title: 2006 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Archer Daniels Midland Co. ir Archer Daniels Midland Ingredients Ltd prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis skundas - Konkurencija - Karteliai - Sintetinio lizino rinka - Baudos - Baudų dydžio apskaičiavimo gairės - Netaikymas atgal - Principas non bis in idem - Vienodas požiūris - Apyvarta, į kurią reikia atsižvelgti. # Byla C-397/03 P.

text:
      Byla C-397/03 P
      Archer Daniels Midland Co.
      ir
      Archer Daniels Midland Ingredients Ltd
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Konkurencija – Karteliai – Sintetinio lizino rinka – Baudos – Baudų nustatymo metodo gairės – Negaliojimas atgal – Principas non bis in idem – Vienodas požiūris – Apyvarta, į kurią galima atsižvelgti“
      Sprendimo santrauka
      1.        Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas
      (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)
      2.        Apeliacinis skundas — Teisingumo Teismo jurisdikcija
      (EB 81 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)
      3.        Konkurencija – Baudos – Dydis
      (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnis)
      4.        Apeliacinis skundas — Pagrindai — Nepakankamas motyvavimas – Pirmosios instancijos teismo numanomas motyvavimas – Priimtinumas
            — Sąlygos
      (EB 225 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnis ir 53 straipsnio pirmoji pastraipa)
      5.        Institucijų aktai – Baudų už konkurencijos taisyklių pažeidimus nustatymo metodo gairės
      (Komisijos pranešimas 98/C 9/03)
      6.        Konkurencija – Baudos – Dydis – Pirmosios instancijos teismo neribotos kompetencijos įgyvendinimas
      (EB 229 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 17 17 straipsnis; Komisijos pranešimas 98/C 9/03)
      7.        Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai
      (Tarybos reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis)
      1.        Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairės
         sudaro teisinį baudų nustatymo pagrindą, tačiau jų taikymas pažeidimams, padarytiems iki jų priėmimo, gali pažeisti negaliojimo
         atgal principą. Iš tikrųjų bausmių politikos, pavyzdžiui, bendrosios Komisijos konkurencijos politikos baudų srityje, pokytis,
         ypač jei jis įvyksta priėmus elgesio taisykles, kaip antai gairės, gali turėti poveikį teisės aktų negaliojimo atgal principui.

      Vis dėlto veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti
         baudų dydį šios politikos poreikiams. Iš to matyti, jog įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, per kurią
         gali būti paskirtos baudos, negali turėti teisėtų lūkesčių, kad Komisija neviršys anksčiau skiriamų baudų dydžio arba taikys
         tą patį baudų apskaičiavimo metodą.

      Todėl įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo atveju gali nuspręsti pakelti baudų dydį, palyginti su anksčiau
         taikytomis baudomis.

      Tai taikoma ne tik tuomet, kai Komisija pakelia baudų dydį, paskirdama baudas individualiais sprendimais, bet ir tuomet, kai
         baudos padidinamos konkrečiais atvejais taikant tokias visuotinai taikomas elgesio taisykles, kaip antai gairės.

      Iš to matyti, kad gaires, o ypač jose nustatytą naują baudų apskaičiavimo metodą, tiek, kiek jis gali neigiamai paveikti baudų
         dydį, įmonės galėjo pagrįstai numatyti prieš šių gairių priėmimą, darydamos Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimus.

      (žr. 19–25 punktus)
      2.        Nagrinėjant apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo vykdoma kontrole siekiama, viena vertus, patikrinti, kiek Pirmosios instancijos
         teismas teisės požiūriu teisingai atsižvelgė į visus veiksnius, svarbius pažeidimo sunkumo laipsniui pagal Sutarties 81 straipsnį
         ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį nustatyti, o, antra vertus, įvertinti, ar Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu
         pakankamai nuodugniai išnagrinėjo ieškovo argumentus dėl baudos panaikinimo ar sumažinimo.

      Vis dėlto Teisingumo Teismas, teisės klausimais priimdamas sprendimą pagal apeliacinį skundą, dėl teisingumo pagrindų savu
         vertinimu negali pakeisti Pirmosios instancijos teismo, kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą
         dėl įmonei už Bendrijos teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo.

      (žr. 47 ir 105 punktus)
      3.        Net darant prielaidą, kad trečiųjų valstybių valdžios institucijų nustatytos sankcijos už jų konkurencijos taisyklių pažeidimą
         yra veiksnys, svarbus bylos aplinkybių vertinimui nustatant baudos, kurią Komisija numato skirti už konkurencijos taisyklių
         pažeidimą, dydį, kaltinimas, pagrįstas Komisijos neatsižvelgimu į šias sankcijas, būtų tinkamas, tik jei trečiosios valstybės
         valdžios institucijų ir Komisijos nustatyti faktai prieš įmonę būtų identiški.

      (žr. 52 ir 69 punktus)
      4.        Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnyje ir 53 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta Pirmosios instancijos teismo pareiga
         motyvuoti sprendimus nereikalauja iš Pirmosios instancijos teismo pateikti paaiškinimų atskirai dėl kiekvieno ginčo šalių
         nurodyto argumento. Motyvavimas gali būti numanomas, jei jis leidžia suinteresuotajam asmeniui suprasti priežastis, dėl kurių
         buvo imtasi atitinkamų priemonių, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai duomenų, kad galėtų vykdyti savo teisminę kontrolę.

      (žr. 60 punktą)
      5.        Nors elgesio taisyklės, kuriomis siekiama išorinio poveikio, kaip yra Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
         2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gairių, susijusių su ūkio subjektais, atveju, negali būti
         kvalifikuojamos kaip teisės normos, kurių administracija turi paisyti bet kuriuo atveju, vis dėlto jos nustato elgesio taisyklę,
         nurodančią sektiną praktiką, nuo kurios tam tikru atveju administracija negali nukrypti nenurodydama priežasčių, atitinkančių
         vienodo požiūrio principą.

      (žr. 91 punktą)
      6.        Kai Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija dėl neatsižvelgimo į elementą, į kurį ji turėjo atsižvelgti pagal
         Baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį, nustatymo metodo gaires,
         pažeidė šias gaires, ir naudodamasis savo neribota kompetenciją priėmė savo sprendimą byloje, lygybės ir teisinio saugumo
         principai reikalauja, kad jis pirmiausia patikrintų, ar atsižvelgus į tą elementą, baudai vis tiek taikomos šios gairės, nes
         proporcingumo principas taikomas tik po tokio įvertinimo.

      (žr. 93 punktą)
      7.        Siekiant nustatyti baudos už konkurencijos taisyklių pažeidimą dydį yra leidžiama atsižvelgti tiek į įmonės bendrą apyvartą,
         kuri, nors ir apytiksliai bei nevisai tiksliai, rodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią, tiek į apyvartos dalį, susijusią
         su prekėmis, kurios yra pažeidimo objektas, ir galinčią parodyti pažeidimo mastą. Nė vienam iš šių dydžių negalima suteikti
         per daug reikšmės kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu, kad tinkamo baudos dydžio nustatymas nebūtų paremtas paprastu apskaičiavimu
         nuo bendros apyvartos. Tai visų pirma galioja tuomet, kai atitinkamos prekės sudaro tik nedidelę dalį šios apyvartos. Tačiau
         Bendrijos teisėje nėra bendrai taikomo principo, pagal kurį sankcija turi būti proporcinga įmonės dydžiui prekių, kurios yra
         pažeidimo objektas, rinkoje. Todėl pradinių baudos dydžių diferenciacija remiantis ne vien tik nagrinėjamų prekių apyvarta
         yra leidžiama.

      (žr. 34, 100 ir 101 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. gegužės 18 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Konkurencija – Karteliai – Sintetinio lizino rinka – Baudos – Baudų nustatymo metodo gairės – Negaliojimas atgal – Principas non bis in idem – Vienodas požiūris – Apyvarta, į kurią reikia atsižvelgti“
      Byloje C‑397/03 P
      dėl 2003 m. rugsėjo 19 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pareikšto apeliacinio skundo
      Archer Daniels Midland Co., įsteigta Decatur (Jungtinės Amerikos Valstijos),

      Archer Daniels Midland Ingredients Ltd, įsteigta Erith (Jungtinė Karalystė),

      atstovaujamos Rechtsanwalt C. O. Lenz, solicitors E. Batchelor bei L. Martin Alegi ir M. Garcia, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      apeliantės,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai,
      Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai R. Lyal, padedamo QC J. Flynn, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann, N. Colneric (pranešėja), E. Juhász ir E. Levits,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 18 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. birželio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniu skundu Archer Daniels Midland Co. (toliau – ADM Company) ir jos dukterinė bendrovė Europoje Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (toliau – ADM Ingredients) prašo panaikinti 2003 m. liepos 9 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Archer Daniels MidlandirArcher Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją (T‑224/00, Rink. p. II‑2597, toliau – skundžiamas sprendimas), nes juo buvo atmestas ieškinys dėl 2000 m. birželio 7 d. Komisijos
         sprendimo 2001/418/EB dėl EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūros (Byla COMP/36.545/F3 – Amino
         rūgštys) (OL L 152, 2001, p. 24, toliau – ginčijamas sprendimas) dalinio panaikinimo.

      2        Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, sumažino solidariai ADM Company ir ADM Ingredients paskirtą baudą ir iš esmės atmetė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
      3        1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK)
         7 straipsnio „Nėra bausmės be įstatymo“ 1 dalis nustato:

      „Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba
         tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo
         padarymo metu.“

      4        Pagal EŽTK Protokolo Nr. 7 4 straipsnį „Teisė nebūti dukart teisiamam ar nubaustam už tą patį nusikaltimą“:

      „1.      Niekas negali būti antrą kartą persekiojamas ar baudžiamas tos pačios valstybės institucijų už nusikaltimą, dėl kurio jis
         jau buvo išteisintas arba nuteistas galutiniu nuosprendžiu pagal tos valstybės įstatymus ir baudžiamąjį procesą.

      <...>
      3.      Neleidžiama nukrypti nuo šio straipsnio įsipareigojimų remiantis Konvencijos 15 straipsniu.“
      5        1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13,
         1962, p. 204), 15 straipsnio 2 dalis numato:

      „Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 apskaitos vienetų
         arba didesnes, bet ne didesnės kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos,
         jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:

      a)      jos pažeidžia Sutarties (81) straipsnio 1 dalį arba (82) straipsnį;
      <...>
      Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“
      6        Komisijos pranešime „Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi
         metodo gairės“ (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) nustatyta:

      „Čia aprašyti principai garantuoja Komisijos sprendimų skaidrumą ir nešališkumą įmonių ir Teisingumo Teismo atžvilgiu, kartu
         išlaikant Komisijai atitinkamų teisės aktų suteiktą veiksmų laisvę nustatyti baudas 10 % bendros apyvartos ribose. Ši veiksmų
         laisvė turi atitikti nuoseklią ir nediskriminuojančią politiką, suderintą su konkurencijos taisyklių pažeidimams baudžiamųjų
         priemonių taikymui keliamais tikslais.

      Naujasis baudos dydžio nustatymo metodas priklausys nuo toliau minimų taisyklių, pagrindinis nustatytasis baudos dydis išaugs
         dėl sunkinančių aplinkybių arba sumažės dėl lengvinančių aplinkybių.“

      7        Pagal gairių 1 punkto A dalies ketvirtąją ir šeštąją pastraipas:

      „Svarbu atsižvelgti į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą padaryti pastebimą žalą kitiems ūkio subjektams, ypač vartotojams,
         ir nustatyti tokį baudos dydį, kuris turėtų didelį atgrasantį efektą.

      <...>
      Jei pažeidimas susijęs su keliomis įmonėmis (pvz., karteliais), kai kuriais atvejais gali prireikti padidinti baudų dydžius,
         numatytus kiekvienoje iš trijų kategorijų, tam, kad būtų atkreiptas dėmesys į kiekvienos konkuruojančios įmonės nusikalstamos
         veikos specifinę svarbą ir tikrąją įtaką konkurencijai, ypač ten, kur skiriasi to paties tipo pažeidimus darančių įmonių dydis.“

       Faktinės ginčo aplinkybės
      8        Faktinės ginčo aplinkybės, kuriomis remiantis buvo pareikštas ieškinys Pirmosios instancijos teisme, skundžiamame sprendime
         yra tokios:

      „1      Ieškovės (ADM Company) ir jos dukterinė bendrovė Europoje (ADM Ingredients) veikia grūdų ir aliejinių augalų sėklų perdirbimo sektoriuje. 1991 m. jos pradėjo veikti lizino rinkoje.

