title: Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas 2004 m. birželio 30 d. # BMI Bertollo Srl prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Ankstesni žodiniai prekių ženklai DIESEL - Paraiška vaizdiniam Bendrijos prekių ženklui DIESELIT - Santykiniai atmetimo pagrindai - Suklaidinimo galimybė - Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-186/02.

text:
          PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. birželio 30 d. (
            *1
         )
      Byloje T-186/02

         BMI Bertollo Sri, įsteigta Pianezze San Lorenzo (Italija), atstovaujama advokatų F. Tedeschini, Pinnarò, P. Santer, V. Corbeddu ir M. Bertuccelli, nurodžiusių adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      ieškovė,
      prieš

         Vidaus rinkos derinimo tarnyba (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą O. Montalto,
      atsakovę,
      dalyvaujant kitai procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,

         Diesel SpA, įsteigtai Molvenoje (Italija), atstovaujamai advokati) G. Bozzola ir C. Bellomunno,
      dėl VRDT trečiosios apeliacinės tarybos 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo (byla R 525/2001-3) protesto procedūroje tarp BMI Bertollo Sri ir Diesel SpA,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas H. Legal, teisėjai V. Tiili ir M. Vilaras,
      sekretorė B. Pastor, sekretoriaus padėjėja,
      susipažinęs su ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo 2002 m. birželio 14 d.,
      susipažinęs su atsiliepimu j ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo 2002 m. lapkričio 8 d.,
      susipažinęs su įstojusios į bylą šalies Diesel SpA atsiliepimu į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo sekretoriatas gavo 2002 m. spalio 31 d.,
      įvykus 2004 m. vasario 4 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
      Ginčo aplinkybės

               1

               1998 m. liepos 17 d.BMI Bertollo Sri, remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 (OL L 11, 1994, p. 1) su pakeitimais, Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pateikė Bendrijos prekių ženklo paraišką.

               2

               Prašomą įregistruoti prekių ženldą sudaro čia pavaizduotas žymuo, kuris pagal paraiškoje pateiktą aprašymą yra raudonos spalvos.

               3

               Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti ženklą, priklauso 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų ženklų registravimo klasifikacijos su pakeitimais ir pataisymais 7, 11 ir 21 klasėms, kurių aprašymas yra toks:

                        —

                        7 klasė: „Lygintuvai“,

                        —

                        11 klasė: „Lyginimo katilai (ne įrengimai ir ne įrengimų dalys)“,

                        —

                        21 klasė: „Lyginimo lentos“.

               4

               1999 m. liepos 12 d. prekių ženklo paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių, ženklų biuletenyje Nr. 55/99.

               5

               1999 m. spalio 7 d. bendrovė Diesel SpA, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 42 straipsniu, padavė protestą dėl šio Bendrijos prekių ženklo registravimo. Protestas buvo paduotas visų prekių ženklo paraiškoje nurodytų prekių atžvilgiu. Jame remiamasi Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktu. Protestas buvo grindžiamas nacionalinio prekių ženklo Nr. 686092, įregistruoto Italijoje 1996 m. rugpjūčio 23 d. visoms Nicos sutarties 1-42 klasių prekėms ir paslaugoms bei Bendrijos prekių ženklo Nr. 743401, įregistruoto 1999 m. balandžio 27 d. Nicos sutarties 11, 19, 20 ir 21 klasių prekėms, egzistavimu. Šiuos du ankstesnius prekių ženklus (toliau - ankstesni prekių ženklai) sudaro žodinis žymuo DIESEL.

               6

               Protestas buvo paduotas dėl tam tikrų prekių ir paslaugų, kurias apėmė ankstesni prekių ženklai:

                        —

                        7 klasė: „Mašinos ir staklės; varikliai (išskyrus antžeminio transporto priemonių); mašinų sankabų ir pavarų elementai (išskyrus antžeminių transporto priemonių); žemės ūkio padargai, išskyrus rankinius; perėtuvai“,

                        —

                        11 klasė: „Apšvietimo, šildymo, garų gamybos, valgio virimo, šaldymo, džiovinimo, vėdinimo, vandens tiekimo ir sanitariniai įrenginiai“,

                        —

                        21 klasė: „Namų apyvokos arba virtuvės reikmenys ir indai (išskyrus brangiųjų metalų arba jais padengtus); šukos ir kempinės; šepečiai (išskyrus teptukus); šepečių medžiagos; valymo reikmenys; metaliniai raizginiai šveistukai; neapdirbtas arba iš dalies apdirbtas stiklas (išskyrus statybinį); kitoms klasėms nepriskirti stiklo, porceliano ir keramikos gaminiai.

               7

               2001 m. vasario 28 d. sprendimu Protestų skyrius patenkino protestą ir atsisakė registruoti prekių ženklą, dėl kurio buvo paduota paraiška, nes egzistavo suklaidinimo galimybė Italijoje dėl 11 ir 21 klasėms priskirtų prekių; be to, dėl didelio prekių ženklų panašumo ir abipusio ryšio tarp žymenų ir prekių, vertinant suklaidinimo galimybę, egzistavo ir suklaidinimo galimybė dėl ieškovės nurodytų „lygintuvų“, kurie turi tam tikro panašumo su įstojusios į bylą šalies prekėmis.

               8

               2001 m. gegužės 8 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 59 straipsniu, padavė apeliaciją VRDT dėl Protestų skyriaus sprendimo.

               9

               2002 m. kovo 19 sprendimu (toliau - ginčijamas sprendimas) Trečioji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją. Iš esmės ji pripažino, jog dėl ankstesniems prekių ženklams būdingų savybių ir didelio prekių ženklų tarpusavio panašumo bei nurodytų prekių tapatumo ar panašumo egzistavo galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

         Šalių reikalavimai

               10

               Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą,

                        —

                        patenkinti Bendrijos prekių ženklo paraišką,

               11

               VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               12

               Įstojusi j bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:

                        —

                        patvirtinti ginčijamą sprendimą ir atmesti paraišką dėl prekių ženklo DIESELIT įregistravimo,

                        —

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               13

               Per posėdį ieškovė atsisakė antro reikalavimo dėl prekių ženklo, dėl kurio buvo paduota paraiška, įregistravimo. Pirmosios instancijos teismas tą pažymėjo posėdžio protokole.

         Dėl teisės

               14

               Ieškovė iš esmės remiasi trimis pagrindais: Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto, 43 straipsnio 2 ir 3 dalių bei papildomai - šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies pažeidimu.

         Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
      Salių argumentai

               15

               Visų pirma ieškovė, kitaip negu Apeliacinė taryba, teigia, kad ankstesni prekių ženklai DIESEL neturi ryškaus skiriamojo požymio prekių, kurias jie žymi, rūšies atžvilgiu.

               16

               Iš tikrųjų, ieškovės teigimu, nors įprastai vartojamas žodis, kaip antai diesel, nebūtinai turi tiesioginį leksinį ryšį su tam tikromis nurodomomis prekėmis, pavyzdžiui, drabužiais, jis, kita vertus, gali turėti prasminį ar leksinį ryšį tada, kai yra susijęs su kitų klasių prekėmis, kurias žymi šis žymuo, pavyzdžiui, įvairiomis staklėmis, turint omenyje, kad žodis diesel nusako variklio tipą. Ieškovės teigimu, Apeliacinė taryba turėjo įvertinti žymens DIESEL apibūdinančią apimtį 7, 11 ir 21 klasių prekėms, tarp kurių yra, inter alia,„varikliai“, „mašinų sankabų ir pavarų elementai“, „žemės ūkio padargai“, „apšvietimo, šildymo, garų gamybos, vandens tiekimo įrenginiai“, ir pripažinti, kad šių prekių atžvilgiu egzistuoja leksinis ryšys arba apibūdinantis priereikšmis.

               17

               Ieškovės teigimu, kai žodinis prekių ženklas „diesel“ yra susijęs su reikmenimis ir įrankiais, kurie yra „mašinos“, jis įgyja rūšinį ir išimtinai apibūdinantį priereikšmį, kuris sukuria visiškai natūralų bei paprastą prekių ir žymens ryšį. Apibūdinantis prekių ženklas yra „silpnas“ ženklas, jo skiriamasis požymis silpnesnis ir dėl to jam suteikiama mažesnė apsauga tariamo suklaidinimo dėl panašumo į kitą ženklą atveju. „Silpnam“ prekių ženklui nėra pripažįstama išimtinė ir visapusiška apsauga, kai prie tam tikro prekių ženklo, kaip DIESELIT atveju, yra pridedamos su plačiai vartojamu žodžiu susijusios variacijos ar modifikacijos. Ieškovė remiasi nacionaline teise, kuri numato, jog „silpni“ prekių ženklai yra ženklai, konceptualiai susiję su prekėmis arba sudaryti iš plačiai vartojamų žodžių, kurie negali būti išimtinės ir neribotos nuosavybės teisės gynimo objektas. Ieškovė primena, kad platesnė Bendrijos prekių ženklo taikymo sritis numanomai reiškia, jog dar griežčiau draudžiama registruoti bendrinius ir apibūdinančius žodžius ir žymenis, kurie kasdienėje kalboje vartojami įvairiose valstybėse narėse.

               18

               Ieškovė papildomai teigia, kad tam tikrai visuomenės daliai, pavyzdžiui, namų šeimininkėms, kurios paprastai mažai supranta apie įvairių tipų variklius, su namų ūkio reikmenimis ir mašinomis susijęs prekių ženklas DIESEL gali reikšti išimtinai apibūdinantį ryšį.

               19

               Ieškovės teigimu, kad prekių ženklas galėtų būti laikomas stipriu, vartotojai neturi jausti ryšio tarp šio prekių ženklo ir žodžių, apibūdinančių prekes, kurias jis žymi. Prekių ženklui yra taikoma apsauga, jeigu jis nesutampa su tam tikros prekės ar su kitos prekės, su kuria vartotojai galėtų ją tapatinti arba sieti, bendriniu apibūdinimu.

               20

               Dėl to, pasak ieškovės, teiginys, jog ankstesni prekių ženklai DIESEL yra „stiprūs“ prekių ženklai net ir tuo atveju, kai jie susiję su prekėmis, kurios tam tikrai visuomenės daliai gali sietis su žodžio reikšme, suponuoja lyginimą tarp kiekvienos prekės, kurį paminėjo, tačiau kurio neatliko Apeliacinė taryba.

               21

               Dėl principo formulavimo nepateikiant paaiškinimo ginčijamas sprendimas yra neteisėtas, nes jis nemotyvuotas. Iš tikrųjų, ieškovės teigimu, ji negali paaiškinti, kodėl šis principas buvo taikomas, bei nustatyti, kokiais argumentais vadovautasi priimant ginčijamą sprendimą.

               22

               Antra, ieškovė tvirtina, kad tarp prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnių prekių ženklų nėra fonetinio ar vizualaus panašumo.

               23

               Kai dėl fonetinio palyginimo, žymuo DIESELIT, ypač atitinkamoje visuomenėje, gali būti tariamas dvejopai (dieselit arba diselit). Ieškovės teigimu, turint omenyje, kad italų kalboje egzistuoja nebylūs ortografiniai ženklai, neatsižvelgiant į tai, ar tarimas yra itališkas ar anglosaksiškas, šis žodis bus tariamas visiškai kitaip nei žodis „diesel“. Jeigu norima nurodyti visus nebylius ir nematomus ortografinius ženklus, kuriuos reikėtų naudoti pagal italų kalbos gramatiką tariant žodį „diesel“, reikėtų rašyti „diisel“, o žodis „dieselit“ turėtų būti rašomas „dieselit“.

               24

               Dėl vizualaus palyginimo ieškovė pažymi, kad ankstesni prekių ženklai yra pavaizduoti paprastu ir įprastu šriftu (Times New Roman), o žymuo DIESELIT -visai kitu šriftu.

               25

               Trečia, ieškovė ginčija ginčijamame sprendime padarytą išvadą dėl prekių panašumo.

               26

               Ieškovė šiuo klausimu tvirtina, kad skirtumas tarp „lyginimo katilo (ne įrengimai ir ne įrengimų dalys)“ ir „garų gamybos įrenginių“, prie kurių Apeliacinė taryba priskyrė jos nurodytas prekes, yra akivaizdus, nes pirmoji prekė negamina garų, jeigu ji nėra siejama su tam tikslui pagaminta mašina.

               27

               Ieškovė taip pat ginčija „lyginimo lentų“ siejimą su „namų apyvokos arba virtuvės reikmenimis ir indais“. Kartu ji ginčija tariamai papildantį „lygintuvo“ ir „lyginimo lentos“ pobūdį. Toks pobūdis neegzistuoja įsigyjant prekes, o atsiranda tik jas naudojant.

               28

               Galiausiai ieškovė ginčija Apeliacinės tarybos teiginį, jog žodį „dieselit“ vartotojas gali suvokti kaip itališką prekių ženklo DIESEL versiją arba kaip jos itališką internetinę versiją. Iš tikrųjų lygintuvų ar namų apyvokos reikmenų vartotojai nėra tiesiogiai susiję su internetine rinkodara. Be to, kadangi prekių ženklas DIESEL yra plačiai žinomas kituose nei šioje byloje nagrinėjamuose sektoriuose, t. y. sportinės ir jaunimo aprangos, jis apima vartotojų kategoriją, kuri jokiu būdu nesutampa su visuomenės dalimi, kuri naudoja namų apyvokos reikmenis.

