title: Teisingumo Teismo sprendimas - 2016 m. birželio 30 d.#Lidl#Byla C-134/15

text:
      TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. birželio 30 d.(*)

      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (EB) Nr. 543/2008 – Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Prekybos standartai – Šviežia fasuota paukštiena – Pareiga ant pakuotės ar prie jos pritvirtintoje etiketėje nurodyti visą kainą ir svorio vieneto kainą – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 16 straipsnis – Laisvė užsiimti verslu – Proporcingumas – SESV 40 straipsnio 2 dalies antra pastraipa – Nediskriminavimas“
      Byloje C‑134/15
      dėl 2015 m. vasario 24 d. Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saksonijos aukštesnysis administracinis teismas, Vokietija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. kovo 19 d.,
         pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Lidl GmbH & Co. KG
      prieš
      Freistaat Sachsen
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. Toader (pranešėja), A. Rosas, A. Prechal ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas M. Bobek,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. sausio 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Lidl GmbH & Co. KG, atstovaujamos advokatų A. Pitzer ir M. Grube,

      –        Freistaat Sachsen, atstovaujamos I. Gruhne,

      –        Europos Komisijos, atstovaujamos B. Schima ir K. Skelly,
      susipažinęs su 2016 m. kovo 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. birželio 16 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 543/2008, kuriuo
         nustatomos išsamios Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007 dėl tam tikrų prekybos paukštiena standartų įgyvendinimo taisyklės
         (OL L 157, 2008, p. 46), 5 straipsnio 4 dalies b punkto galiojimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant mažmeninės prekybos įmonės Lidl GmbH & Co. KG ir Freistaat Sachsen (Saksonijos federalinė žemė, Vokietija) ginčą dėl minėtoje nuostatoje įtvirtintos pareigos prekiaujant mažmenomis šviežia
         fasuota paukštiena ant pakuotės ar prie jos pritvirtintoje etiketėje nurodyti visą kainą ir svorio vieneto kainą (toliau –
         ženklinimo pareiga).

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        SESV 39 straipsnyje apibrėžti bendros žemės ūkio politikos tikslai. Pagal SESV 41 straipsnio b punktą tam, kad būtų pasiekti
         šie tikslai, galima, be kita ko, imtis bendrų priemonių, skatinančių vartoti tam tikrus produktus.

      4        1975 m. spalio 29 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2777/75 dėl bendro paukštienos rinkos organizavimo (OL L 282, 1975, p. 77;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 2 t., p. 138) 2 straipsnyje buvo numatyta, kad gali būti imtasi priemonių,
         skatinančių tam tikrų produktų prekybą ar gerinančių jų kokybę. Prekybos standartai galėjo būti susiję, be kita ko, su pakavimu,
         pateikimu ir ženklinimu.

      5        1990 m. birželio 26 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1906/90 dėl tam tikrų prekybos paukštiena standartų (OL L 173, 1990, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 10 t., p. 92) įtvirtintos specialios ženklinimo taisyklės, įskaitant pareigą
         ant pakuotės ar prie jos pritvirtintoje etiketėje nurodyti visą kainą ir svorio vieneto kainą, kurios taikytinos mažmeninėje
         prekyboje šviežia fasuota paukštiena.

      6        Šio reglamento 2 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „kadangi tokie standartai gali padėti pagerinti paukštienos kokybę ir atitinkamai jos pardavimą; kadangi dėl to žmonių maistui
         skirtos paukštienos prekybos standartų taikymas atitinka gamintojų, prekybininkų ir vartotojų interesus.“

      7        Minėto reglamento 5 straipsnio 3 dalies b punkte nustatyta:

      „Fasuotos paukštienos atveju ant pakuotės arba prie jos pritvirtintos etiketės būtina taip pat nurodyti ir tokius duomenis:
      <...>
      b)      šviežios paukštienos atveju visą kainą ir svorio vieneto kainą mažmeninėje prekyboje.“
      8        Reglamentas Nr. 2777/75 buvo panaikintas 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1234/2007, nustatančiu bendrą žemės
         ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendras bendro žemės ūkio rinkų
         organizavimo reglamentas) (OL L 299, 2007, p. 1). Pastaruoju reglamentu buvo sujungtas 21 bendras rinkų organizavimo atvejis,
         apimantis įvairius produktus ar produktų grupes. Kaip matyti iš minėto reglamento 7 konstatuojamosios dalies, „vykdant supaprastinimą
         neturėtų būti ginčijami per daugelį metų [bendros žemės ūkio politikos] srityje priimti politiniai sprendimai“. To reglamento
         10 konstatuojamojoje dalyje akcentuojamas tikslas stabilizuoti rinkas ir užtikrinti deramą žemės ūkiu besiverčiančios bendruomenės
         gyvenimo lygį, atsižvelgiant į skirtingus poreikius kiekviename iš šių sektorių ir į skirtingų sektorių tarpusavio priklausomybę.

      9        Kiek tai susiję su paukštiena, pagal Reglamento Nr. 1234/2007 121 straipsnio e punkto iv papunktį Europos Komisija gali priimti
         „taisykles, susijusias su tolesnėmis nuorodomis kartu pateikiamuose prekybos dokumentuose, galutiniam vartotojui skirtos paukštienos
         ženklinimu, pateikimu bei reklamavimu ir pavadinimu, kuriuo produktas parduodamas, kaip apibrėžta [2000 m. kovo 20 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą
         ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, 2000, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75)] 3 straipsnio
         1 dalies 1 punkte“.

      10      Pagal Reglamento Nr. 543/2008 1–3 konstatuojamąsias dalis, kadangi „tam tikros Reglamente <...> Nr. 1906/90 esančios nuostatos
         ir įpareigojimai nebuvo [įtraukti] į Reglamentą <...> Nr. 1234/2007“, atitinkamos nuostatos buvo įtrauktos į Reglamentą Nr. 543/2008,
         siekiant, „kad bendras rinkos organizavimas, ypač prekybos standartai, veiktų gerai ir būtų užtikrintas jo tęstinumas“.

      11      Reglamento Nr. 543/2008 10 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:

      „Tam, kad vartotojas gautų pakankamą, aiškią ir objektyvią informaciją apie tokius siūlomus parduoti produktus, ir tam, kad
         būtų užtikrintas laisvas tokių produktų judėjimas visoje Bendrijoje, būtina užtikrinti, kad nustatant paukštienos prekybos
         standartus būtų atsižvelgta į 1976 m. sausio 20 d. Tarybos direktyvos 76/211/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su
         tam tikrų fasuotų produktų komplektavimu pagal masę arba tūrį, suderinimo [(OL L 46, 1976, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 13 sk., 3 t., p. 91)], nuostatas.“

      12      Šio reglamento 5 straipsnio 4 dalies b punktas suformuluotas taip pat kaip ir Reglamento Nr. 1960/90 5 straipsnio 3 dalies
         b punktas.

      13      Nors Reglamentas Nr. 1234/2007 buvo panaikintas 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1308/2013,
         kuriuo nustatomas bendras žemės ūkio produktų rinkų organizavimas ir panaikinami Tarybos reglamentai (EEB) Nr. 922/72, (EEB)
         Nr. 234/79, (EB) Nr. 1037/2001 ir (EB) Nr. 1234/2007 (OL L 347, 2013, p. 671), prekybos kiaušinių ir paukštienos sektorių
         produktais standartai tebetaikomi iki atitinkamų prekybos taisyklių, kurios pagal Reglamento Nr. 1308/2013 230 straipsnio
         1 dalies c punktą turi būti nustatytos vadovaujantis deleguotaisiais aktais, taikymo datos.

       Vokietijos teisė
      14      2013 m. kovo 22 d. Verordnung über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch (Nutarimas dėl prekybos paukštiena standartų) (BGBl. 2013 I, p. 624) 3 straipsnio 2 dalies 6 punkte numatyta:

      „Draudžiama <...> pardavimo tikslais saugoti, laikyti, kad būtų parduodama, tiekti, parduoti ar kitu būdu pateikti rinkai
         paukštienos atsargas, teisingai ir išsamiai nenurodžius [Reglamento Nr. 543/2008] 5 straipsnio 4 dalyje minėtų duomenų.“

      15      Šio nutarimo 9 straipsnio 3 dalies 1 punkte nustatyta:

      „Asmuo pažeidžia Handelsklassengesetz (Prekių klasių įstatymas) 7 straipsnio 1 dalies 3 punkto nuostatas, jei, pažeisdamas [šio] nutarimo 3 straipsnį, pardavimo
         tikslais saugo, siūlo pirkti, laiko, kad parduotų, tiekia, parduoda ar kitu būdu pateikia į rinką naminių paukščių skerdenas,
         paukštieną ar skerdenų gabalus.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16      Lidl yra mažmeninės prekybos įmonė, visoje Vokietijoje valdanti mažmeninės prekybos maisto produktais išparduotuves. Keliose savo
         parduotuvėse Lampertsvaldės regione ji, be kita ko, parduoda šviežią fasuotą paukštieną. Pagal nutartį dėl prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą šio produkto kaina nenurodyta tiesiogiai ant jo pakuotės ar prie jos pritvirtintoje etiketėje; kaina
         nurodyta prie lentynų pritvirtintose etiketėse.

      17      Atlikusi įvairius patikrinimus, Sächsiche Landesanstalt für Landwirtschaft (Saksonijos žemės ūkio žinyba, Vokietija), tapusi Sächsische Landesamt für Umwelt, Landwirtschaft und Geologie (Saksonijos aplinkos, žemės ūkio ir geologijos tarnyba, Vokietija), nustatė minėtą kainų nurodymo praktiką. Ji nurodė, jog
         dėl tokios praktikos pažeistas atliekant patikrinimus galiojusio Reglamento Nr. 1906/90 5 straipsnio 3 dalies b punktas.

      18      2007 m. balandžio 30 d. Lidl pateikė skundą Verwaltungsgericht Dresden (Drezdeno administracinis teismas, Vokietija), reikalaudama nustatyti, kad jos kainų nurodymo praktika nepažeidė Reglamento
         Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalies b punkto, kurio turinys identiškas Reglamento Nr. 1906/90 5 straipsnio 3 dalies b punktui,
         nuostatų. Lidl iš esmės teigė, kad šios nuostatos yra „neveiksmingos“, nes jomis neproporcingai varžoma Europos Sąjungos pagrindinių teisių
         chartijos (toliau – Chartijos) 15 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su ESS 6 straipsnio 1 dalimi, apibrėžta laisvė užsiimti profesine
         veikla.

      19      2010 m. lapkričio 10 d. sprendimu Verwaltungsgericht Dresden (Drezdeno administracinis teismas) minėtą skundą atmetė iš esmės.

      20      Dėl tokio sprendimo Lidl pateikė apeliacinį skundą Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saksonijos aukštesnysis administracinis teismas, Vokietija). Tas teismas teigia, kad Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio
         4 dalies b punktas taikytinas pareiškėjai pagrindinėje byloje ir kad jo nagrinėjamos bylos baigtis priklauso nuo šios nuostatos
         galiojimo. Šiuo klausimu jam kyla abejonių dėl minėtos nuostatos galiojimo, atsižvelgiant į Chartijos 15 straipsnio 1 dalį,
         16 straipsnį ir SESV 40 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą.