      2      Lizinas yra pagrindinė amino rūgštis, naudojama gyvulių pašarų maistingumui pagerinti. Sintetinis lizinas yra naudojamas kaip
         pašarų, pavyzdžiui, grūdų, kurie neturi pakankamai natūralaus lizino, priedas. Jis padeda mitybos specialistams parengti gyvulių
         pašarams keliamus reikalavimus atitinkančias baltymų dietas. Pašarai, papildyti sintetiniu lizinu, gali būti taip pat naudojami
         vietoj pašarų, pavyzdžiui, sojos, kuriuose yra pakankamas kiekis natūralaus lizino.

      3      1995 m. po slapto Federal Bureau of Investigation (Federalinio tyrimų biuro) tyrimo kelių įmonių, veikiančių lizino rinkoje, patalpose Jungtinėse Valstijose buvo atliktos
         kratos. 1996 m. rugpjūčio ir spalio mėn. Amerikos valdžios institucijos pateikė kaltinimus ADM, bendrovėms Kyowa Hakko Kogyo Co. Ltd (toliau – Kyowa), Sewon Corp. Ltd, Cheil Jedang Corp. (toliau – Cheil) ir Ajinomoto Co. Inc. dėl kartelio fiksuoti lizino kainas ir pasidalyti lizino pardavimo kiekius sudarymo laikotarpiu nuo 1992 m. birželio mėn.
         iki 1995 m. birželio mėnesio. Su American Department of Justice (JAV Teisingumo ministerija) sudarytų susitarimų pagrindu už bylą atsakingas teisėjas įmonėms paskyrė baudas. Kyowa Hakko Kogyo ir Ajinomoto buvo skirta po 10 milijonų JAV dolerių, ADM Company – 70 milijonų JAV dolerių, Cheil – 1,25 milijono JAV dolerių baudos. Sewon Corp. gavo, jos teigimu, 328 000 JAV dolerių baudą. Be to, trys ADM Company vadovai už dalyvavimą kartelyje buvo nubausti laisvės atėmimo bausmėmis ir piniginėmis baudomis.

      4      1996 m. liepos mėn. Ajinomoto Komisijos pranešimo 96/C 207/04 dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – Pranešimas
         dėl bendradarbiavimo) pagrindu pasisiūlė bendradarbiauti su Komisija įrodant kartelio lizino rinkoje egzistavimą ir jo poveikį
         Europos ekonominei erdvei (toliau – EEE).

      5      1997 m. birželio 11–12 d. Komisija, vadovaudamasi Reglamento Nr. 17 <...> 14 straipsnio 3 dalimi, atliko patikrinimus ADM Company ir Kyowa Hakko Europe GmbH patalpose Europoje. Po šių patikrinimų Kyowa Hakko Kogyo ir Kyowa Hakko Europe informavo Komisiją apie jų pageidavimą bendradarbiauti ir suteikė tam tikros informacijos, būtent apie įvykusių lizino gamintojų
         susitikimų chronologiją.

      6      1997 m. liepos 28 d. Komisija Reglamento Nr. 17 11 straipsnio pagrindu išsiuntė ADM Company ir ADM Ingredients, Sewon Corp. ir Sewon Europe Gmbh (toliau kartu – Sewon) bei Cheil prašymus pateikti informacijos apie jų elgesį amino rūgščių rinkoje ir apie tam tikrus prašyme pateikti informaciją minimus
         kartelių susirinkimus. Po 1997 m. spalio 14 d. Komisijos laiško, primenančio, kad jos neatsakė į minėtus prašymus, ADM Ingredients atsakė į Komisijos prašymą dėl lizino rinkos. ADM Company nepateikė jokio atsakymo.

      7      1998 m. spalio 30 d. Komisija, remdamasi gauta informacija, ieškovėms ir kitoms susijusioms šalims – ADM Company ir ADM Ingredients (toliau kartu – ADM), Ajinomoto Co. Inc. ir jos dukterinei įmonei Europoje Eurolysine SA (toliau kartu – Ajinomoto), Kyowa Hakko Kogyo ir jos dukterinei įmonei Europoje Kyowa Hakko Europe (toliau kartu – Kyowa), Daesang Corp. (buvusi Sewon Corp.) ir jos dukterinei bendrovei Europoje Sewon Europe bei Cheil nusiuntė pranešimą apie kaltinimus dėl EB sutarties 81 straipsnio 1 dalies ir Europos ekonominės erdvės sutarties (toliau
         – EEE sutartis) 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo. Pranešime apie kaltinimus Komisija kaltino minėtas įmones lizino kainų ir
         pardavimo kvotų fiksavimu EEE ir informacijos apie pardavimo kiekius keitimusi nuo 1990 m. rugsėjo mėn. (Ajinomoto, Kyowa ir Sewon atveju), nuo 1991 m. kovo mėn. (Cheil atveju), nuo 1992 m. birželio mėn. (ADM atveju) iki 1995 m. birželio mėnesio.

      8      1999 m. kovo 1 d. išklausiusi šalis, 1999 m. rugpjūčio 17 d. Komisija joms nusiuntė papildomą pranešimą apie kaltinimus dėl
         kartelio trukmės, kuriame nurodė, kad Ajinomoto, Kyowa ir Sewon dalyvavo kartelyje vėliausiai nuo 1990 m. birželio mėn., Cheil – vėliausiai nuo 1991 m. pradžios, o ieškovės – nuo 1992 m. birželio 23 dienos. Į šį papildomą pranešimą apie kaltinimus
         ieškovės atsakė 1999 m. spalio 6 d., patvirtindamos, kad jos neginčija nurodytų faktinių aplinkybių.

      9      Užbaigusi procedūrą, Komisija priėmė (ginčijamą) sprendimą. Apie jį ieškovėms buvo pranešta 2000 m. birželio 16 d. laišku.
      10      (Ginčijamame sprendime) nurodyta:
      „1 straipsnis
      (ADM Company) ir jos dukterinė įmonė Europoje (ADM Ingredients), Ajinomoto Company Incorporated ir jos dukterinė įmonė Europoje Eurolysine SA, Kyowa Hakko Kogyo Company Limited ir jos dukterinė įmonė Europoje Kyowa Hakko Europe GmbH, Daesang ir jos dukterinė įmonė Europoje Sewon Europe GmbH bei (Cheil), dalyvaudamos susitarimuose, apimančiuose visą EEE, dėl sintetinio lizino kainų, pardavimo kiekių ir keisdamosi individualia
         informacija apie sintetinio lizino pardavimo kiekius, pažeidė EB sutarties 81 straipsnio 1 dalį ir EEE sutarties 53 straipsnio
         1 dalį.

      Pažeidimo trukmė buvo tokia:
      a)      (ADM Company) ir (ADM Ingredients) atveju – nuo 1992 m. birželio 23 d. iki 1995 m. birželio 27 dienos;

      b)      Ajinomoto Company Incorporated ir Eurolysine SA atveju – vėliausiai nuo 1990 m. liepos mėn. iki 1995 m. birželio 27 dienos;

      <...>
      2 straipsnis
      Įmonėms, nurodytoms 1 straipsnyje, už nustatytus pažeidimus skiriamos tokios baudos:
      a)      solidariai atsakingoms
      (ADM Company) ir

      (ADM Ingredients) – 47 300 000 EUR

      b)      solidariai atsakingoms
      Ajinomoto Company Incorporated ir

      Eurolysine SA – 28 300 000 EUR

      <...>“
      11      Apskaičiuodama baudos dydį Komisija (ginčijamame sprendime) taikė gairėse nurodytą metodiką ir Pranešimą dėl baudų sumažinimo.
      12      Pirmiausia pagrindinė bauda, nustatyta atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę, ADM atveju buvo 39 mln. EUR. Ajinomoto, Kyowa, Cheil ir Sewon atveju pagrindinė bauda buvo atitinkamai 42, 21, 19,5 ir 21 mln. EUR ((ginčijamo sprendimo) 314 konstatuojamoji dalis).

      13      Nustatydama pradinį baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą, Komisija pirmiausia konstatavo, kad atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį,
         faktines pasekmes lizino rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos dydį šios įmonės padarė labai sunkų pažeidimą. Pastebėjusi,
         kad kiekvienos įmonės apyvarta paskutiniais pažeidimo laikotarpio metais rodo, jog įmonės labai skiriasi savo dydžiu, Komisija
         baudas diferencijavo. Todėl buvo nustatyti tokie pradiniai baudos dydžiai: ADM ir Ajinomoto po 30 milijonų EUR, Kyowa, Cheil ir Sewon po 15 milijonų EUR ((ginčijamo sprendimo) 305 konstatuojamoji dalis).

      14      Atsižvelgiant į kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmę ir atitinkamai nustatant kiekvienai jų skirtinos pagrindinės baudos
         dydį, pradiniai baudos dydžiai buvo padidinti 10 % už kiekvienus metus; taip ADM ir Cheil pradinė bauda padidinta 30 %, Ajinomoto, Kyowa ir Sewon – 40 % ((ginčijamo sprendimo) 313 konstatuojamoji dalis).

      15      Antra, dėl atsakomybę sunkinančių aplinkybių, t. y. dėl to, kad abi įmonės buvo pažeidimo organizatorės, ADM ir Ajinomoto nustatytas pagrindinis baudos dydis buvo padidintas 50 %: 19,5 milijono EUR ADM ir 21 milijonu EUR Ajinomoto ((ginčijamo sprendimo) 356 konstatuojamoji dalis).

      16      Trečia, dėl atsakomybę lengvinančių aplinkybių, t. y. dėl to, kad Sewon nuo 1995 m. pradžios atliko pasyvų vaidmenį kartelyje, Komisija ieškovėms sumažino baudos padidinimą už pažeidimo trukmę
         20 % ((ginčijamo) sprendimo 365 konstatuojamoji dalis). Remdamasi tuo, kad visos įmonės nutraukė pažeidimą iš karto po to,
         kai įsikišo valdžios institucija, Komisija kiekvienai iš jų nustatytas pagrindines baudas dar sumažino 10 % ((ginčijamo sprendimo)
         384 konstatuojamoji dalis).

      17      Ketvirta, remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo D punktu, Komisija „gerokai sumažino“ baudos dydį. Dėl to Komisija Ajinomoto ir Sewon baudą, kurią jos būtų gavusios, jeigu nebūtų su ja bendradarbiavusios, sumažino 50 %, Kyowa ir Cheil – 30 % ir galiausiai ADM – 10 %. ((ginčijamo sprendimo) 431, 432 ir 435 konstatuojamosios dalys).“

       Ieškinys Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      9        2000 m. rugpjūčio 25 d. ieškovės Pirmosios instancijos teismui pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo.

      10      Ieškiniu jos prašė panaikinti šį sprendimą paskirti joms baudą arba sumažinti juo paskirtą baudą.

      11      Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas:

      –        nustatė ieškovėms solidariai paskirtos baudos dydį – 43 875 000 EUR,
      –        atmetė likusią ieškinio dalį,
      –        nurodė ieškovėms padengti savo ir tris ketvirtadalius Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidų, o pastarajai nurodė
         padengti vieną ketvirtadalį savo bylinėjimosi išlaidų.

       Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
      12      Apeliantės Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kuria Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo,
      –        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, kiek jis susijęs su ADM,

      –        nepatenkinus antrojoje įtraukoje nurodyto reikalavimo, pakeisti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį sumažinant arba panaikinant
         ADM paskirtą baudą,

      –        nepatenkinus antrojoje ir trečiojoje įtraukose nurodytų reikalavimų, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti
         iš naujo, kad jis priimtų sprendimą atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo sprendimą dėl teisės,

      –        bet kuriuo atveju nurodyti Komisijai padengti savo ir ADM bylinėjimosi pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo Teisme išlaidas.

