title: 2011 m. vasario 17 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Formula One Licensing BV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo "F 1-LIVE" paraiška - Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas ir ankstesni žodiniai nacionaliniai bei tarptautinis prekių ženklai "F 1" ir F 1 Formula 1 - Protesto atmetimas Apeliacinėje taryboje - Santykiniai atmetimo pagrindai - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis). # Byla T-10/09.

text:
      Byla T‑10/09
      Formula One Licensing BV
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „F 1-LIVE“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas ir ankstesni žodiniai nacionaliniai bei tarptautinis prekių ženklai „F 1“ ir
         „F 1 Formula 1“ – Protesto atmetimas Apeliacinėje taryboje – Santykiniai atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis)“

      Sprendimo santrauka
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      Nėra galimybės, kad paprastas Europos Sąjungos vartotojas supainios, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies b punktą, vaizdinį žymenį „F 1-LIVE“, kurį kaip Bendrijos prekių ženklą prašoma įregistruoti Nicos sutarties 16,
         38 ir 41 klasėms priklausančioms prekėms ir paslaugoms: „Žurnalai, brošiūros, knygos; visos šios prekės susijusios su „Formulė 1“
         sritimi“, „Pateikimas ir knygų, žurnalų bei laikraščių platinimas kompiuterių terminalais; visos šios paslaugos susijusios
         su „Formulė 1“ sritimi“, „Knygų, straipsnių ir periodinių leidinių paskelbimas elektroniniu būdu; informacija apie pramogas;
         konkursų internete organizavimas; vietų į renginius rezervavimas; lošimai internetu; visos šios paslaugos susijusios su „Formulė 1“
         sritimi“, su žodiniais prekių ženklais „F 1“, anksčiau Vokietijoje įregistruotais 41 klasės paslaugoms, Jungtinėje Karalystėje
         – 16 ir 38 klasės prekėms ir paslaugoms, kurių kaip tarptautinių prekių ženklų registracija galiojo Danijoje, Vokietijoje,
         Ispanijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Vengrijoje 16, 38 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms, bei vaizdiniu Bendrijos prekių
         ženklu „F 1 Formula 1“, anksčiau įregistruotu tų pačių klasių prekėms ir paslaugoms.

      Atitinkama visuomenė raidės „f“ ir skaitmens „1“ derinį laikytų žodžių junginio „Formulė 1“ santrumpa, kuria bendrai apibūdinama
         lenktyninių automobilių kategorija ir, aiškinant plačiau, lenktynės, kuriose dalyvauja tokie automobiliai. Be to, atitinkama
         visuomenė gali manyti, jog vaizdiniame Bendrijos prekių ženkle „F 1 Formula 1“ esantis logotipas „f 1“ yra prekių ženklas,
         ankstesnių prekių ženklų savininko naudojamas vykdyti savo komercinę veiklą automobilių lenktynių „Formulė 1“ srityje. Todėl
         atitinkama visuomenė elementą „f 1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle suvoktų ne kaip skiriamąjį elementą, bet kaip apibūdinti
         skirtą elementą. Todėl elementas „f 1“, kurio tipografija įprasta, turi tik silpną skiriamąjį požymį nurodytų prekių ir paslaugų
         atžvilgiu ir galimas vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, naudojamo Sąjungoje, geras vardas iš esmės yra susijęs tik su pačiu
         logotipu.

      Kalbant konkrečiai apie žodinius prekių ženklus „F 1“, vartotojai nesusietų prašomame įregistruoti prekių ženkle esančio elemento
         „f 1“ su ankstesnių prekių ženklų savininke dėl to, kad vienintelis žymuo, kurį jie įprato sieti su minėta savininke, yra
         prekių ženklo „F 1 Formula 1“ logotipas, o ne parašytasis standartine tipografija. Jie įprasta tipografija parašytą žymenį
         „F 1“ laikytų „Formulė 1“ santrumpa, t. y. apibūdinamąja nuoroda.

      Kalbant apie vaizdinį prekių ženklą „F 1 Formula 1“, kadangi nėra vizualaus panašumo, o fonetinis ir konceptualus panašumai
         tik nedideli, atitinkama visuomenė nesupainiotų prašomo įregistruoti prekių ženklo su šiuo prekių ženklu. Šiuo atžvilgiu bendrinė
         reikšmė, kurią visuomenė suteikia žymeniui „F 1“, užtikrina, kad ši visuomenė suvoks, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas
         yra susijęs su „Formule 1“, bet dėl visiškai skirtingo išdėstymo jo nesusies su ieškovės veikla.

      (žr. 27, 38, 49–50, 57 ir 61 punktus)
BENDROJO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. vasario 17 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „F 1-LIVE“ paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas ir ankstesni žodiniai nacionaliniai bei tarptautinis prekių ženklai „F 1“ ir
         F1 Formula 1 – Protesto atmetimas Apeliacinėje taryboje – Santykiniai atmetimo pagrindai – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis)“

      Byloje T‑10/09
      Formula One Licensing BV, įsteigta Roterdame (Nyderlandai), atstovaujama advokatų B. Klingberg ir K. Sandberg,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą A. Folliard‑Monguiral,

      atsakovę,
      įstojusi į bylą šalis Bendrajame Teisme, kuriai leista pakeisti Racing-Live SAS, kitą procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalį,

      Global Sports Media Ltd, įsteigta Hamiltone (Bermudoje), iš pradžių atstovaujama advokatų T. de Haan ir J.‑J. Evrard, vėliau – advokato T. de Haan,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2008 m. spalio 16 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 7/2008‑1), susijusio
         su protesto procedūra tarp Racing-Live SAS ir Formula One Licensing BV,

      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkė M. E. Martins Ribeiro, teisėjai S. Papasavvas ir N. Wahl (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      susipažinęs su 2009 m. sausio 14 d. Teismo kanceliarijoje pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su 2009 m. kovo 30 d. Teismo kanceliarijoje pateiktu VRDT atsakymu į ieškinį,
      susipažinęs su 2009 m. balandžio 10 d. Teismo kanceliarijoje pateiktu įstojusios į bylą šalies atsakymu į ieškinį,
      įvykus 2010 m. birželio 10 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2004 m. balandžio 13 d. Racing-Live SAS, remdamasi iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11,
         1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146; pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu
         (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1) pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir
         pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2        Prekių ženklas, kurį buvo rašoma įregistruoti, yra šis vaizdinis žymuo:

      3        Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašoma registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d.
         Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 16, 38 ir 41 klasėms ir pagal kiekvieną
         iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:

      –        16 klasė: „Žurnalai, brošiūros, knygos; visos šios prekės susijusios su Formulė 1 sritimi“,
      –        38 klasė: „Pateikimas ir knygų, žurnalų bei laikraščių platinimas kompiuterių terminalais; visos šios paslaugos susijusios
         su Formulė 1 sritimi“,

      –        41 klasė: „Knygų, straipsnių ir periodinių leidinių paskelbimas elektroniniu būdu; informacija apie pramogas; konkursų internete
         organizavimas; vietų į renginius rezervavimas; lošimai internetu; visos šios paslaugos susijusios su formulė 1 sritimi“.

      4        Ši registracijos paraiška buvo paskelbta 2005 m. sausio 31 d. Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 5/2005.

      5        2005 m. gegužės 2 d. ieškovė Formula One Licensing BV pateikė protestą pagal Reglamento Nr. 40/94 42 straipsnį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnis) dėl prašomo prekių
         ženklo registracijos, nurodydama galimybę supainioti, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
         b punktą ir 5 dalį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis).

      6        Protestas buvo grindžiamas visų pirma šiomis ankstesnėmis registracijomis:

      –        trimis žodinio žymens F1 registracijomis: 1999 m. gruodžio 20 d. šis žymuo tarptautiniu lygiu buvo įregistruotas Nr. 732134,
         o jo registracija galiojo Danijoje, Vokietijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje, Italijoje ir Vengrijoje 16, 38 ir 41 klasių prekėms
         ir paslaugoms ir apėmė, be kita ko, prekes ir paslaugas, kurioms skirtas prašomas įregistruoti prekių ženklas; 2000 m. gegužės
         10 d. Vokietijoje jis buvo įregistruotas Nr. 30007412 41 klasės paslaugoms, atitinkančioms tokį aprašymą: „sporto renginių
         organizavimas“; 2001 m. rugpjūčio 13 d. Jungtinėje Karalystėje jis buvo įregistruotas Nr. 2277746D 16 klasės prekėms („popierius,
         kortelės, kartonas, spausdinimo, tapybos ir piešimo reikmenys; katalogai“) ir 38 klasės paslaugoms („telekomunikacijų paslaugos;
         elektroninis duomenų, vaizdo ir garso perdavimas kompiuterių terminalais ir tinklais“),

      –        2003 m. gegužės 19 d. vaizdinio Bendrijos prekių ženklo registracija Nr. 631531 16, 38 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms,
         susijusia, be kita ko, su prekėmis ir paslaugomis, kurioms skirtas žemiau pavaizduotas prašomas registruoti prekių ženklas:

      7        Protestas, grindžiamas visomis prekėmis ir paslaugomis, kurioms skirti ankstesni prekių ženklai, buvo pateiktas dėl visų prašomu
         įregistruoti prekių ženklu žymimų prekių ir paslaugų.

      8        Ieškovė rėmėsi visų prekių ženklų, kurių savininkė ji yra, ryškiu skiriamuoju požymiu, atsiradusiu dėl jų naudojimo kelerius
         metus įvairioms prekėms ir paslaugoms.

      9        2007 m. spalio 17 d. sprendimu VRDT protestų skyrius, remdamasis tik ankstesne tarptautine registracija Nr. 732134, atmetė
         Bendrijos prekių ženklo paraišką. Jis konstatavo, kad prekės ir paslaugos, žymimos prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas,
         yra panašios arba tapačios, o žymenys, dėl kurių kilo ginčas, yra vidutiniškai panašūs, todėl yra galimybė supainioti prekių
         ženklus, dėl kurių kilo ginčas, Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte pavartota prasme.

      10      2007 m. gruodžio 14 d. įstojusi į bylą šalis, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsniais (dabar – Reglamento Nr. 207/2009
         58–64 straipsniai), pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      11      2008 m. spalio 16 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) Pirmoji apeliacinė taryba panaikino Protestų skyriaus sprendimą.
         Ji nusprendė, kad net jeigu nagrinėjamos prekės ir paslaugos yra tapačios arba panašios, nėra galimybės supainioti prašomo
         įregistruoti prekių ženklo su prekių ženklais, kurių savininkė yra ieškovė, Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte
         pavartota prasme, nes žymenys, dėl kurių kilo ginčas, turi akivaizdžių skirtumų. Be to, Apeliacinė taryba manė, kad atitinkama
         visuomenė, kurią sudaro paprasti vartotojai ir vartotojai specialistai, raidės „f“ ir skaitmens „1“ derinį suvoktų kaip lenktyninių
         automobilių kategorijos ir, aiškinant plačiau, kaip lenktynių, kuriose dalyvauja tokie automobiliai, bendrą apibūdinimą. Apeliacinė
         taryba padarė išvadą, kad ankstesnių prekių ženklų geras vardas yra susijęs tik su prekių ženklo, kuris įregistruotas Nr. 631531,
         elementu „f 1“.

      12      Dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies Apeliacinė taryba nurodė, kad jeigu ankstesnis vaizdinis prekių ženklas gali
         sudaryti įspūdį, jog kalbama apie aukšto lygio, išskirtines ir prabangias technologijas, šis įspūdis perteikiamas tiktai elementu
         „f 1“, kuris sudaro logotipą F 1. Tačiau tik nedaug vartotojų skiriamąjį požymį priskirtų santrumpai F 1, nebent šalia jos
         būtų ir minėtas logotipas. Šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba konstatavo, kad joks prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas
         neprimena visuomenei šio logotipo ir kad todėl prašomas įregistruoti prekių ženklas nekenktų ankstesniems prekių ženklams,
         neterštų jų gero vardo ir neleistų savininkui nepagrįstai naudotis teigiamu šių prekių ženklų įspūdžiu.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      13      2009 m. sausio 14 d. ieškovė pateikė ieškinį Teismo kanceliarijoje.

