1994 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Graikijos Republika prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla C-353/92.


2001 m. lapkričio 27 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Impresa Lombardini SpA - Impresa Generale di Costruzioni prieš ANAS - Ente nazionale per le strade et Società Italiana per Condotte d'Acqua SpA (C-285/99) ir Impresa Ing. Mantovani SpA prieš ANAS - Ente nazionale per le strade ir Ditta Paolo Bregoli (C-286/99). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Consiglio di Stato - Italija. # Direktyva 93/37/EEB. # Sujungtos bylos C-285/99 ir C-286/99.


title: 2012 m. rugsėjo 27 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Prancūzijos Respublika prieš Europos Komisiją.#Valstybės pagalba – Vaisių ir daržovių sektorius – Specialieji planai, kuriais remiama Prancūzijos vaisių ir daržovių rinka – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka – Valstybės pagalbos sąvoka – Valstybės ištekliai – Bendras finansavimas viešosios valdžios įstaigos lėšomis ir gamintojų organizacijų savanoriškomis įmokomis – Per administracinę procedūrą nepateikti argumentai – Pareiga motyvuoti.#Byla T‑139/09.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T-139/09
            Prancūzijos Respublika, iš pradžių atstovaujama E. Belliard, G. de Bergues ir A.-L. During, vėliau – E. Belliard, G. de Bergues ir J. Gstalter,
            ieškovė,
            prieš
            Europos Komisiją,  atstovaujamą B. Stromsky,
            atsakovę,
            dėl prašymo panaikinti 2009 m. sausio 28 d. Komisijos sprendimą C(2009) 203 galutinis dėl Prancūzijos vykdytų specialiųjų planų vaisių ir daržovių sektoriuje
            BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkas H. Kanninen, teisėjai N. Wahl ir S. Soldevila Fragoso (pranešėjas),
            posėdžio sekretorė C. Kristensen, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. balandžio 23 d. posėdžiui,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            1. EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.“
            Taikoma nacionalinė teisė
            Nacionalinis tarpšakinis vaisių, daržovių ir sodininkystės biuras ( Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture )
            2. 2002 m. sausio 1 d. galiojusios redakcijos Prancūzijos kaimo kodekso (toliau – Kaimo kodeksas) L.621-1 straipsnyje nustatyta, jog tam, „kad būtų pasiekti Europos bendrijos steigimo sutartyje nustatyti tikslai ir prisidedama prie pajamų užtikrinimo ir gerinimo, nelygybės mažinimo, optimalaus gamybos veiksnių naudojimo ir rinkų reguliavimo, siekiant naudos gamintojams, perdirbėjams, didmenininkams, prekybininkams ir vartotojams, dėl kiekvieno produkto ar produktų grupės Conseil d’État (Valstybės taryba) dekretu gali būti sukurtos intervencinės tarnybos žemės ūkio ir maisto produktų sektoriuose“.
            3. Kaimo kodekso L.621-2 straipsnyje išdėstyta:
            „Šie biurai yra viešosios pramonės ir prekybos įstaigos, kurios yra pavaldžios valstybei ir kurios savo kompetenciją įgyvendina visuose žemės ūkio ir maisto produktų sektoriuose, į kurį patenka produktai, už kuriuos jie atsakingi. Jiems gali būti patikėtos administracinės užduotys, susijusios su jų pareigų įgyvendinimu. Šių biurų personalo darbas reglamentuojamas dekretu patvirtintu bendruoju viešosios teisės statutu.“
            Žemės ūkio ekonomikos komitetai
            – Užduotys ir leidimas
            4. Kaimo kodekso L.551-1 straipsnyje nustatyta, kad „tam tikrame regione žemės ūkio kooperatines bendroves ir jų sąjungas, kolektyvines žemės ūkio interesą turinčias bendroves, žemės ūkio profesines sąjungas, išskyrus bendro pobūdžio profesines sąjungas, reglamentuojamas Darbo kodekso IV knygos nuostatomis, žemės ūkio gamintojų asociacijas, kurioms taikomos 1901 m. liepos 1 d, įstatymo nuostatos ir kurių tikslas – tvarus jų gamybos vertės valdymas, gamintojų prekybos organizavimo stiprinimas ir ilgalaikė gamyba tam tikroje teritorijoje, viešosios valdžios administracinė institucija gali pripažinti gamintojų asociacijomis“.
            5. Kaimo kodekso L.552-1 straipsnyje nustatyta:
            „Siekiant suderinti gamybos, prekybos ir kainų tvarką bei taikyti bendras išleidimo į rinką taisykles, ankstesniame straipsnyje išvardytos pripažintos organizacijos ir bendro ar specializuoto pobūdžio profesinės sąjungos gali jungtis, kad tam tikrame regione ir tame pačiame produktų sektoriuje, kaip jis apibrėžtas L.551-1 straipsnio 2 dalyje, sudarytų žemės ūkio ekonomikos komitetą.
            Žemės ūkio ekonomikos komitetai turi būti arba žemės ūkio profesinės sąjungos, kurioms taikoma Darbo kodekso IV knyga, arba asociacijos, kurioms taikomas 1901 m. liepos 1 d. įstatymas […]
            Žemės ūkio ekonomikos komitetai savo nariams nustato bendras taisykles.
            Žemės ūkio ekonomikos komitetai padeda įgyvendinti nacionalines ir Bendrijos politikos kryptis, taip pat su jais gali būti konsultuojamasi dėl sektoriaus, kuriame jie veikia, politikos gairių.“
            6. To paties kodekso L.552-2 straipsnyje nustatyta:
            „Prioritetai ir tam tikri pranašumai, kuriais naudojasi pripažinti gamintojų susivienijimai, gali būti suteikti žemės ūkio ekonomikos komitetams, kai juos patvirtina viešosios valdžios administracinė institucija.
            Patvirtinimą suteikia, sustabdo ar panaikina viešosios valdžios administracinė institucija, gavusi 1962 m. rugpjūčio 8 d. pakeisto Įstatymo, papildančio Įstatymą dėl žemės ūkio orientavimo, 14 I straipsnyje nurodytos Conseil supérieur d’orientation de l’économie agricole et alimentaire (Aukščiausioji žemės ūkio ir maisto produktų orientavimo taryba) nuomonę.“
            7. Kaimo kodekso L.554-1 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta, kad „žemės ūkio ekonomikos komitetai, kurie turi pakankamą patirtį tam tikrose srityse, gali prašyti kompetentingos viešosios valdžios administracinės institucijos, kad jų narių priimtos taisyklės, numatytos 1972 m. gegužės 18 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1035/72 dėl bendro vaisių ir daržovių rinkos organizavimo 15b straipsnio 1 dalyje, būtų pripažintos privalomomis jų regiono teritorijoje vienoje ar keliose ekonominėse srityse veikiantiems gamintojams“.
            8. Kaimo kodekso R*552-1 straipsnyje nustatyta, kad „žemės ūkio ekonomikos komiteto pateiktas prašymas dėl patvirtinimo regionui ar konkrečių produktų sektoriui siunčiamas žemės ūkio ministrui per departamento, kuriame yra komiteto buveinė, prefektą“, o R*552-2 straipsnyje nustatyta, kad prie šio prašymo turi būti pridėti tam tikri dokumentai, kaip antai „komiteto įstatai“, kuriuose turi būti pateiktos nuostatos, kuriose numatyta, kad „komiteto priimtos taisyklės taikytinos, tik kai jas patvirtina žemės ūkio ministras“, „deklaracija, kurioje nurodyta pagalbos, kurią, jei reikia, nariams gali suteikti komitetas, pobūdis ir forma“, ir „remiantis L.552-1 straipsnio nuostatomis komiteto priimtų taisyklių tekstai“. Kaimo kodekso R.552-4 straipsnyje galiausiai pabrėžta, kad, „gavęs Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire  nuomonę, žemės ūkio ministras, taikydamas L.552-2 straipsnį, priima sprendimą dėl prašymo patvirtinti“.
            – Veikimas
            9. Kaimo kodekso R.552-10 straipsnio pirmoje pastraipoje išdėstyta, kad „patvirtintas žemės ūkio ekonomikos komitetas priimti naujas ar keisti jau patvirtintas taisykles gali tik gavęs aiškų žemės ūkio ministro pritarimą ir po to, kai Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire  pateikia nuomonę“.
            10. Kaimo kodekso R.552-11 straipsnyje, be kita ko, nustatyta, kad „prie kiekvieno patvirtinto žemės ūkio ekonomikos komiteto žemės ūkio ministras paskiria įgaliotąjį asmenį“ ir kad tas „įgaliotasis asmuo, kuris komitete atlieka techninio patarėjo vaidmenį, dalyvauja arba žemės ūkio ministro nustatytomis sąlygomis gali būti atstovaujamas valdybos bei generalinės asamblėjos posėdžiuose“, jis „gali teikti konsultacijas vietoje arba reikalauti, kad jam būtų pateikti visi duomenys bei dokumentai, susiję su komiteto arba jį sudarančių organizacijų veikla“, ir „jis nuolat informuojamas apie visus valdybos priimtus sprendimus bei generalinės asamblėjos paskelbtas rezoliucijas“.
            11. Galiausiai Kaimo kodekso R.552-14 straipsnyje nustatyta:
            „Žemės ūkio ministras bet kuriuo momentu gali, gavęs komiteto pastabas ir išklausęs Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire nuomonę, panaikinti anksčiau patvirtintas galiojančias taisykles. Jis nustato patvirtinimo panaikinimo įsigaliojimo datą. Jei komitetas vis dėlto ketina palikti galioti šias taisykles, jis netenka patvirtintojo komiteto statuso [...]“
            – Stojimo mokesčiai ir įmokos
            12. Kaimo kodekso L.553-1 straipsnyje nustatyta, kad „L.551-1 ir L.552-2 straipsniuose nustatytomis sąlygomis pripažintoms ar patvirtintoms organizacijoms dekretu ir gavus Valstybės tarybos nuomonę gali būti leidžiama rinkti stojimo mokestį ir įmokas, pagrįstas arba produktų verte, arba plotais, arba derinant šiuos abu kriterijus“.
            13. Taigi Kaimo kodekso R*553-2 straipsnyje dėl pripažintų gamintojų susivienijimų nustatyta, kad jie „turi teisę iš savo narių rinkti stojimo mokestį, kurio dydis nustatomas vienodai kiekvienam gamintojui, o įmokos grindžiamos parduotos produkcijos, dėl kurios jie buvo pripažinti, verte“, ir kad „stojimo mokesčio dydis ir įmokų norma negali viršyti žemės ūkio ministro sprendimu, gavus Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire  nuomonę, nustatytos maksimalios ribos“.
            14. Kaimo kodekso R*553-5 straipsnyje dėl pripažintų gamintojų susivienijimų stojimo mokesčių ir įmokų nustatyta, kad „stojimo mokesčių dydį ir įmokų normą bei jų mokėjimo tvarką nustato eilinė generalinė asamblėja“.
            15. Kaimo kodekso R*553-6 straipsnyje taip pat pažymėta, kad „patvirtinti ekonomikos komitetai turi teisę iš kiekvieno nario rinkti stojimo mokestį, o kaip įmoką iš savo narių, kurie turi pripažintų žemės ūkio susivienijimų statusą, rinkti dalį pačių susivienijimų renkamų įmokų“ ir kad „žemės ūkio ministras, gavęs Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire  nuomonę, gali nustatyti maksimalų komiteto renkamų įmokų dydį.
            16. Kaimo kodekso R*553-7 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta, kad „kai patvirtintas žemės ūkio ekonomikos komitetas pagal L.552-2 straipsnį gauna leidimą vieną ar kelias taisykles, nustatytas jam priklausantiems gamintojams ir susivienijimams, išplėsti visiems jo teritorijai priklausantiems gamintojams, gamintojai, kuriems ta taisyklė tapo privaloma dėl tokio jos taikymo išplėtimo, pagal žemės ūkio ministro įsakyme nustatytas sąlygas turi mokėti komitetui visą remiantis R.553-2 straipsniu nustatytą įmoką ar jos dalį“.
            – Administracinės valdžios institucijos vykdoma kontrolė
            17. Kaimo kodekso R*553-10 straipsnyje nustatyta:
            „Žemės ūkio ministro vykdoma patvirtintų ekonomikos komitetų ir pripažintų gamintojų susivienijimų kontrolė susijusi būtent:
            – su šių organizacijų sąskaityba ir vykdomų operacijų teisėtumu,
            – su gautos pagalbos, ypač tos, kurią gali suteikti valstybė, viešosios valdžios institucijos, įstaigos ir mišraus kapitalo bendrovės, panaudojimu,
            – su tuo, kaip gamintojų susivienijimai, žemės ūkio ekonomikos komitetai ir organizacijos bei joms priklausantys gamintojai įgyvendina remiantis L.551-1 ir L.552-1 straipsniais nustatytas taisykles, ir su tuo, kaip taikomi galiojantys įstatymai ir kiti teisės aktai, būtent įstatymai ir kiti teisės aktai, priimti kovos su sukčiavimu ir norminimo srityse.“
            18. Šiuo tikslu Kaimo kodekso R*553-13 straipsnyje nustatyta, kad „žemės ūkio ministerijos pareigūnai, kuriems šiuo tikslu įgaliojimus suteikia žemės ūkio ministras, gali patekti į pripažintų gamintojų susivienijimų ir patvirtintų ekonomikos komitetų patalpas“ ir kad jie „gali jose susipažinti su visa informacija, raštais ar sąskaitybos arba administraciniais dokumentais“. Be to, R*553-14 straipsnyje nustatyta, kad „žemės ūkio ministerijos pareigūnai ir tarnautojai, ypač tie, kurie dirba kovos su sukčiavimu ir kokybės kontrolės tarnyboje, kartu su suinteresuotųjų organizacijų darbuotojais dalyvauja prižiūrint, kaip tos organizacijos ir žemės ūkio gamintojai taiko galiojančias taisykles, kurias nustatė susivienijimai ir žemės ūkio ekonomikos komitetai“.
            19. Galiausiai Kaimo kodekso R*553-16 straipsnyje nustatyta, kad „kontrolė, kaip taikomas R.553-7 [straipsnis] dėl stojimo mokesčių ir įmokų, vykdoma R.553-14 straipsnyje nustatytomis sąlygomis“.
