title: Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2005 m. birželio 7 d. # Lidl Stiftung & Co. KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRHT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Paraiška žodiniam prekių ženklui Salvita - Ankstesnis nacionalinis prekių ženklas SOLEVITA - Ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo įrodymas - Protesto atmetimas. # Byla T-303/03.

text:
      Byla T‑303/03
      Lidl Stiftung & Co. KG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio prekių ženklo „Salvita“ paraiška – Ankstesnis nacionalinis žodinis prekių ženklas SOLEVITA – Ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo įrodymas – Protesto atmetimas“
      2005 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas  II‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Naudojimas iš tikrųjų – Sąvoka – Aiškinimas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalių „ratio legis“
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      2.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Naudojimas iš tikrųjų – Sąvoka – Vertinimo kriterijai – Konkrečių ir objektyvių įrodymų reikalavimas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      3.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Įrodymų įrodomoji galia – Vertinimo kriterijai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys ir 76 straipsnio 1 dalies f punktas; Komisijos reglamento Nr. 2868/95
            1 straipsnio 22 taisyklės 3 dalis)
      4.     Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Bendrijos teisme pareikštas ieškinys – Priimtinumo sąlyga – Pagrindai, kuriais
            ginčijami tik apeliacinių tarybų sprendimai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 1 dalis)
      5.     Bendrijos prekių ženklas – Apeliacinė procedūra – Sprendimas dėl apeliacijos – Gynybos teisių užtikrinimas – Principo apimtis
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 73 straipsnis)
      6.     Bendrijos prekių ženklas – Procedūros nuostatos – Faktų nagrinėjimas savo iniciatyva – Protesto procedūra – Tik nurodytų pagrindų
            ir pateiktų prašymų tyrimas – Pagrindžiantys įrodymai – Šalims tenkanti šių įrodymų pateikimo pareiga
      (Tarybos reglamentas Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis)
      7.     Bendrijos prekių ženklas – Trečiųjų asmenų pastabos ir protestas – Protesto nagrinėjimas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo
            įrodymai – Pareiškėjo aiškiai ir laiku pateiktas ieškinys – Poveikis – Protestą pareiškusiai šaliai tenkanti įrodinėjimo pareiga
            – Protestą pagrindžiančių aplinkybių neginčijimas – Nereikšmingumas
      (Tarybos reglamentas Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      1.     Aiškinant naudojimo iš tikrųjų sąvoką Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 43 straipsnio 2 ir 3 dalių prasme,
         reikia atsižvelgti į tai, kad reikalavimo, jog norint protestuoti Bendrijos prekių ženklo paraišką, ankstesnis prekių ženklas
         turi būti iš tikrųjų naudojamas, ratio legis yra sumažinti ginčų tarp dviejų prekių ženklų kilimo tikimybę, kai nėra tinkamo prekių ženklo aktyvaus naudojimo rinkoje
         ekonominio pagrindo. Tačiau šia nuostata nesiekiama įvertinti komercinės sėkmės arba kontroliuoti ekonominės įmonės strategijos
         ar juo labiau suteikti apsaugą tik didelio masto prekių ženklų naudojimui.

      (žr. 35 punktą)
      2.     Prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 43 straipsnio 2 ir 3 dalių prasme,
         jei jis naudojamas pagal pagrindinę paskirtį, t. y. užtikrinti prekių ir paslaugų, kurioms jis įregistruotas, kilmės tapatybę,
         kad šioms prekėms ir paslaugoms būtų sukurta ar išsaugota rinka, išskyrus simbolinį naudojimą, kurio vienintelis tikslas yra
         išsaugoti ženklo suteikiamas teises. Šiuo požiūriu naudojimo iš tikrųjų sąlyga reikalauja, kad prekių ženklas būtų naudojamas
         viešai ir skirtas išorei toks, koks jis yra saugomas atitinkamoje teritorijoje.

      Nustatant, ar prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į susijusių faktų ir aplinkybių visumą, tinkamą
         nustatyti jo komercinio naudojimo realumą, ypač naudojimo tam tikrame ekonomikos sektoriuje, siekiant išlaikyti ar įgyti prekių
         ženklu saugomų prekių ar paslaugų rinkos dalį, pagrįstumą, prekių ar paslaugų pobūdį, rinkos ypatybes, prekių ženklo naudojimo
         apimtį ir dažnumą.

      Siekiant nustatyti, ar ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, reikia atlikti visapusišką vertinimą, atsižvelgiant
         į visus su nagrinėjamu atveju susijusius veiksnius. Be to, prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų negalima įrodyti tikimybėmis
         ar prielaidomis, tačiau reikia konkrečių ir objektyvių įrodymų, kad prekių ženklas buvo realiai ir pakankamai naudojamas atitinkamoje
         rinkoje.

      (žr. 36–38 punktus)
      3.     Nei Reglamente Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo, nei Reglamente Nr. 2868/95, skirtame įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94,
         nėra nuostatos, leidžiančios teigti, kad prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymų Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir
         3 dalių prasme, įskaitant iškilmingai patvirtintus pareiškimus, įrodomoji galia turi būti vertinama atsižvelgiant į valstybės
         narės nacionalinę teisę. Vertinant tokio dokumento įrodomąją galią pirmiausia reikia patikrinti jame nurodytos informacijos
         patikimumą. Todėl visų pirma reikia atsižvelgti į dokumento kilmę, jo parengimo aplinkybes, adresatą ir atsakyti į klausimą,
         ar jo turinys atrodo protingas ir patikimas.

      (žr. 42 punktą)
      4.     Pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 63 straipsnio 1 dalį Bendrijos teismui galima skųsti tik apeliacinių
         tarybų sprendimus. Todėl priimtini tik tie tokio skundo pagrindai, kuriais ginčijamas pats Apeliacinės tarybos sprendimas.
         Tad pagrindas, grindžiamas vieno iš Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) padalinių padarytu
         teisės akto pažeidimu, priimant sprendimą pirmojoje instancijoje, turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

      (žr. 59–60 punktus)
      5.     Kuomet skųsdamas Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) padalinio sprendimą pirmojoje instancijoje
         ieškovas pats pateikia Tarnybai tam tikrus dokumentus ir todėl gali pareikšti savo poziciją dėl jų turinio ir reikšmės, Apeliacinė
         taryba neprivalo išklausyti ieškovo dėl faktų, kuriais ji grindžia savo sprendimą, vertinimo.

      Iš tiesų faktų vertinimas yra sprendimas, o teisė būti išklausytam yra taikoma dėl visų faktinių ar teisinių aplinkybių, kuriomis
         remiantis priimamas sprendimas, tačiau ne galutinis, kurį priima administracinė institucija.

      (žr. 62 punktą)
      6.     Pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 74 straipsnio 1 dalį „procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas
         santykinių pagrindų atveju Tarnyba nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus ir argumentus bei siekiamą reikalavimų
         patenkinimo būdą“. Nors šios nuostatos prancūziškoje versijoje aiškiai nekalbama apie tai, kad šalys turi pateikti įrodymų,
         iš jos išplaukia, kad būtent šalims tenka jų prašymus pagrindžiančių įrodymų pateikimo pareiga.

      (žr. 74, 76 punktus)
      7.     Pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 43 straipsnio 2 ir 3 dalis pareiškėjo prašymu padavęs protestą ankstesnio
         prekių ženklo savininkas turi pateikti įrodymų, kad ženklas iš tikrųjų buvo naudojamas arba kad buvo rimtų priežasčių jo nenaudoti.
         Todėl pateikdamas šį prašymą pareiškėjas savo oponentui perkelia pareigą įrodyti, kad ženklas buvo naudotas iš tikrųjų (arba
         buvo priežasčių jo nenaudoti), o šių aplinkybių neįrodžius ieškinys atmetamas. Siekiant, kad kiltų tokios šio prašymo pasekmės,
         Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) jį reikia pateikti aiškiai ir laiku.

      Iš to reikia daryti išvadą, kad neįrodžius, jog ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas, šiuo pagrindu protestą galima atmesti
         tik tuomet, kai tokio įrodymo prašė pareiškėjas ir apie tai aiškiai ir laiku pranešė Tarnybai.

      Kuomet šis prašymas pateikiamas aiškiai ir laiku, o protestą pareiškęs asmuo nepateikia jam priklausančių pateikti įrodymų,
         Tarnyba pagrįstai atmeta protestą, net jei paraišką pateikęs asmuo neginčijo protestą pareiškusio asmens pateiktų jį pagrindžiančių
         įrodymų.

      (žr. 77–79 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. birželio 7 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio prekių ženklo „Salvita“ paraiška – Ankstesnis nacionalinis prekių ženklas SOLEVITA – Ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo įrodymas – Protesto atmetimas“
      Byloje T‑303/03
      Lidl Stiftung & Co. KG, įsteigta Neckarsulm (Vokietija), atstovaujama advokato P. Groß,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą U. Pfleghar ir G. Schneider,
      atsakovę,
      dalyvaujant kitai VRDT apeliacinėje taryboje vykusios procedūros šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,
      REWE-Zentral AG, įsteigtai Kelne (Vokietija), iš pradžių atstovaujamai advokato M. Kinkeldey, vėliau advokatų M. Kinkeldey ir C. Schmitt,

      dėl ieškinio dėl 2003 m. birželio 30 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 408/2002‑1), susijusio su nacionalinio
         prekių ženklo SOLEVITA savininko protestu dėl žodinio Bendrijos prekių ženklo „Salvita“ įregistravimo,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras, teisėjai F. Dehousse ir D. Šváby,
      kancleris H. Jung,
      susipažinęs su ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. rugsėjo 4 d.,
      susipažinęs su VRDT atsakymu į ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. sausio 16 d.,
      susipažinęs su įstojusios į bylą šalies paaiškinimais, kuriuos Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. sausio
         16 d.,

      įvykus 2004 m. lapkričio 30 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1       1997 m. rugpjūčio 14 d. REWE-Central AG, remdamasi 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1), pateikė
         Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką.