      21      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, ženklinimo pareiga nėra neproporcingas ir netoleruotinas
         kišimasis į pareiškėjos pagrindinėje byloje laisvę verstis ekonomine veikla ir užsiimti verslu, nes nepažeidžiama šių teisių
         ir laisvių esmė. Iš tiesų Reglamento Nr. 543/2008, kuriame įtvirtintos nuostatos, susijusios su šviežios fasuotos paukštienos
         kainų nurodymu, 5 straipsnio 4 dalies b punktu neuždraudžiama prekyba šiais produktais. Be to, ši ženklinimo pareiga atitinka
         bendrą vartotojų apsaugos tikslą.

      22      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar minėtoje nuostatoje įtvirtinta ženklinimo pareiga
         yra proporcinga, nes, viena vertus, tokios pareigos nenustatyta kitų fasuotų produktų, kaip antai jautienos, veršienos, kiaulienos,
         avienos ar ožkienos, atveju ir, kita vertus, dėl jos patiriama papildoma finansinė ir organizacinė našta, ribojanti konkurenciją.

      23      Dėl nediskriminavimo principo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar nevienodas požiūris
         į šviežią paukštieną ir kitą žmonėms vartoti skirtą šviežią mėsą pateisinamas tuo, jog pastarajai mėsai nenustatytos panašios
         ženklinimo pareigos.

      24      Šiomis aplinkybėmis Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Saksonijos aukštesnysis administracinis teismas, Vokietija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui
         tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar [Reglamento Nr. 543/2008] 5 straipsnio 4 dalies b punktas suderinamas su ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, nagrinėjama
         kartu su Chartijos 15 straipsnio 1 dalimi ir 16 straipsniu?

      2.      Ar Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalies b punktas suderinamas su SESV 40 straipsnio 2 dalies antra pastraipa?“
       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      25      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 543/2008
         5 straipsnio 4 dalies b punktas, kuriame numatyta ženklinimo pareiga, galioja atsižvelgiant į Chartijos 15 straipsnio 1 dalį
         ir 16 straipsnį.

      26      Pirmiausia pažymėtina, kad, nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir šalys pagrindinėje byloje mano,
         jog ženklinimo pareigos galiojimą reikia vertinti atsižvelgiant į Chartijos 15 straipsnio 1 dalį ir 16 straipsnį, kurių pirmasis
         susijęs su laisve užsiimti profesine veikla ir teise į darbą, o antrasis – su laisve užsiimti verslu, reikia konstatuoti,
         kad ženklinimo pareiga neribojama asmenų turima galimybė „užsiimti laisvai pasirinkta profesija“, kaip tai suprantama pagal
         Chartijos 15 straipsnį. Tačiau ženklinimo pareiga gali riboti Chartijos 16 straipsnyje įtvirtintą laisvę užsiimti verslu.

      27      Teisė laisvai užsiimti verslu apima, be kita ko, bet kokios įmonės teisę laisvai disponuoti turimais ekonominiais, techniniais
         ir finansiniais ištekliais, neperžengiant už savo veiksmus prisiimtos atsakomybės ribų (2014 m. kovo 27 d. Sprendimo UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 49 punktas).

      28      Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad Chartijos 16 straipsniu suteikiama apsauga apima laisvę užsiimti ekonomine
         ar komercine veikla, laisvę sudaryti sutartis ir laisvą konkurenciją, kaip matyti iš su šiuo straipsniu susijusių paaiškinimų,
         į kuriuos, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir Chartijos 52 straipsnio 7 dalimi, reikia atsižvelgti aiškinant
         Chartiją (2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 42 punktas ir 2013 m. spalio 17 d. Sprendimo Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, 25 punktas).

      29      Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalies b punkte numatyta ženklinimo pareiga gali apriboti šią laisvę užsiimti verslu
         tiek, kiek tokia pareiga asmeniui nustatomas spaudimas, apribojantis laisvą turimų išteklių naudojimą, nes šiuo draudimu įpareigojama
         imtis priemonių, kurios gali būti susijusios su didelėmis to asmens išlaidomis ir turėti reikšmingą įtaką jo veiklos organizavimui
         (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 27 d. Sprendimo UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, 50 punktą).

      30      Vis dėlto pagal Teisingumo Teismo praktiką laisvė užsiimti verslu nėra absoliuti ir turi būti vertinama atsižvelgiant į jos
         socialinę funkciją (žr., be kita ko, 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, 54 punktą ir 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 45 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      31      Todėl apribojimai naudotis šia laisve gali būti nustatyti, jeigu pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį, viena vertus, jie numatyti
         įstatymo ir nekeičia minėtos laisvės esmės ir, kita vertus, laikantis proporcingo principo jie yra būtini ir tikrai atitinka
         Europos Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus arba yra reikalingi kitų asmenų teisėms ir laisvėms apsaugoti.

      32      Pažymėdamas, kad ženklinimo pareiga, kaip apribojimas naudotis Chartijos 16 straipsnyje garantuota teise, yra numatyta įstatymo,
         ir manydamas, kad minėta pareiga nekeičia šios teisės esmės ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus,
         t. y. vartotojų apsaugos tikslą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl tokios priemonės proporcingumo.

      33      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką proporcingumo principas reikalauja, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų
         to, kas tinkama ir būtina atitinkamų teisės aktų teisėtiems tikslams pasiekti, todėl, esant galimybei rinktis iš kelių tinkamų
         priemonių, reikia taikyti mažiausiai ribojančią, o sukelti nepatogumai neturi būti neproporcingi nurodytiems tikslams (2001 m.
         liepos 12 d. Sprendimo Jippes ir kt., C‑189/01, EU:C:2001:420, 81 punktas ir 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 50 punktas).

      34      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, jog laisvei užsiimti verslu gali būti taikomos įvairios viešosios valdžios priemonės,
         kuriomis dėl bendrojo intereso gali būti ribojamas ekonominės veiklos vykdymas (2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 46 punktas).

      35      Šiuo atveju, kiek tai susiję, pirma, su nagrinėjamų Sąjungos teisės aktų tikslais, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1906/90 2 konstatuojamosios
         dalies, prekybos standartai paukštienos srityje padeda gerinti paukštienos kokybę ir palengvinti jos pardavimą, atsižvelgiant
         į gamintojų, prekybininkų ir vartotojų interesus. Be to, šio reglamento 4 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiamas suinteresuotumas
         suteikti vartotojams kuo išsamesnę informaciją, susijusią pirmiausia su ženklinimu, reklama, nuorodomis apie naudojamus šaldymo
         būdus ir paukštienos gamybai taikomus ūkininkavimo būdus.

      36      Šie tikslai perimti į Reglamentą Nr. 543/2008, kurio 10 konstatuojamojoje dalyje pabrėžiama būtinybė suteikti vartotojui pakankamą,
         aiškią ir objektyvią informaciją apie siūlomus parduoti produktus.

      37      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagrindiniai nagrinėjamų Sąjungos teisės aktų tikslai susiję tiek su paukštienos, įskaitant
         šviežią paukštieną, sektoriuje veikiančių gamintojų ir prekybininkų pajamų didinimu, tiek su vartotojų apsauga, ir tai yra
         Sąjungos pirminėje teisėje pripažinti bendrojo intereso tikslai.

      38      Antra, kiek tai susiję su ženklinimo pareigos tinkamumu užtikrinti, kad bus pasiekti užsibrėžti tikslai, teisės aktų leidėjas
         galėjo manyti, jog ši pareiga, viena vertus, leidžia užtikrinti patikimą informaciją vartotojams, nurodant duomenis ant pakuotės,
         ir, kita vertus, gali paskatinti jį pirkti paukštieną, o tai pagerintų šio produkto prekybos perspektyvas, taigi ir padidintų
         gamintojų pajamas.

      39      Kiek tai susiję su tokio teisės akto būtinumu, Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo pagrįstai manyti, kad teisės aktu, numatančiu
         tik pareigą pritvirtinti kainų etiketes prie lentynos, užsibrėžti tikslai nebūtų pasiekti taip pat veiksmingai, kaip taikant
         Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalies b punktą, nes tik nuoroda į visą kainą ir svorio vieneto kainą produktų, kurių
         pakuočių vienetai negali sverti lygiai tiek pat, atveju leidžia užtikrinti pakankamą vartotojų informavimą. Be to, tokia pareiga
         neatrodo neproporcinga atsižvelgiant į siekiamus tikslus, tuo labiau kad Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalyje numatyta
         nuoroda į visą kainą ir svorio vieneto kainą pagal šią nuostatą yra tik vienas iš duomenų, turinčių būti ant pakuotės arba
         prie jos pritvirtintoje etiketėje.

      40      Taigi šiuo atveju kišimasis į pareiškėjos pagrindinėje byloje laisvę užsiimti verslu yra proporcingas siekiamiems tikslams.

      41      Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog išnagrinėjus pirmąjį prejudicinį klausimą nenustatyta jokių veiksnių, kurie, atsižvelgiant
         į Chartijos 16 straipsnyje numatytą laisvę užsiimti verslu, darytų poveikį Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalies b punkto
         galiojimui.

       Dėl antrojo klausimo
      42      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiraujasi, ar Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio
         4 dalies b punktas galioja atsižvelgiant į SESV 40 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintą nediskriminavimo principą.

      43      Šis klausimas pateiktas dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos aplinkybės, jog kitai žmonėms
         vartoti skirtai šviežiai mėsai, pirmiausia jautienai, kiaulienai, avienai ir ožkienai, nenustatyta panaši pareiga kainų ženklinimo
         srityje.

      44      Šiuo klausimu reikia priminti, kad nediskriminavimo principas yra vienas bendrųjų Sąjungos teisės principų, kuris, kiek tai
         susiję su žemės ūkio sritimi, išreikštas SESV 40 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje (žr. 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo
         Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Iš šio straipsnio teksto matyti, kad pagal šią nuostatą
         draudžiama bet kokia Sąjungos gamintojų ir vartotojų diskriminacija.

      45      Pagal Teisingumo Teismo praktiką šis principas taikomas ne tik gamintojams ir vartotojams, bet ir kitų kategorijų ūkio subjektams,
         kuriems taikomas bendras rinkų organizavimas, pavyzdžiui, tiems, kurie parduoda šviežią paukštieną ar kitos rūšies šviežią
         mėsą (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija / Taryba, C‑280/93, EU:C:1994:367, 68 punktą).

      46      Pagal nediskriminavimo principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų traktuojamos skirtingai, o skirtingos situacijos –
         vienodai, išskyrus atvejus, kai tai objektyviai pateisinama (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo ABNA ir kt., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, EU:C:2005:741, 63 punktą ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, 42 punktą).

      47      Kiek tai susiję su šio principo laikymosi kontrolės apimtimi, reikia priminti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas žemės ūkio
         srityje turi didelę diskreciją. Todėl teismo kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar nagrinėjama priemonė nėra susijusi su
         akivaizdžia klaida arba piktnaudžiavimu įgaliojimais ir ar atitinkama institucija akivaizdžiai neviršijo savo diskrecijos
         ribų (2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, 43 punktas).