            Faktinės bylos aplinkybės
            20. Nacionalinis tarpšakinis vaisių, daržovių ir sodininkystės biuras (toliau – Oniflhor ) yra Prancūzijos valstybei pavaldi viešoji pramonės ir prekybos įstaiga, kurios užduotis stiprinti vaisių ir daržovių sektoriaus ekonominį veiksmingumą.
            21. Žemės ūkio ekonomikos komitetai regioniniu lygmeniu vienija tam tikro sektoriaus žemės ūkio gamintojų organizacijas, kurios iki 1999 m. buvo vadinamos žemės ūkio gamintojų susivienijimais, ir nustato jų nariams bendras taisykles, kad būtų suderinta produktų gamybos, prekybos, kainų ir išleidimo į rinką tvarka.
            22. Gavusi skundą, 2002 m. liepos 31 d. Europos Bendrijų Komisija pateikė Prancūzijos Respublikai prašymą pateikti informacijos, susijusios su pagalba vaisių ir daržovių sektoriui, apie kurią nebuvo pranešta ir kuri pagal specialiuosius planus žemės ūkio gamintojų organizacijoms išmokėta iš veiklos fondo, tvarkomo patvirtintų žemės ūkio ekonomikos komitetų ir finansuojamo Oniflhor  bei gamintojų organizacijų įmokų lėšomis (toliau – sektoriaus įmokos). Šiais specialiaisiais planais siekta sušvelninti laikino vaisių ir daržovių pasiūlos pertekliaus poveikį, sureguliuoti rinkos kainas kolektyviniais koordinuotais veiksmais ir finansuoti struktūrinius veiksmus, skirtus sąlygoms, kad sektorius prisitaikytų prie rinkos, sudaryti.
            23. 2002 m. spalio 21 d. įvyko Komisijos ir Prancūzijos valdžios institucijų susitikimas, po kurio 2002 m. gruodžio 26 d. šios institucijos pateikė informaciją, patvirtinančią, kad tokia pagalba buvo teikiama nuo 1992 m. iki 2002 m. 2003 m. balandžio 16 d. Komisija paprašė išsamaus tokios pagalbos aprašo. 2003 m. liepos 22 d. Prancūzijos valdžios institucijos atsakė į šį prašymą.
            24. 2005 m. liepos 20 d. raštu Komisija informavo Prancūzijos Respubliką apie sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalaus tyrimo procedūrą (toliau – sprendimas pradėti procedūrą).
            25. Sprendimas pradėti procedūrą buvo paskelbtas 2005 m. rugsėjo 22 d. Europos Sąjungos oficialiame leidinyje  (OL C 233, p. 21). Komisija paprašė suinteresuotųjų šalių pateikti pastabas dėl nagrinėjamų priemonių, taikytų pagal specialiuosius planus (toliau – ginčijamos priemonės).
            26. 2005 m. spalio 4 d. raštu Komisija gavo Prancūzijos valdžios institucijų pastabas.
            27. Be to, ji gavo 2005 m. spalio 20 d. Vaisių ir daržovių ekonominio organizavimo federacijos ( Fédération de l’organisation économique fruits et légumes , toliau – Fedecom ), trečiosios suinteresuotosios šalies, raštą, kuriame aprašyta, be kita ko, patvirtintų žemės ūkio ekonomikos komitetų sudėtis, finansavimo tvarka ir jų vaidmuo suteikiant aptariamą pagalbą ir kuris 2005 m. gruodžio 1 d. buvo perduotas Prancūzijos valdžios institucijoms. Šios institucijos 2005 m. gruodžio 28 d. raštu, kuriuo, be kita ko, leido Fedecom perduoti savo 2002 m. gruodžio 26 d. ir 2003 m. liepos 23 d. raštus ir padarė pataisymus dėl 2002 m. išmokėtos pagalbos dydžio, pateiktos informacijos neginčijo.
            28. Pasibaigus formalaus tyrimo procedūrai Komisija priėmė 2009 m. sausio 28 d. Sprendimą C(2009) 203 galutinis dėl Prancūzijos vykdytų specialiųjų planų vaisių ir daržovių sektoriuje (OL L 127, p. 11, toliau – ginčijamas sprendimas).
            29. Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad pagal specialiuosius planus skirta pagalba, išmokėta žemės ūkio gamintojų organizacijoms, yra valstybės pagalba ir kad ji yra neteisėta bei nesuderinama su bendrąja rinka. Todėl ji įpareigojo Prancūzijos Respubliką tą pagalbą kartu su palūkanomis susigrąžinti iš jos gavėjų.
            Procesas ir šalių reikalavimai
            30. Prancūzijos Respublika pareiškė šį ieškinį ir jį Bendrojo Teismo (anksčiau – Pirmosios instancijos teismas) kanceliarija gavo 2009 m. balandžio 8 d.
            31. Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (šeštoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
            32. Per 2012 m. balandžio 23 d. posėdį buvo išklausytos žodinės šalių pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
            33. Prancūzijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
            – panaikinti ginčijamą sprendimą, nes jame numatyta dalis ginčijamų priemonių, kuri buvo finansuojama iš ūkininkų įmokų,
            – nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti visą ginčijamą sprendimą,
            – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
            34. Komisija Bendrojo Teismo prašo:
            – atmesti Prancūzijos Respublikos prašymą,
            – priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl teisės
            35. Ieškiniui pagrįsti Prancūzijos Respublika pateikia du panaikinimo pagrindus, susijusius, pirma, su pareigos motyvuoti pažeidimu ir, antra, su teisės klaida, kurią Komisija padarė, kai aptariamo sektoriaus savanoriškomis įmokomis finansuojamas priemones pripažino valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
            Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
            36. Prancūzijos Respublika teigia, kad ginčijamame sprendime yra motyvavimo trūkumų tiek, kiek jame kalbama apie ginčijamas priemones, kurios buvo finansuojamos sektoriaus įmokomis, nes Komisija privalo argumentus išdėstyti aiškiai, kai, kaip ir šioje byloje, sprendimą priima nesilaikydama nusistovėjusios sprendimų priėmimo praktikos. Konkrečiai kalbant, Komisija nepagrindė, kodėl savanoriškomis įmokomis finansuotos priemonės buvo pripažintos valstybės pagalba.
            37. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pareigos motyvuoti apimtis priklauso nuo atitinkamo akto pobūdžio ir nuo jo priėmimo aplinkybių. Motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti teisės aktą priėmusios institucijos samprotavimus, kad, pirma, Sąjungos teismas galėtų vykdyti teisėtumo kontrolę ir, antra, suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priemonės pagrindimu, kad galėtų ginti savo teises ir patikrinti, ar sprendimas yra pagrįstas. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes klausimas, ar akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į kontekstą bei visas teisės normas, reglamentuojančias aptariamą sritį (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France , C-367/95 P, Rink. p. I-1719, 63 punktas ir 2011 m. lapkričio 30 d. Bendrojo Teismo sprendimo Sniace prieš Komisiją , T-238/09, neskelbiamas Rinkinyje, 37 punktas).
            38. Konkrečiai kalbant, Komisija neprivalo priimti pozicijos dėl visų suinteresuotųjų asmenų jai pateiktų argumentų. Pakanka išdėstyti faktines aplinkybes ir teisinius svarstymus, turinčius esminę svarbą sprendimo turiniui (2008 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt ., C-341/06 P ir C-342/06 P, Rink. p. I-4777, 96 punktas ir 2010 m. kovo 3 d. Bendrojo Teismo sprendimo Freistaat Sachsen ir kt. prieš Komisiją , T-102/07 ir T-120/07, Rink. p. II-585, 180 punktas).
            39. Galiausiai remiantis teismų praktika darytina išvada, kad jei Komisijos sprendimas, priimamas vadovaujantis nusistovėjusia sprendimų praktika, gali būti motyvuojamas reziumuotai, t. y. darant nuorodą į tokią praktiką, tuo atveju, kai sprendimas aiškiai peržengia ankstesniais sprendimais apibrėžtas ribas, Komisija privalo aiškiai išplėtoti savo argumentus (1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ir kt. prieš Komisiją , 73/74, Rink. p. 1491, 31 punktas; 2008 m. gruodžio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Département du Loiret , C-295/07 P, Rink. p. I-9363, 44 punktas ir 2011 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Elf Aquitaine prieš Komisiją , C-521/09 P, Rink. p. I-8947, 155 punktas).
            40. Atsižvelgiant būtent į šiuos principus, reikia išnagrinėti pagrindą, susijusį su ginčijamo sprendimo motyvavimo nepakankamumu.
            41. Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo išplaukia, kad Komisija pirmą kartą turėjo išnagrinėti klausimą, ar valstybės įnašais ir sektoriaus atstovų savanoriškomis įmokomis finansuojamos priemonės gali būti laikomos valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Todėl Komisija privalėjo išsamiai atsakyti į per administracinę procedūrą Prancūzijos Respublikos pateiktus argumentus, susijusius su sektoriaus įmokų pripažinimu valstybės ištekliais.
            42. Ginčijamo sprendimo 24–28 konstatuojamosiose dalyse Komisija visų pirma išsamiai išnagrinėjo ginčijamų priemonių finansavimo mechanizmą. Ji konstatavo, kad tos priemonės buvo finansuojamos iš patvirtintų žemės ūkio ekonomikos komitetų valdomo fondo, kuris buvo finansuojamas remiantis tais pačiais principais, taikomais 1996 m. spalio 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2200/96 dėl bendro vaisių ir daržovių rinkos organizavimo (OL L 297, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 20 t., p. 55) 15 straipsnyje nurodytai Bendrijos pagalbai, t. y. valstybės lėšomis ir gamintojų finansinėmis įmokomis, nustatytomis atsižvelgiant į parduodamų vaisių ir daržovių kiekį ar vertę, o tos įmokos sudaro nuo 30 % iki 50 % bendros šio fondo sumos. Tačiau gamintojų organizacijos įmokas mokėjo savanoriškai, ir administracinės valdžios institucijos jų neįtvirtino kaip privalomų. Dėl šių įmokų nemokėjimo atitinkamos gamintojų organizacijos galėjo netekti valstybės pagalbos.
            43. Beje, remiantis ginčijamo sprendimo 40 konstatuojamąja dalimi, darytina išvada, kad 2005 m. spalio 4 d. rašte, kuriame buvo pateiktos pastabos dėl formalaus tyrimo procedūros pradžios, Prancūzijos Respublika nurodė, kad sektoriaus atstovų sumokėtos ir specialiesiems planams finansuoti skirtos įmokos negali būti prilygintos valstybės ištekliams, nes jos buvo mokamos savanorišku pagrindu, viešosios valdžios institucijos jų privalomai netaikė visoms aptariamoms gamintojų organizacijoms, o patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai galėjo laisvai jomis disponuoti.
            44. Ginčijamo sprendimo 43–62 konstatuojamosiose dalyse Komisija išnagrinėjo, ar ginčijamos priemonės gali būti laikomos valstybės pagalba, kaip tai suprantama remiantis EB 87 straipsnio 1 dalies nuostatomis. Taigi ginčijamo sprendimo 52–56 konstatuojamosiose dalyse ji nurodė, kad laikydamasi Teisingumo Teismo praktikos (1977 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimas Steinike & Weinlig , 78/76, Rink. p. 595, ir 1987 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją , 259/85, Rink. p. 4393, 23 punktas) ji turi atsižvelgti į pagalbos schemos taisykles ir poveikį, kad galėtų nustatyti, ar ta pagalba yra pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, ir kad įmokų mokėjimas privalomai ar savanoriškai neturi jokios įtakos taikant šį principą. Be to, ginčijamo sprendimo 57–61 konstatuojamosiose dalyse ji išnagrinėjo Teisingumo Teismo praktiką dėl valstybės išteklių sąvokos (2004 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas Pearle ir kt ., C-345/02, Rink. p. I-7139, ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Salvat père & fils ir kt. prieš Komisiją , T-136/05, Rink. p. II-4063) ir nusprendė, kad ta sąvoka nepaneigia šio principo. Galiausiai ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamojoje dalyje ji pabrėžė, kad nors šios įmokos buvo savanoriškos, buvo labai skatinama prie jų prisidėti. Todėl ginčijamo sprendimo 62 konstatuojamojoje dalyje ji nusprendė, kad ginčijamos priemonės yra valstybės pagalba, kaip tai suprantama remiantis EB 87 straipsnio 1 dalies nuostatomis.
            45. Vien aplinkybės, kad teismų praktika, kuria rėmėsi Komisija ginčijamame sprendime, susijusi tik su privalomosiomis įmokomis, nepakanka įrodyti, kad jo motyvavimas yra nepakankamas. Visų pirma reikia priminti, kad Sąjungos teismas niekada nenagrinėjo klausimo, ar priemonės, kurios finansuojamos valstybės lėšomis ir sektoriaus atstovų savanoriškomis įmokomis, gali būti laikomos valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalies nuostatas. Be to, ginčijamame sprendime Komisija patvirtino mananti, kad teismų praktika dėl privalomųjų įmokų taikoma šioje byloje nagrinėjamoms ginčijamoms priemonėms, nes įmokų neprivalomumas šiuo atveju yra iš esmės tik formalus, nes gamintojai labai skatinami prisidėti prie šio mechanizmo. Be to, aplinkybė, kad šį patikslinimą Komisija išdėstė ginčijamo sprendimo 61 konstatuojamojoje dalyje, o ne iš karto po 55 konstatuojamosios dalies, negali padaryti, priešingai, nei teigia Prancūzijos Respublika, neigiamos įtakos Komisijos išdėstytų argumentų aiškumui.
