title: 2015 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybės pagalba – SESV 107 straipsnio 1 dalis – Viešosios valdžios institucijų parduodami žemės ūkio paskirties žemės sklypai – Nacionalinės teisės nuostata, leidžianti kompetentingoms valdžios institucijoms uždrausti parduoti žemės ūkio paskirties žemės sklypą, jei laikoma, kad pasiūlyta kaina yra „itin neproporcinga“, palyginti su rinkos kaina – Pranašumas, suteikiamas tam tikroms įmonėms ar gamybai – Privataus investuotojo kriterijus – „Rinkos kainos“ nustatymas.#Byla C-39/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑39/14
            dėl Bundesgerichtshof  (Vokietija) 2013 m. lapkričio 29 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. sausio 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje
            BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH
            dalyvaujant:
            Thomas Erbs ,
            Ursula Erbs ,
            Landkreis Jerichower Land ,
            TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano (pranešėjas), teisėjai A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger ir F. Biltgen,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. gruodžio 11 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH , atstovaujamos advokato C. von Donat,
            – T. ir U. Erbs, atstovaujamų advokato T. Rehmann,
            – Landkreis Jerichower Land , atstovaujamos W. Sonderhoff,
            – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir B. Beutler,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos P.‑J. Loewenthal ir R. Sauer,
            susipažinęs su 2015 m. kovo 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 107 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH  (toliau – BVVG) ir Landkreis Jerichower Land  ( Jerichower land  žemės rajonas, Vokietija) ginčą dėl pastarosios atsisakymo išduoti leidimą parduoti žemės ūkio paskirties žemės sklypą T. ir U. Erbs (toliau – sutuoktiniai Erbs).
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. 1997 m. liepos 10 d. Komisijos komunikato dėl valstybės pagalbos elementų valdžios institucijoms parduodant žemę ir pastatus (OL C 209, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 1 t., p. 143; toliau – komunikatas) II antraštinės dalies 1 punkto pirmoje pastraipoje numatyta:
            „Žemės ir pastatų pardavimas pagal tinkamai paviešintą atvirą ir besąlyginę konkurso, kuris gali būti prilygintas aukcionui, procedūrą kada priimama geriausia arba vienintelė siūloma kaina, iš esmės yra rinkos kaina ir todėl parduodant tai nelaikoma valstybės pagalba. < ... > “
            4. Komunikato II antraštinės dalies 2 punkto a papunktyje numatyta:
            „Jei valdžios institucijos planuoja nesivadovauti procedūromis, aprašytomis [II antraštinės dalies 1 punkte], tokiu atveju, prieš pradedant derėtis dėl pardavimo, turėtų būti atliekamas vieno ar daugiau nepriklausomų turto vertintojų nepriklausomas vertinimas, kurio metu nustatoma rinkos kaina, panaudojant bendrai priimtus rinkos rodiklius bei vertinimo standartus. < ... >
            < ... >
            „Rinkos kaina“ reiškia galimą žemės ir pastatų pardavimo kainą pagal atskirą sutartį, sudarytą tarp norinčio parduoti pardavėjo ir pirkėjo vertės nustatymo dieną, darant prielaidą, kad turtas yra viešai pateikiamas į rinką, rinkos sąlygos leidžia jį parduoti numatyta tvarka bei atsižvelgiant į turto pobūdį, yra numatytas normalus laikotarpis deryboms dėl jo pardavimo < ... > “
            Vokietijos teisė
            5. 1961 m. liepos 28 d. Įstatymo dėl priemonių žemės ūkio struktūrai gerinti ir žemės bei miškų ūkio įmonių apsaugos ( Grundstückverkehrsgesetz ; BGBl.  I, p. 1091; toliau – GrdstVG ) 1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
            „(1) Šio skirsnio nuostatos taikomos žemės ir miškų ūkio paskirties žemės sklypams < ... > “
            6. GrdstVG 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Norint parduoti žemės sklypą sudarant teisinį sandorį ir norint šiuo tikslu sudaryti prievolių teisės reglamentuojamą sutartį, reikalingas leidimas. < ... > “
            7. GrdstVG 4 straipsnyje nustatyta:
            „Leidimo nereikia, jei:
            1. Federacija ar federalinė žemė yra pardavimo sutarties šalis;
            < ... > “
            8. GrdstVG 9 straipsnyje numatyta:
            „(1) Atsisakyti išduoti leidimą arba apriboti jį nurodymais (10 straipsnis) ar sąlygomis (11 straipsnis) galima tik tuomet, jei yra faktų, iš kurių matyti, kad:
            1. pardavimo padarinys būtų netinkamas žemės paskirstymas arba
            2. pardavus žemės sklypas arba keli pardavėjui priklausantys žemės sklypai, susiję erdvės arba ūkio aspektu, būtų neūkiškai sumažinti arba išskirstyti, arba
            3. atitinkama vertė yra itin neproporcinga žemės sklypo vertei.
            < ... >
            (4) Jei žemės sklypas parduodamas kitiems nei žemės ar miškų ūkio tikslams, atsisakyti išduoti leidimą pagal 1 dalies 3 punktą draudžiama.
            < ... > “
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            9. Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad BVVG yra privatinės teisės reglamentuojamas juridinis asmuo, kurio akcijos priklauso Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben  (Viešoji įstaiga su Vokietijos suvienijimu susijusioms specialiosioms užduotims vykdyti). Be to, BVVG užduotis yra anksčiau valstybei priklausiusių žemės ir miškų ūkio paskirties plotų ir statinių privatizavimas. Atsižvelgiant į tai, ji civilinių teisinių santykių srityje kaip savininkė veikia savo vardu, tačiau Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben  sąskaita.
            10. Įvykus viešajam konkursui, kuriame sutuoktiniai Erbs pateikė geriausią pasiūlymą, jie 2008 m. kovo 31 d. pas notarą sudarė „pardavimo ir perėmimo sutartį“ dėl įsigijimo iš BVVG apytiksliai 2,6 hektaro žemės sklypo už 29 000 eurų (toliau – nagrinėjamas žemės sklypas).
            11. 2008 m. birželio 5 d. sprendimu kompetentinga išduoti tokio pardavimo leidimą ir jį konstatuojantį aktą vietos institucija – Landkreis Jerichower Land  – vadovaudamasi GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punktu atsisakė patvirtinti šį sandorį remdamasi tuo, kad sutarta kaina yra itin neproporcinga, palyginti su nagrinėjamo žemės sklypo rinkos kaina.
            12. Iš tiesų iš nacionalinės teismų praktikos šioje srityje matyti, kad toks neproporcingumas egzistuoja, kai pardavimo kaina daugiau nei 50 % viršija nagrinėjamą „žemės sklypo rinkos kainą“. Ši kaina atitinka kainą, kurią sutarties sudarymo metu už tokius pat sklypus toje pačioje vietovėje gali gauti tarpusavyje laisvai sklypais prekiaujantys ūkininkai, t. y. sudarydami nekilnojamojo turto sandorį žemės ūkio sektoriuje; atsižvelgtina ir į pardavimus ne ūkininkams, jei žemės sklypas parduotas tam, kad ir toliau būtų naudojamas žemės ūkio tikslams.
