2002 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 97/11/EB. # Byla C-319/01.


title: 2010 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 96/82/EB - Didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų pavojaus kontrolė - 11 straipsnio 1 dalies c punktas - Pareiga sudaryti išorės avarinius planus - Terminas. # Byla C-392/08.

text:
      Byla C‑392/08
      Europos Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 96/82/EB – Didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų pavojaus kontrolė – 11 straipsnio 1 dalies c punktas – Pareiga sudaryti išorės avarinius planus – Terminas“
      Sprendimo santrauka
      Aplinka – Didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų pavojaus kontrolė – Direktyva 96/82
      (Tarybos direktyvos 96/82 11 straipsnio 1 dalies c punktas)
      Direktyvos 96/82 dėl didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų pavojaus kontrolės 11 straipsnio 1 dalies c punkte
         nurodytas išorės avarinių planų sudarymas yra kelių etapų procesas, susidedantis, pirma, iš vidaus avarinių planų sudarymo,
         atliekamo atitinkamus objektus, kuriuose yra didelis kiekis pavojingų medžiagų, eksploatuojančių subjektų, ir būtinos informacijos
         pateikimo kompetentingoms institucijoms, antra, išorės avarinių planų sudarymo šiose institucijose ir, trečia, jei reikia,
         vidaus bei išorės avarinių planų peržiūrėjimo ir atnaujinimo, atliekamo atitinkamai minėtų veiklos vykdytojų ir institucijų.

      Šios direktyvos 11 straipsnio 1 ir 4 dalyse iš tiesų nenustatytas terminas, taikomas pirmam ir trečiam šių etapų. Tačiau tai,
         kad šiose nuostatoje neįtvirtintas aiškus išorės avarinių planų sudarymo terminas, savaime nereiškia, jog valstybėms narėms
         netaikomas joks pareigos juos sudaryti įgyvendinimo terminas.

      Iš vidaus ir išorės avarinių planų, kurių koordinavimas užtikrina direktyvos 11 straipsnyje numatyto mechanizmo veiksmingumą,
         tarpusavio sąsajos matyti, kad kompetentingos institucijos turi sudaryti išorės avarinius planus per terminą, dėl kurio, pirma,
         nekyla pavojus neigiamai paveikti šio straipsnio nuostatų praktinį veiksmingumą, bet, antra, kurį nustatant atsižvelgiama
         į laiką, kurio reikia užbaigti šiuos planus, t. y. per protingą terminą, skaičiuojant nuo tada, kai veiklos vykdytojai perduoda
         būtiną informaciją.

      Be to, nors pagal šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalį pareiga sudaryti išorės avarinius planus siejama su atitinkamus objektus
         eksploatuojančių subjektų pareiga pateikti kompetentingoms institucijoms būtiną informaciją, kad jos galėtų sudaryti šiuos
         planus, toje pačioje nuostatoje nustatyta valstybių narių pareiga užtikrinti, kad minėti veiklos vykdytojai pateiktų būtiną
         informaciją nustatytais terminais. Šiomis sąlygomis tai, kad kompetentingos institucijos per šiuos terminus negauna būtinos
         informacijos, negali pateisinti išorės avarinių planų nebuvimo.

      (žr. 13–14, 17, 21, 25 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. kovo 25 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 96/82/EB – Didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų pavojaus kontrolė – 11 straipsnio 1 dalies c punktas – Pareiga sudaryti išorės avarinius planus – Terminas“
      Byloje C‑392/08
      dėl 2008 m. rugsėjo 9 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama S. Pardo Quintillán ir A. Sipos, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą B. Plaza Cruz, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, T. von Danwitz ir D. Šváby (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2009 m. gruodžio 10 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Bendrijų Komisija ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nesudariusi visų 1996 m. gruodžio 9 d. Tarybos
         direktyvos 96/82/EB dėl didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų pavojaus kontrolės (OL L 10, 1997, p. 13; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 410) 9 straipsnyje nurodytų objektų išorės avarinių planų, Ispanijos Karalystė
         neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies c punktą.

       Teisinis pagrindas
      2        Pagal direktyvos 1 straipsnį jos tikslas – su pavojingomis medžiagomis susijusių didelių avarijų prevencija ir jų padarinių
         žmonėms bei aplinkai ribojimas, kad visoje Europos bendrijoje būtų galima nuosekliai ir veiksmingai užtikrinti aukštą apsaugos
         lygį.