      14      Ieškovė Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas,
      –        priteisti iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas, patirtas per procedūrą VRDT.
      15      VRDT ir įstojusi į bylą šalis Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      16      2010 m. birželio 8 d. faksimiliniu pranešimu Racing-Live ir Global Sports Media Ltd Teismui pranešė, kad pirmoji perdavė prašomą įregistruoti prekių ženklą (F 1-LIVE) antrajai, ir paprašė, kad Global Sports Media, kaip naujai minėto prekių ženklo savininkei, būtų leista šiame procese pakeisti pirminę savininkę. Kadangi per posėdį VRDT
         nepateikė prieštaravimų dėl šio prašymo pakeisti, Teismas leido atlikti prašomą pakeitimą, ir apie tai buvo pažymėta posėdžio
         protokole.

       Dėl teisės
       1. Dėl dokumentų, pirmą kartą pateiktų Teisme, priimtinumo
      17      VRDT ir įstojusi į bylą šalis pirmiausia nurodo, kad ieškinio priedai A 6‑A 10 nebuvo pateikti vykstant administracinei procedūrai
         VRDT, todėl jie turi būti pripažinti nepriimtinais.

      18      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškiniu dėl panaikinimo, pateiktu Teismui, siekiama patikrinti apeliacinių tarybų sprendimų
         teisėtumą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnį (dabar Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnis), todėl
         tokiomis aplinkybėmis Teismas neturi iš naujo nagrinėti faktinių aplinkybių, atsižvelgdamas į pirmą kartą jam pateiktus dokumentus.
         Faktai, kurie buvo pateikti Teismui, prieš tai apie juos nepranešus VRDT instancijoms, gali turėti įtakos tokio sprendimo
         teisėtumui tik tokiu atveju, jei VRDT ex officio privalėjo į juos atsižvelgti (2004 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Samar prieš VRDT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Rink. p. II‑2939, 13 punktas ir 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Sadas prieš VRDT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Rink. p. II‑4891, 19 punktas).

      19      Šiuo atveju priedai A 6‑A 10 yra dokumentai, kurie prieš tai nebuvo pateikti VRDT, todėl turi būti pripažinti nepriimtinais,
         nesant būtinybės nagrinėti jų įrodomosios galios arba išklausyti šalių išsamesnių paaiškinimų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
         ARTHUR ET FELICIE 19 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

       2. Dėl esmės
      20      Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo du pagrindus, atitinkamai susijusius su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto
         pažeidimu ir to paties reglamento 8 straipsnio 5 dalies pažeidimu.

       Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
       Šalių argumentai
      21      Ieškovė iš esmės mano, kad yra galimybė supainioti prašomą įregistruoti prekių ženklą su ankstesniais prekių ženklais, kurie
         turi labai gerą vardą.

      22      Visų pirma ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į aplinkybę, kad didžioji dalis nagrinėjamų prekių ir paslaugų
         yra tapati, o likusi dalis – ypač panaši. Be to, Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad raidės „f“ ir skaitmens „1“ derinio,
         kurio tipografija įprasta, visuomenė nelaikytų prekių ženklu dėl to, kad jis yra tariamai bendrai naudojamas ir apibūdinamasis
         ir visiškai neturi skiriamojo požymio. Be to, kadangi elementas „f 1“ dominuoja ginčijamame prekių ženkle, ankstesni žodiniai
         prekių ženklai ir prašomas įregistruoti prekių ženklas yra labai panašūs vizualiai, fonetiškai ir konceptualiai ir todėl yra
         galimybė juos supainioti, net jeigu ankstesniems žodiniams prekių ženklams būdingas tik silpnas skiriamasis požymis. Galiausiai
         yra ir galimybė supainioti prašomą įregistruoti prekių ženklą su vaizdiniu Bendrijos prekių ženklu „F1 Formula 1“, kuriam
         būdingas ypač ryškus skiriamasis požymis.

      23      VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      24      Pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas,
         kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam
         arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje
         teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas.

      25      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką galimybę supainioti sudaro galimybė, kad visuomenė manys, jog nagrinėjamos prekės ar
         paslaugos pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba ekonomiškai susijusių įmonių. Remiantis ta pačia teismo praktika,
         galimybė supainioti turi būti visapusiškai įvertinta atsižvelgiant į tai, kaip atitinkama visuomenė suvokia nagrinėjamus žymenis
         ir prekes ar paslaugas, ir į visus konkrečiam atvejui būdingus veiksnius, ypač į žymenų panašumo ir jais žymimų prekių ar
         paslaugų panašumo tarpusavio priklausomybę (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Laboratorios RTB prieš VRDT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Rink. p. II‑2821, 30–33 punktus ir nurodytą teismų praktiką).

      26      Taikant Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą galimybė supainioti reiškia, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo
         ginčas, yra tapatūs arba panašūs ir kad prekės ar paslaugos, kurias jie žymi, yra tapačios arba panašios. Šios sąlygos yra
         kumuliacinės (žr. 2009 m. sausio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Commercy prieš VRDT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, Rink. p. II‑43, 42 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      27      Šiuo atveju ginčijamo sprendimo 27 punkte Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad atitinkamą visuomenę sudaro paprasti Europos
         Sąjungos vartotojai ir kad todėl galimybė supainioti prekių ženklus, dėl kurių kilo ginčas, turi būti nagrinėjama atsižvelgiant
         į šią visuomenę. Šiai išvadai, kurios, be kita ko, šalys neginčijo, atsižvelgiant į nurodytų prekių ir paslaugų pobūdį, reikia
         pritarti.

      28      Toliau dėl nagrinėjamų prekių ir paslaugų panašumo pakanka konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 25 ir 26 punktuose Apeliacinė
         taryba manė, jog įstojusios į bylą šalies veikla, kalbant apie prekybą spaudiniais ir pateikimą internetu (t. y. 16 ir 38 klasių
         prekės ir paslaugos), yra tapati ieškovės veiklai ir kad paskelbimo internete ir pramogų internete paslaugos „Formulė 1“ srityje
         (t. y. 41 klasės paslaugos) bei ieškovės siūlomos paslaugos yra labai panašios.

      29      Iš to matyti, kad Apeliacinė taryba įvertino nagrinėjamų prekių ir paslaugų panašumo laipsnį. Todėl šiuo atžvilgiu pateiktą
         ieškovės kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      30      Galiausiai ieškovė prieštarauja Apeliacinės tarybos vertinimui, kad nagrinėjami žymenys nėra labai panašūs ir kad nėra galimybės
         jų supainioti.

      –       Dėl žymenų, dėl kurių kilo ginčas, palyginimo ir atitinkamos visuomenės jų suvokimo
      31      Visapusis galimybės supainioti vertinimas, kiek tai susiję su vizualiu, fonetiniu ar konceptualiu nagrinėjamų žymenų panašumu,
         turi būti pagrįstas bendru jų sukeliamu įspūdžiu, atsižvelgiant, be kita ko, į jų skiriamuosius ir dominuojančius elementus
         (žr. 2007 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo VRDT prieš Shaker, C‑334/05 P, Rink. p. I‑4529, 35 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      32      Vertinant dviejų prekių ženklų panašumą, negali pakakti atsižvelgti tik į vieną sudėtinio prekių ženklo sudedamąją dalį ir
         ją palyginti su kitu prekių ženklu. Atvirkščiai, nagrinėjamus prekių ženklus reikia lyginti vertinant kiekvieno iš jų visumą,
         tačiau tai nereiškia, kad tam tikrais atvejais viena ar kelios sudėtinio prekių ženklo sudedamosios dalys negali dominuoti
         bendrame įspūdyje, kurį jis daro atitinkamai visuomenei (minėto Sprendimo VRDT prieš Shaker 41 punktas ir nurodyta teismų praktika). Panašumas gali būti vertinamas remiantis vien dominuojančiu elementu tik tuomet,
         jei visos kitos prekių ženklo sudedamosios dalys yra nežymios (minėto Sprendimo VRDT prieš Shaker 42 punktas ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Nestlé prieš VRDT, C‑193/06 P, nepaskelbto Rinkinyje, 42 punktas). Taip visų pirma galėtų būti, jei ši sudedamoji dalis viena dominuotų atitinkamos
         visuomenės atmintyje išlikusiame šio prekių ženklo vaizde, o kitos šio prekių ženklo sudedamosios dalys būtų nežymios bendrame
         jo daromame įspūdyje (minėto Sprendimo Nestlé prieš VRDT 43 punktas).

      33      Tačiau įprastu atveju, kai paprastas vartotojas prekių ženklą suvokia kaip visumą, ir, neatsižvelgiant į aplinkybę, kad viena
         ar kelios sudedamosios dalys gali dominuoti bendrame sudėtinio prekių ženklo įspūdyje, jokiu būdu negalima paneigti, kad konkrečiu
         atveju ankstesnis prekių ženklas, kurį trečioji šalis naudoja sudėtiniame žymenyje, apimančiame šios trečiosios šalies įmonės
         pavadinimą, net ir nebūdamas dominuojantis elementas sudėtiniame žymenyje, išlaiko nepriklausomą išskirtinę poziciją. Tokiu
         atveju dėl sudėtinio žymens sukurto bendro įspūdžio visuomenė gali manyti, kad nagrinėjamos prekės ar paslaugos pagamintos
         arba suteiktos bent jau ekonomiškai susijusių įmonių, ir tokiu atveju reikia pripažinti, kad yra galimybė supainioti (2005 m.
         spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo Medion, C‑120/04, Rink. p. I‑8551, 30 ir 31 punktai).

      34      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas yra sudėtinis, nes jį sudaro du žodiniai elementai
         t. y. „f 1“ ir „live“, kuriuos skiria jungiamasis brūkšnys ir keli vaizdiniai elementai. Abu žodiniai elementai patalpinti
         tamsios spalvos stačiakampyje, kurio centre yra apvali figūra, laipsniškai besikeičianti iš baltos į juodą spalvą. Elementas
         „f 1“ baltai užrašytas viršutinėje kairiojoje stačiakampio dalyje, o elementas „live“ juodomis, baltai įrėmintomis raidėmis
         užrašytas vidurinėje dešinėje stačiakampio dalyje.

      35      Ankstesni prekių ženklai, kuriais grindžiamas protestas, yra vaizdinis Bendrijos prekių ženklas „F1 Formula 1“ ir žodiniai
         nacionaliniai bei tarptautinis prekių ženklai „F 1“.

      36      Žymenų, dėl kurių kilo ginčas, palyginimo tikslais ieškovė pateikė įvairių argumentų, kad būtų pripažinta, jog elementas „f 1“
         yra prašomo įregistruoti prekių ženklo dominuojantis elementas. Taip pat ji primena aplinkybę, kad santrumpa „F 1“, kurios
         tipografija įprasta, buvo įregistruota keliose valstybėse. Be to, ji ginčija Apeliacinės tarybos vertinimą, kad minėtai santrumpai
         būdingas tik silpnas skiriamasis požymis ir kad atitinkama visuomenė raidės „f“ ir skaitmens „1“ derinio nelaikytų prekių
         ženklu.

      37      Atsižvelgiant į klausimo dėl dominuojančio elemento įtaką žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo vertinimui, prieš palyginant
         šiuos žymenis reikia išnagrinėti šiuos argumentus.

      38      Reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba pirmiausia nusprendė, jog atitinkama visuomenė raidės „f“
         ir skaitmens „1“ derinį laikytų žodžių junginio formulė 1 santrumpa, kuria bendrai apibūdinama lenktyninių automobilių kategorija
         ir, aiškinant plačiau, lenktynės, kuriose dalyvauja tokie automobiliai (ginčijamo sprendimo 33 punktas). Antra, ji nusprendė,
         kad atitinkama visuomenė gali manyti, jog Bendrijos prekių ženklo, įregistruoto Nr. 631531, elementas „f 1“ yra prekių ženklas,
         ieškovės naudojamas vykdyti savo komercinę veiklą automobilių lenktynių „Formulė 1“ srityje (ginčijamo sprendimo 34 punktas).
         Remdamasi tuo Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad reikia atskirti elementą „f 1“, kuris yra raidės ir skaičiaus derinys,
         nuo žymens „F 1“, kuris yra logotipas (ginčijamo sprendimo 35 punktas).