      13      Komisija Teisingumo Teismo prašo:

      –        atmesti apeliacinį skundą,
      –        priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
       Apeliacinio skundo pagrindai
      14      Grįsdamos savo apeliacinį skundą apeliantės nurodo šiuos pagrindus:

      –        įstatymų negaliojimo atgal principo pažeidimą, pritarus Komisijos gairių taikymui atgal,
      –        lygybės principo pažeidimą:
      –        patvirtinant Komisijos vykdytą diskriminaciją jų atžvilgiu taikant baudų apskaičiavimo metodą vienalaikiams konkurencijos
         teisės pažeidimams, atsižvelgiant į tai, kada priimtas sprendimas – prieš ar po gairių paskelbimo,

      –        patvirtinant ADM pradinį baudos dydį, kuris buvo lygus Ajinomoto paskirtai baudai, nors Ajinomoto rinkos dalis EEE yra beveik du kartus didesnė nei ADM,

      –        principo non bis in idem pažeidimą, nusprendžiant, kad Komisija neprivalėjo nei kompensuoti kitoms valdžios institucijoms už tuos pačius veiksmus
         ADM sumokėtų baudų, nei į jas nei atsižvelgti,

      –        pareigos motyvuoti pažeidimą:
      –        konstatuojant, kad Komisija neprivalėjo atsižvelgti į ADM trečiosiose valstybėse sumokėtas baudas, nors Komisijos paskirta bauda buvo apskaičiuota būtent pagal pasaulinę ADM apyvartą, ir todėl ji buvo nubausta remiantis jos apyvarta valstybėse, kuriose ADM jau buvo paskirta bauda,

      –        konstatuojant, kad bauda yra protinga, nepaisant Komisijos pareigos atsižvelgti į ADM lizino apyvartą EEE nesilaikymo,

      –        įrodymų iškraipymą konstatuojant, kad Komisija įrodė ekonominį poveikį, nors šiuose įrodymuose nenagrinėjamas kainų lygis
         nesant kartelio, ir todėl jie neįrodo, kad kainos priešingu atveju būtų buvusios mažesnės,

      –        principo, pagal kurį Komisija privalo laikytis savo nustatytų taisyklių, pažeidimą, leidžiant šiai institucijai pažeisti gaires,
      –        proporcingumo principo, kaip jis buvo išaiškintas Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo, pagal kurį turi būti
         tam tikra baudų ir atitinkamų apyvartų tarpusavio priklausomybė, pažeidimą.

       Dėl apeliacinio skundo
       Dėl pirmojo pagrindo, pagrįsto įstatymo netaikymo atgal principo pažeidimu
      15      Pirmajame pagrinde apeliantės kaltina Pirmosios instancijos teismą skundžiamo sprendimo 39–61 punktuose pažeidus įstatymo
         netaikymo atgal principą, patvirtinant Komisijos gairių taikymo atgal teisėtumą.

      16      Jos tvirtina, kad baudos dydis būtų buvęs mažesnis nei remiantis gairėmis paskirta bauda, jei būtų laikytasi ankstesnės praktikos.

      17      Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas atmetė šį kaltinimą, tai pagrįsdamas tokiais pačiais argumentais, kaip
         ir nurodyti to paties teismo sprendimuose, dėl kurių 2005 m. birželio 28 d. buvo priimtas Teisingumo Teismo sprendimas Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425).

      18      Minėto sprendimo 202–206 punktuose Teisingumo Teismas Pirmosios instancijos teismo argumentus išdėstė taip:

      „202      Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas teisingai pažymėjo, kad EŽTK 7 straipsnyje kaip pagrindinė teisė įtvirtintas baudžiamųjų
         įstatymų negaliojimo atgal principas yra bendras Bendrijos teisės principas, kurio turi būti laikomasi skiriant baudas už
         konkurencijos taisyklių pažeidimą ir pagal kurį reikalaujama, kad skirtos sankcijos atitiktų sankcijas, kurios buvo numatytos
         pažeidimo padarymo metu.

      203      Toliau Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad gairės neperžengė teisinių baudų dydžio nustatymo ribų, kurias iki pažeidimų
         padarymo apibrėžė Reglamento Nr. 17 15 straipsnis.

      204      Gairėse numatytas baudų apskaičiavimo metodas ir toliau grindžiamas šios nuostatos nustatytais principais, nes baudos vis
         dar nustatomos remiantis pažeidimo sunkumu bei trukme ir jos negali viršyti maksimalios 10 % bendros apyvartos ribos.

      205      Todėl gairės nekeičia teisinio sankcijų pagrindo, kurį ir toliau apibrėžia tik Reglamentas Nr. 17. Ankstesnė Komisijos sprendimų
         praktika neįeina į teisinį pagrindą.

      206      Galiausiai, Pirmosios instancijos teismo nuomone, šiuo atveju baudos nebuvo sugriežtintos atgaline data, nors gairės tam tikrais
         atvejais lemia didesnių baudų skyrimą. Tai išplaukia iš Komisijos diskrecijos nustatant baudų dydį, kuria ji disponuoja pagal
         Reglamentą Nr. 17. Todėl Komisija, atsižvelgdama į konkurencijos politikos poreikius, bet kuriuo metu galėtų pakelti baudų
         lygį, jeigu jos neviršija Reglamento Nr. 17 nustatytų ribų <...>“

      19      Kaip Teisingumo Teismas konstatavo minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 207 ir 208 punktuose, Pirmosios instancijos teismo prielaida, pagal kurią gairės neįeina į teisinį baudų nustatymo pagrindą,
         nes jį sudaro vien Reglamento Nr. 17 15 straipsnis, ir todėl gairių taikymas pažeidimams, padarytiems iki jų priėmimo, negali
         pažeisti įstatymo netaikymo atgal principo, yra neteisinga.

      20      Iš tikrųjų bausmių politikos, nagrinėjamu atveju – Komisijos konkurencijos politikos baudų srityje, pokytis, ypač jei jis
         įvyksta priėmus elgesio taisykles, kaip antai gairės, gali turėti poveikį įstatymo netaikymo atgal principui (minėto sprendimo
         Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 222 punktas).

      21      Vis dėlto veiksmingas Bendrijos konkurencijos taisyklių taikymas reikalauja, kad Komisija galėtų bet kuriuo metu pritaikyti
         baudų dydį šios politikos poreikiams (1983 m. birželio 7 d. Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 109 punktas ir minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 227 punktas).

      22      Iš to matyti, kad įmonės, dėl kurių buvo pradėta administracinė procedūra, per kurią gali būti paskirtos baudos, negali turėti
         teisėtų lūkesčių, kad Komisija neviršys anksčiau skiriamų baudų dydžio arba taikys tą patį baudų apskaičiavimo metodą (minėto
         sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 228 punktas).

      23      Dėl to šiuo atveju įmonės privalo turėti omenyje, kad Komisija bet kuriuo atveju gali nuspręsti pakelti baudų dydį, palyginti
         su anksčiau taikytomis baudomis (minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 229 punktas).

      24      Tai turi būti taikoma ne tik tuomet, jei Komisija pakeltų baudų dydį paskirdama baudas individualiais sprendimais, bet ir
         tuomet, jei baudos padidinamos konkrečiais atvejais taikant tokias visuotinai taikomas elgesio taisykles, kaip antai gairės
         (minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 230 punktas).

      25      Kaip ir byloje Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją reikia daryti išvadą, kad gaires, o ypač jose nustatytą naują baudų apskaičiavimo metodą, tiek, kiek jos gali neigiamai paveikti
         baudų dydį, tokios įmonės, šiuo atveju apeliantės įmonės, galėjo protingai numatyti atitinkamų pažeidimų padarymo momentu
         ir kad ginčijamame sprendime taikydama gaires pažeidimams, padarytiems iki jų priėmimo, Komisija nepažeidė įstatymo netaikymo
         atgal principo (minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 231 ir 232 punktai).

      26      Todėl Pirmosios instancijos teismas, atmesdamas ieškinio pagrindą dėl panaikinimo, pagrįstą įstatymo netaikymo atgal principo
         pažeidimu, nepadarė teisės klaidos.

      27      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia atmesti pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.

       Dėl antrojo pagrindo, pagrįsto lygybės principo pažeidimu
      28      Antrasis ieškovių nurodytas pagrindas susideda iš dviejų dalių. ADM priekaištauja Pirmosios instancijos teismui pažeidus lygybės principą, pirmiausia patvirtinant Komisijos vykdytą diskriminaciją
         jų atžvilgiu dėl baudų apskaičiavimo metodo, taikyto tiems patiems pažeidimams konkurencijos teisės požiūriu, nelygu kada
         ši institucija priėmė savo sprendimą – prieš gairių paskelbimą ar po jo (skundžiamo sprendimo 69–75 punktai), ir, antra, patvirtinant
         ADM pradinį baudos dydį, kuris buvo lygus Ajinomoto paskirtai baudai, nors pastarosios įmonės rinkos dalis EEE yra beveik du kartus didesnė nei ADM (skundžiamo sprendimo 207 ir 211–214 punktai).

      29      Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies pažymėtina, kad ji yra glaudžiai susijusi su pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu, nes
         tariamai diskriminuojantys veiksmai apeliančių atžvilgiu atsirado dėl to, jog nuo tam tikros datos buvo pradėtos taikyti gairės.

      30      Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 21 punkte, Komisija gali bet kuriuo metu pakelti baudų dydį, palyginti su anksčiau taikytų
         baudų dydžiu.

      31      Todėl Teisingumo Teismas minėto sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją 110 punkte atmetė pagrindą, pagrįstą tuo argumentu, jog Komisijos taikytas metodas yra diskriminuojantis dėl to, kad tos
         bylos faktinės aplinkybės įvyko tuo pačiu metu kaip ir kitų procedūrų, kuriose Komisija priėmė sprendimą anksčiau nei toje
         byloje, nustatydama gerokai mažesnes baudas.

      32      Todėl antrojo pagrindo pirma dalis yra netinkama.

      33      Dėl to paties apeliacinio skundo pagrindo antros dalies pažymėtina, kad apeliančių argumentai grindžiami prielaida, jog jei
         kelios įmonės dalyvavo tame pačiame pažeidime, pradiniai baudos dydžiai gali skirtis tik dėl atitinkamo produkto pardavimo
         apyvartos EEE. Tokia prielaida yra klaidinga.

      34      Kaip matyti iš minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 243 ir 312 punktų, pradinių baudos dydžių diferenciacija yra leidžiama atsižvelgiant ne tik į atitinkamą apyvartą, bet ir
         į kitus kriterijus.

      35      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 212 punkte, remdamasis faktų konstatavimu, kurį jis turi atlikti, nepadarė
         teisės klaidos nuspręsdamas, kad bendra ADM apyvarta, kuri pateikia informacijos apie įmonės dydį ir galią, aiškiai rodo, jog ADM yra du kartus didesnė nei Ajinomoto, o tai atsveria faktą, kad ji turi mažesnę įtaką lizino rinkai EEE nei Ajinomoto ir reiškia, jog pradinis baudos dydis turi turėti nemažą atgrasantį efektą.

      36      Todėl reikia atmesti antrojo pagrindo antrą dalį, vadinasi, ir visą šį pagrindą.

       Dėl trečiojo pagrindo, pagrįsto non bis in idem principo išvestinės pažeidimu
       Šalių argumentai
      37      Kaip trečiąjį, per posėdį patikslintą, pagrindą apeliantės nurodo non bis in idem principo išvestinės pažeidimą, nes Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 85–104 punktuose nusprendė, jog Komisija
         neprivalėjo nei kompensuoti kitoms valdžios institucijoms už tuos pačius veiksmus ADM sumokėtų baudų, nei į jas atsižvelgti.

      38      Šis apeliacinio skundo pagrindas susideda iš trijų dalių.

      39      Apeliantės pirmiausia tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą per siaurai aiškindamas non bis in idem principą ir 1972 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Boehringer Mannheim prieš Komisiją (7/72, Rink. p. 1281). Jos tvirtina, kad vienas iš elementarių principų yra iš non bis in idem išvestas principas, pagal kurį reikalaujama atsižvelgti į konkuruojančias sankcijas dėl tų pačių faktų. Tai yra vienas iš
         pagrindinių Bendrijos teisės principų, kuris veikia nepriklausomai nuo jokių susitarimų. Apeliantės nurodo, kad minėtame sprendime
         Boehringer Mannheim prieš Komisiją Teisingumo Teismas išreiškė savo nuomonę apie trečiąją valstybę ir nusprendė, kad elementarūs teisingumo principai yra taikomi
         tokio pobūdžio bylose. Gero administravimo, teisingumo ir proporcingumo principai reikalauja, kad skiriant vėlesnes sankcijas
         būtų atsižvelgiama į bet kokio teismo už tuos pačius veiksmus paskirtas sankcijas. Priešingu atveju išliktų rizika per daug
         nubausti atitinkamą įmonę ir taip būtų paskirta neproporcinga bauda atgrasinimo ir (arba) represinio teisingumo požiūriu.