            13. BVVG ir sutuoktiniai Erbs pareiškė ieškinį dėl šio Landkreis Jerichower Land sprendimo Amtsgericht – Landwirtschaftsgericht  (Apylinkės teismas – Žemės ūkio bylų skyrius), o šis atmetė jų prašymą, remdamasis nagrinėjamo žemės sklypo pardavimo kaina, nurodyta ekspertų komiteto.
            14. Gavęs apeliacinį skundą dėl šio sprendimo, apeliacinės instancijos teismas įpareigojo atlikti antrą ekspertizę, o jos išvada tokia, kad nagrinėjamo žemės ūkio pardavimo kaina, įtraukus į palyginimą kitus BVVG pardavimus, siekia 14 168,61 euro, o jų neįtraukus – 13 648,19 euro. Jis taip pat patvirtino, kad sutuoktinių Erbs pasiūlyta 29 000 eurų kaina daugiau nei 50 proc. viršija nagrinėjamos žemės rinkos vertę ir todėl yra „itin neproporcinga“, kaip tai suprantama pagal GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punktą.
            15. Be to, šis teismas nurodė: tai, kad leidžiamas pardavimas tokia kaina neprofesionaliems ūkininkams, kaip antai sutuoktiniams Erbs, turi neigiamą poveikį žemės ūkiams, nes jeigu dar turimų žemės sklypų kaina taps pernelyg didelė, tai daugiau neleis ūkininkams, kuriems reikia žemės siekiant padidinti savo ūkį, jos įsigyti. Tačiau, apeliacinės instancijos teismo teigimu, žemės ūkio paskirties žemės pardavimo leidimą gali būti atsisakyta išduoti, tik jei yra ūkininkas, galintis įsigyti minėtą žemės sklypą. Šis apeliacinės instancijos teismas, konstatavęs, kad mažiausiai vienas kitas profesionalus ūkininkas, nors ir nedalyvavęs viešajame konkurse, galėjo įsigyti nagrinėjamą žemę už kainą, iki 50 % viršijančią žemės sklypo rinkos kainą, atmetė BVVG ir sutuoktinių Erbs apeliacinį skundą.
            16. BVVG pateikė kasacinį skundą Bundesgerichtshof  (Aukščiausiasis Federalinis Teismas). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar šios bendrovės viešojo žemės sklypo pardavimas žemesne kaina nei nustatyta viešojo pirkimo konkurse suteikia pranašumą pirkėjui ir, jei taip, ar toks pranašumas gali būti pateisintas GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punkto tikslu, t. y. ūkininkų interesų apsauga. Be to, šis teismas klausia, ar atsisakymas parduoti už viešajame konkurse nustatytą kainą prieštarauja SESV 107 straipsnio 1 daliai, atsižvelgiant į tai, kad jei taip atsisakoma, dar nebuvo nuspręsta, kam atitinkamas žemės sklypas bus parduotas.
            17. Tokiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof  nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar SESV 107 straipsnio 1 daliai prieštarauja tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punktas, pagal kurį žemės ūkio struktūros pagerinimo sumetimais valstybės vardu veikiančiam subjektui, kaip antai BVVG, iš esmės draudžiama parduodamą žemės ūkio sklypą parduoti asmeniui, per viešąjį aukcioną pasiūliusiam daugiausia, jei didžiausias pasiūlymas yra itin neproporcingas žemės sklypo vertei?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            18. Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra su vidaus rinka nesuderinama pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
            19. Atsižvelgiant į klausimo formuluotę visų pirma reikia priminti, kad Teisingumo Teismas negali spręsti dėl nacionalinės priemonės atitikties Sąjungos teisei. Be to, jis negali priimti sprendimo dėl pagalbos priemonės ar pagalbos sistemos suderinamumo su bendrąja rinka, nes šio suderinamumo vertinimas priklauso išimtinei Europos Komisijos, kuri veikia kontroliuojama Sąjungos teismo, kompetencijai (Sprendimo Fallimento Traghetti del Mediterraneo , C‑140/09, EU:C:2010:335, 22 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            20. Tačiau Teisingumo Teismas yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti nuorodų dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, kurios šiam gali būti naudingos vertinant nacionalinės priemonės atitiktį minėtai teisei, kad jis galėtų priimti sprendimą nagrinėjamoje byloje. Valstybės pagalbos srityje jis gali, be kita ko, pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nuorodų dėl teisės aiškinimo, kurios leistų nustatyti, ar nacionalinė priemonė gali būti laikoma „valstybės pagalba“, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę (Sprendimo Fallimento Traghetti del Mediterraneo , C‑140/09, EU:C:2010:335, 24 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            21. Todėl pateiktas klausimas turi būti suprantamas taip, kad juo klausiama, ar SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės nuostata, kuri, siekdama užtikrinti ūkininkų interesų apsaugą, draudžia valstybės subjektui parduoti viešajame konkurse žemės sklypą didžiausią kainą pasiūliusiam asmeniui, jei kompetentinga vietos institucija mano, kad jo pasiūlymas yra itin neproporcingas, palyginti su įvertinta minėto žemės sklypo kaina, gali būti kvalifikuojama kaip „valstybės pagalba“.
            22. Norint atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, išskyrus Sutartyse numatytas išimtis, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka.
            23. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką „valstybės pagalba“ pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį gali būti pripažįstama, tik jei tenkinamos visos šioje nuostatoje nurodytos sąlygos (Sprendimo Banco Privado Português ir Massa Insolvente do Banco Privado Português , C‑667/13, EU:C:2015:151, 45 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            24. Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat matyti, jog no rint, kad nacionalinė priemonė būtų kvalifikuojama kaip pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, reikia: pirma, kad būtų valstybės priemonė arba priemonė panaudojant valstybės išteklius, antra, ši priemonė turi daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, trečia, ja turi būti suteikta atrankinės naudos jos gavėjui ir, ketvirta, ji turi iškraipyti ar galėti iškraipyti konkurenciją (Sprendimo Trapeza Eurobank Ergasias , C‑690/13, EU:C:2015:235, 17 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            25. Pagrindinėje byloje, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės mano, kad GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punktas atitinka pirmą, antrą ir ketvirtą sąlygas, primintas pirmesniame punkte, vis dėlto jam kyla abejonių dėl trečios sąlygos, pagal kurią nagrinėjama priemonė turi suteikti atrankinį pranašumą gavėjui, aiškinimo ir taikymo.
            26. Šiuo tikslu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pagalbos sąvoka gali apimti ne tik tokias pozityvias išmokas, kaip subsidijos, paskolos arba įmonių kapitalo dalių įsigijimas, bet taip pat paramą, kuri, būdama įvairių formų, sumažina paprastai įmonės biudžetui tenkančią naštą ir kuri, nebūdama subsidija siaurąja sąvokos prasme, yra tokio paties pobūdžio ir turi tokį pat poveikį (Sprendimo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Šiuo aspektu, siekiant konstatuoti valstybės pagalbos buvimą, reikia įrodyti, kad yra pakankamai tiesioginis ryšys tarp, pirma, gavėjui suteikiamo pranašumo ir, antra, valstybės biudžeto sumažėjimo arba pakankamai konkrečios jam tenkančios naštos ekonominės rizikos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Bouygues ir Bouygues Télécom / Komisija ir kt.  ir Komisija / Prancūzija ir kt. , C‑399/10 P ir C‑401/10 P, EU:C:2013:175, 109 punktą).
            27. Todėl, kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, iš esmės negali būti atmesta tikimybė, kad valstybės žemės pardavimas žemesne nei rinkos kaina gali būti valstybės pagalba (Sprendimo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 31 punktas).