      2       Prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo žodinis žymuo „Salvita“.
      3       Pagal peržiūrėtą ir pataisytą 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutartį dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams
         registruoti prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso 5, 29, 30 ir 32 klasėms. Šių prekių aprašymas
         yra toks:

      –       5 klasė: „Gydomosios trauktinės; kūdikių maistas; kramtomoji guma (medicinos reikmėms); visi šie produktai parduodami tik
         maisto prekių parduotuvėse“;

      –       29 klasė: „Mėsa, žuvis, paukštiena, žvėriena, moliuskai ir vėžiagyviai, taip pat ir paruošti šie maisto produktai; mėsos ekstraktai;
         konservuoti, džiovinti, virti ir kepti vaisiai ir daržovės; drebučiai, uogienės, kompotai; kiaušiniai, pienas ir pieno produktai;
         maistiniai aliejai ir riebalai; rūkyti mėsos gaminiai, mėsa, paukštiena ir žuvis, ikrai; mėsos, žuvies, paukštienos ir žvėrienos
         salotos, mėsos ekstraktai; daržovės ir džiovinti (paruošti) vaisiai; vaisių ir daržovių tyrės; delikatesinės daržovių arba
         salotų salotos; gaminiai iš bulvių, t. y. bulvių produktai, t. y. gruzdintos bulvytės, bulvių kroketai, keptos bulvės, ankstyvosios
         bulvės, bulvių košė, bulvių kukuliai, riošti (šveicariškas keptų bulvių patiekalas), bulviniai blynai, traškučiai ir lazdelės; kniedlikai (kukuliai su duona); pusgaminiai
         ir paruošti patiekalai, t. y. sriubos (įskaitant ir tirpias), pašildyti skirtas maistas, sausi arba ne patiekalai, paruošti
         šių produktų pagrindu: mėsos, žuvies, paruoštų daržovių, sūrio makaronų, ryžių; mėsos drebučiai, vaisių ir daržovių želė,
         marmeladai; kiaušiniai; pienas ir jo produktai, ypač geriamas pienas, rūgpienis, pasukos, jogurtas, jogurtas su vaisiais,
         jogurtas su šokoladu arba kakava; nealkoholiniai pieno gėrimai, kefyras, grietinė, varškė, varškės gaminiai su vaisiais ir
         prieskoniniais augalais, desertai iš pieno ir aromatinių medžiagų su stingdančia medžiaga želatina arba krakmolu, sviestas,
         kiaulės taukai, sūris ir jo gaminiai; sustingę pudingai; salotų padažai; maistiniai aliejai ir riebalai; maži sūrūs kepiniai,
         traškučiai su grūdais, sūdyti ir nesūdyti riešutai ir kiti 29 klasėje klasifikuojami užkandžiai; visi pirmiau minėti produktai,
         taip pat kaip dietiniai ne medicinos tikslams naudojami produktai (jei taikoma); visi pirmiau minėti produktai, taip pat (jei
         įmanoma) užšaldyti, konservuoti, sterilizuoti arba homogenizuoti“;

      –       30 klasė: „Padažai, kompotai, padažų tirštikliai, padažų milteliai, pomidorų padažas, krienai, kapariai; kava, arbata, kakava,
         šokoladas, šokolado gaminiai, kakavos gėrimų milteliai, šokoladiniai gėrimai, marcipanas, nuga, gaminiai marcipano ir nugos
         pagrindu; pudingai ir pudingo desertai, tepami kremai, paruošti cukraus, kakavos, nugos, pieno ar riebalų pagrindu; šokoladas,
         taip pat įdarytas, cukrus, saldumynai, vanilinis cukrus, saldainiai, ypač karamelė, mėtiniai saldainiai, vaisiniai saldainiai,
         ledinukai ir kramtomoji guma ne medicinos reikmėms; ryžiai, tapijoka, kavos pakaitalai; picos; miltai; grūdinės kultūros žmonių
         maistui, ypač avižų dribsniai ir kitų grūdinių kultūrų dribsniai, ypač pusryčiams, taip pat mišiniai su džiovintais vaisiais
         (taip pat riešutais), cukrumi ir (arba) medumi; bulvių miltai, manų kruopos; miltinių maisto produktų tešlos, paruošti tešlos
         gaminiai bei tešlos konservai; duona, biskvitai, kepiniai ir kiti konditerijos gaminiai; saldūs ir (arba) pikantiški užkandžiai
         iš grūdinių kultūrų; sveiki grūdai be lukštų, ypač ryžiai, javai, avižos, miežiai, rugiai, soros, kukurūzai ir grikiai, taip
         pat šių produktų mišiniai ir jų gaminiai, ypač miltai, javų gemalai, kukurūzų miltai, kukurūzų kruopos, linų sėmenys, dribsniai
         ir dribsnių batonėliai (daugiausia grūdų dribsnių pagrindu su džiovintais vaisiais, riešutais), grūdai, spragėsiai, duona,
         bandelės, pyragaičiai ir konditerijos produktai; makaronai ir makaronai iš nesijotų miltų, ypač ilgi makaronai; paruošta kepimui
         pyragaičių tešla, aromatai, biskvitai pyragaičiams, valgomieji ledai, šaldytas kremas; medus, sirupas, cukrašvendrių sirupas,
         mielės, kepimo milteliai, pudingo milteliai; valgomoji druska; garstyčios; actas; prieskoniai, prieskonių mišiniai; pipirai;
         sūrūs kepiniai, traškučiai su grūdais, sūdyti ir nesūdyti riešutai ir kiti 30 klasėje klasifikuojami užkandžiai; visi pirmiau
         minėti produktai, taip pat kaip dietiniai ne medicinos tikslams naudojami produktai (jei taikoma); visi pirmiau minėti produktai,
         taip pat (jei įmanoma) užšaldyti ir konservuoti, sterilizuoti arba homogenizuoti“;

      –       32 klasė: „Alus; mineralinis ir gazuotas vanduo, kiti gaivieji gėrimai; vaisių gėrimai ir vaisių sultys; daržovių sultys;
         sirupai ir kiti gėrimų gaminimo mišiniai; gėrimai šalutinių pieno perdirbimo produktų pagrindu; tirpieji milteliai gėrimams
         gaminti.“

      4       1998 m. liepos 18 d. paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 50/98.

      5       1998 m. spalio 13 d. Lidl Stiftung & Co. KG pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo, teigdama, kad kyla galimybė suklaidinti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies b punkto prasme. Protestas buvo grindžiamas ankstesniu, 1983 m. birželio 27 d. įregistruotu Vokietijos prekių ženklu
         SOLEVITA, skirtu žymėti Nicos sutarties 32 klasėje minimus produktus. Protestas pateiktas dėl įvairių 29, 30 ir 32 klasėms
         priklausančių produktų, kurie buvo nurodyti Bendrijos prekių ženklo paraiškoje.

      6       1999 m. spalio 27 d. įstojusi į bylą šalis, vadovaudamasi Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalimi, paprašė ieškovės įrodyti,
         kad jos prekių ženklas buvo naudojamas.

      7       2000 m. sausio 18 d. VRDT Protestų skyrius ieškovei nurodė šiuos įrodymus pateikti per du mėnesius.
      8       2000 m. sausio 14 d. ieškovė pateikė:
      –       2000 m. sausio 27 d. iškilmingai patvirtintą tarptautinių pirkimų direktoriaus pareiškimą apie 1993–1999 m. Vokietijos Federacinėje
         Respublikoje buvusią prekių ženklu SOLEVITA pažymėtų produktų apyvartą,

      –       prekių ženklu SOLEVITA pažymėtų produktų, kuriais buvo prekiaujama 1993–1999 m., sąrašą, kuris vadinosi „Solevita bis 10-1999“
         („Solevita“ iki 1999 m. spalio mėn.) ir kuriame buvo pažymėta „Stand: 23. März 1998 – 27.01.00“ (atnaujintas 1998 m. kovo
         23 d. – 27.01.00);

      –       įvairių SOLEVITA prekių ženklu pažymėtų vaisių sulčių pakuočių modelių kopijas be datų.
      9       2002 m. kovo 28 d. Protestų skyrius atmetė ieškovės protestą. Grįsdamas savo sprendimą jis iš esmės nurodė, kad ieškovės pateiktų
         dokumentų nepakako įrodyti, jog ankstesnis nacionalinis prekių ženklas buvo realiai ir iš tikrųjų naudojamas. Protestų skyrius
         pabrėžė, kad pateikti pakuočių modeliai buvo be datų, kad iškilmingai patvirtintas pareiškimas turėjo tik sąlyginę įrodomąją
         galią, nes ją pateikė ieškovės darbuotojas, einantis vadovo pareigas, be to, šis pareiškimas tebuvo netiesioginis prekių ženklo
         naudojimo įrodymas. Protestų skyrius nurodė, kad ieškovė nepateikė nei sąskaitų faktūrų, nei trečiųjų asmenų paaiškinimų,
         kurie pagrįstų ar patvirtintų pačios ieškovės nurodytą apyvartą, todėl išanalizavus pateiktus įrodymus buvo prieita prie išvados,
         kad nebuvo įrodyta, jog ženklas buvo realiai ir iš tikrųjų naudotas. Be to, Protestų skyrius nurodė, kad protestą reikėjo
         atmesti ir dėl to, jog žymenys, dėl kurių kilo ginčas, nebuvo panašūs.

      10     2002 m. gegužės 10 d. ieškovė pateikė apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo. Ji manė, kad prekių ženklo naudojimas šioje
         byloje buvo įrodytas. Ieškovė taip pat teigė, kad Protestų skyrius pažeidė jos teisę būti išklausytai, nes ji negalėjo pateikti
         savo pastabų dėl įrodymų, kuriais siekta įrodyti, kad prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas, įvertinimo. Protestų skyrius
         taip pat pažeidė dispozityvumo principą, nes į bylą įstojusi šalis neginčijo ženklo naudojimo.

      11     2003 m. birželio 30 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją.
      12     Dėl prekių ženklo naudojimo įrodymo Apeliacinė taryba iš esmės nurodė, kad pareiškimas, kuris grindžiamas garbės žodžiu, yra
         vienašalis aktas, kurį atliko suinteresuotoji šalis arba vienas iš jos įmonės darbuotojų, ir kad jo nepakanka įrodyti objektyvius
         faktus, jei jis nepagrindžiamas papildomais įrodymais, pavyzdžiui, sąskaitomis, o tai šiuo atveju nebuvo padaryta. Be to,
         kadangi ant pakuočių modelių nebuvo nurodyta realizavimo data, Apeliacinė taryba manė, kad jie, kaip ir kiti pateikti įrodymai,
         negalėjo patvirtinti nurodytos apyvartos. Iš to Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad Protestų skyrius teisingai nusprendė,
         jog pateiktų įrodymų nepakanka tam, kad būtų įrodytas prekių ženklo naudojimas per aktualų laikotarpį.

      13     Dėl teisės būti išklausytam Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antrojo sakinio prasme Apeliacinė taryba nurodė, kad nagrinėdama
         konkretų atvejį VRDT gali remtis visa jai šalies pateikta informacija ir nesuteikdama iš anksto šiai šaliai galimybės pateikti
         paaiškinimų, nes daroma prielaida, kad suinteresuotoji šalis jau yra susipažinusi su šia informacija. Dėl dispozityvumo principo
         Apeliacinė taryba manė, kad prekių ženklų naudojimo klausimams jis tėra taikomas tik tiek, kiek suteikia paraišką pateikusiam
         asmeniui teisę bet kuriuo metu ją atsiimti. Todėl Protestų skyrius nepažeidė Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies.

       Šalių prašymai
      14     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –       priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      15     VRDT ir į bylą įstojusi šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:
      –       atmesti ieškinį,
      –       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      16     Ieškovė, grįsdama savo ieškinį, nurodo tris pagrindus. Pirmuoju pagrindu ji ginčija Apeliacinės tarybos išvadą, kad šioje
         byloje nebuvo įrodytas prekių ženklo naudojimas. Antruoju ir trečiuoju pagrindu ji skundžia atitinkamai teisės būti išklausytai
         ir dispozityvumo principo pažeidimą.