      3        Direktyvos 96/82 11 straipsnyje nustatyta:

      „Valstybės narės užtikrina, kad veiklos vykdytojas visiems objektams, kuriems taikomas 9 straipsnis:
      a)       sudarytų vidaus avarinį planą ir jame numatytų, kokių reikia imtis priemonių objekto viduje:
      –        naujiems objektams: prieš pradedant veiklą,
      –        esamiems objektams, kuriems anksčiau Direktyva 82/501/EEB (1982 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva stambių avarijų tam tikroje
         gamybinėje veikloje pavojaus (OL L 230; p. 1)) nebuvo taikoma, per trejus metus, skaičiuojant nuo 24 straipsnio 1 dalyje nustatytos
         datos,

      –        kitiems objektams: per dvejus metus, skaičiuojant nuo 24 straipsnio 1 dalyje nustatytos datos;
      b)       toliau nurodytais terminais pateiktų kompetentingoms institucijoms būtiną informaciją, kad jos galėtų sudaryti išorės avarinius
         planus:

      –        naujiems objektams: prieš pradedant veiklą,
      –        esamiems objektams, kuriems anksčiau Direktyva 82/501/EEB nebuvo taikoma, per trejus metus, skaičiuojant nuo 24 straipsnio
         1 dalyje nustatytos datos,

      –        kitiems objektams: per dvejus metus, skaičiuojant nuo 24 straipsnio 1 dalyje nustatytos datos;
      c)       institucijos, kurias šiam tikslui skiria valstybės narės, sudarytų išorės avarinį planą ir jame numatytų, kokių priemonių
         reikia imtis už objekto ribų.

      2.       Sudaromuose avariniuose planuose reikia siekti:
      –        apriboti ir kontroliuoti avarijas, kad būtų galima iki minimumo sumažinti jų padarinius ir žalą žmonėms, aplinkai bei turtui,
      –        įdiegti priemones, būtinas žmonėms ir aplinkai apsaugoti nuo stambių avarijų padarinių,
      –        pateikti visuomenei, atitinkamoms tarnyboms ir atitinkamos teritorijos valdžios institucijoms būtiną informaciją,
      –        numatyti, kad po stambios avarijos būtų išvalyta aplinka ir atstatyta [atkurta] jos būklė.
      Avariniuose planuose turi būti IV priede nurodyta informacija.
      <…>
      4.       Valstybės narės užtikrina, kad veiklos vykdytojai ir paskirtos institucijos ne rečiau kaip kas trejus metus reguliariai peržiūrėtų,
         bandytų ir prireikus atnaujintų vidaus ir išorės avarinius planus. Peržiūrint planus būtina atkreipti dėmesį į atitinkamame
         objekte ar atitinkamose avarinėse tarnybose įvykusius pokyčius, naujas technikos žinias ir naują informaciją, kaip reaguoti
         į stambias avarijas.

      <…>“
      4        Pagal Direktyvos 96/82 24 ir 25 straipsnius valstybės narės turėjo įtvirtinti nuostatas, būtinas ją įgyvendinti, vėliausiai
         iki 1999 m. vasario 3 dienos.

       Ikiteisminė procedūra
      5        Manydama, kad Ispanijos Karalystė pažeidė Direktyvos 96/82 11 straipsnio 1 dalies c punktą, Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje
         numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo, nurodydama šiai valstybei narei pateikti pastabas šiuo klausimu.

      6        2007 m. birželio 12 ir 25 d. laiškais Ispanijos valdžios institucijos atsakė į Komisijos oficialų pranešimą, ją informuodama
         apie objektų, kuriems taikomos Direktyvos 96/82 nuostatos, skaičių ir šių objektų, kuriems sudaryti išorės avariniai planai,
         skaičių.

      7        Pagal šią informaciją konstatavusi, kad yra objektų, neturinčių tokio plano, Komisija 2007 m. spalio 23 d. išsiuntė Ispanijos
         Karalystei narei pagrįstą nuomonę, ragindama per du mėnesius nuo gavimo imtis būtinų priemonių jai įvykdyti.

      8        2008 m. sausio 10 d. laišku Ispanijos valdžios institucijos atsakė į šią nuomonę, nurodydamos, kad 2005 m. buvo 238 atitinkamos
         įmonės ir 2007 m. gruodį – 280, kurių 186 turėjo patvirtintus išorės avarinius planus. Be to, jos pastebėjo, kad nors Direktyvos 96/82
         11 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytas atitinkamą objektą eksploatuojančio subjekto pareigos pateikti kompetentingoms
         institucijoms būtiną informaciją įgyvendinimo terminas, jame nenumatytas terminas, per kurį jos turi sudaryti išorės avarinius
         planus.

      9        Manydama, kad padėtis ir toliau nepatenkinama, Komisija pareiškė šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      10      Ispanijos Karalystė pripažįsta, kad pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, t. y. 2007 m. gruodžio 23 d., 94 jos
         teritorijoje esantys objektai, kuriems taikomas Direktyvos 96/82 9 straipsnis, neturėjo išorės avarinių planų.

