      63     Alternatyviai Komisija teigia, kad siekiant išsaugoti Sutarties 92 ir 93 straipsnių, aiškinamų kartu su EB 5 straipsniu (dabar
         – EB 10 straipsnis), veiksmingumą, valstybės pagalbos sąvoką reikia aiškinti taip, kad ji apima ir tokias paramos priemones,
         kurios, kaip numatytos pakeisto Stromeinspeisungsgesetz, yra nustatomos valstybės, bet finansuojamos privačių įmonių. Savo argumentą ji pagrindžia analogija su Teisingumo Teismo
         praktika, pagal kurią EB sutarties 85 straipsnis (dabar – EB 81 straipsnis), skaitomas kartu su Sutarties 5 straipsniu, draudžia
         valstybėms narėms imtis priemonių, įskaitant net įstatymus ar kitus teisės aktus, kurios gali panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos
         taisyklių veiksmingumą (žr. 1993 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Meng, C‑2/91, Rink. p. I‑5751, 14 punktą).

      64     Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad, kitaip nei Sutarties 85 straipsnio, susijusio tik su įmonių veikla, atveju, Sutarties
         92 straipsnis tiesiogiai skirtas valstybių narių priemonėms.

      65     Šiuo atveju vien Sutarties 92 straipsnio pakanka jame numatytam valstybių elgesiui uždrausti, ir Sutarties 5 straipsnis, kurio
         antrojoje pastraipoje numatyta, kad jos nesiima jokių priemonių, galinčių trukdyti siekti šios Sutarties tikslų, negali išplėsti
         92 straipsnio taikymo srities valstybių elgesiui, kuris jame nenumatytas.

      66     Todėl į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad valstybės narės teisės aktai, kurie, pirma, įpareigoja privačias
         elektros energijos tiekimo įmones elektros energiją, jų tiekimo zonoje pagamintą panaudojant atsinaujinančius energijos šaltinius,
         pirkti už minimalias kainas, didesnes nei reali ekonominė šios rūšies energijos vertė, ir, antra, paskirsto šios pareigos
         finansines sąnaudas tarp šių elektros tiekimo įmonių ir aukštesniame gamybos lygmenyje esančių privačių elektros sistemų operatorių,
         nėra valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme.

      67     Atsižvelgiant į šį atsakymą, į antrąjį prejudicinį klausimą, kuris buvo pateiktas tik tuo atveju, jei pareiga pirkti už minimalias
         kainas laikytina valstybės pagalba, atsakyti nėra būtina, nes dėl šios pareigos kylančių finansinių sąnaudų paskirstymas ja
         nelaikytinas.

       Dėl Sutarties 30 straipsnio aiškinimo
      68     Trečiasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas yra, ar tokie teisės aktai laikytini nesuderinamais
         su Sutarties 30 straipsniu.

      69     Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką Sutarties 30 straipsnis, kuris draudžia kiekybiniams
         importo apribojimams lygiaverčio poveikio priemones, taikomas bet kokiems aktams, galintiems tiesiogiai ar netiesiogiai, iš
         tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą (1974 m. liepos 11 d. Sprendimo Dassonville, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktas).

      70     Antra, reikia pažymėti, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog valstybės narės ekonominiams subjektams nustatyta pareiga
         tam tikrą dalį atitinkamų produktų įsigyti iš tos pačios valstybės narės tiekėjo riboja šių produktų importo iš kitų valstybių
         narių galimybes, trukdydama šiems subjektams dalį poreikių patenkinti iš kitose valstybėse narėse esančių subjektų (šiuo klausimu
         žr. 1984 m. liepos 10 d. Sprendimų Campus Oil ir kt, 72/83, Rink. p. 2727, 16 punktą ir 1990 m. kovo 24 d. Sprendimo Du Pont de Nemours Italiana, C‑21/88, Rink. p. I‑889, 11 punktą).

      71     Iš pakeisto Stromeinspeisungsgesetz 1 ir 2 straipsnių matyti, kad elektros energijos tiekimo įmonėms nustatyta pareiga pirkti taikoma tik elektros energijai,
         pagamintai iš atsinaujinančių energijos šaltinių šio įstatymo taikymo srityje ir atitinkamos įmonės tiekimo zonoje, ir dėl
         to gali bent potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą.

      72     Vertinant, ar ši pareiga pirkti yra suderinama su Sutarties 30 straipsniu, reikia, pirma, atsižvelgti į atitinkamų teisės
         aktų tikslus ir, antra, į elektros energijos rinkos ypatybes.

      73     Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad atsinaujinančių energijos šaltinių naudojimas elektros energijos gamybai, kurį siekiama
         skatinti tokiais teisės aktais kaip pakeistas Stromeinspeisungsgesetz, yra naudingas aplinkos apsaugai, nes jis prisideda prie šiltnamio efektą sukeliančių dujų, kurios yra viena pagrindinių
         klimato kaitos, su kuria įsipareigojo kovoti Europos Bendrija ir valstybės narės, priežasčių.