               29

               VRDT teigia, kad Apeliacinė taryba pagrįstai manė, jog dėl ankstesniems prekių ženklams būdingų savybių ir didelio prekių ženklų tarpusavio panašumo bei nurodytų prekių tapatumo ar panašumo egzistavo galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.

               30

               VRDT mano, kad prekių ženklai DIESEL ir DIESELIT, dėl kurių kilo ginčas, neturi jokio skiriamojo požymio nagrinėjamų prekių, kurios yra tapačios ar bent labai panašios, atžvilgiu. Dėl to ankstesni prekių ženklai DIESEL gali būti pripažinti stipriais nagrinėjamų prekių atžvilgiu.

               31

               Įstojusi į bylą šalis visų pirma primena, kad šie prekių ženklai laikui bėgant tapo plačiai žinomi visame pasaulyje žymint laisvalaikio aprangą. Vėliau prekių ženklo naudojimas buvo išplėstas daugeliui kitų prekių kategorijų, kai įstojusi į bylą šalis padidino ir paįvairino gamybą. Tačiau primena, kad jos protestas yra grindžiamas ne plačiu žinojimu, kurį ji tik paminėjo vykstant procedūrai Apeliacinėje taryboje, o dviem ankstesnėmis registracijomis.

               32

               Dėl suinteresuotosios visuomenės dalies nustatymo įstojusi į bylą šalis teigia, jog ją gali sudaryti įvairūs asmenys, galbūt daugiausiai moterys, bet nebūtinai namų šeimininkės ar asmenys, neturintys žinių apie variklius. Dėl to atmestinas teiginys, jog paprastas vartotojas, pirkdamas lygintuvą, lyginimo katilą ar lyginimo lentą, gali manyti, kad šiose prekėse gali būti įrengtas dyzelinis variklis ar kad jis yra varomas kuru. Be to, turint omenyje interneto paplitimą bei DIESEL prekių ženklų platų žinojimą, priesaga „it“ žymenyje DIESELIT gali būti daugumos suvokiama kaip DIESEL internetinė versija.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               33

               Pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą dėl ankstesnio prekių ženklo savininko protesto prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, „jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomene toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas“; ten taip pat sakoma, jog „suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu“. Be to, pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 2 dalies a punkto i ir ii papunkčius ankstesni prekių ženklai reiškia Bendrijos prekių ženklus bei prekių ženklus, įregistruotus valstybėje narėje, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą.

               34

               Pagal Teisingumo Teismo praktiką dėl 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) ir Pirmosios instancijos teismo praktiką dėl Reglamento Nr. 40/94 aiškinimo galimybė suklaidinti egzistuoja, kai visuomenė gali manyti, jog tam tikros prekės yra pagamintos toje pačioje ar paslaugos teikiamos tos pačios įmonės arba tam tikrais atvejais ekonomiškai susijusių įmonių (1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Canon,
                  C-39/97, Rink. p. I-5507, 29 punktas ir 1999 m. birželio 22 d. Sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer,
                  C-342/97, Rink. p. I-3819, 17 punktas; 2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Oberhauser prieš VRDT — Petit Liberto (Fifties),
                  T-104/01, Rink. p. II-4359, 25 punktas).

               35

               Galimybė suklaidinti visuomenę turi būti vertinama visapusiškai, atsižvelgiant į visus su byla susijusius veiksnius. (1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo SABEL,
                  C 251/95, Rink. p. I-6191, 22 punktas; 34 punkte minėtų sprendimo Canon 16 punktas ir sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 18 punktas; 2000 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Marca Mode,
                  C 425/98, Rink. p. I-4861, 40 punktas; 34 punkte minėto sprendimo Fifties 26 punktas).

               36

               Toks visapusiškas vertinimas savaime reiškia, jog tarp veiksnių, j kuriuos atsižvelgiama, ypač tarp prekių ženklų bei prekių ir paslaugų, kurioms jie skirti, panašumo turi egzistuoti tarpusavio priklausomybė. Mažą panašumo laipsnį tarp prekių ar paslaugų, kurias žymi ženklas, gali kompensuoti didelis prekių ženklų panašumo laipsnis, ir atvirkščiai (34 punkte minėto sprendimo Canon 17 punktas ir sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 19 punktas). Veiksnių tarpusavio priklausomybė atsispindi Reglamento Nr. 40/94 preambulės septintoje konstatuojamojoje dalyje, kurioje sakoma, kad panašumo koncepcija turi būti aiškinama susietai su suklaidinimo galimybe, kurios įvertinimas priklauso nuo daugelio veiksnių, ir ypač nuo prekių ženklo pripažinimo rinkoje, galimo susiejimo su vartojamu ar registruotu žymeniu, tarp prekių ženklo ar žymens ir tarp nurodytų prekių ar paslaugų egzistuojančio panašumo (34 punkte minėto sprendimo Fifties 27 punktas).

               37

               Iš teismų praktikos matyti, kad juo ryškesnis ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis, juo didesnė suklaidinimo galimybė (35 punkte minėto sprendimo SABEL 24 punktas ir 34 punkte minėto sprendimo Canon 18 punktas). Ar prekių ženklas turi skiriamąjį požymį, nustatoma atsižvelgiant į prekių ženklui būdingas savybes arba į jo platų žinojimą (34 punkte minėto sprendimo Canon 18 punktas; 2003 m. sausio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mystery Drinks prieš VRDT — Karlsberg Brauerei (MYSTERY),
                  T-99/01, Rink. p. II-43, 34 punktas ir 2003 m. spalio 22 d. Sprendimo Éditions Albert René prieš VRDT — Trucco (Starix),
                  T-311/01, Rink. p. II-4625, 42 punktas).

               38

               Be to, paprasto nagrinėjamų prekių ir paslaugų vartotojo prekių ženklo suvokimas yra vienas pagrindinių kriterijų atliekant visapusišką vertinimą dėl suklaidinimo galimybės egzistavimo. Paprastas vartotojas paprastai suvokia prekių ženklą kaip visumą ir nenagrinėja jo įvairių detalių (35 punkte minėto sprendimo SABEL 23 punktas ir 34 punkte minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 25 punktas). Tokio visapusiško vertinimo tikslais laikoma, jog paprastas nagrinėjamų prekių vartotojas yra gerai informuotas ir protingai pastabus bei rūpestingas. Be to, reikia atsižvelgti į tai, kad tik retais atvejais paprastas vartotojas turi galimybę tiesiogiai palyginti skirtingus prekių ženklus; paprastai jis turi remtis atmintyje išsaugotu netobulu prekių ženklo atvaizdu. Reikia taip pat atsižvelgti į tai, kad paprasto vartotojo pastabumo lygis gali kisti atsižvelgiant į nagrinėjamų prekių ar paslaugų kategorijas (34 punkte minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 26 punktas).

               39

               Šiuo atveju prekių ženklas DIESEL yra įregistruotas Italijoje kaip nacionalinis ženklas visoms 1-42 klasių prekėms bei paslaugoms ir VRDT kaip Bendrijos prekių ženklas visoms 11, 19, 20 ir 21 klasių prekėms bei paslaugoms. Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytos prekės priklauso 7, 11 ir 21 klasėms. Dėl to vertinant suklaidinimo galimybę nagrinėjamą teritoriją sudaro visa Bendrija 11 ir 21 klasių prekių atveju ir Italija - 7 klasės prekių atveju. Be to, turint omenyje, kad nagrinėjamos prekės skirtos kasdieniam naudojimui, jas naudojanti visuomenės dalis yra paprasti vartotojai, kurie laikomi gerai informuotais, yra protingai pastabūs bei rūpestingi.

               40

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia pereiti prie nagrinėjamų prekių ir žymenų, dėl kurių kilo ginčas, palyginimo.

         — Dėl prekių palyginimo

               41

               Dėl nagrinėjamų prekių palyginimo reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką nustatant, ar egzistuoja panašumas tarp nagrinėjamų prekių ar paslaugų, reikia atsižvelgti į visus svarbius ryšį tarp prekių ir paslaugų nusakančius veiksnius, ypač į jų prigimtį, paskirtį, naudojimą bei „konkuruojančius“ ar papildančius požymius (minėto Canon sprendimo 23 punktas).

               42

               Būtina pabrėžti: kadangi įstojusi į bylą šalis savo prekių ženklo paraiškoje Italijoje nurodė visų klasių antraštes, nacionalinė registracija apima visas prekes, kurios priklauso šioms klasėms. Kadangi įstojusi į bylą šalis Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodė šių klasių antraštes, Bendrijos registracija apima visas prekes, kurios gali priklausyti Bendrijos lygiu nurodytoms klasėms, t. y. 11, 19, 20 ir 21. Atitinkamai nagrinėjamos prekės turi būti laikomos tapačiomis suklaidinimo galimybės nustatymo tikslais.

               43

               Dėl to darytina tokia pat išvada, prie kurios priėjo Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 16 punkte, jóg prašomo įregistruoti ženklo prekės ir ankstesnių ženklų prekės yra tapačios arba panašios.

         — Dėl žymenų palyginimo

               44

               Iš teismų praktikos šiuo klausimu matyti, kad visapusiškas suklaidinimo galimybės įvertinimas, kiek jis susijęs su vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu prekių panašumu, turi būti pagrįstas bendru jų daromu įspūdžiu, ypač atsižvelgiant į skiriamuosius ir dominuojančius požymius (35 punkte minėto sprendimo SABEL 23 punktas ir 34 punkte minėto sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer 25 punktas).

               45

               Norint konstatuoti, kad egzistuoja žymenų supainiojimo galimybė, reikia nustatyti, ar panašumo tarp žymenų laipsnis yra pakankamai didelis. Tam pavaizduosime šiuos du žymenis:

                           DIESEL

                           ankstesni prekių ženklai

                           prašomas įregistruoti prekių ženklas (raudonos spalvos)

               46

               Dėl vizualaus palyginimo reikia pastebėti, kad žymuo DIESEL visiškai įeina į prašomą įregistruoti prekių ženklą DIESELIT. Pastarajame yra papildomas žodinis elementas, palyginti su ankstesniu prekių ženklu, būtent priesaga „it“. Vien priesagos „it“ pridėjimo prie ankstesnių prekių ženklų nepakanka, kad išnyktų tarp žymenų esantis vizualus panašumas.

               47

               Be to, kaip pažymėjo Apeliacinė taryba ir įstojusi į bylą šalis, vaizdinis prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas yra nežymus. Iš tikrųjų grafinis vaizdas, kuris gaunamas atspausdinus raudonai žodžio „dieselit“ gana paprastas ir niekuo neišsiskiriančias raides, atkreipia vartotojo dėmesį į prašomo įregistruoti prekių ženklo vaizdinius elementus, išskyrus jį sudarančias raides.

               48

               Dėl to Apeliacinė taryba padarė teisingą išvadą, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra vizualiai panašūs.

               49

               Dėl fonetinio palyginimo Apeliacinė taryba 23 ginčijamo sprendimo punkte išsakė nuomonę:
               „<...> Bendrijos prekių ženklo priesaga „it“ nekeičia prekių ženklo DIESEL koncepcijos, ir jis visada lieka tarsi ieškovės prekių ženklo šerdis. Mažai reikšmės turi Italijos vartotojo žodžio „diesel“ tarimas („die“ ar „di“); šis žodis yra dviejuose žymenyse ir dėl to fonetinis jo skambėjimas, nesvarbu koks būtų tarimas, yra toks pats“.

               50

               Reikia pripažinti, jog Apeliacinės tarybos teiginys yra teisingas. Iš tikrųjų abu žymenys turi bendras šešias pirmąsias raides, t. y. visą DIESEL žymenį, ir jos yra tariamos taip pat ir Italijoje (7 klasės prekėms), ir visoje Bendrijoje. Dėl to priesagos „it“ pridėjimas prie ieškovės žymens neturi lemiamos reikšmės atliekant fonetinį palyginimą.

               51

               Dėl to darytina išvada, jog žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra fonetiškai panašūs.

               52

               Dėl konceptualaus žymenų, dėl kurių kilo ginčas, palyginimo reikia pastebėti, kad, tiesą sakant, Apeliacinė taryba neatliko tokio palyginimo ir apsiribojo semantiniu žodžio „dieselit“ turinio vertinimu. Šiuo klausimu ji pripažino, jog ankstesni prekių ženklai DIESEL, skirti nagrinėjamoms prekėms žymėti, dėl jiems būdingų savybių yra „stiprūs“, nes tarp jų ir prekių, kurias jie žymi, nėra jokio konceptualaus ryšio (ginčijamo sprendimo 21 punktas).

               53

               Dėl to Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad ankstesni prekių ženklai turi ryškų skiriamąjį požymį. Reikia priminti, kad yra laikoma, jog prekių ženklas turi ryškų skiriamąjį požymį dėl jam būdingų savybių arba dėl plataus žinojimo. Šiuo atveju Apeliacinė taryba pripažino, jog skiriamasis požymis yra ryškus dėl prekių ženklui DIESEL būdingų savybių šioje byloje nagrinėjamų prekių atžvilgiu.

