title: Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 30 d. # Mathias Längst. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Stuttgart - Vokietija. # Direktyva 69/335/EEB - Netiesioginiai mokesčiai, taikomi kapitalui pritraukti - Notarų rinkliavos - Notaras valstybės tarnautojas - Valstybei mokama mokesčio dalis. # Byla C-165/03.

text:
      Byla C‑165/03
      Mathias Längst
      (Landgericht Stuttgart prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 69/335/EEB — Netiesioginiai kapitalo pritraukimo mokesčiai — Notarų rinkliavos — Notaras valstybės tarnautojas — Valstybei mokama mokesčių dalis“
      Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2005 m. sausio 18 d.  I‑0000
      2005 m. birželio 30 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Prejudiciniai klausimai — Kreipimasis į Teisingumo Teismą — Nacionalinis teismas EB 234 straipsnio prasme — Sąvoka — Vokietijos
            teismas, nagrinėjantis bylą, kurią notaras valstybės tarnautojas pradėjo jo viršininko nurodymu — Įtraukimas
      (EB 234 straipsnis)
      2.     Prejudiciniai klausimai — Teisingumo Teismo jurisdikcija — Ribos — Bendrieji arba hipotetiniai klausimai — Teisingumo Teismo
            atliekamas savo kompetencijos patikrinimas — Hipotetinis teisinis pagrindas — Numatytas, bet dar neatliktas teisės aktų pakeitimas
      (EB 234 straipsnis)
      3.     Mokesčių teisės nuostatos — Teisės aktų suderinimas — Netiesioginiai kapitalo pritraukimo mokesčiai — Mokestis pagal Direktyvą
            69/335 — Sąvoka — Mokesčiai, kuriuos notaras valstybės tarnautojas ima už į direktyvos taikymo sritį patenkantį sandorį ir
            kurie pervedami į valstybės biudžetą — Įtraukimas — Notarai, kurie nebūtinai yra notarai valstybės tarnautojai, ir patys yra
            kreditoriai — Nesvarbios aplinkybės
      (Tarybos direktyva 69/335)
      1.     Iš EB 234 straipsnio matyti, kad nacionaliniai teismai į Teisingumo Teismą gali kreiptis tik tada, kai juose byla yra nagrinėjama
         ir kai jie privalo priimti joje teisminio pobūdžio sprendimą.

      Taip yra tuo atveju, kai nacionalinis teismas nagrinėja bylą, kurią notaras valstybės tarnautojas pradėjo savo viršininko
         nurodymu, taikydamas federalinį įstatymą dėl mokesčių už ne ginčo teisenos aktus ir nustatantį mokesčių sumą, kurią galima
         imti už notaro patvirtinimą, jeigu nagrinėjant šią bylą visos suinteresuotosios šalys yra išklausomos, sprendimo, kuris turi
         būti priimtas, tikslas yra išspręsti ginčą ir, be kita ko, šiuo sprendimu gali remtis ir kreditorius, ir skolininkas, kuris
         skolingas pranešime nurodytą mokestį, ir šis sprendimas įgyja res judicata galią visų suinteresuotųjų šalių atžvilgiu, jei nė viena iš jų jo neapskundžia.

      (žr. 25–26 punktus)
      2.     EB 234 straipsniu įtvirtinta procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų priemonė, kurią
         įgyvendinant pirmasis pateikia nacionaliniams teismams Bendrijos teisės aiškinimą, kurio jiems reikia bylai išspręsti. Vykstant
         šiam bendradarbiavimui tik bylą nagrinėjantis ir už galutinio sprendimo priėmimą atsakingas nacionalinis teismas, įvertinęs
         bylos ypatumus, turi teisę nuspręsti, ar sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas ir ar jo keliami klausimai yra
         svarbūs. Nacionaliniam teismui pateikus klausimų dėl Bendrijos teisės aiškinimo Teisingumo Teismas iš principo privalo priimti
         sprendimą.

      Vis dėlto išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo kompetenciją, Teisingumo Teismas turi įvertinti sąlygas, kuriomis
         nacionalinis teismas jam pateikė bylą. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto
         prejudicinio klausimo tik tuo atveju, kai prašomas Bendrijos teisės aiškinimas yra akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos
         aplinkybėmis arba dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos,
         būtinos naudingai atsakyti į pateiktus klausimus. Iš tikrųjų bendradarbiavimo principas, kuriuo vadovaujamasi prejudicinio
         sprendimo priėmimo procedūroje, reikalauja, kad nacionalinis teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui suteiktą funkciją, kuri
         yra prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne pateikti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų.

      Šia prasme prejudicinis klausimas yra hipotetinis, kai juo prašoma nustatyti, ar su Bendrijos teisės nuostata yra suderinamas
         nacionalinės teisės aktas, kurio atžvilgiu turi būti padarytas nacionalinės teisės aktų pakeitimas – jau numatytas, tačiau
         dar nepriimtas.

      (žr. 30–34 punktus)
      3.     Direktyva 69/335/EEB dėl netiesioginių kapitalo pritraukimo mokesčių turi būti aiškinama taip, kad notaro valstybės tarnautojo
         renkami mokesčiai už notarinį į šios direktyvos taikymo sritį patenkančio sandorio patvirtinimą yra mokesčiai šios direktyvos
         prasme, kai pagal taikomus nacionalinės teisės aktus notarai valstybės tarnautojai privalo pervesti dalį šių mokesčių viešosios
         valdžios institucijai, kuri naudoja šias pajamas jai tenkančioms funkcijoms atlikti, net jei notarai, kuriems leista vykdyti
         veiklą, nebūtinai yra notarai valstybės tarnautojai ir jie patys yra aptariamų mokesčių kreditoriai.

      (žr. 45 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 30 d.(*)

      „Direktyva 69/335/EEB – Netiesioginiai kapitalo pritraukimo mokesčiai – Notarų rinkliavos – Notaras valstybės tarnautojas – Valstybei mokama mokesčių dalis“
      Byloje C‑165/03
      dėl 2003 m. balandžio 7 d. Landgericht Stuttgart (Vokietija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2003 m. balandžio 10 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Mathias Längst,

      dalyvaujant
      SABU Schuh & Marketing GmbH,

      Präsident des Landgerichts Stuttgart,

      Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart,

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai R. Schintgen (pranešėjas) ir J. Makarczyk,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       M. Längst,
      –       Präsident des Landgerichts Stuttgart, atstovaujamo K. Ehmann,

      –       Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart, atstovaujamo Bezirksrevisor G. Firnau,

      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing,
      –       Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos E. Braquehais Conesa,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir K. Gross,
      susipažinęs su 2005 m. sausio 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių
         kapitalo pritraukimo mokesčių (OL L 249, 1969, p. 25), iš dalies pakeistos 1985 m. birželio 10 d. Tarybos direktyva 85/303/EEB
         (OL L 156, 1985, p. 23, toliau – Direktyva 69/335), aiškinimu.

      2       Prašymas pateiktas nagrinėjant notaro valstybės tarnautojo M. Längst, dirbančio Oberlandesgericht Stuttgart (Vokietija) apygardoje, skundą jo viršininko Präsident des Landgerichts Stuttgart nurodymu dėl jo paties nustatytos išlaidų pažymos.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Kaip matyti iš Direktyvos 69/335 pirmos konstatuojamosios dalies, ja siekiama skatinti laisvą kapitalo judėjimą, kuris yra
         viena esminių sąlygų ekonominei sąjungai, kurios savybės būtų panašios į vidaus rinkos, sukurti.

      4       Pagal šios direktyvos šeštą konstatuojamąją dalį tokio tikslo siekimas reiškia tai, kad kapitalo pritraukimo mokesčių atveju
         panaikinami valstybėse narėse iki šiol galioję netiesioginiai mokesčiai ir vietoj jų taikomas mokestis, kurio dydis visose
         valstybėse narėse yra vienodas ir kuris bendrojoje rinkoje imamas tik vieną kartą.