       Dėl prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymo
       Šalių argumentai
      17     Pirmąjį ieškovės pagrindą sudaro penki punktai.
      18     Pirmiausia, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalimis ir daugeliu VRDT apeliacinių tarybų sprendimų, ieškovė
         nurodo, kad ženklo naudojimu „iš tikrųjų“ reikia laikyti tikrą ankstesnio prekių ženklo naudojimą rinkoje, jei jo tikslas
         buvo atkreipti potencialių klientų dėmesį į siūlomas šiuo ženklu pažymėtas prekes ir paslaugas. Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio
         3 dalis nereikalauja pateikti daug įrodymų, jog prekių ženklas buvo plačiai naudojamas, priešingai nei kiti šio reglamento
         straipsniai, pavyzdžiui, to paties reglamento 7 straipsnio 3 dalis. Pakanka įrodyti, kad ankstesnis prekių ženklas buvo iš
         tiesų naudojamas ir jis nebuvo naudojamas rinkoje vien „fiktyviai“.

      19     Antra, ieškovė teigia, kad savo sprendime Apeliacinė taryba rėmėsi 2003 m. kovo 11 d. Teisingumo Teismo sprendimu Ansul (C‑40/01, Rink. p. I‑2439) ir 2003 m. kovo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu Goulbourn prieš VRDT – Redcats (Silk Cocoon) (T‑174/01, Rink. p. II‑789). Ieškovės nuomone, panašu, kad Apeliacinė taryba manė, jog šiuose dvejuose sprendimuose nurodyta,
         kokių dokumentų pakanka prekių ženklo naudojimui iš tikrųjų įrodyti. Tačiau, pasak ieškovės, taip nėra ir šie du sprendimai
         neturi jokio ryšio su šios bylos objektu.

      20     Ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalimi ir 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento, nustatančio
         detalias Reglamento Nr. 40/94 taikymo taisykles (OL L 303, p. 1), 22 taisyklės 2 ir 3 dalimis, ginčija Apeliacinės tarybos
         nuomonę, kad tam tikrų dokumentų, kurių pagal Vokietijos teisę pakaktų įtikinamai įrodyti prekių ženklo naudojimą, nepakanka
         įrodyti naudojimą Reglamento Nr. 40/94 prasme. Ši pastaba susijusi su tuo, kad buvo pripažinta, jog iškilmingai patvirtintas
         pareiškimas turi mažesnę įrodomąją galią nei paprastai turėtų pagal Vokietijos teisę.

      21     Ketvirta, ieškovė teigia, kad ginčijamas sprendimas prieštarauja 2001 m. liepos 11 d. VRDT trečiosios apeliacinės tarybos
         sprendimui byloje R 759/2000‑3, Grafenwälder prieš Grafenwalder. Šioje byloje protestą pareiškęs asmuo pateikė iškilmingai patvirtintą pareiškimą, pažymą apie aktualaus laikotarpio mėnesinę
         apyvartą, du jo prekių ženklu pažymėto produkto pavyzdžius ir reklaminį bukletą. Ieškovė pabrėžia, kad Apeliacinė taryba,
         panaikindama Protestų skyriaus sprendimą, savo sprendimo 22 punkte nurodė, jog „šioje byloje protestą pateikusios šalies pateiktų
         įrodymų pakanka, kad būtų įvykdytos šios sąlygos, juolab kad (Reglamento Nr. 2868/95 22) taisyklė nereikalauja pateikti visų
         jos tekste minimų įrodymų“. Ieškovė teigia, kad ši teisinė išvada atitinka ir 2000 m. lapkričio 8 d. Antrosios apeliacinės
         tarybos sprendimą byloje R 756/1999 2, DOCTORS prieš DOC & TORS.

      22     Penkta, ieškovė mano, kad byloje esantys įrodymai, vertinami kartu, nepalieka jokių abejonių, jog ankstesnis prekių ženklas
         per nagrinėjamą laikotarpį buvo iš tikrųjų ir plačiai naudojamas nagrinėjamoms prekėms žymėti Vokietijos, t. y. valstybės
         narės, kurioje jis yra įregistruotas, teritorijoje. Grįsdama savo išvadą ieškovė nurodo 2001 m. balandžio 6 d. VRDT pirmosios
         apeliacinės tarybos sprendimą byloje R 129/2000 1, VISIO prieš VISION. Ji daro išvadą, kad šioje byloje buvo įrodyta, jog prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio
         2 dalies prasme.

      23     VRDT nurodo, kad net jei protesto procedūros metu nereikalaujama, jog protestą pateikusi šalis įrodytų, kad jos prekių ženklas
         po naudojimo įgijo skiriamąjį požymį, kaip tai numato Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 3 dalis, tai neatleidžia ieškovės
         nuo jai priklausančios įrodinėjimo pareigos.

      24     Atvirkščiai, pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalį protestą pareiškęs asmuo turi pateikti įrodymų, kad žymuo buvo
         iš tikrųjų naudojamas per aktualų laikotarpį.

      25     Žinoma, Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 3 dalis nereikalauja, kad būtų pateikti visi joje paminėti įrodymai. Tačiau protestą
         pateikusio asmens įrodymai turėtų sudaryti sąlygas prieiti prie aiškių išvadų apie ankstesnio prekių ženklo naudojimo vietą,
         laiką, apimtį bei pobūdį tos pačios taisyklės 2 dalies prasme.

      26     Šioje byloje VRDT pripažįsta, kad byloje esantys dokumentai yra priimtini įrodymai pagal Reglamento Nr. 40/94 76 straipsnio
         1 dalį ir Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 2 ir 3 dalis. Pirmiausia ji nurodo, kad protestą pareiškusio asmens pateiktas
         „iškilmingai patvirtintas pareiškimas“ taip pat yra priimtinas įrodymas.

      27     Tačiau VRDT mano, kad tokio pareiškimo įrodomoji galia turi būti vertinama kartu su visais kitais pateiktais įrodymais, atsižvelgiant
         į jų turinį ir konkrečias šios bylos aplinkybes. Po tokio įvertinimo buvo prieita prie išvados, kad šio iškilmingai patvirtinto
         pareiškimo, vertinamo tiek atskirai, tiek kartu su priede pateiktais produktais, nepakanka įrodyti, kad ankstesnis prekių
         ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas.

      28     Šiuo požiūriu VRDT mano, kad prie iškilmingai patvirtinto pareiškimo pridėtas sąrašas tik pakartoja pareiškime nurodytus skaičius,
         bet jų nepagrindžia. Todėl šių dokumentų nepakanka įrodyti, kad prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudotas, nes jie nepagrindžiami,
         pavyzdžiui, sąskaitomis faktūromis, katalogais ar reklamos skelbimais. Dėl produktų pakuočių modelių be datų pasakytina, kad
         jie tiesiog leidžia daryti paprastas prielaidas, bet visai nepagrindžia kitų įrodymų ir pareiškimų.

      29     Į bylą įstojusi šalis taip pat pripažįsta, kad iškilmingai patvirtintas pareiškimas yra priimtina įrodinėjimo priemonė, kuri
         aiškiai minima Reglamento Nr. 40/94 76 straipsnio 1 dalies f punkte. Tačiau šio iškilmingai patvirtinto pareiškimo įrodomąją
         galią laisvai ir pagal savo supratimą turėtų vertinti VRDT, tiksliau jos apeliacinės tarybos.

      30     Šioje byloje informacija apie parduotų vienetų skaičių ir nurodomą šių produktų pardavimo laikotarpį buvo pateikta tik pačios
         ieškovės tarptautinių pirkimų direktoriaus iškilmingai patvirtintame pareiškime. Produktą taip pat pristatė pati ieškovė ir
         šis pristatymas nebuvo pagrįstais objektyviais įrodymais. Todėl jis nesustiprino iškilmingai patvirtinto pareiškimo įrodomosios
         galios. Iš tiesų tai tebuvo vienos iš šalių teiginys, neturintis jokios įrodomosios galios. Į bylą įstojusi šalis mano, kad
         pakuočių modeliai yra vienintelis ieškovės pateiktas objektyvus įrodymas. Tačiau ant jų nėra jokios informacijos apie naudojimo
         datas ar aktualų laikotarpį.

      31     Į bylą įstojusi šalis taip pat nurodo, kad ir Vokietijos teisėje iškilmingai patvirtinto pareiškimo taip pat nepakaktų įrodyti,
         jog ženklas buvo realiai ir iš tikrųjų naudojimas, jei kartu su juo nebūtų pateikta kitų įrodymų. Grįsdama šį argumentą ji
         nuodo vieną iš VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimų, kuris buvo paminėtas ieškinyje.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      32     Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta, kad pareiškėjas gali pareikalauti pateikti įrodymų, jog penkerius
         metus iki prekių ženklo paraiškos, dėl kurios pareikštas protestas, paskelbimo ankstesnis nacionalinis prekių ženklas buvo
         iš tikrųjų naudojamas toje teritorijoje, kurioje jis saugomas.

      33     Pagal Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 2 dalį naudojimui įrodyti reikalingus informaciją bei įrodymus sudaro duomenys apie
         protestuojamo prekių ženklo naudojimo prekėms ir paslaugoms, kurioms žymėti jis buvo įregistruotas ir kuriomis grindžiamas
         protestas, vietą, laiką, apimtį bei pobūdį. Pagal tą pačią taisyklę turi būti pateikti ir šiuos duomenis „patvirtinantys dokumentai“.

      34     Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklės 3 dalyje patikslinama, kad ženklo naudojimo įrodymus „paprastai“ sudaro pateikiami patvirtinantys
         dokumentai ir daiktai, „pavyzdžiui“, pakuotės, etiketės, kainoraščiai, katalogai, sąskaitos faktūros, fotografijos, laikraščių
         skelbimai ir raštiški pareiškimai, kaip nurodyta Reglamento Nr. 40/94 76 straipsnio 1 dalies f punkte, kuriame, be kita ko,
         paminėti ir rašytiniai iškilmingai patvirtinti pareiškimai.

      35     Be to, aiškinant naudojimo iš tikrųjų sąvoką, reikia atsižvelgti į tai, kad reikalavimo, jog norint protestuoti Bendrijos
         prekių ženklo paraišką, ankstesnis prekių ženklas turi būti iš tikrųjų naudojamas, ratio legis yra sumažinti ginčų tarp dviejų prekių ženklų kilimo tikimybę, kai nėra tinkamo prekių ženklo aktyvaus naudojimo rinkoje
         ekonominio pagrindo (19 punkte minėto sprendimo Silk Cocoon 38 punktas). Tačiau šia nuostata nesiekiama įvertinti komercinės sėkmės arba kontroliuoti ekonominės įmonės strategijos ar
         juo labiau suteikti apsaugą tik didelio masto prekių ženklų naudojimui (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
         MFE Marienfelde prieš VRDT – Vétoquinol (HIPOVITON), T‑334/01, Rink. p. I‑0000, 32 punktas).