      40      Antra, apeliantės nurodo, kad skundžiamo sprendimo 101 ir 102 punktuose pateikta išvada, jog jos neįrodė, kad pažeidimą, už
         kurį nubaudė Komisija ir trečiosios valstybės, sudarantys faktai yra identiški, yra įrodymų iškraipymas, Teisingumo Teismo
         statuto 36 straipsnio pažeidimas dėl pareigos motyvuoti nevykdymo ir jų teisės į gynybą pažeidimas.

      41      Galiausiai ieškovės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė klaidą skundžiamo sprendimo 103 punkte konstatuodamas,
         jog net jei faktai būtų identiški, nėra jokios teisės į kompensaciją, nes ADM neįrodė, kad trečiosiose valstybėse skirtos baudos buvo susijusios su karteliu bei jo poveikiu EEE, ir konstatuodamas, kad
         šios baudos buvo apskaičiuotos remiantis ADM apyvarta JAV ir Kanadoje. Pakanka tik įrodyti, jog veiksmai, už kuriuos paskyrė baudą Komisija ir trečiosios valstybės, yra
         identiški. ADM mano, kad ji įrodė, jog jos veiksmai ir kartelis, dėl kurio paskyrė baudą Komisija ir trečiųjų valstybių valdžios institucijos,
         yra susiję su tuo pačiu pasauliniu karteliu.

      42      Dėl apeliančių nurodyto trečiojo pagrindo pirmos dalies Komisija tvirtina, kad minėtame sprendime Boehringer Mannheim prieš Komisiją nebuvo sprendžiamas klausimas, ar ši institucija privalo įskaičiuoti trečiųjų valstybių paskirtą baudą, jei šios institucijos
         ir minėtų valdžios institucijų nustatyti faktai prieš įmonę yra identiški. Ji mano, kad yra pakankamas pagrindas tvirtinti,
         jog 1969 m. vasario 13 d. Sprendime Wilhelm ir kt. (14/68, Rink. p. 1) ir minėtame sprendime Boehringer Mannheim prieš Komisiją nagrinėtas prigimtinės teisės principas yra taikomas tik Europos Sąjungoje. Visos Europos Sąjungos valstybės privalo bent
         jau konkurencijos teisės srityje nenukrypti nuo viršesnės Teisingumo Teismo praktikos, o šių valstybių ir Bendrijų institucijų
         dalis kompetencijos sutampa. Tačiau tarp JAV ir Europos bendrijos jokio ryšio ir tokio dalies kompetencijos sutapimo nėra.

      43      Dėl apeliančių nurodyto trečiojo pagrindo antros dalies Komisija tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, darydamas nuorodą
         į minėtą sprendimą Boehringer Mannheim prieš Komisiją, įrodė, kad Bendrijos ir JAV valdžios institucijos domisi tik kartelio narių veiksmais savo teritorijose. Šiame sprendime
         Teisingumo Teismas atskyrė susitarimus dėl kartelio ir kartelio veikimą skirtingose teritorijose.

      44      Dėl trečios trečiojo pagrindo dalies Komisija tvirtina, kad ADM klaidingai suprato skundžiamo sprendimo 103 punktą. Pirmosios instancijos teismas iš tikrųjų nagrinėjo klausimą, ar nubaudimas
         JAV ir Kanadoje buvo susijęs su identiškais veiksmais, už kuriuos Komisija ginčijamu sprendimu paskyrė baudą.

      45      Komisija mano, kad jeigu Bendrijos ir JAV valdžios institucijų inkriminuojami faktai neturi to paties objekto ir įvyko ne
         toje pačioje teritorijoje, jų negalima laikyti identiškais. Komisijos ir JAV valdžios institucijų inkriminuoti faktai nėra
         identiški ir niekas neleidžia ADM daryti išvados, jog skirdamos baudą pastarosios siekė ją nubausti už susitarimų įgyvendinimą EEE.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      –       Dėl pirmos šio pagrindo dalies
      46      Kaip apeliantės paaiškino per posėdį, jos nesiremia pačiu non bis in idem principu. Jos netvirtina, kad Komisija neteisėtai pradėjo procedūrą ar kad ji neturėjo teisės skirti baudos. Apeliantės iš
         esmės tvirtina, kad vienas iš elementarių principų yra iš non bis in idem išvestas principas, kuriuo remiantis turi būti atsižvelgta į konkuruojančias sankcijas už tuos pačius veiksmus.

      47      Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad nagrinėjant apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo vykdoma kontrole siekiama, viena
         vertus, patikrinti, kiek Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu teisingai atsižvelgė į visus veiksnius, svarbius pažeidimo
         sunkumo laipsniui pagal Sutarties 81 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 15 straipsnį nustatyti, o, antra vertus, įvertinti, ar
         Pirmosios instancijos teismas teisės požiūriu pakankamai nuodugniai išnagrinėjo ieškovo argumentus dėl baudos panaikinimo
         ar sumažinimo (minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 244 punktas ir jame nurodyta Bendrijos teismų praktika).

      48      Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 98 punkte pažymėjo, kad minėto sprendimo Boehringer Mannheim prieš Komisiją 3 punkto turinys rodo, jog Teisingumo Teismas nesprendė klausimo, ar Komisija privalo įskaičiuoti trečiųjų valstybių valdžios
         institucijų paskirtą baudą, jei šios institucijos ir minėtų valdžios institucijų nustatyti faktai prieš įmonę yra identiški,
         tačiau Teisingumo Teismas Komisijos ir trečiosios valstybės inkriminuojamų faktų tapatumą pripažino išankstine tokio nagrinėjimo
         sąlyga.

      49      Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos. Iš tikrųjų minėtame sprendime Boehringer Mannheim prieš Komisiją Teisingumo Teismas nesprendė šio klausimo, nes nebuvo įrodyta, kad Komisijos bei JAV valdžios institucijų nustatyti faktai
         prieš ieškovę buvo identiški.

      50      Darydamas nuorodą į minėto sprendimo Wilhelm ir kt. 11 punktą, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 99 punkte laikėsi nuomonės, kad atsižvelgdamas į išskirtinę
         situaciją, kurią lemia, pirma, glaudi valstybių narių nacionalinių rinkų ir bendrosios rinkos tarpusavio priklausomybė ir,
         antra, ypatinga Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos pasidalijimo kartelių toje pačioje bendrosios rinkos teritorijoje
         srityje sistema, Teisingumo Teismas, pripažinęs dvigubo persekiojimo galimybę ir atsižvelgdamas į dėl to galimą dvigubą sankciją,
         nusprendė, kad remiantis teisingumo reikalavimu būtina atsižvelgti į pirmą nubaudžiantį sprendimą.

      51      Skundžiamo sprendimo 100 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad tokios situacijos nebuvo nagrinėjamu atveju,
         ir nusprendė, jog nesant tiesioginės nuorodos į tarptautinės sutarties nuostatą, numatančią Komisijai pareigą nustatant baudos
         dydį atsižvelgti į tai pačiai įmonei už tas pačias veikas trečiosios valstybės, pavyzdžiui, JAV ar Kanados, nustatytas sankcijas,
         ieškovės negali teisėtai priekaištauti Komisijai pažeidus šioje byloje šią tariamą pareigą.

      52      Net jei tokie argumentai būtų klaidingi, o vertinant bylos aplinkybes nustatant baudos dydį reikėtų atsižvelgti į trečiųjų
         valstybių valdžios institucijų nustatytas sankcijas, kaltinimas, pagrįstas Komisijos neatsižvelgimu į trečiųjų valstybių jau
         nustatytas sankcijas, būtų tinkamas, tik jei Komisijos ir JAV bei Kanados valdžios institucijų nustatyti faktai prieš ADM būtų identiški.

      53      Skundžiamo sprendimo 101–103 punktuose Pirmosios instancijos teismas papildomai nagrinėjo, ar ieškovės pateikė tokio identiškumo
         įrodymų. Taigi reikia išnagrinėti kitas trečiojo pagrindo su šiais punktais susijusias dalis.

      54      Dėl apeliančių grindžiant trečiojo pagrindo pirmą dalį nurodyto gero administravimo principo reikia konstatuoti, kad jis yra
         netinkamas šioje situacijoje.

      –       Dėl antros trečiojo pagrindo dalies
      55      Dėl Pirmosios instancijos teismo teiginio, jog nebuvo įrodyta, kad Komisijos ir JAV bei Kanados valdžios institucijų nustatyti
         faktai prieš ADM yra identiški, apeliantės pirmiausia nurodo įrodymų iškraipymą. Jos tvirtina, kad faktą, jog pažeidimai, susiję su lizinu
         ir citrinų rūgštimi, skyrėsi vienas nuo kito, aiškiai patvirtina dokumentai, susiję su taikos sutartimis tiek JAV, tiek Kanadoje
         – valstybėse, kuriose pažeidimai būtų kvalifikuojami kaip atskiri kaltinimai ADM. Nei šie dokumentai, nei jokie kiti įrodymai neleidžia manyti, kad nagrinėjami atskiri susitarimai yra „platesnių susitarimų
         ir suderintų veiksmų komplekso“ dalis.

      56      Vis dėlto Pirmosios instancijos teismas nemanė, kad pažeidimai, susiję atitinkamai su lizinu ir citrinos rūgštimi, nesiskiria
         vienas nuo kito. Skundžiamo sprendimo 103 punkto pradžioje jis išreiškė abejonių dėl to, ar nubaudimas už kartelį dėl lizino
         gali būti laikomas atskiru nuo nubaudimo už kartelį dėl citrinos rūgšties. Vis dėlto jis nusprendė, kad šiuo atveju taip yra.

      57      Nors Pirmosios instancijos teismas manė, kad nubaudimai JAV ir Kanadoje buvo susiję su platesniu susitarimų ir suderintų veiksmų
         kompleksu, negalima tvirtinti, kad šis teismas iškraipė įrodymus. Nuoroda į „nubaudimus JAV ir Kanadoje už platesnį susitarimų
         ir suderintų veiksmų kompleksą“, esanti skundžiamo sprendimo 102 punkte, turi būti skaitoma atsižvelgiant į minėto sprendimo
         Boehringer Mannheim prieš Komisiją 5 punktą, kuriame kalbama apie „platesnį kompleksą“ ir kurį Pirmosios instancijos teismas nurodė ankstesniame punkte. Ji
         turi būti suprantama taip, kad minėti nubaudimai buvo susiję ir su veiksmais citrinos rūgšties srityje, kurie nėra nagrinėjami
         ginčijamame sprendime.

      58      Taigi kaltinimas dėl įrodymų iškraipymo turi būti atmestas.

      59      Apeliantės taip pat nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas nenurodydamas motyvų neatsižvelgė į jų papildomai pateiktus
         įrodymus dėl procedūrų tapatumo, taip pažeisdamas Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį.

      60      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnyje ir 53 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta
         Pirmosios instancijos pareiga motyvuoti sprendimus nereikalauja iš Pirmosios instancijos teismo pateikti paaiškinimų atskirai
         dėl kiekvieno ginčo šalių nurodyto argumento. Motyvavimas gali būti netiesioginis, jei jis leidžia suinteresuotajam asmeniui
         suprasti priežastis, dėl kurių buvo imtasi atitinkamų priemonių, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai duomenų, kad galėtų
         vykdyti savo teisminę kontrolę (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 372 punktą).

      61      Dėl ADM pateiktų papildomų įrodymų reikia pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas nepažeidė savo pareigos motyvuoti. Jo motyvavimas
         yra pagrįstas prielaida, kad norėdamos įrodyti, kad nustatyti faktai yra identiški, apeliantės turėjo įrodyti, kad JAV ir
         Kanadoje paskelbti kaltinamieji sprendimai buvo susiję su kartelio veikimu ar poveikiu ne tik šiose, bet ir kitose valstybėse,
         ypač EEE. Konstatuodamas, kad tai nebuvo įrodyta, Pirmosios instancijos teismas apeliančių pateiktus papildomus įrodymus netiesiogiai
         pripažino nepakankamus šio kriterijaus atžvilgiu.

      62      Todėl kaltinimas dėl Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnio pažeidimo negali būti priimtas.

      63      Galiausiai apeliantės nurodo: kadangi savo atsiliepimuose į ieškinį ir ginčijamame sprendime Komisija akivaizdžiai pripažino,
         kad faktai, už kuriuos atlikus trečiosiose valstybėse pradėtas procedūras skirtos baudos, buvo visiškai tokie pat, kaip ir
         nurodyti Pirmosios instancijos teisme, tai turėjo suteikti joms galimybę pateikti savo priešingą tvirtinimą.