            28. Iš tiesų, toks pardavimas gali suteikti pirkėjui, pagalbos gavėjui, pranašumą, kuris iš esmės lemia valstybės biudžeto sumažėjimą, pasireiškiantį tuo, kad valstybė atsisako skirtumo tarp žemės rinkos vertės ir šio pirkėjo sumokėtos mažesnės kainos.
            29. Konkrečiai, kiek tai susiję su viešosios valdžios institucijų įmonei ar fiziniam asmeniui, užsiimančiam ūkine veikla, kaip antai žemės ūkiu ar miškininkyste, parduodama žeme ar pastatais, reikia pažymėti, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad toks pardavimas gali turėti valstybės pagalbos požymių, ypač kai parduodama ne pagal rinkos vertę, t. y. ne už kainą, kurią privatus investuotojas, veikiantis įprastomis konkurencijos sąlygomis, būtų galėjęs nustatyti (Sprendimo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 34 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            30. Iš to matyti, kad, kai nacionalinėje teisėje įtvirtinamos viešosios valdžios institucijų parduodamos žemės rinkos vertės apskaičiavimo taisyklės, tam, kad šios taisyklės atitiktų SESV 107 straipsnį, jas taikant visais atvejais turi būti gaunama kiek įmanoma rinkos vertę atitinkanti kaina (šiuo klausimu žr. Sprendimo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 35 punktą).
            31. Taigi, remiantis keliais metodais galima nustatyti rinkos kainą atitinkančią kainą. Tarp tokių metodų yra geriausios kainos ir ekspertizės metodai, nurodyti komunikato II antraštinės dalies 1 ir 2 punktuose. Be to, negalima atmesti, kad toks pats rezultatas gali būti pasiektas taikant ir kitus metodus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 35 ir 39 punktus).
            32. Būtent dėl geriausios kainos metodo Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad kai viešosios valdžios institucija parduoda jai priklausančią įmonę ir taiko atvirą, skaidrią ir besąlyginę konkurso procedūrą, galima preziumuoti, kad rinkos kaina atitinka didžiausią pasiūlytą kainą, tačiau turi būti nustatyta, kad, pirma, šis pasiūlymas yra įpareigojamojo pobūdžio ir patikimas ir, antra, nėra pagrindo atsižvelgti į kitus ekonominius kriterijus, išskyrus kainą (Sprendimo Land Burgenland ir kt. / Komisija , C‑214/12 P, C‑215/12 P ir C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 94 punktas).
            33. Tokiomis sąlygomis Teisingumo Teismas, be kita ko, patikslino, kad neprivaloma taikyti kitų priemonių, kaip antai nepriklausomų ekspertų vertinimo, kad būtų nustatyta rinkos kaina (šiuo klausimu žr. Sprendimo Land Burgenland ir kt. / Komisija , C‑214/12 P, C‑215/12 P ir C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 95 punktą).
            34. Reikia pažymėti, kad, taikant pagrindinėje byloje nagrinėjamą taisyklę, kompetentinga vietos institucija gali po viešojo pirkimo konkurso atsisakyti leisti parduoti valstybei priklausantį žemės sklypą geriausia kaina, jei mano, kad siūloma kaina yra itin neproporcinga, palyginti su žemės verte.
            35. Kaip jau buvo priminta šio sprendimo 12 punkte, toks neproporcingumas egzistuoja, kai pardavimo kaina daugiau nei 50 % viršija nagrinėjamo „žemės sklypo rinkos kainą“. Ši kaina atitinka kainą, kurią sutarties sudarymo metu už tokius pat sklypus toje pačioje vietovėje gali gauti tarpusavyje laisvai sklypais prekiaujantys ūkininkai, t. y. sudarydami nekilnojamojo turto sandorį žemės ūkio sektoriuje; atsižvelgtina ir į pardavimus ne ūkininkams, jei žemės sklypas parduotas tam, kad ir toliau būtų naudojamas žemės ūkio tikslams.
            36. Todėl dėl GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punkto taikymo gali kilti grėsmė viešojo pirkimo procedūros tikslų įgyvendinimui, nes tai lemia geriausios kainos, kuri vis dėlto, gali būti preziumuojama, atitinka nagrinėjamo žemės sklypo rinkos kainą, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 32 punkte, atmetimą.
            37. Be to, tiek, kiek GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punkte nurodyta taisyklė tretiesiems asmenims, tam tikrais atvejais net nedalyvavusiems viešųjų pirkimų procedūroje, po kompetentingos vietos institucijos atsisakymo leidžia įsigyti tą pačią žemę žemesne kaina nei pasiūlyta minėtame konkurse, šią taisyklę gali apimti sąvoka „valstybės pagalba“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
            38. Iš tiesų, tokios priemonės taikymas lemia pranašumo suteikimą tretiesiems asmenims, pagalbos gavėjams, sumažinant valstybės biudžetą, pasireiškiantį tuo, kad valstybė atsisako skirtumo tarp žemės sklypo vertės, įvertintos kompetentingų vietos valdžios institucijų, ir didžiausios kainos, pasiūlytos geriausią kainą pasiūliusio asmens per viešojo pirkimo procedūrą.
            39. Tokiomis aplinkybėmis negalima atmesti, kad, esant konkrečioms aplinkybėms, pardavimo geriausią kainą pasiūliusiam asmeniui metodas neleidžia gauti kainos, atitinkančios nagrinėjamo turto rinkos kainą, ir kad dėl to pateisinamas atsižvelgimas į kitas aplinkybes, ne kainą.
            40. Taip galėtų būti, be kita ko, jei, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 71 punkte, geriausias pasiūlymas dėl jo akivaizdžiai spekuliatyvaus pobūdžio būtų gerokai didesnis tiek už bet kokią kitą per viešąjį konkursą pasiūlytą kainą, tiek už apskaičiuotą turto rinkos vertę.
            41. Tokiomis sąlygomis pardavimo didžiausią kainą pasiūliusiam asmeniui metodas iš tiesų nėra tinkamas, kad atspindėtų nagrinėjamos žemės rinkos vertę.
            42. Todėl nacionalinės teisės nuostata, leidžianti kompetentingai nacionalinei valdžios institucijai šiomis aplinkybėmis atmesti pasiūlymą, kuris, jos nuomone, yra neproporcingas, ir remiantis šiuo motyvu atsisakyti leisti parduoti žemės sklypą, dėl kurio pateiktas šis pasiūlymas, negali būti kvalifikuojama kaip „valstybės pagalba“, nes jos taikymas leidžia gauti kainą, kuri būtų, remiantis šio sprendimo 30 punkte priminta teismo praktika, kuo artimesnė nagrinėjamo žemės sklypo rinkos vertei.
            43. Šiuo atveju, kaip priminė generalinis advokatas savo išvados 65 punkte, Teisingumo Teismas neturi visos informacijos apie kompetentingų vietos institucijų ar nacionalinių teismų paskirtų ekspertų naudojamą metodologiją, kad įvertintų žemės kainą įgyvendinant GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punktą.
            44. Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismui pateikta bylos medžiaga neleidžia nustatyti nei rinkos indikatorių, nei vertinimo kriterijų, kuriais remiantis apskaičiuojama faktinė žemės sklypo rinkos kaina.