            46. Todėl Komisijos argumentavimas nustatant, ar priemonės, finansuojamos valstybės lėšomis ir sektoriaus atstovų savanoriškomis įmokomis, gali, kap ji mano, būti laikomos valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalies nuostatas, ginčijamame sprendime atskleidžiamas pakankamai aiškiai, tiesiogiai ir nedviprasmiškai, kad Bendrasis Teismas galėtų atlikti teisėtumo kontrolę, o suinteresuotieji – asmenys susipažinti su priimtos priemonės pagrindimu, kad galėtų apginti savo teises ir patikrinti, ar sprendimas tinkamai pagrįstas.
            47. Remiantis tuo, kas išdėstyta, pirmąjį pagrindą, susijusį su ginčijamo sprendimo vertinimo nepakankamumu, reikia atmesti.
            Dėl ieškinio antrojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, kurią Komisija padarė, kai aptariamo sektoriaus savanoriškomis įmokomis finansuojamas priemones pripažino valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį
            48. Prancūzijos Respublika mano, kad Komisija padarė teisės klaidą, kai aptariamo sektoriaus savanoriškomis įmokomis finansuojamas priemones pripažino valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
            Su faktinėmis aplinkybėmis susijusių ir per administracinę procedūrą neginčytų argumentų priimtinumas
            49. Pirmiausia Komisija teigia, kad Prancūzijos Respublika negali Bendrajame Teisme ginčyti 2005 m. spalio 20 d. pastabose Fedecom  suformuluotų pastabų dėl sektoriaus atstovų ir Oniflhor vaidmenų nustatant sektoriaus įmokų ir ginčijamų priemonių dydžius bei įgyvendinant tas priemones.
            50. Pirma, ji mano, kad Prancūzijos Respublika tą pagrindą turėjo iškelti atskirai nuo pagrindo, susijusio su teisės klaida, nes jis susijęs su faktinės aplinkybės klaida ar net akivaizdžia vertinimo klaida. Tačiau, remiantis Prancūzijos Respublikos raštais, darytina išvada, kad ji šią informaciją ketino panaudoti kaip argumentus pagrindui, susijusiam su Komisijos padaryta klaida aptariamo sektoriaus savanoriškomis įmokomis finansuojamas priemones pripažįstant valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, pagrįsti.
            51. Antra, Komisija mano, kad šie argumentai yra nepriimtini, nes 2005 m. spalio 20 d. per formalaus tyrimo procedūrą Prancūzijos Respublika nepateikė jokio prieštaravimo dėl Fedecom  pateiktų pastabų.
            52. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką valstybė narė, kuri suteikė ar nori suteikti pagalbą nukrypdama nuo Sutarties nuostatų, per procedūrą, kurioje pati dalyvauja, turi pareigą bendradarbiauti su Komisija ir, be kita ko, privalo pateikti visą informaciją, kuria remdamasi ši institucija galėtų patikrinti, ar laikomasi prašomos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygų (1993 m. balandžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją , C-364/90, Rink. p. I-2097, 20 punktas; 1999 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Freistaat Sachsen ir kt. prieš Komisiją , T-132/96 ir T-143/96, Rink. p. II-3663, 140 punktas ir 2009 m. vasario 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Iride ir Iride Energia prieš Komisiją , T-25/07, Rink. p. II-245, 100 punktas). Todėl sprendimo valstybės pagalbos srityje teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į informaciją, kurią Komisija galėjo turėti jį priimdama (2003 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Belgija prieš Komisiją , C-197/99 P, Rink. p. I-8461, 86 punktas; šiuo klausimu žr. 1986 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Belgija prieš Komisiją , 234/84, Rink. p. 2263, 16 punktą). Tuo remiantis visų pirma galima daryti išvadą, kad dėl to, jog valstybės pagalbos sąvoka turi būti taikoma objektyviai situacijai, kurią reikia vertinti Komisijos sprendimo priėmimo datą, vykdant teisminę kontrolę turi būti atsižvelgiama tik į iki šios datos padarytus vertinimus (minėto Sprendimo Chronopost ir La Poste prieš UFEX ir kt.  144 punktas). Taigi, nesant priešingos suinteresuotųjų asmenų pateiktos informacijos, Komisija turi teisę remtis net ir neteisingomis faktinėmis aplinkybėmis, kurias ji žino priimdama galutinį sprendimą, jeigu šios faktinės aplinkybės buvo Komisijos nurodymo valstybei narei pateikti jai reikalingą informaciją objektas (2005 m. spalio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Freistaat Thüringen prieš Komisiją , T-318/00, Rink. p. II-4179, 88 punktas).
            53. Be to, remiantis 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 13 straipsnio 1 dalies nuostatomis, darytina išvada, kad, pasibaigus formalaus tyrimo procedūrai dėl neteisėtos pagalbos, Komisija priima sprendimą remdamasi turima informacija ir konkrečiai valstybės narės pateikta informacija atsakant į Komisijos prašymą suteikti informacijos.
            54. Šiuo atveju, remiantis ginčijamu sprendimu, galima daryti išvadą, kad 2005 m. spalio 20 d. Fedecom pateikė pastabas kaip trečioji suinteresuotoji šalis ir jose apibūdino, be kita ko, patvirtintų žemės ūkio ekonomikos komitetų sudėtį, finansavimo tvarką ir jų vaidmenį skirstant aptariamą pagalbą ir kad 2005 m. gruodžio 1 d. šios pastabos buvo perduotos Prancūzijos valdžios institucijoms, kurioms buvo pranešta, kad joms skiriamas vieno mėnesio terminas pastaboms pateikti. Šios informacijos jos neginčijo 2005 m. gruodžio 28 d. rašte, kuriuo, beje, leido Fedecom  perduoti 2002 m. gruodžio 26 d. ir 2003 m. liepos 22 d. jų raštus ir pakoregavo 2002 m. išmokėtos pagalbos sumas.
            55. Remiantis šio sprendimo 52 ir 53 punktuose išdėstytais principais, galima daryti išvadą, kad Prancūzijos Respublika negali esant teisminio nagrinėjimo stadijai pirmą kartą užginčyti per administracinę procedūrą trečiosios suinteresuotosios šalies pateiktų pastabų dėl faktinių aplinkybių turinio, nes tos pastabos jai buvo perduotos. Vien aplinkybės, kad ji nesureagavo į šias faktines aplinkybes, nes pritarė Fedecom padarytoms išvadoms, nepakanka administracinės procedūros veiksmingumo principui apeiti.
            56. Todėl reikia kaip nepriimtinus atmesti argumentus, kuriais Prancūzijos Respublika ginčija 2005 m. spalio 20 d. pastabose Fedecom pateiktus komentarus dėl sektoriaus atstovų ir Oniflhor  atitinkamų vaidmenų nustatant sektoriaus įmokų ir ginčijamų priemonių sumą bei įgyvendinant tas priemones.
            Bendrieji principai, susiję su valstybės išteklių sąvoka
            57. Reikia priminti, kad EB 87 st raipsnio 1 dalyje skelbiama, kad valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
            58. Kad šis pranašumas galėtų būti pripažintas pagalba, kaip ji suprantama pagal šį straipsnį, jis turi būti, pirma, suteiktas tiesiogiai arba netiesiogiai iš valstybės išteklių ir, antra, priskiriamas valstybei (1991 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją , C-303/88, Rink. p. I-1433, 11 punktas; 2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją , C-482/99, Rink. p. I-4397, 24 punktas ir 2003 m. lapkričio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo GEMO , C-126/01, Rink. p. I-13769, 24 punktas).
            59. Beje, remiantis EB 87 straipsnio 1 dalies formuluote, tik tiesiogiai ar netiesiogiai iš valstybės išteklių suteiktas pranašumas laikomas pagalba. Iš tiesų, šioje nuostatoje esantis skirstymas į „valstybės suteiktą pagalbą“ ir „iš valstybinių išteklių“ suteiktą pagalbą nereiškia, kad bet koks valstybės suteiktas pranašumas, nepaisant to, ar jis finansuojamas iš valstybės išteklių, yra laikomas pagalba; tuo skirstymu tik siekiama į šią sąvoką įtraukti tiek tiesiogiai valstybės, tiek per tos valstybės paskirtą ar įsteigtą viešąją ar privačią įstaigą suteikiamą pranašumą (2001 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo PreussenElektra , C-379/98, Rink. p. I-2099, 58 punktas).
            60. Be to, reikia priminti, kad, kaip išplaukia iš Teisingumo Teismo praktikos, EB 87 straipsnio 1 dalis apima visas pinigines priemones, kurias viešosios valdžios institucijos gali realiai panaudoti ūkio subjektams remti, nesvarbu, ar tos priemonės yra nuolatinė tų valdžios institucijų turto dalis. Taigi, net jei sumos, susijusios su nagrinėjama priemone, ne nuolat yra viešosios valdžios institucijų žinioje, aplinkybė, kad jos yra nuolatos valstybės kontroliuojamos, taigi yra kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų dispozicijoje, yra pakankamas pagrindas laikyti jas valstybiniais ištekliais (šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Ladbroke Racing ir Komisiją , C-83/98 P, Rink. p. I-3271, 50 punktą ir minėto 2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją  37 punktą). Tai, kad ištekliai iš pradžių buvo privatūs, taip pat nereiškia, kad jie negali būti laikomi valstybės ištekliais, kaip tai suprantama remiantis EB 87 straipsnio 1 dalies nuostatomis (šiuo klausimu žr. 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Air France prieš Komisiją , T-358/94, Rink. p. II-2109, 63–65 punktus).
            61. Remiantis teismų praktika, tik aplinkybės, kad subsidijų sistema, kuria teikiama nauda tam tikriems konkretaus sektoriaus ūkio subjektams, visiškai arba iš dalies finansuojama viešosios valdžios institucijos nustatytomis ir iš ūkio subjektų renkamomis įmokomis, nepakanka, kad ši sistema nebūtų laikoma valstybės teikiama pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį (minėto Teisingumo Teismo sprendimo Steinike & Weinlig  22 punktas ir minėto 1987 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją,  23 punktas; šiuo klausimu žr. 1974 m. liepos 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Italija prieš Komisiją , 173/73, Rink. p. 709, 27 ir 35 punktus).
            62. Atvirkščiai, valstybės ištekliais Teisingumo Teismas nepripažino tik iš tų ūkio subjektų, kurie naudojasi aptariama pagalba, viešosios įstaigos surinktų lėšų, kurios niekada nebuvo perleistos nacionalinių valdžios institucijų dispozicijon ir kuriomis buvo finansuojami veiksmai, kuriuos apibrėžė patys tas įmokas mokėję ūkio subjektai (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Pearle ir kt . 36–39 punktus).
            63. Taigi reikšmingas kriterijus, kuriuo vadovaujamasi vertinant, ar tai yra valstybės ištekliai neatsižvelgiant į jų pradinę kilmę, yra viešosios valdžios institucijos vaidmens nustatant aptariamas priemones ir jų finansavimo tvarką laipsnis.
            64. Vien aplinkybės, kad aptariamų ūkio subjektų įnašai, skirti aptariamoms priemonėms iš dalies finansuoti, yra tik savanoriški, o ne privalomi, nepakanka šiam principui užginčyti. Iš tiesų, viešosios valdžios institucijos vaidmens laipsnis šioms įmokoms gali būti didelis net kai šios įmokos yra neprivalomos.
            65. Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad, siekiant nustatyti, ar Komisija padarė teisės klaidą ginčijamas priemones pripažindama valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, reikia išnagrinėti viešosios valdžios institucijos vaidmenį nustatant šias priemones ir jų finansavimo tvarką.
            66. Viešosios valdžios institucijos vaidmenį nustatant ginčijamas priemones Bendrasis Teismas turi išnagrinėti bendrai, kad nebūtų galima daryti skirtumo pagal jų finansavimo būdą, nes valstybės lėšos ir privačios įmokos pervedamos į vieną bendrą veiklos fondą ir yra neatskiriamos.
            Specialiųjų planų schemos tvarkos tyrimas
            67. Visų pirma reikia išnagrinėti ginčijamų priemonių schemos tvarką, būtent – kaip nustatomas joms finansuoti skirtų valstybės ir privačių įmokų dydis ir kaip apibrėžiamos jų naudojimo sąlygos.
            68. Pirma, kiek tai susiję su ginčijamoms priemonėms finansuoti skirtų valstybės ir privačių įmokų dydžiu, remiantis bylos medžiaga ir konkrečiai 2005 m. spalio 20 d. Fedecom  raštu, galima daryti išvadą, kad Oniflhor , valstybei pavaldi viešoji pramonės ir prekybos įstaiga, vienašališkai priimdavo sprendimus dėl specialiesiems planams skiriamų sumų ir dėl įmokų, kurias į specialiuosius planus turėjo įnešti patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai, dydžio. Šias įmokas patvirtino Oniflhor,  nustatydama, kokią pagalbą gaunančių gamintojų realiai parduotų vaisių ir daržovių kiekio ar vertės procentinę dalį jos turi sudaryti, o už jų surinkimą iš kiekvieno produkto sektoriaus nacionalinių padalinių buvo atsakingi patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai, kurie vėliau jas pervesdavo Oniflhor . Ši įstaiga gautą sumą papildydavo valstybės pagalba, kuri sudarydavo 50–70 % visos pagalbos. Jei gamintojai nesumokėdavo sektoriaus įmokų, Oniflhor  skirta pagalba gamintojams nebuvo išmokama ir likdavo patvirtintuose žemės ūkio ekonomikos komitetuose, kurie privalėdavo tą pagalbą grąžinti Oniflhor .
