title: 2005 m. gruodžio 15 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # BIC SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žiebtuvėlio su akmenuku erdvinis formos prekių ženklas - Absoliutus atmetimo pagrindas - Skiriamasis požymis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas - Dėl naudojimo įgytas skiriamasis požymis - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis. # Byla T-262/04.

text:
      Byla T‑262/04
      BIC SA
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui)      (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žiebtuvėlio su akmenuku formos erdvinis prekių ženklas – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas – Dėl naudojimo įgytas skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis“
      2005 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai – Erdvinis prekių ženklas – Žiebtuvėlio su akmenuku forma
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai – Išimtis – Įgijimas dėl naudojimo – Vertinimo kriterijai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis)
      1.     Paprasto vartotojo požiūriu skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b punkto
         prasme susijusių prekių atžvilgiu neturi erdvinis žymuo, kurį sudaro žiebtuvėlio su akmenuku, pasižyminčio tiesia, ovalios
         formos dujų talpykla, trapecijos formos gaubtuvu ir pusiau ovalios formos mygtuku, forma, ir kurį prašoma įregistruoti Nicos
         sutarties 34 klasei priskirtam „Tabakui, rūkymo reikmenims, žiebtuvėliams, degtukams“, nes prašomas įregistruoti erdvinis
         prekių ženklas yra sudarytas iš savaime suprantamų ir tipinių atitinkamoms prekėms formos elementų derinio. Iš tiesų nagrinėjama
         forma iš esmės nesiskiria nuo atitinkamų prekių tam tikrų įprastų formų, kurios paprastai naudojamos prekyboje, o yra labiau
         jų variantas. Iš to išplaukia, kad joks šio prekių ženklo elementas, paimtas atskirai ar kartu su kitais elementais, neturi
         skiriamojo požymio.

      (žr. 34 punktą)
      2.     Bendrijos prekių ženklo skiriamajam požymiui įgyti dėl naudojimo Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalies prasme reikia,
         kad visų pirma bent jau reikšminga atitinkamos visuomenės dalis prekių ženklo dėka skirtų atitinkamas prekes ar paslaugas
         kaip priklausančias konkrečiai įmonei. Antra, prekių ženklo dėl naudojimo įgytas skiriamasis požymis turėtų būti įrodytas
         reikšmingoje Bendrijos dalyje, kurioje buvo pripažintas jo nebuvimas minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktų
         atžvilgiu. Trečia, kompetentinga valdžios institucija turi visapusiškai įvertinti duomenis, galinčius patvirtinti prekių ženklo
         gebėjimą nustatyti, kad atitinkama prekė kilo iš konkrečios įmonės, ir taip atskirti ją nuo kitų įmonių prekių. Šiuo klausimu
         reikia atsižvelgti į rinkos dalį, kurioje prekių ženklas naudojamas, šio prekių ženklo naudojimo dažnumą, geografines ribas
         ir trukmę, įmonės investicijų, skirtų šio prekių ženklo reklamai, dydį, į tai, kiek yra suinteresuotųjų asmenų, kurie dėl
         prekių ženklo atskiria prekę kaip konkrečios įmonės prekę, taip pat į prekybos ir pramonės rūmų ar kitų profesinių asociacijų
         pareiškimus bei į apklausas. Ketvirta, prekių ženklo skiriamasis požymis, įskaitant įgytą dėl naudojimo, turi būti vertinamas
         nagrinėjamų prekių, kurioms prekių ženklas prašomas įregistruoti, atžvilgiu ir atsižvelgiant į paprasto, pakankamai informuoto
         ir protingai pastabaus bei nuovokaus nagrinėjamų prekių kategorijos vartotojo suvokimą. Galiausiai dėl naudojimo įgytas skiriamasis
         požymis turi atsirasti prieš patiekiant prekių ženklo registracijos paraišką.

      (žr. 61–66 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gruodžio 15 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Žiebtuvėlio su akmenuku formos erdvinis prekių ženklas – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas – Dėl naudojimo įgytas skiriamasis požymis – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis“
      Byloje T‑262/04
      BIC SA, įsteigta Kliši (Prancūzija), atstovaujama advokatų M.‑P. Escande ir A. Guillemin,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą A. Folliard‑Monguiral,

      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2004 m. balandžio 6 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 468/2003‑4) dėl žiebtuvėlio
         su akmenuku formos erdvinio prekių ženklo registracijos kaip Bendrijos prekių ženklo,

      EUROPOS BENDRIJŲPIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),

      kurį sudaro pirmininkas M. Jaeger, teisėjai J. Azizi ir E. Cremona,
      posėdžio sekretorė B. Pastor, kanclerio pavaduotoja,
      susipažinęs su 2004 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su 2004 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu atsakymu į ieškinį,
      įvykus 2005 m. gegužės 11 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       2000 m. liepos 5 d. ieškovė, remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11,
         1994, p. 1) su pakeitimais, pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) paraišką
         dėl Bendrijos prekių ženklo įregistravimo.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo šis erdvinis prekių ženklas:

      3       Prekės, dėl kurių buvo pateikta įregistravimo paraiška, priskiriamos peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos
         sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 34 klasei ir atitinka tokį aprašymą: „Tabakas,
         rūkymo reikmenys, žiebtuvėliai, degtukai“. Prašyme nenurodyti jokie reikalavimai dėl spalvos.

      4       2003 m. birželio 5 d. ekspertas atmetė registracijos paraišką prekėms „rūkymo reikmenys, žiebtuvėliai“ remdamasis tuo, kad
         nagrinėjamas žymuo neturėjo skiriamojo požymio.

      5       2003 m. liepos 29 d. ieškovė VRDT pateikė apeliaciją dėl eksperto sprendimo pagal Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsnius.
      6       2004 m. balandžio 6 d. Ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) apeliacija buvo atmesta.
         Iš esmės Apeliacinė taryba manė, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neturėjo skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme ir kad pateikti įrodymai neleido nustatyti, jog jis įgijo tokį požymį dėl naudojimo.

       Šalių reikalavimai
      7       Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      8       VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas, jei bus atmestas visas ieškinys,
      –       nurodyti ieškovei padengti savo pačios išlaidas, jei ginčijamas sprendimas bus panaikintas tik iš dalies.
       Dėl teisės
      9       Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo du pagrindus, paremtus atitinkamai Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto
         ir 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, paremto Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
       Šalių argumentai
      10     Ieškovės teigimu, jos žiebtuvėlių, kurie užima 44 % Europos rinkos, formos skiriamasis požymis nesukelia jokių abejonių, kai
         ji palyginama su kitomis labiausiai rinkoje paplitusiomis žiebtuvėlio formomis. Skiriamojo požymio įvertinimas turėtų būti
         atliktas šių žiebtuvėlių atžvilgiu: CRICKET (16 % rinkos), TOKAÏ (16 % rinkos), TOM FLAME, BAÏDE ir PROF (trys Azijos žiebtuvėlių
         prekių ženklai, užimantys 23 % rinkos), CLIPPER ir BRIO (1 % rinkos).

      11     Ieškovė tvirtina, kad šių žiebtuvėlių atžvilgiu jos žiebtuvėlio forma pasireiškia kaip labai individualizuotos prekės forma
         ir todėl išsiskiria iš kitų toje pačioje rinkoje esančių prekių tradicinių formų.

      12     VRDT samprotavimas prieštarauja pats sau, kadangi Tarnyba mano, kad formos dalys, sudarančios prašomą įregistruoti prekių
         ženklą, rinkoje yra paplitusios, tuo pačiu pabrėždama, kad tos pačios dalys išsiskiria iš kitų žiebtuvėlių dalių, net jei
         šis skirtumas yra „mažai suvokiamas“ ar „mažai pastebimas“.

      13     Be to, skaitant VRDT sprendimą galima manyti, kad Europos žiebtuvėlių rinkoje egzistuoja vienodo pobūdžio prekė, kurios charakteristikos
         pas visus gamintojus yra identiškos, nors ekspertas pažymėjo, kad rinkoje egzistuoja prekių įvairovė.

      14     Ieškovė taip pat mano, kad VRDT įvertinimas, paremtas fragmentiška nagrinėjamos formos analize, išplaukiančia iš kiekvienos
         jos dalies palyginimo su rinkoje esančių žiebtuvėlių dalimis, nekreipiant dėmesio į tai, kaip šios dalys buvo sugrupuotos,
         yra klaidingas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto taikymas.

      15     Šiuo klausimu ieškovė pažymi, kad jokios kitos šiuo metu rinkoje esančių žiebtuvėlių formos nepasižymi žiebtuvėlio, kurį prašoma
         įregistruoti kaip prekių ženklą, charakteristikų visuma, be kita ko, neturi tiesios, ovalios formos dujų talpyklos, trapecijos
         formos gaubtuvo ir pusiau ovalios formos mygtuko kombinacijos. Net jei prašomą įregistruoti prekių ženklą sudarančios formos
         charakteristikos nepakankamai skiriasi nuo kitų žiebtuvėlių formų dalių, kad kiekviena jų turėtų skiriamąjį požymį, tačiau,
         ieškovės teigimu, jų kombinacija yra specifinė ir leidžia visai visumai suteikti skiriamąjį požymį, būtiną jos įregistravimui
         kaip Bendrijos prekių ženklo. Jeigu kai kurie žiebtuvėliai dėl panašaus elemento supanašėja su nagrinėjama forma, tai yra
         tik vienos iš jos charakteristikų, o ne visumos imitacija.

      16     Be to, žiebtuvėlio formos nenulemia prekės pobūdis ar paskirtis, ir negalima teigti, kad erdvinio prekių ženklo paraiškos
         pateikimo metu žiebtuvėlio forma buvo būtina šiai prekei ir kad dėl to ji negalėjo būti skiriamuoju prekių ženklo požymiu.

      17     Todėl, ieškovės manymu, VRDT sprendimas turi būti panaikintas tiek, kiek jame manoma, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas
         prima facie neturi skiriamojo požymio.

      18     VRDT mano, kad Apeliacinė taryba pagrįstai manė, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas neturėjo skiriamojo požymio nurodytoms
         prekėms atitinkamos visuomenės atžvilgiu.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      19     Pagal Reglamento Nr. 40/94 4 straipsnį prekės forma gali sudaryti Bendrijos prekių ženklą su sąlyga, kad ji leidžia atskirti
         vienos įmonės prekes nuo kitų įmonių prekių. Be to, pagal šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto formuluotę neregistruojami
         „neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai“.