      48      Šiuo atveju produktai, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių kalbant apie nagrinėjamo
         teisės akto nediskriminacinį pobūdį, priklauso skirtingiems žemės ūkio sektoriams.

      49      Šiuo klausimu SESV 40 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatytos įvairios priemonės, kurios gali būti naudojamos SESV 39 straipsnyje
         nurodytiems tikslams pasiekti. Be to, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1234/2007, kiekvienas bendras rinkos organizavimas turi
         savo specifiką. Tai reiškia, kad techninių priemonių, naudojamų skirtingiems rinkos sektoriams reguliuoti, lyginimas negali
         būti tinkamas pagrindas kaltinti nepanašių produktų, kuriems taikomos skirtingos taisyklės, diskriminavimu (šiuo klausimu
         žr. 1982 m. spalio 28 d. Sprendimo Lion ir kt., 292/81 ir 293/81, EU:C:1982:375, 24 punktą).

      50      Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog išnagrinėjus antrąjį klausimą nenustatyta jokių veiksnių, kurie, atsižvelgiant į SESV 40 straipsnio
         2 dalies antroje pastraipoje įtvirtintą nediskriminavimo principą, darytų poveikį Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalies
         b punkto galiojimui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      51      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Išnagrinėjus pirmąjį prejudicinį klausimą nenustatyta jokių veiksnių, kurie, atsižvelgiant į Europos Sąjungos pagrindinių
            teisių chartijos 16 straipsnyje numatytą laisvę užsiimti verslu, darytų poveikį 2008 m. birželio 16 d. Komisijos reglamento
            (EB) Nr. 543/2008, kuriuo nustatomos išsamios Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007 dėl tam tikrų prekybos paukštiena standartų
            įgyvendinimo taisyklės, 5 straipsnio 4 dalies b punkto galiojimui.
      2.      Išnagrinėjus antrąjį prejudicinį klausimą nenustatyta jokių veiksnių, kurie, atsižvelgiant į SESV 40 straipsnio 2 dalies antroje
            pastraipoje įtvirtintą nediskriminavimo principą, darytų poveikį Reglamento Nr. 543/2008 5 straipsnio 4 dalies b punkto galiojimui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2013 m. birželio 13 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) prieš Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 ir C-672/11), Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11) Société Agroprovence (C-674/11) Regalp SA (C-75/11) ir Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11).#Conseil d’État (Prancūzija) prašymai priimti prejudicinį sprendimą.#Žemės ūkis – Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondas – Sąvoka „tikrinamas laikotarpis“ – Galimybė pratęsti ir apriboti tikrinamą laikotarpį – Patikrinimų veiksmingumo tikslas – Teisinis saugumas.#Sujungtos bylos C-671/11–C-676/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. birželio 13 d. (
            *1
         )
      „Žemės ūkis — Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondas — Sąvoka „tikrinamas laikotarpis“ — Galimybė pratęsti ir apriboti tikrinamą laikotarpį — Patikrinimų veiksmingumo tikslas — Teisinis saugumas“
      Sujungtose bylose C-671/11–C-676/11
      dėl Conseil d’État (Prancūzija) 2011 m. lapkričio 28 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gruodžio 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), perėmusi Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor) teises,
      prieš

         Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 ir C-672/11),

         Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11),

         Société Agroprovence (C-674/11),

         Regalp SA (C-675/11),

         Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11)
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (pranešėjas) ir A. Prechal,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė V. Tourrès, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Établissement national des produits de l’agriculture ir de la mer (FranceAgriMer), atstovaujamos advokato J.-C. Balat,

               —

                  Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, atstovaujamos advokatų B. Néouze ir O. Delattre,

               —

                  Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence ir Regalp SA, atstovaujamų advokato G. Lesourd,

               —

                  Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM), atstovaujamos advokatų J.-P. Montenot ir T. Apostoliuc,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos N. Rouam ir G. de Bergues,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar ir B. Majczyna,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Bianchi ir P. Rossi,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4045/89 dėl valstybių narių atliekamo sandorių, sudarančių Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo Garantijų skyriaus finansavimo sistemos dalį, patikrinimo ir panaikinančio Direktyvą 77/435/EEB (OL L 388, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 9 t., p. 208), iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3094/94 (OL L 328, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 9 t., p. 208, toliau – Reglamentas Nr. 4045/89), 2 straipsnio 4 dalies išaiškinimu.

               2

               Šie prašymai pateikti nagrinėjant šešis ginčus tarp Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (Nacionalinė žemės ūkio ir jūros produktų įstaiga) (FranceAgriMer), perėmusios Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Nacionalinis tarpšakinis vaisių, daržovių, vyno ir sodininkystės biuras) (Viniflhor) teises, ir atitinkamai Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes, Organisation de producteurs Les Cimes, Société Agroprovence, Regalp SA ir Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (toliau kartu vadinami pagrindinėje byloje dalyvaujančiais subjektais) dėl Bendrijos paramos, gautos iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (toliau – EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, susigrąžinimo teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

               3

               1970 m. balandžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 729/70 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 94, p. 13) 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybės narės, laikydamosi įstatymuose ir kituose teisės aktuose pateiktų nacionalinių nuostatų, imasi priemonių:

                        —

                        įsitikinti, kad iš [EŽŪOGF] lėšų finansuojami sandoriai yra tikrai įvykdyti ir įvykdyti teisingai;

                        —

                        užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos,

                        —

                        išieškoti sumas, kurios buvo prarastos dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo.

                  <...>“

               4

               Reglamento Nr. 4045/89 1–4 ir 10 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
               „<...> pagal <...> Reglamento Nr. 729/70 <...> 8 straipsnį valstybės narės imasi priemonių, būtinų įsitikinti, kad [EŽŪOGF] finansuojami sandoriai buvo iš tikrųjų įvykdyti ir vykdomi teisingai, užkirsti kelią pažeidimams ir juos nagrinėti bei atgauti dėl pažeidimų ar aplaidumo prarastas sumas;
               <...> nacionalinių nuostatų, susijusių su patikrinimu, kurios yra išsamesnės už apibrėžtas reglamente, šis reglamentas neapima;
               <...> valstybės narės turi būti skatinamos sustiprinti įmonių, gaunančių ar pervedančių lėšas, komercinių dokumentų patikrinimą, vykdomą pagal Direktyvą 77/435/EEB;
               <...> taisyklių, numatytų dėl Direktyvos 77/435/EEB, įgyvendinimas valstybėse narėse parodė, jog remiantis įgyta patirtimi reikia pakeisti tam tikras tos direktyvos nuostatas; kadangi atsižvelgiant į atitinkamų nuostatų pobūdį, šie pakeitimai turėtų būti įtraukti į reglamentą;
               <...>
               <...> valstybės narės įsipareigojo visų pirma patvirtinti patikrinimų programas, būtina, jog tos programos būtų pateiktos Komisijai ir ji galėtų imtis jų priežiūros ir koordinavimo bei užtikrinti, kad tos programos būtų sudarytos remiantis atitinkamais kriterijais; kadangi patikrinimai tokiu būdu gali būti sukoncentruoti į sektorius ar įmones, pasižyminčias dideliu sukčiavimo rizikos laipsniu.“

               5

               Reglamento Nr. 4045/89 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „Šiame reglamente „komerciniai dokumentai“ – tai visos buhalterinės knygos, registrai, kvitai ir patvirtinamieji dokumentai, sąskaitos ir korespondencija, susijusi su įmonės komercine veikla, taip pat komerciniai duomenys, tiek, kiek visi šie dokumentai yra tiesiogiai ar netiesiogiai susiję su 1 dalyje nurodytais sandoriais.“

               6

               Šio reglamento 2 straipsnyje numatyta:
               „1.   Valstybės narės atlieka sistemingą įmonių komercinių dokumentų patikrinimą atsižvelgdamos į sandorių, kurie bus tikrinami, pobūdį. Valstybės narės užtikrina, jog įmonių parinkimas patikrinimui garantuoja priemonių, užkertančių ir išaiškinančių EŽŪOGF Garantijų skyriaus finansavimo sistemos pažeidimus, efektyvumą. Inter alia, parenkant atsižvelgiama į finansinę įmonės reikšmę toje sistemoje ir kitus rizikos faktorius.
               <...>
               4.   Patikrinimų laikotarpis prasideda liepos 1 d. ir tęsiasi iki kitų metų birželio 30 d.
               Patikrinimas apima mažiausiai 12 mėnesių laikotarpį, pasibaigiantį ankstesnio patikrinimo laikotarpiu; jis gali būti išplėstas valstybės narės nustatytiniems laikotarpiams [nustatytinais laikotarpiais], einančiais prieš arba po to 12 mėnesių laikotarpio.
               <...>“

               7

               Pagal to paties reglamento 4 straipsnį:
               „Įmonės saugo 1 straipsnio 2 dalyje ir 3 straipsnyje nurodytus komercinius dokumentus ne trumpiau nei trejus metus, skaičiuojant nuo metų, kuriais jie buvo surašyti, pabaigos.
               Valstybės narės gali nustatyti ilgesnį šių dokumentų laikymo laikotarpį.“

         Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

               8

               2000 ir 2001 m. buvo atlikti pagrindinėje byloje dalyvaujančių subjektų patikrinimai vietoje pagal Reglamentą Nr. 4045/89. Remdamasis atliktų patikrinimų išvadomis, Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture (Nacionalinis tarpšakinis vaisių, daržovių ir sodininkystės biuras) (Oniflhor), kurio teises perėmė Viniflhor, kurios teises savo ruožtu perėmė FranceAgriMer, pareikalavo, kad pagrindinėje byloje dalyvaujantys subjektai grąžintų sumas, gautas pagal EŽŪOGF Garantijų skyriaus finansavimo sistemą, ir priėmė vykdomuosius dokumentus dėl grąžintinų sumų.

               9

               Pagrindinėje byloje dalyvaujantys subjektai kreipėsi į atitinkamai tribunal administratif de Nîmes (Nimo administracinis teismas) ir tribunal administratif de Marseille (Marselio administracinis teismas) su skundais dėl šių vykdomųjų dokumentų. Šių teismų priimti sprendimai buvo apskųsti apeliacine tvarka cour administrative d’appel de Marseille (Marselio administracinis apeliacinis teismas).

               10

               Pastarasis teismas šešiose bylose nusprendė, kad sąvoką „tikrinamas laikotarpis“ reikia aiškinti kaip apimančią laikotarpį, pasibaigiantį per 12 mėnesių, einančių prieš patikrinimo laikotarpį, ir kad 12 mėnesių yra maksimali trukmė, jei įstatyme ar kitame teisės akte nenumatyta kitaip. Tačiau visose šiose bylose tikrinamas laikotarpis baigėsi prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui.

               11

                  FranceAgriMer pateikė kasacinį skundą Conseil d’État, kuriame tvirtino, kad cour administrative d’appel de Marseille klaidingai aiškino Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies turinį, kiek jis susijęs su tikrinamo laikotarpio apibrėžimu.