      39      Šiai išvadai reikia pritarti.

      40      Pirma, iš bylos medžiagoje esančių įrodymų matyti, kad reklama, kurią ieškovė vykdė pastaruosius dešimt metų, yra susijusi
         tik su vaizdiniu Bendrijos prekių ženklu Nr. 631531, ir kad išduodama licencijas ji pažymėjo logotipą F 1 nustatydama gaires
         bei koncepcinius nurodymus, kad užtikrintų nesikeičiantį šių prekių ženklų naudojimą.

      41      Dėl šių griežtų taisyklių taikymo ieškovei pavyko padaryti taip, kad atitinkama visuomenė vienodai suvoktų elementą „f 1“
         kaip vaizduojantį logotipą F 1.

      42      Tačiau reikia konstatuoti, kad ieškovė nenustatė taisyklių, susijusių su elemento „f 1“ naudojimu kitaip nei kad kaip logotipo
         F 1, kaip tai buvo tarptautinės registracijos Nr. 732134 atveju. Taigi yra žinoma, kad elementą „f 1“ ieškovė arba licencijų
         turėtojai visuomet naudojo kartu su logotipu „F 1“ (nebent logotipas negalėjo būti pateikiamas dėl paties naudojamo pateikimo
         būdo).

      43      Antra, iš ieškovės pateiktų įrodymų, visų pirma iš Vokietijoje atliktos apklausos rezultatų ir liudytojo parodymų, matyti,
         kad plačioji visuomenė žino, jog „F 1“ yra įprasta junginio „formulė 1“ santrumpa, apibūdinanti lenktyninių automobilių kategoriją
         ir, aiškinant plačiau, lenktynes, kuriose dalyvauja tokie automobiliai. Be to, „formulė 1“ bendrai naudojamas apibūdinant
         automobilių lenktynių sportą, kurį visuomenė sietų ne su konkrečiomis lenktynėmis, organizuojamomis grupės, kuriai priklauso
         ieškovė, bet su aukščiausia bet kokių automobilių lenktynių kategorija. Iš tikrųjų nėra kito žodžio ar junginio, kurie tiktų
         apibūdinti šios rūšies sportą.

      44      Be kita ko, reikia nurodyti, kad ieškovė neginčija Apeliacinės tarybos išvados, kad junginys „formulė 1“ yra įprastas kasdienės
         kalbos junginys, apibūdinantis lenktyninius automobilius ir, aiškinant plačiau, automobilių lenktynes, ir kad F 1 yra gerai
         žinoma minėto junginio santrumpa. Be to, ieškovės pateikti įrodymai, visų pirma dokumentai, pridėti prie ankstesniame punkte
         minėtų liudytojo parodymų, taip pat parodo, kad santrumpa F 1 gali būti naudojama apibūdinant. Todėl santrumpa F 1 yra bendrinė
         kaip ir junginys „formulė 1“.

      45      Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, paprastai visuomenė apibūdinamojo elemento,
         kuris yra sudėtinio prekių ženklo dalis, nelaikys šio prekių ženklo sudaryto bendro įspūdžio skiriamuoju ir dominuojančiu
         elementu (žr. 2007 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Gateway prieš VRDT – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway), T‑434/05, nepaskelbto Rinkinyje, 47 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      46      Be to, remiantis vien faktu, kad ankstesnis žodinis prekių ženklas buvo įregistruotas kaip nacionalinis ar tarptautinis prekių
         ženklas, neatmetama galimybė, kad jis yra aiškiai apibūdinamojo pobūdžio arba, kitaip tariant, kad jam būdingas tik silpnas
         skiriamasis požymis nurodytų prekių ir paslaugų atžvilgiu (žr. 2009 m. spalio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Deutsche Rockwool Mineralwoll prieš VRDT – Redrock Construction (REDROCK), T‑146/08, nepaskelbto Rinkinyje, 51 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      47      Taigi reikia priminti, jog tarptautinio ar nacionalinio prekių ženklo, šiuo atveju ieškovės prekių ženklų, galiojimas gali
         būti paneigiamas ne per Bendrijos prekių ženklo registracijos procedūrą, o tik per atitinkamoje valstybėje narėje pradėtą
         registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą (žr. 2008 m. lapkričio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Shaker prieš VRDT – Limiñana y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T‑7/04, Rink. p. II‑3085, 26 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      48      Vis dėlto VRDT turėjo patikrinti, kaip atirinkama visuomenė suvokia elementą „f 1“ prašomame įregistruoti prekių ženkle.

      49      Atsižvelgiant į šiuos paaiškinimus ir pateikus įrodymus reikia daryti išvadą, kad atitinkama visuomenė elementą „f 1“ prašomame
         įregistruoti prekių ženkle suvoktų ne kaip skiriamąjį elementą, bet kaip apibūdinti skirtą elementą.

      50      Todėl Apeliacinė taryba buvo teisi manydama, kad elementas „f 1“, kurio tipografija įprasta, turi tik silpną skiriamąjį požymį
         nurodytų prekių ir paslaugų atžvilgiu ir kad galimas vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, naudojamo Sąjungoje, geras vardas
         iš esmės yra susijęs tik su pačiu logotipu.

      51      Byla, kurioje priimtas šio sprendimo 33 punkte minėtas Sprendimas Medion, kuriuo ieškovė rėmėsi per posėdį, nėra svarbi šiai bylai. Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad žymuo „F 1“ neužima autonomiškos
         skiriamosios pozicijos prašomame įregistruoti prekių ženkle, nes, kaip jau buvo nurodyta, atitinkama visuomenė elementą „f 1“
         laikytų apibūdinamuoju minėto prekių ženklo elementu.

      52      Todėl ieškovės argumentą, kad elementui „F 1“ būdingas ypač ryškus skiriamasis požymis, bei argumentą, kad šio elemento, kurio
         tipografija įprasta, reputacija yra tokia pati kaip ir logotipo, reikia atmesti kaip nepagrįstus. Be to, priešingai nei tvirtina
         ieškovė, išvados, kad ankstesni žodiniai nacionaliniai ir tarptautinis prekių ženklai buvo iš tikrųjų naudojami, negalima
         daryti remiantis pateiktais įrodymais, susijusiais su logotipu „F 1“.

      –       Dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnių žodinių nacionalinių ir tarptautinio prekių ženklų „F 1“ palyginimo
      53      Šiuo atveju ankstesni nacionaliniai ir tarptautinis prekių ženklai yra žodiniai prekių ženklai, sudaryti iš elemento „f 1“,
         o prašomas įregistruoti prekių ženklas yra sudėtinis (žr. šio sprendimo 34 punktą).

      54      Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad nagrinėjamiems žymenims būtingas tam tikras panašumas dėl jiems bendro elemento „f 1“.
         Tačiau dėl ilgumo, žodžio „live“ buvimo ir aplinkybės, kad prašomame įregistruoti prekių ženkle yra vaizdinis elementas, jie
         skiriasi vizualiai.

      55      Fonetiniu požiūriu reikia konstatuoti, kad prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaro du žodžiai, o ankstesnius prekių ženklus
         – vienas žodis. Reikia konstatuoti, kad papildomo žodžio, kuris yra ištariamas, pridėjimas prašomame įregistruoti prekių ženkle
         tam tikra dalimi atsveria bendrą elementą „f 1“. Tačiau dėl to, kad abiejuose žymenyse, dėl kurių kilo ginčas, yra elementas
         „f 1“, kuris prašomame įregistruoti prekių ženkle ištariamas pirmiausia, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, jog egzistuoja
         tam tikras fonetinis panašumas.

      56      Dėl konceptualaus panašumo reikia nurodyti, kad ankstesniu prekių ženklu apibūdinama konkreti lenktyninių automobilių rūšis,
         t. y. „Formulė 1“ automobiliai, be to, jis gali būti suprantamas kaip netiesioginė „Formulė 1“ lenktynių nuoroda. Prašomu
         įregistruoti prekių ženklu perduodama ta pati informacija, tačiau dėl papildomo žodžio „live“, kuris siejasi su renginio apžvalga
         ir tiesioginiu jo transliavimu, konceptualiai jis yra turtingesnis už ankstesnį prekių ženklą. Todėl nors bendras žodinis
         elementas „f 1“ reiškia, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, turi tam tikrų konceptualių panašumų, šio panašumo laipsnis išlieka
         nedidelis.

      57      Kaip ir nurodė Apeliacinė taryba, reikia konstatuoti, jog nėra galimybės supainioti prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas,
         nes vartotojai nesusietų prašomame įregistruoti prekių ženkle esančio elemento „f 1“ su ieškove dėl to, kad vienintelis žymuo,
         kurį jie įprato sieti su ieškove, yra prekių ženklo „F1 Formula 1“ logotipas, o ne parašytasis standartine tipografija, ir
         kad vartotojai įprastos tipografijos F 1 laikytų „formulė 1“ santrumpa, t. y. apibūdinamąja nuoroda.

      58      Taigi reikia palyginti prašomą įregistruoti prekių ženklą su ieškovei priklausančiu vaizdiniu Bendrijos prekių ženklu „F1 Formula 1“.

      –       Dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo ir ankstesnio vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „F1 Formula 1“ palyginimo
      59      Taigi, kaip teisingai konstatavo Apeliacinė taryba, prašomas įregistruoti prekių ženklas ir ankstesnis vaizdinis Bendrijos
         prekių ženklas „F1 Formula 1“ akivaizdžiai skiriasi dėl bendro išdėstymo. Prašomame įregistruoti prekių ženkle „f“ ir „1“
         yra tiesūs ir atskiri, o minėtame ankstesniame prekių ženkle šie elementai yra pasvirę į dešinę ir parašyti taip, kad tarpas
         tarp jų sukuria skaitmeninio elemento formą. Be to, šie du elementai pavaizduoti panaudojant ryškų spalvų kontrastą. Dešinėje
         prekių ženklo dalyje yra nykstančios linijos, greičiausiai reiškiančios greitį. Todėl reikia daryti išvadą, kad vizualiai
         nagrinėjami prekių ženklai yra visiškai nepanašūs.

      60      Fonetiniu ir konceptualiu požiūriais nagrinėjimo rezultatai yra tapatūs F 1, kaip žodinio žymens, nagrinėjimo rezultatams
         (žr. šio sprendimo 55 ir 56 punktus), pagal kuriuos egzistuoja fonetinis ir konceptualus panašumas.

      61      Šiuo atveju, visapusiškai vertinant galimybę supainioti, kuri pasižymi vizualaus panašumo nebuvimu ir aplinkybėmis, kad fonetinis
         bei konceptualus panašumai tik labai nedideli, pakanka konstatuoti, kad Apeliacinė taryba teisingai manė, jog nėra galimybės
         supainioti žymenis, dėl kurių kilo ginčas, nes atitinkama visuomenė nesupainiotų prašomo įregistruoti prekių ženklo su ieškovės
         prekių ženklu. Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad bendrinė reikšmė, kurią visuomenė suteikia žymeniui „F 1“, užtikrina, kad
         ši visuomenė suvoks, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas yra susijęs su „Formule 1“, bet dėl visiškai skirtingo išdėstymo
         jo nesusies su ieškovės veikla.

      62      Todėl atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmąjį pagrindą.

       Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies pažeidimu
       Šalių argumentai
      63      Ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba klaidingai atmetė argumentą, jog bendro elemento, t. y. elemento „f 1“, pakanka, kad
         žymenis, dėl kurių kilo ginčas, visuomenė susietų, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalį. Todėl
         Apeliacinė taryba nepatikrino ir to, ar naudojant prašomą įregistruoti prekių ženklą būtų nesąžiningai pasinaudota ankstesnių
         prekių ženklų skiriamuoju požymiu ar geru vardu ir taip būtų pakenkta jų savininkui.