      5       Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį:
      „Kapitalo mokesčiu apmokestinami tokie sandoriai:
      a)      kapitalo bendrovės steigimas;
      b)      bendrovės, firmos, asociacijos ar juridinio asmens, kurie nėra kapitalo bendrovė, pertvarkymas į kapitalo bendrovę;
      c)      kapitalo bendrovės kapitalo padidinimas bet kokios rūšies turto įnašais;
      d)      kapitalo bendrovės turto padidinimas bet kokios rūšies turto įnašais, atsilyginant už juos ne bendrovės akcijomis (dalimis),
         bet tos pačios rūšies teisėmis, kaip turi dalyviai <...>;

      <...>.“
      6       Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies e–h punktai numato, kad kapitalo bendrovės faktinio valdymo centro ar registruotos
         buveinės perkėlimas iš trečiosios valstybės į valstybę narę arba iš vienos valstybės narės į kitą valstybę narę yra taip pat
         apmokestinamas kapitalo mokesčiu.

      7       Direktyvos 69/335 4 straipsnio 2 dalyje išvardijami įvairūs sandoriai, kurie gali būti apmokestinami kapitalo mokesčiu.
      8       Šioje direktyvoje taip pat numatomas kitų netiesioginių mokesčių, kurių požymiai yra tokie patys kaip ir kapitalo mokesčio
         arba vertybiniams popieriams taikomo žyminio mokesčio ir kurie gali sukliudyti pasiekti šios direktyvos tikslus, panaikinimas,
         kaip tai yra numatyta paskutinėje direktyvos konstatuojamojoje dalyje. Mokesčiai, kurių rinkimas yra draudžiamas, išvardyti
         Direktyvos 69/335 10 straipsnyje, kuriuo remiantis:

      „Be kapitalo mokesčio, valstybės narės netaiko jokio kito mokesčio bendrovėms, firmoms, asociacijoms ar pelno siekiantiems
         juridiniams asmenims:

      a)      už 4 straipsnyje minimus sandorius;
      b)      už įnašus, paskolas arba teikiamas paslaugas, kurios yra 4 straipsnyje minimų sandorių dalis;
      c)      atliekant registraciją arba kitus formalumus, būtinus prieš pradedant verslą, kuriuos dėl savo teisinės formos gali privalėti
         atlikti bendrovė, firma, asociacija arba pelno siekiantis juridinis asmuo.“

      9       Direktyvos 69/355 11 straipsnis nustato:
      „Valstybės narės neapmokestina jokios rūšies mokesčiais:
      a)      bet kieno išleistų akcijų arba kitų tokios pat rūšies vertybinių popierių, arba tokius vertybinius popierius atstovaujančių
         sertifikatų sukūrimo, išleidimo, kotiravimo vertybinių popierių biržoje, jų pateikimo į rinką arba jų prekybos;

      b)      paskolų, tarp jų ir vyriausybės obligacijų, gautų kam nors išleidus obligacijas arba kitus perleidžiamus vertybinius popierius,
         arba kokių nors su tuo susijusių formalumų arba tokių obligacijų ar kitų perleidžiamų vertybinių popierių sukūrimo, išleidimo,
         kotiravimo vertybinių popierių biržoje jų pateikimo į rinką ar jų prekybos.“

      10     Direktyvos 69/355 12 straipsnio 1 dalis nustato:
      „Nepaisant 10 ir 11 straipsnių, valstybės narės gali taikyti:
      a)      fiksuoto ar nefiksuoto dydžio vertybinių popierių perleidimo mokesčius;
      <...>
      e)      atlygintino pobūdžio mokesčius;
      <...>“ (Pataisytas vertimas)
       Nacionalinės teisės aktai
      11     Pagal 1982 m. balandžio 20 d. Įstatymo dėl ribotos atsakomybės bendrovių (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung,  RGBl. 477), remiantis redakcija, galiojusia pagrindinės bylos nagrinėjimo metu, 2 ir paskesnius straipsnius, taip pat 53 straipsnio
         2 dalį Gesellschaft mit beschränkter Haftung (GmbH) akcininkų sprendimas, pakeičiantis bendrovės sutartį, reikalauja notaro patvirtinimo.

      12     Iš 1961 m. vasario 24 d. Federalinio notariato kodekso (Bundesnotarordnung, BGBl. 1961 I, p. 98, toliau – Bundesnotarordnung,) remiantis redakcija, galiojusia pagrindinės bylos nagrinėjimo metu, 116 straipsnio, skaitomo kartu su 1975 m. vasario 12 d.
         Federalinės žemės įstatymo dėl neginčo teisenos (Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit, GBl. p. 116) 3 straipsnio 2 dalimi, taip pat remiantis redakcija, galiojusia pagrindinės bylos nagrinėjimo metu, matyti,
         kad Oberlandesgericht Stuttgart apygardoje prašyti notariškai patvirtinti sprendimą galima ne tik notarų valstybės tarnautojų, bet ir savarankiškai dirbančių
         notarų.

      13     Mokesčių suma, kurią gali imti notarai, yra nustatyta 1957 m. liepos 26 d. Federaliniame įstatyme dėl mokesčių už neginčo
         teisenos aktus (Gesetz über die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung), BGBl. 1957 I, p. 960), remiantis redakcija, galiojusia pagrindinės bylos nagrinėjimo metu (toliau – Kostenordnung). Šios sumos vienodai taikomos visoje Vokietijos teritorijoje tiek notarams valstybės tarnautojams, tiek savarankiškai dirbantiems
         notarams.

      14     Notarai valstybės tarnautojai, vykdantys veiklą Oberlandesgericht Stuttgart  apygardoje, ima fiksuotą atlyginimą, nustatytą pagal tuos pačius kriterijus kaip ir kitiems šios žemės valstybės tarnautojams,
         prie kurio pridedama kintanti suma, atitinkanti jų renkamų mokesčių dalį. Tačiau skirtingai nuo notarų valstybės tarnautojų,
         vykdančių veiklą Oberlandesgericht Karlsruhe apygardoje, jie patys yra mokėtojų, kurie turi sumokėti atitinkamus mokesčius, kreditoriai. Jie tik turi pervesti fiksuotą
         šių mokesčių dalį į Žemės iždą. Šis iždas rinkti mokesčius gali tik tada, jei, nepaisant oficialaus įspėjimo, nebuvo įvykdytas
         pervedimas.

      15     Pagal Kostenordnung 156 straipsnio 1 dalį prieštaravimai dėl išlaidų apskaičiavimo, įskaitant tuos, kurie susiję su mokėjimo pareiga ir vykdomojo
         įrašo vykdymu, skundo forma turi būti pateikti Landgericht, kurio apygardoje notaras turi savo biurą. Prieš priimdamas sprendimą šis Landgericht turi išklausyti šalis ir notaro viršininką. Jei mokesčių mokėtojas apskundžia notaro atliktą išlaidų apskaičiavimą, notaras
         gali paprašyti šio Landgericht išspręsti ginčą.

      16     Kostenordnung 156 straipsnio 6 dalis numato, kad pareigūnas, kuriam pavaldus yra notaras, bet kuriuo atveju gali nurodyti jam gauti Landgericht sprendimą ir jį apskųsti. Teismo sprendimas taip pat gali padidinti išlaidų sąskaitą.

       Pagrindinė byla ir prašyme priimti prejudicinį sprendime pateiktas klausimas
      17     Vykdydamas savo notaro valstybės tarnautojo veiklą M. Längst patvirtino keletą sprendimų, susijusių su bendrove SABU Schuh & Marketing GmbH (toliau – SABU). Su tuo susijusios rinkliavos ir mokesčiai yra nurodyti pranešime, siekiantys 2 892,46 EUR (toliau – pranešimas).

      18     Notariškai prašomi patvirtinti sprendimai yra susiję su bendrovės pajų sujungimu į vieną, bendrovės įstatinio kapitalo ir
         pajų konvertavimu į eurus, bendrovės kapitalo didinimu įtraukiant nuosavas lėšas ir bendrovės pavadinimo keitimu.