               54

               Dėl ieškovės argumento, jog Apeliacinė taryba turėjo įvertinti žymens DIESEL apibūdinančią apimtį 7, 11 ir 21 klasių prekėms, tarp kurių, be kita ko, yra „varikliai“, „mašinų sankabų ir pavarų elementai“, „žemės ūkio padargai“, „apšvietimo, šildymo, garų gamybos, vandens tiekimo įrenginiai“, reikia pritarti VRDT ir įstojusios į bylą šalies nuomonei, kad prekių ženklo DIESEL skiriamojo požymio laipsnis turi būti vertinamas atsižvelgiant į prekes, kuriomis yra grindžiamas protestas.

               55

               Reikia priminti, kad ieškovės paraiškoje nurodytas prekes visiškai apima ankstesnių ženklų prekės. Dėl to pakanka įvertinti skiriamąjį požymį tik „lygintuvių“, „lyginimo katilų“ ir „lyginimo lentų“, kuriuos nurodo ieškovė, atžvilgiu ir nebūtina atsižvelgti į kitas šioms klasėms priklausančias įstojusios į bylą šalies nurodytas prekes, kaip antai „mašinos“ ir „varikliai (išskyrus antžeminio transporto priemonių)“.

               56

               Reikia pripažinti, kad žodis „diesel“, kuris reiškia kurą arba variklio tipą, nėra apibūdinamasis žodis „lygintuvų“, „lyginimo katilų“ ir „lyginimo lentų“ atžvilgiu. Šiuo klausimu reikia sutikti su Apeliacinės tarybos nuomone, jog šias prekes žymintys prekių ženklai DIESEL dėl jiems būdingų savybių yra „stiprūs“ ir dėl to egzistuoja suklaidinimo galimybė net variantų ir modifikacijų, kurios sudaro prielaidas šių prekių ženklų dideliam išskirtinumui atsirasti, atveju.

               57

               Konstatuotina, kad žymuo DIESELIT gali būti laikomas žymens DIESEL variantu. Iš tikrųjų vartotojo dėmesį patraukia žymenį DIESELIT sudarantis atpažįstamas žodis „diesel“, ir dėl to vartotojas šiam žymeniui suteikia tokią pat konceptualią reikšmę kaip ir ankstesniems ženklams. Tai tinka ir Italijai, ir visai Bendrijos teritorijai. Priesagos „it“ pridėjimo nepakanka, kad išnyktų konceptualus panašumas, atsižvelgiant į tai, jog žodis „diesel“ dominuoja žymenyje DIESELIT. Be to, kaip teisingai pastebėjo Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 24 punkte, priesagos „it“ pridėjimas prie ieškovės žymens vartotojui gali leisti manyti, jog tarp dviejų žymenų yra ryšys, o DIESELIT gali būti suvokiamas kaip žymens DIESEL itališka versija.

               58

               Dėl to konstatuotina, kad tarp žymenų, dėl kurių kilo ginčas, egzistuoja ir konceptualus panašumas.

               59

               Atsižvelgiant į visus šiuos elementus, konstatuotina, kad nagrinėjamų prekių ženklų panašumo laipsnis yra pakankamai didelis, jog visuomenės dalis, kuriai yra skirtos nagrinėjamos prekės, gali manyti, kad jos kilusios iš tos pačios įmonės arba tam tikrais atvejais - iš ekonomiškai susijusių įmonių. Dėl tos priežasties egzistuoja šių prekių ženklų supainiojimo galimybė.

               60

               Dėl ieškovės tvirtinimo, kad Apeliacinė taryba nemotyvavo teiginio dėl ankstesnių prekių ženklų DIESEL ryškaus skiriamojo požymio, pakanka pasakyti, jog iš ginčijamo sprendimo 21 punkto aiškiai matyti, jog Apeliacinė taryba padarė pakankamai motyvuotą išvadą, kad ankstesni prekių ženklai, skirti šioje byloje aptariamoms prekėms žymėti, dėl jiems būdingų savybių yra „stiprūs“, nes tarp jų ir prekių, kurias jie žymi, nėra jokio - tiesioginio ar netiesioginio - konceptualaus ryšio.

               61

               Be to, dėl ieškovės argumento, jog Apeliacinė taryba nepagrįstai atsižvelgė į prekių ženklų platų žinojimą ar gerą vardą, reikia pacituoti ginčijamo sprendimo 12 punktą, kuriame sakoma:
               „<...> (įstojusios į bylą) šalies tvirtinimai, susiję su realiu žymens naudojimu dėl jo gero vardo pasaulyje, neturi reikšmės, nes nebuvo pateikta jokių naudojimo įrodymų: jų nereikalavo paraišką padavęs asmuo pagal (Reglamento Nr. 40/94) 43 straipsnio 2 dalį ir jų nepateikė savo iniciatyva pati (įstojusi į bylą) šalis. Dėl šios priežasties suklaidinimo galimybės vertinimo objektas gali būti tik prekių ženklas -toks, koks jis pateikiamas Bendrijos prekių ženklo paraiškoje, ir proteste nurodomas ankstesnis prekių ženklas“.

               62

               Iš šių argumentų darytina aiški išvada, jog Apeliacinė taryba neatsižvelgė nei į ankstesnių prekių ženklų DIESEL gerą vardą, nei į platų žinojimą. Dėl to ieškovės argumentas neatitinka faktų.

               63

               Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, ieškovės pirmasis pagrindas yra atmestinas.

         Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių pažeidimu
      Šalių argumentai

               64

               Ieškovė tvirtina, kad įstojusi į bylą šalis nepateikė jokių ankstesnių prekių ženklų naudojimo iš tikrųjų nurodytoms prekėms žymėti įrodymų, dėl ko protestas turėjo būti atmestas ab initio. Iš tikrųjų prekių ženklas yra plačiai žinomas tik aprangos sektoriuje.

               65

               VRDT primena, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis ankstesnio Bendrijos ar nacionalinio prekių ženklo savininkas pateikia naudojimo įrodymus paraišką padavusio asmens prašymu. Pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnį procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių pagrindų atveju VRDT nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus ir šalių pateiktus prašymus. Ieškovė nepateikė tokio prašymo. Remiantis teismų praktika, Pirmosios instancijos teismas negali nagrinėti prašymo, kuris nebuvo pateiktas ar nagrinėtas Apeliacinėje taryboje. Per posėdį VRDT priminė, kad, atsižvelgiant į tai, jog Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalyje numatytas penkerių metų terminas dar nesibaigė, kol kas negalima reikalauti naudojimo iš tikrųjų įrodymų.

               66

               Įstojusi į bylą šalis primena, kad naudojimo įrodymai, jeigu jie nėra pateikiami savo iniciatyva, turi būti pateikiami tik priešingos šalies prašymu, kuris nebuvo paduotas šioje byloje. Ieškovė bet kuriuo atveju negali reikalauti jokių įrodymų dėl Bendrijos prekių ženklo DIEESEL registracijos 1999 m. balandžio 27 d., kadangi minėtas penkerių metų terminas dar nesibaigė.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               67

               Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalį ieškovės prašymu padavęs protestą ankstesnio Bendrijos prekių ženklo savininkas turi pateikti įrodymų, jog penkerius metus iki paraiškos Bendrijos prekių ženklui paskelbimo ankstesnis prekių ženklas Bendrijoje iš tikrųjų buvo naudojamas žymint prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas ir kurias savininkas mini pagrįsdamas protestą; arba kad buvo rimtų priežasčių ženklo nenaudoti, jeigu tą dieną ankstesnis Bendrijos prekių ženklas yra buvęs registruotas ne mažiau kaip penkerius metus. Pagal šio straipsnio 3 dalį 2 dalies nuostatos taikomos ankstesniems nacionaliniams prekių ženklams, naudojimą valstybėje narėje, kurioje ankstesnis nacionalinis prekių ženklas yra saugomas, pakeičiant naudojimu Bendrijoje.

               68

               Šiuo atveju ankstesnis Bendrijos prekių ženklas buvo įregistruotas 1999 m. balandžio 27 d., ankstesnis nacionalinis prekių ženklas - 1996 m. rugpjūčio 23 d., o žymens DIESELIT, kaip Bendrijos prekių ženklo, paraiška paskelbta 1999 m. liepos 12 d. Reikia pripažinti, kad penkerių metų laikotarpis tą dieną dar nebuvo pasibaigęs nei ankstesnio Bendrijos, nei nacionalinio prekių ženklo atžvilgiu. Iš to išplaukia, kad nebuvo galima reikalauti naudojimo iš tikrųjų įrodymų ir kad ankstesni prekių ženklai turėjo būti laikomi naudojamais.

               69

               Dėl to ieškovės antrasis pagrindas yra atmestinas.

         Dėl papildomo trečiojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies pažeidimu

               70

               Ieškovė papildomai teigia, kad dėl absoliutaus atmetimo pagrindo nebuvo galima teisėtai registruoti žymens DIESEL, kaip Bendrijos prekių ženklo, 11 ir 21 klasės prekėms ir, kaip nacionalinio ženklo, 7 klasei.

               71

               Reikia pažymėti, kad ieškovė, remdamasi absoliučiu atmetimo pagrindu, negali protesto procedūroje ginčyti teisėto žymens registravimo nacionalinėje įstaigoje arba VRDT. Iš tikrųjų reikia priminti, kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnyje įtvirtinti absoliutūs atmetimo pagrindai neturi būti nagrinėjami protesto procedūroje ir kad šis straipsnis nėra nuostata, kuria remiantis reikia vertinti ginčijamo sprendimo teisėtumą (2003 m. balandžio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Durferrit prieš VRDT — Kolene (NUTRIDE),
                  T-224/01, Rink. p. II-1589, 72 ir 75 punktai). Jei ieškovė mano, kad prekių ženklas DIESEL buvo registruotas pažeidžiant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio nuostatas, ankstesnio Bendrijos prekių ženklo atveju ji turėjo paduoti prašymą dėl negaliojimo pagal reglamento 51 straipsnį. Be to, žymens, kaip nacionalinio prekių ženklo, registravimo teisėtumas gali būti ginčijamas tik panaikinimo procedūros valstybėje narėje metu, o ne Bendrijos prekių ženklo registravimo procedūroje (2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Matratzen Concord prieš VRDT — Hukla Germany (MATRATZEN),
                  T-6/01, Rink. p. II-4335, 55 punktas).

               72

               Todėl ieškovės trečiasis pagrindas yra atmestinas.

               73

               Tokiomis aplinkybėmis visas ieškinys yra atmestinas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               74

               Pagal Pirmosios instancijos teismo Darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti visas VRDT ir įstojusios į bylą šalies išlaidas pagal jų pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
               nusprendžia:

                        1.

                        Atmesti ieškinį.

                        2.

                        Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

                     Legal
                     Tiili
                     Vilaras
                     Paskelbta 2004 m. birželio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

                           Sekretorius
                           H. Jung

                           Pirmininkas
                           H. Legal

            (
            *1
         )	Proceso kalba: italų.


1994 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla C-47/91.


1991 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Raimund Vidrányi prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Apeliacinis skundas. # Byla C-283/90 P.


1982 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Anklagemyndigheden prieš Jack Noble Kerr. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Østre Landsret - Danija. # Žuvininkystė. # Byla 287/81.


title: Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. gruodžio 7 d. # Koninklijke Coöperatie Cosun UA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Žemės ūkis - Bendras rinkų organizavimas - Cukrus - Už vidaus rinkoje parduotą C cukrų mokėtina suma - Muitas - Prašymas atsisakyti išieškoti - Reglamento (EEB) Nr. 1430/79 13 straipsnyje numatyta teisingumo išlyga - Importo ar eksporto muitų sąvoka - Lygybės ir teisinio saugumo principai -Teisingumas. # Byla T-240/02.

text:
      Byla T-240/02
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Cukrus – Už vidaus rinkoje realizuotą C cukrų mokėtina suma – Muitas – Prašymas atsisakyti išieškoti – Reglamento (EEB) Nr. 1430/79 13 straipsnyje numatyta teisingumo išlyga – Importo ar eksporto muitų sąvoka – Lygybės ir teisinio saugumo principai – Teisingumas“
      2004 m. gruodžio 7 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas  II-0000
      Sprendimo santrauka
      Nuosavos Europos Bendrijų lėšos – Atsisakymas išieškoti importo arba eksporto muitus arba jų grąžinimas – Reglamento Nr. 1430/79
            13 straipsnis – „Importo arba eksporto muito“ sąvoka – Už neišvežtą C cukrų mokėtina suma – Netaikymas – Prašymo atsisakyti
            išieškoti atmetimas – 13 straipsnio, lygybės arba teisinio saugumo principų bei tariamo teisingumo principo pažeidimas – Nebuvimas
      (Tarybos reglamentų Nr. 1430/79 1, 13 ir 14 str. bei Nr. 1785/81 26 str.; Komisijos reglamento Nr. 2670/81 3 str.)
      Reglamento Nr. 1430/79 dėl importo arba eksporto muitų grąžinimo arba atsisakymo juos išieškoti 13 ir 14 straipsnių, leidžiančių
         tokį grąžinimą ar atsisakymą išieškoti išimtinėmis aplinkybėmis, kurios susidaro ne dėl tyčinių ar akivaizdžiai neatsargių
         suinteresuoto asmens veiksmų, prasme importo ar eksporto muitais nelaikoma suma, reikalaujama iš cukraus gamintojo pagal Reglamento
         Nr. 1785/81 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo 26 straipsnį ir Reglamento Nr. 2670/81, nustatančio išsamias
         įgyvendinimo taisykles dėl virškvotinės cukraus produkcijos, 3 straipsnį dėl tam tikro kiekio C cukraus nerealizavimo už Bendrijos
         ribų. Iš tikrųjų ši suma nėra muitas, lygiaverčio poveikio mokestis arba žemės ūkio privalomas mokėjimas Reglamento Nr. 1430/79
         1 straipsnio 2 dalies a ir b punktų prasme. Taip pat ji neturėtų būti laikoma importo mokesčiu, atsižvelgiant į jos tikslus
         arba į jos apskaičiavimo metodą, nes, skirtingai nuo pastarojo, ji yra sankcija, kuri labiausia pasižymi drausminamuoju pobūdžiu
         ir kuria siekiama užtikrinti draudimo realizuoti C cukrų vidaus rinkoje vykdymą.