      64      VRDT ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.

       Bendrojo Teismo vertinimas
      65      Iš Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies formuluotės matyti, kad jai taikyti nustatomos šios trys sąlygos: pirma, prekių
         ženklų, dėl kurių kilo ginčas, tapatumas arba panašumas, antra, ankstesnio prekių ženklo, kuriuo grindžiamas protestas, geras
         vardas ir, trečia, galimybė, kad dėl neteisėto prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimo būtų nesąžiningai pasinaudota
         ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu arba jiems būtų pakenkta. Šios trys sąlygos yra kumuliacinės todėl
         nesant nors vienos iš jų minėta nuostata netaikoma (2005 m. gegužės 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Spa Monopole prieš VRDT – Spa-Finders Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, Rink. p. II‑1825, 30 punktas).

      66      Taip pat reikia priminti, jog iš teismų praktikos matyti, kad Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalyje numatyta žala, jeigu
         ji padaroma, kyla dėl tam tikro prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo laipsnio, dėl kurio suinteresuotoji visuomenė
         šiuos prekių ženklus susieja, t. y. nustato tarp jų ryšį, nors jų ir nesupainioja (pagal analogiją žr. 2008 m. lapkričio 27 d.
         Teisingumo Teismo sprendimo Intel Corporation, C‑252/07, Rink. p. I‑8823, 30 punktą ir nurodytą teismų praktiką).

      67      Taigi, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 66 punkto, žymuo, kurio naudojimą ir galbūt gerą vardą ieškovė įrodė, yra tik tas,
         kuris Bendrijos lygiu buvo įregistruotas Nr. 631531, t. y. logotipas. Todėl pirmiausia kyla klausimas, ar nagrinėjami vaizdiniai
         žymenys yra tapatūs arba panašūs. Iš tikrųjų žymens skiriamasis požymis ir geras vardas atsiranda virtualiai sujungus labai
         kontrastingomis spalvomis pavaizduotą raidę „f“ ir skaitmenį „1“. Vien aplinkybės, kad prašomame įregistruoti prekių ženkle
         yra raidė „f“ ir skaitmuo „1“, kai šis buvimas nėra išskirtinis, nepakanka padaryti išvadą, kad nagrinėjami prekių ženklai
         yra susiję. Todėl, nepaisant fonetinio ir konceptualus panašumo, reikia patvirtinti Apeliacinės tarybos išvadą, kad nė vienas
         prašomo įregistruoti prekių ženklo elementas neprimena visuomenei logotipo F 1, tad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, negali
         būti laikomi panašiais.

      68      Kadangi neįvykdyta viena iš trijų šio sprendimo 65 punkte nurodytų kumuliacinių sąlygų, nereikia nuspręsti, ar šuo atveju
         tenkinama trečioji Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies taikymo sąlyga.

      69      Iš to išplaukia, kad reikia atmesti ir antrąjį pagrindą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      70      Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė bylą pralaimėjo, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir
         įstojusios į bylą šalies reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Formula One Licensing BV bylinėjimosi išlaidas.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Wahl

         Paskelbta 2011 m. vasario 17 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1997 m. spalio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # IPK-München GmbH prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas - Patvirtinantis aktas - Motyvavimas. # Byla T-331/94.


title: 2011 m. gegužės 19 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#David Barcenilla Fernández (C-256/10) ir Pedro Antonio Macedo Lozano (C-261/10) prieš Gerardo García SL.#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León - Ispanija.#Direktyva 2003/10/EB - Poveikio vertės - Triukšmas - Klausos apsauga - Veiksmingumas.#Sujungtos bylos C-256/10 ir C-261/10.

text:
      Sujungtos bylos C‑256/10 ir C‑261/10
      David Barcenilla Fernández
      ir
      Pedro Antonio Macedo Lozano
      prieš
      Gerardo García SL
      (Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 2003/10/EB – Poveikio vertės – Triukšmas – Klausos apsauga – Veiksmingumas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/10 dėl būtiniausių sveikatos ir saugos reikalavimų,
            susijusių su fizinių veiksnių (triukšmo) keliama rizika darbuotojams
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/10 3 ir 5–7 straipsniai)
      2.        Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 2003/10 dėl būtiniausių sveikatos ir saugos reikalavimų,
            susijusių su fizinių veiksnių (triukšmo) keliama rizika darbuotojams
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/10 5 straipsnis)
      1.        Direktyva 2003/10 dėl būtiniausių sveikatos ir saugos reikalavimų, susijusių su fizinių veiksnių (triukšmo) keliama rizika
         darbuotojams, iš dalies pakeista Direktyva 2007/30, turi būti aiškinama taip, kad darbdavys, kurio įmonėje kasdienis darbuotojus
         veikiančio triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį, viršija 85 dB(A),
         neįvykdo šioje direktyvoje nustatytų įpareigojimų paprasčiausiai aprūpindamas darbuotojus tokiomis klausos apsaugos priemonėmis,
         leidžiančiomis sumažinti kasdienį triukšmo poveikį iki mažesnio nei 80 dB(A) lygio, nes darbdavys privalo įdiegti techninių
         ar organizacinių priemonių programą, skirtą triukšmo poveikiui sumažinti iki žemesnio nei 85 dB(A) triukšmo lygio, išmatuoto
         neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį.

      (žr. 34 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyva 2003/10 dėl būtiniausių sveikatos ir saugos reikalavimų, susijusių su fizinių veiksnių (triukšmo) keliama rizika
         darbuotojams, iš dalies pakeista Direktyva 2007/30, turi būti aiškinama taip, kad ja nereikalaujama, jog darbdavys darbuotojams,
         kuriuos veikia didesnis nei 85 dB(A) triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo
         poveikį, mokėtų atlyginimo priedą vien dėl to, kad jis neįdiegė techninių ar organizacinių priemonių programos, skirtos kasdieniam
         triukšmo poveikiui sumažinti. Tačiau nacionalinėje teisėje turi būti numatytas atitinkamas mechanizmas, kuriuo būtų užtikrinama,
         kad darbuotojas, kurį veikia didesnis nei 85 dB(A) triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos
         priemonių naudojimo poveikį, galėtų reikalauti, kad darbdavys laikytųsi šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje nustatytų prevencinių
         įpareigojimų.

      (žr. 43 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (septintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gegužės 19 d.(*)

      „Direktyva 2003/10/EB – Poveikio vertės – Triukšmas – Klausos apsauga – Veiksmingumas“
      Sujungtose bylose C‑256/10 ir C‑261/10
      dėl Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Ispanija) 2010 m. balandžio 21 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gegužės 25 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateiktų dviejų prašymų priimti prejudicinį sprendimą byloje

      David Barcenilla Fernández (C‑256/10),

      Pedro Antonio Macedo Lozano(C‑261/10)

      prieš
      Gerardo García SL
      TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas D. Šváby, teisėjai E. Juhász ir T. von Danwitz (pranešėjas),
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos B. Plaza Cruz,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne ir M. Jacobs,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos M. Russo,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos G. Rozet ir G. Valero Jordana,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 2003 m. vasario 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/10/EB
         dėl būtiniausių sveikatos ir saugos reikalavimų, susijusių su fizinių veiksnių (triukšmo) keliama rizika darbuotojams (septynioliktoji
         atskira direktyva, kaip apibrėžta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) (OL L 42, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas
         lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 300), iš dalies pakeistos 2007 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/30/EB
         (OL L 165, p. 21; toliau – Direktyva 2003/10), 3 ir 5–7 straipsnių aiškinimu.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant ginčą tarp Barcenilla Fernández (C‑256/10), Macedo Lozano (C‑261/10) ir įmonės Gerardo García SL (toliau – Gerardo) dėl jos pareigos sumokėti atlyginimo priedą pagal nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią priedas turi būti mokamas, jei
         darbo sąlygos yra labai sunkios.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Pagal Direktyvos 2003/10 10 konstatuojamąją dalį:

      „Triukšmo poveikio lygis gali būti veiksmingiau sumažintas, kai įrengiant darbo vietas yra atsižvelgiama į prevencines priemones,
         o darbo įranga, tvarka bei metodai parenkami pirmiausia siekiant sumažinti riziką triukšmo šaltinyje. Su darbo įranga ir metodais
         susijusios nuostatos tokiu būdu taikomos darbuotojų apsaugai. Remiantis bendrais prevencijos principais, išdėstytais 1989 m.
         birželio 12 d. Tarybos direktyvos 89/391/EEB dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo
         [OL L 183, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349] 6 straipsnio 2 dalyje, pirmenybė yra suteikiama
         kolektyvinėms apsaugos priemonėms asmeninių apsaugos priemonių atžvilgiu.“

      4        Pagal Direktyvos 2003/10 12 konstatuojamąją dalį:

      „<...> Nustatytos arba objektyviai įvertintos vertės turėtų būti lemiamos, inicijuojant veiksmus, numatytus mažesniųjų ir
         didesniųjų veikimo verčių atžvilgiu. Poveikio ribinės vertės reikalingos siekiant išvengti nepataisomos žalos darbuotojų klausai;
         girdimas triukšmas turėtų būti žemiau ribinių poveikio verčių.“

      5        Šios direktyvos 3 straipsnyje „Poveikio ribinės vertės ir poveikio veikimo vertės“ nustatoma:

      „1      Šioje direktyvoje poveikio ribinės vertės ir poveikio veikimo vertės kasdienio triukšmo poveikio lygių ir garso slėgio piko
         atžvilgiu nustatomos taip:

      a)      poveikio ribinės vertės: LEX, 8h = 87 dB(A) ir atitinkamai ρpeak = 200 Pa <...>;

      b)      didesnioji triukšmo kasdienio veikimo vertė operacijoje: LEX, 8h = 85 dB(A) ir atitinkamai ρpeak = 140 Pa <...>;

      c)      mažesnioji triukšmo kasdienio veikimo vertė operacijoje: LEX, 8h = 80 dB(A) ir atitinkamai ρpeak = 112 Pa <...>.

      2.      Taikant poveikio ribines vertes, tikrasis poveikis darbuotojui yra nustatomas atsižvelgiant į triukšmo mažinimą, darbuotojams
         naudojantis asmeninėmis klausos apsaugos priemonėmis. Nustatant poveikio veikimo vertes, į tokias apsaugos priemones nėra
         atsižvelgiama.

      <...>“
      6        Direktyvos 5 straipsnyje „Nuostatos, taikomos siekiant išvengti rizikos arba ją sumažinti“ numatoma:

      „1.      Atsižvelgiant į technikos pažangą ir turimas priemones, leidžiančias kontroliuoti riziką pačiame šaltinyje, dėl triukšmo poveikio
         atsirandanti rizika pašalinama pačiame šaltinyje arba sumažinama iki minimumo.

      Tokia rizika mažinama laikantis Direktyvos 89/391/EEB 6 straipsnio 2 dalyje išdėstytų bendrų prevencijos principų, ir ypač
         atsižvelgiant į:

      a)      kitus darbo metodus, kuriuos taikant triukšmo poveikis mažesnis;
      b)      atitinkamų alternatyvių darbo priemonių pasirinkimą, atkreipiant dėmesį į atliekamą darbą, kuris skleidžia kiek galima mažiau
         triukšmo, įskaitant galimybę leisti darbuotojams naudoti darbo priemones, kurioms galioja Bendrijos nuostatos, siekiant veiksmingai
         mažinti triukšmo poveikį;

      c)      darbo vietų ir darboviečių įrengimą bei išplanavimą;
      d)      atitinkamą informaciją ir darbuotojų apmokymą teisingai naudoti darbo priemones, kad triukšmo poveikis darbuotojams būtų sumažintas
         iki minimumo;

      e)      triukšmo mažinimą techninėmis priemonėmis:
      i)      akustinio triukšmo sumažinimas, pavyzdžiui, naudojant skydus, aptvarus, garsą sugeriančias dangas;
      ii)      triukšmo statiniuose sumažinimas, pavyzdžiui, garso slopinimas arba izoliavimas;
      f)      atitinkamas darbo priemonių, darbo vietų ir darbo vietų sistemų priežiūros programas;
      g)      darbo organizavimą siekiant sumažinti triukšmą:
      i)      poveikio trukmės ir intensyvumo ribojimas;
      ii)      atitinkami darbo grafikai, nustatantys tinkamą poilsio laiką.
      2.      Remiantis 4 straipsnyje nurodytu rizikos įvertinimu, jeigu viršijamos didesniosios triukšmo kasdienio veikimo vertės, darbdavys
         sukuria ir įdiegia techninių ir (arba) organizacinių priemonių programą, skirtą sumažinti triukšmo poveikį, ypač atsižvelgiant
         į straipsnio 1 dalyje minimas priemones.