      64      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisija iš tiesų nurodė, jog EEE įvykdytas pažeidimas yra susijęs su pasauliniu karteliu.
         Vis dėlto tai nurodydama Komisija nepripažino, kad jos ir JAV bei Kanados valdžios institucijų nustatyti faktai prieš apeliantes
         yra identiški.

      65      Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo motyvų 183 punkto matyti, kad Komisija kaltina ADM ir kitas šiame sprendime nurodytas įmones pažeidus EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes jos EEE viduje susitarimu
         nustatė lizino kainas, kontroliavo pasiūlą, pasidalijo tarpusavyje pardavimo kiekius bei keitėsi informacija apie savo pardavimo
         kiekius tam, kad galėtų kontroliuoti kvotų, dėl kurių buvo susitarta, laikymąsi. To paties sprendimo motyvų 311 punkte Komisija
         pažymėjo, kad remiantis JAV ir Kanados valdžios institucijų pateikta informacija, šiame sprendime nurodytoms įmonėms paskiriant
         baudas buvo atsižvelgta tik į kartelio, nagrinėjamo minėtame sprendime, antikonkurencinį poveikį minėtų valstybių jurisdikcijoje.

      66      Taigi darytina išvada, kad Komisija manė, jog tai buvo kartelio įgyvendinimas skirtingose teritorijose. Todėl Komisijos konstatavimai
         leido apeliantėms tinkamai ginti savo nuomonę šiuo klausimu.

      67      Todėl kaltinimas dėl teisės būti išklausytam pažeidimo yra nepagrįstas.

      –       Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies
      68      Skundžiamo sprendimo 103 punktas yra susijęs su Pirmosios instancijos teismo atlikta analize dėl nurodytų faktų identiškumo.

      69      Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad tuo atveju, kai trečiojoje valstybėje paskirta bauda yra susijusi tik su kartelio veikimu
         ar poveikiu šios valstybės rinkoje, o Bendrijos bauda – tik su kartelio veikimu ir poveikiu Bendrijos rinkoje, nėra faktų
         identiškumo.

      70      Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 103 punkte pabrėžė, kad nagrinėjamos baudos buvo apskaičiuotos remiantis
         apyvarta atitinkamai JAV ir Kanadoje, kad pagrįstų savo išvadą, jog baudomis buvo siekiama nubausti už kartelio įgyvendinimą
         tose valstybėse, o ne EEE.

      71      Pirmosios instancijos teismas mano, kad ADM neįrodė, jog už nagrinėjamo kartelio įgyvendinimą ir poveikį atitinkamai JAV ir Kanadoje nustatytos baudos buvo apskaičiuotos
         atsižvelgiant į šio kartelio įgyvendinimą ir poveikį EEE.

      72      Taigi pagrindinis apeliančių kaltinimas, nurodytas grindžiant trečiojo pagrindo trečią dalį, yra nepagrįstas.

      73      Papildomai jos tvirtina, kad Komisija privalo atsižvelgti į kitoms valdžios institucijoms sumokėtas baudas, apskaičiuotas
         pagal apyvartas JAV ir Kanadoje, kai, kaip ir šioje byloje, Komisija apskaičiuodama apeliantėms skirtiną baudą remiasi jų
         pasauline apyvarta. Tai darydama ši institucija minėtą baudą apskaičiuoja remdamasi apeliančių apyvarta valstybėse, kuriose
         jos jau sumokėjo baudą, pridėdama prie to apyvartą EEE rinkoje.

      74      Vis dėlto ginčijamame sprendime pasaulinė apyvarta buvo naudojama tik palyginti atitinkamų įmonių dydį, kad būtų galima atsižvelgti
         į realią minėtų įmonių galimybę padaryti didelę žalą lizino rinkai EEE.

      75      Todėl šis kaltinimas turi būti atmestas.

      76      Kadangi visi ieškovės nurodyti kaltinimai dėl Pirmosios instancijos teismo tvirtinimo, kad jos neįrodė nustatytų faktų identiškumo,
         yra nepagrįsti, reikia atmesti trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą.

       Dėl ketvirtojo pagrindo, pagrįsto pareigos motyvuoti pažeidimu
      77      Ketvirtasis pagrindas susideda iš dviejų dalių.

      78      Pirmoje šio pagrindo dalyje, kuri yra susijusi su skundžiamo sprendimo 85–94 punktais, apeliantės tvirtina, jog Pirmosios
         instancijos teismas pažeidė Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį nuspręsdamas, kad Komisija neprivalėjo atsižvelgti į trečiosiose
         valstybėse jų sumokėtas baudas, nors Komisijos paskirta bauda buvo apskaičiuota remiantis pasauline apyvarta, ir dėl to bauda
         ieškovėms yra paskirta remiantis apyvarta valstybėse, kuriose joms jau buvo paskirta bauda.

      79      Antroje ketvirtojo pagrindo dalyje, kuri yra susijusi su skundžiamo sprendimo 198–206 punktais, apeliantės tvirtina, jog Pirmosios
         instancijos teismas pažeidė Teisingumo Teismo Statuto 36 straipsnį konstatuodamas, kad bauda yra protinga, nepaisant Komisijos
         pareigos atsižvelgti į ADM lizino apyvartą EEE nesilaikymo.

      80      Dėl su Pirmosios instancijos teismo pareiga motyvuoti susijusių reikalavimų darytina nuoroda į šio sprendimo 60 punktą.

      81      Šiuo atveju Pirmosios instancijos teismo sprendimas, kiek jis susijęs su šiais dviem klausimais, yra pakankamai motyvuotas.
         Pirma, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 85–103 punktuose pateikė detalius motyvus, lėmusius jo išvadą, kad
         Komisija neprivalėjo atsižvelgti į ADM trečiosiose valstybėse sumokėtas baudas. Antra, skundžiamo sprendimo 198–206 punktuose jis pateikė savo motyvus, kuriais
         remdamasis atmetė apeliančių argumentus, jog bauda buvo neproporcinga, palyginti su jų apyvarta lizino rinkoje EEE.

      82      Todėl ketvirtasis pagrindas turi būti atmestas.

       Dėl penktojo pagrindo, pagrįsto įrodymų iškraipymu
      83      Kaip penktąjį pagrindą, kuris yra susijęs su skundžiamo sprendimo 142–171 punktais, ieškovės nurodo tai, kad Pirmosios instancijos
         teismas iškraipė įrodymus konstatuodamas, jog Komisija įrodė ekonominį poveikį.

      84      Konkrečiai apeliantės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus nuspręsdamas, kad Komisija pakankamai
         įrodė, jog kainos buvo didesnės nei būtų buvusios, jei nebūtų buvę kartelio. Komisijos įrodymai, kurių buvimą Pirmosios instancijos
         teismas pripažino skundžiamo sprendimo 154–160 punktuose, apeliančių nuomone, rodo tik realų kainų lygį, tačiau nenagrinėja
         galimo kainų lygio nesant susitarimo.

      85      Šiuo klausimu reikia priminti, kad faktinių aplinkybių vertinimas nėra Teisingumo Teismo kontrolei pateiktinas teisės klausimas,
         išskyrus atvejus, kai Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus (žr., pavyzdžiui, 2001 m. birželio 21 d. Sprendimo Moccia Irme ir kt. prieš Komisiją, C‑280/99 P–C‑282/99 P, Rink. p. I‑4717, 78 punktą).

      86      Tačiau apeliantės neįrodė, kad buvo iškraipyti įrodymai. Jų kritika dėl Pirmosios instancijos teismo argumentų yra nepagrįsta.
         Kaip nurodė generalinis advokatas išvados 124 punkte, iš ginčijamo sprendimo turinio ir skundžiamo sprendimo matyti, kad Komisija
         pateikė daug įrodymų dėl kainų išaugimo, kurį lėmė kartelis, ir kad šiuos įrodymus Pirmosios instancijos teismas išsamiai
         išnagrinėjo. Atmesdamas apeliančių argumentus, kuriais jos siekė įrodyti, kad nebuvo įrodyta, jog kainos buvo didesnės nei
         butų buvusios oligopolijos atveju nesant pažeidimo, Pirmosios instancijos teismas nagrinėdamas įrodymus neįžvelgė juose to,
         ko akivaizdžiai nebuvo.

      87      Todėl reikia atmesti penktąjį apeliacinio skundo pagrindą.

       Dėl šeštojo pagrindo, pagrįsto principo, jog Komisija privalo laikytis savo nustatytų taisyklių, pažeidimu
      88      Kaip šeštąjį pagrindą apeliantės nurodo tai, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 191–206 punktuose pažeidė
         principą, jog Komisija privalo laikytis savo nustatytų taisyklių.

      89      Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad Komisija, nustatydama pradinį baudos dydį, atsižvelgė tik į bendrą apeliančių
         visų produktų apyvartą bei į pasaulinę lizino apyvartą, ir todėl ji nesilaikė savo pareigos atsižvelgti į nagrinėtiną apyvartą.
         Nepaisant to, kad Komisija nesilaikė savo gairių, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad bauda buvo teisėta, nes ji
         nepažeidė proporcingumo principo. Pirmosios instancijos teismas negali, bent jau nenurodydamas motyvų, leisti Komisijai pažeisti
         savo pačios gaires. Leidimas Komisijai nesilaikyti gairių tik prižiūrint, kad būtų laikomasi proporcingumo reikalavimų, gali
         pažeisti teisinio saugumo ir gero administravimo principus bei diskriminuoti apeliantes kitų įmonių, kurioms gairės yra taikomos,
         atžvilgiu.

      90      Dėl šių priežasčių Pirmosios instancijos teismas turėjo remtis gairėse nurodytu metodu dėl baudų, atsižvelgdamas į nagrinėtiną
         ADM apyvartą, kad nustatytų teisingą baudų dydį. Nesilaikydamas šių reikalavimų jis pažeidė principą, kad Komisija turi laikytis
         savo nustatytų taisyklių.

      91      Šiuo klausimu reikia priminti, kad nors elgesio taisyklės, kuriomis siekiama išorinio poveikio, kaip yra gairių, skirtų ūkio
         subjektams, atveju, negali būti kvalifikuojamos kaip teisės norma, kurios administracija turi paisyti bet kuriuo atveju, vis
         dėlto jos nustato elgesio taisyklę, nurodančią sektiną praktiką, nuo kurios tam tikru atveju administracija negali nukrypti
         nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 209 ir 210 punktus).

      92      Pirmosios instancijos teismo negalima kaltinti leidus Komisijai taikyti gaires klaidingai. Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo
         197 punkte nusprendęs, kad Komisija, remdamasi ADM pasauline apyvarta ir neatsižvelgdama į jos apyvartą lizino rinkoje EEE, nesilaikė gairių 1 straipsnio A dalies ketvirtosios
         ir šeštosios pastraipos, Pirmosios instancijos teismas pats nustatė, ar baudos dydis yra tinkamas.

      93      Vis dėlto kai Komisija vertindama nagrinėjamą pažeidimą tinkamai neatsižvelgė į tam tikrą elementą ir Pirmosios instancijos
         teismas konstatavo gairių pažeidimą bei naudodamasis savo neribota jurisdikcija priėmė savo sprendimą byloje, lygybės ir teisinio
         saugumo principai reikalauja, kad jis pirmiausia patikrintų, ar atsižvelgus į tą elementą, baudai vis tiek taikomos šios gairės,
         nes proporcingumo principas taikomas tik po tokio įvertinimo.

      94      Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą taikydamas tik proporcingumo kriterijų.

      95      Tačiau skundžiamo sprendimo 203–205 punktuose pateiktame vertinime iš ADM lizino pardavimo apyvartos EEE netiesiogiai matyti, kad jei Komisija būtų teisingai taikiusi gaires atsižvelgdama į šią apyvartą,
         baudos nustatymo rezultatas būtų buvęs toks pats.

      96      Šeštasis pagrindas turi būti atmestas.