      Vadinasi, Komisijos sprendimas, pripažįstantis nepriimtinu prašymą dėl atsisakymo išieškoti šią sumą pagal Reglamento Nr. 1430/79
         13 straipsnį, nepažeidžia minėtų nuostatų. Be kita ko, toks sprendimas nepažeidžia nei lygybės ar teisinio saugumo principų,
         nei tariamo teisingumo principo.

      (žr. 38, 44–45, 47, 58 ir 61–62 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. gruodžio 7 d.(*)

      „Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Cukrus – Už vidaus rinkoje realizuotą C cukrų mokėtina suma – Muitas – Prašymas atsisakyti išieškoti – Reglamento (EEB) Nr. 1430/79 13 straipsnyje numatyta teisingumo išlyga – Importo ar eksporto muitų sąvoka – Lygybės ir teisinio saugumo principai – Teisingumas“
      Byloje T‑240/02
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA, įsteigtas Breda (Olandija), atstovaujama advokatų M. Slotboom, N. Helder ir J. Coumans,

      ieškovas,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą X. Lewis, padedamą advokato F. Tuytschaever, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      dėl 2002 m. gegužės 2 d. Komisijos sprendimo, pripažįstančio nepriimtinu Nyderlandų Karalystės prašymą dėl atsisakymo iš ieškovo
         išieškoti importo muitus, panaikinimo

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      kurį sudaro pirmininkas P. Lindh, teisėjai R. García‑Valdecasas ir K. Jürimäe,
      sekretorius J. Plingers, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. rugsėjo 16 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
       Bendras cukraus sektoriaus rinkų organizavimas
      1       1981 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1785/81 dėl bendro cukraus sektoriaus rinkų organizavimo (OL L 177, p. 4,
         toliau – pagrindinis reglamentas) reglamentuoja cukraus gamybą, importą bei eksportą. Jis numato gamybos kvotų sistemą, kuri
         pagal jo penkioliktą konstatuojamąją dalį yra būdas garantuoti gamintojams Bendrijos kainas ir produkcijos realizavimo rinkas.

      2       Pagrindinio reglamento 24 straipsnis kvotų sistemos ribose nustato kiekvienų prekybinių metų (tai yra nuo vienų metų liepos
         1 d. iki kitų metų birželio 30 d.) bazinius „A cukraus“ ir „B cukraus“ kiekius, kuriuos valstybės narės turi paskirstyti jų
         teritorijose įsteigtiems cukraus gamintojams. Taip kiekvienais prekybiniais metais įmonėms gamintojoms nustatomos A ir B kvotos.
         Kiekis, pagamintas viršijus A ir B kvotas, yra vadinamas „C cukrumi“ arba „virškvotiniu cukrumi“.

      3       Prekybos cukrumi sąlygos priklauso nuo jo kokybės įvertinimo. A cukrui ir B cukrui yra taikomi įvairūs pagrindinio reglamento
         numatyti paramos mechanizmai. Cukrui, pagamintam pagal A kvotą, taikomos aukštesnio lygio garantijos (garantuojamos intervencinės
         kainos, pagalba eksporto kompensacijomis) nei B cukrui (tik eksporto kompensacijos).

      4       C cukrui netaikoma nei parama kainoms, nei eksporto kompensacijos. Be to, C cukrus negali būti parduotas vidaus rinkoje, o
         tik pasaulinėje rinkoje už Bendrijos ribų. Pagrindinio reglamento 26 straipsnis šiuo klausimu numato:

      „1. <...> į kitus prekybinius metus neperkeltas C cukrus <...> pasibaigus prekybiniams metams iki sausio 1 d. negali būti
         realizuojamas Bendrijos vidaus rinkoje, o turi būti eksportuojamas natūraliu pavidalu.

      <...>
      3. 41 straipsnyje nustatyta tvarka priimamos išsamios šio straipsnio taikymo taisyklės.
      Pagal šias taisykles numatyta apmokestinti šio straipsnio 1 dalyje minėtą C cukrų <...> dėl kurių nustatytiną dieną nebuvo
         pateikta įrodymų, kad jis per nurodytą laiką buvo eksportuotas natūraliu pavidalu.“ (Neoficialus vertimas)

      5       1981 m. rugsėjo 14 d. Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 2670/81, nustatantis išsamias įgyvendinimo taisykles dėl virškvotinės
         cukraus produkcijos (OL L 262, p. 14), numato išsamias sąlygas, kuriomis laikoma, kad C cukrus buvo eksportuotas. Jos 1 straipsnis
         su pakeitimais, padarytais 1988 m. gruodžio 14 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 3892/88, pakeičiančiu Reglamentą Nr. 2670/81
         (OL L 346, p. 29), numato:

      „1. (Pagrindinio) reglamento 26 straipsnio 1 dalyje nurodytas eksportas laikomas įvykdytu, jei:
      a)      cukrus C <...> yra eksportuotas iš valstybės narės, kurios teritorijoje jis buvo pagamintas;
      b)      pasibaigus prekybos metams, kuriais buvo pagamintas C cukrus <...>, iki sausio 1 d. a punkte minėta valstybė narė priėmė eksporto
         deklaraciją;

      c)      C cukrus <...> iš Bendrijos muitų teritorijos buvo išvežtas ne vėliau kaip per 60 dienų nuo b punkte minėtos sausio 1 d.;
      d)      produktas buvo eksportuotas iš a punkte numatytos valstybės narės netaikant grąžinamosios išmokos arba mokesčio <...>
      Jei nesilaikoma visų pirmojoje pastraipoje numatytų sąlygų, išskyrus force majeure atvejus, laikoma, kad atitinkamas C cukraus <...> kiekis buvo realizuotas vidaus rinkoje.

      Force majeure atvejais valstybės narės, kurios teritorijoje buvo pagamintas C cukrus <...>, kompetentinga institucija patvirtina priemones,
         kurios yra būtinos dėl aplinkybių, kuriomis remiasi suinteresuotasis asmuo.“

      6       Reglamento Nr. 2670/81, pakeisto 1991 m. gruodžio 6 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3559/91, iš dalies keičiančio Reglamentą
         Nr. 2670/81, 1 straipsniu (OL L 336, p. 26), 3 straipsnis numato:

      „1. Kiekiams, kurie, kaip apibrėžta 1 straipsnio 1 dalyje, buvo realizuoti vidaus rinkoje, valstybė narė nustato privalomąjį
         mokėjimą, kurio suma lygi:

      a) 100 kilogramų C cukraus:
      –       didžiausiam importo mokesčiui už 100 kilogramų baltojo arba žaliavinio cukraus, taikomam tais prekybiniais metais, kuriais
         šis cukrus buvo pagamintas, ir po to dar šešis mėnesius, ir

      –       1 ekiu;
      <...>
      4. Už tuos C cukraus <...> kiekius, kurie prieš juos išvežant buvo negrąžinamai sunaikinti arba apgadinti dėl aplinkybių,
         kurias valstybės narės kompetentinga institucija pripažino esant force majeure, atitinkamos šio straipsnio 1 dalyje paminėtos sumos nereikalaujama.“

       Bendrijos muitų teisės aktų teisingumo išlyga
      7       Bendrijos muitų teisės aktai numato galimybę grąžinti visas ar dalį importo ar eksporto muitų arba atsisakyti skolos muitinei
         išieškojimo. Atsisakymo išieškoti muitus sąlygos nustatytos 1979 m. liepos 2 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1430/79 dėl importo
         arba eksporto muitų grąžinimo arba atsisakymo juos išieškoti (OL L 175, p. 1) su pakeitimais, padarytais 1986 m. spalio 7 d.
         Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3069/86, keičiančiu Reglamentą Nr. 1430/79 (OL L 286, p. 1), 13 straipsnyje. Jo 1 dalyje numatyta:

      „Importo muitai grąžinami arba juos atsisakoma išieškoti išimtinėmis aplinkybėmis <...>, kurios susidaro ne dėl tyčinių ar
         akivaizdžiai neatsargių suinteresuotojo asmens veiksmų.

      <...>“ (Neoficialus vertimas)
      8       Reglamento Nr. 1430/79 14 straipsnis patikslina, kad 13 straipsnio nuostatos taikomos taip pat ir eksporto muitų grąžinimui.
      9       Remiantis Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a punktu, „importo muitai“ suprantami kaip „muitai ir žemės ūkio mokesčiams
         lygiaverčio poveikio mokėjimai ir kiti importo privalomieji mokėjimai, nustatyti įgyvendinant bendrąją žemės ūkio politiką
         arba konkrečią tvarką, kuri vadovaujantis Sutarties 235 straipsniu (dabar – EB 308 straipsnis) taikoma tam tikroms prekėms,
         gaunamoms perdirbant žemės ūkio produktus“. (Neoficialus vertimas)

      10     Pagal Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies b punktą „eksporto muitai“ apima „žemės ūkio mokesčius ir kitus eksporto
         privalomuosius mokėjimus, nustatytus įgyvendinant bendrąją žemės ūkio politiką arba konkrečią tvarką, kuri vadovaujantis Sutarties
         235 straipsniu taikoma tam tikroms prekėms, gaunamoms perdirbant žemės ūkio produktus“. (Neoficialus vertimas)

       Bylos aplinkybės
      11     Ieškovas, Olandijoje įsteigtas kooperatyvas, 1991–1992 ir 1992–1993 prekybiniais metais pagamino C cukraus. Nuo 1993 m. vasario
         10 d. iki rugsėjo 23 d., tarpininkaujant dukterinei įmonei Limako Suiker BV, jis pardavė bendrovei Django’s Handelsonderneming tam tikrą C cukraus, skirto eksportuoti į Kroatiją ir Slovėniją, partijų kiekį. Nuo 1993 m. liepos 22 d. iki rugpjūčio 16 d.
         ir nuo rugpjūčio 26 d. iki rugsėjo 24 d. ieškovas pardavė bendrovėms NV Voeders SA Aliments Serry ir Sieger BV C cukraus partijų, skirtų eksportui į Maroką.

      12     1993 m. birželio 24 d Olandijos fiskalinės informacijos ir tyrimų tarnyba (toliau – FIOD) paprašė Hoofdproduktschap Akkerbouw (toliau – HPA), Olandijos institucijos, kompetentingos taikyti nuostatas dėl bendro rinkų, taip pat ir cukraus rinkos, organizavimo,
         informacijos, susijusios su dėl Django’s Handelsonderneming atliekamu tyrimu. FIOD gavo iš HPA informacijos, susijusios su C cukraus eksporto operacijų muitinės dokumentų pažeidimais. Atsižvelgdama į
         pradėtą tyrimą, FIOD paprašė HPA su ieškovu elgtis konfidencialiai. HPA gautuose eksporto dokumentuose nustatyti pažeidimai
         buvo pagrindas pradėti prieš Django’s Handelsonderneming bylą dėl sukčiavimo.

      13     1993 m. birželio ir rugpjūčio mėn. HPA kreipėsi į ieškovą bei jo dukterinę įmonę Limako Suiker, juos informuodamas apie neteisingai sužymėtus Kroatijai ir Slovėnijai skirtų prekių muitinės dokumentus. 1993 m. spalio mėn.
         HPA gavo neteisingai sužymėtus blankus dėl Marokui skirtų C cukraus partijų.
      14     1993 m. spalio 14 d. Olandijos valdžios įstaigos ieškovui perdavė eksporto, kurio išvežimas iš Bendrijos nebuvo įrodytas,
         blankų numerių sąrašą.

      15     Kadangi ieškovas neįrodė, kad tam tikras Kroatijai, Slovėnijai ir Marokui skirto C cukraus partijų kiekis buvo išvežtas iš
         Bendrijos, 1994 m. balandžio 25 d. HPA pareikalavo iš ieškovo sumokėti 6 284 721,03 Olandijos florinų (NLG). Dėl klaidos pradiniame
         skaičiavime šio mokesčio suma 1994 m. birželio 13 d. buvo sumažinta iki 6 250 856,78 NLG, tai yra 2 836 515,14 EUR.