      19     Pagal pranešimą SABU turi sumokėti 2 493,50 EUR, neįskaitant PVM, mokesčių ir išlaidų už notarinį sprendimų patvirtinimą. Ši suma apima vadinamąjį
         „sprendimo patvirtinimo“ mokestį, kuris yra 1 584 EUR, skaičiuojamą nuo 484 007 EUR sumos, atitinkančios kapitalo didinimą
         ir įstatų pakeitimą. Valstybei tenkanti šios sumos dalis yra 1 183,83 EUR, o notarui – 400,17 EUR.

      20     Manydamas, kad 2002 m. kovo 21 d. Nutartis Gründerzentrum (C‑264/00, Rink. p. I‑3333) dėl notarų valstybės tarnautojų, vykdančių veiklą Oberlandesgericht Karlsruhe apygardoje, taip pat taikoma notarams valstybės tarnautojams, dirbantiems Oberlandesgericht Stuttgart apygardoje, Präsident des Landgerichts Stuttgart pripažino, kad pranešimas, kiek jis susijęs su kapitalo didinimu ir įstatų pakeitimu, prieštarauja Direktyvai 69/335. Dėl
         to jis nurodė M. Längst kreiptis į Landgericht Stuttgart pagal Kostenordnung 156 straipsnio 6 dalį, kad gautų sprendimą dėl nagrinėjamo pranešimo teisėtumo, ir nurodė jam sumažinti šiame pranešime nurodytą
         sumą iki 1 465,66 EUR.

      21     M. Längst pakluso šiam nurodymui ir kreipėsi į Landgericht Stuttgart. Šiame teisme jis pareiškė, kad pranešimas yra teisėtas ir kad Kostenordnung bei Bundesnotarordnung jam draudžia sumažinti mokesčius iki Präsident des Landgerichts Stuttgart nurodytos sumos. Be to, jis manė, kad minėta Gründerzentrum nutartis nėra taikoma mokesčiams, kuriuos renka notarai valstybės tarnautojai, dirbantys Oberlandesgericht Stuttgart apygardoje.

      22     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, teisinė notarų valstybės tarnautojų, dirbančių Oberlandesgericht Stuttgart  apygardoje, padėtis nuo notarų valstybės tarnautojų, nurodytų minėtoje nutartyje Gründerzentrum, skiriasi dviem atžvilgiais. Pirma, šio Oberlandesgericht apygardoje galima kreiptis ne tik į notarus valstybės tarnautojus, bet ir į savarankiškai dirbančius notarus, todėl šie mokesčiai
         nebūtinai atitenka Žemei. Antra, teisės aktai dėl nagrinėjamų mokesčių skolų yra skirtingi ir pateisina kitą sprendimą. Iš
         tikrųjų, priešingai nei Oberlandesgericht Karlsruhe apygardos atveju, Oberlandesgericht Stuttgart atveju notaras valstybės tarnautojas yra mokesčių kreditorius. Tik gavęs šiuos mokesčius, jis turi pervesti jų dalį į iždą.
         Šis iždas tik išimtinais atvejais gali tiesiogiai rinkti nagrinėjamus mokesčius.

      23     Šiomis sąlygomis Landgericht Stuttgart nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „1.      Ar tokioje teisinėje sistemoje, kuri galioja Badeno–Viurtembergo žemės Viurtembergo regione (Oberlandesgericht Stuttgart apygarda), kuriame, skirtingai nuo faktų, kuriais paremta (minėta) <...> Gründerzentrum nutartis, notaro funkcijas gali atlikti notarai valstybės tarnautojai ir savarankiškai dirbantys notarai, kurie ir vieni,
         ir kiti patys yra savo renkamų mokesčių kreditoriai, su tuo skirtumu, kad notarai valstybės tarnautojai pagal žemės įstatymą
         privalo pervesti atitinkamą šių mokesčių dalį valstybei, kuri yra jų darbdavys ir kuri naudoja šias pajamas savo išlaidoms
         padengti, notaro valstybės tarnautojo imami mokesčiai už notarinį sprendimo, susijusio su į Direktyvos 69/335 taikymo sritį
         patenkančiu sandoriu, patvirtinimą turi būti laikomi mokesčiais šios direktyvos prasme?

      2.      Jeigu taip, ar nagrinėjami mokesčiai nėra mokesčiai Direktyvos 69/335 prasme, kai valstybė atsisako reikalauti savo dalies
         ir nebetaiko žemės teisės akto, pagal kurį jai turi būti pervesta mokesčių dalis?“

       Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos
      24     M. Längst ir Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart išreiškė abejones dėl Teisingumo Teismo kompetencijos priimti sprendimą dėl pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje, kurią pagal Kostenordnung 156 straipsnio 6 dalį notaras valstybės tarnautojas pradėjo jo viršininko nurodymu. Jų manymu, procesas, kuriame prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi priimti sprendimą, nėra ginčo teisena Teisingumo Teismo praktikos prasme
         (1995 m. spalio 19 d. Sprendimas Job Centre, C‑111/94, Rink. p. I‑3361 ir 2002 m. sausio 22 d. Nutartis Holto, C‑447/00, Rink. p. I‑735). Landgericht Stuttgart nenagrinėjo tikros bylos šios teismų praktikos prasme.

      25     Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš EB 234 straipsnio matyti, jog nacionaliniai
         teismai į Teisingumo Teismą gali kreiptis tik tada, kai juose byla yra nagrinėjama ir kai jie privalo priimti joje teisminio
         pobūdžio sprendimą (žr. šiuo klausimu 1980 m. birželio 18 d. Nutarties Borker, 138/80, Rink. p. 1975, 4 punktą; 1986 m. kovo 5 d. Nutarties Greis Unterweger, 318/85, Rink. p. 955, 4 punktą ir nurodytos nutarties Holto 17 punktą).

      26     Iš taikytinų nacionalinės teisės aktų ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų, pateiktų Teisingumo
         Teismo prašymu, matyti, kad nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme visos suinteresuotosios šalys buvo išklausytos, ir kad
         sprendimo, kuris turi būti priimtas, tikslas yra išspręsti ginčą. Be to, šiuo sprendimu gali remtis tiek kreditorius, tiek
         skolininkas, kuris yra skolingas pranešime nurodytą mokestį, ir šis sprendimas įgyja res judicata galią visų suinteresuotųjų šalių atžvilgiu, jei nė viena iš jų neapskundžia jo Oberlandesgericht Stuttgart, remdamasi tik teisės klausimais ir leidus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      27     Atsižvelgiant į šiuos požymius negali būti pagrįstai manoma, kad pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas neturi išspręsti ginčo ir kad sprendimas, kurį jis turi priimti, nėra teisminio pobūdžio.

      28     Šiomis sąlygomis reikia pripažinti, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas atsakyti į Landgericht Stuttgart 2003 m. balandžio 7 d. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateiktus klausimus.

       Dėl antrojo klausimo priimtinumo
      29     Pagrindinės bylos šalių, Vokietijos ir Ispanijos vyriausybių bei Europos Bendrijų Komisijos pateiktose pastabose Teisingumo
         Teismui buvo išreikštos abejonės dėl antrojo klausimo, remiantis tuo, kad jis yra hipotetinio pobūdžio. Žemė dar neatsisakė
         atskaityti savo dalies iš nagrinėjamų mokesčių, todėl antrasis klausimas yra susijęs su dar nesusidariusia teisine situacija.

      30     Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog EB 234 straipsniu įtvirtinta
         procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų priemonė, kurią įgyvendinant pirmasis pateikia
         nacionaliniams teismams Bendrijos teisės aiškinimą, kurio šiems reikia bylai išspręsti (žr. šiuo klausimu 1992 m. liepos 16 d.
         Sprendimo Meilicke, C‑83/91, Rink. p. I‑4871, 22 punktą ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Schneider, C‑380/01, Rink. p. I‑1389, 20 punktą).