               12

               Manydama, kad, norint atsakyti į FranceAgriMer pateiktą kasacinio skundo pagrindą, kyla klausimų dėl minėtos nuostatos išaiškinimo, Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus, kurie bylose C-671/11–C-676/11 suformuluoti vienodai:
               „Kaip valstybė narė, atsižvelgdama, pirma, į Bendrijų finansinių interesų apsaugos reikalavimus ir, antra, į teisinio saugumo principą bei būtinybę nepalikti tikrinimo institucijoms neribotų įgaliojimų, gali pasinaudoti <...> Reglamento Nr. 4045/89 <...> 2 straipsnio 4 dalyje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį savo nustatytais „laikotarpiais, einančiais prieš arba po <...> 12 mėnesių laikotarpio“?
               Konkrečiai tariant:

                        —

                        Ar tikrinamas laikotarpis bet kuriuo atveju, jei per patikrinimą nebuvo padarytas pažeidimas, kuriuo tikrinamas subjektas gali remtis skųsdamas šio patikrinimo rezultatais pagrįstą sprendimą, turi baigtis per dvylikos mėnesių laikotarpį, ėjusį prieš vadinamąjį „patikrinimo“ laikotarpį, per kurį atliekamos tikrinimo operacijos?

                        —

                        Jei atsakymas į pastarąjį klausimą būtų teigiamas, kaip reikia suprasti aiškiai reglamentu [Nr. 4045/89] numatytą galimybę išplėsti tikrinamą laikotarpį „laikotarpiams [laikotarpiais], einančiais po 12 mėnesių laikotarpio“?

                        —

                        Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar tikrinamas laikotarpis, jei per patikrinimą nebuvo padarytas pažeidimas, kuriuo tikrinamas subjektas gali remtis skųsdamas šio patikrinimo rezultatais pagrįstą sprendimą, vis tiek turi apimti dvylikos mėnesių laikotarpį, kuris pasibaigia patikrinimo laikotarpiu, einančiu prieš tą laikotarpį, kuriuo atliktas patikrinimas, ar patikrinimas gali apimti tik laikotarpį, kuris pasibaigia prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui?“

               13

               2012 m. vasario 3 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-671/11–C-676/11 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas galutinis sprendimas.

         Dėl prejudicinių klausimų

               14

               Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai valstybė narė pasinaudoja šioje nuostatoje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis, jei tikrinant nepadarytas pažeidimas, vis tiek turi baigtis ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, ar turi apimti ir tą laikotarpį.

               15

               Akivaizdu, kad, atsižvelgiant vien į Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos tekstą, šioje pastraipoje numatyta galimybė išplėsti patikrinimų laikotarpį prieš jį arba po jo einančiais laikotarpiais, tačiau nepatikslinta, kad patikrinimas gali apimti laikotarpius, kurie nesibaigia ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, todėl šią nuostatą galima aiškinti įvairiai.

               16

               Todėl siekiant išsiaiškinti, kaip šiomis aplinkybėmis reikia aiškinti šią nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į bendrą struktūrą, nuostatos raidą bei tikslus, kurių apskritai siekiama Reglamentu Nr. 4045/89.

               17

               Pirma, kalbant apie šiuos tikslus, pažymėtina, jog iš Reglamento Nr. 4045/89 pirmos, trečios ir ketvirtos konstatuojamųjų dalių matyti, kad juo siekiama sustiprinti valstybėms narėms pavestų patikrinimų veiksmingumą, kad būtų užkirstas kelias EŽŪOGF srityje galimiems pažeidimams ir jie būtų panaikinti.

               18

               Siekiant užtikrinti, kad nacionaliniai patikrinimai iš tiesų būtų vykdomi ir būtų veiksmingi, taigi kad būtų laikomasi reikalavimo apsaugoti Europos Sąjungos finansinius interesus, Reglamento Nr. 4045/89 dešimtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad šių patikrinimų kontrolė ir priežiūra pavedama Komisijai. Šio reglamento 2 straipsnyje aiškiai numatyta vienoda patikrinimo sistema, veikianti prižiūrint Komisijai. Šio straipsnio 4 dalyje, be kita ko, užtikrinamas tam tikras patikrinimų sistemiškumas ir periodiškumas.

               19

               Kadangi Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsniu taip pat siekiama reguliuoti valstybių narių atliekamus patikrinimus, kad būtų apsaugoti Sąjungos finansiniai interesai, tikrinamų laikotarpių trukmė ir jų apribojimas turi būti vertinami atsižvelgiant į patikrinimų veiksmingumo tikslą, įtvirtintą šiame straipsnyje.

               20

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kaip, be kita ko, teigia Komisija, kad toks veiksmingumas užtikrinamas suteikiant valstybėms narėms galimybę išplėsti tikrinamą laikotarpį taip, kad jis būtų ilgesnis nei ankstesnis patikrinimo laikotarpis, nes taip galima nustatyti pažeidimus, galinčius padaryti žalos Sąjungos finansiniams interesams.

               21

               Kaip teisingai pažymėjo Prancūzijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose, veiklos programos dažnai įtraukiamos į daugiametes programas, todėl geriau nenustatyti, kad tikrinamas laikotarpis būtinai baigiasi per ankstesnį patikrinimo laikotarpį. Priešingu atveju patikrinimas, kaip vykdomos sutartys, kai tikrinami keli aspektai, būtų išskaidytas į kelis patikrinimų laikotarpius, o tai pakenktų jo veiksmingumui.

               22

               Bet kuriuo atveju pasinaudojimas galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį laikotarpiu prieš tą arba po to, kuris baigiasi per ankstesnį patikrinimo laikotarpį, yra naudingas patikrinimo veiksmingumui. Jei patikrinimą atliekanti institucija abejoja tikrinamų sandorių teisėtumu, pagal Reglamentą Nr. 4045/89 ji pati gali išplėsti tikrinamą laikotarpį į vieną ar į kitą pusę ir neprivalo remtis nacionalinės teisės aktais, kuriuose numatyta tokia galimybė.

               23

               Antra, kalbant apie Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos raidą, pažymėtina, kad pradinėje šio reglamento versijoje pagal šią nuostatą patikrinimas iš principo apėmė kalendorinius metus, einančius prieš patikrinimų laikotarpį, ir buvo suteikta galimybė tikrinamą laikotarpį išplėsti laikotarpiu prieš tuos kalendorinius metus ar po jų. Taigi atrodo, jog numatydamas, kad dabar tikrinamas laikotarpis iš principo baigiasi ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, Sąjungos teisės aktų leidėjas sušvelnino reikalavimus valstybės narėms, kiek tai susiję su tikrinamo laikotarpio nustatymu. Aiškinant Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą taip, kad nuo šiol net ir tuo atveju, kai pasinaudojama galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis turi pasibaigti per ankstesnį patikrinimo laikotarpį, būtų nekreipiama dėmesio į minėtą norą sušvelninti.

               24

               Trečia, kalbant apie Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos bendrą struktūrą, konstatuotina, kad joje aiškiai ir nedviprasmiškai nustatyta, jog bent 12 mėnesių laikotarpį, kurį apima patikrinimas, galima išplėsti, o tai akivaizdžiai reiškia, kad, pasinaudojus galimybe išplėsti, patikrinimas būtinai turi apimti ilgesnį negu 12 mėnesių laikotarpį.

               25

               Iš to taip pat matyti, jog Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos aiškinimas taip, kad tikrinamas laikotarpis būtinai turi pasibaigti per ankstesnį patikrinimo laikotarpį, nesuderinamas su šioje nuostatoje vartojamomis sąvokomis, nes jei pradinis tikrinamas laikotarpis tęstųsi iki birželio 30 d., kai baigiasi ankstesnis patikrinimo laikotarpis, išplėtimas nebebūtų įmanomas.

               26

               Be to, Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antroje pastraipoje vartojamos sąvokos prieštarauja tokiam aiškinimui, kad valstybė narė galėtų tikrinti tik laikotarpį, kuris baigiasi prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui, nes ši hipotezė neatitiktų reikalavimo, pagal kurį pradinis tikrinamas laikotarpis baigiasi ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, ir tai nebūtų išplėtimas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą. Šiuo atžvilgiu primintina, kad Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu negali būti panaikintas šios nuostatos aiškios ir tikslios formuluotės veiksmingumas (galiausiai žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Czop ir Punakova, C-147/11 ir C-148/11, 32 punktą), o dėl minėto aiškinimo būtent taip ir nutiktų.

               27

               Siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotus klausimus, dar reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su tikrinamais ūkio subjektais, atliekamų patikrinimų teisėtumas nepriklauso nuo to, kiek šių patikrinimų įgyvendinimas atitinka Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antroje pastraipoje įtvirtintas taisykles.

               28

               Priešingai, nei teigia pagrindinėje byloje dalyvaujantys subjektai, šioje nuostatoje įtvirtintos vien organizacinės taisyklės, siekiant užtikrinti patikrinimų veiksmingumą, ir, kaip matyti iš šio sprendimo 18 punkto, ja tik reguliuojami valstybių narių ir Sąjungos santykiai, siekiant apsaugoti pastarosios finansinius interesus. Tačiau šia nuostata nereglamentuojami patikrinimus atliekančių institucijų ir tikrinamų ūkio subjektų santykiai.

               29

               Taigi Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalis negali būti aiškinama visų pirma taip, kad ja ūkio subjektams suteikiama teisė prieštarauti kitiems ar išsamesniems patikrinimams nei numatytieji šioje nuostatoje. Kadangi tokia teisė gali trukdyti susigrąžinti neteisėtai gautą ar panaudotą paramą, dėl jos gali kilti pavojus Sąjungos finansinių interesų apsaugai.

               30

               Bet kuriuo atveju Reglamente Nr. 4045/89 įtvirtinti patikrinimai susiję su ūkio subjektais, kurie savo noru prisijungė prie EŽŪOGF Garantijų skyriaus sukurtos finansavimo sistemos ir kurie, norėdami gauti paramą, sutiko, kad būtų atliekami patikrinimai siekiant įsitikinti, jog Sąjungos ištekliai naudojami teisėtai. Šie subjektai negali teisėtai ginčyti tokio patikrinimo teisėtumo remdamiesi vien tuo, kad nesilaikyta organizacinių taisyklių, kuriomis reglamentuojami valstybių narių ir Komisijos santykiai.

               31

               Negalima paneigti, kad tikrinamų subjektų teisinis saugumas valdžios institucijų, kurios atlieka patikrinimus ir prireikus nusprendžia pradėti persekiojimą, atžvilgiu užtikrinamas 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 3 straipsnyje nustatytu patraukimo atsakomybėn senaties terminu, kuris iš principo yra ketveri metai nuo tada, kai dėl ūkio subjekto veiksmų ar neveikimo buvo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas, dėl kurio padaryta arba galėjo būti padaryta žalos Sąjungos biudžetui. Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, bendrąja prasme senaties terminai atlieka teisinio saugumo užtikrinimo funkciją (žr. 2004 m. birželio 24 d. Sprendimo Handlbauer, C-278/02, Rink. p. I-6171, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               32

               Pagal EŽŪOGF sukurtą finansavimo sistemą teikiamos paramos gavėjo pareiga per tam tikrus laikotarpius apimantį patikrinimą pateikti reikalaujamus dokumentus, kad būtų nustatyta, ar parama išmokėta teisėtai, negali būti traktuojama kaip teisinio saugumo principo pažeidimas, jei tų dokumentų saugojimo terminas, kuris pagal Reglamento Nr. 4045/89 4 straipsnį yra bent treji metai, dar nepasibaigęs.