            69. Priešingai nei kitų pratvirtintų žemės ūkio ekonomikos komitetų gaunamų įmokų, šių įmokų mokėti nebuvo privaloma, kaip tai patvirtinama aplinkybe, kad tam tikros gamintojų organizacijos atsisakė jas mokėti. Todėl šioms įmokoms nebuvo galima taikyti Kaimo kodekso nuostatų dėl privalomųjų įmokų.
            70. Remiantis Kaimo kodekso R*553-2 ir R*553-6 straipsnių nuostatomis, darytina išvada, kad jos taikomos tik stojimo mokesčiams ir privalomosioms veiklos įmokoms, kurias gamintojai moka pripažintiems gamintojų susivienijimams ir patvirtintiems žemės ūkio ekonomikos komitetams. Todėl Prancūzijos Respublika negali remtis Kaimo kodekso R*553-5 straipsnyje nustatytomis taisyklėmis, kuriomis vadovaudamiesi pripažinti gamintojų susivienijimai patvirtina stojimo mokesčius ir įmokas.
            71. Kaimo kodekso R*553-7 straipsnis, kuriame nustatyta, kad kai patvirtintas žemės ūkio ekonomikos komitetas gauna leidimą taisyklę, nustatytą jam priklausantiems gamintojams ir susivienijimams, išplėsti visiems jo teritorijai priklausantiems gamintojams, gamintojai, kuriems ta taisyklė tapo privaloma, pagal ministerijos įsakyme nustatytas sąlygas turi mokėti komitetui visą remiantis parduodamos produkcijos verte nustatytą įmoką ar jos dalį, taip pat netaikomas įmokoms, skirtoms specialiesiems planams finansuoti. Dėl šio aspekto reikia priminti, kad bet kokia gamintojams, kurie nėra nariai, nustatyta pareiga prisidėti prie gamintojų organizacijos sukurtų fondų finansavimo teismų praktikoje pripažįstama neteisėta, jei iš fondų finansuojama veikla, kuri laikoma nesuderinama su Bendrijos teise (1986 m. lapkričio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Cerafel , 218/85, Rink. p. 3513, 22 punktas).
            72. Be to, Prancūzijos Respublika negali remtis Reglamento Nr. 2200/96 15 straipsnio nuostatomis dėl bendro vaisių ir daržovių rinkų organizavimo. Iš tiesų, jei pagal šią nuostatą įgyvendinamas veiksmų programas su specialiaisiais planais sietų paprasčiausia aplinkybė, kad tiek tos programos, tiek tie veiksmai bendrai finansuojami valdžios institucijos lėšomis ir gamintojų įmokomis, kurios nustatomos pagal parduotų vaisių ir daržovių kiekį arba vertę, akivaizdu, kad šios nuostatos nebūtų taikomos ginčijamoms priemonėms, o būtų taikomos tik pagal bendrą rinkų organizavimą vaisių ir daržovių sektoriuje priimtoms priemonėms.
            73. Galiausiai, bet kokiu atveju Prancūzijos Respublika nepateikė jokio kito įrodymo, kuris leistų teigti, kad gamintojų įmokėto įnašo dydį nustatė jie patys.
            74. Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad būtent Oniflhor vienašališkai nuspręsdavo, kokio dydžio įmokas turi mokėti patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai ir kokia bendra suma bus skiriama specialiesiems planams.
            75. Antra, kiek tai susiję su ginčijamų priemonių turiniu ir jų įgyvendinimo tvarka, remiantis bylos medžiaga ir būtent 2005 m. spalio 20 d. Fedecom pateikta informacija, galima daryti išvadą, kad ginčijamas priemones nustatė Oniflhor priimdama sprendimus ir jie buvo patvirtinti direktoriaus ir valstybės kontrolieriaus antspaudu, o patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai nedalyvavo jas nustatant ir neturėjo jokios veiksmų laisvės jas taikydami.
            76. Tačiau Prancūzijos Respublika mano, kad Oniflhor sprendimų tikslas buvo tik užregistruoti įmokas, kurias sektoriaus atstovai ir viešosios valdžios institucijos įsipareigojo įmokėti.
            77. Taigi ji teigia, kad ginčijamas priemones nustatė ir įgyvendino tik sektoriaus atstovai, o Oniflhor vaidmuo buvo tik taikyti jų priimtus sprendimus ir prisidėti prie jų finansavimo. Savo argumentus ji grindžia dviem dokumentais, kurie pirma kartą buvo pateikti dublike ir kuriais siekiama įrodyti, kad žemės ūkio ekonomikos komitetai buvo specialiųjų planų iniciatoriai. Remiantis šio sprendimo 55 punktu, darytina išvada, kad Prancūzijos Respublika negali pirmą kartą, esant teisminio nagrinėjimo stadijai, užginčyti per administracinę procedūrą trečiosios suinteresuotosios šalies pateiktų pastabų teisingumo, nes tos pastabos jai buvo pateiktos, o ji neužginčijo jų turinio.
            78. Bet kokiu atveju reikia pažymėti, kad remiantis šiais laiškais, kuriuos 2001 m. dviejų patvirtintų žemės ūkio ekonomikos komitetų nacionaliniai produktų padaliniai nusiuntė Oniflhor , galima tik daryti išvadą, kad du kartus per laikotarpį, kai buvo daromas pažeidimas, patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai pateikė pasiūlymus Oniflhor dėl priemonių, kurias reikia priimti pagal specialiuosius planus. Tačiau jų nepakanka, kad būtų galima užginčyti 2005 m. spalio 20 d. Fedecom pateiktą informaciją, kurioje nurodyta, kad žemės ūkio ekonomikos komitetai neturėjo kompetencijos nustatyti pagal specialiuosius planus priimamų priemonių ir kad ši užduotis išimtinai buvo pavesta Oniflhor .
            79. Beje, reikia pažymėti, kad Prancūzijos Respublika savo raštuose pripažino, jog patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai privalo taikyti pagal specialiuosius planus numatytas priemones, kurios nustatomos Oniflhor direktoriaus sprendimu. Tai, kad ši aplinkybė paaiškinama tuo, kad Oniflhor prisideda prie minėtų priemonių finansavimo, neturi įtakos viešosios valdžios institucijos vykdomos šių priemonių įgyvendinimo priežiūros lygio vertinimui.
            80. Prancūzijos Respublika galiausiai nurodo, kad, skirtingai nei nagrinėtu atveju byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Air France prieš Komisiją  (65 punktas), Oniflhor negalėjo laisvai disponuoti sektoriaus įmokėtomis lėšomis, nes tas lėšas valdė patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai. Vis dėlto, remiantis šio sprendimo 60 punkte išdėstyta Teisingumo Teismo praktika, darytina išvada, kad net jei sumos ne nuolat yra viešosios valdžios institucijų žinioje, aplinkybė, kad jos yra nuolatos valstybės kontroliuojamos, taigi yra kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų dispozicijoje, yra pakankamas pagrindas laikyti jas valstybiniais ištekliais.
            81. Tačiau šioje byloje valstybė, darydama dominuojančią įtaką ginčijamų priemonių nustatymui ir jų įgyvendinimui, puikiai galėjo nustatyti, kaip naudoti žemės ūkio ekonomikos komitetams skirtus išteklius finansuojant, jei reikia, konkrečią tam tikrų gamintojų gaunamą naudą.
            82. Buvo nustatyta, kad patvirtinti žemės ūkio ekonomikos komitetai neturi jokios veiksmų laisvės taikydami Oniflhor nustatytas priemones.
            83. Beje, remiantis įvairiomis Kaimo kodekso nuostatomis galima daryti išvadą, kad administracinės valdžios institucija turėjo įgaliojimus išsamiai ir nuolat kontroliuoti aptariamas lėšas. Remiantis Kaimo kodekso R*553-10 straipsniu, žemės ūkio ministro vykdoma patvirtintų ekonomikos komitetų ir pripažintų gamintojų susivienijimų kontrolė susijusi būtent su šių organizacijų sąskaityba ir vykdomų operacijų teisėtumu bei su gautos valstybės pagalbos panaudojimu. Šiuo tikslu Kaimo kodekso R*553-13 straipsnyje nustatyta, kad įgalioti žemės ūkio ministerijos pareigūnai gali patekti į visas patvirtintų ekonomikos komitetų patalpas ir kad jie gali jose susipažinti su visa informacija, raštais ar sąskaitybos arba administraciniais dokumentais.
            84. Galiausiai reikia pabrėžti lemiamą valstybės vaidmenį patvirtintuose žemės ūkio ekonomikos komitetuose, kuriuose jai atstovauja regiono prefektas. Remiantis Kaimo kodekso nuostatomis galima teigti, kad prie bet kurio žemės ūkio ekonomikos komiteto prašymo, adresuojamo, remiantis to kodekso R*552-1 straipsniu, žemės ūkio ministrui, kad būtų galima gauti valstybės pagalbą, turi būti, remiantis to paties kodekso R*552-2 straipsniu, pridėti tam tikri dokumentai, kaip antai „komiteto įstatai“, kuriuose turi būti pateiktos nuostatos, kuriose numatyta, kad „komiteto priimtos taisyklės taikytinos, tik kai jas patvirtina žemės ūkio ministras“, „deklaracija, kurioje nurodyta pagalbos, kurią, jei reikia, nariams gali suteikti komitetas, pobūdis ir forma“, ir „remiantis L.552-1 straipsnio nuostatomis komiteto priimtų taisyklių tekstai“. Kaimo kodekso R.552-10 straipsnyje pasakyta, kad patvirtintas žemės ūkio ekonomikos komitetas priimti naujas ar keisti jau patvirtintas taisykles gali tik gavęs aiškų žemės ūkio ministro pritarimą. Be to, Kaimo kodekso R.552-11 straipsnyje nustatyta, kad prie kiekvieno patvirtinto žemės ūkio ekonomikos komiteto žemės ūkio ministras paskiria įgaliotąjį asmenį, kuris komitete atlieka techninio patarėjo vaidmenį, kuris dalyvauja arba žemės ūkio ministro nustatytomis sąlygomis gali būti atstovaujamas valdybos bei generalinės asamblėjos posėdžiuose, kuris gali teikti konsultacijas vietoje arba reikalauti, kad jam būtų pateikti visi duomenys bei dokumentai, susiję su komiteto arba jį sudarančių organizacijų veikla, ir kuris nuolat informuojamas apie visus valdybos priimtus sprendimus bei generalinės asamblėjos paskelbtas rezoliucijas. 2000 m. spalio 30 d. Žemės ūkio ministro potvarkio dėl valstybės atstovavimo vaisių ir daržovių sektoriaus žemės ūkio ekonomikos komitetuose tvarkos (JORF, 2000 m. lapkričio 15 d., p. 18079) 1 straipsnyje taip pat numatyta, kad regiono prefektas arba jo atstovas yra įgaliotas dalyvauti visuose patvirtintų žemės ūkio ekonomikos komitetų vadovaujančiųjų organų posėdžiuose, kuriuose priimami sprendimai, ir kad jam turi būti pateikti visi per tuos posėdžius priimti sprendimai ir posėdžių protokolai. To paties teisės akto 2 straipsniu valstybės atstovui, kuriam, jei reikia, tuo tikslu skiriama Oniflhor parama, patikima užduotis užtikrinti, kad šiems komitetams skirtos funkcijos būtų vykdomos laikantis įstatymuose ir kituose teisės aktuose nustatytų gairių, tame straipsnyje taip pat numatyta, kad šiuo tikslu prieš įgyvendinant komitetų valdymo organų, šiuo atveju – generalinės asamblėjos arba valdybos, priimtus sprendimus ir sudarytas sutartis, kai jomis siekiama komiteto nariams nustatyti pareigas arba kai jomis nustatoma nacionalinio arba Bendrijos viešojo finansavimo, skirto gamybos sektoriaus veiklai ar investicijoms į jį, naudojimo tvarka, jis tuos sprendimus ir sutartis privalomai tvirtina. Tik gavus tokį patvirtinimą aptariami sprendimai tampa vykdytini.
            85. Prancūzijos Respublika pripažino svarbų valstybės vaidmenį patvirtintų žemės ūkio komitetų veikloje. Aplinkybė, kad šis vaidmuo paaiškinamas tiems komitetams suteikiama galimybe jų nustatytas taisykles pripažinti privalomomis visiems atitinkamo regiono gamintojams, neturi jokios įtakos valstybės buvimo juose vertinimui.
            86. Prancūzijos Respublika, be kita ko, teigia, kad nors regiono prefekto atstovas dalyvauja žemės ūkio ekonomikos komiteto valdymo organų posėdžiuose, jis nedalyvauja, kai tie organai priima sprendimus. Vis dėlto, remiantis minėtomis 2000 m. spalio 30 d. žemės ūkio ministro potvarkio 2 straipsnio nuostatomis, darytina išvada, kad komitetų valdymo organų sprendimai ir sutartys dėl viešojo finansavimo panaudojimo tampa vykdytinos tik tuo atveju, jei tuos sprendimus ir sutartis patvirtina regiono prefektas arba jo atstovas.
            87. Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad būtent Oniflhor vienašališkai priimdavo sprendimus dėl pagal specialiuosius planus finansuojamų priemonių bei jų įgyvendinimo tvarkos ir kad nors žemės ūkio ekonomikos komitetams buvo patikėta valdyti šioms priemonėms finansuoti skirtus veiklos fondus, vis dėlto jie neturėjo jokios veiksmų laisvės taikydami tas priemones.
            88. Galiausiai reikia konstatuoti, kad nustatyti ginčijamas priemones ir jų finansavimo tvarką galėjo tik Oniflhor , valstybei pavaldi viešoji pramonės ir prekybos įstaiga. Tų priemonių gavėjai, savo ruožtu, turėjo galimybę tik nuspręsti dalyvauti ar nedalyvauti tokioje Oniflhor  nustatytoje sistemoje ir sutikti arba atsisakyti mokėti jos nustatytas sektoriaus įmokas. Todėl reikia nuspręsti, kad ginčijamos priemonės buvo valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
            89. Tad ieškinio antrąjį pagrindą, susijusį su teisės klaida dėl valstybės išteklių sąvokos, taigi ir visą ieškinį, reikia atmesti.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            90. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
            91. Kadangi Prancūzijos Respublika pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (šeštoji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Atmesti ieškinį.
            2. Priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