      36     Iš šio sprendimo 19 punkte minėto sprendimo Ansul dėl 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
         suderinti (OL L 40, 1989, p. 1) 12 straipsnio 1 dalies, kurios turinys iš esmės yra toks pat kaip ir Reglamento Nr. 40/94
         43 straipsnio, išaiškinimo matyti, kad prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, jei jis naudojamas pagal pagrindinę paskirtį,
         t. y. užtikrinti prekių ir paslaugų, kurioms jis įregistruotas, kilmės tapatybę, kad šioms prekėms ir paslaugoms būtų sukurta
         ar išsaugota rinka, išskyrus simbolinį naudojimą, kurio vienintelis tikslas yra išsaugoti ženklo suteikiamas teises (43 punktas).
         Šiuo požiūriu naudojimo iš tikrųjų sąlyga reikalauja, kad prekių ženklas būtų naudojamas viešai ir skirtas išorei toks, koks
         jis yra saugomas atitinkamoje teritorijoje (19 punkte minėto sprendimo Silk Cocoon 39 punktas; ta pačia prasme pagal analogiją žr. 19 punkte minėto sprendimo Ansul 37 punktą).

      37     Nustatant, ar prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į susijusių faktų ir aplinkybių visumą, tinkamą
         nustatyti jo komercinio naudojimo realumą, ypač naudojimo tam tikrame ekonomikos sektoriuje, siekiant išlaikyti ar įgyti prekių
         ženklu saugomų prekių ar paslaugų rinkos dalį, pagrįstumą, prekių ar paslaugų pobūdį, rinkos ypatybes, prekių ženklo naudojimo
         apimtį ir dažnumą (35 punkte minėto sprendimo HIPOVITON 34 punktas; ta pačia prasme pagal analogiją žr. 19 punkte minėto sprendimo Ansul 43 punktą).

      38     Siekiant nustatyti, ar ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų, reikia atlikti visapusišką vertinimą, atsižvelgiant
         į visus su nagrinėjamu atveju susijusius veiksnius (35 punkte minėto sprendimo HIPOVITON 36 punktas). Be to, prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų negalima įrodyti tikimybėmis ar prielaidomis, tačiau reikia konkrečių
         ir objektyvių įrodymų, kad prekių ženklas buvo realiai ir pakankamai naudojamas atitinkamoje rinkoje (2002 m. gruodžio 12 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kabushiki Kaisha Fernandes prieš VRDT – Harrison (HIWATT), T‑39/01, Rink. p. II‑5233, 47 punktas).

      39     Nagrinėjamoje byloje rašytiniame ieškovės tarptautinių pirkimų direktoriaus pareiškime ir prie jo pridėtame lentelės formos
         parduodamų produktų sąraše buvo pateikta informacija apie prekių ženklo naudojimo teritoriją (Vokietija), laikotarpį (1993–1999 m.),
         apimtį (kiekvieno produkto ir bendra metinė apyvarta) ir juo žymimų produktų pobūdį (pirmiausia vaisių sultys).

      40     Kalbant apie ieškovės tarptautinių pirkimų direktoriaus rašytinį pareiškimą, reikėtų priminti, kad Reglamento Nr. 40/94 76 straipsnio
         1 dalies f punkte pagal šį straipsnį nurodančią Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklę prekių ženklo naudojimo įrodymai gali būti
         „pareiškimai, padaryti raštu prisiekus ar iškilmingai patvirtinus, arba turintys panašią galią pagal tos valstybės, kurioje
         pareiškimas padaromas, įstatymus“. Iš to reikia daryti išvadą, kad rašytinio pareiškimo reikšmę valstybės narės teisėje reikia
         nustatyti tik tuomet, kai jis nėra padarytas prisiekus ar iškilmingai patvirtinus. Šioje byloje neginčijama, kad rašytinis
         ieškovės tarptautinių pirkimų direktoriaus pareiškimas buvo iškilmingai patvirtintas ir Apeliacinė taryba jį priėmė. Todėl,
         neanalizuojant jo teisinės galios pagal Vokietijos teisę, jis yra viena iš Reglamento Nr. 40/94 76 straipsnio 1 dalies f punkte
         numatytų įrodinėjimo priemonių, į kurią daroma nuoroda Reglamento Nr. 2868/95 22 taisyklėje.

      41     Tačiau, nors iškilmingai patvirtintas pareiškimas ir lentelės formos ieškovės parduodamų produktų sąrašas gali būti laikomi
         priimtinais įrodymais, siekiant nustatyti, ar buvo įrodytas prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų, reikia visapusiškai įvertinti
         visus byloje pateiktus įrodymus, atsižvelgiant į visus susijusius veiksnius. Reikia pabrėžti, kad pagal Reglamento Nr. 2868/95
         22 taisyklės 3 dalį šalys gali naudoti įvairias įrodinėjimo priemones. Tačiau nei Reglamente Nr. 40/94, nei Reglamente Nr. 2868/95,
         nėra nuostatos, kuri leistų teigti, kad kiekviena atskira įrodinėjimo priemonė ar jų visuma turi priversti VRDT pripažinti,
         jog prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų buvo įrodytas.

      42     Nagrinėjamoje byloje pirmiausia reikėtų nurodyti, kad iškilmingai patvirtintą pareiškimą ir lentelės formos ieškovės parduodamų
         produktų sąrašą parengė pati ieškovė. Dėl šio fakto reikia priminti, kad vertinant dokumento įrodomąją galią pirmiausia reikia
         patikrinti jame nurodytos informacijos patikimumą. Todėl visų pirma reikia atsižvelgti į dokumento kilmę, jo parengimo aplinkybes,
         jo adresatą ir atsakyti į klausimą, ar jo turinys atrodo protingas ir patikimas (šia prasme pagal analogiją žr. 2000 m. kovo
         15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
         T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 1838 punktą; taip pat žr. generalinio advokato P. Léger išvados byloje Acerinox prieš Komisiją, C‑57/02 P, Rink. p. I‑0000, 202 punktą). Nei Reglamente Nr. 40/94, nei Reglamente Nr. 2868/95 nėra nuostatos, leidžiančios
         teigti, kad prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymų, įskaitant iškilmingai patvirtintus pareiškimus, įrodomoji galia turi
         būti vertinama atsižvelgiant į valstybės narės nacionalinę teisę.

      43     Antra, per VRDT vykusią procedūrą ieškovė nepateikė jokių kitų įrodymų, kurie būtų patvirtinę iškilmingai patvirtintame pareiškime
         ir parduodamų produktų sąraše nurodytus skaičius.

      44     Papildomai buvo pateiktos tik aptariamų produktų pakuočių modelių kopijos be jokių datų. Net jei šios kopijos ir galėtų patvirtinti
         produkto pobūdį (vaisių sultys) ir galbūt vietą (pakuočių modeliai buvo parengti vokiškai), jos negalėjo suteikti jokios informacijos
         apie naudojimo trukmę ir mastą.

      45     Galiausiai reikia pastebėti, kad papildomi įrodymai, kurie būtų galėję patvirtinti iškilmingai patvirtintame pareiškime išdėstytą
         informaciją, pavyzdžiui, sąskaitos faktūros, katalogai ar reklama laikraščiuose, dėl savo pobūdžio nėra ieškovei sunkiai prieinami.
         Šie įrodymai galėjo būti pateikti Apeliacinei tarybai, juolab kad Protestų skyriaus sprendime buvo konstatuotas prekių ženklo
         naudojimo įrodymų trūkumas.

      46     Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ir į visus svarbius veiksnius, reikia daryti išvadą, kad Apeliacinė taryba, padariusi
         išvadą, jog šioje byloje nacionalinio prekių ženklo naudojimas nebuvo įrodytas, nepadarė klaidos.

      47     Kiti ieškovės pateikti argumentai nėra pakankamai svarūs, kad pakeistų šią išvadą.
      48     Dėl fakto, kad Apeliacinė taryba ginčijamame sprendime vadovavosi anksčiau šio sprendimo 19 punkte minėtais sprendimais Ansul  ir Silk Cocoon,  kurie nebuvo susiję su šia byla, pakanka pažymėti, kad, priešingai nei teigia ieškovė, Apeliacinė taryba nenurodė, jog šiuose
         sprendimuose nagrinėjama, kokių dokumentų pakanka prekių ženklo naudojimui iš tikrųjų įrodyti. Apeliacinė taryba šiais sprendimais
         rėmėsi tiek, ir tai aiškiai matyti iš ginčijamo sprendimo 15 punkto, kiek jose nurodoma sąvokos „iš tikrųjų naudoti“ reikšmė
         Bendrijos teisėje. Taigi šis argumentas neatitinka faktinių aplinkybių.

      49     Dėl tos aplinkybės, kad ginčijamas sprendimas prieštarauja ankstesniems VRDT apeliacinių tarybų sprendimams, pakanka priminti,
         kad apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumas turi būti vertinamas remiantis tik Reglamentu Nr. 40/94, aiškinamu Bendrijos teismų,
         o ne apeliacinių tarybų ankstesniais sprendimais (2002 m. spalio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Glaverbel prieš VRDT (Stiklo plokštės paviršius), T‑36/01, Rink. p. II‑3887, 35 punktas ir 2002 m. lapkričio 20 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Bosch prieš VRDT (Kit pro ir Kit Super Pro), T‑79/01 ir T‑86/01, Rink. p. II‑4881, 32 punktas). Todėl šis argumentas nėra pagrįstas.

      50     Dėl šių priežasčių pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
       Dėl teisės būti išklausytam pažeidimo
       Šalių argumentai
      51     Ieškovė teigia: kadangi Apeliacinė taryba neleido suprasti, jog abejojo iškilmingai patvirtinto pareiškimo patikimumu ir manė,
         kad jis turi tik ribotą įrodomąją galią, pagal Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antrą sakinį ji turėjo suteikti ieškovei
         galimybę pateikti savo atsiliepimus. Ieškovė nurodo, kad atsižvelgdama į kitos Apeliacinės tarybos sprendimą kitoje byloje
         (šio sprendimo 21 punkte minėta byla Grafenwälder prieš Grafenwalder), ji galėjo manyti, jog VRDT pateiktuose dokumentuose pakanka informacijos apie ženklo naudojimo vietą, trukmę, mastą ir
         pobūdį. Ieškovė pabrėžia, kad ji neturėjo priežasčių manyti, jog Apeliacinė taryba iškilmingai patvirtintam pareiškimui pripažins
         tik ribotą įrodomąją galią. Todėl ieškovė mano, kad bylą nagrinėjanti institucija turėjo ją informuoti apie teisinę išvadą,
         kurios ieškovė pati nežinojo ir kuria ši institucija rėmėsi priimdama savo sprendimą. Dėl šių aplinkybių ši byla skiriasi
         nuo ginčijamame sprendime minimos bylos, pasibaigusios 2002 m. birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu Hershey Foods prieš VRDT (Kiss Device with plume) (T‑198/00, Rink. p. II‑2567).