               33

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai valstybė narė pasinaudoja šioje nuostatoje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis nebūtinai turi baigtis ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, bet gali baigtis ir po jo. Tačiau šią nuostatą taip pat reikia aiškinti taip, kad ja ūkio subjektams nesuteikiama teisė prieštarauti dėl kitų ar išsamesnių patikrinimų nei joje numatytieji. Iš to matyti, kad aplinkybė, jog patikrinimas apima tik laikotarpį, pasibaigiantį prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui, savaime nereiškia, kad šis patikrinimas tikrinamų subjektų atžvilgiu yra neteisėtas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               34

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4045/89 dėl valstybių narių atliekamo sandorių, sudarančių Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo Garantijų skyriaus finansavimo sistemos dalį, patikrinimo ir panaikinančio Direktyvą 77/435/EEB, iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3094/94, 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai valstybė narė pasinaudoja šioje nuostatoje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis nebūtinai turi baigtis ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, bet gali baigtis ir po jo. Tačiau šią nuostatą taip pat reikia aiškinti taip, kad ja ūkio subjektams nesuteikiama teisė prieštarauti dėl kitų ar išsamesnių patikrinimų nei joje numatytieji. Iš to matyti, kad aplinkybė, jog patikrinimas apima tik laikotarpį, pasibaigiantį prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui, savaime nereiškia, kad šis patikrinimas tikrinamų subjektų atžvilgiu yra neteisėtas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.
    ---documentbreak---