      16     1994 m. gegužės 18 d. ieškovas dėl reikalaujamo mokesčio pateikė HPA skundą. 1995 m. birželio 19 d. HPA atmetė šį skundą.
         1995 m. liepos 14 d. ieškovas apskundė šį sprendimą College van Beroep voor het bedrijfsleven (Ekonominių ginčų taryba, toliau – CBB).

      17     1995 m. balandžio 24 d., remdamasis 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės
         kodeksą (OL L 302, p. 1), 239 straipsniu ir 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, nustatančio tam tikrų
         Reglamento Nr. 2913/92 nuostatų įgyvendinimą (OL L 253, p. 1), 905 straipsniu, ieškovas pateikė HPA prašymą dėl atsisakymo
         išieškoti reikalaujamus mokesčius. 2001 m. rugpjūčio 6 d. Nyderlandų Karalystė pateikė Komisijai prašymą dėl atsisakymo išieškoti
         iš ieškovo importo muitus.

      18     2002 m. gegužės 2 d. Komisija priėmė sprendimą REM 19/01, pripažindama Nyderlandų Karalystės pateiktą prašymą dėl atsisakymo
         išieškoti iš ieškovo importo muitus nepriimtinu (toliau – ginčijamas sprendimas). 2002 m. birželio 6 d. HPA pranešė ieškovui,
         kad remiantis šiuo sprendimu jo prašymas dėl atsisakymo išieškoti yra nepriimtinas.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      19     Ši byla buvo pradėta ieškovo ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. rugpjūčio 9 dieną.
      20     Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį. Taikydamas proceso organizavimo priemones Pirmosios instancijos teismas paprašė Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus.
         Komisija prašymą įvykdė per nustatytą terminą.

      21     Remdamasi EB 234 straipsniu, 2004 m. birželio 9 d. sprendimu CBB, nagrinėdama ginčą tarp ieškovo ir HPA dėl su C cukraus kiekio
         neišvežimu susijusio reikalaujamo mokesčio, pateikė Teisingumo Teismui du prejudicinius klausimus (byloje Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04). Pirmuoju klausimu CBB Teisingumo Teismo klausė, ar tuo atveju, jei pagal Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnį
         atsisakymas išieškoti mokesčius už C cukrų nėra įmanomas, o nagrinėjamo mokesčio grąžinti ar atsisakyti išieškoti dėl su teisingumu
         susijusių priežasčių neįmanoma, pagrindinis reglamentas ir Reglamentas Nr. 2670/81 yra negaliojantys. Antruoju klausimu prašymą
         dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia apie galimas šių reglamentų negaliojimo pasekmes mokesčių
         už C cukrų reikalavimui byloje nurodytomis aplinkybėmis.

      22     2004 m. rugsėjo 1 d. laišku ieškovas paprašė, kad šis procesas būtų sustabdytas, kol Teisingumo Teismas priims galutinį sprendimą
         minėtoje byloje Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04. 2004 m. rugsėjo 9 d. laišku Komisija pateikė savo pastabas dėl šio prašymo, nurodydama, kad, jos nuomone, bylos
         sustabdymas nėra būtinas.

      23     2004 m. rugsėjo 16 d. posėdyje buvo išklausyti šalių žodiniai paaiškinimai ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
         klausimus. Per posėdį ieškovas pakartojo prašymą sustabdyti procesą, o Komisija dar kartą paprašė jį tęsti. Komisijai prieštaraujant
         dėl bylos sustabdymo ir nesant tai pateisinančių išskirtinių aplinkybių, Pirmosios instancijos teismas nusprendė šio prašymo
         netenkinti.

      24     Ieškovas Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      25     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
      –       priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      26     Grįsdamas savo ieškinį ieškovas pirmiausia nurodo Reglamento Nr. 1430/79 1 ir 13 straipsnių pažeidimą, bei subsidiariai –
         lygybės ir teisinio saugumo bei tariamo teisingumo principų pažeidimus.

       Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1430/79 1 ir 13 straipsnių pažeidimu
       Šalių argumentai
      27     Ieškovas teigia, kad pagal pagrindinio reglamento 26 straipsnį ir Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį iš jo reikalaujami sumokėti
         importo mokesčiai turėtų būti laikomi importo ar eksporto mokesčiais Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies prasme.
         Šie mokesčiai yra žemės ūkio mokesčiams lygiaverčio poveikio mokėjimai ar bent kiti importo ar eksporto privalomieji mokėjimai,
         nustatyti įgyvendinant bendrąją žemės ūkio politiką šios nuostatos prasme.

      28     Ieškovas tvirtina, kad atsakymas į klausimą, ar nagrinėjama suma yra importo, ar eksporto mokestis šios nuostatos prasme,
         turi būti pateiktas remiantis vien tik objektyviais kriterijais, susijusiais su mokėtinų mokesčių pobūdžiu. Jis teigia, kad
         pagal pagrindinio reglamento preambulę C cukrui taikytinų mokėjimų tikslai yra tokie patys kaip ir muitų, tai yra vidaus rinkos
         apsauga, rinkų stabilizavimas ir tiekimo saugumas. Reikalaujamu mokesčiu siekiama atgaivinti neišvežus C cukraus sutrikdytus
         komercinius santykius (2002 m. sausio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo British Sugar, C‑101/99, Rink. p. I‑205, 41 punktas).

      29     Ieškovas taip pat pastebėjo, kad pagal Reglamento Nr. 2670/81 trečią konstatuojamąją dalį neišvežtas C cukrus yra prilyginamas
         iš trečiųjų šalių įvežtam cukrui. Jis daro išvadą, kad C cukrus apmokestinamas importo mokesčiu todėl, kad jis kerta sieną.

      30     Ieškovas taip pat primena, kad pagal Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį privalomųjų mokėjimų suma yra nustatoma pagal cukrui
         taikomus importo mokesčius. Atsižvelgdamas į tai, jis tvirtina, kad priešingai, nei ginčijamame sprendime teigia Komisija,
         ši nuoroda į importo privalomus mokėjimus nėra tik skaičiavimų pagrindas, todėl ši mokėtino mokesčio suma yra muitas. Tai,
         kad Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnyje, be importo mokesčių, atsižvelgiama ir į fiksuoto dydžio sumą, papildomai neišvežtą
         C cukrų prilygina importuotam cukrui, nes, kaip išplaukia iš 1970 m. gruodžio 28 d. Komisijos reglamento Nr. 2645/70 dėl nuostatų,
         taikomų didžiausiam virškvotiniam cukraus kiekiui (OL L 283, p. 48), preambulės, ši fiksuoto dydžio suma yra apskaičiuojama,
         vadovaujantis importuoto cukraus realizavimo išlaidomis, ir todėl C cukraus gamintojų įgytas pranašumas taisomas sulyginant
         juos su cukraus importuotojais iš trečiųjų šalių, atsižvelgiant į tai, kad pirmieji neturi tam tikrų išlaidų, kurias moka
         antrieji.

      31     Galiausiai, pastebėdamas, kad Komisija, priimdama Reglamentą Nr. 2645/70, tai yra pirmąjį bendro cukraus rinkos organizavimo
         taikymo reglamentą, sąmoningai teigė, jog buvę būtina C cukraus gamintojams numatyti tokias pačias sąlygas kaip ir importuotojams,
         ieškovas tvirtina, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas negalėjo pasirinkti kito sumos, kuria buvo apmokestintas neišvežtas
         C cukrus, skaičiavimo metodo. Ieškovas iš to daro išvadą, kad negalima pasirinkti kitokio skaičiavimo pagrindo arba C cukraus
         gamintojų traktuoti kitaip nei importuotojų.

      32     Komisija mano, kad ginčijamame sprendime buvo teisingai konstatuota, jog prašymas dėl atsisakymo išieškoti mokesčius yra nepriimtinas,
         nes suma, kurią cukraus gamintojas privalo mokėti už jam skirtos gamybos kvotos viršijimą, negali būti laikoma importo muitu,
         ir todėl negali būti atsisakoma jos išieškoti muitų teisės aktų prasme.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      33     Reglamento Nr. 1430/79 13 ir 14 straipsniai leidžia išimtinėmis aplinkybėmis, kurios susidaro ne dėl tyčinių ar akivaizdžiai
         neatsargių suinteresuotojo asmens veiksmų, grąžinti ar atsisakyti išieškoti importo ar eksporto mokesčius.

      34     Nagrinėjamoje byloje prašyme dėl atsisakymo išieškoti mokesčius, kuris yra ginčijamo sprendimo dalykas, nurodoma iš ieškovo
         pagal pagrindinio reglamento 26 straipsnį ir Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį reikalaujama suma dėl tam tikro C cukraus
         kiekio nerealizavimo už Bendrijos ribų. Kyla klausimas, ar ši suma turi būti laikoma importo ar eksporto mokesčiu Reglamento
         Nr. 1430/79 13 straipsnio prasme ir ar atsisakymas ją išieškoti pakliūtų į šios nuostatos taikymo sritį.

      35     Pagal Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a ir b punktus importo ar eksporto mokesčiai apima: pirma, muitus; antra,
         muitams prilyginamus mokėjimus; trečia, žemės ūkio mokesčius ir kitus importo ar eksporto privalomuosius mokėjimus, nustatytus
         įgyvendinant bendrąją žemės ūkio politiką arba konkrečią tvarką, kuri pagal EB 308 straipsnį taikoma tam tikroms prekėms,
         gaunamoms perdirbant žemės ūkio produktus.

      36     Matyti, kad reikalaujama suma formaliai neatitinka jokios iš Reglamento Nr. 1430/79 1 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose
         išvardytų trijų kategorijų.

      37     Iš tiesų, kaip išplaukia iš pagrindinio reglamento 26 straipsnio ir Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnio 1 dalies, šios sumos
         faktinė priežastis yra įrodymų apie tam tikrą C cukraus kiekio tam tikru laikotarpiu išvežimą nustatytu laiku nepateikimas.
         Kadangi Bendrijos viduje pagamintas virškvotinis cukrus buvo parduotas vidaus rinkoje, šios sumos yra reikalaujama iš C cukraus
         gamintojo.

      38     Todėl suma už C cukrų nėra muitas, tai yra bendru Europos Bendrijų muitu pagrįstas mokestis EB 23 ir 26 straipsnių prasme.
         Tai taip pat nėra muitams lygiaverčio poveikio mokestis, kuris, nepaisant jo pavadinimo ar taikymo taisyklių, pagal nusistovėjusią
         teismų praktiką suprantamas kaip bet koks tiesiogiai muitu nelaikomas vienašališkai įvestas piniginis apmokestinimas, kuriuo
         prekės apmokestinamos dėl to, kad jos kerta sieną (1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Haahr Petroleum, C‑90/94, Rink. p. I‑4085, 20 punktas ir 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo Outokumpu,  C‑213/96, Rink. p. I‑1777, 20 punktas). Galiausiai nagrinėjama suma nėra būtent žemės ūkio „importo ar eksporto“ privalomas
         mokėjimas, tai yra žemės ūkio produktams dėl Bendrijos išorinių sienų kirtimo nustatytas mokėjimas.

      39     Vis dėlto ieškovas teigia, kad suma, kuria buvo apmokestintas neišvežtas C cukrus, turi būti laikoma importo ar eksporto mokesčiais,
         nes jais siekiama tų pačių tikslų kaip ir muitais, be to, jų suma buvo nustatyta remiantis cukrui taikomais importo mokesčiais,
         ir kad dėl jų neišvežtam virškvotiniam cukrui taikomos tokios pačios sąlygos kaip ir iš trečiųjų šalių importuotam cukrui.

      40     Pastebėtina, kad šiuo atžvilgiu mokestis, kuriuo apmokestintas neišvežtas virškvotinis cukrus, yra viena iš bendro cukraus
         rinkos organizavimo dalių. Šiais mechanizmais, pavyzdžiui, tikslinių ar intervencinių kainų numatymu, bendro mainų su trečiosiomis
         šalimis režimo steigimu arba gamybos kvotų režimo numatymu, siekiama užtikrinti bendrus tikslus, pirmiausia – darbą bei gyvenimo
         lygį gamintojams, cukraus tiekimo saugumą visiems vartotojams, nustatytą kainų lygį ir cukraus rinkos stabilumą.

      41     Pastebėtina, kad kiekvieno iš šių mechanizmų tikslai yra specifiniai arba skirti tam tikriems poreikiams patenkinti. Todėl,
         priešingai, nei teigia ieškovas, negalima teigti, kad C cukrui taikytinos gamybos sumos tikslai būtinai tokie patys kaip ir
         muito, arba, tiksliau tariant, importo mokesčių arba eksporto grąžinamųjų išmokų, numatytų pagal bendrą cukraus rinkos organizavimą.

      42     Kaip išplaukia iš penktos pagrindinio reglamento konstatuojamosios dalies, bendrojo mainų už išorinių Bendrijos sienų režimo,
         susidedančio iš importo mokesčių ir eksporto grąžinamųjų išmokų sistemos, steigimo tikslas yra stabilizuoti Bendrijos rinką
         ir išvengti cukraus kainų svyravimo pasaulinėje rinkoje įtakos Bendrijos viduje įprastoms kainoms. Šiuo atveju bendrasis cukraus
         rinkos organizavimas numato importo mokesčių iš trečiųjų šalių gavimą ir grąžinamųjų eksporto į tas pačias šalis išmokų mokėjimą,
         kuriais abiem siekiama padengti kainų cukraus sektoriuje skirtumą Bendrijos viduje ir išorėje tuo atveju, jei pasaulinės rinkos
         kainos mažesnės už Bendrijos kainas.