      31     Vykstant šiam bendradarbiavimui tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas ir atsakingas už galutinio sprendimo priėmimą,
         įvertinęs bylos ypatumus, turi teisę nuspręsti, ar sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas ir ar jo keliami klausimai
         yra svarbūs. Nacionaliniam teismui pateikus klausimų dėl Bendrijos teisės aiškinimo, Teisingumo Teismas iš principo privalo
         priimti sprendimą (nurodyto sprendimo Schneider 21 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      32     Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo kompetenciją, jis
         turi įvertinti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas jam pateikė bylą. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti prejudicinį
         sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo tik tuo atveju, kai prašomas Bendrijos teisės aiškinimas
         yra akivaizdžiai nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo
         Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į pateiktus klausimus (nurodyto sprendimo Schneider 22 punktas).

      33     Iš tikrųjų bendradarbiavimo principas, kuriuo vadovaujamasi prejudicinio sprendimo priėmimo procedūroje, reikalauja, kad nacionalinis
         teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui suteiktą funkciją, kuri yra prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse,
         o ne pateikti konsultacines nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (nurodyto sprendimo Schneider 23 punktas).

      34     Taigi šioje byloje iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą bei iš Vokietijos vyriausybės pateiktų pastabų Teisingumo
         Teismui matyti, kad nagrinėjamo nacionalinės teisės akto pakeitimas, kuriuo Žemė atsisakytų imti dalį mokesčių, surinktų notarų
         valstybės tarnautojų už notarinį sprendimų dėl į Direktyvos 69/335 taikymo sritį patenkančių sandorių patvirtinimą, buvo numatytas,
         tačiau dar nepriimtas. Todėl antrojo klausimo teisinis pagrindas yra hipotetinis.

      35     Dėl to reikia pripažinti, kad šis klausimas nėra priimtinas.
       Dėl pirmojo klausimo
      36     Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šioje byloje klausia, ar Direktyva 69/335 turi
         būti aiškinama taip, kad mokesčiai, kuriuos ima notaras valstybės tarnautojas už notarinį į šios direktyvos taikymo sritį
         patenkančio sandorio patvirtinimą, yra mokestis šios direktyvos prasme, kai pagal taikomus nacionalinės teisės aktus, pirma,
         notarai, kuriems leista vykdyti veiklą, nebūtinai yra notarai valstybės tarnautojai ir jie patys yra aptariamų mokesčių kreditoriai,
         taip pat, antra, notarai valstybės tarnautojai privalo pervesti dalį šių mokesčių viešosios valdžios institucijai, kuri naudoja
         šias pajamas jai tenkančioms funkcijoms atlikti.

      37     Siekiant tinkamai atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad minėtos nutarties Gründerzentrum 34 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog Direktyva 69/335 turi būti aiškinama taip, kad mokesčiai už notarinį sprendimo
         dėl į šios direktyvos taikymo sritį patenkančio sandorio patvirtinimą, tokioje sistemoje, pagal kurią notarai yra valstybės
         tarnautojai ir dalis mokesčių pervedama viešosios valdžios institucijai, kuri juos naudoja jai tenkančioms funkcijoms atlikti,
         galiojančioje Oberlandesgericht Karlsruhe apygardoje, yra mokesčiai šios direktyvos prasme.

      38     Kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema iš esmės yra identiška tai, kuri nurodyta minėtoje nutartyje Gründerzentrum, reikia išnagrinėti, ar skirtumai tarp sistemos, taikomos Oberlandesgericht Karlsruhe  apygardoje, ir tos, kuri taikoma Oberlandesgericht Stuttgart apygardoje ir kuria remiasi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šioje byloje gali pateisinti kitokį atsakymą
         į klausimą nei tas, kuris buvo pateiktas minėtoje nutartyje.

      39     Visų pirma dėl argumento, pagal kurį pagrindinėje byloje nagrinėjami mokesčiai nebūtinai mokami valstybei, nes notarai, kuriems
         leista vykdyti veiklą Oberlandesgericht Stuttgart  apygardoje, nebūtinai yra notarai valstybės tarnautojai, bet taip pat savarankiškai dirbantys notarai arba advokatai notarai,
         reikia pripažinti, kad iš minėtos nutarties Gründerzentrum 13 punkto matyti, jog sistema, nurodyta prašyme priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje, yra panaši, nes pagal abi sistemas,
         pirma, bet kuris asmuo, norintis patvirtinti dokumento autentiškumą, gali kreiptis į bet kurį notarą valstybės tarnautoją
         ar savarankiškai dirbantį notarą, vykdantį savo veiklą Vokietijos teritorijoje, ir, antra, šis patvirtintas dokumentas turi
         būti pripažįstamas visoje teritorijoje.

      40     Iš to aišku, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmas argumentas negali pateisinti skirtingo pagrindinėje
         byloje nagrinėjamos sistemos įvertinimo, palyginti su sistema, kuria buvo remiamasi prašyme priimti prejudicinį sprendimą
         minėtoje nutartyje Gründerzentrum.

      41     Antra, dėl aplinkybės, kad notarai valstybės tarnautojai, vykdantys savo veiklą Oberlandesgericht Stuttgart  apygardoje, skirtingai nuo jų kolegų, vykdančių savo veiklą Oberlandesgericht Karlsruhe apygardoje, yra nagrinėjamų mokesčių kreditoriai, reikia priminti, kaip tai padarė generalinis advokatas savo išvados 40
         punkte, kad iš nusistovėjusios teismų praktikos aišku, jog notaro mokesčiai, kuriuos renka notarai valstybės tarnautojai už
         sprendimų dėl į Direktyvos 69/335 taikymo sritį patenkančių sandorių patvirtinimą, yra mokesčiai šios direktyvos prasme, nes
         šie mokesčiai, nors tik iš dalies, yra mokami viešosios valdžios institucijai, samdančiai notarus valstybės tarnautojus, ir
         naudojami šiai institucijai tenkančioms funkcijoms atlikti (žr. šiuo klausimu 1999 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Modelo, vadinamojo „Modelo I“, C‑56/98 , Rink. p. I‑6427, 23 punktą; 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Modelo, vadinamojo „Modelo II“, C‑19/99, Rink. p. I‑7213, 23 punktą ir nurodytos nutarties Gründerzentrum 34 punktą).

      42     Iš šios teismų praktikos aišku, kad ne tiek svarbu, kas yra mokesčio rinkėjas ar pradinis kreditorius kvalifikuojant šį mokestį
         kaip mokestį Direktyvos 69/335 prasme, bet jo galutinis adresatas. Be to, nurodytose bylose Modelo I, Modelo II ir Gründerzentrum mokesčius pirmiausia rinko notarai valstybės tarnautojai, kad paskui jie būti pervesti viešosios valdžios institucijai, samdančiai
         šiuos notarus. Būtent šių mokesčių ar jų dalies pervedimas ir naudojimas yra svarbūs jų kvalifikavimui Direktyvos 69/335 požiūriu.

      43     Taigi reikia pripažinti, kad jei pagrindinėje byloje notarai valstybės tarnautojai yra nagrinėjamų mokesčių kreditoriai, iš
         to matyti, kad jie privalo pervesti šių mokesčių dalį viešosios valdžios institucijai, nuo kurios jie priklauso ir kuri šias
         sumas naudoja jai tenkančioms funkcijoms atlikti.

      44     Todėl Oberlandesgericht Stuttgart apygardoje galiojantys teisės aktai nesiskiria nuo tų, kuriuos Teisingumo Teismas nagrinėjo minėtoje byloje Gründerzentrum.