      52     VRDT mano, kad teisė būti išklausytam yra taikoma dėl visų faktinių ar teisinių aplinkybių, kuriomis remiantis priimamas sprendimas,
         tačiau ne galutiniam sprendimui, kurį priima administracinė institucija. Esant šioms aplinkybėms, VRDT mano, kad Apeliacinė
         taryba nepažeidė teisės būti išklausytam ir kad bet kuriuo atveju jos sprendimas negali būti ginčijamas Pirmosios instancijos
         teisme.

      53     Jeigu vis dėlto Apeliacinės tarybos sprendimas galėtų būti ginčijamas remiantis ieškovės pateikiamu pagrindu, VRDT teigia,
         kad priekaištas, grindžiamas teisės būti išklausytam pažeidimu, yra nesuprantamas, nes Apeliacinė taryba protestą atmetė dėl
         tos pačios priežasties kaip ir Protestų skyrius.

      54     Į bylą įstojusi šalis mano, kad VRDT savo sprendimą gali grįsti tik faktais, kuriuos žinojo abi šalys ir dėl kurių jos turėjo
         galimybę pareikšti savo poziciją. Vertinimas, kiek pateiktų konkrečių faktų pakanka prekių ženklo naudojimui realiai ir iš
         tikrųjų įrodyti, yra teisės klausimas. Taigi kalbama ne apie faktų konstatavimą, o apie pateiktų dokumentų teisinį vertinimą,
         kurio rezultatų VRDT nėra įpareigota iš anksto pranešti šalims. Į bylą įstojusi šalis nurodo, kad būtų pažeistas VRDT nešališkumo
         principas, jei ji ragintų vieną iš šalių pateikti kuo daugiau prekių ženklo naudojimo įrodymų.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      55     Preliminariai reikia pastebėti, kad šiuo pagrindu dėl teisės būti išklausytam pažeidimo ieškovė iš tiesų nurodo Reglamento
         Nr. 40/94 73 straipsnio antro sakinio, kuriame numatyta, kad VRDT sprendimai grindžiami tiktai tokiais motyvais ar įrodymais,
         apie kuriuos šalys galėjo pateikti savo atsiliepimus, pažeidimą.

      56     Taip pat reikia paminėti, kad ieškovė per posėdį nurodė, jog šis pagrindas taikytinas tiek Protestų skyriaus sprendimo priėmimo
         procedūrai, tiek ginčijamo sprendimo priėmimo procedūrai.

      57     Protestų skyriaus sprendimo priėmimo procedūros atžvilgiu šis pagrindas pirmą kartą buvo paminėtas žodinės proceso dalies
         metu.

      58     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą proceso metu negalima pateikti
         naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant
         procesui.

      59     Visais atvejais pagal Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 1 dalį Bendrijosa teismui galima skųsti tik apeliacinių tarybų sprendimus.
         Todėl reikia daryti išvadą, kad priimtini tik tie tokio skundo pagrindai, kuriais ginčijamas pats Apeliacinės tarybos sprendimas.

      60     Todėl pagrindas dėl Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antro sakinio pažeidimo tiek, kiek jis susijęs su Protestų skyriaus
         sprendimu, turi būti atmestas kaip nepriimtinas.

      61     Dėl ginčijamo sprendimo, net manant, kad ieškovė iš tiesų kaltina Apeliacinę tarybą nepanaikinus Protestų skyriaus sprendimo,
         nepaisant jį priimant padaryto procedūros pažeidimo, reikia pripažinti, kad ginčijamo sprendimo 26 punkte buvo teisingai nurodyta,
         jog tirdama bylą VRDT gali naudotis visa vienos iš šalių pateikta informacija, prieš tai jai nesuteikdama galimybės pateikti
         savo paaiškinimus. Visais atvejais Apeliacinė taryba neprivalėjo panaikinti Protestų skyriaus sprendimo vien dėl šios priežasties,
         nes jis nebuvo iš esmės neteisėtas. Be to, reikia pažymėti, kad ieškovė skundą Apeliacinei tarybai pateikė būtent siekdama
         įrodyti, kad jos pozicija dėl pateiktų prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymų yra teisinga, todėl šiuo klausimu ji buvo
         išklausyta.

      62     Dėl teisės būti išklausytam pačioje Apeliacinėje taryboje reikia priminti, kad faktų vertinimas atliekamas priimant sprendimą.
         Teisė būti išklausytam taikoma visoms akto priėmimo pagrindą sudarančioms teisinėms ir faktinėms aplinkybėms, tačiau ne galutiniam
         administracinės institucijos priimamam sprendimui (žr. pagal analogiją 1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Neue Maxhütte Stahlwerke ir Lech-Stahlwerke prieš Komisiją, T‑129/95, T 2/96 ir T‑97/96, Rink. p. II‑17, 231 punktą). Dar daugiau, kaip jau buvo minėta, ieškovė pati pateikė VRDT dokumentus,
         tad ji, žinoma, galėjo pareikšti savo poziciją dėl jų turinio ir reikšmės. Esant šioms aplinkybėms, Apeliacinė taryba neprivalėjo
         išklausyti ieškovės dėl faktų, kuriais ji grindė savo sprendimą, vertinimo.

      63     Dėl šių priežasčių pagrindas, grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antro sakinio pažeidimu, turi būti atmestas.
       Dėl dispozityvumo principo pažeidimo
       Šalių argumentai
      64     Ieškovė teigia, kad Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas dispozityvumo principas reiškia, jog Apeliacinė
         taryba tol, kol ji dėl į bylą įstojusios šalies paaiškinimų ar prieštaravimų pateiktuose dokumentuose neturėjo pagrindo abejoti
         iškilmingai patvirtintame pareiškime pateiktais duomenimis, neturėjo teisės jų ginčyti ex officio ir daryti išvadą, kad šis pareiškimas turi mažesnę įrodomąją galią.

      65     Šioje byloje Apeliacinė taryba klaidingai nusprendė, kad Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis nebuvo pažeista. Apeliacinė
         taryba nepadarė jokių išvadų iš fakto, kad į bylą įstojusi šalis neginčijo prekių ženklo naudojimo įrodymų. Be to, Apeliacinė
         taryba neatsižvelgė į tą faktą, kad į bylą įstojusi šalis netiesiogiai pripažino šių įrodymų pobūdį ir turinį, kai sutrumpino
         savo produktų sąrašą, o vėliau, taip pat ir per apeliacinį procesą ji kėlė tik klausimą dėl galimybės suklaidinti. Esant šioms
         aplinkybėms, nėra jokio pagrindo abejoti pateiktų įrodymų tikslumu ir tikrumu. Ieškovės teigimu, Apeliacinė taryba neturėjo
         jokio teisinio pagrindo, pirma, savo iniciatyva laikyti, kad šie įrodymai buvo užginčyti, antra, abejoti iškilmingai patvirtintame
         pareiškime išdėstytų duomenų patikimumu ir, trečia, pripažinti jiems mažesnę įrodomąją galią. Vien to pakanka pripažinti,
         kad priimant ginčijamą sprendimą buvo pažeistas esminis procedūros reikalavimas.

      66     Dėl klausimo, ar naudojimo faktas laikytinas įrodytu, jei į bylą įstojusi šalis nebeginčijo jo po to, kai ieškovė pateikė
         jį pagrindžiančių įrodymų, VRDT nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas dėl šio argumento jau yra pareiškęs savo nuomonę
         2002 m. birželio 13 d. Sprendime Chef Revival USA prieš VRDT – Massagué Marín (Chef) (T‑232/00, Rink. p. II‑2749). Šiame sprendime sakoma, kad iš Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies matyti, kad pačios
         šalys turi pateikti jų reikalavimus pagrindžiančių įrodymų. Šiame sprendime nekalbama apie šio principo išimtis, jei viena
         šalis neprieštarauja kitos argumentams.

      67     Dėl klausimo, ar nereagavimas gali būti aiškinamas kaip sutikimas su faktais, VRDT pabrėžia, kad nei Reglamente Nr. 40/94,
         nei Reglamente Nr. 2868/95 toks principas nėra aiškiai paminėtas. Jei pareiškėjas nepateikia savo pastabų, VRDT sprendimą
         dėl protesto priima vadovaudamasi savo turimais įrodymais. VRDT dar nurodo, kad net jei pareiškėjas nereaguoja į protestą,
         turėdama jo paraišką ir protestą, ji turi pakankamą pagrindą priimti sprendimą.

      68     VRDT taip pat nurodo, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalį, kai pareiškėjas paprašo protestą padavusio asmens
         pateikti jo prekių ženklo naudojimo įrodymų, o šis jų nepateikia, protestas yra atmetamas.

      69     Galiausiai, atsižvelgdama į šias aplinkybes, VRDT nurodo, kad ieškovės argumentas, jog paraiškos masto sumažinimas yra numanomas
         pripažinimas, yra nepriimtinas. VRDT nuomone, paraiškos mastą galima sumažinti visada ir tai nėra susiję su protesto procedūra.
         Ieškovės šiuo klausimu siūloma išvada nėra įtikinama.

      70     Į bylą įstojusi šalis nurodo, kad, jos nuomone, pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnį VRDT atliekamas faktų tyrimas apsiriboja
         šalių nurodytais pagrindais ir prašymais. Todėl protestas negalėtų būti atmestas vien tik dėl tos priežasties, jog protestą
         pareiškęs asmuo neįrodo, kad jo prekių ženklas buvo realiai ir iš tikrųjų naudojamas, jei pareiškėjas neginčija prekių ženklo,
         kuriuo grindžiamas protestas, naudojimo. Į bylą įstojusi šalis mano, kad visuomet, kai kuriuo nors procedūros etapu ginčijamas
         prekių ženklo, kuriuo grindžiamas protestas, naudojimas, šis ginčijimas galioja visai procedūrai, įskaitant ir galimą apeliaciją.
         Todėl nereikia iš naujo patvirtinti savo prieštaravimo, nes jis tebelieka galioti, jei pareiškėjas jo aiškiai neatsiima arba
         aiškiai nepripažįsta, kad ankstesnis prekių ženklas buvo realiai ir iš tikrųjų naudojamas, o šiuo atveju tai nebuvo padaryta.

      71     Į bylą įstojusi šalis taip pat nurodo, kad per procedūrą Apeliacinėje taryboje ji savo pastabose nurodė, jog šis ženklas nebuvo
         naudojamas. Tai, kad protesto procedūros metu ji nagrinėjo tik prekių ženklo galimybę suklaidinti, nereiškia, kad ji atsiėmė
         savo prieštaravimą dėl realaus ir tikro naudojimo. Savo argumentą ji būtų galėjusi atsiimti tik aiškiai apie tai pareikšdama,
         o tai šiuo atveju nebuvo padaryta.