      <...>“
      7        Direktyvos 2003/10 6 straipsnyje „Asmens apsauga“ nustatoma:

      „1.      Jeigu triukšmo poveikio rizikos negalima išvengti taikant kitas priemones, darbuotojai aprūpinami ir naudoja tinkamas ir deramai
         pritaikytas asmenines klausos apsaugos priemones pagal 1989 m. lapkričio 30 d. Tarybos direktyvos 89/656/EEB dėl būtiniausių
         saugos ir sveikatos apsaugos reikalavimų, darbuotojams darbo vietoje naudojant asmenines apsaugines priemones (trečioji atskira
         direktyva, kaip apibrėžta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) [OL L 393, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         5 sk., 1 t., p. 375] nuostatas ir Direktyvos 89/391/EEB 13 straipsnio 2 dalį, toliau išdėstytomis sąlygomis:

      a)      kai triukšmo lygis viršija mažesniąsias triukšmo kasdienio veikimo vertes, darbdavys darbuotojus aprūpina asmeninėmis klausos
         apsaugos priemonėmis;

      b)      kai triukšmo poveikis atitinka ar viršija didesniąsias triukšmo kasdienio veikimo vertes, naudojamos asmeninės klausos apsaugos
         priemonės;

      <...>“
      8        Direktyvos 2003/10 7 straipsnyje „Poveikio ribojimas“ numatoma:

      „1.      Triukšmo lygis darbuotojų atžvilgiu jokiomis aplinkybėmis negali viršyti 3 straipsnio 2 dalyje nustatytų poveikio ribinių
         verčių.

      2.      Jeigu, nepaisant priemonių, kurių buvo imtasi įgyvendinant šią direktyvą, yra nustatoma, kad viršijamos poveikio ribinės vertės,
         darbdavys:

      a)      nedelsdamas imasi veiksmų siekiant poveikį sumažinti iki žemesnio ribinių verčių lygio;
      b)      nustato priežastis, dėl kurių poveikio vertės yra viršijamos; ir
      c)      taiko pakeitimus apsaugos ir prevencijos priemonių atžvilgiu siekiant, kad poveikio ribinės vertės nebūtų viršijamos dar kartą.“
       Nacionalinė teisė
      9        Direktyva 2003/10 buvo perkelta į nacionalinę teisę 2006 m. kovo 10 d. Karaliaus dekretu Nr. 286/2006 dėl darbuotojų sveikatos
         apsaugos ir saugos nuo triukšmo keliamos rizikos (Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad de los trabajadores contra los riesgos relacionados con
            la exposición al ruido; BOE, Nr. 60, 2006 m. kovo 11 d., p. 9842).

      10      Karaliaus dekreto Nr. 286/2006 5 straipsnio 1 dalyje vertės skirstomos į tas, kurių atveju reikia imtis veiksmų, ir poveikio
         ribines vertes, kurių jokiu būdu negalima viršyti. Pagal dekreto 8 straipsnį ribinė vertė, kurios negalima viršyti, yra 87 dB(A) vidutinio
         kasdienio triukšmo lygio.

      11      Karaliaus dekreto Nr. 286/2006 5 straipsnio 2 dalyje numatoma, jog, „taikant poveikio ribines vertes, tikrasis poveikis darbuotojui
         nustatomas atsižvelgiant į triukšmo sumažinimą darbuotojams naudojantis asmeninėmis klausos apsaugos priemonėmis.“

      12      Palencijos provincijos kolektyvinio susitarimo dėl statybų ir viešųjų darbų 2007–2011 m. (toliau – kolektyvinis susitarimas)
         27 straipsnyje nustatoma:

      „1.      Asmenims, kurie dirba ypač sunkiomis, toksiškomis ar pavojingomis sąlygomis, turi būti mokamas 20 % bazinio darbo užmokesčio
         priedas. Jei jie dirba pusę ar mažiau darbo dienos, šis priedas sudaro 10 %.

      <...>
      3.      Jei sunkios, toksiškos ar pavojingos sąlygos dėl tam tikrų priežasčių išnyksta, priedas nebemokamas.
      <...>“
       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
      13      Ieškovų pagrindinėje byloje darbdavė įmonė Gerardo užsiima dirbinių iš natūralaus akmens gamyba. Ieškovai pagrindinėje byloje paprastai dirba su automatine akmens pjaustymo
         mašina.

      14      Vidutinis jų darbo dienos triukšmo lygis viršija 85 dB(A). Siekdama ištaisyti šią padėtį, Gerardo ėmėsi taisomųjų priemonių ir davė jiems asmenines klausos apsaugos priemones. Šiomis asmeninėmis klausos apsaugos priemonėmis
         kasdienis triukšmo poveikis sumažinamas iki žemesnio nei 80 dB(A) lygio.

      15      Ieškovai pagrindinėje byloje pagal kolektyvinės sutarties 27 straipsnį paprašė mokėti atlyginimo priedą dėl sunkių darbo sąlygų,
         nes jie buvo veikiami vidutinio kasdienio triukšmo, kurio lygis viršija 85 dB(A). Jų prašymus atmetė Juzgado de lo Social, nusprendęs, kad Gerardo laikėsi Karaliaus dekreto Nr. 286/2006, kuriuo perkeliama Direktyva 2003/10. Šio teismo nuomone, nustatant, ar darbo sąlygos
         yra sunkios, reikia atsižvelgti į asmeninių klausos apsaugos priemonių triukšmo mažinimo poveikį.

      16      Ieškovai pagrindinėje byloje padavė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

      17      Šis teismas pažymi, kad Juzgado de lo Social atsisakymas patenkinti ieškovų pagrindinėje byloje prašymą atitinka naują Tribunal Supremo praktiką, pagal kurią sprendžiant, ar darbuotojas dirba sunkiomis sąlygomis, turi būti atsižvelgiama į triukšmo sumažinimą
         naudojant asmenines klausos apsaugos priemones. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Tribunal Supremo praktikoje aiškinant sąvoką „sunkios sąlygos“, atsižvelgiant į Direktyvą 2003/10 ir ją perkeliančią nacionalinę teisę, daroma
         išvada, kad jomis siekiama apsaugoti darbuotojus nuo faktinio triukšmo keliamo pavojaus sveikatai. Vadinasi, nelaikytina,
         jog sunkios sąlygos egzistuoja, kai asmeninės apsaugos priemonės leidžia sumažinti girdimą triukšmą iki žemesnio nei 80 dB(A) lygio.

      18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar tokia Tribunal Supremo praktika atitinka Direktyvą 2003/10. Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pripažindamas,
         kad ginčai pagrindinėje byloje susiję su atlyginimo priedo, kurio ši direktyva nereglamentuoja, mokėjimu, mano, jog norint
         nustatyti, ar ieškovai pagrindinėje byloje turi teisę į šį priedą, pirmiausia reikia išaiškinti direktyvą.

      19      Jis mano, kad kolektyvinės sutarties 27 straipsnyje numatyta pareiga mokėti atlyginimo priedą už sunkias darbo sąlygas priklauso
         nuo to, ar darbdavys laikosi Direktyvoje 2003/10 ir Karaliaus dekrete Nr. 286/2006 numatytų pareigų. Ši direktyva taptų neveiksminga,
         jei darbdavys galėtų išvengti pareigos mokėti atlyginimo priedą vien dėl to, kad savo darbuotojus aprūpino klausos apsaugos
         priemonėmis, nors jis nesilaikė direktyvos reikalavimų, susijusių su joje nustatytais prevenciniais įpareigojimais.

      20      Tokiomis aplinkybėmis Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus, kurie abiejose bylose
         suformuluoti identiškai:

      „1.      Ar Direktyvos 2003/10 <...> 3 straipsnis, 5 straipsnio 2 dalis, 6 ir 7 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad įmonė, kurioje
         kasdienis darbuotojus veikiančio triukšmo lygis (išmatuotas neatsižvelgiant į klausos apsaugos priemonių poveikį) viršija
         85 dB(A), įvykdo šioje direktyvoje nustatytus prevencinius įpareigojimus dėl fizinių darbo sąlygų, suteikdama šiems darbuotojams
         tokias klausos apsaugos priemones, kurios taip sumažina triukšmą, kad kasdienis darbuotojus veikiančio triukšmo poveikis sumažėja
         iki mažesnio nei 80 dB(A) lygio?

      2.      Ar Direktyvos 2003/10 <...> 5 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad „techninių ir (arba) organizacinių priemonių
         programos“, kurią turi įdiegti įmonė, kurioje kasdienis darbuotojus veikiančio triukšmo lygis (išmatuotas neatsižvelgiant
         į klausos apsaugos priemonių poveikį) viršija 85 dB(A), tikslas yra sumažinti triukšmo poveikį iki mažesnio nei 85 dB(A) lygio?

      3.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar Direktyva 2003/10 <...> draudžiama nacionalinės teisės normos ar teismų
         praktika, pagal kurias įmonė atleidžiama nuo pareigos sumokėti kompensaciją pinigais, kurią iš principo turi gauti darbuotojai,
         kasdien veikiami 85 dB(A) lygį viršijančio triukšmo, dėl to, kad ji šiems darbuotojams suteikia klausos apsaugos priemones,
         kurios taip sumažina triukšmą, kad kasdienis jo poveikis tampa mažesnis nei 80 dB(A)?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      21      Dviem pirmaisiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         siekia sužinoti, ar Direktyva 2003/10 turi būti aiškinama taip, kad darbdavys, kurio įmonėje kasdienis darbuotojus veikiančio
         triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį, viršija 85 dB(A), įvykdo
         šioje direktyvoje nustatytus įpareigojimus paprasčiausiai aprūpindamas darbuotojus tokiomis klausos apsaugos priemonėmis,
         leidžiančiomis sumažinti kasdienį triukšmo poveikį iki mažesnio nei 80 dB(A) lygio, ir ar šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalis
         turi būti aiškinama taip, kad ja siekiama sumažinti kasdienį triukšmo poveikį iki žemesnio nei 85 dB(A) lygio, išmatuoto neatsižvelgiant
         į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį.

      22      Norint atsakyti į šiuos klausimus, reikia priminti Direktyva 2003/10 nustatytus teisinius rėmus.

      23      Visų pirma pagal direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą dėl triukšmo poveikio atsirandanti rizika pašalinama pačiame
         šaltinyje arba sumažinama iki minimumo, atsižvelgiant į technikos pažangą ir turimas priemones, leidžiančias kontroliuoti
         riziką pačiame šaltinyje.

      24      Šiuo tikslu 5 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatoma, kad rizika mažinama laikantis bendrų prevencijos principų,
         ir nurodomos priemonės, galinčios padėti pasiekti šį tikslą.

      25      Pagal Direktyvos 2003/10 5 straipsnio 2 dalį, jeigu viršijamos didesniosios triukšmo kasdienio veikimo vertės, darbdavys sukuria
         ir įdiegia priemonių programą, skirtą triukšmo poveikiui sumažinti. Iš šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies b punkto ir 2 dalies
         antro sakinio matyti, kad triukšmo poveikio lygis yra 85 dB(A) ir jis turi būti matuojamas neatsižvelgiant į asmeninių klausos
         apsaugos priemonių naudojimo poveikį.

      26      Be to, pagal direktyvos 6 straipsnį darbuotojai aprūpinami asmeninėmis klausos apsaugos priemonėmis, kai triukšmo lygis viršija
         mažesniąsias triukšmo kasdienio veikimo vertes, „jeigu triukšmo poveikio rizikos negalima išvengti taikant kitas priemones“.