      45     Atsižvelgiant į šias pastabas į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyva 69/335 turi būti aiškinama taip, taip, kad
         mokesčiai, kuriuos ima notaras valstybės tarnautojas už notarinį į šios direktyvos taikymo sritį patenkančio sandorio patvirtinimą,
         yra mokestis šios direktyvos prasme, kai pagal taikomus nacionalinės teisės aktus, pirma, notarai, kuriems leista vykdyti
         veiklą, nebūtinai yra notarai valstybės tarnautojai ir jie patys yra aptariamų mokesčių kreditoriai, taip pat, antra, notarai
         valstybės tarnautojai privalo pervesti dalį šių mokesčių viešosios valdžios institucijai, kuri naudoja šias pajamas jai tenkančioms
         funkcijoms atlikti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
      1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyva 69/335/EEB dėl netiesioginių kapitalo pritraukimo mokesčių, iš dalies pakeista 1985 m.
            birželio 10 d. Tarybos direktyva 85/303/EEB, turi būti aiškinama taip, kad notaro valstybės tarnautojo renkami mokesčiai už
            notarinį į šios pakeistos direktyvos taikymo sritį patenkančio sandorio patvirtinimą yra mokesčiai šios direktyvos prasme,
            kai pagal taikomus nacionalinės teisės aktus, pirma, notarai, kuriems leista vykdyti veiklą, nebūtinai yra notarai valstybės
            tarnautojai ir jie patys yra aptariamų mokesčių kreditoriai ir kai, antra, notarai valstybės tarnautojai privalo pervesti
            dalį šių mokesčių viešosios valdžios institucijai, kuri naudoja šias pajamas jai tenkančioms funkcijoms atlikti.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2000 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # BP Chemicals Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba - Ieškinys dėl panaikinimo - Direktyva 92/81/EEB. # Byla T-184/97.


2000 m. sausio 13 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb prieš TK-Heimdienst Sass GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Byla C-254/98.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2004 m. spalio 14 d.#Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH prieš Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesverwaltungsgericht - Vokietija.#Laisvė teikti paslaugas - Laisvas prekių judėjimas - Ribos - Viešoji tvarka - Žmogaus orumas - Nacionalinėje konstitucijoje įtvirtintų pagrindinių vertybių apsauga - "Žaidimas žudyti".#Byla C-36/02.

text:
      Byla C‑36/02
      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs-GmbH
      prieš
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn
      (Bundesverwaltungsgericht  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvė teikti paslaugas – Laisvas prekių judėjimas – Apribojimai – Viešoji tvarka – Žmogaus orumas – Nacionalinėje Konstitucijoje įtvirtintų pagrindinių vertybių apsauga – „Žaidimas žudyti“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Pateisinimas viešosios tvarkos apsaugos sumetimais – Priemonių būtinumas ir proporcingumas
            – Skirtingų apsaugos sistemų kitose valstybėse narėse buvimas – Poveikio nebuvimas
      (EB 46 str. ir EB 49 str.)
      2.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Nacionalinės teisės aktas, draudžiantis eksploatuoti žaidimą, kuriame yra imituojamas
            nužudymas, komerciniais tikslais – Pateisinimas – Viešosios tvarkos apsauga – Pagarba žmogaus orumui, kaip bendras teisės
            principas
      (EB 46 str. ir EB 49 str.)
      1.        Nors laisvę teikti paslaugas ribojančios priemonės gali būti pateisinamos su viešąja tvarka susijusiais pagrindais, tik jeigu
         jos yra būtinos interesų, kuriuos jos siekia užtikrinti, apsaugai ir tik tiek, kiek šių tikslų negalima pasiekti mažiau apribojančiomis
         priemonėmis, šiuo atžvilgiu nėra būtina, kad valstybės narės valdžios institucijų nustatyta apribojanti priemonė atitiktų
         koncepciją, kuriai pritaria visos valstybės narės, kiek tai susiję su pagrindinės teisės arba atitinkamo teisėto intereso
         apsaugos būdais. Taip priimtų šiuo klausimu priemonių būtinumas ir proporcingumas nėra atmestinas vien todėl, kad valstybė
         narė pasirinko kitokią apsaugos sistemą nei ta, kurią taiko kita valstybė narė.

      (žr. 36–38 punktus)
      2.        Remiantis tuo, kad ekonominė veikla, susijusi su žaidimų, kuriuose yra imituojamas nužudymas, eksploatacija komerciniais tikslais,
         kelia grėsmę žmogaus orumui, viešosios tvarkos apsaugos pagrindu priimta šią veiklą draudžianti nacionalinė priemonė neprieštarauja
         Bendrijos teisei.

      Iš tiesų ši priemonė neturi būti laikoma priemone, nepateisinamai keliančia grėsmę laisvei teikti paslaugas, jeigu, pirma,
         pagrindinių teisių apsauga, atsižvelgiant į tai, kad Bendrijos teisės sistema neabejotinai siekia užtikrinti pagarbą žmogaus
         orumui, kaip bendrą teisės principą, yra teisėtas interesas, galintis iš esmės pateisinti Bendrijos teisės nustatytų pareigų,
         net ir susijusių su Sutartimi užtikrinama pagrindine laisve, apribojimą, ir, antra, ginčijama priemonė atitinka žmogaus orumo
         apsaugos lygį, kurį nacionalinė Konstitucija siekia užtikrinti atitinkamos valstybės narės teritorijoje, ir neviršija to,
         kas būtina tikslui pasiekti.

      (žr. 34–35, 39–41 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 14 d.(*)

      „Laisvė teikti paslaugas – Laisvas prekių judėjimas – Apribojimai – Viešoji tvarka – Žmogaus orumas – Nacionalinėje Konstitucijoje įtvirtintų pagrindinių vertybių apsauga – „Žaidimas žudyti“
      Byloje C‑36/02
      dėl Bundesverwaltungsgericht (Vokietija) 2001 m. spalio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2002 m. vasario 12 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs GmbH
      prieš
      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Rosas (pranešėjas), S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta ir K. Lenaerts,

      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      sekretorė M.‑F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. vasario 4 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt P. Tuxhorn,

      Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn, atstovaujamos Rechtsanwalt F. Montag,

      Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing,
      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Patakia ir C. Schmidt,
      susipažinęs su 2004 m. kovo 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 49–55 straipsnių dėl laisvės teikti paslaugas ir EB 28–30 straipsnių
         dėl laisvo prekių judėjimo išaiškinimu.

      2        Šį prašymą Bundesverwaltungsgericht pateikė, nagrinėdamas kasacinį skundą dėl „peržiūrėjimo“, kurį šiam teismui pateikė bendrovė Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs- GmbH (toliau – Omega), ginčydama Oberbürgermeisterin der Bundesstadt Bonn (toliau – Bonos policijos institucija) jos atžvilgiu 1994 m. rugsėjo 14 d. priimto draudžiamojo sprendimo suderinamumą su
         Bendrijos teise.

       Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      3        Pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė Omega nuo 1994 m. rugpjūčio 1 d. Bonoje eksploatavo įrenginį „laserdrome“, įprastai skirtą „laser-sport“ veiklai. Po 1994 m. rugsėjo
         14 d. šis įrenginys buvo toliau eksploatuojamas, kadangi 1994 m. lapkričio 18 d. Verwaltungsgericht Köln (Vokietija) nutartimi Omega buvo suteikta teisė laikinai tęsti šią eksploataciją. Omega naudojama jos pastate įranga, sudaryta iš panašių į automatus prietaisų, turinčių lazerinius taikiklius, taip pat iš spindulių
         gaudiklių, įrengtų šaudyklos koridoriuose arba žaidėjų dėvimose liemenėse, iš pradžių buvo sukurta iš laisvai pardavinėjamo
         vaikų žaislo. Kadangi ši įranga techniškai paseno, Omega nuo nenustatytos, bet vėlesnės nei 1994 m. gruodžio 2 d. datos naudojosi Didžiosios Britanijos bendrovės Pulsar International Ltd (dabar – Pulsar Advanced Games Systems Ltd, toliau – Pulsar) suteikta įranga. Tačiau frančizės sutartis su Pulsar buvo sudaryta tik 1997 m. gegužės 29 d.

      4        Dar prieš „laserdrome“ atidarymą visuomenei dalis gyventojų pareiškė savo protestą dėl šio projekto. 1994 m. pradžioje Bonos
         policijos institucija pareikalavo Omega jai pateikti tikslų šiame „laserdrome“ žaidžiamo žaidimo aprašymą ir 1994 m. vasario 22 d. laišku ją perspėjo apie savo ketinimą
         priimti draudžiamąjį sprendimą, jeigu ten numatoma žaisti „žaidimą žudyti žmones“. 1994 m. kovo 18 d. Omega atsakė, kad taikinys yra tik šaudyklos koridoriuose įrengti nejudantys gaudikliai.