      72     Dėl paraiškoje įregistruoti prekių ženklą nurodytų produktų sąrašo sutrumpinimo į bylą įstojusi šalis nurodo, kad tai nereiškia,
         jog ji numanomai atsisakė ginčyti prekių ženklo naudojimo faktą. Toks prieštaravimas galėjo būti atsiimtas tik aiškiai apie
         tai pranešus VRDT. Į bylą įstojusi šalis taip pat nurodo, kad prekių ir paslaugų sąrašo sutrumpinimas buvo susijęs su kitomis
         aplinkybėmis ir dėl to buvo pradėtos kitos protesto procedūros.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      73     Pirmiausia reikia pastebėti, kad šiuo pagrindu dėl dispozityvumo principo pažeidimo ieškovė iš tiesų skundžia Reglamento Nr. 40/94
         74 straipsnio 1 dalies pažeidimą.

      74     Šios nuostatos tekste nurodoma: „procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių pagrindų atveju Tarnyba nagrinėja
         tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus bei siekiamą reikalavimų patenkinimo būdą“. Šiuo atveju sąvoka „reikalavimų
         patenkinimo būdas“ apima ir prašymą įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, ir dėl to paduotą protestą. Sąvoka „faktai, įrodymai
         bei argumentai“ reiškia faktines ir teisines aplinkybes, kurias pateikia šalys, grįsdamos savo prašymus.

      75     Šioje byloje VRDT buvo pateikti du prašymai Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies prasme. Pirmąjį pateikė į bylą įstojusi
         šalis ir juo buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą „Salvita“. Antruoju prašymu ieškovė protestavo prieš šio ženklo įregistravimą
         nurodydama, kad egzistuoja ankstesnis prekių ženklas SOLEVITA. Šie du prašymai buvo grindžiami šalių nurodytais faktais, įrodymais
         bei argumentais.

      76     Reikėtų priminti, kad Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies prancūziškoje versijoje  aiškiai nekalbama apie tai, kad
         šalys turi pateikti įrodymų, tačiau iš jos išplaukia, kad būtent šalims tenka jų prašymus pagrindžiančių įrodymų pateikimo
         pareiga. Šį aiškinimą patvirtina šios nuostatos tekstas kitomis kalbomis, visų pirma, anglų – „the facts, evidence and arguments
         provided by the parties“, vokiečių – „das Vorbringen <...> der Beteiligten“ ir italų – „(ai) fatti, prove ed argomenti addotti
         <...> dalle parti“ (šio sprendimo 66 punkte minėto sprendimo Chef 45 punktas).

      77     Be to, pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 ir 3 dalis pareiškėjo prašymu padavęs protestą ankstesnio prekių ženklo
         savininkas turi pateikti įrodymų, kad jis iš tikrųjų buvo naudojamas arba kad buvo rimtų priežasčių ženklo nenaudoti. Todėl
         pateikdamas šį prašymą pareiškėjas protestą pareiškusiam asmeniui perkelia pareigą įrodyti, kad ženklas buvo naudotas iš tikrųjų
         (arba buvo priežasčių jo nenaudoti), o šių aplinkybių neįrodžius ieškinys atmetamas. Siekiant, kad kiltų tokios šio prašymo
         pasekmės, VRDT jį reikia pateikti aiškiai ir laiku. Iš to reikia daryti išvadą, kad neįrodžius, jog ženklas buvo iš tikrųjų
         naudojamas, šiuo pagrindu protestą galima atmesti tik tuomet, kai tokio įrodymo prašė pareiškėjas ir apie tai aiškiai ir laiku
         pranešė VRDT (2004 m. kovo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo El Corte Inglés prieš VRDT– González Cabello ir Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), T‑183/02 ir T‑184/02, dar neskelbto Rinkinyje, 38 ir 39 punktai).

      78     Šioje byloje į bylą įstojusi šalis 1999 m. spalio 27 d. pagal Reglamento Nr. 40/94 43 straipsnio 2 dalį ieškovės paprašė pateikti
         įrodymų, kad ji iš tikrųjų naudojo šį prekių ženklą. Nustatyta, kad šis prašymas buvo pateiktas aiškiai ir laiku. Todėl dėl
         jo ieškovei atsirado pareiga įrodyti, kad jos prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojamas.

      79     Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į tai, kad į bylą įstojusi šalis neatsiėmė savo paraiškos įregistruoti prekių ženklą „Salvita“,
         kad ieškovė privalėjo įrodyti savo prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų ir kad ji to neįrodė, reikia daryti išvadą, jog VRDT
         pagrįstai atmetė protestą, net jei ir į bylą įstojusi šalis neginčijo ieškovės pateiktų jos pareikštą protestą grindžiančių
         įrodymų.

      80     Dėl ieškovės argumento, kad į bylą įstojusi šalis, sutrumpindama Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytą produktų, kuriems
         buvo prašoma įregistruoti šį ženklą, sąrašą, netiesiogiai pripažino ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymą,
         reikia pastebėti, kad į bylą įstojusi šalis prašė sutrumpinti tik jos Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytų 5 klasėje
         klasifikuojamų produktų sąrašą. Be to, aišku, kad ieškovės protestas buvo pateiktas tik dėl Bendrijos prekių ženklo paraiškoje
         nurodytų 29, 30 ir 32 klasių produktų. Todėl produktų, kuriems buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, sąrašo sutrumpinimas
         neturi reikšmės ieškovės pareikštam protestui. Reikia priminti, jog visais atvejais ieškovė privalėjo įrodyti, kad jos ženklas
         buvo iš tikrųjų naudojamas. Jai to neįrodžius ir į bylą įstojusiai šaliai neatsiėmus pateiktos Bendrijos prekių ženklo paraiškos,
         VRDT pagrįstai atmetė ieškovės pareikštą protestą.

      81     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pagrindas dėl Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pažeidimo ir todėl visas ieškinys
         turi būti atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios
         į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia :
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Paskelbta 2005 m. liepos 7 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                      Pirmininkas

               H. Jung

                      M. Vilaras

         * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2016 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Bund Naturschutz in Bayern e.V. ir Harald Wilde prieš Freistaat Bayern.#Bayerischer Verwaltungsgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Aplinka – Tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimas – Direktyva 2011/92/ES – Projektas, dėl kurio vykdomas poveikio aplinkai vertinimas – I priedo 7 punktas – Europos susitarimas dėl svarbiausių tarptautinių automagistralių (ESSA) – Keturių eilių kelio platinimas ne trumpesniame kaip 10 km ilgio kelio ruože.#Byla C-645/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. lapkričio 24 d. (
            *1
         ) (
            1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Aplinka — Tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimas — Direktyva 2011/92/ES — Projektas, dėl kurio vykdomas poveikio aplinkai vertinimas — I priedo 7 punktas — Europos susitarimas dėl svarbiausių tarptautinių automagistralių (ESSA) — Keturių eilių kelio platinimas ne trumpesniame kaip 10 km ilgio kelio ruože“
      Byloje C‑645/15
      dėl 2015 m. spalio 27 d.Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Bavarijos vyriausiasis administracinis teismas, Vokietija) nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. gruodžio 3 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Bund Naturschutz in Bayern eV,

         Harald Wilde

      prieš

         Freistaat Bayern,

      dalyvaujant

         Stadt Nürnberg,

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininko pareigas einantis teisėjas J.‑C. Bonichot (pranešėjas), teisėjai A. Arabadjiev ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Bund Naturschutz in Bayern eV ir Harald Wilde, atstovaujamų advokato A. Lehners,

               —

                  Freistaat Bayern, atstovaujamos Oberlandesanwalt A. Meyer ir advokato W. Durner,

               —

                  Stadt Nürnberg, atstovaujamo advokato U. Hösch,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos A. Becker ir C. Zadra,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 26, 2012, p. 1) išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Bund Naturschutz in Bayern eV ir M. Harald Wilde ginčą su Freistaat Bayern (Bavarijos federalinė žemė, Vokietija) dėl pastarosios sprendimo patvirtinti tam tikrų Stadt Nürnberg (Niurnbergo miestas, Vokietija) teritorijoje esančio kelio atkarpų pertvarkymą neatlikus šio pertvarkymo poveikio aplinkai vertinimo teisėtumo.

         Teisinis pagrindas

         Direktyva 2011/92

               3

               Pagal Direktyvos 2011/92 1 konstatuojamąją dalį ja siekiama kodifikuoti 1985 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, 1985, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 248), kuri buvo keletą kartų iš esmės keičiama.

               4

               Direktyvoje 2011/92, be kitų, yra tokios konstatuojamosios dalys:
               „<…>

                        (8)

                        tam tikrų rūšių projektai daro reikšmingą poveikį aplinkai ir tokie projektai dažniausiai turėtų būti sistemingai vertinami;

                        (9)

                        kitų rūšių projektai gali ne visais atvejais daryti reikšmingą poveikį aplinkai ir tokie projektai turėtų būti vertinami, kai, valstybės narės manymu, reikšmingas poveikis yra tikėtinas;

                  <…>“

               5

               Šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Remiantis 2 straipsnio 4 dalimi, I priede išvardyti projektai, turi būti vertinami pagal 5–10 straipsnių nuostatas.
               2.   Remdamosi 2 straipsnio 4 dalimi, valstybės narės nusprendžia, ar projektai, išvardyti II priede, turi būti vertinami pagal 5–10 straipsnius. Valstybės narės tai nusprendžia:

                        a)

                        išnagrinėjusios kiekvieną atvejį;
                        arba

                        b)

                        pagal valstybės narės nustatytas ribas ar kriterijus.