      27      Galiausiai pagal Direktyvos 2003/10 7 straipsnio 1 dalį triukšmo lygis darbuotojų atžvilgiu jokiu būdu negali viršyti poveikio
         ribinių verčių, t. y. pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą ir 2 dalies pirmą sakinį – 87 dB(A) lygio, išmatuoto
         atsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį.

      28      Taigi Direktyvoje 2003/10 nustatoma darbdaviui tenkančių pareigų hierarchija.

      29      Pirma, pagal direktyvos 5 straipsnio 2 dalį darbdavys privalo įdiegti priemonių programą, skirtą triukšmo poveikiui sumažinti,
         jei darbuotojai yra veikiami triukšmo, kurio lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo
         poveikį, viršija 85 dB(A).

      30      Antra, tik tada, kai ši programa neleidžia sumažinti tokio triukšmo poveikio, Direktyvos 2003/10 6 straipsnyje numatoma papildoma
         pareiga aprūpinti darbuotojus asmeninėmis klausos apsaugos priemonėmis.

      31      Galiausiai, trečia, direktyvos 7 straipsnyje numatomos specialios pareigos, kai naudojant asmenines klausos apsaugos priemones
         negalima išvengti poveikio ribinių verčių viršijimo.

      32      Iš aiškios šios nuostatos formuluotės ir jos struktūros matyti, kad darbdavys neįvykdo Direktyvos 2003/10 5 straipsnio 2 dalyje
         numatytų pareigų, paprasčiausiai aprūpindamas darbuotojus asmeninėmis klausos apsaugos priemonėmis, bet jis privalo įdiegti
         priemonių programą, skirtą triukšmo poveikiui sumažinti, jei darbuotojai veikiami didesnio nei 85 dB(A) triukšmo lygio, išmatuoto
         neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimą.

      33      Tokį Direktyvos 2003/10 aiškinimą patvirtina jos 10 konstatuojamoji dalis, pagal kurią direktyva grindžiama prevencijos idėja,
         kad pirmiausia rizika sumažinama triukšmo šaltinyje ir kad pirmenybė suteikiama kolektyvinėms apsaugos priemonėms asmeninių
         apsaugos priemonių atžvilgiu.

      34      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į du pirmuosius klausimus reikia atsakyti taip: Direktyva 2003/10 turi būti aiškinama taip,
         kad darbdavys, kurio įmonėje kasdienis darbuotojus veikiančio triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos
         apsaugos priemonių naudojimo poveikį, viršija 85 dB(A), neįvykdo šioje direktyvoje nustatytų įpareigojimų paprasčiausiai aprūpindamas
         darbuotojus tokiomis klausos apsaugos priemonėmis, leidžiančiomis sumažinti kasdienį triukšmo poveikį iki mažesnio nei 80 dB(A) lygio,
         nes darbdavys privalo įdiegti techninių ar organizacinių priemonių programą, skirtą triukšmo poveikiui sumažinti iki žemesnio
         nei 85 dB(A) triukšmo lygio, išmatuoto neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį.

       Dėl trečiojo klausimo
      35      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 2003/10 turi
         būti aiškinama taip, kad pagal ją techninių ar organizacinių priemonių programos, skirtos kasdieniam triukšmo poveikiui sumažinti,
         neįdiegęs darbdavys privalo darbuotojams, kuriuos veikia didesnis nei 85 dB(A) triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant
         į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį, mokėti atlyginimo priedą, net jei jis juos aprūpino tokiomis apsaugos
         priemonėmis, dėl kurių kasdienis triukšmo poveikis tampa mažesnis nei 80 dB(A).

      36      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal kolektyvinį susitarimą atlyginimo priedas mokamas asmenims, kurių darbas yra ypač
         sunkus, o jis toks gali būti dėl triukšmo poveikio.

      37      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal neseną Tribunal Supremo praktiką nelaikoma, jog darbas yra ypač sunkus, kai asmeninės klausos apsaugos priemonės sumažina girdimą triukšmą iki žemesnio
         nei 80 dB(A) lygio. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, tokia teismo praktika grindžiama Direktyvos 2003/10,
         pagal kurią ja siekiama apsaugoti darbuotojus nuo faktinio triukšmo keliamo pavojaus sveikatai, aiškinimu. Tačiau toks siauras
         aiškinimas prieštarauja direktyvos veiksmingumui. Darbdavys galėtų išvengti pareigos mokėti atlyginimo priedą vien dėl to,
         kad savo darbuotojus aprūpino asmeninėmis klausos apsaugos priemonėmis, nors jis nesilaikė direktyvos reikalavimų dėl joje
         nustatytų prevencinių įpareigojimų.

      38      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad, kaip pažymi Komisija, Direktyva 2003/10 nereglamentuoja nei atlyginimo priedo mokėjimo
         už sunkias darbo sąlygas dėl triukšmo poveikio, nei to, ar sprendžiant, ar triukšmo poveikis yra toks, kad reikia mokėti tokį
         priedą, galima, ar būtina atsižvelgti į asmeninių klausos apsaugos priemonių poveikį.

      39      Taigi Direktyva 2003/10 nereikalaujama mokėti atlyginimo priedo, darbdaviui nesilaikant joje nustatytų prevencinių įpareigojimų.

      40      Vis dėlto dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų reikia pažymėti, kad šie prevenciniai įpareigojimai,
         kuriais įdiegiant technines ar organizacines priemones siekiama kaip galima sumažinti triukšmo poveikį šaltinyje, atspindi
         Direktyvos 2003/10 tikslą apsaugoti darbuotojų sveikatą.

      41      Be to, reikia priminti nusistovėjusią teismo praktiką, pagal kurią laisvė pasirinkti direktyvos įgyvendinimo priemones ir
         būdus neturi jokios įtakos valstybių narių, kurioms ji skirta, pareigai imtis visų būtinų atitinkamos direktyvos veiksmingumą
         užtikrinančių priemonių, atsižvelgiant į jos siekiamą tikslą (2008 m. balandžio 15 d. Sprendimo Impact, C‑268/06, Rink. p. I‑2483, 40 punktas ir jame nurodyta teismų praktika), ir užtikrinti, kad tuo atveju, kai tam tikra direktyva
         siekiama privatiems asmenims sukurti teisių, jie prireikus jomis galėtų remtis nacionaliniuose teismuose (1991 m. gegužės
         30 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑361/88, Rink. p. I‑2567, 15 punktas).

      42      Iš to darytina išvada, kad nacionalinė teisė turi būti aiškinama taip, kad darbuotojai galėtų veiksmingai reikalauti, kad
         jų darbdavys laikytųsi Direktyvoje 2003/10, kuria, kaip matyti iš jos 10 konstatuojamosios dalies, kaip tik ir siekiama apsaugoti
         darbuotojus, nustatytų prevencinių įpareigojimų.

      43      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyva 2003/10 turi būti aiškinama taip, kad
         ja nereikalaujama, jog darbdavys darbuotojams, kuriuos veikia didesnis nei 85 dB(A) triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant
         į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį, mokėtų atlyginimo priedą vien dėl to, kad jis neįdiegė techninių
         ar organizacinių priemonių programos, skirtos kasdieniam triukšmo poveikiui sumažinti. Tačiau nacionalinėje teisėje turi būti
         numatytas atitinkamas mechanizmas, kuriuo būtų užtikrinama, kad darbuotojas, kurį veikia didesnis nei 85 dB(A) triukšmo lygis,
         išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį, galėtų reikalauti, kad darbdavys laikytųsi
         šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje nustatytų prevencinių įpareigojimų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      44      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2003 m. vasario 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/10/EB dėl būtiniausių sveikatos ir saugos reikalavimų, susijusių
            su fizinių veiksnių (triukšmo) keliama rizika darbuotojams (septynioliktoji atskira direktyva, kaip apibrėžta Direktyvos 89/391/EEB
            16 straipsnio 1 dalyje), iš dalies pakeista 2007 m. birželio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/30/EB, turi
            būti aiškinama taip, kad darbdavys, kurio įmonėje kasdienis darbuotojus veikiančio triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant
            į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo poveikį, viršija 85 dB(A), neįvykdo šioje direktyvoje nustatytų įpareigojimų
            paprasčiausiai aprūpindamas darbuotojus tokiomis klausos apsaugos priemonėmis, leidžiančiomis sumažinti kasdienį triukšmo
            poveikį iki mažesnio nei 80 dB(A) lygio, nes darbdavys privalo įdiegti techninių ar organizacinių priemonių programą, skirtą
            triukšmo poveikiui sumažinti iki žemesnio nei 85 dB(A) triukšmo lygio, išmatuoto neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos
            priemonių naudojimo poveikį.
      2.      Direktyva 2003/10, iš dalies pakeista Direktyva 2007/30, turi būti aiškinama taip, kad ja nereikalaujama, jog darbdavys darbuotojams,
            kuriuos veikia didesnis nei 85 dB(A) triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos priemonių naudojimo
            poveikį, mokėtų atlyginimo priedą vien dėl to, kad jis neįdiegė techninių ar organizacinių priemonių programos, skirtos kasdieniam
            triukšmo poveikiui sumažinti. Tačiau nacionalinėje teisėje turi būti numatytas atitinkamas mechanizmas, kuriuo būtų užtikrinama,
            kad darbuotojas, kurį veikia didesnis nei 85 dB(A) triukšmo lygis, išmatuotas neatsižvelgiant į asmeninių klausos apsaugos
            priemonių naudojimo poveikį, galėtų reikalauti, kad darbdavys laikytųsi šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalyje nustatytų prevencinių
            įpareigojimų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


title: 2012 m. spalio 10 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Bimbo, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo BIMBO DOUGHNUTS paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas DOGHNUTS – Santykinis atmetimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 75 straipsnis – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Prašymas pakeisti sprendimą – Priimtinumas.#Byla T‑569/10.

text:
      2012 m. spalio 10 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimasBimbo prieš VRDT – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS)
      (Byla T-569/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo BIMBO DOUGHNUTS paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas DOGHNUTS – Santykinis atmetimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 75 straipsnis – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Prašymas pakeisti sprendimą – Priimtinumas“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Žodiniai prekių ženklai BIMBO DOUGHNUTS ir DOGHNUTS (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio
            1 dalies b punktas) (žr. 53, 97–100 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Galimybės supainioti vertinimas (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
            (žr. 50–52, 55, 69, 90, 96 punktus)
      3.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Nagrinėjamų
            prekių ženklų panašumas – Vertinimo kriterijai – Sudėtinis prekių ženklas (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 56, 77, 78 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. spalio 7 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 838/2009-4), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Panrico, SA
                ir
               Bimbo, SA
               .
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Bimbo, SA padengia savo ir VRDT patirtas bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Panrico, SA padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. gegužės 26 d.#António Jorge Ldª prieš Fazenda Pública.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalija.#PVM - Šeštosios PVM direktyvos 19 straipsnis - Mokesčio už pirkimus atskaita - Nekilnojamojo turto verslas - Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams ir atleistiems nuo mokesčio sandoriams - Atskaitos proporcija.#Byla C-536/03.

text:
      Byla C‑536/03
      António Jorge Lda
      prieš
      Fazenda Pública
      (Supremo Tribunal Administrativo prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „PVM – Šeštosios PVM direktyvos 19 straipsnis – Pirkimo mokesčio atskaita – Nekilnojamojo turto verslas – Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams ir atleistiems nuo mokesčio sandoriams – Atskaitos proporcija“
      Generalinės advokatės C. Stix‑Hackl išvada, pateikta 2004 m. gruodžio 16 d. I‑0000
      2005 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Prejudiciniai klausimai — Teisingumo Teismo kompetencija — Ribos — Klausimo dalyko identifikavimas
      (EB 234 straipsnis)
      2.     Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Pirkimo
            mokesčio atskaita – Apmokestinamasis asmuo, sudarantis suteikiančius teisę į atskaitą sandorius  ir nesuteikiančius teisės
            į atskaitą sandorius — Atskaitos proporcija — Apskaičiavimas — Dar neįvykdytų sandorių vertė — Netaikymas
      (Tarybos direktyva 77/388, 19 straipsnis)
      1.     Nors pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas neturi kompetencijos taikyti Bendrijos teisės aktą konkrečiu atveju, vadinasi,
         ir vertinti nacionalinės teisės nuostatą atsižvelgdamas į šį aktą, jis gali, vadovaudamasis minėtame straipsnyje įtvirtintu
         teisminiu bendradarbiavimu ir remdamasis bylos duomenimis, pateikti nacionaliniam teismui Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris
         šiam galėtų būti naudingas vertinant nuostatos veikimą.