            45. Todėl Teisingumo Teismas negali nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės nuostatos taikymas leidžia veiksmingai gauti, kaip reikalaujama pagal šio sprendimo 30 punkte primintą teismų praktiką, kainą, kuri kuo labiau atitinka nagrinėjamos žemės rinkos vertę.
            46. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo atlikti tokį vertinimą pagrindinėje byloje.
            47. Atliekant šią analizę jis, be kita ko, turėtų įsitikinti, kad žemės sklypų vertės vertinimo metodas grindžiamas atnaujinimo mechanizmu, kuriuo atsižvelgiama į rinkos kainos keitimąsi taip, kad pateiktas vertinimas kuo tiksliau atitiktų esamą šių sklypų rinkos vertę (šiuo klausimu žr. Sprendimo Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe , C‑239/09, EU:C:2010:778, 43 punktą).
            48. Be to, atsižvelgiant į visas faktines pagrindinės bylos aplinkybes ir, visų pirma, viešojo konkurso organizavimo tvarką, nagrinėjamą šioje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo nustatyti, ar didžiausias pasiūlymas atitinka nagrinėjamos žemės rinkos vertę, ar reikia atsižvelgti į kitas aplinkybes, ne kainą, ir leidžia taip pateisinti GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punkte numatytą priemonę.
            49. Šiuo klausimu Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad ši priemonė pateisinama reikalavimais, kuriais siekiama apsaugoti ūkininkų interesus.
            50. Konkrečiai kalbant, ji leidžia profesionaliems ūkininkams nepadengti naujos žemės įsigijimo išlaidų, galinčių kelti grėsmę jų ūkio gyvybingumui.
            51. Tačiau šiuo klausimu svarbu priminti, kad tokių argumentų savaime nepakanka siekiant iš karto išvengti tokios priemonės kvalifikavimo kaip „valstybės pagalbos“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
            52. Iš tiesų, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, ši nuostata neskirstoma pagal jos priežastis ar valstybės įsikišimo tikslus; ji apibrėžiama pagal poveikį (žr. Sprendimo 3M Italia , C‑417/10, EU:C:2012:184, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            53. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad, taikant GrdstVG  9 straipsnio 1 dalies 3 punktą, atsisakoma parduoti nustatyta kaina per viešąjį konkursą, kai dar nėra sprendimo, nurodančio, kam nagrinėjama žemė bus parduota, neturi reikšmės kvalifikuojant minėtą priemonę kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
            54. Iš tiesų, nuolatinei valstybės pagalbos kontrolės, numatytos SESV 107 ir 108 straipsniuose, logikai prieštarautų, jei nacionalinė pagalbos priemonė būtų siejama su patikrinimu, ar kiekvienas gavėjas iš tiesų pasinaudoja nagrinėjama priemone teikiamu pranašumu.
            55. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią, siekiant užtikrinti ūkininkų interesų apsaugą, valstybės subjektui draudžiama parduoti viešajame konkurse žemės sklypą didžiausią kainą pasiūliusiam asmeniui, jei kompetentinga vietos institucija mano, kad jo pasiūlymas yra itin neproporcingas, palyginti su įvertinta minėto žemės sklypo kaina, negali būti kvalifikuojama kaip „valstybės pagalba“, jei minėtos nuostatos taikymas leidžia gauti kainą, kuri yra artimiausia nagrinėjamo žemės sklypo rinkos vertei, o tai patikrinti privalo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            56. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
            SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad nacionalinės teisės nuostata, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią, siekiant užtikrinti ūkininkų interesų apsaugą, valstybės subjektui draudžiama parduoti viešajame konkurse žemės sklypą didžiausią kainą pasiūliusiam asmeniui, jei kompetentinga vietos institucija mano, kad jo pasiūlymas yra itin neproporcingas, palyginti su įvertinta minėto žemės sklypo kaina, negali būti kvalifikuojama kaip „valstybės pagalba“, jei minėtos nuostatos taikymas leidžia gauti kainą, kuri yra artimiausia nagrinėjamo žemės sklypo rinkos vertei, o tai patikrinti privalo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.


1982 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Oosthoek's Uitgeversmaatschappij BV. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof Amsterdam - Nyderlandai. # Laisvas prekių judėjimas. # Byla 286/81.


2003 m. rugsėjo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Margarethe Ospelt ir Schlössle Weissenberg Familienstiftung.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgerichtshof - Austrija.#Byla C-452/01.


1976 m. vasario 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH prieš Hauptzollamt Landau/Pfalz. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Vokietija. # Byla 45-75.


title: 2015 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Directeur général des finances publiques prieš Mapfre asistencia compañia internacional de seguros y reaseguros SA ir Mapfre warranty SpA prieš Directeur général des finances publiques.#Cour de cassation (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Apyvartos mokestis – Taikymo sritis – Atleidimas nuo mokesčio – Draudimo sandorių sąvoka – Paslaugos teikimo sąvoka – Vienkartinė įmoka, mokama kaip garantija naudotos transporto priemonės gedimo atveju.#Byla C-584/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑584/13
            dėl Cour de cassation  (Prancūzija) 2013 m. lapkričio 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. lapkričio 19 d., pagal SESV 267 straipsnį patekto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose
            Directeur général des finances publiques
            prieš
            Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA
            ir
            Mapfre warranty SpA
            prieš
            Directeur général des finances publiques
            TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai C. Vajda, A. Rosas (pranešėjas), E. Juhász ir D. Šváby,
            generalinis advokatas M. Szpunar,
            posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. lapkričio 12 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA  ir Mapfre warranty SpA , atstovaujamų advokato G. Hannotin,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑S. Pilczer ir D. Colas,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir L. Lozano Palacios,
            susipažinęs su 2015 m. vasario 4 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 91/680/EEB (OL L 376, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 160, toliau – Šeštoji direktyva), 2 straipsnio ir 13 straipsnio B skirsnio a punkto išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Directeur général des finances publiques (Valstybės finansų direktorius) ir Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA  (toliau – Mapfre asistencia ), pagal Ispanijos teisę įsteigtos bendrovės, ginčą ir Mapfre warranty SpA  (toliau – Mapfre warranty ), pagal Italijos teisę įsteigtos bendrovės, ir Directeur général des finances publiques ginčą dėl šių dviejų bendrovių atliktų sandorių apmokestinimo.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Šeštosios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:
            „Pridėtinės vertės mokesčiu [toliau – PVM] apmokestinamas:
            1) prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks;
            2) prekių importas.“
            4. Pagal šios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą:
            „Valstybės narės, nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato, siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą toliau nurodytų atleidimo nuo mokesčio atvejų taikymą, užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, atleidžia nuo mokesčio:
            a) draudimo ir perdraudimo sandorius ir su jais susijusias paslaugas, kurias atlieka draudimo brokeriai ir draudimo agentai.“
            5. Šeštosios direktyvos 33 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų, visų pirma, galiojančių Bendrijos nuostatų dėl bendrų procedūrų, susijusių su akcizais apmokestinamų produktų laikymu, gabenimu ir kontrole, šios direktyvos nuostatos nekliudo valstybėms narėms toliau taikyti ar nustatyti mokesčius draudimo sutartims, mokesčius lažyboms ir azartiniams žaidimams, akcizo mokestį, žyminius mokesčius ir apskritai bet kuriuos mokesčius, rinkliavas ar apmokestinimus, kurie negali būti priskirti apyvartos mokesčiams, tačiau su sąlyga, kad minėti mokesčiai, rinkliavos ar mokėjimai nesukuria pasienio formalumų prekyboje tarp valstybių narių.“
            Prancūzijos teisė
            6. Pagrindinei bylai taikomos redakcijos Bendrojo mokesčių kodekso ( code général des impôts , toliau – CGI) 256 I straipsnyje numatyta:
            „[PVM] apmokestinamas prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks.“
            7. CGI 261 C straipsnyje nustatyta:
            „Atleidžiami nuo [PVM]:
            < … >
            2º Draudimo ir perdraudimo sandoriai ir su jais susijusios paslaugos, kurias teikia draudimo brokeriai ir draudimo agentai.