title: 2012 m. balandžio 25 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Brainlab AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Žodinis Bendrijos prekių ženklas „BrainLAB“ – Prašymo pratęsti prekių ženklo registracijos galiojimo terminą nebuvimas – Prekių ženklo išbraukimas pasibaigus registracijos galiojimo terminui – Prašymas dėl restitutio in integrum – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 81 straipsnis.#Byla T‑326/11.

text:
         BENDROJO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. balandžio 25 d. (
            *1
         )
      „Bendrijos prekių ženklas — Žodinis Bendrijos prekių ženklas „BrainLAB“ — Prašymo pratęsti prekių ženklo registracijos galiojimo terminą nebuvimas — Prekių ženklo išbraukimas pasibaigus registracijos galiojimo terminui — Restitutio in integrum prašymas — Reglamento (EB) Nr. 207/2009 81 straipsnis“
      Byloje T‑326/11

         Brainlab AG, įsteigta Feldkirchene (Vokietija), atstovaujama advokato J. Bauer,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą R. Manea,
      atsakovę,
      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2011 m. balandžio 15 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1596/2010‑4), susijusio su ieškovės pateiktais restitutio in integrum prašymu ir prašymu pratęsti prekių ženklo „BrainLAB“ registracijos galiojimo terminą,
      BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas N. J. Forwood (pranešėjas), teisėjai F. Dehousse ir J. Schwarcz,
      kancleris E. Coulon,
      susipažinęs su ieškiniu, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijoje 2011 m. birželio 20 d.,
      susipažinęs su atsakymu į ieškinį, pateiktu Bendrojo Teismo kanceliarijoje 2011 m. rugsėjo 21 d.,
      atsižvelgęs į Bendrojo Teismo kolegijų sudėties pakeitimą,
      atsižvelgęs į tai, kad nė viena šalis per mėnesį po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, nepateikė prašymo surengti teismo posėdį, ir vadovaudamasis teisėjo pranešėjo pranešimu ir pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 135a straipsnį nusprendęs priimti sprendimą be žodinės proceso dalies,
      priima šį

         Sprendimą

         Teisinis pagrindas

               1

               Pagal 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1) 46 straipsnį Bendrijos prekių ženklai registruojami dešimčiai metų nuo paraiškos padavimo dienos. Vadovaujantis to paties reglamento 47 straipsniu, registracijos galiojimas toliau gali būti pratęstas kitiems dešimties metų laikotarpiams.