      Šiuo atžvilgiu, kai klausimai yra suformuluoti netinkamai arba viršijant Teisingumo Teismui EB 234 straipsniu priskirtas funkcijas,
         pagal visas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas aplinkybes, ypač pagal sprendimo dėl prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą motyvus nustatyti Bendrijos teisės nuostatas, kurias reikia išaiškinti atsižvelgiant į ginčo
         objektą, paliekama Teisingumo Teismui.

      (žr. 15–16 punktus)
      2.     Direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 19 straipsnis, susijęs su atskaitos proporcijos
         apskaičiavimu, kai apmokestinamasis asmuo naudoja prekes ir paslaugas sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis
         gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, draudžia įtraukti
         gyvenamųjų namų statybos veiklą vykdančio apmokestinamojo asmens atliekamų apmokestinamų darbų vertę į šios proporcijos apskaičiavimo
         trupmenos vardiklį, jei ši vertė neatitinka jau pristatytų prekių ar jau suteiktų paslaugų arba prekių ir paslaugų, už kurias
         jau išrašytos ir (arba) jau apmokėtos sąskaitos.

      Iš tiesų Šeštosios direktyvos sistema draudžia galimybę atskaitos srityje atsižvelgti į dar neįvykdytus sandorius, kurie gali
         likti neįgyvendinti, nes pagal šią sistemą apmokestinimo momentą ir dėl to teisę į atskaitą lemia realus sandorio įgyvendinimas.

      (žr. 26–27 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gegužės 26 d.(*)

      „PVM – Šeštosios PVM direktyvos 19 straipsnis – Pirkimo mokesčio atskaita – Nekilnojamojo turto verslas – Prekės ir paslaugos, naudojamos apmokestinamiesiems sandoriams ir atleistiems nuo mokesčio sandoriams – Atskaitos proporcija“
      Byloje C‑536/03
      dėl Supremo Tribunal Administrativo (Portugalija) 2003 m. lapkričio 23 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gruodžio 22 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje,

      António Jorge Lda
      prieš
      Fazenda Pública,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai  R. Silva de Lapuerta (pranešėja), J. Makarczyk, P. Kūris
         ir G. Arestis,

      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       Portugalijos Respublikos, atstovaujamos L. Fernandes,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir A. M. Alves Vieira,
      susipažinęs su 2004 m. gruodžio 16 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių
         apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva), 19 straipsnio išaiškinimo, kiek jis susijęs su teisės į už pirkimus, vykdant pastatų statybas,
         sumokėto mokesčio atskaitą apimties nustatymu.

      2       Prašymas pateiktas Portugalijos Respublikos Supremo Tribunal Administrativo  nagrinėjamoje byloje – bendrovė António Jorge Lda prieš Portugalijos valdžios institucijas – dėl papildomo pranešimo apie mokėtiną pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM)
         ir delspinigius už 1994–1997 metus.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Šeštosios direktyvos 10 straipsnis išdėstytas taip:
      1. a) „Apmokestinimo momentas“ – tai įvykis, dėl kurio susidaro apmokestinimui būtinos teisinės sąlygos;
      b) mokestis tampa „apskaičiuotinas“, kai mokesčio administratorius pagal tuo metu galiojantį įstatymą įgyja teisę reikalauti
         mokesčio iš asmens, kuris tą mokestį turi sumokėti, nors mokėjimo terminas gali būti ir atidėtas.

      2. Apmokestinimo momentas įvyksta ir mokestis tampa apskaičiuotinas, kai prekės pristatomos ar paslaugos atliekamos. <...>
      Tačiau kai apmokėjimas turi būti atliktas avansu prieš pristatant prekes ar atliekant paslaugas, mokestis tampa apskaičiuotinas
         apmokėjimo gavimo momentu nuo gautos sumos.“

      4       Šeštosios direktyvos 17 straipsnyje „Teisės į atskaitą atsiradimas ir apimtis“ numatyta:
      „1. Teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas mokestis tampa apskaičiuotinas.
      <…>
      5. Jeigu apmokestinamasis asmuo prekes ir paslaugas ketina naudoti sandoriams, kuriems taikomos 2 ir 3 dalys ir kuriems tenkantis
         pridėtinės vertės mokestis gali būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti
         atskaitomas, gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga PVM dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams.

      Ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams laikantis 19 straipsnio nuostatų.“
      5       Pagal 17 straipsnio 5 dalies trečiąją pastraipą valstybės narės taip pat gali leisti arba reikalauti, kad apmokestinamasis
         asmuo taikytų kitus nei 19 straipsnio kriterijus.

      6       Šeštosios direktyvos 19 straipsnis „Atskaitos proporcijos apskaičiavimas“ išdėstytas taip:
      „1. Atskaitos proporcija, nurodyta 17 straipsnio 5 dalies 1 punkte, turi būti apskaičiuojama pagal trupmeną, kurios:
      –       skaitiklis yra visa metinės apyvartos suma be PVM iš sandorių, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis atskaitomas pagal
         17 straipsnio 2 ir 3 dalis,

      –       vardiklis yra visa skaitiklyje nurodyta metinės apyvartos suma be PVM ir metinės apyvartos iš sandorių, kuriems tenkantis
         pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, suma. Valstybės narės gali į vardiklį taip pat įtraukti subsidijų sumas,
         išskyrus nurodytas 11 straipsnio A dalies 1 punkto a pastraipoje.

      Atskaitos proporcija apskaičiuojama kasmet, nustatoma procentais ir suapvalinama iki kito sveiko skaičiaus.
      2. Išimties iš 1 dalies tvarka, apskaičiuojant atskaitos proporciją, nereikia įtraukti sumų, priskirtinų tiekiamoms gamybos
         priemonėms, kurias apmokestinamasis asmuo naudojo savo verslui. Į apskaičiavimą taip pat neturi būti įtraukiamos ir sumos,
         priskirtinos 13 straipsnio B dalies d punkte nurodytiems sandoriams ir nekilnojamojo turto tiekimo ir finansiniams sandoriams,
         su sąlyga, kad jie yra atsitiktinio pobūdžio. <...>“

       Nacionalinės teisės aktai
      7       PVM Portugalijoje reglamentuojamas 1984 m. gruodžio 26 d. Įstatymu Nr. 394B/84 (Diário da República, A serija, Nr. 297), patvirtintu PVM kodeksu (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, toliau – PVMK).

      8       PVMK 23 straipsnis išdėstytas taip:
      „1.      Jei vykdydamas veiklą apmokestinamasis asmuo pristato prekes arba suteikia paslaugas, kurioms tenkančio PVM dalis negali būti
         atskaityta, mokestis už pirkimus atskaitomas tik iš tos per metus sudarytų sandorių sumos dalies, kuriai tenkantis PVM gali
         būti atskaitomas.

      2.      Nepaisant pirmiau nurodytos dalies nuostatų, apmokestinamasis asmuo gali atskaityti mokestį, atsižvelgiant į visų arba dalies
         prekių ir paslaugų realų panaudojimą verslui, nepažeidžiant to, kad centrinė mokesčių inspekcija jam nustato specialias sąlygas
         arba nutraukia šią procedūrą, jei nustatomi reikšmingi apmokestinimo iškraipymai.

      3.      Mokesčių administratorius gali nurodyti apmokestinamajam asmeniui veikti pagal anksčiau nurodytą dalį:
      a)      jeigu jis vykdo skirtingą ūkinę veiklą;
      b)      jei 1 dalyje numatytos procedūros taikymas gerokai iškreiptų apmokestinimą.
      4.      1 dalyje numatytos atskaitos dalis apskaičiuojama pagal trupmeną, kurios skaitiklį sudaro per metus pristatytų prekių ir suteiktų
         paslaugų, už kurias mokėtinas PVM gali būti atskaitomas pagal 19 straipsnį ir 20 straipsnio 1 dalį, suma be mokesčių, o vardiklį
         – visų apmokestinamojo asmens per metus sudarytų sandorių, įskaitant atleistų nuo mokesčio ir neapmokestinamųjų sandorių sumą
         be mokesčių, įskaitant neapmokestinamąsias subsidijas, išskyrus subsidijas įrangai.

      5.      Tačiau apskaičiuojant ankstesnėje dalyje nurodytą proporciją neatsižvelgiama į parduodamą įmonės veiklai naudojamą nekilnojamąjį
         turtą ir sandorius dėl nekilnojamojo turto bei finansinius sandorius, kurie apmokestinamojo asmens veiklos atžvilgiu yra atsitiktinio
         pobūdžio <...>.“

      9       Vėliau PVMK sistema, susijusi su statybų verslu, buvo papildyta 1986 m. rugpjūčio 20 d. Įstatymu Nr. 241/86 (Diário da República, A serija, Nr. 190).

      10     Šio įstatymo 5 straipsnis išdėstytas taip:
      „1.      Mokesčio atskaita, susijusi su kiekvienu pastatu arba jo nepriklausoma dalimi, apskaičiuojama visų arba dalies prekių ir paslaugų
         realaus panaudojimo metodu pagal (PVMK) 23 straipsnio 2 dalies nuostatas.

      2.      Jei centrinė tiesioginių ir netiesioginių mokesčių inspekcija nusprendžia, kad realaus panaudojimo metodui naudoti apmokestinimo
         kriterijai yra nepakankami, ji nustato kitus kriterijus ir apie juos informuoja apmokestinamąjį asmenį, nurodydama tokio sprendimo
         motyvus.“

      Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      11     Bendrovė António Jorge Lda (toliau – António Jorge), įsteigta Santarém (Portugalija), kreipėsi į Supremo Tribunal Administrativo dėl Tribunal Tributário de Primeira Instância de Santarém sprendimo iš dalies patenkinti ieškinį dėl papildomo pranešimo apie mokėtiną PVM ir delspinigius už 1994–1997 metus.

      12     Pirmosios instancijos teismo sprendime nurodytos tokios aplinkybės:
      „1.      1994–1997 m. <...> (António Jorge) buvo apmokestinamas juridinių asmenų mokesčiu (bendra sistema) ir PVM tikslais jis buvo apmokestinamas įprasta tvarka <…>.

      2.      1996 m. rugsėjo 5 d. inspekcijos Įsakymu Nr. 9097 <...> pradėtas (António Jorge) mokestinis patikrinimas, kurį pabaigus 1997 m. birželio 26 d. parengta (pagrindinėje byloje) pridedama ataskaita <...>.

      3.      Remdamasi šia ataskaita mokestinį patikrinimą atlikusi Santarém regiono mokesčių inspekcija padarė tokias išvadas dėl PVM:
      –      (kad) buvo sunku tiksliai nustatyti už visas „bendrąsias išlaidas“ netinkamai atskaitytą mokesčio sumą, nes ieškovė ją atskaitė
         nuo pirkimų, skirtų tiek atleistam nuo mokesčio sektoriui, tiek apmokestinamajam sektoriui,

      –      (kad) dalis įsigyto nekilnojamojo turto, skirto (atskaitytinu) PVM apmokestinamam sektoriui, amortizacinės sumos buvo priskirtos
         arba į jas atsižvelgta vykdant atleistą nuo mokesčio veiklą.

      <…>
      4.      Atsižvelgdamas į nustatytas ir 3 punkte nurodytas aplinkybes bei remdamasis „formos reikalavimų neatitinkančiais dokumentais“
         patikrinimą atlikęs specialistas nustatė <…> PVM sumą, kurią, jo nuomone, <...> (António Jorge) netinkamai atskaitė pažeisdamas (PVMK) 23 straipsnį, bei nesumokėto mokesčio sumą.