               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Sujungtose bylose C-671/11–C-676/11
            dėl Conseil d'État (Prancūzija) 2011 m. lapkričio 28 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gruodžio 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą bylose
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer), perėmusi Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (Viniflhor)  teises,
            prieš
            Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes (C-671/11 ir C-672/11),
            Organisation de producteurs Les Cimes (C-673/11),
            Société Agroprovence (C-674/11),
            Regalp SA (C-675/11),
            Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm (COPAM) (C-676/11)
            TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan (pranešėjas) ir A. Prechal,
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            posėdžio sekretorė V. Tourrès, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. sausio 16 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Établissement national des produits de l’agriculture ir de la mer (FranceAgriMer) , atstovaujamos advokato J.-C. Balat,
            – Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes , atstovaujamos advokatų B. Néouze ir O. Delattre,
            – Organisation de producteurs Les Cimes , Société Agroprovence  ir Regalp SA , atstovaujamų advokato G. Lesourd,
            – Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm  (COPAM), atstovaujamos advokatų J.-P. Montenot ir T. Apostoliuc,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos N. Rouam ir G. de Bergues,
            – Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar ir B. Majczyna,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos D. Bianchi ir P. Rossi,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4045/89 dėl valstybių narių atliekamo sandorių, sudarančių Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo Garantijų skyriaus finansavimo sistemos dalį, patikrinimo ir panaikinančio Direktyvą 77/435/EEB (OL L 388, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 9 t., p. 208), iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3094/94 (OL L 328, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 9 t., p. 208, toliau – Reglamentas Nr. 4045/89), 2 straipsnio 4 dalies išaiškinimu.
            2. Šie prašymai pateikti nagrinėjant šešis ginčus tarp Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer  (Nacionalinė žemės ūkio ir jūros produktų įstaiga) ( FranceAgriMer ), perėmusios Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture  (Nacionalinis tarpšakinis vaisių, daržovių, vyno ir sodininkystės biuras) ( Viniflhor ) teises, ir atitinkamai Société anonyme d’intérêt collectif agricole Unanimes , Organisation de producteurs Les Cimes , Société Agroprovence , Regalp SA ir Coopérative des producteurs d’asperges de Montcalm  (COPAM) (toliau kartu vadinami pagrindinėje byloje dalyvaujančiais subjektais) dėl Bendrijos paramos, gautos iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (toliau – EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, susigrąžinimo teisėtumo.
            Teisinis pagrindas
            3. 1970 m. balandžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 729/70 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 94, p. 13) 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Valstybės narės, laikydamosi įstatymuose ir kituose teisės aktuose pateiktų nacionalinių nuostatų, imasi priemonių:
            – įsitikinti, kad iš [EŽŪOGF] lėšų finansuojami sandoriai yra tikrai įvykdyti ir įvykdyti teisingai;
            – užkirsti kelią pažeidimams ir persekioti už juos,
            – išieškoti sumas, kurios buvo prarastos dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo.
            < ... > “
            4. Reglamento Nr. 4045/89 1–4 ir 10 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
            „ < ... > pagal < ... > Reglamento Nr. 729/70 < ... > 8 straipsnį valstybės narės imasi priemonių, būtinų įsitikinti, kad [EŽŪOGF] finansuojami sandoriai buvo iš tikrųjų įvykdyti ir vykdomi teisingai, užkirsti kelią pažeidimams ir juos nagrinėti bei atgauti dėl pažeidimų ar aplaidumo prarastas sumas;
            < ... > nacionalinių nuostatų, susijusių su patikrinimu, kurios yra išsamesnės už apibrėžtas reglamente, šis reglamentas neapima;
            < ... > valstybės narės turi būti skatinamos sustiprinti įmonių, gaunančių ar pervedančių lėšas, komercinių dokumentų patikrinimą, vykdomą pagal Direktyvą 77/435/EEB;
            < ... > taisyklių, numatytų dėl Direktyvos 77/435/EEB, įgyvendinimas valstybėse narėse parodė, jog remiantis įgyta patirtimi reikia pakeisti tam tikras tos direktyvos nuostatas; kadangi atsižvelgiant į atitinkamų nuostatų pobūdį, šie pakeitimai turėtų būti įtraukti į reglamentą;
            < ... >
            < ... > valstybės narės įsipareigojo visų pirma patvirtinti patikrinimų programas, būtina, jog tos programos būtų pateiktos Komisijai ir ji galėtų imtis jų priežiūros ir koordinavimo bei užtikrinti, kad tos programos būtų sudarytos remiantis atitinkamais kriterijais; kadangi patikrinimai tokiu būdu gali būti sukoncentruoti į sektorius ar įmones, pasižyminčias dideliu sukčiavimo rizikos laipsniu.“
            5. Reglamento Nr. 4045/89 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
            „Šiame reglamente „komerciniai dokumentai“ – tai visos buhalterinės knygos, registrai, kvitai ir patvirtinamieji dokumentai, sąskaitos ir korespondencija, susijusi su įmonės komercine veikla, taip pat komerciniai duomenys, tiek, kiek visi šie dokumentai yra tiesiogiai ar netiesiogiai susiję su 1 dalyje nurodytais sandoriais.“
            6. Šio reglamento 2 straipsnyje numatyta:
            „1. Valstybės narės atlieka sistemingą įmonių komercinių dokumentų patikrinimą atsižvelgdamos į sandorių, kurie bus tikrinami, pobūdį. Valstybės narės užtikrina, jog įmonių parinkimas patikrinimui garantuoja priemonių, užkertančių ir išaiškinančių EŽŪOGF Garantijų skyriaus finansavimo sistemos pažeidimus, efektyvumą. Inter alia , parenkant atsižvelgiama į finansinę įmonės reikšmę toje sistemoje ir kitus rizikos faktorius.
            < ... >
            4. Patikrinimų laikotarpis prasideda liepos 1 d. ir tęsiasi iki kitų metų birželio 30 d.
            Patikrinimas apima mažiausiai 12 mėnesių laikotarpį, pasibaigiantį ankstesnio patikrinimo laikotarpiu; jis gali būti išplėstas valstybės narės nustatytiniems laikotarpiams [nustatytinais laikotarpiais], einančiais prieš arba po to 12 mėnesių laikotarpio.
            < ... > “
            7. Pagal to paties reglamento 4 straipsnį:
            „Įmonės saugo 1 straipsnio 2 dalyje ir 3 straipsnyje nurodytus komercinius dokumentus ne trumpiau nei trejus metus, skaičiuojant nuo metų, kuriais jie buvo surašyti, pabaigos.
            Valstybės narės gali nustatyti ilgesnį šių dokumentų laikymo laikotarpį.“
            Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
            8. 2000 ir 2001 m. buvo atlikti pagrindinėje byloje dalyvaujančių subjektų patikrinimai vietoje pagal Reglamentą Nr. 4045/89. Remdamasis atliktų patikrinimų išvadomis, Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l’horticulture  (Nacionalinis tarpšakinis vaisių, daržovių ir sodininkystės biuras) ( Oniflhor ), kurio teises perėmė Viniflhor , kurios teises savo ruožtu perėmė FranceAgriMer , pareikalavo, kad pagrindinėje byloje dalyvaujantys subjektai grąžintų sumas, gautas pagal EŽŪOGF Garantijų skyriaus finansavimo sistemą, ir priėmė vykdomuosius dokumentus dėl grąžintinų sumų.
            9. Pagrindinėje byloje dalyvaujantys subjektai kreipėsi į atitinkamai tribunal administratif de Nîmes (Nimo administracinis teismas) ir tribunal administratif de Marseille  (Marselio administracinis teismas) su skundais dėl šių vykdomųjų dokumentų. Šių teismų priimti sprendimai buvo apskųsti apeliacine tvarka cour administrative d’appel de Marseille  (Marselio administracinis apeliacinis teismas).
            10. Pastarasis teismas šešiose bylose nusprendė, kad sąvoką „tikrinamas laikotarpis“ reikia aiškinti kaip apimančią laikotarpį, pasibaigiantį per 12 mėnesių, einančių prieš patikrinimo laikotarpį, ir kad 12 mėnesių yra maksimali trukmė, jei įstatyme ar kitame teisės akte nenumatyta kitaip. Tačiau visose šiose bylose tikrinamas laikotarpis baigėsi prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui.
            11. FranceAgriMer pateikė kasacinį skundą Conseil d’État , kuriame tvirtino, kad cour administrative d’appel de Marseille klaidingai aiškino Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies turinį, kiek jis susijęs su tikrinamo laikotarpio apibrėžimu.
            12. Manydama, kad, norint atsakyti į FranceAgriMer pateiktą kasacinio skundo pagrindą, kyla klausimų dėl minėtos nuostatos išaiškinimo, Conseil d’État  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus, kurie bylose C-671/11–C-676/11 suformuluoti vienodai:
            „Kaip valstybė narė, atsižvelgdama, pirma, į Bendrijų finansinių interesų apsaugos reikalavimus ir, antra, į teisinio saugumo principą bei būtinybę nepalikti tikrinimo institucijoms neribotų įgaliojimų, gali pasinaudoti < ... > Reglamento Nr. 4045/89 < ... > 2 straipsnio 4 dalyje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį savo nustatytais „laikotarpiais, einančiais prieš arba po < ... > 12 mėnesių laikotarpio“?
            Konkrečiai tariant:
            – Ar tikrinamas laikotarpis bet kuriuo atveju, jei per patikrinimą nebuvo padarytas pažeidimas, kuriuo tikrinamas subjektas gali remtis skųsdamas šio patikrinimo rezultatais pagrįstą sprendimą, turi baigtis per dvylikos mėnesių laikotarpį, ėjusį prieš vadinamąjį „patikrinimo“ laikotarpį, per kurį atliekamos tikrinimo operacijos?
            – Jei atsakymas į pastarąjį klausimą būtų teigiamas, kaip reikia suprasti aiškiai reglamentu [Nr. 4045/89] numatytą galimybę išplėsti tikrinamą laikotarpį „laikotarpiams [laikotarpiais], einančiais po 12 mėnesių laikotarpio“?
            – Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar tikrinamas laikotarpis, jei per patikrinimą nebuvo padarytas pažeidimas, kuriuo tikrinamas subjektas gali remtis skųsdamas šio patikrinimo rezultatais pagrįstą sprendimą, vis tiek turi apimti dvylikos mėnesių laikotarpį, kuris pasibaigia patikrinimo laikotarpiu, einančiu prieš tą laikotarpį, kuriuo atliktas patikrinimas, ar patikrinimas gali apimti tik laikotarpį, kuris pasibaigia prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui?“
            13. 2012 m. vasario 3 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-671/11–C-676/11 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys bei priimtas galutinis sprendimas.
            Dėl prejudicinių klausimų
            14. Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai valstybė narė pasinaudoja šioje nuostatoje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis, jei tikrinant nepadarytas pažeidimas, vis tiek turi baigtis ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, ar turi apimti ir tą laikotarpį.
            15. Akivaizdu, kad, atsižvelgiant vien į Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos tekstą, šioje pastraipoje numatyta galimybė išplėsti patikrinimų laikotarpį prieš jį arba po jo einančiais laikotarpiais, tačiau nepatikslinta, kad patikrinimas gali apimti laikotarpius, kurie nesibaigia ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, todėl šią nuostatą galima aiškinti įvairiai.
            16. Todėl siekiant išsiaiškinti, kaip šiomis aplinkybėmis reikia aiškinti šią nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į bendrą struktūrą, nuostatos raidą bei tikslus, kurių apskritai siekiama Reglamentu Nr. 4045/89.
            17. Pirma, kalbant apie šiuos tikslus, pažymėtina, jog iš Reglamento Nr. 4045/89 pirmos, trečios ir ketvirtos konstatuojamųjų dalių matyti, kad juo siekiama sustiprinti valstybėms narėms pavestų patikrinimų veiksmingumą, kad būtų užkirstas kelias EŽŪOGF srityje galimiems pažeidimams ir jie būtų panaikinti.
            18. Siekiant užtikrinti, kad nacionaliniai patikrinimai iš tiesų bū tų vykdomi ir būtų veiksmingi, taigi kad būtų laikomasi reikalavimo apsaugoti Europos Sąjungos finansinius interesus, Reglamento Nr. 4045/89 dešimtoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad šių patikrinimų kontrolė ir priežiūra pavedama Komisijai. Šio reglamento 2 straipsnyje aiškiai numatyta vienoda patikrinimo sistema, veikianti prižiūrint Komisijai. Šio straipsnio 4 dalyje, be kita ko, užtikrinamas tam tikras patikrinimų sistemiškumas ir periodiškumas.
            19. Kadangi Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsniu taip pat siekiama reguliuoti valstybių narių atliekamus patikrinimus, kad būtų apsaugoti Sąjungos finansiniai interesai, tikrinamų laikotarpių trukmė ir jų apribojimas turi būti vertinami atsižvelgiant į patikrinimų veiksmingumo tikslą, įtvirtintą šiame straipsnyje.
            20. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kaip, be kita ko, teigia Komisija, kad toks veiksmingumas užtikrinamas suteikiant valstybėms narėms galimybę išplėsti tikrinamą laikotarpį taip, kad jis būtų ilgesnis nei ankstesnis patikrinimo laikotarpis, nes taip galima nustatyti pažeidimus, galinčius padaryti žalos Sąjungos finansiniams interesams.
            21. Kaip teisingai pažymėjo Prancūzijos ir Lenkijos vyriausybės bei Komisija Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose, veiklos programos dažnai įtraukiamos į daugiametes programas, todėl geriau nenustatyti, kad tikrinamas laikotarpis būtinai baigiasi per ankstesnį patikrinimo laikotarpį. Priešingu atveju patikrinimas, kaip vykdomos sutartys, kai tikrinami keli aspektai, būtų išskaidytas į kelis patikrinimų laikotarpius, o tai pakenktų jo veiksmingumui.
            22. Bet kuriuo atveju pasinaudojimas galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį laikotarpiu prieš tą arba po to, kuris baigiasi per ankstesnį patikrinimo laikotarpį, yra naudingas patikrinimo veiksmingumui. Jei patikrinimą atliekanti institucija abejoja tikrinamų sandorių teisėtumu, pagal Reglamentą Nr. 4045/89 ji pati gali išplėsti tikrinamą laikotarpį į vieną ar į kitą pusę ir neprivalo remtis nacionalinės teisės aktais, kuriuose numatyta tokia galimybė.
            23. Antra, kalbant apie Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos raidą, pažymėtina, kad pradinėje šio reglamento versijoje pagal šią nuostatą patikrinimas iš principo apėmė kalendorinius metus, einančius prieš patikrinimų laikotarpį, ir buvo suteikta galimybė tikrinamą laikotarpį išplėsti laikotarpiu prieš tuos kalendorinius metus ar po jų. Taigi atrodo, jog numatydamas, kad dabar tikrinamas laikotarpis iš principo baigiasi ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, Sąjungos teisės aktų leidėjas sušvelnino reikalavimus valstybės narėms, kiek tai susiję su tikrinamo laikotarpio nustatymu. Aiškinant Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą taip, kad nuo šiol net ir tuo atveju, kai pasinaudojama galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis turi pasibaigti per ankstesnį patikrinimo laikotarpį, būtų nekreipiama dėmesio į minėtą norą sušvelninti.
            24. Trečia, kalbant apie Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos bendrą struktūrą, konstatuotina, kad joje aiškiai ir nedviprasmiškai nustatyta, jog bent 12 mėnesių laikotarpį, kurį apima patikrinimas, galima išplėsti, o tai akivaizdžiai reiškia, kad, pasinaudojus galimybe išplėsti, patikrinimas būtinai turi apimti ilgesnį negu 12 mėnesių laikotarpį.
            25. Iš to taip pat matyti, jog Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antros pastraipos aiškinimas taip, kad tikrinamas laikotarpis būtinai turi pasibaigti per ankstesnį patikrinimo laikotarpį, nesuderinamas su šioje nuostatoje vartojamomis sąvokomis, nes jei pradinis tikrinamas laikotarpis tęstųsi iki birželio 30 d., kai baigiasi ankstesnis patikrinimo laikotarpis, išplėtimas nebebūtų įmanomas.
            26. Be to, Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antroje pastraipoje vartojamos sąvokos prieštarauja tokiam aiškinimui, kad valstybė narė galėtų tikrinti tik laikotarpį, kuris baigiasi prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui, nes ši hipotezė neatitiktų reikalavimo, pagal kurį pradinis tikrinamas laikotarpis baigiasi ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, ir tai nebūtų išplėtimas, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą. Šiuo atžvilgiu primintina, kad Sąjungos teisės nuostatos aiškinimu negali būti panaikintas šios nuostatos aiškios ir tikslios formuluotės veiksmingumas (galiausiai žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Czop ir Punakova , C-147/11 ir C-148/11, 32 punktą), o dėl minėto aiškinimo būtent taip ir nutiktų.
            27. Siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotus klausimus, dar reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su tikrinamais ūkio subjektais, atliekamų patikrinimų teisėtumas nepriklauso nuo to, kiek šių patikrinimų įgyvendinimas atitinka Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antroje pastraipoje įtvirtintas taisykles.
            28. Priešingai, nei teigia pagrindinėje byloje dalyvaujantys subjektai, šioje nuostatoje įtvirtintos vien organizacinės taisyklės, siekiant užtikrinti patikrinimų veiksmingumą, ir, kaip matyti iš šio sprendimo 18 punkto, ja tik reguliuojami valstybių narių ir Sąjungos santykiai, siekiant apsaugoti pastarosios finansinius interesus. Tačiau šia nuostata nereglamentuojami patikrinimus atliekančių institucijų ir tikrinamų ūkio subjektų santykiai.
            29. Taigi Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalis negali būti aiškinama visų pirma taip, kad ja ūkio subjektams suteikiama teisė prieštarauti kitiems ar išsamesniems patikrinimams nei numatytieji šioje nuostatoje. Kadangi tokia teisė gali trukdyti susigrąžinti neteisėtai gautą ar panaudotą paramą, dėl jos gali kilti pavojus Sąjungos finansinių interesų apsaugai.
            30. Bet kuriuo atveju Reglamente Nr. 4045/89 įtvirtinti patikrinimai susiję su ūkio subjektais, kurie savo noru prisijungė prie EŽŪOGF Garantijų skyriaus sukurtos finansavimo sistemos ir kurie, norėdami gauti paramą, sutiko, kad būtų atliekami patikrinimai siekiant įsitikinti, jog Sąjungos ištekliai naudojami teisėtai. Šie subjektai negali teisėtai ginčyti tokio patikrinimo teisėtumo remdamiesi vien tuo, kad nesilaikyta organizacinių taisyklių, kuriomis reglamentuojami valstybių narių ir Komisijos santykiai.
            31. Negalima paneigti, kad tikrinamų subjektų teisinis saugumas valdžios institucijų, kurios atlieka patikrinimus ir prireikus nusprendžia pradėti persekiojimą, atžvilgiu užtikrinamas 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 3 straipsnyje nustatytu patraukimo atsakomybėn senaties terminu, kuris iš principo yra ketveri metai nuo tada, kai dėl ūkio subjekto veiksmų ar neveikimo buvo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas, dėl kurio padaryta arba galėjo būti padaryta žalos Sąjungos biudžetui. Kaip jau yra pažymėjęs Teisingumo Teismas, bendrąja prasme senaties terminai atlieka teisinio saugumo užtikrinimo funkciją (žr. 2004 m. birželio 24 d. Sprendimo Handlbauer , C-278/02, Rink. p. I-6171, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            32. Pagal EŽŪOGF sukurtą finansavimo sistemą teikiamos paramos gavėjo pareiga per tam tikrus laikotarpius apimantį patikrinimą pateikti reikalaujamus dokumentus, kad būtų nustatyta, ar parama išmokėta teisėtai, negali būti traktuojama kaip teisinio saugumo principo pažeidimas, jei tų dokumentų saugojimo terminas, kuris pagal Reglamento Nr. 4045/89 4 straipsnį yra bent treji metai, dar nepasibaigęs.
            33. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 4045/89 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai valstybė narė pasinaudoja šioje nuostatoje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis nebūtinai turi baigtis ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, bet gali baigtis ir po jo. Tačiau šią nuostatą taip pat reikia aiškinti taip, kad ja ūkio subjektams nesuteikiama teisė prieštarauti dėl kitų ar išsamesnių patikrinimų nei joje numatytieji. Iš to matyti, kad aplinkybė, jog patikrinimas apima tik laikotarpį, pasibaigiantį prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui, savaime nereiškia, kad šis patikrinimas tikrinamų subjektų atžvilgiu yra neteisėtas.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            34. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
            1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4045/89 dėl valstybių narių atliekamo sandorių, sudarančių Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo Garantijų skyriaus finansavimo sistemos dalį, patikrinimo ir panaikinančio Direktyvą 77/435/EEB, iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3094/94, 2 straipsnio 4 dalies antrą pastraipą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai valstybė narė pasinaudoja šioje nuostatoje numatyta galimybe išplėsti tikrinamą laikotarpį, šis laikotarpis nebūtinai turi baigtis ankstesniu patikrinimo laikotarpiu, bet gali baigtis ir po jo. Tačiau šią nuostatą taip pat reikia aiškinti taip, kad ja ūkio subjektams nesuteikiama teisė prieštarauti dėl kitų ar išsamesnių patikrinimų nei joje numatytieji. Iš to matyti, kad aplinkybė, jog patikrinimas apima tik laikotarpį, pasibaigiantį prieš prasidedant ankstesniam patikrinimo laikotarpiui, savaime nereiškia, kad šis patikrinimas tikrinamų subjektų atžvilgiu yra neteisėtas.