               2

               Pagal Reglamento Nr. 207/2009 47 straipsnio 1–3 dalis:
               „1.   Prekių ženklo savininko arba bet kurio jo įgalioto asmens prašymu Bendrijos prekių ženklo registracija pratęsiama, jeigu už tai sumokami mokesčiai.
               2.   Tarnyba iš anksto, likus pakankamai laiko, Bendrijos prekių ženklo savininkui ir bet kuriam turinčiam registruotas teises į jį asmeniui praneša apie registracijos galiojimo pabaigą. Tarnybai netenka atsakomybė už tokios informacijos nepateikimą.
               3.   Prašymas pratęsti galiojimo laiką turi būti paduotas per šešių mėnesių laikotarpį, kuris pasibaigia paskutinę to mėnesio, kurį nutrūksta apsaugos galiojimas, dieną. <…>“

               3

               Pagal Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnio „Restitutio in integrum“ 1 dalį:
               „Pareiškėjo Bendrijos prekių ženklui ar savininko arba kitos Tarnybos nagrinėjimo šalies, kuri, nors ir, atsižvelgdama į aplinkybes, ėmėsi visų reikalingų priemonių, neįstengė laikytis Tarnybos nustatytų terminų ir kuri padavė dėl to prašymą, teisės atkuriamos, jeigu dėl minimo termino nesilaikymo atsirado tiesioginių šio reglamento nuostatų sąlygojamų padarinių, susijusių su kokių nors teisių į atlyginimą ar atlyginimo praradimu.“

               4

               Pagal 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 303, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 189; toliau – įgyvendinimo reglamentas), 29 taisyklę „Pranešimas apie galiojimo termino pabaigą“:
               „Bent šešis mėnesius prieš registracijos galiojimo termino pabaigą Tarnyba Bendrijos prekės ženklo savininkui ir kiekvienam asmeniui, turinčiam registruotą teisę, taip pat licenciją Bendrijos prekės ženklui, praneša, kad registracijos galiojimo terminas eina į pabaigą. Tokio pranešimo nepateikimas neturi poveikio registracijos galiojimo termino pabaigai.“

               5

               Pagal įgyvendinimo reglamento 30 taisyklės 5 dalį, jei iki Reglamento Nr. 207/2009 47 straipsnio 3 dalyje nustatyto termino pabaigos nepateikiamas joks prašymas pratęsti registracijos galiojimą arba toks prašymas pateikiamas praėjus šiam terminui, Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) nustato, kad registracijos galiojimas baigėsi, ir apie tai praneša Bendrijos prekių ženklo savininkui.

               6

               Pagal įgyvendinimo reglamento 67 taisyklės „Pranešimas atstovams“ 1 dalį:
               „Jei yra paskirtas atstovas <...> pranešimai adresuojami tam paskirtam <...> atstovui.“

         Ginčo aplinkybės

               7

               Ieškovė Brainlab AG – dabartinė žodinio Bendrijos prekių ženklo „BrainLAB“, kurio registracijos paraiška pateikta 1999 m. rugpjūčio 26 d. ir kuris įregistruotas 2000 m. gruodžio 4 d. numeriu 1290113, savininkė. Atliekant šią registraciją savininkei atstovauti VRDT buvo paskirta advokatų ir patarėjų patentų klausimais kontora pagal įgyvendinimo reglamento 67 straipsnio 1 dalį (toliau – paskirti atstovai).

               8

               2008 m. gruodžio 2 d. laišku paskirti atstovai paprašė VRDT į savo duomenų bazėje įrašyti pasikeitusį ieškovės adresą. 2009 m. vasario 18 d. pranešimu VRDT paskirtiems atstovams patvirtino šio pasikeitusio adreso registraciją.

               9

               Tuo metu, 2009 m. vasario 2 d., VRDT tiesiogiai ieškovei, o ne jos paskirtiems atstovams, per klaidą senuoju adresu išsiuntė pranešimą pagal Reglamento Nr. 207/2009 47 straipsnio 2 dalį ir įgyvendinimo reglamento 29 taisyklę, kuriuo pranešė apie besibaigiantį nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą (toliau – pranešimas dėl priminimo). Šiame pranešime visų pirma buvo nurodyta, kad prašymas dėl registracijos galiojimo pratęsimo turėjo būti pateiktas ir mokesčiai už registracijos galiojimo pratęsimą sumokėti iki 2009 m. rugpjūčio 31 d. arba, sumokėjus papildomą mokestį – per papildomą terminą, sueinantį 2010 m. kovo 1 d.

               10

               Šalys neginčija, kad, nepaisant klaidingai nurodyto adreso, ieškovė gavo pranešimą dėl priminimo po kelių dienų nuo išsiuntimo, nes naudojosi pašto teikiama laiškų persiuntimo paslauga.

               11

               Tačiau remiantis bylos medžiaga, konkrečiai kalbant, ieškovės darbuotojo M. W., kuriam pavesta rūpintis nagrinėjamu prekių ženklu, pareiškimu, padarytu prisiekus, negalima nustatyti, kad jis perdavė minėtą pranešimą dėl priminimo paskirtiems atstovams. Šie teigia, kad taip nebuvo. Be to, atsakyme į ieškinį VRDT pabrėžia, kad nėra jokių duomenų, patvirtinančių šį perdavimą. Be to, pranešimas dėl priminimo vėliau buvo surastas ieškovės patalpose tarp dokumentų, apimančių susirašinėjimą su paskirtais atstovais dėl nagrinėjamo prekių ženklo.

               12

               Bet kuriuo atveju VRDT per nurodytą terminą negavo jokio naujo prašymo pratęsti nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą, todėl ji išsiuntė pranešimą pagal įgyvendinimo reglamento 30 straipsnio 5 dalį, kuriame nurodė, jog minėto prekių ženklo registracijos galiojimas baigėsi 2010 m. kovo 2 d.2010 m. kovo 23 d. šis pranešimas taip pat buvo tiesiogiai išsiųstas ieškovei, tačiau nauju adresu.

               13

               2010 m. balandžio 1 d. paskirti atstovai pranešė VRDT apie tai, jog sužinojo, kad nuoroda apie jų paskyrimą ieškovės atstovais per klaidą buvo išbraukta iš VRDT duomenų bazės, nors jie nepateikė tokio prašymo. Jie pateikė naują prašymą paskirti ieškovės atstovais, ir tai VRDT patvirtino tos pačios dienos pranešimu.

               14

               2010 m. gegužės 19 d. paskirti atstovai ieškovės vardu ir sąskaita pateikė VRDT prašymą pratęsti nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą ir restitutio in integrum prašymą pagal Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnį tiek, kiek tai susiję su prašymo pratęsti registracijos galiojimo terminą pateikimo terminu ir mokesčio už registracijos galiojimo pratęsimą mokėjimu.

               15

               2010 m. liepos 29 d. sprendimu VRDT prekių ženklų administravimo ir teisės skyrius atmetė prašymą restitutio in integrum motyvuodamas tuo, kad nei ieškovė, nei jos paskirti atstovai neįrodė, kad buvo imtasi visų reikalingų priemonių pagal Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnio 1 dalį.

               16

               2010 m. rugpjūčio 16 d. ieškovė pateikė apeliaciją dėl šio sprendimo VRDT pagal Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsnius. Ši apeliacija buvo pagrįsta iš esmės šiais pagrindais:

                        —

                        paskirti atstovai turi Bendrijos prekių ženklų, kuriais jiems pavesta rūpintis, registracijos galiojimo pratęsimo terminų priežiūros sistemą, sudarytą iš trijų viena nuo kitos nepriklausančių dalių (kontrolės ramsčių),

                        —

                        pirmasis ramstis apima įspėjimo iš anksto parengtomis ir chronologiškai suklasifikuotomis lentelėmis, kuriomis pranešama apie dešimties metų trukmės prekių ženklų registracijos galiojimo termino pabaigą likus trims mėnesiams, sistemą,

                        —

                        antrąjį ramstį sudaro prekių ženklų registracijos galiojimo pratęsimo terminų registras, tiesiogiai tvarkomas advokato, kuriam paskirti atstovai paveda rūpintis atitinkamu prekių ženklu,

                        —

                        trečiasis ramstis apima pranešimų dėl priminimo, VRDT išsiųstų paskirtiems atstovams pagal įgyvendinimo reglamento 29 taisyklę, tvarkymas,

                        —

                        pirmieji du ramsčiai, kurie yra paskirtų atstovų kabineto vidaus priemonės, dėl nepaaiškinamų priežasčių šioje byloje neveikė, nepaisant to, kad juos administravo atidūs ir patirties turintys bendradarbiai, kuriems taikoma reguliari kontrolė,

                        —

                        trečiasis ramstis neveikė dėl VRDT priskirtinos klaidos, nes ji išsiuntė pranešimą dėl priminimo ieškovei senuoju adresu, o ne paskirtiems atstovams; dėl šios VRDT klaidos suinteresuotiesiems asmenims neturėtų kilti jokių nepatogumų,

                        —

                        ieškovės darbuotojas M. W., kuris gavo pranešimą dėl priminimo ir kuris yra patirties turintis administratorius, norėjo jį perduoti paskirtų atstovų bendradarbei greičiausiai elektroniniu paštu; tačiau jis neprisimena, ar jis tai padarė, ar išsiuntė šį pranešimą ne tuo adresu; vis dėlto jis buvo rastas tarp dokumentų, susijusių su nagrinėjamu prekių ženklu, ieškovės patalpose, paskirti atstovai jo negavo, todėl negalėjo į jį atsakyti.

               17

               2011 m. balandžio 15 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT ketvirtoji apeliacinė taryba atmetė prašymą restitutio in integrum ir konstatavo, kad nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimas baigėsi.