      20     Pirmiausia reikia priminti, kad, remiantis teismo praktika, prekių ženklai, kuriems taikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies b punktas, visų pirma yra tokie prekių ženklai, kurie atitinkamos visuomenės požiūriu visuotinai naudojami prekyboje
         atitinkamoms prekėms ar paslaugoms pristatyti arba kurių atžvilgiu mažų mažiausiai yra konkrečių duomenų, leidžiančių daryti
         išvadą, kad jie yra tinkami naudoti tokiais tikslais. Be to, žymenys, kuriems taikoma ši nuostata, negali atlikti pagrindinės
         prekių ženklo paskirties, būtent nurodyti prekės ar paslaugos kilmę, kad vartotojas, kuris įsigyja šiuo prekių ženklu pažymėtą
         prekę arba paslaugą, vėlesnio įsigijimo metu galėtų pakartoti savo pasirinkimą, jeigu patirtis buvo teigiama, arba pasirinkti
         kitą prekę ar paslaugą, jeigu ji buvo neigiama (2003 m. gruodžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Nestlé Waters France prieš VRDT (Butelio forma), T‑305/02, Rink. p. II‑5207, 28 punktas, 2004 m. kovo 31 d. Sprendimo Fieldturf prieš VRDT (LOOKS LIKE GRASS… FEELS LIKE GRASS… PLAYS LIKE GRASS), T‑216/02, Rink. p. II‑0000, 23 ir 24 punktai ir 2004 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Henkel prieš VRDT (Balto ir permatomo flakono forma), T‑393/02, Rink. p. II‑0000, 30 punktas).

      21     Vadinasi, prekių ženklo skiriamasis požymis turi būti vertinamas, pirma, atsižvelgiant į prekes ir paslaugas, kurioms prašoma
         jį įregistruoti, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip jį suvokia atitinkama visuomenė (2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT, nuo C‑468/01 P iki C‑472/01 P, Rink. p. I‑5141, 33 punktas; 2003 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Axions ir Belce prieš VRDT (Rudos spalvos cigaro forma ir paauksuoto luito forma), T‑324/01 ir T‑110/02, Rink. p. II‑1897, 30 punktas; šio sprendimo 20 punkte minėto sprendimo Butelio forma 29 punktas ir šio sprendimo 20 punkte minėto sprendimo Balto ir permatomo flakono forma 32 punktas).

      22     Dėl prekių ženklo paraiškoje nurodytų prekių reikia priminti, kad prašomą registruoti žymenį sudaro prekės forma, t. y. žiebtuvėlio
         su akmenuku forma, kuriai būdinga tiesi, ovalios formos dujų talpykla, trapecijos formos gaubtuvas ir pusiau ovalios formos
         mygtukas, todėl prekės, į kurias reikia atsižvelgti siekiant įvertinti prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamąjį požymį,
         yra žiebtuvėliai su akmenuku.

      23     Dėl atitinkamos visuomenės reikia pažymėti, kad žiebtuvėliai su akmenuku yra plataus vartojimo prekės, skirtos visiems vartotojams.
         Todėl prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamasis požymis turi būti vertinamas atsižvelgiant į numanomus paprasto, pakankamai
         informuoto ir protingai pastabaus bei nuovokaus vartotojo lūkesčius (21 punkte minėto sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT  33 punktas; 21 punkte minėto sprendimo Rudos spalvos cigaro forma ir paauksuoto luito forma 31 punktas; 20 punkte minėto sprendimo Butelio forma 33 punktas ir 20 punkte minėto sprendimo Balto ir permatomo flakono forma 33 punktas; žr. taip pat pagal analogiją 2004 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo sprendimą Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Rink. p. I‑1619).

      24     Antra, reikia priminti, kad pagal teismo praktiką pačios prekės formą turinčio erdvinio prekių ženklo skiriamojo požymio vertinimo
         kriterijai nesiskiria nuo tų, kurie taikomi kitoms prekių ženklų kategorijoms (21 punkte minėto sprendimo Rudos spalvos cigaro forma ir paauksuoto luito forma 32 punktas ir 20 punkte minėto sprendimo Butelio forma 35 punktas; žr. taip pat pagal analogiją 2002 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo Philips, C‑299/99, Rink. p. I‑5475, 48 punktą ir 2003 m. balandžio 8 d. Sprendimo Linde ir kt., C‑53/01–C‑55/01, Rink. p. I‑3161, 42 ir 46 punktus).

      25     Tačiau reikia atsižvelgti į tai, kad taikant šiuos kriterijus atitinkama visuomenė nebūtinai taip pat suvoks pačios prekės
         formą turintį erdvinį prekių ženklą ir žodinį ar vaizdinį prekių ženklą, sudarytą iš nepriklausomo nuo juo žymimų prekių žymens.
         Iš tikrųjų paprasti vartotojai nėra įpratę preziumuoti prekių kilmės remdamiesi išorine jų ar jų įpakavimo forma ir nesant
         jokių grafinių ar teksto elementų, todėl nustatyti tokio erdvinio prekių ženklo skiriamąjį požymį gali būti sunkiau negu žodinio
         ar vaizdinio prekių ženklo atveju (2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Henkel prie VRDT, C‑456/01 P ir C‑457/01 P, Rink. p. I‑5089, 38 punktas).

      26     Tokiomis sąlygomis kuo labiau forma, esanti prašomu įregistruoti prekių ženklu, yra panaši į tikėtiną atitinkamos prekės formą,
         tuo didesnė yra tikimybė, kad ji neturės skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme. Tik
         prekių ženklas, kuris žymiai skiriasi nuo atitinkamo sektoriaus normų ir įpročių bei dėl to atlieka savo esminę kilmės nuorodos
         paskirtį, turi skiriamąjį požymį šios nuostatos prasme (21 punkte minėto sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT 37 punktas).

      27     Taip pat reikia pažymėti, kad atitinkamos visuomenės, šiuo atveju paprasto vartotojo, prekių ženklo suvokimui įtaką daro jo
         pastabumo lygis, kuris gali keistis, nelygu nagrinėjamų prekių ar paslaugų kategorija (2003 m. kovo 5 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Unilever prieš VRDT (Kiaušinio formos tabletė), T‑194/01, Rink. p. II‑383, 42 punktas ir 20 punkte minėto sprendimo Butelio forma 34 punktas).

      28     Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba teisingai pažymėjo, kad žiebtuvėlis yra nedidelis daiktas, kurio dalys
         dėl šios priežasties yra mažai matomos. Paprasto vartotojo pastabumo laipsnis žiebtuvėlio formos atžvilgiu nėra didesnis,
         kadangi tai yra plataus vartojimo prekė.

      29     Trečia, reikia priminti, kad pagal teismo praktiką siekiant įvertinti, ar visuomenė gali suvokti nagrinėjamos prekės formą
         kaip kilmės nuorodą, reikia nagrinėti šios formos sukeltą bendrą įspūdį (žr. šiuo klausimu 2002 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo DKV prieš VRDT, C‑104/00 P, Rink. p. I‑7561, 24 punktą). Tačiau tai nėra nesuderinama su vėlesniu įvairių vaizdavimo elementų įvertinimu
         (21 punkte minėto sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT 45 punktas ir 27 punkte minėto sprendimo Kiaušinio formos tabletė  54 punktas).

      30     Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas pastebi, kad, kaip teisingai pabrėžia Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 11 punkte,
         kad pailga ir tiesi dujų talpyklos forma yra tokia forma, kuri savaime asocijuojasi su rankoje skirtu laikyti objektu ir todėl
         yra labiausiai paplitusi žiebtuvėlio su akmenuku forma. Ji labai mažai kuo skiriasi nuo modelių, kurių dujų talpyklos pagrindas
         yra šiek tiek siauresnis. Dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo dujų talpyklos ovalios formos Pirmosios instancijos teismas
         konstatuoja, kad ši forma beveik nesiskiria nuo įprastinių modelių su suapvalintais kraštais.

      31     Dėl trapecijos formos gaubtuvo reikia konstatuoti, kad, kaip pabrėžia Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 12 punkte, tokios
         formos gaubtuvas labai mažai kuo skiriasi nuo stačiakampių ir kvadratinių kitų rinkoje esančių žiebtuvėlių gaubtuvų ir kad
         jiems visiems būdinga keturkampė forma, o dėl to yra maža tikimybė, kad vartotojas išskirs prašomą įregistruoti prekių ženklą.

      32     Dėl pusiau ovalios prašomo įregistruoti prekių ženklo mygtuko formos Apeliacinė taryba teisingai mano, kad ji mažai kuo skiriasi
         nuo klasikinės (pusiau apvalios ar kvadratinės) kitų rinkoje esančių žiebtuvėlių su akmenuku mygtuko formos (ginčijamo sprendimo
         13 punktas).

      33     Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, jog kad ir kokia būtų žiebtuvėlių su akmenuku forma, įžiebimo sistema, kurioje
         yra ratukas, gaubtuvas ir mygtukas, yra viršutinėje dujų talpyklos dalyje.

      34     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, reikia daryti išvadą, kad prašomas įregistruoti erdvinis prekių ženklas yra sudarytas
         iš savaime suprantamų ir tipinių atitinkamoms prekėms formos elementų derinio. Iš tiesų nagrinėjama forma iš esmės nesiskiria
         nuo atitinkamų prekių tam tikrų įprastų formų, kurios paprastai naudojamos prekyboje, o yra labiau jų variantas. Iš to išplaukia,
         kaip teisingai pabrėžia Apeliacinė taryba, kad joks šio prekių ženklo elementas, paimtas atskirai ar kartu su kitais elementais,
         neturi skiriamojo požymio.

      35     Be to, atsižvelgiant į tai, kad paprastas vartotojas iš esmės bus mažai pastabus žiebtuvėlio formos dalims ir matys tik bendrą
         jos vaizdą, nagrinėjama forma neleis atitinkamai visuomenei greitai ir neabejotinai atskirti ieškovės žiebtuvėlių su akmenuku
         nuo kitų įmonių prekių. Todėl šių prekių atžvilgiu ji neturi skiriamojo požymio.