      43     Bendras cukraus rinkos organizavimas taip pat numato gamybos kvotas, kurios, remiantis pagrindinio reglamento penkiolikta
         konstatuojamąja dalimi, yra priemonė, kuria gamintojams būtų garantuojamos Bendrijos kainos ir jų produkcijos pardavimas.
         Šio režimo ribose pagrindiniame reglamente buvo sukurtas mechanizmas, skirtas tvarkyti produkciją, viršijančią gamintojams
         paskirtas A ir B kvotas, tai yra C cukrų. Atsižvelgdamas į tai, kad C cukraus kategorija susijusi tik su tuo, kad šis perteklinis
         cukrus neturėtų trikdyti rinkos, Bendrijos teisės aktų leidėjas pagrindinio reglamento 26 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje
         numatė draudimą jį parduoti vidaus rinkoje ir kaip tiesiogiai iš to išplaukiančią pareigą – jį eksportuoti (minėto sprendimo
         British Sugar 41 punktas).

      44     Neįvykdžius šios pareigos iš gamintojo reikalaujama sumokėti atitinkamą sumą. Todėl iš principo ši sankcija pasižymi drausminamuoju
         pobūdžiu ir ja siekiama užtikrinti draudimo parduoti C cukrų vidaus rinkoje vykdymą. Todėl ši suma nustatoma atsižvelgiant
         į didžiausius per tuos prekybinius metus, per kuriuos tam tikras cukrus buvo pagamintas, ir po jų einančius šešis mėnesius
         importo mokesčius. Remiantis pagrindinio reglamento vienuolikta konstatuojamąja dalimi, ši suma taip pat padeda užtikrinti
         visišką gamintojų sumokamą sąnaudų už cukraus pertekliaus, atsirandančio dėl Bendrijos gamybos ir suvartojimo neatitikimo,
         finansavimą.

      45     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, neturėtų būti manoma, kad už neišvežtą C cukrų mokėtina suma, skaičiuojama remiantis importo
         mokesčiais, pridėjus atitinkamą sumą, nustatytą pagal importuoto cukraus pardavimo sąnaudas, gali būti laikoma importo mokesčiais.
         Kaip Komisija teisingai pastebi ginčijamo sprendimo 10 punkte, šie importo mokesčiai panaudojami tik kaip pagrindas ar metodas
         sumai apskaičiuoti. Bendrijos teisės aktų leidėjas šį apskaičiavimo pagrindą pasirinko todėl, kad šios už laiku neišvežtą
         virškvotinį cukrų mokėtinos sumos nustatymu buvo siekiama, kaip buvo minėta pirmiau, užtikrinti pardavimo vidaus rinkoje draudimą.

      46     Ieškovo argumentas, kad Reglamento Nr. 2670/81 trečia konstatuojamoji dalis numato, jog neišvežtas C cukrus yra prilyginamas
         iš trečiųjų šalių įvežtam cukrui, taip pat nepaneigia šios išvados. Ši konstatuojamoji dalis patikslina, kad neišvežtas C cukrus
         yra prilyginamas iš trečiųjų šalių įvežtam cukrui, „kai apmokestinama dėl realizavimo vidaus rinkoje“. Todėl Reglamento Nr. 2670/81
         konstatuojamosios dalys tik patvirtina tai, kad nuoroda į importo mokesčius yra tik mokėtinos sumos skaičiavimo pagrindas.

      47     Reikia konstatuoti, kad, taikant pagrindinio reglamento 26 straipsnį ir Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį, dėl tam tikro
         kiekio C cukraus nepardavimo už Bendrijos ribų reikalaujama iš ieškovo suma nėra importo ar eksporto muitas Reglamento Nr. 1430/79
         13 straipsnio prasme ir kad tokiu atveju Komisija nepažeidė šių nuostatų, pripažindama prašymą dėl atsisakymo juos išieškoti
         nepriimtinu.

      48     Todėl šis pagrindas yra atmestinas.
       Dėl antrojo pagrindo susijusio su lygybės, teisinio saugumo ir tariamo teisingumo principų pažeidimu
       Šalių argumentai
      49     Ieškovas subsidiariai tvirtina, kad net jei suma, kurią buvo prašoma atsisakyti išieškoti, nėra importo ar eksporto mokestis
         Reglamento Nr. 1430/79 prasme, Komisija turėjo nagrinėti šį prašymą, atsižvelgdama į šio reglamento 13 straipsnį, numatantį
         bendrąją teisingumo išlygą (2001 m. gegužės 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Kaufring ir kt. prieš Komisiją,  T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97–T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97–T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 ir T‑147/99, Rink.
         p. II‑1337, 224 punktas), ir kad apsiribodama sprendimu atmesti prašymą ji pažeidė lygybės ir teisingumo principus.

      50     Ieškovo teigimu, iš ginčijamo sprendimo yra aišku, kad jam nesuteikta teisė reikalauti, jog būtų atsisakyta išieškoti muitus
         dėl išimtinių aplinkybių. Jis taip pat pastebi, kad, kaip išplaukia iš 1994 m. spalio 31 d. Euratomo Tarybos sprendimo 94/728/EB,
         nustatančio Bendrijų nuosavų išteklių sistemą (OL L 293, p.9), 8 straipsnio 1 dalies ir 2 straipsnio 1 dalies, Nyderlandų
         valdžios institucijos nėra kompetentingos užtikrinti teisingumą, nes jos privalo surinkti Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnyje
         numatytą reikalaujamą sumą ir ją pervesti Komisijai.

      51     Todėl su ieškovu buvo elgiamasi skirtingai nei su panašioje situacijoje esančiomis įmonėmis, norinčiomis pateikti prašymą
         dėl atsisakymo išieškoti importo ar eksporto mokesčius išimtinėmis aplinkybėmis. Jis, priešingai nei kitos įmonės, negalėjo
         pasinaudoti jokia atsisakymo dėl teisingumo išlygos procedūra. Todėl mokesčiai, renkami už neišvežto C cukraus produkciją,
         turėtų visais atžvilgiais būti sulyginami su muitais už iš trečiųjų šalių importuotą cukrų, išskyrus teisinės apsaugos aspektą.
         Atsisakymas taikyti šią Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnyje numatytą taisyklę atvejais, panašiais į tuos, kai subjektai
         ja pasinaudojo, prieštarauja lygybės principui.

      52     Ieškovas taip pat teigia, kad šioje byloje abi Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnyje minimos sąlygos, būtinos tam, kad būtų
         atsisakyta išieškoti mokesčius ar jie būtų grąžinti, yra įvykdytos. Pirma, jis tvirtina, kad kadangi C cukrus buvo neišvežtas
         dėl trečiųjų asmenų sukčiavimo, šiuo atveju jis negalėjo būti apkaltintas dėl jokių tyčinių ar neatsargių veiksmų. Antra,
         jis teigia, kad byloje nurodoma situacija yra panaši į Teisingumo Teismo nagrinėtąją byloje De Haan, kurioje 1999 m. rugsėjo 7 d. buvo priimtas sprendimas (C‑61/98, Rink. p. I‑5003). Ieškovas pastebi, kad šiuo atveju Nyderlandų
         valdžios institucijos anksti sužinojo apie su jo parduotu C cukrumi susijusį sukčiavimą, tačiau nusprendė neinformuoti apie
         tyrimo eigą, todėl jis negalėjo įvykdyti savo pareigų ir tinkamai išvežti C cukraus produkcijos.

      53     Subsidiariai, jei Pirmosios instancijos teismas pripažintų, kad Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnis nėra taikytinas, ieškovas
         teigia, kad Komisija vis tiek privalėjo nagrinėti jo prašymą, net jei jis nepakliūna į šio reglamento taikymo sritį, ir kad
         apsiribojusi tik sprendimu, jog prašymas yra nepriimtinas, ji pažeidė teisinio saugumo, lygybės ir teisingumo principus. Ieškovas
         tvirtina, kad jei Komisija neturėtų šios pareigos, jam nebūtų garantuojamas visiškas teisinis saugumas. Jis pastebi, kad Teisingumo
         Teismas patvirtino, jog aukščiausi teisės principai, vienas iš kurių yra proporcingumo principas, yra taikomi ir privalomiems
         mokėjimams už C cukrų (1998 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Südzucker, C‑161/96, Rink. p. I‑281, 34 ir 35 punktai). Jis taip pat primena, J. Mischo, generalinio advokato byloje British Sugar, minėtas išvadas (Rink. p. I‑208), pagal kurias Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnis turi būti aiškinamas ir taikomas atsižvelgiant
         į bendruosius teisės principus.

      54     Komisija teigia, kad atsisakymas išieškoti mokestį už neišvežtą C cukrų turi būti nagrinėjamas pagal jam taikomus teisinius
         aktus, o teisingumo principas jos visiškai neįpareigoja jais nesivadovauti. Ji tvirtina, kad C cukraus gamintojo, kuris nesilaiko
         pareigos išvežti šį cukrų, situacija negali būti lyginama su situacija subjekto, kuris įveža į Bendriją tam tikrą kiekį cukraus,
         ir todėl, jei su šiais subjektais yra elgiamasi skirtingai, lygybės principas nėra pažeidžiamas. Be to, ji pastebi, kad pagal
         Reglamento Nr. 2670/81 1 straipsnio 1 dalį išimtinėmis aplinkybėmis, pavyzdžiui, force majeure atveju, leidžiama atsisakyti išieškoti mokestį už neišvežtą C cukrų.

      55     Dėl subsidiaraus ieškovo argumento Komisija tvirtina, kad muitų teisės aktuose numatytos teisingumo išlygos taikymas atvejams,
         kuriems jie nėra taikytini, savaime pažeistų teisinio saugumo ir lygybės principus. Galiausiai ji konstatuoja, kad ieškovas
         supainiojo Bendrijos muitų teisės aktuose numatytą bendrąją teisingumo išlygą su tariamu teisingumo principu. Tačiau šis principas
         egzistuoja tik kaip bendrasis Bendrijų teisės principas, nes tradiciškai teisingumas iš dalies yra patikrinamas taikant proporcingumo
         principą.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      56     Ieškovas subsidiariu antru teisiniu pagrindu iš esmės nurodo, kad net jei reikalaujama suma nėra importo ar eksporto mokesčiai,
         Komisija pažeidė lygybės ir teisinio saugumo bei tariamą teisingumo principus, atmesdama kaip nepriimtiną prašymą dėl atsisakymo
         išieškoti ir jo nenagrinėdama iš esmės nei pagal Reglamentą Nr. 1430/79, nei pagal šiuos principus.

      57     Pirma, pažymėtina, kad teisingumas neleidžia nukrypti nuo Bendrijų teisės nuostatų taikymo, nebent tai numatyta pačiuose teisės
         aktuose arba tais atvejais, kai teisės aktai pripažįstami niekiniais (1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo First City Trading ir kt., C‑263/97, Rink. p. I‑5537, 48 punktas). Tačiau, kaip buvo nuspręsta anksčiau, suma, numatyta pagal pagrindinio reglamento
         26 straipsnį ir Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnį, nepakliūna į Reglamento Nr. 1430/79 13 straipsnio taikymo sritį.

      58     Svarbu pastebėti, kad teisės aktuose, reglamentuojančiuose bendrą cukraus rinkos organizavimą, būtent Reglamento Nr. 2670/81
         1 straipsnio 1 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose bei 3 straipsnio 4 dalyje, numatoma, jog mokesčių už C cukrų nėra
         reikalaujama dėl aplinkybių, kurias valstybės narės kompetentinga institucija pripažino esant force majeure. Todėl teisingumas nepateisina išimties dėl nagrinėjamos sumos nesant force majeure  aplinkybių.

      59     Antra, pažymėtina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ir lygybės principą, vieną iš pagrindinių Bendrijos teisės principų,
         reikalaujama, kad panašiomis aplinkybėmis nebūtų elgiamasi skirtingai, nebent tai yra objektyviai pateisinama (1986 m. lapkričio
         25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Klensch ir kt., 201/85 ir 202/85, Rink. p. 3477, 9 punktas ir 1995 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lefebvre ir kt. prieš Komisiją, T‑571/93, Rink. p. II‑2379, 78 punktas).

      60     Pirmosios instancijos teismas mano, kad Bendrijos C cukraus gamintojo ir privalančio mokėti importo ar eksporto mokesčius
         ūkio subjekto situacijos nėra panašios. Kaip jis jau yra anksčiau pastebėjęs, aplinkybės, dėl kurių buvo apmokestinta mokesčiais,
         tai yra įrodymų apie tam tikro C cukraus kiekio išvežimą laiku nebuvimas ir prekių įvežimas į Bendrijos muitų teritoriją,
         nėra vienodos. Cukraus gamintojui yra draudžiama parduoti virškvotinį cukrų vidaus rinkoje ir iš to tiesiogiai išplaukia jo
         pareiga jį išvežti (British Sugar sprendimo 41 punktas). Be to, C cukraus gamintojas privalo gerbti chronologinę gamybos seką, kitaip tariant, jis gali traktuoti
         tam tikrą cukraus kiekį kaip C cukrų, tik jei jau yra pagaminęs atitinkamą A ir B kvotų cukraus kiekį (minėto British Sugar sprendimo 44 punktas). Priešingai, importuotojui ši prievolė nėra privaloma.