      11      Tačiau ji tvirtina, kad Direktyvos 96/82 11 straipsnio 1 dalies c punkte nenustatytas išorės avarinių planų sudarymo terminas
         kompetentingoms  institucijoms ir kad joms negali būti taikomas tas pats išorės avarinių planų sudarymo terminas, numatytas
         atitinkamus objektus eksploatuojantiems subjektams šios direktyvos 1 straipsnio a dalyje. Ji priduria, kad tai, jog minėti
         veiklos vykdytojai nepateikė būtinos informacijos, kaip numatyta Direktyvos 96/82 11 straipsnio 1 dalies b punkte, bet kuriuo
         atveju pagrindžia faktą, kad tam tikri atitinkami objektai neturėjo išorės avarinių planų. Galiausiai ji nurodo, kad septyni
         išorės avariniai planai buvo sudaryti 2008 metais.

      12      Visų pirma reikia nurodyti, kad Direktyvos 96/82 11 straipsnį, taikomą objektams, kuriuose yra didelis kiekis pavojingų medžiagų,
         sudaro normos, kuriomis siekiama užtikrinti nuoseklią ir veiksmingą didelių avarijų padarinių apribojimo sistemą.

      13      Išorės avarinių planų sudarymas yra kelių etapų procesas, susidedantis, pirma, iš vidaus avarinių planų sudarymo, atliekamo
         atitinkamus objektus eksploatuojančių subjektų, ir būtinos informacijos pateikimo kompetentingoms institucijoms, antra, išorės
         avarinių planų sudarymo šiose institucijose ir, trečia, jei reikia, vidaus bei išorės avarinių planų peržiūrėjimo ir atnaujinimo,
         atliekamo atitinkamai minėtų veiklos vykdytojų ir institucijų.

      14      Direktyvos 96/82 11 straipsnio 1 ir 4 dalyse iš tiesų nenustatytas terminas, taikomas pirmam ir trečiam šių etapų. Tačiau
         tai, kad šiose nuostatoje neįtvirtintas aiškus išorės avarinių planų sudarymo terminas, savaime nereiškia, jog valstybėms
         narėms netaikomas joks pareigos juos sudaryti įgyvendinimo terminas.

      15      Iš tikrųjų ši pareiga prarastų savo turinį, o Direktyvos 96/82 11 straipsnyje įtvirtinta apsaugos sistema – bet kokį praktinį
         naudingumą, jeigu kompetentingos institucijos galėtų minėtus planus sudaryti neterminuotai.

      16      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 96/82 11 straipsnio 2 dalies, vidaus ir išorės avariniai planai
         sudaromi siekiant apriboti ir kontroliuoti avarijas, kad būtų galima iki minimumo sumažinti jų padarinius ir žalą žmonėms,
         aplinkai bei turtui, ir įdiegti priemones, būtinas žmonėms ir aplinkai apsaugoti nuo stambių avarijų padarinių.

      17      Be to, iš Direktyvos 96/82 IV priedo, susijusio su informacija, kuri turi būti pateikiama avariniuose planuose, matyti, kad
         vidaus ir išorės avariniai planai, kurių suderinimas užtikrina Direktyvos 96/82 11 straipsnyje numatytą veiksmingumo mechanizmą,
         yra tarpusavyje susiję.

      18      Iš to matyti, kad kompetentingos nacionalinės institucijos privalo nedelsdamos įvertinti išorės avarinių planų sudarymo tikslu
         atitinkamus objektus eksploatuojančių subjektų pateiktą informaciją.

      19      Tai ypač svarbu kalbant apie tam tikro pobūdžio reikalaujamą informaciją, dėl kurios trumpalaikio nepanaudojimo ja pagrįstas
         avarinis planas gali tapti neveiksmingas. Be to, tai yra priežastis, dėl kurios valstybės narės pagal Direktyvos 96/82 11 straipsnio
         4 dalį turi nustatyti sistemą, užtikrinančią, kad ne rečiau kaip kas trejus metus vidaus ir išorės avariniai planai būtų peržiūrimi,
         bandomi ir prireikus atnaujinami.

      20      Todėl šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytos pareigos vykdymo terminas iš principo gali būti pradedamas
         skaičiuoti tik nuo minėtos informacijos perdavimo.

      21      Atsižvelgiant į šiuos svarstymus reikia daryti išvadą, kad kompetentingos institucijos turi sudaryti Direktyvos 96/82 11 straipsnyje
         numatytus išorės avarinius planus per terminą, dėl kurio, pirma, nekyla pavojus neigiamai paveikti šio straipsnio nuostatų
         praktinį veiksmingumą, bet, antra, jį nustatant atsižvelgiama į laiką, kurio reikia užbaigti šiuos planus, t. y. per protingą
         terminą, skaičiuojant nuo tada, kai veiklos vykdytojai perduoda būtiną informaciją.