title: 2013 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA prieš Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território.#Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarka vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose – Direktyva 93/38/EEB – Neperkėlimas į vidaus teisę – Galimybė valstybei remtis šia direktyva prieš viešųjų paslaugų koncesininką, nors šis aktas neperkeltas į vidaus teisę.#Byla C-425/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. gruodžio 12 d. (
            *1
         )
      „Viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarka vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose — Direktyva 93/38/EEB — Neperkėlimas į vidaus teisę — Galimybė valstybei remtis šia direktyva prieš viešųjų paslaugų koncesininką, nors šis aktas neperkeltas į vidaus teisę“
      Byloje C‑425/12
      dėl 2012 m. birželio 26 d.Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto (Portugalija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. rugsėjo 18 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA

      prieš

         Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz (pranešėjas), teisėjai E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby ir C. Vajda,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. liepos 4 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA, atstovaujamos advogado J. Vieira Peres,

               —

                  Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território, atstovaujamos M. Ferreira da Costa ir M. Pires da Fonseca,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Afonso ir A. Tokár,

         susipažinęs su 2013 m. rugsėjo 18 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 199, p. 84; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 194), iš dalies pakeistos 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/4/EB (OL L 101, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 3 t., p. 91, toliau – Direktyva 93/38), aiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA (toliau – Portgás) ir Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (Žemės ūkio, jūros, aplinkos ir teritorijų planavimo ministerija, toliau – Ministério) ginčą dėl sprendimo, kuriuo nurodyta grąžinti finansinę paramą, suteiktą minėtai bendrovei iš Europos regioninės plėtros fondo, nes pirkdama dujų skaitiklius iš kitos įmonės, Portgás nesilaikė Sąjungos teisėje nustatytų viešiesiems pirkimams taikomų taisyklių.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 93/38 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Ši direktyva taikoma perkančiosioms organizacijoms, kurios:

                        a)

                        yra valstybinės valdžios institucijos arba valstybiniai ūkio subjektai ir vykdo vieną iš 2 dalyje nurodytų veiklos rūšių,

                        b)

                        jei nėra valstybinės valdžios institucijos arba valstybinės įmonės, vykdo vieną iš 2 dalyje nurodytų veiklos rūšių arba jų derinį ir veikia remdamosi specialiomis arba išimtinėmis teisėmis, kurias suteikė kompetentinga valstybės narės institucija“.

               4

               Tarp Direktyvos 93/38 2 straipsnio 2 dalyje nurodytų veiklos rūšių paminėta stacionarinių tinklų, skirtų paslaugoms visuomenei teikti, eksploatavimas ar priežiūra, susijusi su dujų gavyba, gamyba, tiekimu arba paskirstymu.

               5

               Šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Sudarydamos tiekimų, darbų arba paslaugų sutartis arba organizuodamos numatomus konkursus, perkančiosios organizacijos taiko procedūras, priimtas pagal šios direktyvos nuostatas.
               2.   Perkančiosios organizacijos garantuoja, kad nebūtų skirtingų tiekėjų, rangovų arba paslaugų teikėjų diskriminavimo“.

               6

               Tos direktyvos 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktyje nustatyta, kad ji taikoma sutartims, kurias sudaro perkančiosios organizacijos, vykdančios veiklą dujų perdavimo ar paskirstymo srityje, jeigu apskaičiuota sutarties vertė be pridėtinės vertės mokesčio yra didesnė nei 400000 eurų.

               7

               Direktyvos 93/38 15 straipsnyje nustatyta, kad prekių ir darbų pirkimo sutartys ir sutartys, kurių objektas yra tos direktyvos XVI A priede išvardytos paslaugos, sudaromos pagal jos III, IV ir V dalių nuostatas.

               8

               Pagal Direktyvos 93/38 45 straipsnio 2 dalį Portugalijos Respublika privalėjo patvirtinti minėtos direktyvos įgyvendinimo priemones ir pradėti jas taikyti ne vėliau kaip 1998 m. sausio 1 d. Kiek tai susiję su šios direktyvos pakeitimais, padarytais Direktyva 98/4, jie privalėjo būti perkelti į Portugalijos vidaus teisės sistemą ne vėliau kaip 2000 m. vasario 16 d.

         Portugalijos teisė

               9

               2001 m. rugpjūčio 9 d. Dekretu įstatymu Nr. 223/2001 (Diário da República I, serija A, Nr. 184, 2001 m. rugpjūčio 9 d., p. 5002) Direktyva 93/38 buvo perkelta į Portugalijos teisės sistemą. Pagal Dekreto įstatymo Nr. 223/2001 53 straipsnio 1 dalį jis įsigaliojo praėjus 120 dienų po jo paskelbimo.

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               10

                  Portgás yra pagal Portugalijos teisę veikianti akcinė bendrovė, užsiimanti gamtinių dujų gamyba ir paskirstymu.

               11

               2001 m. liepos 7 d.Portgás sudarė su bendrove Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda sutartį dėl dujų skaitiklių tiekimo. Šios sutarties vertė buvo 532736,92 euro.

               12

               2001 m. gruodžio 21 d.Portgás pateikė paraišką dėl Bendrijos bendro finansavimo iš Europos regioninės plėtros fondo; ši paraiška buvo patenkinta. 2002 m. spalio 11 d. buvo pasirašyta sutartis dėl finansinės paramos, iš kurios turėjo būti dengiamos tinkamos finansuoti projekto POR/3.2/007/DREN, į kurį buvo įtrauktas dujų skaitiklių įsigijimas, išlaidos, skyrimo.

               13

               Po Inspecção-Geral das Finanças (Generalinė finansų inspektoriaus tarnyba) atlikto audito 2009 m. spalio 29 d.Programa Operacional Norte (Šiaurės veiksmų programos) vadovas nurodė susigrąžinti įmonei Portgás pagal šį projektą suteiktą paramą dėl to, kad, kiek tai susiję su minėtų dujų skaitiklių įsigijimu, Portgás pažeidė Sąjungos teisėje nustatytas viešiesiems pirkimams taikomas taisykles, todėl visos išlaidos, kurioms buvo taikomas bendras valstybės finansavimas, nebeatitiko reikalavimų.

               14

                  Portgás pateikė Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto specialųjį administracinį skundą, kad šis sprendimas, kuriuo nurodoma susigrąžinti, būtų panaikintas. Teisme ši bendrovė teigė, kad Portugalijos valstybė negali iš jos – privačios įmonės – reikalauti laikytis Direktyvos 93/38 nuostatų. Iš tiesų, pasak šios bendrovės, sutarties su Soporgás – Sociedade Portuguesa de Gás Lda sudarymo momentu šios direktyvos nuostatos dar nebuvo perkeltos į Portugalijos teisės sistemą, todėl jos negalėjo jai turėti tiesioginio poveikio.

               15

                  Ministério prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nurodė, kad Direktyva 93/38 skirta ne tik valstybėms narėms, bet ir visiems joje apibrėžtiems perkantiesiems subjektams. Ministério teigimu, kadangi Portgás buvo išimtinė viešosios paslaugos teikėja teritorijoje, kurioje galiojo koncesija, jai buvo taikomos toje direktyvoje nustatytos pareigos.

               16

               Abejodamas dėl Sąjungos teisės nuostatų, kuriomis remiamasi pagrindinėje byloje, aiškinimo, Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Direktyvos 93/38] 4 straipsnio 1 dalis ir 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktis ir kitos [šios direktyvos] nuostatos arba taikytini bendrieji Bendrijos teisės principai gali būti aiškinami taip, kad jais sukuriamos pareigos privatiems viešųjų paslaugų koncesininkams, konkrečiai, [Direktyvos 93/38] 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatytam subjektui, nors Portugalijos valstybė nebuvo perkėlusi tos direktyvos į nacionalinę teisę, o šių pareigų nevykdymu Portugalijos valstybė gali remtis prieš tokį privatų subjektą koncesininką vienos iš savo ministerijų priimtame akte?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 93/38 4 straipsnio 1 dalimi, 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunkčiu ir 15 straipsniu galima remtis prieš privačią įmonę dėl vienintelės priežasties, kad ji turi išimtinį viešojo intereso paslaugų koncesininkės statusą ir priklauso direktyvos taikymo ratione personae sričiai, ir, jei atsakymas būtų teigiamas, ar aptariamos valstybės narės valdžios institucijos gali remtis šiomis nuostatomis, nors ta direktyva dar nebuvo perkelta į šios valstybės narės vidaus teisę.

               18

               Pirmiausia reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, galima teigti, kad visais atvejais, kai direktyvos nuostatos savo turiniu yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios, asmenys gali jomis remtis nacionaliniuose teismuose prieš valstybę, jeigu ji per nustatytą terminą neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba perkėlė ją netinkamai (žr., be kita ko, 1982 m. sausio 19 d. Sprendimo Becker, 8/81, Rink. p. 53, 25 punktą ir 2012 m. sausio 24 d. Sprendimo Dominguez, C‑282/10, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               19

               Dėl Direktyvos 93/38 4 straipsnio 1 dalies, 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunkčio ir 15 straipsnio reikia pažymėti, kad šiomis nuostatomis besąlygiškai ir tiksliai nustatyta pareiga perkančiosioms organizacijoms, vykdančioms veiklą būtent dujų perdavimo ar paskirstymo sektoriuose, sudaryti viešojo pirkimo sutartis, kurių numatoma vertė be pridėtinės vertės mokesčio yra ne mažesnė kaip 400000 eurų, remiantis tos direktyvos III, IV ir V antraštinių dalių nuostatomis ir užtikrinti, kad tiekėjai, rangovai ar paslaugų teikėjai nebūtų diskriminuojami.

               20

               Darytina išvada, kad šios Direktyvos 93/38 nuostatos yra besąlygiškos ir pakankamai tikslios, kad jomis būtų galima remtis nacionaliniuose teismuose.

               21

               Tokiomis aplinkybėmis reikia nustatyti, ar nacionaliniuose teismuose gali būti remiamasi tomis nuostatomis prieš privačią įmonę, kaip antai Portgás, dėl to, kad ji yra išimtinė viešosios paslaugos koncesininkė.