               18

               Kitaip, nei Prekių ženklų administravimo ir teisės skyrius, ginčijamo sprendimo 13 ir 20 punktuose Apeliacinė taryba pripažino, kad paskirtų atstovų įdiegtoje prekių ženklų registracijos galiojimo pratęsimo terminų priežiūros sistemoje nebuvo pažeidimų, kad jie įprastai ir teisingai atliko savo priežiūros užduotį, kad ypatingos klaidos jų priežiūros sistemoje galėjo būti laikomos atleistinomis ir kad niekas negalėjo numatyti, jog kartu neveiks visos įgyvendintos atsargumo priemonės.

               19

               Tačiau ginčijamo sprendimo 14 ir 15 punktuose ji nusprendė, kad nėra priežastinio ryšio tarp šioje byloje pastebėto šios sistemos neveikimo ir nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo nepratęsimo per nustatytus terminus. Iš tiesų šioje byloje šis galiojimas nebuvo pratęstas ne dėl paskirtų atstovų įdiegtos terminų priežiūros sistemos neveikimo, bet dėl to, kad ieškovė nedavė nurodymų, susijusių su minėtos registracijos galiojimo termino pratęsimu, kuris „laisvai ir savanoriškai“ būtų vykdomas gavus jos siųstą pranešimą dėl priminimo.

               20

               Kalbėdama apie atsakymo nebuvimą, ginčijamo sprendimo 16 punkte Apeliacinė taryba visų pirma nurodė, kad M. W. pareiškime, padarytame prisiekus, jis pats neišdėstė įvykių eigos, konkrečiai kalbant, tiek, kiek tai susiję su galimu ieškovės ketinimu ar sprendimu pratęsti atitinkamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą ir su galimais pokalbiais su paskirtų atstovų bendradarbe dėl šio klausimo.

               21

               Paskui ginčijamo sprendimo 16–18 punktuose Apeliacinė taryba nusprendė, kad net jeigu paskirti atstovai būtų buvę perspėti apie netrukus pasibaigsiantį nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą per jų vidaus terminų priežiūros sistemą arba jeigu jie būtų gavę pranešimą dėl priminimo, patys nebūtų galėję imtis veiksmų dėl registracijos galiojimo termino pratęsimo, negavę šiuo klausimu ieškovės nurodymų. Taigi nėra priežastinio ryšio tarp šių įvykių ir nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo termino nepratęsimo, nes vienintelė jo priežastis yra tai, kad ieškovė nedavė nurodymų dėl pratęsimo net gavusi pranešimą dėl priminimo. Apeliacinė taryba šį nurodymų nedavimą kvalifikavo kaip nesiėmimą visų priemonių.

               22

               Be to, ginčijamo sprendimo 19 punkte Apeliacinė taryba pripažino, kad iš tiesų VRDT suklydo, kai pranešimą dėl priminimo išsiuntė ne paskirtiems atstovams, bet tiesiogiai ieškovei. Tačiau ji nusprendė, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 47 straipsnio 2 dalį VRDT negali būti pripažinta atsakinga dėl šios klaidos. Beje, tokiam tarnybiniam pranešimui būdinga tai, kad negalima būti tikram dėl jo gavimo.

         Šalių reikalavimai

               23

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        perduoti bylą Apeliacinei tarybai, kad ši nuspręstų, ar pratęsiant nagrinėjamo Bendrijos prekių ženklo registracijos galiojimo terminą imtasi visų reikalingų priemonių,

                        —

                        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

               24

               VRDT Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

               25

               Grįsdama savo ieškinį ieškovė remiasi vieninteliu pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnio 1 dalies pažeidimu.

               26

               Pirmiausia ieškovė detaliai apibūdino paskirtų atstovų įdiegtą prekių ženklų registracijos galiojimo pratęsimo terminų priežiūros sistemą. Ji pabrėžė, kad Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, kad šioje priežiūros sistemoje nebuvo pažeidimų, dėl to šioje byloje minėtų atstovų padaryta klaida yra atleistina.

               27

               Atsakydama į Apeliacinės tarybos pateiktus pačiai ieškovei kaltinimus dėl nerūpestingumo ir neatleistinos klaidos dėl to, kad ši nedavė nurodymų savo paskirtiems atstovams po to, kai gavo pranešimą dėl priminimo, ji nurodė, jog šie atstovai užtikrina jos teisinį atstovavimą visų pirma VRDT dėl visų jos 654 nacionalinių, Bendrijos ir Europos prekių ženklų bei patentų, iš kurių 16 yra Bendrijos prekių ženklai. Tai darydami jie ją nuolat informuoja likus nuo trijų iki vieno mėnesio iki kiekvieno jos prekių ženklo registracijos galiojimo termino pabaigos ir paprašo jos nurodymų imtis veiksmų dėl šio pratęsimo. Iki šios bylos ieškovė visada tinkamai gaudavo šiuos priminimus ir nuolat į juos atsakydavo. Tačiau ji niekada tokių priminimų negavo tiesiogiai iš VRDT, išskyrus šį atvejį. Todėl ieškovė mano, kad galėjo pagrįstai pasitikėti tuo, kad jos paskirti atstovai atkreips dėmesį į tai, kad reikia pratęsti nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą per įprastą trijų mėnesių laikotarpį. Būtent dėl šios priežasties jos reakcija į pranešimą dėl priminimo nebuvo kitokia.

               28

               Ieškovė pridūrė, kad Bendrijos prekių ženklo savininkas paraleliai savo profesionalių atstovų sistemai neturi įdiegti savo terminų priežiūros sistemos. Atvirkščiai, tik profesionalaus atstovo terminų priežiūros sistema turi pateikti tinkamo veikimo garantijas (2009 m. gegužės 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Aurelia Finance prieš VRDT (AURELIA), T-136/08, Rink. p. II-1361, 18 punktas). Taip ir turėjo būti šiuo atveju.

               29

               Dėl nurodyto priežastinio ryšio tarp paskirtų atstovų terminų priežiūros sistemos neveikimo ir nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo nepratęsimo per naudingą terminą nebuvimo (žr. šio sprendimo 21 punktą) ieškovė pabrėžė, kad minėtas prekių ženklas sutampa su jo įmonės pavadinimu ir kad naujas prašymas įregistruoti šį prekių ženklą kaip Bendrijos prekių ženklą buvo pateiktas 2010 m. kovo 30 d., t. y. praėjus tik savaitei po pranešimo apie jo išbraukimą iš Bendrijos prekių ženklo registro. Taigi Apeliacinės tarybos prielaida, kad nėra aplinkybių, patvirtinančių, jog ieškovė būtų davusi nurodymus pratęsti nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą, jei paskirti atstovai būtų pranešę jai apie artėjančią pabaigą, nėra reali. Atvirkščiai, ji nurodo, kad suabejoję jos paskirti atstovai, kurie jai atstovauja visose intelektinės nuosavybės apsaugos srityse, būtų pasirūpinę pratęsti nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą net neturėdami konkrečių nurodymų šiuo klausimu ir jie būtų pasielgę kitaip tik gavę aiškius nurodymus nepratęsti galiojimo.

               30

               VRDT nuomone, ieškinys akivaizdžiai nepagrįstas.

               31

               Kalbėdama apie savo pačios elgesį, VRDT teigia, pirma, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 47 straipsnio 2 dalį ir įgyvendinimo reglamento 29 taisyklę ji turi pranešti pačiam savininkui apie artėjančią Bendrijos prekių ženklo registracijos galiojimo pabaigą. Nė vienoje šioje nuostatoje nėra minima pareiga pranešti galimam profesionaliam atstovui.

               32

               Kita vertus, VRDT teigia, kad pagal tas pačias nuostatas ji nėra atsakinga, jei nėra suinteresuotojo asmens informacijos, nei a fortiori dėl „išsiuntimo ne tuo adresu“.

               33

               Dėl klausimo, ar paskirtų atstovų terminų priežiūros sistema reiškia, jog, atsižvelgdami į aplinkybes, jie ėmėsi visų reikalingų priemonių, VRDT pritaria Apeliacinės tarybos vertinimui, kad šis klausimas šioje byloje nėra svarbus.

               34

               Dėl tariamo pačios ieškovės visų priemonių nesiėmimo VRDT remiasi Apeliacinės tarybos vertinimu, kad šiuo atveju tai buvo lemiama nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo pratęsimo termino praleidimo priežastis. Iš esmės ieškovė atnaujinti šį terminą galėjo per beveik trylikos mėnesių laikotarpį. Per šį laiką ieškovė nesiėmė jokių veiksmų VRDT, nedavė jokių nurodymų savo paskirtiems atstovams ir su jais net nesusisiekė, nors jai buvo oficialiai pranešta pranešimu dėl priminimo apie artėjančią minėtos registracijos galiojimo termino pabaigą. Toks elgesys nesuderinamas su reikalavimu atsižvelgiant į aplinkybes imtis visų reikalingų priemonių, juo labiau kad nagrinėjamas prekių ženklas yra ieškovės „pagrindinis prekių ženklas“, dėl to ji privalėjo būti ypač pastabi.

               35

               VRDT nuomone, argumentas, kad paskirti atstovai, jei būtų turėję abejonių, būtų pratęsę nagrinėjamo prekių ženklo galiojimo terminą be ieškovės nurodymų šiuo klausimu (žr. šio sprendimo 29 punktą), yra nesvarbus, nes juo tiesiog spekuliuojama. Be to, jį paneigia ieškinio 44 punkte pateikta informacija, kad paskirtų atstovų įgaliojime jiems nesuteikiama teisė savo iniciatyva be konkrečių ieškovės nurodymų imtis veiksmų dėl prekių ženklo registracijos galiojimo termino pratęsimo.

               36

               Šiuo klausimu iš Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnio 1 dalies matyti, kad restitutio in integrum yra taikomos dvi sąlygos: pirma, atsižvelgdama į aplinkybes, šalis turi imtis visų reikalingų priemonių ir, antra, šalies negalėjimo laikytis reikalavimų tiesioginė pasekmė turi būti teisės arba teisių gynimo priemonės praradimas (žr. 2011 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo sprendimo Prinz Sobieski zu Schwarzenberg prieš VRDT – British-American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T‑271/09, neskelbiamo Rinkinyje, 53 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               37

               Iš šios nuostatos taip pat matyti, kad reikalavimo imtis visų priemonių visų pirma turi laikytis prekių ženklo savininkas. Taigi, nors savininkas deleguoja su prekių ženklo registracijos galiojimo termino pratęsimu susijusias administracines užduotis, jis turi rūpintis, kad pasirinktas asmuo pateiktų būtinas garantijas, leidžiančias preziumuoti, kad šios užduotys bus tinkamai atliktos (minėto Sprendimo AURELIA 14 punktas).

               38

               Reikia taip pat pripažinti, kad, delegavus šias užduotis, reikalavimas imtis visų priemonių taikomas pasirinktam asmeniui lygiai taip pat kaip ir savininkui. Iš tiesų, kadangi toks asmuo veikia savininko vardu ir sąskaita, jo veiksmai turi būti laikomi savininko veiksmais (minėtų sprendimų AURELIA 15 punktas ir Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg 54 punktas).

               39

               Šioje byloje atsižvelgęs į apibūdintus įvykius, Bendrasis Teismas konstatavo, kad nagrinėjamo prekių ženklo registracija nebuvo pratęsta per nustatytą terminą, nes po Prekių ženklų administravimo ir teisės skyriaus Apeliacinė taryba nustatė „virtinę nelaimingų aplinkybių“ (ginčijamo sprendimo 20 punktas). Šiomis aplinkybėmis reikia be išlygų patvirtinti bendro pobūdžio Apeliacinės tarybos vertinimą, kad „restitutio in integrum numatytas būtent tokiems atvejams“.