      36     Iš pirmiau išdėstytų samprotavimų visumos išplaukia, kad Apeliacinė taryba teisingai manė, kad prašomas įregistruoti prekių
         ženklas neturėjo skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

      37     Iš to išplaukia, kad ieškinio pagrindas, paremtas Reglamento Nr. 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, turi būti atmestas.
       Dėl antrojo ieškinio pagrindo, paremto Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalies pažeidimu
       Šalių argumentai
      38     Ieškovė tvirtina, kad šioje byloje atitikti visi kriterijai, nustatyti 1999 m. gegužės 4 d. Teisingumo Teismo sprendime Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 ir C‑109/97, Rink. p. I‑2779, 51 ir 53 punktai), siekiant įvertinti skiriamojo požymio įgijimą dėl prekių ženklo
         naudojimo. Kalbant apie rinkos dalį, 2002 m. ieškovei priklausė 44 % Europos žiebtuvėlių rinkos. Dėl naudojimo intensyvumo
         ieškovė nurodo parduodanti daugiau nei trečdalį savo žiebtuvėlių Europos Sąjungos valstybėse narėse.

      39     Dėl geografinės naudojimo teritorijos ieškovė remiasi dviem prie teisminių pasisakymų pridėtomis apklausomis, kurios įrodo,
         kad didžioji atitinkamos visuomenės dalis sieja prekių ženklą, kurį prašomą įregistruoti, sudarančią žiebtuvėlio formą su
         ieškove. Be to, ji nurodo, kad jos žiebtuvėlio forma buvo įregistruota kaip prekių ženklas vienuolikoje Europos Sąjungos valstybių
         ir tai padaryta prima facie, t. y. nesant reikalo pateikti įrodymus dėl jos prekių ženklo naudojimo.

      40     Dėl naudojimo trukmės ieškovė pastebi, kad pirmasis jos žiebtuvėlis su akmenuku buvo išleistas į apyvartą Prancūzijoje 1973 metais.
      41     Ieškovė taip pat tvirtina pasiekusi 350 milijonų eurų apyvartą, įskaitant investicijas į reklamą ir pardavimo skatinimą, kurios
         nuo 1993 m. buvo ne mažesnės kaip 55 milijonai eurų. Ieškovės manymu, šios investicijos įrodo, kad šios rūšies prekę reklamoje,
         žiniasklaidoje ir pardavimo vietose matęs vartotojas gali ją atpažinti ir preziumuoti, kad ją gamina ieškovė.

      42     Dėl suinteresuotos visuomenės, kuri identifikuoja prekę kaip pagamintą konkrečioje įmonėje, ieškovė tvirtina, kad rūkaliai
         yra pagrindinis žiebtuvėlių, kuriais ji prekiauja, taikinys ir kad beveik visi jie sieja prekių ženklą sudarančią formą su
         ja. Be to, ji tvirtina, kad jos žiebtuvėlis ilgainiui tapo neišvengiamas 20 a. atributas, turintis labai ryškią tapatybę,
         o tai yra elementas, kuris jam suteikia skiriamąjį požymį. Šiam argumentui pagrįsti ji pateikia ištraukas iš prancūziškų knygų
         ir žurnalų.

      43     Be to, ieškovės platintojai, kurių dauguma yra įsteigti Europos Sąjungos šalyse, patvirtino, kad žiebtuvėliai BIC yra didelė jų veiklos dalis ir kad šiuos žiebtuvėlius vartotojai gerai atpažįsta.

      44     Ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą manius, kad jos pateikti įrodymai neleido nustatyti, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas
         įgijo skiriamąjį požymį dėl jo naudojimo todėl, kad šie įrodymai neturėjo pakankamo nustatyto ryšio su šiuo prekių ženklu
         ir kad šio ryšio nebuvo nustatyta paraiškos pateikimo metu.

      45     Pirma dėl ryšio tarp įrodymų ir prašomo įregistruoti prekių ženklo ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba klaidingai manė,
         jog siekiant įrodyti didelę savo investicijų apimtį pateikti skaičiai neturėjo pakankamai nustatyto ryšio su prašomu įregistruoti
         prekių ženklu, kadangi jie buvo susiję ne tik su žiebtuvėliais, bet taip pat su jos gaminamais skustuvais ir automatiniais
         plunksnakočiais. Ieškovė šiuo klausimu nurodo, kad jai buvo sunku pateikti specifinius skaičius, susijusius su žiebtuvėliais,
         kadangi jau 30 metų ji koncentruojasi į trijų prekių, t. y. automatinių plunksnakočių, žiebtuvėlių ir skustuvų, kurie išsiskiria
         vienu bendru požymiu – priklausymu vienkartinių prekių gamai, – gamybą ir pardavimą. Dėl šio požymio mažiausia investicija
         į vienos iš šių trijų prekių reklamą ar pardavimo skatinimą neišvengiamai paveikė kitas dvi prekes.

      46     Ieškovė priduria, kad nors ji ir nepateikė konkrečių skaičių dėl su žiebtuvėliais susijusių investicijų, ji pateikė duomenis
         apie šių investicijų įgyvendinimą, pateikdama daug iškarpų iš tarptautinių laikraščių ir žurnalų, įvairių televizijos ir kino
         reklamų, taip pat pasaulinio lygio partnerystės pavyzdžių.

      47     Ieškovė tvirtina, kad bet kuriuo atveju susidūrus su ginčijamu sprendimu jai pavyko atskirti – vėlesnių nei 1998 m. atžvilgiu
         – investicijas į pardavimo skatinimą ir reklamą ir nustatyti tik žiebtuvėliams skirtas investicijas. Iki 1998 m. ieškovės
         investicijos buvo panašios, netgi didesnės, kadangi investicijos buvo lemiamos paleidžiant prekę į apyvartą.

      48     Dėl Apeliacinės tarybos tvirtinimo, pagal kurį didžioji dalis pateiktų įrodymų neleido nustatyti, ar buvo kalbama būtent apie
         prašomą įregistruoti prekių ženklą, ieškovė tvirtina, pirma, kad Apeliacinė taryba klaidingai ir nepagrįstai manė, jog pardavimo
         apimties lentelė buvo nereikšminga. Apeliacinė taryba šiuo klausimu manė, kad jokie duomenys neleido sužinoti, ar buvo kalbama
         apie žiebtuvėlį, atitinkantį prašomo įregistruoti prekių ženklo formą, ir kad ieškovės teiginys, jog ji pardavinėjo tik dvi
         žiebtuvėlių kategorijas, buvo nepakankamas. Šiuo klausimu ieškovė patikslina, kad apeliacijoje dėl eksperto sprendimo pateikti
         skaičiai buvo susiję tik su žiebtuvėlių su akmenuku kategorija.

      49     Antra, ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba neteisingai manė, jog vis dar reikėjo nustatyti ryšį tarp prekių ženklą sudarančios
         formos ir platintojų pareiškimų, patvirtinančių „klasikinių BIC žiebtuvėlių“ pardavimą. Ji primena, kad žiebtuvėlis su akmenuku buvo sukurtas 1973 m., o elektrinis žiebtuvėlis atsirado
         1991 metais. Todėl pavadinimas „klasikinis BIC“ natūraliai ir patogumo tikslais buvo naudojamas atskirti žiebtuvėlį su akmenuku, kuris jau buvo plataus vartojimo prekė
         ir įprastas visuomenės akims, nuo žiebtuvėlio su elektrine įžiebimo sistema.

      50     Apeliacinė taryba taip pat klaidingai manė, kad buvo sudėtinga atsižvelgti į platintojų tvirtinimus, kadangi jų interesai
         buvo tokie patys kaip ir ieškovės. Šiuo klausimu ieškovė tvirtina, kad nors ir negalima paneigti jos ir šių platintojų komercinių
         ryšių, platintojai neturėtų jokio intereso patvirtinti didelį nagrinėjamos formos pasisekimą, jei nebūtų tuo įsitikinę, kadangi
         priešingu atveju jų interesas neišvengiamai būtų platinti kitą prekę.

      51     Ieškovės manymu, Apeliacinė taryba, tvirtindama, kad sunku identifikuoti elementus, kurie visuomenei leidžia atpažinti prekės
         kilmę, negalėjo teigti, kad prašomas įregistruoti žymuo turėjo ypatingą išskirtinę spalvą, logotipą ar žodinį žymenį, dėl
         ko buvo sudėtinga nustatyti, koks elementas ar elementai leido visuomenei atpažinti prekę kaip priklausančią ieškovei. Iš
         tikrųjų, ieškovės manymu, kai žiebtuvėlis pažymėtas jos logotipu ir prekių ženklu BIC, jie yra sunkiai įžiūrimi, o spalva yra ne tokia svarbi.

      52     Antra, ieškovės teigimu, nereikšmingi yra ginčijamo sprendimo motyvai, pagal kuriuos negalima atsižvelgti į dvi ieškovės atliktas
         apklausas atitinkamai Ispanijoje ir Prancūzijoje, Italijoje, Airijoje, Graikijoje, Švedijoje ir Portugalijoje, kadangi jos
         atliktos (2002 m. liepos ir lapkričio mėn.) pateikus registracijos paraišką.

      53     Ieškovė primena, kad dviejų pateiktų apklausų rezultatai įrodo, kad prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaranti forma Europos
         Sąjungos teritorijoje neginčijamai įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo. Ieškovė tvirtina, jog būtent dėl to, kad šia forma
         30 metų intensyviai prekiaujama Europos Sąjungoje, atliktomis apklausomis ji galėjo įrodyti, kad prašomas įregistruoti prekių
         ženklas įgijo skiriamąjį požymį. Ji tvirtina, kad apklausų rezultatai, be abejonės, būtų beveik tokie patys, jei jos būtų
         atliktos registracijos paraiškos pateikimo išvakarėse.

      54     Ieškovė daro išvadą, kad šių duomenų visuma įrodo, kad prekių ženklą sudaranti forma skiriamąjį požymį įgijo dėl naudojimo
         prieš pateikiant paraišką.

      55     VRDT tvirtina, kad Apeliacinės tarybos vertinimas dėl skiriamojo požymio neįgijimo dėl prekių ženklo naudojimo atitinka tiek
         1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
         suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) 3 straipsnio 3 dalies, pagal kurią turi būti aiškinama Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis,
         formuluotę, tiek Pirmosios instancijos teismo praktiką.