            < ... > “
            8. CK 991 straipsnyje numatyta:
            „Visos draudimo sutartys, sudarytos su draudimo bendrove ar kompanija ar su bet kuriuo kitu Prancūzijos ar užsienio draudiku, neatsižvelgiant į jų sudarymo vietą ir datą, apmokestinamos privalomu metiniu mokesčiu, kurį sumokėjus visi raštai, kuriuose konstatuojamas draudimo sutarčių sudarymas, pakeitimas ar nutraukimas bendru sutarimu, siuntimas, išsiųsti išrašai ir kopijos atleidžiami nuo žyminio mokesčio ir registruojami nemokamai, jei to reikalaujama.
            Mokestis renkamas nuo numatytos draudiko naudai sumos ir visų papildomų sumų, kurias jis tiesiogiai ar netiesiogiai gauna dėl draudimo fakto.“
            9. CGI 1001 straipsnio 5°bis dalyje pažymima, kad specialaus draudimo sutarčių mokesčio tarifas yra 18 % už draudimą nuo bet kokio pobūdžio rizikų, susijusių su antžeminėmis motorinėmis transporto priemonėmis.
            10. Iš CGI 1001 straipsnio 6° dalies, be kita ko, matyti, kad bendrasis specialaus draudimo sutartims taikomo mokesčio tarifas yra 9 %.
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            11. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad naudotas transporto priemones perparduodantys remonto dirbtuvių savininkai suteikė šių automobilių pirkėjams garantiją šių automobilių mechaninių gedimų atveju per bendrovę NSA Sage , pakeitusią pavadinimą į Mapfre warranty .
            12. Laikydama savo veiklą paslaugų teikimu, apmokestinamu pagal bendruosius principus, įmonė Mapfre Warranty  rinko PVM. Mapfre asistencia savo ruožtu mokėjo draudimo sutarčių mokestį taikydama bendrojo mokesčio 9 % tarifą nuo Mapfre warranty  sumokėtų įmokų.
            13. Mokesčių administratorius pateikė Mapfre warranty pranešimą apie mokesčio perskaičiavimą, kuriame šios įmonės suteiktos paslaugos buvo kvalifikuojamos kaip draudimo sandoriai, apmokestinami draudimo sutarčių mokesčiu pagal CGI 991 straipsnį, taikant 18 % tarifą, numatytą dėl automobilių draudimo CGI 1001 straipsnio 5°bis dalyje.
            14. Be to, nusprendęs, kad Mapfre warranty sudarė draudimo sutartį transporto priemonių pirkėjų naudai su Mapfre asistencia , kurios dalykas buvo mechaninių gedimų rizikos draudimas, šis mokesčių administratorius pateikė Mapfre asistencia pranešimą apie mokesčio perskaičiavimą, kuriame draudimo sutarčių mokestį perskaičiavo pirkėjų sumokėtoms sumoms taikydamas 18 % tarifą.
            15. Šios dvi bendrovės, kai buvo atmesti jų skundai, pateikė skundus tribunal de grande instance de Lyon (Lijono apylinkės teismas), vėliau – cour d’appel de Lyon (Lijono apeliacinis teismas), kad būtų panaikintas apmokestinimas.
            16. Jos teigė, kad naudotų transporto priemonių pardavėjai pirko iš Mapfre warranty dalį savo paslaugų po pardavimo ir kad Mapfre asistencia apdraudė savo finansinių nuostolių riziką.
            17. Dviem 2011 m. rugsėjo 22 d. sprendimais cour d’appel de Lyon patvirtino du 2010 m. kovo 31 d. tribunal de grande instance de Lyon priimtus sprendimus, pirmuoju atveju patvirtinęs kvalifikavimą kaip draudimo sandorių, kuriems taikomas draudimo sutarčių mokesčio 18 % tarifas, kiek tai susiję su Mapfre warranty suteiktomis paslaugomis, o antruoju – draudimo sutarčių mokesčio 9 % tarifą, taikomą Mapfre asistencia .
            18. Iš pagrindinių bylų šalių pagrindų, pridėtų prie prašymo priimti prejudicinį sprendimą, matyti, kad cour d’appel de Lyon , be kita ko, konstatavo, kad kai transporto priemonės pirkėjas nusprendžia pasinaudoti pardavėjo siūloma papildoma garantija, jam, kai sumoka prašomą priedą, suteikiamas garantijos knygelėje esantis dalyvio pažymėjimas su NSA Sage , tapusios Mapfre warranty , ženklu. Šio teismo teigimu, ši bendrovė gauna sutartos remonto dirbtuvės, į kurią kreipėsi pirkėjas, pranešimą apie gedimą, patikrina garantijos galiojimą, įsitikinusi, kad sąmata atitinka nustatytas normas, duoda leidimą taisyti arba keisti sugedusią dalį.
            19. Cour d’appel de Lyon  pažymėjo, jog iš nė vienos šalių nurodytos nuostatos ir kitų proceso dokumentų negalima spręsti, kad pirkėjas turi teisę reikalauti pardavėjo suteikti paslaugą į garantijos sąlygas patenkančio gedimo atveju, be kita ko, jei sutartyje numatytas įsipareigojęs asmuo nesilaiko įsipareigojimų. Šio teismo teigimu, pardavėjas negali būti pripažintas patikėjusiu subrangovui pareigos, kuri jam pačiam nekyla, vykdymą. Tačiau pirkėjo ir Mapfre warranty  tiesioginis sutartinis ryšys atsiranda įteikus garantijos knygelę, nes pirkėjas iš šios bendrovės ir tik iš jos gali reikalauti vykdyti pažadėtus darbus ir padengti jų išlaidas. Šiuo sutartiniu įsipareigojimu, sudarytu tarp pirkėjo ir subjekto, kuris nėra pirkimo sandorio šalis, siekiama savarankiško tikslo ir išreiškiamas atskiras ketinimas. Kadangi sumokėjus sutartą sumą Mapfre warranty įsipareigojo įvykus draudžiamajam įvykiui apdraustajam asmeniui sumokėti sutartą sudarant sutartį sumą, ji vykdė draudimo veiklą.
            20. Be to, cour d’appel de Lyon konstatavo, kad Mapfre warranty su Mapfre asistencia pasirašė draudimo polisą, kurio dalykas buvo finansinių nuostolių, patirtų dėl gedimo, kuriam taikoma pagal sutartį iš pardavėjo remonto dirbtuvės pirktų transporto priemonių garantija, kai buvo išduota tokio automobilio garantijos knygelė, atlyginimo užtikrinimas. Cour d’appel de Lyon  teigimu, šis polisas nėra „draudimas asmens, kuriam jis priklauso, sąskaita“ ir nėra draudimas nuo bet kokio pobūdžio rizikų, susijusių su antžeminėmis variklio varomomis transporto priemonėmis, numatytomis CGI 1001 straipsnio 5°bis dalyje.