               40

               Trys „nelaimingos aplinkybės“, kaip bus toliau nurodyta, turi būti laikomos lėmusiomis šį galiojimo nepratęsimą, t. y.: i) taip ir nepaaiškintas dviejų pirmųjų paskirtų atstovų įdiegtos terminų priežiūros sistemos vidaus „kontrolės ramsčių“ neveikimas; ii) netinkamas ir be prašymo atliktas nuorodos apie paskirtus atstovus, kaip ieškovės atstovus, išbraukimas iš VRDT duomenų bazės (žr. šio sprendimo 13 punktą), ir dėl to pranešimas dėl priminimo buvo išsiųstas ieškovei senuoju adresu, o ne jos paskirtiems atstovams; iii) M. W. neaiškus ir netinkamas atsakymas į šį pranešimą, dėl kurio paskirti atstovai negavo jokio spontaniško ieškovės nurodymo pratęsti registracijos galiojimą.

               41

               Kalbant apie pirmąją iš nurodytųjų „nelaimingų aplinkybių“, reikia priminti, kad pagal teismų praktiką Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnio 1 dalyje esančiais žodžiais „atsižvelgiant į aplinkybes, imtis visų reikalingų priemonių“, kaip numatoma nurodymuose dėl procedūrų VRDT, reikalaujama tais atvejais, kai naudojamasi specialaus įgaliotinio paslaugomis, turėti vidaus terminų kontrolės ir priežiūros sistemą, kuri paprastai užtikrintų, kad jie kartais nebūtų praleisti. Vadinasi, tik ypatingų, t. y. praktiškai nenumatomų įvykių, atveju yra galima atkurti ankstesnę padėtį (minėto Sprendimo AURELIA 26 punktą).

               42

               Šioje byloje šios sąlygos akivaizdžiai tenkinamos, kaip matyti iš Apeliacinės tarybos išvadų ir ieškovės pateiktų papildomų paaiškinimų, kurių neginčijo VRDT.

               43

               Taigi turi būti laikoma, kad ieškovė, atsižvelgusi į aplinkybes, ėmėsi visų reikalingų priemonių, kai jai atstovauti su VRDT paskyrė advokatų ir patarėjų patentų klausimais kontorą, kaip antai jos paskirti atstovai, turintys dvigubą vidaus terminų priežiūros sistemą, kuri, kaip ginčijamame sprendime ir atsakyme į ieškinį pripažino VRDT, veikė be pažeidimų.

               44

               Reikia daryti tą pačią išvadą dėl paskirtų atstovų, nes ginčijamo sprendimo 13 punkte Apeliacinė taryba, be kita ko, pripažino, kad ypatingos klaidos, paveikusios jų vidaus terminų priežiūros sistemą, yra atleistinos.

               45

               Dėl kitų dviejų šio sprendimo 40 punkte minėtų „nelaimingų aplinkybių“ reikia pirmiausia nurodyti, kad ieškovės darbuotojo M. W. neatidumas, pasireiškęs tuo, kad jis nesusisiekė su VRDT arba su paskirtais atstovais iš karto po to, kai gavo pranešimą dėl priminimo, galėjo turėti pasekmių nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo termino nepratęsimui tik todėl, kad toks neatidumas galėjo būti lemtas VRDT anksčiau padarytos klaidos, kai savo nuožiūra iš savo duomenų bazės ji išbraukė nuorodą į paskirtus atstovus, todėl jiems nepranešė apie pranešimą dėl priminimo.

               46

               Akivaizdu, kad šalis, atsižvelgdama į aplinkybes, turi imtis visų reikalingų priemonių, kad Bendrijos prekių ženklo registracijos galiojimo terminas būtų laiku pratęstas, o tai iš principo reiškia, kad ji turi tinkamai ir adekvačiai atsakyti į VRDT jai tiesiogiai atsiųstą pranešimą nuo jo gavimo momento, kaip numatyta įgyvendinimo reglamento 29 taisyklėje.

               47

               Vis dėlto, kai tokia šalis patiki savo Bendrijos prekių ženklo priežiūrą profesionaliam atstovui ir apie tai tinkamai praneša VRDT, ši turi gerbti tokį pasirinkimą ir savo oficialius pranešimus siųsti paskirtam atstovui taip, kad jis galėtų ginti savo įgaliotojo interesus ypač atidžiai, kaip jis turi daryti būdamas kvalifikuotas profesionalas (šiuo klausimu žr. nurodymų dėl procedūrų VRDT A dalies 6 skyriaus 6.2.3 punktą).

               48

               Šiuo klausimu VRDT negali remtis Reglamento Nr. 207/2009 47 straipsnio 2 dalimi ir įgyvendinimo reglamento 29 taisykle, ir teigti, kad šiomis nuostatomis ji įpareigojama pranešti Bendrijos prekių ženklo savininkui, o ne paskirtam profesionaliam atstovui apie artėjančią šio prekių ženklo registracijos galiojimo termino pabaigą (žr. šio sprendimo 31 punktą).

               49

               Iš tiesų šiais argumentais ignoruojama įgyvendinimo reglamento 67 taisyklė, pagal kurią, jei yra paskirtas atstovas, pranešimai adresuojami tam paskirtam atstovui. Be to, ginčijamo sprendimo 19 punkte Apeliacinė taryba pripažino, kad pranešimą dėl priminimo išsiuntus ne paskirtiems atstovams, bet tiesiogiai ieškovei, buvo „iš tiesų padaryta klaida“.

               50

               Taigi šiuo atveju ieškovė ir jos paskirti atstovai turėjo teisę tikėtis, jog pagal įgyvendinimo reglamento 67 taisyklę visi VRDT nurodymai dėl nagrinėjamo prekių ženklo, o visų pirma pranešimas dėl priminimo, numatytas įgyvendinimo reglamento 29 taisyklėje, bus pateikti paskirtiems atstovams, kurie galės imtis visų priemonių, reikalingų nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminui pratęsti, net tuo atveju, jei neveiktų du pirmieji jų vidaus terminų priežiūros kontrolės sistemos ramsčiai.

               51

               Dėl šioje byloje VRDT padarytos klaidos pasekmių, reikia pripažinti, kad jeigu ji nebūtų padaryta, pakirti atstovai būtų tiesiogiai gavę pranešimą dėl priminimo, ir taip būti pradėjęs veikti jų terminų priežiūros sistemos trečiasis „kontrolės ramstis“, taip pat jie būtų galėję susisiekti su ieškove, kad iš jos gautų nurodymus dėl nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo termino pratęsimo.

               52

               Šiuo klausimu Bendrasis Teismas taip pat mano, kad atsižvelgiant visų pirma į nagrinėjamo prekių ženklo svarbą ieškovei (šis prekių ženklas sutampa su jos įmonės pavadinimu), tai, kad ji nepateikė savo paskirtiems atstovams nurodymų dėl atitinkamo pratęsimo, yra neapsižiūrėjimas arba atsitiktinumas, ir bet kuriuo atveju tai nėra „laisvas ir savanoriškas sprendimas“, kaip ginčijamo sprendimo 15 punkte, panašu, teigė Apeliacinė taryba. Taigi taip pat klaidinga teigti, jog tokių nurodymų nebuvimas yra vienintelė arba lemiama nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo termino nepratęsimo priežastis.

               53

               Priešingai, reikia manyti, jog yra didelė tikimybė, beveik tikrumas, kad jei paskirtiems atstovams būtų buvusi suteikta galimybė susisiekti su ieškove, ir niekas neleidžia manyti, kad jie to nebūtų padarę, jeigu būtų gavę pranešimą dėl priminimo, jų įgaliotoja būtų davusi nurodymą prašyti pratęsti nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo terminą. Taigi antroji Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnio 1 dalies taikymo sąlyga, išdėstyta šio sprendimo 36 punkte, taip pat yra tenkinama.

               54

               Galiausiai tokiomis aplinkybėmis net jeigu paaiškėtų, kad ieškovės darbuotojas M. W. padarė klaidą arba buvo neatidus, tai būtų vienkartinis ir atsitiktinis atvejis, kuris susiklostė ir todėl turėjo jai žalingų pasekmių tik dėl VRDT anksčiau padarytos klaidos, nes šios dvi aplinkybės kartu su dviejų pirmųjų paskirtų atstovų įdiegtos priežiūros sistemos vidaus kontrolės ramsčių neveikimu lėmė nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo nepratęsimą per naudingą terminą.

               55

               Akivaizdu, kad, dėl to, kaip ginčijamo sprendimo 19 punkte nurodė Apeliacinė taryba, pagal Reglamento Nr. 207/2009 47 straipsnio 2 dalį ir įgyvendinimo reglamento 29 taisyklę nagrinėjama VRDT klaida, kai ji nuorodą į paskirtus atstovus išbraukė iš savo duomenų bazės ir dėl to jiems neišsiuntė pranešimo dėl priminimo, nekyla VRDT atsakomybė ir ji neturi poveikio nagrinėjamo prekių ženklo registracijos galiojimo termino pabaigai.

               56

               Vis dėlto Apeliacinė taryba privalo tinkamai vertindama restitutio in integrum prašymo pagrįstumą atsižvelgti į šią klaidą ir jos pasekmes, kuri per se nereiškia, kad bus pripažinta VRDT atsakomybė. Iš tiesų vertinimas, ar šalys ėmėsi visų priemonių, kad jų teises būtų galima atkurti, turi būti atliekamas atsižvelgiant į visas svarbias aplinkybes, kurios šioje byloje, kaip buvo nurodyta, būtinai apima minėtą klaidą ir jos padarinius.

               57

               Atsižvelgiant į visus nurodytus vertinimus, Bendrojo Teismo nuomone, Apeliacinė taryba padarė klaidą, kai neatsižvelgė į VRDT klaidą, nes ji yra viena iš trijų svarbių aplinkybių šioje byloje norint taikyti Reglamento Nr. 207/2009 81 straipsnio 1 dalį.

               58

               Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba šią nuostatą taikė neteisingai.

               59

               Todėl reikia pripažinti, kad vienintelis ieškinio pagrindas yra pagrįstas ir panaikinti ginčijamą sprendimą.

               60

               Dėl likusios dalies reikia nurodyti, jog pagal Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 6 dalį reikalaujama, kad Tarnyba imtųsi Teisingumo Teismo sprendimams vykdyti būtinų priemonių. Tokiomis aplinkybėmis nėra reikalo priimti autonomiško sprendimo dėl ieškovės reikalavimų antrosios dalies.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               61

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.

               62

               Tačiau pagal Procedūros reglamento 136 straipsnio 1 dalį, jeigu ieškinys dėl Apeliacinės tarybos sprendimo yra patenkinamas, Bendrasis Teismas gali nurodyti VRDT padengti tik savo išlaidas.

               63

               Kadangi šioje byloje ieškovė dėl savo ir paskirtų atstovų kaltės prisidėjo prie šio ginčo kilimo, šios nuostatos bus teisingai taikomos nusprendus, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2011 m. balandžio 15 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) sprendimą (byla R 1596/2010‑4).

                           2.

                           Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Paskelbta 2012 m. balandžio 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.