       Dėl septintojo pagrindo, pagrįsto proporcingumo principo pažeidimu
       Apeliančių argumentai
      97      Septintajame pagrinde apeliantės kaltina Pirmosios instancijos teismą pažeidus proporcingumo principą, kaip jis išaiškintas
         Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo. Skundžiamo sprendimo 199–202 punktuose jis neteisingai atmetė argumentą,
         jog proporcingumo principas reikalauja baudos ir atitinkamos apyvartos tam tikros tarpusavio priklausomybės, kuriuo remiantis
         darytina išvada, kad bauda, lygi 115 % minėtos apyvartos, kaip šioje byloje, yra neproporcinga. Ją apskaičiuodamos apeliantės
         remiasi savo apyvarta lizino rinkoje EEE per paskutinius pažeidimo metus.

      98      Jos tvirtina, jog priešingai nei skundžiamo sprendimo 200 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas, 2000 m. lapkričio
         16 d. Sprendime KNP BT prieš Komisiją (C‑248/98 P, Rink. p. I‑9641) nurodomas bendro taikymo principas, kad sankcija turi būti proporcinga įmonės dydžiui produkto,
         kuris yra pažeidimo objektas, rinkoje.

      99      Apeliantės tvirtina, kad šios bylos faktinės aplinkybės yra identiškos faktinėms aplinkybėms bylos, kurioje buvo priimtas
         1994 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Parker Pen prieš Komisiją (T‑77/92, Rink. II‑549), kuriame šis teismas sumažino baudą dėl to, jog Komisija nepakankamai atsižvelgė į atitinkamą apyvartą.
         Tai, kad minėtoje byloje Parker Pen prieš Komisiją buvo sumažinta tik galutinė bauda, o ne pradinis baudos dydis, skaičiuojamas pagal pažeidimo sunkumą, neturi jokios reikšmės.
         Minėtoje byloje pradinis baudos dydis atskirai nebuvo skaičiuojamas. Be to, apeliantėms paskirta bauda yra neproporcinga,
         palyginti su atitinkama apyvarta, tiek atsižvelgiant į galutinę baudą, tiek į pradinį baudos dydį pagal pažeidimo sunkumą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      100    Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką siekiant nustatyti baudą yra leidžiama atsižvelgti į įmonės bendrą apyvartą,
         kuri, nors apytiksliai ir nepakankamai, rodo įmonės dydį ir jos ekonominę galią, ir į prekių, kurios yra pažeidimo objektas,
         apyvartos dalį, kuri gali parodyti pažeidimo mastą. Nė vienam iš šių dydžių negalima suteikti per daug reikšmės kitų vertinimo
         kriterijų atžvilgiu, kad tinkamo baudos dydžio nustatymas nebūtų paremtas paprastu apskaičiavimu nuo bendros apyvartos. Tai
         visų pirma galioja tuomet, kai atitinkamos prekės sudaro tik nedidelę dalį šios apyvartos (minėtų sprendimų Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją 121 punktas ir Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 243 punktas).

      101    Tačiau Bendrijos teisėje nėra bendro taikymo principo, jog sankcija turi būti proporcinga įmonės dydžiui prekės, kuri yra
         pažeidimo objektas, rinkoje.

      102    Skundžiamo sprendimo 200 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliančių argumentus nurodydamas:

      „<...> Iš tikrųjų iš Bendrijos teismų praktikos matyti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytomis ribomis
         su nuoroda į bendrą įmonės apyvartą siekiama išvengti, jog baudos būtų neproporcingos, palyginti su įmonės dydžiu (minėto
         sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją 119 punktas). Kadangi galutinė bauda neviršija 10 % ADM praėjusių verslo metų bendros apyvartos, ji negali būti laikoma neproporcinga tik dėl to, kad viršija apyvartą atitinkamoje
         rinkoje. Reikia pažymėti, kad apeliantės daro nuorodą į (minėto sprendimo KNP BT prieš Komisiją 61 punktą), kuriame (Teisingumo Teismas) tarp kitko pabrėžė, jog „<…> Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi siekiama užtikrinti,
         kad bauda būtų proporcinga įmonės dydžiui produktų, kurie yra pažeidimo objektas, rinkoje“. Be to, kad minėto sprendimo 61 punkte
         Teisingumo Teismas aiškiai darė nuorodą į minėto sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją 119 punktą, dar reikia pabrėžti, kad ši formuluotė, vėlesnės teismų praktikos neatkartota, yra susijusi su konkrečiomis bylos,
         kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas KNP BT prieš Komisiją, aplinkybėmis. Toje byloje ieškovė Komisijai priekaištavo, kad nustatydama jos rinkos dalį ši atsižvelgė į pardavimo grupės
         viduje apimtį, ir šį požiūrį Teisingumo Teismas dėl pirmiau nurodytų motyvų vis dėlto patvirtino. Vadinasi, iš to negali būti
         daroma išvada, jog nagrinėjamoje byloje ADM skirta bauda yra neproporcinga.“

      103    Tokia argumentacija nėra teisiškai klaidinga.

      104    Kalbant apie minėtą sprendimą Parker Pen prieš Komisiją reikia pažymėti, kad iš jo 94 punkto matyti, jog Pirmosios instancijos teismas tik taikė minėto sprendimo Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją 121 punkte nurodytas ir šio sprendimo 100 punkte primintas taisykles.

      105    Be to, Teisingumo Teismas, apeliacinio skundo stadijoje priimdamas sprendimą dėl teisės klausimų, dėl teisingumo pagrindų
         negali pakeisti savu vertinimu Pirmosios instancijos teismo, kuris, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, priima sprendimą
         dėl įmonei už Bendrijos teisės pažeidimą paskirtos baudos dydžio, vertinimo (minėto sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją 245 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      106    Todėl septintąjį pagrindą reikia atmesti.

      107    Iš to, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad apeliacinis skundas turi būti atmestas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      108    Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį,
         pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti
         bylinėjimosi išlaidas iš ADM Company ir ADM Ingredients, o pastarosios pralaimėjo bylą, jos turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Archer Daniels Midland Co. ir Archer Daniels Midland Ingredients Ltd bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1994 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Groupement des cartes bancaires "CB" ir Europay International SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Piniginės baudos. # Sujungtos bylos T-39/92 ir T-40/92.


1965 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Société anonyme métallurgique d'Espérance-Longdoz prieš EAPB Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 3-65.


title: 2009 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Ristic AG ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Gyvūnų sveikata - Apsaugos priemonės - Sprendimas 2007/362/EB - Ieškinys dėl panaikinimo - Nereikalingumas priimti sprendimą - Ieškinys dėl žalos atlyginimo - Proporcingumo principas - Teisėtų lūkesčių apsaugos principas - Rūpestingumo pareiga - Nuosavybės teisė ir teisė vykdyti ekonominę veiklą.#Byla T-238/07.

text:
      2009 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Ristic ir kt. prieš Komisiją
      (Byla T‑238/07)
      „Gyvūnų sveikata – Apsaugos priemonės – Sprendimas 2007/362/EB – Ieškinys dėl panaikinimo – Nereikalingumas priimti sprendimą – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Proporcingumo principas – Teisėtų lūkesčių apsaugos principas – Rūpestingumo pareiga – Nuosavybės teisė ir teisė vykdyti ekonominę veiklą“
      1.                     Ieškinys dėl panaikinimo – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį (EB 230 straipsnis) (žr. 37–39 punktus)
      2.                     Procesas – Ieškinys – Formos reikalavimai (Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnis; Pirmosios instancijos teismo procedūros
            reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktas) (žr. 51–52 punktus)
      3.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos (EB 288 straipsnio antra pastraipa) (žr. 55–56 punktus)
      4.                     Žemės ūkis – Teisės aktų derinimas sveikatos politikos srityje – Kai kurių medžiagų ir jų likučių gyvuose gyvūnuose ir gyvūninės
            kilmės produktuose monitoringo priemonės – Direktyva 96/23 (Tarybos direktyva 96/23; Komisijos sprendimas 2007/362) (žr. 58–60,
            66–68, 74 ir 76–82 punktus)
      5.                     Žemės ūkis – Teisės aktų derinimas sveikatos politikos srityje – Kai kurių medžiagų ir jų likučių gyvuose gyvūnuose ir gyvūninės
            kilmės produktuose monitoringo priemonės – Direktyva 96/23 (Tarybos direktyva 96/23; Komisijos sprendimas 2007/362) (žr. 85–91 punktus)
      6.                     Deliktinė atsakomybė – Sąlygos (EB 288 straipsnio antra pastraipa) (žr. 92–93 punktus)
      Dalykas

               Prašymas panaikinti 2007 m. gegužės 16 d. Komisijos sprendimą 2004/432/EB, iš dalies keičiantį sprendimą 2007/362/EB dėl likučių
                  monitoringo planų, kuriuos pateikia trečiosios šalys pagal Tarybos direktyvą 96/23/EB, patvirtinimo (OL L 138, p. 18), ir
                  atlyginti žalą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nereikia priimti sprendimo dėl prašymo panaikinti.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Nurodyti Ristic AG, Piratic Meeresfrüchte Import GmbH, Prime Catch Seafood GmbH ir Rainbow Export Processing, SA padengti
                     bylinėjimosi ir su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra susijusias išlaidas.


title: 2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # XXXLutz Marken GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Prašymas įregistruoti vaizdinį Bendrijos prekių ženklą "Linea Natura Natur hat immer Stil" - Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas "natura selection" - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Žymenų panašumas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas). # Byla T-54/09.

text:
      2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas XXXLutz Marken prieš VRDT – Natura Selection (Linea Natura Natur hat immer Stil)
      (Byla T‑54/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Prašymas įregistruoti vaizdinį Bendrijos prekių ženklą „Linea Natura Natur hat immer Stil“ – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas „natura selection“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Žymenų panašumas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas (dabar – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas)“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Nagrinėjamų
            prekių ženklų panašumas – Vertinimo kriterijai – Sudėtinis prekių ženklas (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 38, 41, 43–44 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu – Nagrinėjamų prekių ženklų panašumas – Koncepcinių skirtumų galėjimas neutralizuoti vizualius
            ar fonetinius panašumus – Sąlygos (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 61 punktą)
      3.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 71–74 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2008 m. lapkričio 28 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1787/2007‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Natura Selection, SL
                ir
               XXXLutz Marken GmbH
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               XXXLutz Marken GmbH

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas Linea Natura Natur hat immer Stil 8, 14, 16, 20, 21, 24, 25 ir 27 klasių prekėms – paraiška Nr. 4626693

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Natura Selection, SL

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               vaizdinis prekių ženklas natura selection, įregistruotas 3, 14, 16, 20, 25, 35, 38, 39 ir 42 klasių prekėms ir paslaugoms, ir kiti Bendrijos bei Ispanijos prekių ženklai,
                  kuriuose yra žodis „natura“ ir kurie įregistruoti 3, 14, 16, 20, 21, 24, 25, 27, 28, 35, 39 ir 42 klasių prekėms ir paslaugoms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš XXXLutz Marken GmbH bylinėjimosi išlaidas.


2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Natalia Martínez Páramo ir kt. ir Serena Angioli ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Priimtinumas - Asmens nenaudai priimtas aktas. # Sujungtos bylos T-137/99 ir T-18/00.


title: 2009 m. gruodžio 9 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Gerhard Birkhoff. # Apeliacinis skundas - Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Socialinė apsauga. # Byla T-377/08 P.

text:
      BENDROJO TEISMO (apeliacinių skundų kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. gruodžio 9 d.
      Byla T‑377/08 P
      Europos Komisija
      prieš
      Gerhard Birkhoff
      „Apeliacinis skundas – Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Socialinė apsauga – Sveikatos draudimas – Gydymo išlaidų atlyginimas – Sprendimo atsisakyti duoti išankstinį leidimą atlyginti neįgaliojo vežimėlio įsigijimo išlaidas panaikinimas pirmojoje instancijoje
         – Įrodymo iškraipymas“

      Dalykas: Apeliacinis skundas dėl 2008 m. liepos 8 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimo Birkhoff prieš Komisiją (F‑76/07, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000), kuriuo siekiama panaikinti šį sprendimą.

      Sprendimas: Panaikinti 2008 m. liepos 8 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimą Birkhoff prieš Komisiją (F‑76/07, Rink. VT p. I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000). Panaikinti 2006 m. lapkričio 8 d. Išmokų biuro sprendimą. Gerhard Birkhoff
         ir Europos Komisija padengia šioje instancijoje patirtas savo bylinėjimosi išlaidas. Priteisti iš Komisijos visas pirmojoje
         instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Socialinė apsauga – Sveikatos draudimas – Išlaidos dėl ligos – Atlyginimas – Atsisakymas – Skundas – Sprendimas
            atmesti – Pareiga motyvuoti
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalis)
      2.      Pareigūnai – Socialinė apsauga – Sveikatos draudimas – Išlaidos dėl ligos – Atlyginimas – Atsisakymas – Teisminė kontrolė
            – Ribos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 72 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Administracijos rūpestingumo pareiga – Atsižvelgimas į pareigūno interesus
      (Sveikatos draudimo taisyklių 35 straipsnio 2 dalis)
      1.      Preziumuojama, kad sprendimo atmesti skundą motyvai sutampa su sprendimo, dėl kurio šis skundas patektas, motyvais.