      56     Dėl geografinio kriterijaus, VRDT manymu, iš Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 2 ir 3 dalies, jas skaitant kartu, išplaukia,
         kad skiriamojo požymio įgijimas turi būti įrodytas toje Bendrijos dalyje, kurioje šio skiriamojo požymio nėra.

      57     Šiuo klausimu VRDT mano, kad geografinis reikalavimas, nustatytas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalyje, yra patenkintas,
         kai skiriamojo požymio įgijimas yra įrodytas įvairiuose Bendrijos „regionuose“ arba, kitaip sakant, įvairiose bendrosios rinkos
         „dalyse“ (centrinėje, rytinėje, vakarinėje, pietinėje ir šiaurinėje).

      58     Šioje byloje nebuvo pateiktas joks įrodymas dėl prekių ženklo suvokimo centrinėje Bendrijos dalyje (Vokietijoje ir Austrijoje)
         ir dydžiu bei gyventojų skaičiumi svarbioje vakarinėje dalyje esančioje valstybėje narėje (Jungtinėje Karalystėje).

      59     Todėl VRDT mano, kad prekių ženklo registracijos paraiškos atmetimas yra pagrįstas.
       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      60     Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį absoliutūs atmetimo pagrindai, nurodyti to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies
         b, c ir d punktų nuostatose, netaikomi, jeigu dėl prekių ženklo naudojimo jis yra tapęs atskiriamu nuo tų prekių ar paslaugų,
         kurias prašoma įregistruoti.

      61     Pirma, iš teismo praktikos matyti, kad prekių ženklo skiriamajam požymiui įgyti dėl naudojimo reikia, kad bent jau reikšminga
         atitinkamos visuomenės dalis prekių ženklo dėka skirtų atitinkamas prekes ar paslaugas kaip priklausančias konkrečiai įmonei
         (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Eurocermex prieš VRDT (Alaus butelio forma), T‑399/02, Rink. p. II‑0000, 42 punktas; žr. taip pat pagal analogiją 38 punkte minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 52 punktą ir 24 punkte minėto sprendimo Philips 61 ir 62 punktus).

      62     Antra, tam, kad prekių ženklas būtų įregistruotas pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį, prekių ženklo dėl naudojimo
         įgytas skiriamasis požymis turėtų būti įrodytas reikšmingoje Bendrijos dalyje, kurioje buvo pripažintas jo nebuvimas minėto
         reglamento 7 straipsnio 1 dalies b ir d punktų atžvilgiu (61 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo Alaus butelio forma 43 punktas ir 2003 m. kovo 5 d. Sprendimo Alcon prieš VRDT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Rink. p. II‑411, 52 punktas; žr. taip pat šiuo klausimu 2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Ford Motor prieš VRDT (OPTIONS), T‑91/99, Rink. p. II‑1925, 26 ir 27 punktus).

      63     Trečia, reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas 38 punkte minėtame sprendime Windsurfing Chiemsee (49 punktas) nusprendė, kad „siekdama nustatyti, ar prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį jį panaudojus, kompetentinga valdžios
         institucija turi visapusiškai įvertinti duomenis, galinčius patvirtinti prekių ženklo gebėjimą nustatyti, kad atitinkama prekė
         kilo iš konkrečios įmonės, ir taip atskirti ją nuo kitų įmonių prekių“.

      64     Šiuo klausimu reikia atsižvelgti į rinkos dalį, kurioje prekių ženklas naudojamas, šio prekių ženklo naudojimo dažnumą, geografines
         ribas ir trukmę, įmonės investicijų, skirtų šio prekių ženklo reklamai, dydį, į tai, kiek yra suinteresuotų asmenų, kurie
         dėl prekių ženklo atskiria prekę kaip konkrečios įmonės prekę, taip pat į prekybos ir pramonės rūmų ar kitų profesinių asociacijų
         pareiškimus bei į apklausas (žr. šiuo klausimu 61 punkte minėto sprendimo Alaus butelio forma 44 punktą; žr. taip pat pagal analogiją 38 punkte minėto sprendimo Windsurfing Chiemsee 51 punktą ir 24 punkte minėto sprendimo Philips 60 punktą).

      65     Ketvirta, prekių ženklo skiriamasis požymis, įskaitant įgytą dėl naudojimo, turi būti vertinamas nagrinėjamų prekių, kurioms
         prekių ženklas prašomas įregistruoti, atžvilgiu ir atsižvelgiant į paprasto, pakankamai informuoto ir protingai pastabaus
         bei nuovokaus nagrinėjamų prekių kategorijos vartotojo suvokimą (žr. pagal analogiją 24 punkte minėto sprendimo Philips 59 ir 63 punktus).

      66     Galiausiai dėl naudojimo įgytas skiriamasis požymis turi atsirasti prieš pateikiant prekių ženklo registracijos paraišką (2002 m.
         gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo eCopy prieš VRDT, T‑247/01, Rink. p. II‑5301, 36 punktas; žr. taip pat šiuo klausimu 2004 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         El Corte Inglés prieš VRDT – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03, Rink. p. II‑0000, 71 ir 72 punktus).

      67     Būtent šių vertinimų pagrindu būtina išnagrinėti, ar šioje byloje Apeliacinė taryba padarė teisės klaidą, atmesdama ieškovo
         argumentą, pagal kurį prašomas įregistruoti prekių ženklas turėjo būti įregistruotas atitinkamų prekių atžvilgiu pagal Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalį.

      68     Ginčijamame sprendime nėra jokių pastabų apie tą Bendrijos dalį, kurioje prašomas įregistruoti prekių ženklas neturi skiriamojo
         požymio remiantis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktu. Tačiau nežodinių prekių ženklų atveju, kaip ir šioje
         byloje, būtina preziumuoti, kad, nesant priešingų įrodymų, jų skiriamojo požymio vertinimas šios nuostatos atžvilgiu yra vienodas
         visoje Bendrijoje.

      69     Dėl skiriamojo požymio įgijimo dėl naudojimo įrodymo Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje jis turi būti pateiktas
         esminės Bendrijos dalies atžvilgiu.

      70     Taigi reikia įvertinti įrodymus, kuriuos šiuo klausimu pateikė ieškovė.
      71     Visų pirma dėl lentelių, kuriose pateikiamos investicijos į reklamą ir pardavimo skatinimą, susijusios su prašomu įregistruoti
         prekių ženklu, Apeliacinė taryba teisingai manė, kad su šiomis investicijomis susijusių įrodymų nepakako. Iš tikrųjų duomenys
         apie investicijas į reklamą ir pardavimo skatinimą pateikti dėl visų prekių kartu, o ne tik dėl žiebtuvėlių su akmenuku, kurių
         forma yra nagrinėjamo prekių ženklo objektas. Ieškovė šiuo klausimu sutinka nepateikusi skaičių, susijusių būtent su savo
         investicijomis į žiebtuvėlius. Todėl yra neįmanoma nustatyti ryšio tarp skaičių, esančių šiose lentelėse, ir prašomo įregistruoti
         prekių ženklo.

      72     Dėl lentelės, kurioje pateikiami žiebtuvėliams skirtų investicijų į reklamą ir pardavimo skatinimą skaičiai po 1998 m., bei
         dėl 2004 m. balandžio 15 d. Niujorko modernaus meno muziejaus kuratoriaus laiško reikia pažymėti, kad šiuos dokumentus ieškovė
         pateikė ieškinio priede. Apeliacinė taryba privalo atsižvelgti į įrodymą, kuris gali būti naudingas vertinant skiriamojo požymio
         įgijimą dėl naudojimo, tik tuo atveju, jei prekių ženklo pareiškėjas įrodymą pateikė procedūros VRDT metu (66 punkte minėto
         sprendimo ECOPY 48 punktas). Todėl šie dokumentai, kurie nebuvo pateikti administracinės procedūros VRDT metu, negali paneigti ginčijamo
         sprendimo teisėtumo.

      73     Lentelės dėl žiebtuvėlių BIC pardavimo apimčių nuo 1972 iki 2001 m. ir lentelės, kurioje nurodyta žiebtuvėlio BIC rinkos dalis, taip pat nepakanka, nes jose esantys duomenys yra susiję su žiebtuvėliais BIC, bet nėra jokios informacijos, susijusios būtent su šioje byloje prašomu įregistruoti prekių ženklu. Jokie papildomi duomenys
         neleidžia sužinoti, ar kalbama apie žiebtuvėlį, atitinkantį prašomą įregistruoti prekių ženklą sudarančią formą.

      74     Dėl lentelės dėl žiebtuvėlio BIC (su ratuku) pardavimo apimčių nuo 1997 iki 2003 m. reikia pastebėti, kad joje esantys duomenys yra susiję su tuometine Bendrija,
         taip pat Norvegija, Lenkija ir Šveicarija. Kadangi ši lentelė bendrai apibūdina pardavimo apimtis minėtose šalyse ir nedaro
         skirtumo tarp šių skirtingų nacionalinių rinkų, į ją negalima atsižvelgti vertinant prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamojo
         požymio įgijimą dėl naudojimo.

      75     Dėl registracijų valstybėse narėse, susijusių su prašomą įregistruoti prekių ženklą sudarančia forma, Pirmosios instancijos
         teismas konstatuoja, kad ieškovė Apeliacinei tarybai nurodė, jog ši registracija buvo gauta neįrodžius skiriamojo požymio
         įgijimo dėl naudojimo, ir kad tai įrodo, jog žymuo turėjo vidinį skiriamąjį požymį. Iš to išplaukia, kad Apeliacinė taryba
         negalėjo atsižvelgti į šias registracijas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalies taikymo tikslais.

      76     Dėl Prancūzijos spaudoje pasirodžiusių straipsnių bei dėl ištraukos iš prancūzų leidyklos SCALA išleistos knygos „Le Design“,
         apibrėžiančių žiebtuvėlį BIC kaip dizaino ar mados objektą, reikia pažymėti, kad jie yra susiję tik su žiebtuvėlio BIC suvokimu Prancūzijos visuomenėje, todėl jie negali įrodyti, kad prašomą įregistruoti prekių ženklą sudaranti forma įgijo
         skiriamąjį požymį dėl naudojimo didžiojoje Bendrijos dalyje.