      61     Iš to išplaukia, kad šioje byloje aplinkybės neleidžia konstatuoti diskriminacijos buvimo.
      62     Trečia, dėl teisinio saugumo principo, priešingai, nei teigia ieškovas, specialaus mechanizmo, leidžiančio jam paprašyti atsisakyti
         išieškoti reikalaujamą sumą remiantis teisingumo išlyga, nebuvimas nereiškia minėto principo pažeidimo. Muitų grąžinimas ar
         atsisakymas juos išieškoti remiantis teisingumo išlyga yra išimtys, kurios gali būti taikomos tik specialiai numatytais atvejais
         bei siaurai aiškinant jas numatančias nuostatas. Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad sumos, numatytos pagrindinio
         reglamento 26 straipsnyje ir Reglamento Nr. 2670/81 3 straipsnyje, sumokėjimo prievolė išplaukia iš aiškiai apibrėžtos teisinės
         situacijos, leidžiančios ekonominiam subjektui sužinoti apie šias su jo veikla susijusias minėtas prievoles, todėl šioje byloje
         teisinio saugumo principas nebuvo pažeistas.

      63     Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad šis reikalavimas yra atmestinas, todėl šis pagrindas taip pat yra atmestinas.
      64     Todėl visas ieškinys yra atmestinas.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      65     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, jis turi padengti savo bei Komisijos patirtas
         bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Ieškovas padengia savo ir Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

               Lindh

                García-Valdecasas

                Jürimäe

         Paskelbta 2004 m. gruodžio 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Proceso kalba: olandų.


2000 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Katarina Abrahamsson ir Leif Anderson prieš Elisabet Fogelqvist. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Överklagandenämnden för Högskolan - Švedija. # Vienodas požiūris į vyrus ir moteris. # Byla C-407/98.


1993 m. sausio 14 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Bioforce GmbH prieš Oberfinanzdirektion München. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Bendrasis muitų tarifas. # Byla C-177/91.


1995 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # TWD Textilwerke Deggendorf GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Valstybės pagalba. # Sujungtos bylos T-244/93 ir T-486/93.


title: 2016 m. gegužės 25 d. Bendrojo Teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš McCarron Poultry Ltd.#Arbitražinė išlyga – Mokslo tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos penktoji bendroji programa (1998 – 2002 m.) – Sutartis dėl srities „Energetika, aplinka ir tvarus vystymas“ – Sutarties nutraukimas – Dalies avansu sumokėtų sumų grąžinimas – Palūkanos už pavėluotą mokėjimą – Bylos nagrinėjimas nedalyvaujant šalia.#Byla T-226/14.

text:
         BENDROJO TEISMO (trečioji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. gegužės 25 d. (
            *1
         )
      „Arbitražinė išlyga — Mokslo tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos penktoji bendroji programa (1998–2002 m.) — Sutartis dėl srities „Energetika, aplinka ir tvarus vystymas“ — Sutarties nutraukimas — Dalies avansu sumokėtų sumų grąžinimas — Palūkanos už pavėluotą mokėjimą — Bylos nagrinėjimas nedalyvaujant šaliai“
      Byloje T‑226/14

         Europos Komisija, atstovaujama iš pradžių L. Cappelletti ir F. Moro, vėliau – F. Moro, padedamų advokato R. van der Hout,
      ieškovė,
      prieš

         McCarron Poultry Ltd, įsteigtą Killacorn Emyvale (Airija),
      atsakovę,
      dėl pagal SESV 272 straipsnį pareikšto ieškinio, kuriuo siekiama, kad iš atsakovės būtų priteista grąžinti dalį sumų, kurias Komisija jai sumokėjo avansu pagal Sutartį NNE5/1999/20229, kartu su palūkanomis už pavėluotą mokėjimą,
      BENDRASIS TEISMAS (trečioji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas S. Papasavvas, teisėjai I. Labucka, C. Wetter, E. Bieliūnas (pranešėjas) ir V. Kreuschitz,
      kancleris E. Coulon,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2001 m. balandžio 27 d. Europos bendrija, atstovaujama Europos Bendrijų Komisijos, sudarė su bendrove S., veikiančia kaip koordinatorė, ir su tiekėjais A., E., I. ir McCarron Poultry Ltd (toliau – atsakovė) Sutartį NNE5/1999/20229 (toliau – sutartis) dėl „Bendrijos veiksmų specialios RDT ir demonstracinės veiklos programos „Energetika, aplinka ir tvarus vystymas“ (B dalis: „Energetika“), patenkančią į Bendrijos mokslo tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos penktąją bendrąją programą (1998–2002 m.), skirtą įgyvendinti projektui „Optimised Biomass CHP Plant for Monaghan Integrating Condensing Economiser Technology“ („Monachano optimizuotoji kogeneracinė biomasės jėgainė, naudojanti kondensacinio ekonomaizerio technologiją“).

               2

               Anglų kalba parengtai sutarčiai, remiantis jos 5 straipsnio 1 dalimi, taikoma Belgijos teisė. Pagal šios sutarties 8 straipsnio 1 dalį ji apima tris priedus, kurie laikomi jos sudėtine dalimi. I priede aprašomi atliktini darbai, II priede įtvirtintos bendrosios sutarties sąlygos, o III priede nurodyti įgaliojimai.

               3

               Sutarties 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta arbitražinė išlyga, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį, suformuluota taip:
               „Pirmosios instancijos teismas [dabar – Bendrasis Teismas], o apeliacinio skundo atveju – Europos Bendrijų Teisingumo Teismas [dabar – Europos Sąjungos Teisingumo Teismas] vienintelis turi jurisdikciją spręsti visus Bendrijos ir kontrahentų ginčus dėl šios sutarties galiojimo, taikymo ir aiškinimo.“

               4

               Pagal sutarties 2 straipsnio 1 dalį projektas turėjo tęstis 58 mėnesius nuo mėnesio, einančio po paskutinio kontrahento pasirašymo, pirmos dienos. Tai buvo laikotarpis nuo 2001 m. gegužės 1 d. (projekto pradžios diena) iki 2006 m. vasario 28 d.

               5

               Dėl Bendrijos finansinio įnašo sutarties II priedo 3 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Bendrijos finansinis įnašas turi būti sumokėtas laikantis šių principų:

                        a)

                        Ne vėliau kaip per 60 dienų po paskutinio kontrahento pasirašymo dienos koordinatorei sumokamas avansas. Šį avansą koordinatorė paskirsto laikydamasi preliminarioje detalioje atlygintinų išlaidų sąmatoje, pateiktoje po šios sutarties parašų, esančios informacijos.

                  <...>
               3.   Nepažeidžiant šio priedo 26 straipsnio, visi mokėjimai laikytini avansiniais iki galutinės ataskaitos patvirtinimo.
               4.   <...>
               Jei per Komisijos nustatytą terminą kontrahentas negrąžina reikalaujamų sumų, Komisija nuo jų skaičiuoja palūkanas už pavėluotą mokėjimą, taikydama Europos [C]entrinio [B]anko pagrindinėms pakartotinio finansavimo operacijoms nustatytą palūkanų normą, galiojančią pirmą mėnesio, kurį baigiasi Komisijos nustatytas terminas, dieną ir padidintą 1,5 punkto, nebent palūkanos būtų mokėtinos pagal kitą šios sutarties nuostatą. Palūkanos skaičiuojamos už laikotarpį nuo pirmos dienos po termino pabaigos iki grąžintinų sumų gavimo.“

               6

               Sutarties 6 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
               „Jei projektui įgyvendinti reikia gauti administracinį leidimą ir jis nesuteikiamas per vien[us] metus nuo 2 straipsnio 1 dalyje nustatytos projekto pradžios datos, Komisija gali nedelsdama nutraukti sutartį, laikydamasi jos II priedo 7 straipsnio nuostatų.“

               7

               Sutarties II priedo 7 straipsnio „Sutarties nutraukimas ar kontrahento pasitraukimas iš sutarties“ 6 dalies trečioje pastraipoje numatyta:
               „Jei sutartis nutraukiama arba kontrahentas iš jos pasitraukia:

                        a)

                        <...> Komisija gali reikalauti grąžinti visą Bendrijos finansinį įnašą ar jo dalį, atsižvelgdama į atliktų darbų pobūdį ir rezultatą bei į jų naudą Bendrijai vykdant konkrečią programą,

                  <...>“

               8

               Pagal sutarties II priedo 3 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą, „jei Bendrijos mokėtinas bendras finansinis įnašas, atsižvelgiant į galimus patikslinimus, be kita ko, atlikus šio priedo 26 straipsnyje numatytą finansinį auditą, yra mažesnis už šio straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatytų mokėjimų bendrą sumą, atitinkami kontrahentai atlygina skirtumą eurais per terminą, kurį Komisija nustato savo prašyme, siunčiamame registruotu laišku su patvirtinimo apie gavimą forma“.

               9

               Taikant sutarties 3 straipsnį, iš dalies pakeistą 2004 m. rugsėjo 6 d. pasirašytu papildomu susitarimu, visos atlygintinos projekto išlaidos sudarė 46388002 EUR, o visas Bendrijos finansinis įnašas –2975000 EUR.

               10

               2001 m. birželio 21 d. Komisija pervedė į bendrovės S. banko sąskaitą pradinį 892500 EUR dydžio avansą, vėliau 2003 m. gruodžio 12 d. atliko 71862,28 EUR tarpinį mokėjimą. Kaip koordinatorė, bendrovė S. turėjo paskirstyti šias sumas įvairiems kontrahentams, laikydamasi prie sutarties pridėtoje preliminarioje detalioje atlygintinų išlaidų sąmatoje esančios informacijos.

               11

               Papildomu susitarimu Nr. 1 bendrovė S. pasitraukė iš projekto ir nuo 2003 m. gegužės 1 d. ją pakeitė atsakovė – kaip nauja koordinatorė.

               12

               Sudarius šį papildomą susitarimą, lėšos, kurias Komisija sumokėjo pradinei koordinatorei, šios buvo pervestos atsakovei. Šis pervedimas atliktas 2004 m. rugsėjo 17 d.

               13

               2005 m. gruodžio 7 d. atsakovei adresuotame registruotame laiške su patvirtinimo apie gavimą forma Komisija nurodė, kad projektą „labai vėluojama įgyvendinti nuo pat pradžios“ ir kad „tik maža dalis sutartyje numatytų darbų atlikta iki [šios dienos]“. Iš šio rašto taip pat matyti, kad tiek 2005 m. birželio 13 d. atsakovės elektroniniame laiške, tiek 2005 m. gegužės 31 d. ir lapkričio 15 d. jos parengtose tarpinėse ataskaitose buvo patvirtinta, kad kontrahentai nesugeba gauti projektui įgyvendinti reikalingų leidimų.

               14

               Taigi, atsižvelgdama į tai, kad iki projekto pabaigos liko vos trys mėnesiai, Komisija priminė atsakovei, kokius dokumentus turi pateikti kontrahentas, pageidaujantis prašyti pratęsti projekto vykdymo terminą pasirašant papildomą susitarimą pagal sutarties 7 straipsnį.

               15

               2006 m. sausio 17 d. raštu atsakovė paprašė pratęsti sutarties galiojimą dar trejiems metams, tačiau nepateikė nė vieno iš 2005 m. gruodžio 7 d. Komisijos rašte prašytų dokumentų.

               16

               2006 m. kovo 20 d. registruotu laišku su patvirtinimo apie gavimą forma Komisija pranešė atsakovei, kad jos prašymui pratęsti sutartį negalima pritarti, nes, pirma, nebuvo gauti projektui įgyvendinti būtini leidimai, todėl nėra „jokios galimybės tinkamai užbaigti projektą per pagrįstą terminą“, ir, antra, Komisija šį prašymą gavo tik 2006 m. vasario 3 d., t. y. pasibaigus sutarties 7 straipsnyje numatytam terminui (iki 2006 m. sausio 1 d.) prašyti pakeisti sutartį.

               17

               Todėl tame pačiame rašte Komisija pranešė atsakovei apie savo sprendimą nutraukti sutartį pagal jos II priedo 7 straipsnio 1 dalies a punktą ir pačios sutarties 6 straipsnio 2 dalį. Komisija informavo atsakovę, kad sutarties nutraukimas įsigalioja rašto gavimo dieną.

               18

               Galiausiai norėdama užbaigti administracinę procedūrą Komisija paprašė atsakovės per mėnesį nuo šio rašto gavimo pateikti galutinę suvestinę ataskaitą ir galutinę išlaidų išklotinę už laikotarpį nuo projekto vykdymo pradžios iki jo nutraukimo.