                  Valstybės narės gali apsispręsti naudoti abi a ir b punktuose nurodytas procedūras.“

               6

               Šios direktyvos I priedo 7 punkte kaip projektai pagal direktyvos 4 straipsnio 1 dalį nurodomi, be kita ko:
               „<…>

                        b)

                        automagistralių ir greitkelių [Šioje direktyvoje „greitkelis“ – tai kelias, atitinkantis 1975 m. lapkričio 15 d. europinio [Europos] susitarimo dėl pagrindinių tarptautinių transporto arterijų apibrėžimą] tiesimas;

                        c)

                        keturių ir daugiau eilių naujo kelio tiesimas arba dviejų ir mažiau eilių kelio pertvarkymo (platinimo) darbai, kai numatoma praplatinti tokį kelią iki keturių ar daugiau eilių, jei tiesimas ar minėti darbai numatyti ne trumpesniame nei 10 km ilgio nenutrūkstamo [nenutrūkstamame] kelio ruože.“

               7

               Direktyvos 2011/92 I priedo 24 punkte kaip projektai pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį taip pat nurodomi:
               „Kiekvienas šiame priede išvardytų projektų pakeitimas ar išplėtimas tais atvejais, kai pats toks pakeitimas ar išplėtimas atitinka šiame priede nustatytus ribinius dydžius, jei jie yra nustatyti.“

               8

               Minėtos direktyvos II priedo 10 punkte „Infrastuktūros projektai“ kaip projektai pagal direktyvos 4 straipsnio 2 dalį nurodomas, be kita ko:
               „<…>

                        „e)

                        kelių tiesimas <…>;

                  <…>“

               9

               Direktyvos 2011/92 II priedo 13 punkte taip pat kalbama apie šios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje nurodytus projektus:

                        „a)

                        Bet kurių I ir šiame priede išvardytų ir jau įgyvendintų, įgyvendinamų ar leistų įgyvendinti projektų pakeitimas ar išplėtimas, galintis daryti reikšmingą neigiamą poveikį aplinkai (pakeitimas ar išplėtimas, neįtrauktas į I priedą);

                        b)

                        I priede išvardyti projektai, jei jie (daugiausia ar išimtinai) skirti naujiems produktams ar metodams išbandyti bei tobulinti ir nenaudojami ilgiau nei 2 metus.“

         ESSA

               10

               1975 m. lapkričio 15 d. Ženevoje pasirašyto Europos susitarimo dėl svarbiausių tarptautinių automagistralių (ESSA) II priede „Sąlygos, kurias turėtų atitikti svarbiausi tarptautiniai keliai“ yra I. 1 punktas, suformuluotas taip:
               „Pagrindinius svarbiausių tarptautinių automobilių kelių (toliau – tarptautiniai keliai) tiesimo, tobulinimo, įrengimo ir priežiūros ypatumus apibūdina toliau išdėstytos nuostatos, kurios pagrįstos šiuolaikinėmis kelių tiesimo technologijos koncepcijomis. Jos netaikomos gyvenvietėse. Jei gyvenvietės sudaro kliūtį ar kelia pavojų, jos aplenkiamos.“
               Šio priedo II dalyje („Tarptautinių kelių klasifikavimas“) yra II. 3 punktas, kuriame pateikta tokia apibrėžtis:
               „Greitkeliai
               Greitkelis yra motorinių transporto priemonių eismui skirtas kelias, į kurį įvažiuojama tik per skirtingo lygio ar reguliuojamas sankryžas ir kurių važiuojamoje dalyje (ar dalyse), be kita ko, draudžiama sustoti ir stovėti.“

         Vokietijos teisė

               11

               1981 m. spalio 5 d. redakcijos Bayerisches Straßen- und Wegegesetz (Bavarijos gatvių ir kelių įstatymas), iš dalies pakeisto 2015 m. gegužės 22 d. įstatymu, 37 straipsnyje „Poveikio aplinkai vertinimas“ nustatyta:
               „Dėl valstybinių, apskrities, savivaldybių jungiamųjų ir vietos kelių turi būti atliekamas poveikio aplinkai vertinimas:

                        1.

                        kai tiesiami keturių ar daugiau eilių keliai arba keliai pertvarkomi ar platinami iki keturių ar daugiau eilių, jei tiesimo, pertvarkymo arba platinimo darbai numatyti:

                                 a)

                                 ne trumpesniame kaip 10 km ilgio nenutrūkstamame kelio ruože arba

                                 b)

                                 ne trumpesniame kaip 5 km ilgio nenutrūkstamame kelio ruože ir ilgesnė kaip 5 % jo atkarpa kertasi su didesnio kaip 1 ha ploto biotopais <…>, pagal [1992 m. gegužės 21 d. Tarybos] direktyvą [92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, 1992, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102)] arba [1979 m. balandžio 2 d. Tarybos] direktyvą [79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, 1979, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 98)] klasifikuotomis saugomomis teritorijomis, nacionaliniais parkais <…>, arba

                        2.

                        kai tiesiami vienos, dviejų arba trijų eilių keliai, jei tiesimo darbai numatyti ne trumpesniame kaip 10 km ilgio nenutrūkstamame kelio ruože ir ilgesnė kaip 5 % jo atkarpa kertasi su teritorijomis arba biotopais pagal 1 punkto b papunktį, arba

                        3.

                        jei tai dar nepatenka į 1 punkto taikymo sritį, kai keliai pakeičiami nutiesiant ne mažiau kaip vieną papildomą eilę ne trumpesniame kaip 10 km ilgio nenutrūkstamame kelio ruože ir ilgesnė kaip 5 % keistino kelio ruožo atkarpa kertasi su teritorijomis arba biotopais pagal 1 punkto b papunktį.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               2013 m. birželio 28 d.Freistaat Bayern (Bavarijos federalinė žemė) kompetentingos institucijos patvirtino planus, leidžiančius pertvarkyti tam tikras apskrities kelio Nr. 4, esančio Niurnbergo miesto teritorijoje, atkarpas.

               13

               Nagrinėjamas pertvarkymo projektas susijęs su dviem to kelio, kuris sudarytas iš dviejų eilių abiem kryptimis, ruožais. Pirmame ruože, kurio ilgis apie 1,8 km, iš vienos pusės numatyta nutiesti papildomą trečią juostą ir pastatyti maždaug 1,3 km ilgio apsaugos nuo triukšmo sienas. Antrajame ruože, kurio ilgis 2,6 km, numatyta pastatyti maždaug 1,8 km ilgio tunelį, pertvarkyti esamas „vieno lygio“„sankryžas“ į „skirtingo lygio sankryžas“ ir nutiesti naują privažiuojamąjį kelią iš Niurnbergo miesto centro. Abu šie ruožai yra miesto teritorijoje.

               14

               Abu pareiškėjai pagrindinėje byloje pateikė Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach (Bavarijos Ansbacho administracinis teismas, Vokietija) po skundą dėl 2013 m. birželio 28 d. sprendimo panaikinimo, motyvuodami, be kita ko, tuo, kad nebuvo atliktas projekto poveikio aplinkai vertinimas.

               15

               Šie skundai buvo atmesti 2014 m. liepos 14 d. sprendimais. 2015 m. birželio 23 d. nutartimis Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Bavarijos vyriausiasis administracinis teismas, Vokietija) leido pareiškėjams pagrindinėje byloje pateikti apeliacinį skundą dėl šių sprendimų.

               16

               Nagrinėdamas šį apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suabejojo dėl pareigos atlikti šio projekto poveikio aplinkai vertinimą pagal Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b ir c papunkčius. Jam, be kita ko, neaišku, ar šias nuostatas galima taikyti pertvarkant trumpesnį kaip 10 km ilgio kelio ruožą, ir jis siekia išsiaiškinti, ar tai yra „tiesimas“, kaip jis suprantamas pagal šias nuostatas.

               17

               Šiomis aplinkybėmis Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Bavarijos vyriausiasis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Direktyvos 2011/92 <…> I priedo 7 punkto c papunktis aiškintinas taip, kad ši teisės norma apima ir keturių ar daugiau eilių esamo kelio platinimą ar pertvarkymą?

                        2.

                        Jei į pirmąjį klausimą bus atsakyta teigiamai:
                        ar Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto c papunktis, palyginti su to paties I priedo 7 punkto b papunkčiu, turi būti taikomas kaip speciali, taigi ir viršesnė teisės norma?

                        3.

                        Jei į pirmąjį arba antrąjį klausimą bus atsakyta neigiamai:
                        ar Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „greitkelis“ reiškia, kad atitinkamas kelio ruožas yra viena svarbiausių tarptautinių automagistralių, kaip jos suprantamos pagal [ESSA]?

                        4.

                        Jei į pirmąjį, antrąjį arba trečiąjį klausimus bus atsakyta neigiamai:
                        ar Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ taikytina kelio platinimui ar pertvarkymui, kai kelio maršrutas iš esmės nekeičiamas?

                        5.

                        Jei į ketvirtąjį klausimą bus atsakyta teigiamai:
                        ar Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ reiškia, kad atitinkamas kelio ruožas turi būti tam tikro mažiausio ilgio? Jei taip, ar tas kelio ruožas turi būti nenutrūkstamas? Jei taip, ar tas nenutrūkstamas kelio ruožas turi būti ilgesnis nei 2,6 km ir (arba) jei turi būti sudedamas kelių nutrūkstamų kelio ruožų ilgis, ar jis turi būti didesnis nei iš viso 4,4 km?

                        6.

                        Jei į penktąjį klausimą bus atsakyta neigiamai:
                        ar Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunkčio antra alternatyva (greitkelių tiesimas) taikytina kelio platinimo ar pertvarkymo priemonei užstatytoje teritorijoje, kaip tai suprantama pagal [ESSA]?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               18

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto c papunktis turi būti aiškinamas taip, kad ši nuostata taikytina kelių pertvarkymo projektui, kuris, nors ir susijęs, kaip yra pagrindinėje byloje, su trumpesniu nei 10 km kelio ruožu, apima keturių ir daugiau eilių esamo kelio platinimą arba pertvarkymą.

               19

               Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2011/92 8 ir 9 konstatuojamąsias dalis Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė atskirti, pirma, tam tikrų rūšių projektus, kurie daro reikšmingą poveikį aplinkai ir kurie dažniausiai turėtų būti sistemingai vertinami, ir, antra, kitų rūšių projektus, kurie gali ne visais atvejais daryti reikšmingą poveikį aplinkai ir kurie turėtų būti vertinami, kai, valstybių narių manymu, toks reikšmingas poveikis yra tikėtinas.

               20

               Taigi Direktyvos 2011/92 4 straipsnyje išskiriami, pirma, pagal šio straipsnio 1 dalį direktyvos I priede išvardyti projektai, dėl kurių valstybės narės turi atlikti poveikio aplinkai vertinimą, ir, antra, pagal šio straipsnio 2 dalį minėtos direktyvos II priede išvardyti projektai, dėl kurių valstybės narės turi nuspręsti, ar turi būti atliktas toks vertinimas.

               21

               Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje nurodomi automagistralių ir greitkelių tiesimo projektai, o 7 punkto c papunktyje – keturių ir daugiau eilių naujo kelio tiesimo arba dviejų ir mažiau eilių kelio pertvarkymo (platinimo) darbų, kai numatoma praplatinti tokį kelią iki keturių ar daugiau eilių, jei tiesimas ar minėti darbai numatyti ne trumpesniame nei 10 km ilgio nenutrūkstamo kelio ruože, projektai.

               22

               Iš Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto c papunkčio nuostatų akivaizdu, jog valstybių narių pareigą atlikti tam tikrų kelių pertvarkymo projektų poveikio aplinkai sisteminį vertinimą Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo palikti tik projektų, kurie susiję su reikšmingo ilgio, šiuo atveju daugiau nei 10 km, kelio ruožais, atveju.

               23

               Nors Direktyvos 2011/92, kaip ir Direktyvos 85/337, taikymo sritis ir tikslas labai platūs (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2008 m. vasario 28 d. Sprendimo Abraham ir kt., C‑2/07, EU:C:2008:133, 32 punktą ir 2008 m. liepos 25 d. Sprendimo Ecologistas en Acción-CODA, C‑142/07, EU:C:2008:445, 28 punktą), vis dėlto teleologinis šios direktyvos aiškinimas negali nukrypti nuo Sąjungos teisės aktų leidėjo aiškiai išreikštos valios (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Brussels Hoofdstedelijk Gewest ir kt., C‑275/09, EU:C:2011:154, 29 punktą).