      77     Ieškovės pateikta reklaminė medžiaga neleidžia daryti jokios konkrečios išvados dėl 64 punkte nurodytų faktorių. Be to, ši
         medžiaga negali būti prašomo įregistruoti prekių ženklo naudojimo įrodymu, kadangi visuose pateiktuose paveikslėliuose reikalaujama
         forma vaizduojama kartu su žodiniu ir vaizdiniu elementu. Vadinasi, ši reklaminė medžiaga nėra įrodymas, kad atitinkama visuomenė
         suvokia prašomą įregistruoti prekių ženklą kaip tokį jo grynoje formoje ir nepaisydama BIC logotipo kaip nurodantį komercinę atitinkamų prekių ir paslaugų kilmę (žr. šiuo klausimu 61 punkte minėto sprendimo Alaus butelio forma  51 punktą).

      78     Dėl platintojų pareiškimų, kuriuos ieškovė pridėjo prie pasisakymų, reikia priminti, kad vertinant dokumento įrodomąją galią
         pirmiausia reikia patikrinti jame nurodytos informacijos patikimumą. Šiuo klausimu reikia, be kita ko, atsižvelgti į dokumento
         kilmę, jo parengimo aplinkybes, adresatą ir atsakyti į klausimą, ar jo turinys atrodo protingas ir patikimas (2005 m. birželio
         7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lidl Stiftung prieš VRDT – REWE‑Zentral (Salvita), T‑303/03, Rink. p. II‑0000, 42 punktas).

      79     Šiuo klausimu, pirma, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad tam tikrus pareiškimus padarė platintojai, kaip antai
         BIC Belgium SPRL, BIC Netherlands BV, BIC UK Ltd, BIC Violex SA, kurie, remiantis 2002 m. metine ieškovės ataskaita, yra jos dukterinės įmonės, kuriose ieškovei priklauso mažiausiai 99 %
         akcijų (išskyrus BIC Violex, kurios 50,5 % akcijų priklauso ieškovei, ir BIC Ballograf AB, kurios 16 % akcijų priklauso ieškovei). Beje, teismo posėdyje šio tvirtinimo ieškovė nepaneigė. Reikia pažymėti, kad dėl
         to vien šių tvirtinimų negali pakakti kaip įrodymo, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas įgijo skiriamąjį požymį dėl naudojimo,
         atsižvelgiant į glaudžius ieškovės ir jos dukterinių įmonių ryšius. Šie tvirtinimai yra tik rodikliai, kuriuos turi patvirtinti
         kiti įrodymai. Antra, Pirmosios instancijos teismas pastebi, jog atrodo, kad visus tvirtinimus, įskaitant tų platintojų, kurie
         nėra dukterinės įmonės ar bendrovės, kuri akcijų turi ieškovė, padiktavo ieškovė, kadangi visų jų turinys yra identiškas.
         Iš tikrųjų atrodo, kad visų tvirtinimų tekstai yra iš anksto parengti, pažodžiui išversti į įvairias kalbines versijas, o
         kartais paprasčiausiai nukopijuoti, paliekant tuščius tarpus, kuriuos vėliau užpildė platintojai. Trečia, Pirmosios instancijos
         teismas konstatuoja, kad šie tvirtinimai visiškai neparemti duomenimis, susijusiais su pardavimo apimtimi atitinkamoje teritorijoje
         ir juose dėl nagrinėjamų žiebtuvėlių pardavimo apimčių pareiškėjo atžvilgiu yra tik paprasti pagyrimai.

      80     Be to, reikia pažymėti, kad minėti tvirtinimai įrodo tik nagrinėjamų prekių platinimą tose šalyse, kur yra šie platintojai,
         ir todėl gali įrodyti tik prekių, kurioms skirtas prašomas įregistruoti prekių ženklas, platinimo geografines ribas, o tai
         yra tik vienas iš faktorių, į kuriuos galima atsižvelgti vertinant skiriamojo požymio įgijimą dėl prašomo įregistruoti prekių
         ženklo, kurį sudaro vien tik žiebtuvėlio forma, naudojimo.

      81     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, reikia konstatuoti, kad platintojų tvirtinimai, kuriuos pateikė ieškovė, turi
         nepakankamą įrodomąją galią.

      82     Galiausiai dėl dviejų apklausų, kurias ieškovė atliko pateikus Bendrijos prekių ženklo paraišką, tačiau administracinės procedūros
         metu, t. y. 2002 m. liepos ir lapkričio mėn., reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką į prekių ženklo naudojimo
         įrodymus, pateiktus tada, kai pateikta paraiška, gali būti atsižvelgta tik tuo atveju, jei jie leidžia padaryti išvadas apie
         prekių ženklo naudojimą tuo pačiu metu (žr. šiuo klausimu 2004 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo La Mer Technology, C‑259/02, Rink. p. I‑1159, 31 punktą ir 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Alcon prieš VRDT, C‑192/03 P, Rink. p. I‑8993, 41 punktą).

      83     Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas mano, kad nagrinėjamos apklausos neleidžia nustatyti, jog atitinkama visuomenė,
         remdamasi prekių ženklą sudarančia forma, skirtų atitinkamas prekes kaip priklausančias bendrovei BIC, o ne kitai bendrovei.

      84     Dėl 2002 m. lapkričio mėn. atliktos rūkalių apklausos Prancūzijoje, Italijoje, Airijoje, Graikijoje, Švedijoje ir Portugalijoje
         Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad respondentams buvo rodomas vien tik žiebtuvėlių BIC piešinys ar nuotrauka be žodinių ar vaizdinių elementų ir kad jiems buvo užduodamas klausimas, su kokiu prekių ženklu jie
         daugiausia susietų šio žiebtuvėlio paveikslėlį. Todėl negalima manyti, kad ši apklausa įrodo, jog didelė Prancūzijos, Italijos,
         Airijos, Graikijos, Švedijos ir Portugalijos vartotojų dalis, remdamasi prašomu įregistruoti prekių ženklu, skiria nagrinėjamą
         prekę kaip priklausančią bendrovei BIC, o ne kitai bendrovei. Būtų buvę kitaip, jei apklausos metu vietoj vienos prekių ženklą sudarančios formos būtų buvusios
         parodytos įvairios žiebtuvėlių formos. Tada būtų galima atsižvelgti į asmenų, spontaniškai, nesant jokios įtakos susiejančių
         nagrinėjamos formos paveikslėlį su bendrove BIC, skaičių.

      85     Be to, reikia pažymėti, kad tuo atveju, kai respondentai negalėjo atsakyti į minėtą klausimą, jiems buvo pateiktas žodinių
         prekių ženklų sąrašas (BIC, CLIPPER, TOKAÏ, CRICKET ir kiti), kad jie galėtų pasirinkti atsakymą.

      86     Taigi, nors yra tiesa, kaip kad tvirtina ieškovė, kad bendrovė BIC buvo viena iš vienkartinių žiebtuvėlių su akmenuku rinkos pradininkių 1973 m. ir kad ji yra „lyderė žiebtuvėlių rinkoje“,
         buvo visiškai logiška ir numatoma, kad pirmas prekių ženklas, apie kurį pagalvojo respondentai, buvo prekių ženklas BIC, nežiūrint parodytos formos. Tuo labiau kad prie užduoto klausimo buvo žodinių prekių ženklų, su kuriais buvo galima susieti
         parodytą formą, sąrašas. Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad teismo posėdyje pati ieškovė pripažino, jog pastaruoju atveju
         buvo galima paveikti atsakymą į klausimą.

      87     Tokie patys samprotavimai tinka 2002 m. liepos mėn. Ispanijoje atliktos rūkalių apklausos atžvilgiu. Šioje apklausoje respondentams
         buvo rodomas žiebtuvėlio MiniBIC J5 formos, kuri tėra sumažintas prašomo įregistruoti prekių ženklo variantas, paveikslėlis kartu su įvairių žodinių prekių ženklų
         sąrašu (BIC, CLIPPER, BRIO  ar TOKAÏ), norint sužinoti, su kokiu prekių ženklu jie susieja parodytą paveikslėlį. Todėl negalima tvirtinti, kad ši apklausa įrodo,
         jog didelė Ispanijos vartotojų dalis skiria nagrinėjamą prekę kaip priklausančią bendrovei BIC ir išskiria šią prekę iš kitų įmonių prekių.

      88     Be to, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad apklausoje dalyvavusiems Ispanijos rūkaliams parodytas žiebtuvėlio paveikslėlis
         parodo priekinę, o ne įstrižą žiebtuvėlio pusę, todėl respondentai negalėjo atskirti dujų talpyklos ovalios formos, kuri,
         ieškovės teigimu, yra viena iš trijų charakteristikų, išskiriančių žiebtuvėlį BIC iš kitų rinkoje esančių žiebtuvėlių.

      89     Iš pirmiau pateiktų samprotavimų visumos matyti, kad Apeliacinė taryba teisingai manė, jog ieškovė neįrodė prašomo įregistruoti
         prekių ženklo skiriamojo požymio, įgyto dėl jo naudojimo didelėje Bendrijos dalyje.

      90     Todėl reikia atmesti ir antrąjį ieškinio pagrindą bei visą ieškinį.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      91     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti VRDT išlaidas pagal jos pateiktus
         reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia :
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               Jaeger

                Azizi

                Cremona

         Paskelbta 2005 m. gruodžio 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               E. Coulon

                      M. Jaeger

         * Proceso kalba: prancūzų.