      <…>
      8.      1994–1997 m. <...> (António Jorge) suteikė paslaugas (pagal sutartį), kurioms tenkantis PVM gali būti atskaitytas, ir įvykdė pardavimui skirtus statybos sandorius,
         apmokestinamus turto perdavimo mokesčiu (mokestis už nekilnojamojo turto perdavimą dabar yra panaikintas), kuriems tenkantį
         PVM nebuvo galima atskaityti.

      9.      Tuo pačiu laikotarpiu apie 50 % apyvartos sudarė sutartys dėl pastatų statybos gyvenamųjų namų bendrijoms ir vietos valdžios
         institucijoms, už kurias ji mokėjo 5 % dydžio PVM ir taikė 17 % dydžio atskaitą (1994 m. – 16 %), apie 20 % apyvartos sudarė
         sandoriai, už kuriuos ji mokėjo 17 % dydžio mokestį (1994 m. – 16 %), o likusi apyvartos dalis buvo susijusi su sandoriais,
         apmokestinamais turto pardavimo mokesčiu, atleistais nuo PVM ir be galimybės jiems taikyti PVM atskaitą.“

      13     Pagrįsdama savo ieškinį, António Jorge iškėlė klausimą dėl Šeštosios direktyvos 19 straipsnio aiškinimo nagrinėjamą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam
         teismui.

      14     Šiomis aplinkybėmis Supremo Tribunal Administrativo nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Kaip aiškintinas 1977 m. gegužės 17 d. Tarybos šeštosios direktyvos (77/388/EEB) 19 straipsnis?
      2.      Ar (PVMK) 23 straipsnio 4 dalis suderinama su minėta nuostata, jei pastaroji aiškintina, kad kai apmokestinamasis asmuo yra
         nekilnojamojo turto verslu užsiimanti įmonė, kuri veikia dviejuose veiklos sektoriuose, t. y. ketinamų parduoti pastatų statybos
         (atleistas nuo PVM) ir darbų atlikimo pagal sutartį (apmokestinamas PVM), apskaičiuojant šiam apmokestinamajam asmeniui priklausančią
         PVM atskaitos proporciją arba proporcingą kiekvienai iš jo veiklos sričių perkamų prekių ir paslaugų dalį, į apskaičiavimo
         trupmenos vardiklį reikia įtraukti ne tik metinės apyvartos sumą, bet ir kiekvienų metų pabaigoje atliekamų darbų, kurie dar
         nebuvo pateikti į rinką ir už kuriuos visiškai arba iš dalies nesumokėta, vertę?

      3.      Ar šis straipsnis aiškintinas, kad į minėtą vardiklį įtraukiama tik apyvartos suma?“
       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl klausimų formuluotės
      15     Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimų formuluotės pirmiausia pažymėtina, kad nors pagal EB
         234 straipsnį Teisingumo Teismas neturi kompetencijos taikyti Bendrijos teisės akto konkrečiu atveju, vadinasi, ir vertinti
         nacionalinės teisės nuostatą atsižvelgdamas į šį aktą, jis gali, vadovaudamasis minėtame straipsnyje įtvirtintu teisminiu
         bendradarbiavimu ir remdamasis bylos duomenimis, pateikti nacionaliniam teismui Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris šiam galėtų
         būti naudingas vertinant nuostatos veikimą (žr. 1988 m. balandžio 20 d. Sprendimo Bekaert, 204/87, Rink. p. 2029, 5 punktą).

      16     Šiuo atžvilgiu, kai klausimai yra suformuluoti netinkamai arba viršijant Teisingumo Teismui EB 234 straipsniu priskirtas funkcijas,
         pagal visas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas aplinkybes, ir ypač pagal sprendimo dėl prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą motyvus, nustatyti Bendrijos teisės nuostatas, kurias reikia išaiškinti atsižvelgiant į ginčo
         objektą, paliekama Teisingumo Teismui (žr. 1997 m. birželio 17 d. Sprendimo Codiesel, C‑105/96, Rink. p. I-3465, 13 punktas).

      17     Iš prašymą pateikiančio teismo sprendimo motyvų matyti, kad Supremo Tribunal Administrativo prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Šeštosios direktyvos 19 straipsnio 1 dalį, o konkrečiau kalbant, – pateikia klausimą,
         ar „kai apmokestinamasis asmuo yra nekilnojamojo turto verslu užsiimanti įmonė, kuri veikia dviejuose veiklos sektoriuose,
         t. y. ketinamų parduoti pastatų statybos (atleistas nuo PVM) ir darbų atlikimo pagal sutartį (apmokestinamas PVM), apskaičiuojant
         šiam apmokestinamajam asmeniui priklausančią PVM atskaitos proporciją arba kiekvienai iš jo veiklos sričių perkamų prekių
         ir paslaugų dalį, į apskaičiavimo trupmenos vardiklį reikia įtraukti ne tik metinės apyvartos sumą, bet ir kiekvienų metų
         pabaigoje atliekamų darbų, kurie dar nebuvo pateikti į rinką ir už kuriuos visiškai arba iš dalies nesumokėta, vertę“.

      18     Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar pagal Šeštosios direktyvos 19 straipsnį, o
         konkrečiau kalbant, – apskaičiuojant tos pačios direktyvos 17 straipsnyje numatytą atskaitos proporciją, reikia į trupmenos
         vardiklį įtraukti kiekvienų metų pabaigoje atliekamų darbų, kurie dar nebuvo pateikti į rinką ir kurių vertės apmokestinamasis
         asmuo nėra visiškai ar iš dalies nustatęs, vertę.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      19     Europos Bendrijų Komisija ir Portugalijos vyriausybė teigia, kad nacionalinės teisės akto aiškinimas, jog į atskaitos proporcijos
         apskaičiavimo trupmenos vardiklį įtrauktina gyvenamųjų namų statybos veikla užsiimančio apmokestinamojo asmens atliekamų darbų
         vertė, yra nesuderinamas su Šeštosios direktyvos 19 straipsniu, nes šie darbai nėra apmokestinamojo asmens pristatytos prekės
         arba atliktos paslaugos, arba kitos apmokestinimo momento arba mokesčio tapsmo „apskaičiuotinu“ situacijos.

      20     Portugalijos vyriausybė vis dėlto patikslina, kad pagal minėtos direktyvos 17 straipsnio 5 dalies trečią įtrauką nacionalinės
         valdžios institucijos gali apibrėžti kriterijų įmonės veiklos apimčiai nustatyti, atsižvelgdamos į skirtingos gamybos arba
         skirtingų atliekamų darbų realų panaudojimą. Komisija nurodo minėtos direktyvos 20 straipsnyje numatytą galimybę vėliau patikslinti
         atskaitą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      21     Pirmiausia primintina, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad atskaitos sistemos tikslas – visiškai atleisti verslininkus
         nuo PVM naštos, mokėtinos arba sumokėtos vykdant ūkinę veiklą. Todėl bendra PVM sistema užtikrina visišką bet kurios ūkinės
         veiklos, neatsižvelgiant į tikslus arba rezultatus, neapmokestinimą, jei pastarieji iš principo būtų apmokestinami PVM (2000 m.
         birželio 8 d. Sprendimo Midland Bank, C‑98/98, Rink. p. I-4177, 19 punktas ir 2001 m. vasario 22 d. Sprendimo Abbey National, C‑408/98, Rink. p. I-1361, 24 punktas).

      22     Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad António Jorge ūkinę veiklą sudaro paslaugų pagal gyvenamųjų namų statybos sutartis teikimas, kuris apmokestinamas PVM pagal Šeštosios direktyvos
         2 straipsnio 1 dalį ir 6 straipsnį. Ši bendrovė taip pat parduoda nekilnojamąjį turtą, kuris apmokestinamas PVM pagal minėtos
         direktyvos 2 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnį, tačiau atleistas nuo šio mokesčio pagal minėtos direktyvos 28 straipsnio 3
         dalies b punktą ir F priedo 16 punktą.

      23     Kadangi tai nesusiję su atsitiktiniais sandoriais, numatytais minėtos direktyvos 19 straipsnio 2 dalies antrame sakinyje,
         kurie yra neįtraukiami apskaičiuojant Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 5 dalies pirmoje įtraukoje numatytą atskaitos proporciją,
         svarbu nustatyti, į kuriuos sandorius turi būti atsižvelgta apskaičiuojant šią proporciją.

      24     Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas mokestis
         tampa apskaičiuotinas. Šios direktyvos 10 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad tai yra prekių pristatymas arba paslaugų atlikimas
         (2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Breitsohl, C-400/98, Rink. p. I-4321, 36 punktas). Primintina, kad Šeštosios direktyvos 10 straipsnio 1 dalies b įtraukoje mokesčio
         tapimas „apskaičiuotinu“ apibrėžiamas kaip momentas, „kai mokesčio administratorius pagal tuo metu galiojantį įstatymą įgyja
         teisę reikalauti mokesčio iš asmens, kuris tą mokestį turi sumokėti“.

      25     Iš to matyti, kad pagal Šeštosios direktyvos sistemą apmokestinimo momentas, jo apskaičiavimas ir galimybė atskaityti yra
         susiję su realiu pristatymo arba paslaugų atlikimo įgyvendinimu, išskyrus atliekant apmokėjimą, kai mokestis turi būti apskaičiuojamas
         apmokėjimo gavimo momentu. 19 straipsnio 1 dalyje nėra nieko, kas panaikintų šios bendros taisyklės taikymą atskaitos proporcijos
         skaičiavimui, o šios nuostatos formuluotė nesuteikia pagrindo manyti, kad minėtoje sistemoje numatyta išimtis, leidžianti
         į proporcijos apskaičiavimo trupmenos vardiklį įtraukti kitus dar neįvykdytus sandorius, o ne tuos, kurių pagrindu atliekami
         apmokėjimai arba išrašomos sąskaitos už darbus.

      26     Todėl ši sistema draudžia galimybę atskaitos srityje atsižvelgti į dar neįvykdytus sandorius, kurie gali likti neįgyvendinti,
         nes pagal šią sistemą apmokestinimo momentą ir dėl to teisę į atskaitą lemia realus sandorio įgyvendinimas. Todėl jei apmokestinamasis
         asmuo už atliekamus darbus nepateikė sąskaitos faktūros arba sąskaitos už darbus ir negavo jokio apmokėjimo, šie darbai nėra
         nei šio asmens prekių pristatymas arba paslaugų atlikimas, nei kita apmokestinimo momento arba mokesčio tapimo „apskaičiuotinu“
         situacija. Todėl jie neturi būti įtraukti į Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatytos atskaitos proporcijos apskaičiavimo
         trupmenos vardiklį.

      27     Todėl į prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo klausimus reikėtų atsakyti, kad Šeštosios direktyvos 19 straipsnio
         1 daliai straipsnis draudžia įtraukti gyvenamųjų namų statybos veiklą vykdančio apmokestinamojo asmens atliekamų darbų vertę
         į atskaitos proporcijos apskaičiavimo trupmenos vardiklį, jei ši vertė neatitinka jau pristatytų prekių ar jau suteiktų paslaugų,
         arba prekių ir paslaugų, už kurias jau išrašytos ir (arba) jau apmokėtos sąskaitos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      28     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti nacionalinis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė
         minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
            vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas – 19 straipsnis draudžia įtraukti gyvenamųjų namų statybos veiklą vykdančio
            apmokestinamojo asmens atliekamų darbų vertę į atskaitos proporcijos apskaičiavimo trupmenos vardiklį, jei ši vertė neatitinka
            jau pristatytų prekių ar jau suteiktų paslaugų, arba prekių ir paslaugų, už kurias jau išrašytos ir (arba) jau apmokėtos sąskaitos.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


1999 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Modelo SGPS SA prieš Director-Geral dos Registos e Notariado. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalija. # Direktyva 69/335/EEB. # Byla C-56/98.