               24

               Taigi kelių pertvarkymo projektas, kuris, kaip pagrindinėje byloje, susijęs su trumpesniu nei 10 km kelio ruožu, vien dėl savo pobūdžio nėra priskiriamas prie Direktyvos 2011/92 7 punkto c papunktyje nurodytų projektų, net jei jis ir apima keturių ar daugiau eilių esamo kelio platinimą arba pertvarkymą.

               25

               Vis dėlto šis argumentas nekliudo prireikus pagrindinėje byloje taikyti Direktyvos 2011/92 4 straipsnio 2 dalies ir II priedo nuostatų.

               26

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto c papunktis negali būti aiškinamas taip, kad ši nuostata taikytina kelių pertvarkymo projektui, kuris, nors ir susijęs, kaip yra pagrindinėje byloje, su trumpesniu nei 10 km kelio ruožu, apima keturių ir daugiau eilių esamo kelio platinimą arba pertvarkymą.

         Dėl antrojo klausimo

               27

               Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį klausimą.

         Dėl trečiojo ir šeštojo klausimų

               28

               Trečiuoju ir šeštuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti sąvokos „greitkeliai“, kuriuos norint tiesti pagal Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktį turi būti atliekamas poveikio aplinkai vertinimas, reikšmę.

               29

               Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje greitkeliai apibrėžiami darant nuorodą į ESSA pateiktą greitkelių apibrėžtį, nurodytą šio sprendimo 10 punkte.

               30

               Pirma, reikia pažymėti, kad 7 punkto b papunktis ir nuoroda į ESSA Direktyvoje 85/337 buvo suformuluoti lygiai taip pat. Kiek tai susiję su jų taikymu, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad ne visos valstybės narės yra minėto ESSA susitarimo narės ir kad ši nuoroda yra nuoroda į tą minėto susitarimo redakciją, kuri galiojo Direktyvos 85/337 priėmimo momentu, t. y. 1975 m. lapkričio 15 d. (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimo Ecologistas en Acción-CODA, C‑142/07, EU:C:2008:445, 30 punktą).

               31

               Kadangi Direktyva 2011/92 atliekamas tik Direktyvos 85/337 kodifikavimas, kadangi ne visos valstybės narės yra ESSA šalys ir nėra jokio pagrindo manyti, kad Direktyvos 2011/92 priėmimo momentu nuorodą į šį susitarimą Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino susieti ne su pirmine redakcija, o su iš dalies pakeistomis ar peržiūrėtomis redakcijomis, toliau reikia remtis minėto susitarimo redakcija, galiojusia jo pasirašymo dieną, t. y. 1975 m. lapkričio 15 d.

               32

               Antra, reikia priminti, kad, remiantis Direktyvos 2011/92 I priedo 7 straipsnio b punkte daroma nuoroda į ESSA, „greitkelis“ šioje direktyvoje turi būti suprantamas kaip kelias, kuris atitinka šiame susitarime pateiktą apibrėžtį. Taigi net iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad, atsižvelgiant į tą apibrėžtį, o ne nurodant kelius, kurie patenka į ESSA taikymo sritį, šioje direktyvoje siekiama apimti tokius kelius, kurių techninės charakteristikos atitinka nurodytąsias toje apibrėžtyje, bet ne kelius, kurie pagal tą apibrėžtį laikomi „svarbiausiomis tarptautinėmis automagistralėmis“, kaip jos suprantamos pagal ESSA. Todėl kelio, kuris turi tokių greitkeliams būdingų techninių charakteristikų, kurios nurodytos ESSA pateiktoje apibrėžtyje, tiesimas patenka į tos pačios direktyvos I priedo 7 punkto b papunkčio taikymo sritį, net jei tas kelias nepriklauso svarbiausių tarptautinių automagistralių tinklui.

               33

               Atsižvelgiant į Direktyvoje 2011/92 nustatytas pareigas, nesvarbu tai, kad pagal ESSA II priedo I. 1 punktą šio priedo nuostatos „netaikomos gyvenvietėse [užstatytose teritorijose]“, kurios „yra [turi būti] aplenkiamos, jei sudaro kliūtį ar kelia pavojų“. Toks ESSA taikymo srities apribojimas savaime jokiu būdu nepaneigia galimybės pagal Direktyvą 2011/92 taikyti greitkeliams tokių specifinių techninių charakteristikų, kurios apibrėžtos minėtame susitarime.

               34

               Trečia, pagal minėtą apibrėžtį greitkelis yra motorinių transporto priemonių eismui skirtas kelias, į kurį įvažiuojama tik per skirtingo lygio ar reguliuojamas sankryžas ir kurio važiuojamojoje dalyje (ar dalyse) draudžiama sustoti ir stovėti. Iš minėtos apibrėžties nematyti, kad miesto zonose esantys keliai a priori į ją nepatenka. Atvirkščiai, reikia pripažinti, kad, aiškiai neįtraukus į ją užstatytose teritorijose esančių kelių, sąvoka „greitkelis“ apima miesto kelius, atitinkančius ESSA II priede numatytas charakteristikas (2008 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ecologistas en Acción-CODA, C‑142/07, EU:C:2008:445, 31 punktas).

               35

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad į trečiąjį ir šeštąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktis turi būti aiškinamas taip, kad „greitkeliai“, kaip jie suprantami pagal šią nuostatą, yra keliai, kurių techninės charakteristikos yra tokios, kurios įtvirtintos ESSA II priedo II. 3 punkte pateiktoje apibrėžtyje, net jei tie keliai nepriklauso šiame susitarime minimam svarbiausių tarptautinių automagistralių tinklui arba yra miesto zonose.

         Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų

               36

               Ketvirtuoju ir penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti sąvokos „tiesimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktį, reikšmę.

               37

               Kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Direktyvos 85/337 I priedo 7 punkto b ir c papunkčius, kurie pažodžiui buvo perkelti į Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b ir c papunkčius, Teisingumo Teismas aiškino plačiai ir nusprendė, kad kelio pertvarkymo projektas, kuris dėl savo masto ir priemonių prilygsta tiesimui, gali būti laikomas tiesimo projektu pagal minėtas nuostatas (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ecologistas en Acción-CODA, C‑142/07, EU:C:2008:445, 36 punktą ir 2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Brussels Hoofdstedelijk Gewest ir kt., C‑275/09, EU:C:2011:154, 27 punktą).

               38

               Remdamasis šia analize prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar toks projektas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuris susijęs su tam tikro masto kelio pertvarkymu trumpesniame nei 10 km kelio ruože iš esmės nekeičiant to kelio maršruto, gali būti laikomas susijusiu su „tiesimu“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktį.

               39

               Pažymėtina, kad Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto a papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ nekelia jokių abejonių ir turi būti suprantama įprasta reikšme, t. y. kaip anksčiau neegzistavusių statinių pastatymas ar jau anksčiau egzistavusių statinių fizinis pakeitimas (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Brussels Hoofdstedelijk Gewest ir kt., C‑275/09, EU:C:2011:154, 26 punktą).

               40

               Neatrodo ginčytina, kad tokiu pakeitimu laikytinas projektas, kuriuo numatoma pertvarkyti esamus kelius taikant tam tikro masto požeminės statybos priemones, be kita ko, tunelio statybą, net jei tokios priemonės vykdomos esamo kelio ruože, kuris yra trumpesnis nei 10 km.

               41

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, priešingai nei Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto a ir c papunkčiuose, šio 7 punkto b papunkčio nuostatoje neužsimenama apie tai, kokio minimalaus ilgio turi būti atitinkami keliai. Be to, iš pastarosios nuostatos formuluotės matyti, kad Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas automagistralių ir greitkelių tiesimo projektus priskyrė prie projektų, kurių poveikis aplinkai turėtų būti sistemingai vertinamas, nereikalaujant, kad toks tiesimas būtų susijęs su minimaliu kelio ruožo ilgiu.

               42

               Be to, negalima atmesti to, kad kelių pertvarkymas – net ir trumpame kelio ruože – vien dėl savo pobūdžio gali būti tokio masto, kad turėtų reikšmingą poveikį aplinkai. Todėl Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ nereiškia, kad atitinkamas kelio ruožas turi būti tam tikro ilgio. Šio sprendimo 37 punkte išdėstytomis sąlygomis nacionalinis teismas turi kiekvienu konkrečiu atveju įvertinti, ar dėl visų kelio charakteristikų, o ne tik dėl jo ilgio nagrinėjamas kelio pertvarkymas yra tokio masto, kad jis turi būti priskirtas prie „tiesimo“, kaip jis suprantamas šioje direktyvoje.

               43

               Taigi į ketvirtąjį ir šeštąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ turi būti aiškinama taip, kad ji susijusi su anksčiau neegzistavusių statinių pastatymu ar jau anksčiau egzistavusių statinių fiziniu pakeitimu. Siekdamas įvertinti, ar toks pakeitimas dėl savo apimties ir pobūdžio gali būti laikomas lygiaverčiu tokiam tiesimui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo atsižvelgti į visas atitinkamo statinio charakteristikas, o ne tik į jo ilgį arba iš pradžių numatyto maršruto išlaikymą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               44

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/92/ES dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo I priedo 7 punkto c papunktis negali būti aiškinamas taip, kad ši nuostata taikytina kelių pertvarkymo projektui, kuris, nors ir susijęs, kaip yra pagrindinėje byloje, su trumpesniu nei 10 km kelio ruožu, apima keturių ir daugiau eilių esamo kelio platinimą arba pertvarkymą.

                           2.

                           Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktis turi būti aiškinamas taip, kad „greitkeliai“, kaip jie suprantami pagal šią nuostatą, yra keliai, kurių techninės charakteristikos yra tokios, kurios įtvirtintos 1975 m. lapkričio 15 d. Ženevoje pasirašyto Europos susitarimo dėl svarbiausių tarptautinių automagistralių (ESSA) II priedo II. 3 punkte pateiktoje apibrėžtyje, net jei tie keliai nepriklauso šiame susitarime minimam svarbiausių tarptautinių automagistralių tinklui arba yra miesto zonose.

                           3.

                           Direktyvos 2011/92 I priedo 7 punkto b papunktyje vartojama sąvoka „tiesimas“ turi būti aiškinama taip, kad ji susijusi su anksčiau neegzistavusių statinių pastatymu ar jau anksčiau egzistavusių statinių fiziniu pakeitimu. Siekdamas įvertinti, ar toks pakeitimas dėl savo apimties ir pobūdžio gali būti laikomas lygiaverčiu tokiam tiesimui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo atsižvelgti į visas atitinkamo statinio charakteristikas, o ne tik į jo ilgį arba iš pradžių numatyto maršruto išlaikymą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.
      (
            1
         )	Rezoliucinės dalies 1 punkte kalbinio pobūdžio pataisymas padarytas paskelbus šį tekstą pirmą kartą.