2016 m. rugsėjo 29 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Universal Protein Supplements Corp. prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo, kuriame vaizduojamas kultūristas, paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamasis pobūdis – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas.#Byla T-335/15.


title: 2016 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Drago Nemec prieš Republika Slovenija.#Vrhovno sodišče prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2000/35/EB – Kova su pavėluotu mokėjimu – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Sandoris, sudarytas prieš Slovėnijos Respublikos įstojimą į Europos Sąjungą – Taikymo sritis – Sąvoka „komercinis sandoris“ – Sąvoka „įmonė“ – Didžiausia delspinigių suma.#Byla C-256/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. gruodžio 15 d. (
            *1
         ) (
            1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Direktyva 2000/35/EB — Kova su pavėluotu mokėjimu — Teisingumo Teismo jurisdikcija — Sandoris, sudarytas prieš Slovėnijos Respublikos įstojimą į Europos Sąjungą — Taikymo sritis — Sąvoka „komercinis sandoris“ — Sąvoka „įmonė“ — Didžiausia delspinigių suma“
      Byloje C‑256/15
      dėl Vrhovno sodišče (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnija) 2015 m. kovo 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. birželio 1 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Drago Nemec

      prieš

         Slovėnijos Respubliką

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. L. da Cruz Vilaça, teisėjai Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, M. Berger, A. Borg Barthet ir E. Levits,
      generalinis advokatas M. Bobek,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. gegužės 4 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Slovėnijos vyriausybės, atstovaujamos N. Pintar Gosenca ir A. Vran,

               —

               Latvijos vyriausybės, atstovaujamos A. Bogdanova ir I. Kalniņš,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Šimerdová ir M. Žebre,

         susipažinęs su 2016 m. liepos 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose (OL L 200, 2000, p. 35; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 226) aiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Drago Nemec ir Republika Slovenija (Slovėnijos Respublika) ginčą dėl prašymo atlyginti tariamai jo patirtą žalą dėl tariamos nacionalinių nuostatų neatitikties Direktyvai 2000/35.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      2003 m. Stojimo aktas

               3

               Akto dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33, toliau – 2003 m. Stojimo aktas) 2 straipsnyje nustatyta:
               „Nuo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų ir Europos [C]entrinio [B]anko priimtų aktų nuostatos naujosioms valstybėms narėms yra privalomos ir tose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis.“

               4

               Šio akto 54 straipsnyje numatyta:
               „Naujosios valstybės narės taiko priemones, būtinas, kad nuo įstojimo dienos jos pradėtų laikytis direktyvų ir sprendimų, kaip apibrėžta EB sutarties 249 straipsnyje ir Euratomo 161 straipsnyje, jei 24 straipsnyje nurodytuose prieduose arba kuriose nors kitose šio Akto nuostatose nenustatytas kitoks terminas.“

         Direktyva 2000/35

               5

               Direktyvos 2000/35 7, 9, 10, 13 ir 16 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

                        „(7)

                        Dėl per ilgų mokėjimo terminų bei pavėluotų mokėjimų verslui, ypač smulkiam ir vidutiniam, tenka didelė administracinė bei finansinė našta. Be to, šios problemos yra viena pagrindinių bankroto priežasčių, dėl kurių gali žlugti verslas, o kartu gali būti prarasta daug darbo vietų.

                  <…>

                        (9)

                        Skirtingos mokėjimo taisyklės ir skirtinga valstybių narių praktika sudaro kliūčių tinkamam vidaus rinkos veikimui.

                        (10)

                        Tai labai varžo komercinius sandorius tarp valstybių narių. Tai prieštarauja Sutarties 14 straipsniui, kadangi verslininkai vidaus rinkoje turėtų prekiauti tokiomis sąlygomis, kurios garantuotų, kad operacijos su kitomis valstybėmis nebūtų pavojingesnės nei pardavimai šalyje. <…>

                  <…>

                        (13)

                        Ši direktyva turėtų apsiriboti tik mokėjimais, kurie yra kaip atlygis už komercinius sandorius ir nereglamentuoja sandorių su vartotojais, su kitais mokėjimais susijusių delspinigių, pvz., mokėjimų pagal čekių ir vekselių įstatymus, mokėjimų, kompensuojančių padarytą žalą, įskaitant išmokas, gaunamas iš draudimo bendrovių.

                  <…>

                        (16)

                        Pavėluotas mokėjimas – tai sutarties pažeidimas, kuris daugumoje valstybių narių skolininkams yra finansiškai patrauklus dėl mažų delspinigių normų ir / ar lėtos žalos atlyginimo procedūros. Norint iš pagrindų pakeisti šią tendenciją ir užtikrinti, kad pavėluoto mokėjimo pasekmės neskatintų pavėluotų mokėjimų, būtina imtis ryžtingų priemonių <…>.“

               6

               Direktyvos 1 straipsnyje, kuriame apibrėžiama jos taikymo sritis, nustatyta:
               „Ši direktyva taikoma visiems mokėjimams, padarytiems kaip komercinių sandorių apmokėjimas.“

               7

               Šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte numatyta:
               „Šioje direktyvoje:

                        1)

                        „komerciniai sandoriai“ – tai sandoriai tarp įmonių arba įmonių ir valstybės valdymo institucijų, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės ar suteiktos paslaugos;

                  <…>
               „įmonė“ – tai organizacija, vykdanti savo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, net jei tokią veiklą vykdo vienas asmuo.“

               8

               Direktyvos 2000/35 3 straipsnio „Delspinigiai esant pavėluotam mokėjimui“ 1 dalyje numatyta:
               „Valstybės narės užtikrina, kad:

                        a)

                        delspinigiai pagal d punktą tampa mokėtini nuo dienos, einančios po mokėjimo dienos arba mokėjimo termino pabaigos, nustatytų sutartyje;

                  <…>

                        c)

                        kreditorius turi teisę į delspinigius tiek, kiek:

                                 i)

                                 jis įvykdė savo sutartines ir teisines prievoles ir

                                 ii)

                                 jis laiku negavo jam priklausančios sumos, jei pavėluota dėl skolininko kaltės;

                        d)

                        delspinigių („įstatymu nustatyta norma“), kuriuos skolininkas privalo sumokėti, dydis yra palūkanų normos („orientacinė norma“), kurią Europos [C]entrinis [B]ankas taiko savo vėliausiai refinansavimo operacijai, vykdomai prieš atitinkamo pusmečio pirmąją kalendorinę dieną, ne mažiau kaip septynių procento punktų <…> suma, jei sutartis nenumato ko kita. Valstybei narei, kuri nedalyvauja trečiajame ekonominės ir pinigų sąjungos etape, aukščiau nurodyta orientacinė norma yra jos centrinio banko nustatyta lygiavertė norma. <…>

                  <…>“

               9

               Šios direktyvos 6 straipsnis išdėstytas taip:
               „1.   Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję iki 2002 m. rugpjūčio 8 d., įgyvendina šią direktyvą. <…>
               <…>
               3.   Perkeldamos šią direktyvą, valstybės narės gali jos netaikyti:
               <…>

                        b)

                        sutartims, kurios buvo sudarytos iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. <…>

                  <…>“

         Slovėnijos teisė

      Nuostatos, susijusios su delspinigių mokėjimu

               10

               Pagal Zakon o obligacijskih razmerjih (Sutartinių prievolių įstatymas) 277 straipsnio 1 dalį skolininkas turi sumokėti kreditoriui delspinigius nuo pagrindinės sumos, jei suėjus terminui nesumokėjo mokėtinos skolos sumos.

               11

               Nuo 2002 m. sausio 1 d. šį įstatymą pakeitė Obligacijski zakonik (Prievolių kodeksas, toliau – OZ). Jis iš esmės perėmė šio sprendimo ankstesniame punkte minėtą nuostatą ir savo 376 straipsnyje nustatė naują taisyklę, pagal kurią delspinigiai nustojami skaičiuoti, kai sukaupti, bet nesumokėti delspinigiai pasiekia pagrindinę sumą (toliau – ne ultra alterum tantum taisyklė).

         Nuostatos, susijusios su amatininkais

               12

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad fizinio asmens vykdomą nepriklausomą ekonominę veiklą 1993 m., klostantis pagrindinės bylos aplinkybėms, reglamentavo tuo metu galiojusios redakcijos Obrtni Zakon (Amatininkų įstatymas). Pagal šį įstatymą, kuris vėliau buvo iš dalies pakeistas, fizinis asmuo, ketinantis vykdyti ekonominę veiklą kaip nepriklausomas amatininkas, turėjo gauti kompetentingos institucijos išduotą leidimą, nurodantį atitinkamos veiklos sritį.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               13

               D. Nemec nuo 1989 m. lapkričio 8 d. turi leidimą verstis nepriklausoma mechaninių detalių gamybos ir suvirinimo veikla. 1993 m. birželio mėn. jis sudarė cisternos, skirtos vandeniui gabenti sausros laikotarpiu, nuomos sutartį su Gasilsko Društvo de Murska Sobota (Murska Sobotos gaisrininkų savanorių asociacija, toliau – asociacija).

               14

               1996 m. D. Nemec pareiškė ieškinį prieš šią asociaciją dėl 17669,51 euro sumos sumokėjimo pagal šią sutartį.

               15

               2010 m. vasario 17 d. sprendimu Višje sodišče v Mariboru (Mariboro apeliacinis teismas, Slovėnija) priteisė iš asociacijos 15061,44 euro sumą su delspinigiais už laikotarpį nuo 1996 m. kovo 25 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d. Vis dėlto šis teismas atmetė prašymą sumokėti delspinigius nuo 2002 m. sausio 1 d., t. y. dienos, kai įsigaliojo ne ultra alterum tantum taisyklė. Iš tiesų iki 2001 m. gruodžio 31 d. mokėtinų delspinigių suma jau viršijo pagrindinę sumą.

               16

               2010 m. gegužės 18 d. asociacija sumokėjo pagal šį sprendimą mokėtiną sumą.

               17

               Manydamas, kad ne ultra alterum tantum taisyklė nesuderinama su Direktyva 2000/35, todėl Višje sodišče v Mariboru (Mariboro apeliacinis teismas) neteisingai atmetė jo prašymą sumokėti delspinigius už laikotarpį nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2010 m. gegužės 18 d., D. Nemec pareiškė ieškinį dėl žalos, patirtos dėl nurodyto nesuderinamumo, atlyginimo prieš Slovėnijos Respubliką. Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį 2011 m. gegužės 18 d. sprendimu, patvirtintu apeliaciniame procese 2012 m. sausio 24 d. sprendimu, dėl to, kad ši direktyva netaikoma pagrindinėje byloje, o D. Nemec pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Vrhovno sodišče (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnija).

               18

               Šis teismas suabejojo dėl klausimo, ar nagrinėjama sutartis patenka į Direktyvos 2000/35 materialinę taikymo sritį. Konkrečiai jis klausia, ar D. Nemec sudarė sutartį kaip „įmonė“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą, t. y. kaip organizacija, vykdanti savo nepriklausomą ekonominę arba profesinę veiklą, kad ši sutartis būtų laikoma „komerciniu sandoriu“, kaip tai suprantama pagal tą pačią nuostatą, todėl patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Iš tiesų, nors pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis buvo susijusi su ekonomine veikla ir buvo išrašyta sąskaita, vis dėlto ji nesusijusi su mechaninių detalių gamybos ir suvirinimo veikla, kuriai vykdyti leidimą turi D. Nemec.