      5        Kadangi Bonos policijos institucija pastebėjo, kad „laserdrome“ žaidžiamo žaidimo tikslas taip pat pataikyti į gaudiklius,
         esančius žaidėjų dėvimose liemenėse, 1994 m. rugsėjo 14 d. ji priėmė Omega skirtą sprendimą, kuriuo jai uždraudė „savo <...> pastate leisti ar toleruoti žaidimus, kurių tikslas lazeriniais spinduliais
         arba kitais techniniais įrenginiais (pavyzdžiui, infraraudonaisiais spinduliais) šaudyti į gyvus taikinius, taip, registruojant
         pataikiusius į tikslą šūvius, žaisti „žaidimą žudyti žmones“, numatydama 10 000 DEM baudą už kiekvieną žaistą partiją, pažeidžiant
         šį sprendimą.

      6        Minėtas sprendimas buvo priimtas, remiantis įgaliojimu, suteiktu Ordnungsbehördengesetz Nordrhein-Westfalen (įstatymas, taikomas
         policijos institucijoms Šiaurės Reine–Vestfalijoje, toliau – OBG NW) 14 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta:

      „Policijos institucijos gali imtis būtinų priemonių, siekdamos išskirtiniais atvejais užkirsti kelią visuomenės saugumui ar
         viešajai tvarkai kylančiam pavojui“.

      7        Pagal 1994 m. rugsėjo 14 d. draudžiamąjį sprendimą Omega eksploatuojamame pastate žaidžiami žaidimai kelia grėsmę viešajai tvarkai, nes imituoti nužudymai ir jų sukeliamo žiaurumo
         banalinimas prieštarauja visuomenėje vyraujančioms pagrindinėms vertybėms.

      8        1995 m. lapkričio 6 d. BezirksregierungKöln (Kelno vietinės administracijos valdžios institucija) atmetė Omega pateiktą skundą dėl šio sprendimo. 1998 m. rugsėjo 3 d. sprendimu Verwaltungsgericht Köln ieškinį atmetė. 2000 m. rugsėjo 27 d. Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Vokietija) taip pat atmetė Omega pateiktą apeliaciją.

      9        Po to Omega padavė kasacinį skundą Bundesverwaltungsgericht  dėl „peržiūrėjimo“. Grįsdama savo kasacinį skundą ji rėmėsi, tarp daug kitų pagrindų, tuo, kad ginčijamu sprendimu buvo pažeista
         Bendrijos teisė, būtent EB 49 straipsnyje įtvirtinta laisvė teikti paslaugas, kadangi jos „laserdrome“ naudojamą įrangą ir
         techniką suteikė Didžiosios Britanijos bendrovė Pulsar.

      10      Bundesverwaltungsgericht mano, kad pagal nacionalinę teisę Omega  paduotas kasacinis skundas dėl „peržiūrėjimo“ yra atmestinas. Tačiau jis abejoja, ar toks sprendimas yra suderinamas su Bendrijos
         teise, būtent su EB 49–55 straipsniais dėl laisvės teikti paslaugas ir EB 28–30 straipsniais dėl laisvo prekių judėjimo.

      11      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, Oberverwaltungsgericht teisingai nusprendė, kad komercinis „žaidimo žudyti“ eksploatavimas Omega „laserdrome“ kelia grėsmę žmogaus orumui, kurio sąvoka įtvirtinta Vokietijos Pagrindinio įstatymo 1 straipsnio 1 dalies pirmame
         sakinyje.

      12      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad žmogaus orumas yra konstitucinis principas, kurį gali pažeisti
         žeminantis elgesys su varžovu, o taip šiuo atveju nėra, arba tai, kad sukeliamas ar sustiprinamas žaidėjo elgesys, neigiantis
         pagrindinę kiekvieno žmogaus teisę būti pripažintam ir gerbiamam, pavyzdžiui, šiuo atveju prievartos veiksmų imitacija žaidimo
         tikslais. Tokia aukščiausia konstitucinė vertybė, kaip antai žmogaus orumas, pramogaujant neturi būti ignoruojama. Pagrindinės
         teisės, kuriomis remiasi Omega,  nacionalinės teisės požiūriu negali pakeisti šio vertinimo.

      13      Dėl Bendrijos teisės taikymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad nagrinėjamu sprendimu pažeidžiama
         EB 49 straipsnyje numatyta laisvė teikti paslaugas. Iš tiesų Omega sudarė frančizės sutartį su Didžiosios Britanijos bendrove, kuriai nebesuteikiama galimybė teikti paslaugas savo klientui
         Vokietijoje, nors ji teikia panašias paslaugas valstybėje narėje, kurioje yra jos buveinė. Taip pat svarstytinas EB 28 straipsnyje
         numatyto laisvo prekių judėjimo pažeidimas tiek, kiek Omega nori gauti Didžiojoje Britanijoje savo „laserdrome“ įrangos prekių, būtent prietaisų, turinčių lazerinį taikiklį.

      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinė byla suteikia galimybę dar labiau patikslinti
         sąlygas, kurios pagal Bendrijos teisę yra taikomos tam tikrų kategorijų paslaugų teikimo ir tam tikrų prekių importo apribojimams.
         Jis tvirtina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką iš nacionalinių vienodai taikomų priemonių kylančios kliūtys laisvei teikti
         paslaugas yra leistinos, tik jeigu šios priemonės yra pateisinamos privalomais bendrojo intereso pagrindais, jeigu jos gali
         užtikrinti jų siekiamo tikslo įgyvendinimą ir jeigu jos neviršija to, kas yra būtina jam pasiekti. Siekiant vertinti šių priemonių
         būtinumą ir proporcingumą neturi reikšmės tai, kad kita valstybė narė priėmė kitokias apsaugos priemones (žr. 1999 m. rugsėjo
         21 d. Sprendimo Läärä ir kt., C‑124/97, Rink. p. I‑6067, 31, 35 ir 36 punktus ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo Zenatti, C‑67/98, Rink. p. I‑7289, 29, 33 ir 34 punktus).

      15      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar pagal 1994 m. kovo 24 d. Sprendimą Schindler (C‑275/92, Rink. p. I‑1039) bendra visose valstybėse narėse teisinė koncepcija yra reikalaujama sąlyga tam, kad šios valstybės
         savo nuožiūra galėtų apriboti tam tikrą EB sutarties saugomų paslaugų kategoriją. Remiantis tokiu minėto sprendimo Schindler aiškinimu ginčijamas sprendimas sunkiai gali būti pateisintas tuo atveju, jeigu neįmanoma nustatyti bendros teisinės koncepcijos,
         susijusios su pramogų, imituojant nužudymą, vertinimu valstybėse narėse.

      16      Jis tvirtina, kad du minėti sprendimai Läärä ir kt. bei Zenatti, kurie buvo priimti vėliau negu nurodytas sprendimas Schindler, gali sudaryti įspūdį, kad Teisingumo Teismas griežtai nebesilaiko bendros teisinės koncepcijos dėl laisvės teikti paslaugas
         apribojimo reikalavimo. Jeigu taip yra, ginčijamo sprendimo patvirtinimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo manymu, neprieštarautų Bendrijos teisei. Dėl esminės žmogaus orumo principo reikšmės Bendrijos teisėje ir Vokietijos
         teisėje nereikia nagrinėti laisvę teikti paslaugas apribojančios nacionalinės priemonės proporcingumo klausimo.