               22

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis SESV 288 straipsnio trečia pastraipa, direktyva, kurios privalomumu grindžiama galimybė ja remtis, privaloma tik „kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta“. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, darytina išvada, kad direktyva negali savaime sukurti pareigų asmeniui ir dėl to nacionaliniame teisme negali būti ja remiamasi prieš tokį asmenį (1987 m. spalio 8 d. Sprendimo Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Rink. p. 3969, 9 punktas; 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo Faccini Dori,
                  C-91/92, Rink. p. I-3325, 20 punktas ir minėto Sprendimo Dominguez 37 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               23

               Dėl subjektų, prieš kuriuos galima remtis direktyvos nuostatomis, Teisingumo Teismo praktikoje nustatyta, kad tomis nuostatomis gali būti remiamasi prieš valstybę, neatsižvelgiant į tai, ar ji veikia kaip darbdavė, ar kaip viešosios valdžios institucija. Abiem atvejais iš tikrųjų reikia vengti, kad valstybė įgytų naudos dėl to, jog pati nesilaiko Sąjungos teisės (šiuo klausimu žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshall,
                  152/84, Rink. p. 723, 49 punktą; 1990 m. liepos 12 d. Sprendimo Foster ir kt.,
                  C-188/89, Rink. p. I-3313, 17 punktą ir minėto Sprendimo Dominguez 38 punktą).

               24

               Taigi, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, tarp subjektų, kurių atžvilgiu galima remtis tiesioginį poveikį galinčiomis turėti direktyvos nuostatomis, yra ir subjektų, kuriems, kad ir koks būtų jų teisinis statusas, valdžios institucijos aktu ir jai kontroliuojant buvo pavesta teikti viešąsias paslaugas ir kurie dėl to turi nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis (minėto Sprendimo Foster ir kt. 20 punktas; 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Collino ir Chiappero,
                  C-343/98, Rink. p. I-6659, 23 punktas; 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Rieser Internationale Transporte,
                  C-157/02, Rink. p. I-1477, 24 punktas; 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Farrell,
                  C-356/05, Rink. p. I-3067, 40 punktas ir minėto Sprendimo Dominguez 39 punktas).

               25

               Remiantis šia teismų praktika darytina išvada, kad net jei asmuo patenka į šios direktyvos ratione personae taikymo sritį, nacionaliniuose teismuose prieš jį negali būti savaime remiamasi jos nuostatomis. Kaip pažymėjo generalinis advokatas išvados 41 punkte, vien aplinkybė, kad privati įmonė išimtinė viešosios paslaugos koncesininkė priklauso subjektams, kurie aiškiai patenka į Direktyvos 93/38 ratione personae taikymo sritį, dar nereiškia, kad prieš tą įmonę galima remtis šios direktyvos nuostatomis.

               26

               Iš tiesų reikia, kad ta su viešuoju interesu susijusi paslauga būtų vykdoma kontroliuojant viešosios valdžios institucijai ir kad ta įmonė turėtų nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Rieser Internationale Transporte 25–27 punktus).

               27

               Dėl Portgás padėties reikia pasakyti, kad sprendime dėl prašymo pateikti prejudicinį sprendimą nustatyta, jog šiai įmonei Portugalijos valstybė pavedė kaip išimtinei koncesininkei teikti viešojo intereso paslaugą, t. y. eksploatuoti dujų paskirstymo tinklą Šiaurės Portugalijos regione.

               28

               Tačiau remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta informacija Teisingumo Teismas negali nustatyti, ar pagrindinės bylos faktinių aplinkybių nustatymo momentu ši viešojo intereso paslauga buvo vykdoma kontroliuojant valstybės institucijoms ir ar Portgás turėjo nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis.

               29

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su klausimu, ar ši viešojo intereso paslauga buvo teikiama kontroliuojant Portugalijos valdžios institucijoms, Portgás nurodė, o Portugalijos vyriausybė neginčijo, kad Portugalijos valstybė nevaldo didžiosios dalies ar viso jos įstatinio kapitalo ir kad valstybė negali nei skirti jos valdymo ir priežiūros organų narių, nei duoti nurodymų, susijusių su jos teikiamos viešosios paslaugos valdymu. Tačiau remiantis Teisingumo Teismo turima bylos medžiaga negalima daryti vienareikšmiškos išvados, kad pagrindinės bylos faktinių aplinkybių susiklostymo momentu šios sąlygos buvo tenkinamos.

               30

               Dėl klausimo, ar Portgás turėjo nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis, reikia pažymėti, kad nors pagal koncesijos sutartį ta įmonė turėjo specialias ir išimtines teises, tai nereiškia, kad, kaip išvados 39 punkte pažymėjo generalinis advokatas, ji turėjo tokius nepaprastai didelius įgaliojimus. Aplinkybės, kad Portgás galėjo prašyti, kad būtų nusavintas turtas, reikalingas infrastruktūrai įrengti ir jai eksploatuoti, nors ji pati negalėjo to daryti, savaime nepakanka, kad būtų galima pripažinti, jog Portgás turėjo nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis.

               31

               Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo patikrinti, ar pagrindinėje byloje aptariamų faktinių aplinkybių susiklostymo momentu Portgás buvo subjektas, įpareigotas teikti viešojo intereso paslaugą kontroliuojant viešosios valdžios institucijai, ir ar tas subjektas šiuo tikslu turėjo nepaprastai didelius įgaliojimus.

               32

               Jeigu Portgás priklausė subjektams, prieš kuriuos, remiantis šio sprendimo 24 punkte nurodyta teismų praktika, asmenys gali remtis Direktyvos 93/38 nuostatomis, reikia išnagrinėti, ar Portugalijos valdžios institucijos taip pat gali remtis šiomis nuostatomis prieš Portgás.

               33

               Dėl šio aspekto reikia pažymėti, kad nors Teisingumo Teismas nusprendė, kad besąlygiškomis ir pakankamai tiksliomis direktyvos nuostatomis asmenys gali remtis prieš subjektą, kuriam pavesta, kontroliuojant viešosios valdžios institucijai, teikti viešojo intereso paslaugą ir kuriam tuo tikslu suteikti nepaprastai dideli įgaliojimai (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Foster ir kt. 18 ir 20 punktus bei Dominguez 38 ir 39 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką), ši pagrindinė byla nepatenka į minėtoje teismų praktikoje aptariamą kontekstą.

               34

               Šios bylos aplinkybėmis reikia priminti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, valstybės narės pareiga imtis visų būtinų priemonių siekiant direktyvoje numatyto rezultato įtvirtinta SESV 288 straipsnio trečioje pastraipoje ir pačioje direktyvoje kaip privaloma pareiga. Ši pareiga imtis visų bendrųjų ar specialiųjų priemonių nustatyta visoms valstybių narių valdžios institucijoms (žr. 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Inter-Environnement Wallonie, C-129/96, Rink. p. I-7411, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką) ir subjektams, kuriems pavesta ,kontroliuojant toms institucijoms, teikti viešojo intereso paslaugą ir kurie tuo tikslu turi nepaprastai didelius įgaliojimus. Tuo remiantis darytina išvada, kad valstybių narių valdžios institucijos privalo turėti galimybę tokius subjektus įpareigoti laikytis Direktyvos 93/38 nuostatų.

               35

               Iš tikrųjų būtų prieštaringa nuspręsti, kad valstybės institucijos ir šio sprendimo 24 punkte nurodytas sąlygas atitinkantys subjektai privalo taikyti Direktyvą 93/38 ir kartu nesuteikti toms valdžios institucijoms galimybės reikalauti, jei reikia – nacionaliniuose teismuose, kad minėtas sąlygas atitinkantis subjektas laikytųsi tos direktyvos nuostatų, nors ta įmonė taip pat privalo laikytis minėtos direktyvos.

               36

               Be to, jei nebūtų galima valstybės institucijos iniciatyva užtikrinti, kad tokie subjektai laikytųsi Direktyvos 93/38 nuostatų, valstybės narės galėtų įgyti naudos dėl to, kad nesilaiko Sąjungos teisės teisingai neperkeldamos direktyvos į vidaus teisę.

               37

               Tokio sprendimo pasekmė būtų tai, kad privatus konkurentas turėtų galimybę remtis Direktyvos 93/38 nuostatomis prieš šio sprendimo 24 punkte nurodytus reikalavimus atitinkantį perkantįjį subjektą, o valstybės institucijos negalėtų prieš pastarąjį remtis šioje direktyvoje nustatytomis pareigomis. Taigi, atsižvelgiant į tai, kokios kategorijos asmenys ar subjektai remiasi Direktyva 93/38 prieš tokį perkantįjį subjektą, šis privalėtų arba neprivalėtų laikytis šios direktyvos nuostatų. Tokiomis aplinkybėmis direktyva nebebūtų vienodai taikoma aptariamos valstybės narės teisės sistemoje.

               38

               Darytina išvada, kad privati įmonė, kuriai viešosios valdžios institucijos aktu pavesta, kontroliuojant tai institucijai, teikti viešojo intereso paslaugą ir kuri tuo tikslu turi nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis, privalo laikytis Direktyvos 93/38 nuostatų, o valstybės narės valdžios institucijos gali šiomis nuostatomis remtis prieš tą įmonę.

               39

               Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip:

                        —

                        Direktyvos 93/38 4 straipsnio 1 dalis, 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktis ir 15 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jais negalima remtis prieš privačią įmonę dėl vienintelės priežasties, kad ji turi išimtinės viešojo intereso paslaugų koncesininkės statusą ir priklauso direktyvos taikymo ratione personae sričiai, jeigu ši direktyva dar nebuvo perkelta į aptariamos valstybės narės vidaus teisės sistemą.

                        —

                        Tokia įmonė, kuriai viešosios valdžios institucijos aktu pavesta, kontroliuojant tai institucijai, teikti viešojo intereso paslaugą ir kuri tuo tikslu turi nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis, privalo laikytis Direktyvos 93/38 nuostatų, o valstybės narės valdžios institucijos gali šiomis nuostatomis remtis prieš tą įmonę.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                     1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų, vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo, iš dalies pakeistos 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/4/EB, 4 straipsnio 1 dalis, 14 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktis ir 15 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jais negalima remtis prieš privačią įmonę dėl vienintelės priežasties, kad ji turi išimtinės viešojo intereso paslaugų koncesininkės statusą ir priklauso direktyvos taikymo ratione personae sričiai, jeigu ši direktyva dar nebuvo perkelta į aptariamos valstybės narės vidaus teisės sistemą.

                     Tokia įmonė, kuriai viešosios valdžios institucijos aktu pavesta, kontroliuojant tai institucijai, teikti viešojo intereso paslaugą ir kuri tuo tikslu turi nepaprastai didelius įgaliojimus, palyginti su santykiams tarp privačių asmenų taikomomis taisyklėmis, privalo laikytis Direktyvos 93/38, iš dalies pakeistos Direktyva 98/4, nuostatų, o valstybės narės valdžios institucijos gali šiomis nuostatomis remtis prieš tą įmonę.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: portugalų.


2014 m. rugsėjo 18 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#The Polo/Lauren Company, LP prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, kuriame vaizduojamas polo lazdą laikantis berniukas ant dviračio, paraiška – Ankstesni vaizdiniai Bendrijos ir nacionaliniai prekių ženklai, kuriuose vaizduojamas polo žaidėjas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalis.#Byla T-265/13.