               19

               Jei atsakymas būtų teigiamas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia dėl ne ultra alterum tantum taisyklės, numatytos OZ 376 straipsnyje, suderinamumo su Direktyva 2000/35.

               20

               Šiomis aplinkybėmis Vrhovno sodišče (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punkto trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad sistemoje, kurioje fizinis asmuo gauna leidimą vykdyti ekonominę veiklą, su nurodytomis veiklos rūšimis, kurioms vykdyti suteiktas šis leidimas, negalima kalbėti apie įmonę, todėl ir apie komercinį sandorį, kaip jis suprantamas pagal šią nuostatą, jei sandoris, su kuriuo susijęs pavėluotas mokėjimas, susijęs su veikla, nenurodyta šiame leidime?

                  Jei atsakymas į minėtą klausimą būtų neigiamas <…>:

                        2.

                        Ar Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punkto trečią pastraipą reikia aiškinti taip, kad fizinis asmuo laikomas įmone, o sandoris, su kuriuo susijęs pavėluotas mokėjimas, yra komercinis sandoris, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kai kalbama apie sandorį, kurio neapima registruota fizinio asmens veikla, tačiau jis atsiranda iš veiklos, kuri pagal savo pobūdį gali būti ekonominė veikla, ir už tokį sandorį buvo išrašyta sąskaita?

                        3.

                        Ar taisyklė, pagal kurią delspinigiai nustojami skaičiuoti, kai sukaupti ir nesumokėti delspinigiai pasiekia pagrindinę sumą (ne ultra alterum tantum taisyklė) prieštarauja Direktyvos 2000/35 nuostatoms?“

         Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

               21

               Per posėdį Teisingumo Teisme Slovėnijos vyriausybė ir Europos Komisija teigė, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus. Iš tiesų pagrindinės bylos dalykas yra situacija, įvykusi anksčiau, nei Slovėnijos Respublika įstojo į Europos Sąjungą, t. y. iki 2004 m. gegužės 1 d., ir jos poveikis buvo iki šios datos.

               22

               Šiuo klausimu konstatuotina, kad aišku, jog pagrindinėje byloje nagrinėjama sutartis buvo sudaryta 1993 m. ir ši byla susijusi su situacija, atsiradusia iki Slovėnijos Respublikos įstojimo į Sąjungą.

               23

               Vis dėlto šios situacijos poveikis tęsiasi ir po šio įstojimo. Iš tiesų pagrindinė skola, už kurios nesumokėjimą D. Nemec reikalavo delspinigių, nebuvo sumokėta iki 2010 m. gegužės 18 d., t. y. dienos, kai asociacija atliko šį mokėjimą, o D. Nemec pareikštu ieškiniu būtent siekia žalos, kurią tariamai patyrė dėl to, kad Višje sodišče v Mariboru (Mariboro apeliacinis teismas) atmetė jo prašymą sumokėti šiuos delspinigius už laikotarpį nuo 2002 m. sausio 1 d. iki 2010 m. gegužės 18 d., atlyginimo.

               24

               Pagal 2003 m. Stojimo akto 2 ir 54 straipsnius nuo įstojimo dienos pirminių Sutarčių ir prieš įstojimą institucijų priimtų aktų nuostatos naujosioms valstybėms narėms yra privalomos nuo šio stojimo ir tose valstybėse taikomos tose Sutartyse ir šiame Akte nustatytomis sąlygomis.

               25

               Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką naujoji norma paprastai taikoma nedelsiant būsimoms situacijos, susiklosčiusios galiojant ankstesnei normai, pasekmėms. Taikydamas šį principą Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad akte dėl valstybės narės stojimo sąlygų nesant specialios nuorodos dėl tam tikros Sąjungos teisės nuostatos taikymo, ši nuostata laikytina taikytina nedelsiant ir saistančia šią valstybę narę nuo jos įstojimo datos, todėl ji galioja būsimoms iki šios naujos valstybės narės įstojimo į Sąjungą susiklosčiusios situacijos pasekmėms (šiuo klausimu žr. 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, 32 punktą; 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Komisija / Lenkija, C‑385/08, nepaskelbtas Rink., EU:C:2010:801, 29 punktą ir 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Ziolkowski ir Szeja, C‑424/10 ir C‑425/10, EU:C:2011:866, 57 punktą).

               26

               Dėl Direktyvos 2000/35 pažymėtina, kad 2003 m. Stojimo akte nėra jokios specialios nuostatos dėl šios direktyvos taikymo Slovėnijos Respublikai. Todėl ji tapo nedelsiant taikoma šiai valstybei narei ir ją saistančia nuo jos įstojimo į Sąjungą ir nuo tos dienos galioja būsimoms iki šios valstybės narės įstojimo į Bendrijas susiklosčiusios situacijos pasekmėms, kaip antai nagrinėjamoms pagrindinėje byloje.

               27

               Iš to, kas minėta, matyti, kad Sąjungos teisė yra taikytina pagrindinėje byloje, o Teisingumo Teismas turi jurisdikciją atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmųjų dviejų klausimų

               28

               Šiais pirmaisiais dviem klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punktą reikia aiškinti taip, kad fizinis asmuo, turintis leidimą vykdyti veiklą kaip nepriklausomas amatininkas, turi būti laikomas „įmone“, o jo su trečiuoju asmeniu sudarytas sandoris yra „komercinis sandoris“, kaip jis suprantamas pagal tą pačią nuostatą, darant prielaidą, kad nors ir nesusijęs su šiame leidime nurodyta veikla, šis sandoris susijęs su ekonomine veikla.

               29

               Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, pažymėtina, kad nors pagal Direktyvos 2000/35 6 straipsnio 3 dalies b punktą valstybėms narėms perkeliant šią direktyvą iš jos taikymo srities buvo galima išskirti iki 2002 m. rugpjūčio 8 d. sudarytas sutartis, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Slovėnijos Respublika šia galimybe nepasinaudojo, ir tai per posėdį Teisingumo Teisme patvirtino Slovėnijos vyriausybė.

               30

               Kalbant apie pateiktus klausimus, primintina, kad pagal Direktyvos 2000/35 1 straipsnį jos nuostatos taikomos visiems mokėjimams, padarytiems apmokant komercinius sandorius. Šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto pirmoje pastraipoje sąvoka „komercinis sandoris“ apibrėžiama kaip sandoris tarp įmonių arba įmonių ir valstybės valdymo institucijų, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės ar suteiktos paslaugos, tačiau šios direktyvos 13 konstatuojamoje dalyje šiuo klausimu pažymima, kad ši sąvoka neapima sandorių su vartotojais. Pagal tos pačios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto trečią pastraipą „įmonė“ – tai organizacija, vykdanti savo nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, net jei tokią veiklą vykdo vienas asmuo.

               31

               Be to, iš Direktyvos 2000/35 7, 10 ir 16 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ja siekiama pagerinti vidaus rinkos veikimą apsaugant verslą, ypač smulkų ir vidutinį, nuo pavėluotų mokėjimų.

               32

               Taigi, ši direktyva netaikoma visiems sandoriams, kurių pagrindu už atlygį turi būti perduotos prekės ar suteiktos paslaugos, visų pirma visiems fizinių asmenų nereguliariai sudaromiems kasdieniams sandoriams.

               33

               Iš to matyti, kad nepakanka, kad asmuo sudarytų vieną sandorį, susijusį su ekonomine veikla, kaip antai turto nuoma trečiajam asmeniui, kad jam būtų taikoma „įmonės“ sąvoka ir kad šis sandoris būtų laikomas „komerciniu“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą. Tam dar reikia, kad asmuo veiktų kaip organizacija, vykdanti tokią veiklą ar nepriklausomą profesinę veiklą.

               34

               Kaip iš esmės išvados 82 punkte teigė generalinis advokatas, šis reikalavimas reiškia, kad tas asmuo, neatsižvelgiant į jo pagal nacionalinę teisę turimą teisinę formą ir statusą, vykdo struktūrinę ir tęstinę veiklą, kuri neapsiriboja vienu nereguliariu ir izoliuotu prekių tiekimu ar paslaugų teikimu, o atitinkamas sandoris yra šios veiklos dalis.

               35

               Vis dėlto, viena vertus, priešingai, nei teigia Komisija, iš Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punkto nematyti, kad nagrinėjama veikla būtinai turi būti pagrindinė atitinkamo asmens ekonominė ar profesinė veikla arba su ja susijusi.

               36

               Kita vertus, priešingai, nei teigia Slovėnijos vyriausybė ir Komisija, asmens kvalifikavimas kaip „įmonės“, kaip suprantama pagal šią nuostatą, neturi priklausyti nuo kompetentingų nacionalinių institucijų išduoto leidimo vykdyti atitinkamą veiklą.

               37

               Nacionalinėje sistemoje, kurioje fizinio asmens ekonominės ar profesinės veiklos kaip amatininko ar nepriklausomo verslininko vykdymas priklauso nuo išduoto leidimo, tokio leidimo savininkui fiziniam asmeniui negali būti netaikoma sąvoka „įmonė“, o jo sudarytiems sandoriams sąvoka „komerciniai sandoriai“ vien dėl to, kad šie sandoriai susiję su nepriklausoma ekonomine ar profesine veikla, nenumatyta leidime, ar susiję su nepriklausoma ekonomine ar profesine veikla, daug platesne, nei numatyta leidime.