      17      Šiomis aplinkybėmis Bundesverwaltungsgericht nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar nacionalinė teisė, draudžianti konkrečią ekonominę veiklą, šiuo atveju „laserdrome“, kuriame imituojamas nužudymas, eksploataciją,
         nes tai prieštarauja Konstitucijoje įtvirtintoms pagrindinėms vertybėms, yra suderinama su Europos Bendrijų steigimo sutarties
         nuostatomis, susijusiomis su laisve teikti paslaugas ir laisvu prekių judėjimu?“

       Dėl prejudicinio klausimo priimtinumo
      18      Bonos policijos institucija abejoja dėl prejudicinio klausimo priimtinumo, o tiksliau tariant, dėl Bendrijos teisės taisyklių,
         susijusių su pagrindinėmis laisvėmis, taikymo šioje byloje. Jos manymu, 1994 m. rugsėjo 14 d. draudžiamasis sprendimas nedaro
         įtakos jokiam tarpvalstybinio pobūdžio sandoriui ir todėl negali apriboti Sutartimi užtikrintų pagrindinių laisvių. Ji teigia,
         kad šio sprendimo priėmimo dieną Pulsar Omega pasiūlyti įrenginiai dar nebuvo pristatyti ir jokia frančizės sutartis šios neįpareigojo pasirinkti draudžiamos žaidimo rūšies.

      19      Tačiau pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką vien tik bylą iškėlusiems ir už būsimą sprendimą atsakingiems
         nacionaliniams teismams priklauso pareiga įvertinti, atsižvelgiant į kiekvienos bylos aplinkybes, ir prejudicinio sprendimo
         reikalingumą, kad jie galėtų priimti sprendimą, ir Teisingumo Teismui pateiktų klausimų tinkamumą. Todėl kai pateikti klausimai
         yra susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas iš esmės turi priimti sprendimą (žr. ypač 2001 m. kovo 13 d.
         Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 38 punktą; 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo CanalSateliteDigital, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 18 punktą; 2003 m. vasario 27 d. Sprendimo Adolf Truley, C‑373/00, Rink. p. I‑1931, 21 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Korhonen ir kt., C‑18/01, Rink. p. I‑5321, 19 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Kapper, C‑476/01, Rink. p. I‑0000, 24 punktą).

      20      Be to, iš tos pačios teismų praktikos matyti, kad atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto klausimo galima,
         tik kai akivaizdžiai matyti, jog prašomas Bendrijos teisės aiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos dalyku arba
         realybe, kai problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas nežino faktinių ir teisinių aplinkybių, kad galėtų naudingai
         atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr. minėto sprendimo PreussenElektra 39 punktą; minėto sprendimo Canal Satélite Digital 19 punktą; minėto sprendimo Adolf Truley 22 punktą; minėto sprendimo Korhonen ir kt. 20 punktą ir minėto sprendimo Kapper 25 punktą).

      21      Šiuo atveju taip nėra. Iš tiesų net jeigu iš bylos medžiagos matyti, kad 1994 m. rugsėjo 14 d. sprendimo priėmimo metu Omega dar formaliai nebuvo sudariusi tiekimo ar frančizės sutarčių su Didžiojoje Britanijoje įsteigta bendrove, pakanka konstatuoti,
         kad bet kuriuo atveju šis sprendimas, atsižvelgiant į jo numatomą pobūdį ir jo nustatyto draudimo turinį, gali apriboti sutartinių
         santykių tarp dviejų šalių būsimą plėtrą. Taigi akivaizdžiai neatrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio
         teismo klausimas dėl Sutarties nuostatų, užtikrinančių laisvę teikti paslaugas ir laisvą prekių judėjimą, išaiškinimo yra
         visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos realybe arba dalyku.

      22      Iš to matyti, kad Bundesverwaltungsgericht pateiktas prejudicinis klausimas pripažintinas priimtinu.

       Dėl prejudicinio klausimo
      23      Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, pirma, ar ekonominės
         veiklos draudimas dėl priežasčių, susijusių su nacionalinėje Konstitucijoje įtvirtintų pagrindinių vertybių, pavyzdžiui, šiuo
         atveju žmogaus orumo, apsauga yra suderinamas su Bendrijos teise, ir antra, ar valstybės narės galimybė dėl tokių priežasčių
         apriboti Sutarties užtikrinamas pagrindines laisves, t. y. laisvę teikti paslaugas ir laisvą prekių judėjimą, priklauso, kaip
         nurodyta minėtame sprendime Schindler, nuo sąlygos, kad šis apribojimas remiasi bendra visoms valstybėms narėms teisine koncepcija.

      24      Pirmiausia reikia nustatyti, kiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo konstatuotas apribojimas gali paveikti
         laisvės teikti paslaugas ir laisvo prekių judėjimo, kuriuos reglamentuoja skirtingos Sutarties nuostatos, įgyvendinimą.

      25      Šiuo klausimu konstatuotina, kad ginčijamu sprendimu uždraudus Omega savo „laserdrome“ eksploatuoti pagal Pulsar išvystytą ir teisėtai Didžiojoje Britanijoje parduodamą, būtent frančizės sutarčių pagrindu, žaidimo modelį, daroma įtaka
         laisvei teikti paslaugas, kurią EB 49 straipsnis užtikrina įsteigtiems kitoje valstybėje narėje šių paslaugų teikėjams bei
         gavėjams. Be to, tiek, kiek Pulsar išvystyto žaidimo modelio eksploatavimas apima specifinės įrangos, kuri taip pat yra teisėtai parduodama Didžiojoje Britanijoje,
         naudojimą, Omega nustatytas draudimas gali ją atgrasyti įsigyti nagrinėjamą įrangą, taip pažeidžiant EB 28 straipsnyje užtikrinamą laisvą
         prekių judėjimą.

      26      Tačiau primintina, kad tuo atveju, kai nacionalinė priemonė daro įtaką tiek laisvei teikti paslaugas, tiek laisvam prekių
         judėjimui, jeigu paaiškėja, kad bylos aplinkybėmis viena iš jų yra papildoma kitos atžvilgiu ir gali būti su ja susieta, Teisingumo
         Teismas šią priemonę nagrinėja iš esmės atsižvelgdamas tiktai į vieną iš šių dviejų pagrindinių laisvių (šiuo klausimu žr.
         minėto sprendimo Schindler 22 punktą; minėto sprendimo Canal Satélite Digital 31 punktą ir 2004 m. kovo 25 d. Sprendimo Karner, C‑71/02, Rink. p. I‑0000, 46 punktą).

      27      Pagrindinės bylos aplinkybėmis laisvės teikti paslaugas aspektas yra svarbesnis už laisvo prekių judėjimo aspektą. Iš tiesų
         Bonos policijos institucija ir Europos Bendrijų Komisija teisingai pabrėžė, kad ginčijamu sprendimu prekių importas yra apribojamas
         tik tiek, kiek tai susiję su įranga, specialiai sukurta draudžiamai lazerinio žaidimo rūšiai, ir kad tai yra neišvengiama
         nustatyto apribojimo Pulsar suteiktų paslaugų atžvilgiu pasekmė. Todėl, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 32 punkte, nereikia atskirai nagrinėti,
         ar šis sprendimas suderinamas su laisvą prekių judėjimą reglamentuojančiomis Sutarties nuostatomis.

      28      Dėl 1994 m. rugsėjo 14 d. sprendime nustatyto laisvės teikti paslaugas apribojimo pateisinimo, šioje srityje taikomas pagal
         EB 55 straipsnį EB 46 straipsnis leidžia apribojimus, kurie yra pateisinami viešosios tvarkos, visuomenės saugumo arba visuomenės
         sveikatos apsaugos sumetimais. Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad pagrindai, kuriais remiasi Bonos policijos institucija
         priimdama draudžiamąjį sprendimą, aiškiai nurodo, kad atitinkama veikla kelia pavojų viešajai tvarkai. Be to, nuoroda į viešajai
         tvarkai galintį kilti pavojų yra taip pat OBG NW 14 straipsnio 1 dalyje, įgaliojančioje policijos institucijas priimti šio
         pavojaus prevencijai būtinas priemones.

      29      Šiame procese akivaizdu, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas nepaisant visų vertinimų, susijusių su paslaugų teikėjų ar
         gavėjų, kuriems taikomas apribojimas, pilietybe. Bet kuriuo atveju, kadangi viešosios tvarkos apsaugos priemonės kyla iš leidžiančios
         nukrypti nuostatos, įtvirtintos EB 46 straipsnyje, nėra būtina nagrinėti, ar šios priemonės yra vienodai taikomos nacionalinių
         ir įsisteigusių kitose valstybėse narėse paslaugų teikėjų atžvilgiu.