            21. Mapfre warranty pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl cour d’appel de Lyon sprendimo, kuriame jos paslaugos buvo kvalifikuojamos kaip draudimo sandoriai, apmokestinami draudimo sutarčių mokesčiu, kurio tarifas 18 % .
            22. Directeur général des finances publiques savo ruožtu pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl cour d’appel de Lyon sprendimo, kuriame konstatuota, kad Mapfre asistencia  taikomas draudimo sutarčių mokesčio tarifas buvo ne 18 %, kaip nustatė mokesčių administratorius, bet 9 %.
            23. Atsižvelgęs į šių dviejų apeliacinių skundų ryšį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė juos sujungti.
            24. Abejodamas dėl sąvokos „draudimo sandoriai“, kuri neapibrėžta Šeštojoje direktyvoje, aiškinimo Cour de cassation nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar Šeštosios direktyvos 2 straipsnį ir 13 straipsnio B skirsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad teikimas, kai nuo naudotų transporto priemonių pardavėjo nepriklausomas ūkio subjektas už vienkartinę įmoką suteikia garantiją dėl mechaninių gedimų, galinčių paveikti tam tikras naudoto automobilio dalis, priskirtinas prie PVM neapmokestinamų draudimo sandorių ar, atvirkščiai, prie paslaugų teikimo?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            25. Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad teikimas, kai nuo naudotų transporto priemonių pardavėjo nepriklausomas ūkio subjektas už vienkartinę įmoką suteikia garantiją dėl mechaninių gedimų, galinčių paveikti tam tikras naudotos transporto priemonės dalis, yra PVM neapmokestinamas draudimo sandoris, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą.
            26. Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje numatytiems neapmokestinimo atvejams apibūdinti vartojamos sąvokos aiškinamos siaurai. Tačiau šios sąvokos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į šiais neapmokestinimo atvejais siekiamą tikslą ir l aikantis mokesčių neutralumo principo, būdingo bendrai PVM sistemai, reikalavimų. Taigi ši siauro aiškinimo taisyklė nereiškia, kad sąvokos, vartojamos šiame 13 straipsnyje numatytiems neapmokestinimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinamos taip, kad šie atvejai netektų savo poveikio (žr., be kita ko, Sprendimo Zimmermann , C‑174/11, EU:C:2012:716, 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            27. Be to, sandoriai, kurie yra Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje numatytų neapmokestinimo atvejų dalykas, yra savarankiškos Sąjungos teisės sąvokos, kurių tikslas – skirtumų taikant PVM schemą kiekvienoje valstybėje narėje pašalinimas (šiuo klausimu žr. Sprendimo CPP , C‑349/96, EU:C:1999:93, 15 punktą; Sprendimo Taksatorringen , C‑8/01, EU:C:2003:621, 37 punktą; Sprendimo Komisija / Graikija , C‑13/06, EU:C:2006:765, 9 punktą ir Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 56 punktą).
            28. Konkrečiau kalbėdamas apie sąvoka „draudimo sandoriai“, esančią Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punkte, kuri šioje direktyvoje neapibrėžta, Teisingumo Teismas ne kartą nusprendė, kad draudimo sandoriui paprastai būdinga aplinkybė, jog draudikas įsipareigoja už išankstinę draudimo įmoką, įvykus draudžiamajam įvykiui, išmokėti draudėjui sutarties sudarymo metu sutartą sumą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Taksatorringen , C‑8/01, EU:C:2003:621, 39 punktą; Sprendimo Komisija / Graikija , C‑13/06, EU:C:2006:765, 10 punktą ir Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 58 punktą).
            29. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad dėl draudimo sandorių pobūdžio egzistuoja sutartinis ryšys tarp draudimo paslaugos teikėjo ir asmens, kurio riziką draudimas dengia, t. y. apdraustojo (žr. Sprendimo Skandia , C‑240/99, EU:C:2001:140, 41 punktą; Sprendimo Taksatorringen , C‑8/01, EU:C:2003:621, 41 punktą ir Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 58 punktą).
            30. Be to, ši draudimo sandorių sąvoka iš esmės yra pakankamai plati, kad apimtų draudžiamąją apsaugą, suteikiamą apmokestinamojo asmens, kuris pats nėra draudikas, bet kolektyvinio draudimo atveju suteikia savo klientams tokią apsaugą naudodamasis draudiko, prisiimančio draudžiamąją riziką, paslaugomis (šiuo klausimu žr. Sprendimo CPP , C‑349/96, EU:C:1999:93, 22 punktą ir Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 59 punktą).
            31. Dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą nagrinėjimo reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento ir nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog tam, kad galima būtų pateikti nacionaliniam teismui naudingą Sąjungos teisės išaiškinimą, prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti, pirma, trumpai išdėstytas ginčo dalykas ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiančio teismo nustatytos reikšmingos faktinės aplinkybės ar bent jau faktai, kuriais grindžiami klausimai. Antra, pateikiamas nacionalinių nuostatų, kurios nagrinėjamu atveju galėtų būti taikomos, turinys ir prireikus reikšminga nacionalinė teismų praktika. Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išdėstyti priežastis, paskatinusias jį kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir ryšį, kurį jis nustatė tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (žr., be kita ko, Nutarties Municipiul Piatra Neamț , C‑13/14, EU:C:2014:2000, 10 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            32. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prašyme, be kita ko, nenurodė faktinių aplinkybių, susijusių su pagrindinėje byloje nagrinėjamu paslaugos teikimu; jis apsiribojo pridėdamas prie savo prašymo priimti prejudicinį sprendimą jam pateikto skundo pagrindus, todėl Teisingumo Teismas negali galutinai nuspręsti, ar paslaugos teikimas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, iš tiesų yra neapmokestinamasis draudimo sandoris, kaip jis suprantamas pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą, remiantis šio sprendimo 28 ir 29 punktuose minėta teismo praktika.
            33. Vadovaujantis bendradarbiavimo dvasia, kuria grindžiami nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo santykiai vykstant prejudicinio sprendimo procedūrai, nesant tokių išankstinių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadų dėl galimo aiškaus tarptautinio susidomėjimo, prašymas netampa nepriimtinas, jeigu, nepaisant šių trūkumų, Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į duomenis, matomus iš bylos medžiagos, mano galįs pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui (šiuo klausimu žr. Sprendimo Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ ir kt. , C‑113/13, EU:C:2014:2440, 48 punktą).
            34. Dėl teikimo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Mapfre warranty įsipareigojo iš anksto sumokėjus vienkartinę sumą padengti naudotos transporto priemonės remonto išlaidas mechaninio gedimo, galinčio paveikti tam tikras naudotos transporto priemonės dalis ir nurodyto šios transporto priemonės pirkėjui išduotoje „draudimo knygelėje“, atveju.