               38

               Iš tiesų, aiškinant priešingai, šių sąvokų apimtis priklausytų nuo kiekvienos nacionalinės teisės, konkrečiau kalbant, nuo kiekvienos valstybės narės nepriklausomai ekonominei ar profesinei veiklai vykdyti nustatytos sistemos. Laikantis vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų, kai Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punkte nėra nuorodos į nacionalinę teisę, sąvokos „įmonė“ ir „komercinis sandoris“ turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai (pagal analogiją žr. 2015 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               39

               Be to, kaip išvados 90 punkte teigė generalinis advokatas, bet koks aiškinimas, pagal kurį sąvokos „įmonė“ apimtis ir Direktyvos 2000/35 ratione personae ir ratione materiae taikymo sritis priklauso nuo valstybės narės kompetentingų institucijų išduoto leidimo vykdyti atitinkamą veiklą, pažeistų šios direktyvos tikslą palengvinti komercinius sandorius tarp valstybių narių, kylantį iš jos 10 konstatuojamosios dalies. Iš tiesų kitų valstybių narių įmonės ar valdžios institucijos, siekdamos nustatyti, ar sudarytas sandoris patenka į Direktyvos 2000/35 taikymo sritį, turėtų sistemingai tikrinti, ar šis sandoris susijęs su veikla, kuriai išduotas tas leidimas, o tai galėtų apriboti tarptautinius sandorius ar jiems kliudyti.

               40

               Iš to matyti, kad nors į aplinkybę, jog atitinkamas asmuo sudarė sandorį vykdydamas veiklą, kuriai turi leidimą, kartu su kitais elementais, gali būti atsižvelgta tikrinant, ar šis asmuo veikė kaip „įmonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punktą, ši aplinkybė nėra lemiama.

               41

               Reikia atsižvelgti į visas atvejo aplinkybes siekiant nustatyti, ar asmuo veikė turėdamas tokį statusą, t. y. kaip nurodyta šio sprendimo 34 punkte, vykdydamas struktūrinę ir tęstinę nepriklausomą ekonominę ar profesinę veiklą, ir todėl jo sudaryti sandoriai yra komercinio pobūdžio, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

               42

               Tarp šių aplinkybių, be kita ko, yra faktas, kad nagrinėjamas asmuo veikia savo komerciniu ar profesiniu vardu, o sudarant sandorį išrašoma sąskaita.

               43

               Atsižvelgdamas į minėtus svarstymus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar D. Nemec šiuo atveju pagrindinėje byloje nagrinėjamą sutartį sudarė kaip „įmonė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punktą.

               44

               Atsižvelgiant į visus minėtus svarstymus, į du pirmuosius klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2000/35 2 straipsnio 1 punktas aiškintinas taip, kad fizinis asmuo, turintis leidimą vykdyti veiklą kaip nepriklausomas amatininkas, turi būti laikomas „įmone“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, o jo sudarytas sandoris – „komerciniu sandoriu“, kaip jis suprantamas pagal tą pačią nuostatą, jei šis sandoris, nors ir nesusijęs su šiame leidime nurodyta veikla, susijęs su struktūrinės ir tęstinės nepriklausomos ekonominės ar profesinės veiklos vykdymu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes.

         Dėl trečiojo klausimo

               45

               Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvą 2000/35 reikia aiškinti taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės aktus, kaip antai OZ 376 straipsnį, kuriuose numatyta, kad susikaupę, bet nesumokėti delspinigiai nustojami skaičiuoti, kai jų suma pasiekia pagrindinę sumą.

               46

               Siekiant atsakyti į šį klausimą, primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Direktyva 2000/35 visiškai nesuderinamos visos nuostatos, susijusios su pavėluotu mokėjimu esant komerciniams sandoriams (2006 m. spalio 26 d. Sprendimo Komisija / Italija, C‑302/05, EU:C:2006:683, 23 punktas; 2008 m. balandžio 3 d. Sprendimo 01051 Telecom, C‑306/06, EU:C:2008:187, 21 punktas ir 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Caffaro, C‑265/07, EU:C:2008:496, 15 punktas).

               47

               Konkrečiai kalbant, ši direktyva nesuderina visų aspektų, susijusių su delspinigiais. Iš tiesų savo 3 straipsnyje ji reglamentuoja tik kai kuriuos aspektus, t. y. teisę reikalauti delspinigių pavėluoto mokėjimo atveju, datą, kada šie delspinigiai tampa mokėtini, delspinigių normą, kreditoriaus teisę reikalauti kompensacijos už visas jo turėtas išieškojimo išlaidas, susijusias su pavėluotu mokėjimu, ir akivaizdžiai neteisingų kreditoriaus atžvilgiu sutarties sąlygų naudojimo pasekmes.

               48

               Direktyvoje 2000/35 neapibrėžtos taisyklės, susijusios su delspinigių skaičiavimo laikotarpiu ar maksimalia jų suma.

               49

               Taigi valstybės narės laisvai gali reglamentuoti šiuos klausimus, tačiau negali pažeisti Direktyvos 2000/35 tikslų ir panaikinti jos veiksmingumą (pagal analogiją žr. 2016 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, 59 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               50

               Esant tokiai perspektyvai pažymėtina, kad šia direktyva, kaip matyti iš jos 7 ir 16 konstatuojamųjų dalių, iš esmės siekiama atgrasyti nuo pavėluotų mokėjimų, visų pirma vengiant, kad jie būtų naudingi skolininkui, ir apsaugoti kreditorius nuo tokių vėlavimų.

               51

               Slovėnijos vyriausybė, palaikoma Latvijos vyriausybės, teigia, kad ne ultra alterum tantum taisyklė, numatyta OZ 376 straipsnyje, nepažeidžia šių tikslų. Priešingai, ši taisyklė apsaugo delspinigių funkciją, kuri yra skatinti skolininką įvykdyti pareigą mokėti, o ne leisti kreditoriui praturtėti. Iš tiesų ši taisyklė, apsaugodama kreditorių, leidžia išvengti, kad susikaupusių delspinigių suma nebūtų tokia, kad skolininko skola taptų nepagrįsta, ir nebūtų sukurta neteisinga ir neproporcinga kreditoriaus ir skolininko situacija, dėl kurios pastarasis galėtų tapti nemokus.

               52

               Šiuo klausimu galima užtikrintai teigti, kad tokia taisyklė, pagal kurią delspinigių suma negali būti didesnė nei pagrindinė suma, gali riboti šių delspinigių mokėjimo atgrasomąsias pasekmes.

               53

               Vis dėlto, viena vertus, toks delspinigių ribojimas nepažeidžia Direktyvos 2000/35 tikslo apsaugoti kreditorius ir nepanaikina jos veiksmingumo.

               54

               Iš tiesų ne ultra alterum tantum taisyklė delspinigių sumos neriboja taip, kad šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a–c punktuose numatyta kreditoriaus teisė reikalauti tokių delspinigių pavėluoto mokėjimo atveju netenka prasmės arba šie delspinigiai praranda atgrasomąjį poveikį skolininkui. Be to, ši taisyklė neturi pasekmių taikytinai delspinigių normai, kuri turi atitikti nustatytąją šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies d punkte.

               55

               Kita vertus, kaip išvados 66 ir 67 punktuose teigia generalinis advokatas, primintina, kad nacionalinis įstatymų leidėjas, neperžengdamas savo diskrecijos ribų, galėjo nuspręsti, kad reikia nustatyti pusiausvyrą tarp kreditorių apsaugos tikslo ir būtinybės išvengti, kad skolininkas nepatirtų nepagrįstos skolos naštos. Laikydamasis šios diskrecijos ribų šis įstatymų leidėjas galėjo nuspręsti, kad tokia taisyklė, kokia yra ne ultra alterum tantum, šiuo tikslu yra tinkama priemonė.

               56

               Be to, tokią taisyklę reikia nagrinėti ne atskirai, bet atsižvelgiant į visą jos kontekstą. Šiuo tikslu taip pat reikia atsižvelgti į kitas nacionalinės teisės nuostatas, taikomas pavėluotų mokėjimų srityje.

               57

               Šiuo klausimu Slovėnijos vyriausybė visų pirma nurodo OZ 380 straipsnį, kuris užtikrina, kad kreditorius, dėl pavėluoto mokėjimo patyręs daugiau nuostolių nei gauta delspinigių suma, gautų skirtumą padengiančią kompensaciją.

               58

               Nacionalinis įstatymų leidėjas, neperžengdamas savo diskrecijos ribų, galėjo nuspręsti, kad tokia nuostata kartu su visomis Direktyvoje 2000/35 numatytomis taisyklėmis gali užtikrinti kreditorių apsaugą nuo pavėluotų mokėjimų.

               59

               Atsižvelgiant į viską, kas minėta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 2000/35 aiškintina taip, kad ji nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kaip antai OZ 376 straipsnio, kuriuose numatyta, kad susikaupę, bet nesumokėti delspinigiai nustojami skaičiuoti, kai jų suma pasiekia pagrindinę sumą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               60

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2000 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/35/EB dėl kovos su pavėluotu mokėjimu komerciniuose sandoriuose 2 straipsnio 1 punktą reikia aiškinti taip, kad fizinis asmuo, turintis leidimą vykdyti veiklą kaip nepriklausomas amatininkas, turi būti laikomas „įmone“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, o jo sudarytas sandoris – „komerciniu sandoriu“, kaip jis suprantamas pagal tą pačią nuostatą, jei šis sandoris, nors ir nesusijęs su tame leidime nurodyta veikla, susijęs su struktūrinės ir tęstinės nepriklausomos ekonominės ar profesinės veiklos vykdymu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes.

                           2.

                           Direktyvą 2000/35 reikia aiškinti taip, kad ji nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kaip antai Obligacijski zakonik (Prievolių kodeksas) 376 straipsnio, kuriuose numatyta, kad susikaupę, bet nesumokėti delspinigiai nustojami skaičiuoti, kai jų suma pasiekia pagrindinę sumą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	* Proceso kalba: slovėnų.
      (
            1
         )	35 punkte kalbinio pobūdžio pataisymas padarytas paskelbus šį tekstą pirmą kartą.


title: 2010 m. spalio 7 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Deutsche Behindertenhilfe - Aktion Mensch eV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo "diegesellschafter.de" paraiška - Absoliutus atmetimo pagrindas - Skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-47/09.

text:
      2010 m. spalio 7 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch prieš VRDT (diegesellschafter.de)
      (Byla T‑47/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo „diegesellschafter.de“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 29, 49–50 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2008 m. lapkričio 27 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1094/2008-1), susijusio su paraiška
                  įregistruoti žodinį žymenį „diegesellschafter.de“ kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas „diegesellschafter.de“ 35 ir 41 klasių paslaugoms – paraiška Nr. 4606372

               Eksperto sprendimas:

               atsisakyti įregistruoti

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV bylinėjimosi išlaidas.