      Taigi, jeigu Išmokų biuras, remdamasis neigiama Medicinos tarnybos gydytojo išvada, atsisako atlyginti tam tikras medicinines
         išlaidas pagal Bendrųjų taisyklių 20 straipsnį, o suinteresuotasis asmuo pateikia skundą nurodydamas, kad šis atsisakymas
         grindžiamas per daug bendro pobūdžio arba per daug glaustais motyvais, atsakydama į šį skundą administracija gali pateikti
         aiškesnius motyvus vykstant ikiteisminei procedūrai. Preziumuojama, kad tokie specifiniai su konkrečiu atveju susiję motyvai,
         pateikti iki ieškinio teisme pareiškimo, sutampa su sprendimo atsisakyti motyvais, todėl turi būti laikomi svarbia informacija
         vertinant šio sprendimo teisėtumą.

      (žr. 55 ir 56 punktus)
      Nuoroda: 1993 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Parlamentas prieš Volger, C‑115/92 P, Rink. p. I‑6549, 22 punktas; 2004 m. rugsėjo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hectors prieš Parlamentą, C‑150/03 P, Rink. p. I‑8691, 47–49 punktai; 1995 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Kotzonis prieš ESRK, T‑586/93, Rink. p. II‑665, 105 punktas; 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Gaspari prieš Parlamentą, T‑66/98, Rink. VT p. I‑A‑55 ir II‑287, 30–33 punktai; 2000 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pipeaux prieš Parlamentą, T‑34/99, Rink. VT p. I‑A‑79 ir II‑337, 18 ir 19 punktai; 2004 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Huygens prieš Komisiją, T‑281/01, Rink. VT p. I‑A‑203 ir II‑903, 107 punktas.

      2.      Nevykdoma medicininių vertinimų, kurie laikytini galutiniais, jei jie buvo atlikti pagal reikalavimus, teisminė priežiūra.

      Nuomonė, kurią Medicinos tarnybos gydytojas arba Medicinos komitetas pateikia atsakydami į visiškai techninį klausimą, t. y.
         ar sugedęs neįgaliojo vežimėlis, atsižvelgiant į jo gamybai panaudotas medžiagas ir kėdės lūžimo priežastį, gali būti pagrįstai
         laikomas remontuotinu arba ar pateisinama, atsižvelgiant į su saugumu susijusias priežastis, finansuoti naujo neįgaliojo vežimėlio
         įsigijimą, nėra medicininis vertinimas. Todėl nagrinėjamu atveju netaikytina teismų praktika dėl ribotos medicininių vertinimų
         teisminės priežiūros.

      (žr. 68–70 punktus)
      Nuoroda: 1988 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Biedermann prieš Audito Rūmus, 2/87, Rink. p. 143, 8 punktas; 1993 m. kovo 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Blackman prieš Parlamentą, T‑33/89 ir T‑74/89, Rink. p. II‑249, 44 punktas; 2004 m. gegužės 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hecq prieš Komisiją, T‑191/01, Rink. VT p. I‑A‑147 ir II‑659, 62 punktas.

      3.      Administracijai tenkanti rūpestingumo pareiga, kuri atspindi abipusių teisių ir pareigų, kurios Pareigūnų tarnybos nuostatuose
         buvo nustatytos reguliuojant viešosios valdžios institucijų ir viešosios tarnybos tarnautojų santykius, pusiausvyrą, visų
         pirma reiškia, kad, spręsdama dėl pareigūno situacijos, institucija atsižvelgia ne tik į tarnybos, bet ir į atitinkamo pareigūno
         interesus.

      Paskyrimų tarnyba pažeidžia rūpestingumo pareigą, jei ji neatsižvelgia į ieškovo, į pensiją išėjusio pareigūno, situaciją,
         kai šis prašo atlyginti sugedusio jo dukters neįgaliojo vežimėlio pakeitimo išlaidas, nors minėtai tarnybai žinoma, kad ieškovas
         ir jo dukra gyvena skirtingose valstybėse narėse ir kad neįgaliojo vežimėlis buvo pirktas vienoje, o remontuotas kitoje valstybėje
         narėje. Šioje situacijoje pareigūnui ypač sunku nurodyti neįgaliojo vežimėlio gedimo priežastį ir įrodyti, kad jo dukrai dėl
         paraplegijos reikalingas naujas neįgaliojo vežimėlis, kad ji galėtų gyventi deramą asmeninį ir profesinį gyvenimą.

      Šiomis aplinkybėmis Paskyrimų tarnyba turi imtis daugiau iniciatyvos tirdama bylą, pavyzdžiui, pagal analogiją taikyti Europos
         Bendrijų pareigūnų bendrųjų sveikatos draudimo taisyklių 35 straipsnio 2 dalį, pagal kurią, prieš priimdama sprendimą dėl
         skundo, administracija gali, jeigu ginčas yra medicininio pobūdžio, prašyti medicinos eksperto nuomonės, o „ekspertizės išlaid[os]
         padengia[mos] pagal bendrąją sveikatos draudimo sistemą“. Kadangi šis ginčas yra techninio pobūdžio, minėta tarnyba turi išsiaiškinti,
         kas yra finansiškai palankiau: padėti ieškovui ieškant techninio eksperto ir išlaidas padengti pagal bendrąją sveikatos draudimo
         sistemą, ar atlyginti, atsižvelgiant į nustatytas ribas, naujo neįgaliojo vežimėlio įsigijimo išlaidas.

      (žr. 87–89 punktus)
      Nuoroda: 1980 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo Kuhner prieš Komisiją, 33/79 ir 75/79, Rink. p. 1677, 22 punktas; 1994 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Klinke prieš Teisingumo Teismą, C‑298/93 P, Rink. p. I‑3009, 38 punktas; 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Lantzoni prieš Teisingumo Teismą, T‑156/05, Rink. VT p. I‑A‑2‑189 ir II‑A‑2‑969, 88 punktas.


2016 m. birželio 10 d. Tarnautojų teismo sprendimas.#HI prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 straipsnis – Lojalumo pareiga – 11 a straipsnis – Interesų konfliktas – Pareigūnas, atsakingas už Sąjungos finansuojamo projekto koordinavimą – Šeimos ryšiai tarp šio pareigūno ir darbuotojo, kurį projekto tikslais įdarbino už šį projektą atsakinga bendrovė – Drausminė procedūra – Drausminė nuobauda – Perkėlimas į žemesnį lygį – Drausmės komisijos sudėties teisėtumas – Pareiga motyvuoti – Procedūros trukmė – Pagrįstas terminas – Teisės į gynybą pažeidimas – Ne bis in idem principas – Akivaizdi vertinimo klaida – Nuobaudos proporcingumas – Lengvinančios aplinkybės.#Byla F-133/15.


1987 m. balanžio 1 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # C. Dufay prieš Europos Parlamentą. # Atleidimas iš darbo. # Byla 257/85.


2000 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gabalfrisa SL ir kt. prieš Agencia Estatal de Administración Tributaria (AEAT). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal Económico-Administrativo Regional de Cataluña - Ispanija. # Priimtinumas - Pridėtinės vertės mokesis. # Sujungtos bylos C-110/98 iki C-147/98.


1996 m. spalio 24 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª, Gabinete Técnico de Informática Ldª (GTI), Lisnico - Serviço Marítimo Internacional Ldª, Rebocalis - Rebocagem e Assistência Marítima Ldª ir Gaslimpo - Sociedade de Desgasificação de Navios SA. # Europos socialinis fondas. # Byla C-32/95 P.


1997 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Garage Molenheide BVBA (C-286/94), Peter Schepens (C-340/95), Bureau Rik Decan-Business Research & Development NV (BRD) (C-401/95) ir Sanders BVBA (C-47/96) prieš Belgische Staat. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Hof van Beroep Antwerpen, Rechtbank van eerste aanleg Brussel, Rechtbank van eerste aanleg Brugge - Belgija. # Šeštoji direktyva 77/388/EEB. # Sujungtos bylos C-286/94, C-340/95, C-401/95 ir C-47/96.