      30      Tačiau valstybei narei suteikta galimybė pasinaudoti Sutartyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata netrukdo vykdyti teisminės
         šios leidžiančios nukrypti nuostatos taikymo priemonių kontrolės (žr. 1974 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Van Duyn, 41/74, Rink. p. 1337, 7 punktą). Be to, „viešosios tvarkos“ sąvoka Bendrijos srityje, o būtent kaip leidžiančios nukrypti
         nuo pagrindinės laisvės teikti paslaugas nuostatos pateisinimas, turi būti suprantama siaurai, taip, kad kiekviena valstybė
         narė be Bendrijos institucijų kontrolės vienašališkai nenustatytų jos taikymo srities (žr. pagal analogiją dėl darbuotojų
         judėjimo laisvės minėto sprendimo Van Duyn 18 punktą ir 1977 m. spalio 27 d. Sprendimo Bouchereau, 30/77, Rink. p. 1999, 33 punktą). Iš to išplaukia, kad viešąja tvarka galima remtis tik realios ir pakankamai didelės visuomenės
         pagrindiniam interesui kylančios grėsmės atveju (žr. 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo Église de scientologie, C‑54/99, Rink. p. I‑1335, 17 punktą).

      31      Išlieka galimybė, kad specifinės aplinkybės, kurios galėtų pateisinti viešosios tvarkos sąvokos naudojimą skirtingose valstybėse
         ir skirtingais laikotarpiais, gali skirtis. Taigi šiuo atžvilgiu kompetentingoms nacionalinės valdžios institucijoms reikia
         pripažinti Sutartimi apribojamą kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų diskreciją (minėtų sprendimų Van Duyn 18 punktas ir Bouchereau 34 punktas).

      32      Pagrindinėje byloje kompetentingos valdžios institucijos nusprendė, kad draudžiamajame sprendime numatyta veikla kelia pavojų
         viešajai tvarkai, kadangi pagal visuomenėje vyraujančią koncepciją komercinis pramogos imituojant nužudymą eksploatavimas
         pažeidžia nacionalinėje Konstitucijoje įtvirtintą pagrindinę vertybę, t. y. žmogaus orumą. Bundesverwaltungsgericht manymu, nagrinėję bylą nacionaliniai teismai sutiko ir patvirtino žmogaus orumo apsaugos reikalavimo koncepciją, kuria grindžiamas
         ginčijamas sprendimas, todėl ši koncepcija turi būti laikoma suderinama su Vokietijos Pagrindinio įstatymo nuostatomis.

      33      Šiomis aplinkybėmis primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrų teisės principų,
         kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis, todėl pastarasis vadovaujasi valstybių narių bendromis konstitucinėmis
         tradicijomis ir tarptautiniais dokumentais žmogaus teisių apsaugos srityje, kuriuos priimant dalyvavo valstybės narės arba
         prie kurių prisijungė. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę
         (žr. būtent 1991 m. birželio 18 d. Sprendimo ERT, C‑260/89, Rink. p. I‑2925, 41 punktą, 2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly prieš Komisiją, C‑274/99 P, Rink. p. I‑1611, 37 punktą; 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo RoquetteFrères, C‑94/00, Rink. p. I‑9011, 25 punktą ir 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Schmidberger, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 71 punktą).

      34      Kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 82–91 punktuose, Bendrijos teisės sistema neabejotinai siekia užtikrinti žmogaus
         orumo apsaugą, kaip bendrą teisės principą. Taigi neabejotina, kad žmogaus orumo apsaugos tikslas yra suderinamas su Bendrijos
         teise, net jeigu Vokietijoje žmogaus orumo apsaugos principas turi išskirtinį statusą, kaip pagrindinė savarankiška teisė.

      35      Kadangi pagrindinių teisių laikymasis yra privalomas ir Bendrijai, ir jos valstybėms narėms, šių teisių apsauga yra teisėtas
         interesas, galintis iš esmės pateisinti Bendrijos teisės nustatytų pareigų, net ir susijusių su Sutartimi užtikrinama pagrindine
         laisve, t. y. laisve teikti paslaugas, apribojimą (dėl laisvo prekių judėjimo žr. minėto sprendimo Schmidberger 74 punktą).

      36      Tačiau teigtina, kad laisvę teikti paslaugas ribojančios priemonės gali būti pateisinamos su viešąja tvarka susijusiais pagrindais,
         tik jeigu jos yra būtinos interesų, kuriuos jos siekia užtikrinti, apsaugai ir tik tiek, kiek šių tikslų negalima pasiekti
         mažiau apribojančiomis priemonėmis (dėl laisvo kapitalo judėjimo žr. minėto sprendimo Église de scientologie 18 punktą).

      37      Šiuo atžvilgiu nėra būtina, kad valstybės narės valdžios institucijų nustatyta apribojanti priemonė atitiktų koncepciją, kuriai
         pritaria visos valstybės narės, kiek tai susiję su pagrindinės teisės arba atitinkamo teisėto intereso apsaugos būdais. Jeigu
         tiesa, kad Teisingumo Teismas minėto sprendimo Schindler 60 punkte pateikė nuorodą į moralinio, religinio ar kultūrinio pobūdžio pagrindus, dėl kurių visos valstybės narės gali nustatyti
         apribojimus loterijų ir kitų azartinių žaidimų organizavimui, paminėdamas bendrą koncepciją, jis neketino suformuluoti bendro
         kiekvienos nacionalinės priemonės, kuri riboja ekonominės veiklos vykdymą, proporcingumo vertinimo kriterijaus.

      38      Atvirkščiai, kaip išplaukia iš aiškiai nustatytos ir vėlesnės nei minėtas sprendimas Schindler teismų praktikos, priimtų šiuo klausimu priemonių būtinumas ir proporcingumas nėra atmestinas vien todėl, kad valstybė narė
         pasirinko kitokią apsaugos sistemą nei ta, kurią taiko kita valstybė narė (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Läärä ir kt. 36 punktą; minėto sprendimo Zenatti 34 punktą ir 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Anomar ir kt., C‑6/01, Rink. p. I‑0000, 80 punktą).

      39      Šiuo atveju teigtina, pirma, kad, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, draudimas komerciniais tikslais
         eksploatuoti žaidimus, kuriuose imituojama prievarta asmenų atžvilgiu, ypač žmonių žudymo vaizdavimas, atitinka žmogaus orumo
         apsaugos lygį, kurį nacionalinė Konstitucija siekė užtikrinti Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje. Antra, konstatuotina,
         kad apsiribodamas tik lazerinio žaidimo rūšies, kurios tikslas šaudyti į gyvą taikinį ir taip žaisti „žaidimą žudyti žmones“,
         draudimu ginčijamas sprendimas neviršijo to, kas būtina kompetentingų nacionalinės valdžios institucijų tikslui pasiekti.

      40      Šiomis sąlygomis 1994 m. rugsėjo 14 d. sprendimas neturi būti laikomas priemone, nepateisinamai keliančia grėsmę laisvei teikti
         paslaugas.

      41      Atsižvelgiant į ankstesnius vertinimus į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad remiantis tuo, kad ekonominė veikla, susijusi
         su žaidimų, kuriuose yra imituojamas nužudymas, eksploatacija komerciniais tikslais, kelia grėsmę žmogaus orumui, viešosios
         tvarkos apsaugos pagrindu priimta šią veiklą draudžianti nacionalinė priemonė neprieštarauja Bendrijos teisei.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      42      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų nei šių šalių asmenų, pateikusių Teisingumo Teismui
         savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija), nusprendžia:
      Remiantis tuo, kad ekonominė veikla, susijusi su žaidimų, kuriuose yra imituojamas nužudymas, eksploatacija komerciniais tikslais,
            kelia grėsmę žmogaus orumui, viešosios tvarkos apsaugos pagrindu priimta šią veiklą draudžianti nacionalinė priemonė neprieštarauja
            Bendrijos teisei.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.