               19

               2006 m. gegužės 5 d. gavusi galutinę suvestinę ataskaitą ir galutinę išlaidų išklotinę ir atsižvelgusi į tai, kad projekto vykdymo laikotarpiu gavo keturias skirtingas sumų, kurias koordinatorė parvedė kitiems kontrahentams, suvestines (E3 forma), Komisija 2007 m. gegužės 15 d. registruotu laišku su patvirtinimo apie gavimą forma visų kontrahentų paprašė pateikti pareiškimus su vykdant projektą gautomis (o kai kuriais atvejais ir pervestomis) sumomis, kad būtų galima nustatyti kiekvienam kontrahentui Europos Sąjungos mokėtinas ar iš jo išieškotinas sumas.

               20

               Bendrovės E., I. ir A. pateikė savo pareiškimus Komisijai atitinkamai 2007 m. birželio 8, 12 ir rugsėjo 17 d. raštais. Iš jų matyti, kad bendrovės I. ir A., kaip sutarties šalys, negavo lėšų, o bendrovė E. gavo tam tikrą sumą už projekto įgyvendinimą.

               21

               Kelis kartus pasikeitusi raštais su atsakove ir bendrove S., kad nustatytų įgyvendinant projektą pervestas sumas, ir išnagrinėjusi pagal sutartį pateiktas finansines ir technines ataskaitas Komisija kiekvieno kontrahento atveju nustatė patvirtintų atlygintinų išlaidų sumą, Sąjungos mokėtiną įnašą, Sąjungos sumokėtą įnašą ir galiausiai Sąjungos mokėtinas ar išieškotinas sumas.

               22

               Iš atsakovės išieškotina 848926,33 EUR suma buvo apskaičiuota atsižvelgiant į šios bendrovės iš Sąjungos gautą finansavimą pasirašius papildomą susitarimą Nr. 1, t. y. bendrai 964362,28 EUR, kurį sudarė 892500 EUR avansas ir 71862,28 EUR tarpinis mokėjimas; iš šios sumos buvo atimta atsakovei mokėtina suma (4073,54 EUR), sumos, kurias ji pervedė bendrovei S. (40782,04 EUR koordinavimo ir projekto išlaidoms padengti) ir bendrovei E. (18844,45 EUR), ir sumos, kurias atsakovė dar turėjo pervesti bendrovei I. (41458,53 EUR) ir bendrovei A. (10277,39 EUR).

               23

               2010 m. balandžio 27 d. įspėjamuoju pranešimu, išsiųstu registruotu laišku su patvirtinimo apie gavimą forma, Komisija pranešė atsakovei apie savo ketinimą nusiųsti jai debeto avizą siekiant susigrąžinti 848926,33 EUR sumą su sąlyga, kad per keturias savaites nuo šio pranešimo gavimo atsakovė jai pateiks įrodymų, patvirtinančių, kad ji atliko pervedimus bendrovėms I. ir A. Šiame įspėjamajame pranešime Komisija patikslino, kad, nepateikus šių mokėjimo įrodymų, iš atsakovės išieškotina suma padidėtų nuo 848926,33 EUR iki 900662,25 EUR; tai atitiktų iš atsakovės išieškotiną sumą ir sumas, kurias Komisija dar turėtų pervesti bendrovėms I. ir A., t. y. atitinkamai 41458,53 EUR ir 10277,39 EUR.

               24

               Kadangi atsakovė nepateikė jokio bendrovėms I. ir A. atlikto mokėjimo įrodymo, neatlygino grąžintinos sumos ir neužginčijo įspėjamajame pranešime pateiktų skaičiavimų, Komisija išleido debeto avizą Nr. 3241009140 dėl iš atsakovės išieškotinos 900662,25 EUR sumos. 2010 m. rugsėjo 24 d. registruotu laišku su patvirtinimo apie gavimą forma išsiųstoje debeto avizoje buvo nurodyta, kad, neatlyginus nurodytos sumos iki 2010 m. lapkričio 30 d., nuo pagrindinės skolos bus skaičiuojamos palūkanos už pavėluotą mokėjimą.

               25

               2010 m. gruodžio 2 d. Komisija nusiuntė atsakovei priminimą, o kadangi mokėjimas taip ir nebuvo atliktas, 2011 m. sausio 4 d. registruotu laišku su patvirtinimo apie gavimą forma pateikė jai oficialų pranešimą, kuriame reikalavo sumokėti pagrindinę sumą ir palūkanas už pavėluotą mokėjimą, apskaičiuotas pagal sutarties II priedo 3 straipsnio 4 dalį.

         Procesas ir Komisijos reikalavimai

               26

               2014 m. balandžio 15 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje buvo gautas šis Komisijos ieškinys.

               27

               Po to, kai remiantis 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 100 straipsnio 1 dalimi du kartus, t. y. 2014 m. balandžio 25 d. ir liepos 3 d., nepavyko įteikti ieškinio atsakovei, Bendrasis Teismas Komisijos prašymu nusprendė įteikti ieškinį atsakovei per teismo antstolį.

               28

               2014 m. lapkričio 17 d. teismo antstolis tinkamai įteikė ieškinį atsakovei.

               29

               Kadangi per nustatytą terminą atsakovė nepateikė atsiliepimo į ieškinį, 2015 m. kovo 10 d. Komisija paprašė Bendrojo Teismo priimti sprendimą jos naudai, remiantis 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 122 straipsnio 1 dalimi. Teismo kancleris pranešė apie šį prašymą atsakovei.

               30

               Kadangi vienas trečiosios kolegijos narys negalėjo dalyvauti posėdyje, Bendrojo Teismo pirmininkas paskyrė kitą teisėją kolegijos sudėčiai papildyti.

               31

               Taikydamas 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, 2015 m. birželio 11 d. raštu Bendrasis Teismas pateikė Komisijai rašytinius klausimus; ši į juos atsakė 2015 m. liepos 9 d.

               32

               Trečiajai kolegijai pasiūlius, Bendrasis Teismas, taikydamas Procedūros reglamento 28 straipsnį, nusprendė perduoti bylą išplėstinei teisėjų kolegijai.

               33

               Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        priteisti iš atsakovės sumokėti jai 976663,34 EUR dydžio skolą, t. y. 900662,25 EUR pagrindinę sumą ir 76001,09 EUR palūkanų už pavėluotą mokėjimą, apskaičiuotų taikant 2,50 % normą už 2010 m. gruodžio 1 d.–2014 m. gruodžio 1 d. laikotarpį,

                        —

                        priteisti iš atsakovės mokėti jai 61,69 EUR dydžio palūkanas per dieną nuo 2014 m. balandžio 16 d., kol įsiskolinimas bus visiškai padengtas,

                        —

                        priteisti iš atsakovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Dėl galimybės taikyti Procedūros reglamento 123 straipsnio 3 dalį

               34

               Pažymėtina, kad nors Komisijos ieškinys tinkamai įteiktas atsakovei, ši per nustatytą terminą nepateikė atsiliepimo, kaip numatyta 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 46 straipsnyje. Todėl 2015 m. kovo 10 d. Komisija pateikė pagal 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 122 straipsnio 1 dalį grindžiamą prašymą, kad Bendrasis Teismas priimtų sprendimą jos naudai. 2015 m. liepos 1 d. įsigaliojo naujasis Bendrojo Teismo reglamentas, kurio 123 straipsnyje įtvirtintos naujos nuostatos dėl sprendimo priėmimo už akių. Taigi reikia nustatyti, kokia nuostata taikoma nagrinėjamoje byloje.

               35

               Šiuo klausimu primintina, kad naujojo Procedūros reglamento nuostatos, kaip procesinės nuostatos, taikomos nedelsiant nuo šio reglamento įsigaliojimo dienos (1997 m. gruodžio 10 d. Nutarties Smets / Komisija, T‑134/96, EU:T:1997:193, 16 punktas ir 2002 m. gegužės 30 d. Nutarties Coe Clerici Logistics / Komisija, T‑52/00, EU:T:2002:134, 23 punktas), todėl jos taikomos visoms jų įsigaliojimo momentu nebaigtoms nagrinėti byloms (1981 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Meridionale Industria Salumi ir kt., 212/80–217/80, EU:C:1981:270, 9 punktas), nepažeidžiant pereinamojo laikotarpio nuostatų.

               36

               Tačiau nagrinėjamu atveju jokia pereinamojo laikotarpio nuostata aiškiai netaikoma Procedūros reglamento 123 straipsniui.

               37

               Darytina išvada, kad ši nuostata taikoma nedelsiant nuo Procedūros reglamento įsigaliojimo 2015 m. liepos 1 d., todėl ji taikoma nagrinėjamoje byloje.

               38

               Net jei taisykles, taikomas ieškovės reikalavimams patenkinti priimant sprendimą už akių, būtų galima laikyti iš dalies priskirtinomis prie materialinės teisės, nes jos turi tiesioginės įtakos bylos šalių interesams, ši aplinkybė neturėtų reikšmės. Iš tiesų, kadangi situacija, atsiradusi dėl atsiliepimo į ieškinį nepateikimo ir prašymo priimti sprendimą ieškovės naudai pateikimo, galutinai susiformuoja tik Bendrajam Teismui priimant sprendimą dėl šio prašymo, minėtos taisyklės taikomos nedelsiant (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Komisija / Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, 43 ir 44 punktus ir nurodytą teismo praktiką).

         Dėl esmės

               39

               Pagal Procedūros reglamento 123 straipsnio 3 dalį Bendrasis Teismas patenkina ieškovo reikalavimus, nebent ieškinys akivaizdžiai nepriklauso Bendrojo Teismo jurisdikcijai ar yra akivaizdžiai nepriimtinas arba akivaizdžiai teisiškai nepagrįstas.

               40

               Todėl nagrinėjamu atveju Bendrajam Teismui pakanka konstatuoti, pirma, kad pagal sutarties 5 straipsnio 2 dalyje įtvirtintą arbitražinę išlygą, kaip ji suprantama pagal SESV 272 straipsnį, jis turi jurisdikciją nagrinėti ieškinį, antra, kad nekyla jokių abejonių dėl ieškinio priimtinumo, ir, trečia, kad atsižvelgiant į šio sprendimo 2–9 punktuose primintas sutarties nuostatas ir Komisijos ieškinyje pateiktą faktinių aplinkybių aprašymą, kurį patvirtina bylos dokumentai, ieškinys nėra akivaizdžiai teisiškai nepagrįstas.

               41

               Taigi reikia patenkinti šio sprendimo 33 punkte nurodytus Komisijos reikalavimus.

               42

               Be to, kiek tai susiję su palūkanomis už pavėluotą mokėjimą, iš sutarties II priedo 3 straipsnio 4 dalies antros pastraipos matyti, kad nuo skolos sumos skaičiuojamos palūkanos už pavėluotą mokėjimą, taikant Europos Centrinio Banko (ECB) pagrindinėms pakartotinio finansavimo operacijoms nustatytą palūkanų normą, galiojančią pirmą mėnesio, kurį baigiasi Komisijos nustatytas terminas, dieną ir padidintą 1,5 punkto. Kadangi Komisija nustatė terminą iki 2010 m. lapkričio 30 d., reikia remtis 2010 m. lapkričio 1 d. galiojusia palūkanų norma. Iš Europos Sąjungos oficialiojo leidinio (OL C 298, 2010, p. 5) matyti, kad 2010 m. lapkričio 1 d. ECB pagrindinėms pakartotinio finansavimo operacijoms taikyta palūkanų norma buvo 1 %. Šiomis aplinkybėmis nagrinėjamoje byloje taikytina metinių palūkanų norma yra 2,5 %.

               43

               Sutarties II priedo 3 straipsnio 4 dalies antroje pastraipoje taip pat nustatyta, kad palūkanos skaičiuojamos už laikotarpį nuo pirmos dienos pasibaigus terminui iki grąžintinų sumų gavimo. Kadangi Komisijos nustatytas terminas baigėsi 2010 m. lapkričio 30 d., palūkanos už pavėluotą mokėjimą turi būti skaičiuojamos už laikotarpį nuo 2010 m. gruodžio 1 d. iki visos skolos sumokėjimo.

               44

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, iš atsakovės reikia priteisti grąžinti Komisijai 900662,25 EUR sumą su palūkanomis už pavėluotą mokėjimą, apskaičiuotomis taikant 2,5 % metinių palūkanų normą nuo 2010 m. gruodžio 1 d. iki visos skolos sumokėjimo, o tai atitinka 61,69 EUR dydžio palūkanas už pavėluotą mokėjimą per dieną.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               45

               Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi atsakovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (trečioji išplėstinė kolegija),
               nusprendžia:

                           1.

                           Priteisti iš McCarron Poultry grąžinti Europos Komisijai 900662,25 EUR sumą su palūkanomis už pavėluotą mokėjimą, apskaičiuotomis taikant 2,5 % metinių palūkanų normą nuo 2010 m. gruodžio 1 d. iki visos skolos sumos sumokėjimo.

                           2.

                           Priteisti iš McCarron Poultry bylinėjimosi išlaidas.

                           Papasavvas

                           Labucka

                           Wetter

                           Bieliūnas

                           Kreuschitz

                     Paskelbta 2016 m. gegužės 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


1970 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # SpA SACE prieš Italijos Respublikos finansų ministeriją. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Brescia - Italija. # Byla 33-70.