title: 2014 m. kovo 27 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Alpina River Cruises GmbH ir Nicko Tours GmbH prieš Ministero delle infrastrutture e dei trasporti – Capitaneria di Porto di Chioggia.#Consiglio di Stato prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Jūrų transportas – Reglamentas (EEB) Nr. 3577/92 – „Jūrų kabotažo“ sąvoka – Kruizo paslaugos – Kruizas, kurio maršrutas eina per Venecijos lagūną, Italijos teritorinę jūrą ir Po upę – Tas pats išvykimo ir atvykimo uostas.#Byla C-17/13.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            byloje C‑17/13
            dėl Consiglio di Stato (Italija) 2012 m. lapkričio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. sausio 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Alpina River Cruises GmbH ,
            Nicko Tours GmbH
            prieš
            Ministero delle infrastrutture e dei trasporti – Capitaneria di Porto di Chioggia ,
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič (pranešėjas), teisėjai C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader ir E. Jarašiūnas,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. spalio 24 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Alpina River Cruises GmbH ir Nicko Tours GmbH , atstovaujamų avvocati A. Clarizia, A. Veronese ir R. Longanesi Cattani,
            – Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato M. Salvatorelli,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos G. Conte ir L. Nicolae,
            susipažinęs su 2013 m. gruodžio 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 10), išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant pagal Šveicarijos teisę įsteigtos bendrovės Alpina River Cruises GmbH ir pagal Vokietijos teisę įsteigtos bendrovės Nicko Tours GmbH  (toliau – Alpina ir Nicko Tours ), viena šalis, ir Ministero delle infrastrutture e dei trasporti – Capitaneria di Porto di Chioggia (Infrastruktūros ir transporto ministerija – Kjodžos uosto administracija, Italija), kita šalis, ginčą dėl šios institucijos atsisakymo leisti Alpina ir Nicko Tours turistiniam laivui, plaukiojančiam su Šveicarijos vėliava, plaukti per Italijos teritorinę jūrą.
            Teisinis pagrindas
            Reglamentas Nr. 3577/92
            3. Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
            „Nuo 1993 m. sausio 1 d. laisvė teikti jūrų transporto paslaugas valstybėje narėje (jūrų kabotažą) suteikiama Bendrijos laivų savininkams, kurių laivai įregistruoti valstybėje narėje ir plaukioja su jos vėliava, jei šie laivai atitinka visas kabotažo vykdymo šioje valstybėje narėje sąlygas < ... > “
            4. Šio reglamento 2 straipsnyje numatyta:
            „Šiame reglamente:
            1. „Jūrų transporto paslaugos valstybėje narėje (jūrų kabotažas)“ – tai paprastai už užmokestį teikiamos paslaugos, kurias visų pirma sudaro:
            a) kontinentinis kabotažas: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno dalyje arba pagrindinėje teritorijoje, nesustojant salose;
            b) tiekimo atviroje jūroje paslaugos: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp bet kurio valstybės narės uosto ir šios valstybės narės kontinentiniame šelfe esančių įrenginių arba struktūrų;
            c) salų kabotažas: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp:
            – uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno dalyje ir vienoje arba daugiau salų,
            – vienos ir tos pačios valstybės narės salose esančių uostų;
            < ... > “
            5. Pagal šio reglamento 3 straipsnio 1 dalį „[v]isais klausimais, susijusiais su įgulos sukomplektavimu laivuose, vykdančiuose kontinentinį kabotažą, ir kruiziniuose laineriuose atsakomybę prisiima valstybė, kurioje laivas įregistruotas (laivo vėliavos valstybė), išskyrus mažesnius kaip 650 bruto tonažo laivus, kai gali būti taikomos priimančiosios valstybės nustatytos sąlygos“.
            6. Reglamento Nr. 3577/92 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Taikant išimtį, šis reglamentas laikinai netaikomas šioms jūrų transporto paslaugoms, teikiamoms Viduržemio jūroje ir palei Ispanijos, Portugalijos ir Prancūzijos krantus:
            – kruizų paslaugoms iki 1995 m. sausio 1 d.,
            < ... > “
            Italijos teisė
            7. 1942 m. kovo 30 d. Karaliaus dekretu Nr. 327 patvirtinto Italijos Laivybos kodekso ( Codice della navigazione ) su pakeitimais (toliau – CIN) 224 straipsnyje nurodyta:
            „1. Laisvė teikti kabotažo paslaugas Italijos Respublikoje, kaip tai numatyta [Reglamente Nr. 3577/92], suteikiama tik tų Bendrijos laivų savininkams, kurių laivai įregistruoti Europos Sąjungos valstybėje narėje ir plaukioja su jos vėliava, jei šie laivai atitinka visas kabotažo vykdymo šioje valstybėje narėje sąlygas.
            2. 1 dalies nuostata taikoma laivams, teikiantiems jūrų laivininkystės paslaugas uostuose, upių žiotyse ir pakrantėse.“
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            8. Alpina ir Nicko Tours atitinkamai yra su Šveicarijos vėliava plaukiojančio turistinio laivo MS Bellissima savininkė ir eksploatuotoja.
            9. Šios bendrovės suorganizavo apytiksliai vienos savaitės kruizinę kelionę, kurią vykdyti numatytas laivas turėjo išplaukti iš Venecijos (Italija) 2012 m. kovo 16 d., kirsti Venecijos lagūną iki Kjodžos (Italija), nuo Kjodžos tęsti kelionę teritorine jūra iki Levantės uosto (Italija), paskui pakilti Po upe (Italija) apytiksliai 60 km iki Polezelos (Italija) ir tuo pačiu maršrutu grįžti į Veneciją.
            10. Italijos teritorinė jūra tarp Kjodžos ir Levantės uostų įtraukta į kelionės maršrutą, nes dėl savo dydžio MS Bellissima  negalėjo plaukti Kjodžą su Po upe jungiančiu kanalu.
            11. Prieš kelionę Alpina ir Nicko Tours kreipėsi į Ministero delle infrastrutture e dei trasporti – Capitaneria di Porto di Chioggia su prašymu leisti plaukti nurodyta jūros dalimi. 2012 m. kovo 12 d. sprendimu ši institucija atmetė šį prašymą tuo pagrindu, kad jūrų kabotažą leidžiama vykdyti tik tais laivais, kurie plaukioja su vienos iš valstybių narių vėliava.
            12. Alpina ir Nicko Tours apskundė šį sprendimą Tribunale amministrativo regionale per il Veneto (Veneto regiono administraciniam teismui). Pastarasis šį skundą atmetė 2012 m. balandžio 12 d. sprendime nurodęs, kad atitinkama paslauga laikytina „jūrų kabotažu“, kaip jis suprantamas pagal Reglamentą Nr. 3577/92, o teisė teikti šią paslaugą CIN 224 straipsniu „suteikiama tik tų Bendrijos laivų savininkams, kurių laivai įregistruoti Europos Sąjungos valstybėje narėje ir plaukioja su jos vėliava“.
            13. Alpina ir Nicko Tours apskundė šį sprendimą Consiglio di Stato (Valstybės Tarybai) ir nurodė, kad „jūrų kabotažo“ sąvoka apima tik tas paslaugas, kurios teikiamos tikruoju jūrų transportu. Nagrinėjamos kruizo paslaugos tokiu transportu neteikiamos, nes, išskyrus trumpą teritorinės jūros atkarpą tarp Kjodžos ir Levantės uosto, teikiamos vidaus vandenyse.
            14. Consiglio di Stato sustabdė skundžiamo sprendimo vykdymą. Be to, jis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
            „Ar [Reglamentą Nr. 3577/92] reikia aiškinti kaip taikomą kruizų veiklai, vykdomai nuo vieno valstybės narės uosto iki kito, šiuose uostuose neįlaipinant ir neišlaipinant vis kitų keleivių, jei ši veikla pradedama ir baigiama tų pačių keleivių įlaipinimu ir išlaipinimu tame pačiame valstybės narės uoste?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            15. Pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar kruizo, prasidedančio ir pasibaigiančio su tais pačiais keleiviais tame pačiame valstybės narės uoste ir vykdomo toje pačioje valstybėje narėje, paslaugos priskirtinos prie „jūrų kabotažo“, kaip jis suprantamas pagal Reglamentą Nr. 3577/92.
            16. Italijos vyriausybė ir Europos Komisija siūlo į užduotą klausimą atsakyti teigiamai, o Alpina ir Nicko Tours mano, kad atsakymas į šį klausimą nebūtinas. Jos pastebi, kad Reglamentas Nr. 3577/92 skirtas jūrų transportui, taigi jis netaikomas upių kruizo paslaugoms, kaip antai nagrinėjamoms pagrindinėje byloje. Todėl reikėtų ne pateikti nacionalinio teismo prašomą išaiškinimą, o konstatuoti, kad Reglamentas Nr. 3577/92 bet kuriuo atveju netaikomas kruizo, kurio maršruto didžioji dalis eina per kitus nei jūra vandenis, paslaugoms.
            17. Šiuo atžvilgiu iš Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnio 1 dalies iš tiesų matyti, kad jis taikomas tik valstybėje narėje teikiamoms transporto paslaugoms (kabotažui), turinčioms jūrinių paslaugų savybių. Taigi, kaip teisingai pastebėjo Alpina  ir Nicko Tours , šis reglamentas netaikomas vienoje valstybėje narėje teikiamoms vandens kelių transporto paslaugoms, neturinčioms jūrinių paslaugų savybių. Tokios paslaugos patenka į 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3921/91, nustatančio sąlygas, pagal kurias vežėjai nerezidentai gali vežti krovinius arba keleivius valstybės narės vidaus vandens keliais (OL L 373, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 345), taikymo sritį.
            18. Tačiau, priešingai, nei teigia Alpina ir Nicko Tours , neatrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos kruizo paslaugos iš esmės neturėtų jūrinių paslaugų savybių.
            19. Iš tiesų Reglamente Nr. 3577/92 pavartotas žodis „jūrų“ reiškia ne tik teritorinę jūrą, kaip ji apibrėžta 1982 m. gruodžio 10 d. Montego Bėjuje (Jamaika) pasirašytoje Jungtinių Tautų jūrų teisės konvencijoje, įsigaliojusioje 1994 m. lapkričio 16 d. ir Europos bendrijos vardu patvirtintoje 1998 m. kovo 23 d. Tarybos sprendimu 98/392/EB (OL L 179, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 4 sk., 3 t., p. 260), bet ir vidaus vandenis, esančius į sausumos pusę nuo teritorinės jūros bazinės linijos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Ispanija , C‑323/03, EU:C:2006:159, 25–27 punktus).
            20. Taigi, net darant prielaidą, kad Alpina ir Nicko Tours teiginys, jog pats plaukimas jūros atkarpa tarp Kjodžos ir Levantės uosto yra pernelyg nereikšmingas, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos kruizo paslaugas būtų galima laikyti jūrinėmis, jų teiginys, kad šio kruizo paslaugos yra iš esmės ne jūrinio pobūdžio, bet kuriuo atveju atrodo nepagrįstas, nors tai dar turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, nes, be minėtos atkarpos, kitos maršruto dalys, kaip antai einančios per Venecijos lagūnos ir Po upės žiočių laivybos zonas, priskiriamos prie Italijos Respublikos jūrų vidaus vandenų.
            21. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomo Reglamento Nr. 3577/92 išaiškinimo reikšmingumui neturi poveikio aplinkybė, kad laivas, kuriuo teikiamos pagrindinėje byloje nagrinėjamos kruizo paslaugos, plaukioja su Šveicarijos vėliava.
            22. Iš tiesų ginčo sprendimo rezultatas priklauso nuo atsakymo į klausimą, ar CIN 224 straipsnyje numatytas ribojimas, kuriuo kabotažo paslaugas tarp Italijos uostų leidžiama teikti „tik tų Bendrijos laivų savininkams, kurių laivai įregistruoti Europos Sąjungos valstybėje narėje ir plaukioja su jos vėliava“, buvo teisėtai pritaikytas Alpina ir Nicko Tours kruizo paslaugoms, teikiamoms minėtu su Šveicarijos vėliava plaukiojančiu laivu. Kaip nurodyta prašyme priimti prejudicinį sprendimą, iš šio 224 straipsnio matyti, kad jame numatytas ribojimas taikomas tik Reglamente Nr. 2577/92 nurodytoms kabotažo paslaugoms. Taigi tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų nustatyti, ar kruizo, prasidedančio ir pasibaigiančio tame pačiame uoste, paslauga yra kabotažo paslauga, kaip ji suprantama pagal CIN 224 straipsnį, jam pirmiausia reikia žinoti, ar tokio kruizo paslaugos priskirtinos prie Reglamente Nr. 3577/92 nurodytų kabotažo paslaugų.
            23. Remiantis išdėstytais motyvais darytina išvada, kad Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui prašomą išaiškinimą ir nereikia pakeisti ar išplėsti prejudicinio klausimo apimties, kaip tai siūlo padaryti Alpina ir Nicko Tours .
            24. Siekiant atsakyti į iškeltą klausimą iš pradžių reikia pažymėti, kad iš Reglamento Nr. 3577/92 3 straipsnio 1 dalies formuluotės „kruiziniai laineriai“ ir šio regl amento nuostatos, leidžiančios iki 1995 m. sausio 1 d. netaikyti šio reglamento tam tikrų kruizų paslaugoms, nedviprasmiškai matyti, kad kruizų paslaugos yra transporto paslaugos, kurioms taikomas šis reglamentas.
            25. Tačiau kadangi Reglamentu Nr. 3577/92 reglamentuojamas tik „jūrų kabotažas“, į šio reglamento taikymo sritį patenka tik tokiu kabotažu laikomos kruizų paslaugos.
            26. Kadangi ši sąvoka Reglamento Nr. 3577/92 1 straipsnio 1 dalyje ir 2 straipsnio 1 punkte apibrėžta kaip „jūrų transporto paslaugos valstybėje narėje“, bet kokia kruizo paslauga, kuri paprastai už atlyginimą teikiama vienos valstybės jūrų vidaus vandenyse, patenka į šio reglamento taikymo sritį.
            27. Jei toks kruizas prasideda ir baigiasi su tais pačiais keleiviais tame pačiame uoste, ši išvykimo ir atvykimo uostų sutaptis bei keleivių sutaptis bet kuriuo kruizo momentu negali lemti Reglamento Nr. 3577/92 netaikytinumo.
            28. Žinoma, Reglamento Nr. 3577/92 2 straipsnio 1 punkto a–c papunkčiuose išvardytos transporto paslaugos apibūdintos kaip turinčios skirtingus atvykimo ir išvykimo uostus. Tačiau šis vardijimas, pradedamas žodžiais „visų pirma“, yra neišsamus ir negali iš šio reglamento taikymo srities pašalinti transporto paslaugų, pasižyminčių visomis minėta formuluote „jūrų transporto paslaugos valstybėje narėje“ apibūdinamomis pagrindinėmis jūrų kabotažo savybėmis (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Graikija , C‑251/04, EU:C:2007:5, 28 ir 32 punktus).
            29. Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad jūrų transporto paslauga, kurią sudaro kruizo, prasidedančio ir pasibaigiančio su tais pačiais keleiviais tame pačiame valstybės narės, kurioje vykdomas, uoste, paslaugos, priskirtina prie „jūrų kabotažo“, kaip jis suprantamas pagal Reglamentą Nr. 3577/92.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            30. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            Jūrų transporto paslauga, kurią sudaro kruizo, prasidedančio ir pasibaigiančio su tais pačiais keleiviais tame pačiame valstybės narės, kuriame vykdomas, uoste, paslaugos, priskirtina prie „jūrų kabotažo“, kaip jis suprantamas pagal 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 3577/92, taikantį laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas).


1980 m. birželio 5 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Dominique Noëlle Oberthür prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 24/79.


1988 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Léa Jeunehomme ir Société anonyme d'étude et de gestion immobilière "EGI" prieš Belgijos valstybę. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgija. # Šeštoji direktyva 77/388/EEB. # Sujungtos bylos 123 ir 330/87.


2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Kamer van Koophandel en Fabrieken voor Amsterdam prieš Inspire Art Ltd. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Kantongerecht te Amsterdam - Nyderlandai. # EB 43, 46 ir 48 straipsniai. # Byla C-167/01.