            35. Tačiau Mapfre warranty ir Mapfre asistencia  pagrindinėje byloje ginčija tai, kad Mapfre warranty ir naudotos transporto priemonės pirkėją sieja sutartiniai santykiai. Šios dvi bendrovės, be kita ko, pažymi, kad sutartiniai santykiai sieja tik Mapfre warranty ir šios transporto priemonės pardavėją. Jis tiesiog paveda Mapfre warranty  vykdyti pareigas transporto priemonės pirkėjui, tenkančias jam, kaip pardavėjui, pagal teisės aktų arba sutarties nuostatas. Mapfre warranty  ir Mapfre asistencia teigimu, būtent naudotos transporto priemonės pardavėjas, kuris yra Mapfre warranty  skolininkas, padengia įmoką pagal šios bendrovės suteikiamą garantiją. Pardavėjas ją atima iš gauto pelno, ir tai daro siekdamas padidinti naudotos transporto priemonės patrauklumą.
            36. Šiuo klausimu su sąlyga, kad pagrindinėje byloje atliekant nagrinėjamą teikimą dalyvaujančių asmenų santykių tikrąjį pobūdį patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad naudotos transporto priemonės pardavėjas nedalyvauja įgyvendinant garantijos sutartį. Iš tiesų, apdrausto mechaninio gedimo atveju atitinkamas naudotos transporto priemonės pirkėjas neprivalo remontuoti šios transporto priemonės šiam pardavėjui priklausančiose ar jo nurodytose dirbtuvėse. Dirbtuvės, į kurias dėl remonto kreipiasi šios transporto priemonės pirkėjas, turi pačios tiesiogiai susisiekti su Mapfre warranty , kad ši bendrovė patvirtintų šių dirbtuvių siūlomą sąmatą.
            37. Kita vertus, net jei, kaip teigia Mapfre warranty ir Mapfre asistencia , vienkartinė įmoka, suteikianti teisę į garantiją, yra įtraukta į naudotos transporto priemonės pardavimo kainą, šią sumą galiausiai sumoka šios transporto priemonės pirkėjas.
            38. Bet kuriuo atveju, neatsižvelgiant į klausimą, ar sutartis sudaryta naudotos transporto priemonės pirkėjo ir Mapfre warranty , o automobilio pardavėjas veikia tik kaip tarpininkas, ar šis pardavėjas sudaro tokią sutartį savo vardu, bet pirkėjo naudai ir ar, galiausiai, automobilio pardavėjas perduoda pirkėjui teises pagal sutartį, kurią jis sudarė su Mapfre Waranty  savo vardu ir savo naudai, iš, be kita ko, šio sprendimo 28 ir 30 punktuose nurodytos teismo praktikos matyti, kad sąvoka „draudimo sandoriai“, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą, yra pakankamai plati, kad apimtų visas šias situacijas.
            39. Kiekvienam tokiam atvejui būdingi visi draudimo sandorio požymiai, apibrėžti šio sprendimo 28 punkte nurodytoje teismo praktikoje. Draudikas, šiuo atveju Mapfre Warranty , yra ūkio subjektas, nesusijęs su naudotos transporto priemonės pardavėju, o apdraustasis yra transporto priemonės pirkėjas. Yra rizika, kad, įvykus mechaniniam gedimui, kuriam taikoma garantija, transporto priemonės pirkėjui teks apmokėti remonto išlaidas, o draudikas įsipareigoja padengti šias išlaidas. Galiausiai yra įmoka, kurią padengia transporto priemonės pirkėjas, mokėdamas šios transporto priemonės pirkimo kainą arba papildomai.
            40. Šie elementai leidžia, patikrinus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, nuspręsti, kad tarp draudiko ir draudėjo susiklostė teisiniai santykiai, kurių reikalaujama pagal Teisingumo Teismo praktiką, kad teikimą būtų galima laikyti „draudimo sandoriu“, kaip jis suprantamas pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą.
            41. Be to, priešingai, nei iš esmės teigia Mapfre warranty ir Mapfre asistencia , sandorių kvalifikavimas kaip „draudimo sandorių“ pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą nepriklauso nuo to, kaip draudikas valdo rizikos, kurią įsipareigoja padengti, dydį ir apskaičiuoja tikslią įmokų sumą.
            42. Šiuo klausimu, kaip generalinis advokatas teigė išvados 28 punkte ir kaip matyti iš šio sprendimo 28 punkte minėtos teismo praktikos, „draudimo sandorio“, kaip jis suprantamas pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą, esmę sudaro tai, kad apdraustasis apsisaugo nuo rizikos ateityje patirti neaiškių, tačiau galbūt didelių finansinių nuostolių, sumokėdamas tam tikrą ribotą įmoką.
            43. Šiuo atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad Mapfre Warranty kaip įmokos renkamos sumos negrąžinamos naudotų transporto priemonių pirkėjams tuo atveju, jeigu per garantijos terminą nebūna nustatyta gedimų arba jeigu remonto išlaidos būna mažesnės už šią įmoką. Kita vertus, jeigu atsiranda gedimas, kurio išlaidos viršija sumokėtą įmoką, transporto priemonės pirkėjas neprivalo padengti jokių papildomų išlaidų. Taigi Mapfre Warranty renkamos įmokos yra ne šiaip avansinis mokėjimas, įskaitomas į galimo remonto išlaidas, o tipinė draudimo įmoka, kurią sumokėjęs apdraustasis tampa visiškai apsaugotas nuo draudimo rizikos, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Mapfre warranty  su tuo susijusių patiriamų finansinių nuostolių rizika taip pat apdrausta Mapfre asistencia .
            44. Šiomis aplinkybėmis įmokų skaičiavimo būdas ir remonto išlaidų valdymas priklauso Mapfre warranty vidaus tvarkai, kuri nelemia jos vykdomo teikimo kvalifikavimo.
            45. Galiausiai Mapfre warranty ir Mapfre asistencia teigia, kad kai transporto priemonių gamintojai ar pardavėjai patys klientams siūlo papildomą garantiją, šie ūkio subjektai laikomi siūlančiais PVM apmokestinamas paslaugas po pardavimo, nors ir vykdo teikimą, panašų į Mapfre warranty siūlomą naudotų transporto priemonių pirkėjams. Taigi šios paslaugos turi būti vertinamos vienodai.
            46. Svarbu konstatuoti, kad, pirma, šis argumentas pagrįstas faktinėmis aplinkybėmis, konkrečiai kalbant, pardavėjo suteiktų garantijų mokestiniu vertinimu, kurio nėra prašyme priimti prejudicinį sprendimą, ir, antra, prašyme priimti prejudicinį sprendimą nepateiktas toks argumentas. Kaip nurodyta šio sprendimo 31 punkte, iš Procedūros reglamento 94 straipsnio matyti, kad nesant tokių elementų Teisingumo Teismas negali atsakyti į tokį argumentą.
            47. Iš minėtų svarstymų matyti, kad teikimą, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, patikrinus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, atrodo, gali apimti sąvoka „draudimo sandoris“, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą.
            48. Tačiau primintina, kad Mapfre warranty ir Mapfre asistencia dar teigia, kad net manant, jog toks teikimas turi būti kvalifikuojamas kaip draudimo sandoris, jis neturi būti apmokestinamas PVM, nes jis neatsiejamas nuo naudotos transporto priemonės pardavimo, todėl mokesčių tikslais turi būti vertinamas taip pat kaip pardavimas.
            49. Šiuo klausimu reikia priminti, kad PVM tikslais kiekviena paslauga paprastai turi būti laikoma atskira ir savarankiška, kaip tai matyti iš Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto (šiuo klausimu žr. Sprendimo Aktiebolaget NN , C‑111/05, EU:C:2007:195, 22 punktą; Sprendimo Field Fisher Waterhouse , C‑392/11, EU:C:2012:597, 14 punktą ir Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 29 punktą).