      74     Tokio naudojimo skatinimas yra vienas iš prioritetų, kurį siekia tęsti Bendrija ir jos valstybės narės, vykdydamos įsipareigojimus,
         kuriuos jos prisiėmė pagal Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvenciją, Bendrijos vardu patvirtintą 1993 m. gruodžio
         15 d. Tarybos sprendimu 94/69/EB (OL L 33, p. 11), bei 1997 m. gruodžio 11 d. Kiote trečioje šios Konvencijos Šalių konferencijoje
         priimtą protokolą, 1998 m. balandžio 29 d. pasirašytą Europos Bendrijos ir jos valstybių narių (šiuo klausimu žr. 1998 m.
         birželio 8 d. Tarybos rezoliuciją 98/C 198/01 dėl atsinaujinančių energijos šaltinių (OL C 198, p. 1) ir 2000 m. vasario 28 d.
         Europos Parlamento ir Tarybos sprendimą Nr. 646/2000/EB, nustatantį Bendrijos daugiametę atsinaujinančių energijos šaltinių
         skatinimo programą (OL L 79, p. 1).

      75     Reikia pastebėti, kad šia politika taip pat siekiama apsaugoti žmonių, gyvūnų ir augalų sveikatą ir gyvybę.
      76     Be to, kaip matyti iš EB sutarties 130r straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos (po pakeitimo – EB 174 straipsnio 2 dalies
         pirmoji pastraipa), į aplinkos apsaugos reikalavimus turi būti atsižvelgiama nustatant ir įgyvendinant Bendrijos politiką
         kitose srityse. Amsterdamo sutartimi ši nuostata, kiek pakeista, buvo perkelta į EB sutarties pirmos dalies „Principai“ 6 straipsnį.

      77     Iš Direktyvos 96/92 dvidešimt aštuntos konstatuojamosios dalies matyti, kad „siekiant saugoti aplinką“ jos 8 straipsnio 3 dalyje
         ir 11 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms leidžiama suteikti pirmenybę elektros energijos gamybai iš atsinaujinančių energijos
         šaltinių.

      78     Be to, svarbu pažymėti, kad ši direktyva, kaip matyti iš jos trisdešimt devintos konstatuojamosios dalies, sudaro tolesnį
         elektros energijos rinkos liberalizavimo etapą ir vis tiek lieka kliūčių, trukdančių elektros energijos prekybai tarp valstybių
         narių.

      79     Reikia konstatuoti, jog elektros energijos pobūdis yra toks, kad, ją priėmus į perdavimo ar paskirstymo sistemą, sunku nustatyti
         jos kilmę ir visų pirma energijos šaltinį, iš kurio ji pagaminta.

      80     Šiuo klausimu Komisija savo 2000 m. gegužės 31 d. pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/C 311 E/22 dėl
         iš atsinaujinančių energijos šaltinių pagamintos elektros energijos skatinimo vidaus elektros energijos rinkoje (OL C 311 E,
         p. 320) laikėsi nuomonės, kad iš atsinaujinančių energijos šaltinių pagamintos elektros energijos kilmės sertifikatų, kurie
         gali būti abipusiai pripažinti, įdiegimas visose valstybėse narėse yra būtinas, jog prekyba tokios rūšies energija būtų patikima
         ir praktiškai įmanoma.

      81     Atsižvelgiant į pirmiau nurodytus motyvus, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad pagal šiuo metu galiojančias Bendrijos
         teisės normas, susijusias su elektros energijos rinka, tokie teisės aktai, kaip pakeistas Stromeinspeisungsgesetz, nėra nesuderinami su Sutarties 30 straipsniu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82     Vokietijos ir Suomijos vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra
         atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio
         teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1998 m. spalio 13 d. nutartimi pateikė Landgericht Kiel, nutaria:

      1.      Valstybės narės teisės aktai, kurie, pirma, įpareigoja privačias elektros energijos tiekimo įmones elektros energiją, jų tiekimo
            zonoje pagamintą panaudojant atsinaujinančiuosius energijos šaltinius, pirkti už minimalias kainas, didesnes nei reali ekonominė
            šios rūšies energijos vertė, ir, antra, paskirsto šios pareigos finansines sąnaudas tarp šių elektros tiekimo įmonių ir aukštesniame
            gamybos lygmenyje esančių privačių elektros sistemų operatorių, nėra valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies (po
            pakeitimo – EB 87 straipsnio 1 dalis) prasme.
      2.      Pagal šiuo metu galiojančias Bendrijos teisės normas, susijusias su elektros energijos rinka, tokie teisės aktai nėra nesuderinami
            su EB sutarties 30 straipsniu (po pakeitimo – EB 28 straipsnis).

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Puissochet

               Jann

               Sevón

               Schintgen

         Paskelbta 2001 m. kovo 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Proceso  kalba: vokiečių.


2014 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 207/2009 – 7 straipsnio 1 dalies c punktas – Apibūdinamasis pobūdis – Atsisakymas registruoti žodinį prekių ženklą „ecoDoor“ – Gaminio dalies savybė.#Byla C-126/13 P.


1993 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Paul Corbeau. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal correctionnel de Liège - Belgija. # Konkurencija. # Byla C-320/91.


2000 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Salzgitter AG, anksčiau Preussag Stahl AG, prieš Europos Bendrijų Komisiją ir Vokietijos Federacinę Respubliką. # Apeliacinis skundas. # Byla C-210/98 P.