            50. Nepaisant to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tam tikromis aplinkybėmis keli formaliai atskiri paslaugų teikimai, kurie gali būti vykdomi atskirai, todėl atskirai apmokestinami arba atleidžiami nuo mokesčio, turi būti laikomi vienu sandoriu, kai jie nėra savarankiški. Visų pirma, kai du ar daugiau elementų ar veiksmų, teikiamų apmokestinamojo asmens, yra taip glaudžiai susiję, kad objektyviai sudaro vieną ekonomiškai neskaidomą paslaugą, kurią išskaidyti būtų nenatūralu, laikoma, kad teikiama viena paslauga. Taip yra, kai vienas ar keli elementai sudaro pagrindinę paslaugą, o vienas ar keli kiti elementai sudaro vieną ar kelias papildomas paslaugas, kurioms taikoma pagrindinės paslaugos apmokestinimo tvarka (žr. Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            51. Kalbant apie draudimo sandorius, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad pagal savo pobūdį visi draudimo sandoriai susiję su turtu, kuriam jie taikomi. Nepaisant to, tokio ryšio savaime nepakanka siekiant nustatyti, ar egzistuoja vienas sudėtinis teikimas PVM tikslais. Iš tiesų, jei visi draudimo sandoriai būtų apmokestinami PVM pagal su apdraustu turtu susijusių teikimų apmokestinimą šiuo mokesčiu, būtų pažeistas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punkto tikslas, t. y. atleisti nuo mokesčio draudimo sandorius (šiuo klausimu žr. Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 36 punktą).
            52. Taikant šio sprendimo 49 punkte nurodytą taisyklę, pagal kurią kiekvienas sandoris paprastai turi būti laikomas atskiru ir savarankišku, reikia priminti, kad iš esmės naudotos transporto priemonės pardavimas ir nuo šios transporto priemonės pardavėjo nepriklausomo ūkio subjekto garantijos, susijusios su mechaniniu gedimu, galinčiu paveikti tam tikras naudotos transporto priemonės dalis, teikimas negali būti laikomi taip glaudžiai susijusiais, kad sudarytų vieną sandorį. Iš tiesų faktas, kad tokie sandoriai vertinami atskirai, savaime neturėtų būti laikomas dirbtiniu vieno ekonominio sandorio išskaidymu, galinčiu pakeisti PVM sistemos funkcionalumą.
            53. Todėl reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis yra priežasčių, leidžiančių manyti, kad atitinkamos dalys sudaro vieną sandorį (šiuo klausimu žr. Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 40 punktą).
            54. Šiuo atveju primintina, pirmiausia, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su tokia vieno sandorio sąvoka, kaip priminta šio sprendimo 50 punkte, paslauga turi būti laikoma papildančia pagrindinę paslaugą, visų pirma jei klientams ji pati yra ne tikslas, o priemonė geriausiomis sąlygomis naudotis teikėjo teikiama pagrindine paslauga (žr. Sprendimo BGŻ Leasing , C‑224/11, EU:C:2013:15, 41 punktą).
            55. Jei tiesa, kad dėl garantijos, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje byloje, naudotos transporto priemonės pirkėjo finansinių nuostolių rizika sumažėja, palyginti su situacija, kai tokios garantijos nėra, išlieka faktas, kad ši aplinkybė susijusi su pačios garantijos pobūdžiu. Tačiau ši aplinkybė savaime nereiškia, kad toks teikimas yra papildomas, palyginti su naudotos transporto priemonės pardavimu.
            56. Taigi, kaip, atrodo, matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, pagrindinėje byloje nagrinėjamą garantiją naudotos transporto priemonės pirkėjui teikia ūkio subjektas, kuris nesusijęs su šios transporto priemonės pardavėju ir nedalyvauja parduodant, todėl ši garantija, patikrinus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, neturi būti pardavėjo suteikta garantija. Be to, naudotos transporto priemonės pirkėjas gali ją nusipirkti be garantijos ir turi galimybę, netarpininkaujamas šios transporto priemonės pardavėjo, sudaryti garantijos sutartį su kita bendrove nei Mapfre warranty . Galiausiai iš Prancūzijos vyriausybės per posėdį Teisingumo Teismui pateiktos garantijos knygelės matyti, kad Mapfre warranty tam tikromis aplinkybėmis pasilieka teisę nutraukti garantijos sutartį ir tai neturi įtakos transporto priemonės pardavimo sutarčiai.
            57. Šiomis aplinkybėmis, patikrinus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, garantija, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, neatrodo taip glaudžiai susijusi su naudotos transporto priemonės pirkimu, kad šie du sandoriai, juo labiau vykdomi dviejų skirtingų teikėjų, sudarytų neskaidomą ekonominį teikimą, kurio išskaidymas būtų dirbtinis. Todėl jie iš esmės turi būti laikomi atskirais ir savarankiškais sandoriais PVM taikymo tikslais.
            58. Atsižvelgiant į minėtus svarstymus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad teikimas, kai nuo naudotų transporto priemonių pardavėjo nepriklausomas ūkio subjektas, sumokėjus vienkartinę įmoką, suteikia garantiją dėl mechaninių gedimų, galinčių paveikti tam tikras naudotos transporto priemonės dalis, yra PVM neapmokestinamas draudimo sandoris, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjamas paslaugos teikimas yra toks teikimas. Toks paslaugos teikimas ir naudotos transporto priemonės pirkimas turi būti laikomi atskirais ir savarankiškais sandoriais, kurie vertinami atskirai apmokestinimo PVM tikslais. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į konkrečias pagrindinių bylų aplinkybes, turi nustatyti, ar naudotos transporto priemonės pardavimas ir nuo naudotų transporto priemonių pardavėjo nepriklausančio ūkio subjekto suteikta garantija dėl mechaninių gedimų, galinčių paveikti tam tikras naudotos transporto priemonės dalis, šiuo atžvilgiu yra susiję, kad būtų laikomi vienu sandoriu, ar, atvirkščiai, jie sudaro du savarankiškus sandorius.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            59. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
            1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 91/680/EEB, 13 straipsnio B skirsnio a punktą reikia aiškinti taip, kad teikimas, kai nuo naudotų transporto priemonių pardavėjo nepriklausomas ūkio subjektas, sumokėjus vienkartinę įmoką, suteikia garantiją dėl mechaninių gedimų, galinčių paveikti tam tikras naudotos transporto priemonės dalis, yra PVM neapmokestinamas draudimo sandoris, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjamas paslaugos teikimas yra toks teikimas. Toks paslaugos teikimas ir naudotos transporto priemonės pirkimas turi būti laikomi atskirais ir savarankiškais sandoriais, kurie vertinami atskirai apmokestinimo PVM tikslais. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į konkrečias pagrindinių bylų aplinkybes, turi nustatyti, ar naudotos transporto priemonės pardavimas ir nuo naudotų transporto priemonių pardavėjo nepriklausančio ūkio subjekto suteikta garantija dėl mechaninių gedimų, galinčių paveikti tam tikras naudotos transporto priemonės dalis, šiuo atžvilgiu yra susiję, kad būtų laikomi vienu sandoriu, ar, atvirkščiai, jie sudaro du savarankiškus sandorius.