      22      Šioje byloje neginčijama, kad ne visi atitinkami objektai daug metų turi išorės avarinius planus.

      23      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Direktyvos 96/82 11 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyti keli terminai skirtingoms objektų
         kategorijoms. Tačiau reikia konstatuoti, kad paskutinė diena, kada šioje nuostatoje nurodytus objektus eksploatuojantys subjektai
         turėjo kompetentingoms institucijoms perduoti informaciją, būtiną sudarant išorės avarinius planus, buvo arba prieš pradedant
         eksploatuoti šiuos objektus, arba vėliausiai 2002 m. vasario 3 d., t. y. praėjus trejiems metams po direktyvos perkėlimo termino.

      24      Taigi laikas tarp šios dienos ir pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino, t. y. 2007 m. gruodžio 23 d., pasibaigimo yra akivaizdžiai
         neprotingas, nes šioje byloje juo negalima grįsti visų atitinkamų objektų išorės avarinių planų nesudarymo.

      25      Be to, tiesa, kad pagal Direktyvos 96/82 11 straipsnio 1 dalį pareiga sudaryti išorės avarinius planus siejama su atitinkamus
         objektus eksploatuojančių subjektų pareiga pateikti kompetentingoms institucijoms būtiną informaciją, kad jos galėtų sudaryti
         šiuos planus, tačiau toje pačioje nuostatoje nustatyta valstybių narių pareiga užtikrinti, kad minėti veiklos vykdytojai pateiktų
         būtiną informaciją nustatytais terminais. Šiomis sąlygomis tai, kad kompetentingos institucijos per šiuos terminus negauna
         būtinos informacijos, kaip teigė generalinė advokatė savo išvados 20 punkte, negali pateisinti išorės avarinių planų nebuvimo.

      26      Dėl kelių išorės avarinių planų sudarymo 2008 m. pakanka priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką įsipareigojimo
         neįvykdymas turi būti vertinamas atsižvelgiant į padėtį valstybėje narėje, pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui,
         o į vėlesnius pakeitimus Teisingumo Teismas atsižvelgti negali (žr., be kita ko, 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑456/05, Rink. p. I‑10517, 15 punktą).

      27      Šiomis sąlygomis Komisijos pareikštą ieškinį reikia laikyti pagrįstu.

      28      Todėl reikia konstatuoti, kad nesudariusi visų Direktyvos 96/82/EB 9 straipsnyje nurodytų objektų išorės avarinių planų, Ispanijos
         Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies c punktą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      29      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo, kad Ispanijos Karalystė padengtų bylinėjimosi išlaidas, o ši pralaimėjo bylą,
         ji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nesudariusi visų 1996 m. gruodžio 9 d. Tarybos direktyvos 96/82/EB dėl didelių, su pavojingomis medžiagomis susijusių avarijų
            pavojaus kontrolės 9 straipsnyje nurodytų objektų išorės avarinių planų, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal
            šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalies c punktą.
      2.      Ispanijos Karalystė padengia bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.


title: 2004 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Mély Garroni prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Byla T-276/01.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. birželio 10 d.
      Byla T-276/01
      Mély Garroni
      prieš
      Europos Parlamentą
      „Pareigūnai – Pagalbinis darbuotojas – Konferencijų vertėjas –Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 74 straipsnis – Darbo sutarties pasibaigimas“
      Visas tekstas prancūzų kalba II - 0000
      Dalykas:      Ieškinys, pareikštas dėl prašymo panaikinti sprendimą nebepriimti į darbą konferencijų vertėjų, sulaukusių 65 metų amžiaus,
         ir dėl prašymo atlyginti moralinę žalą.

      Sprendimas:      Panaikinti 2001 m. sausio 24 d. ir 2001 m. liepos 20 d. Parlamento sprendimus atmesti ieškovės skundą. Atmesti likusią ieškinio
         dalį. Priteisti iš Parlamento visas bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.     Pareigūnai – Ieškinys – Asmens nenaudai priimtas aktas – Sąvoka – Teismo diskrecija vertinti
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str.)
      2.     Pareigūnai – Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygos – Pagalbiniai darbuotojai – Laisvai samdomi vertėjai, kuriems
            taikomas Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 78 straipsnis – Amžiaus apribojimo sąlyga, kuri nėra privaloma
            darbo sutartims dėl vertimo konkrečiomis dienomis – Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 74 straipsnio netaikytinumas
      (Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 74 str. ir 78 str.)
      3.     Pareigūnai – Ieškinys – Ieškinys dėl žalos atlyginimo, pareikštas netaikiust ikiteisminės procedūros pagal Pareigūnų tarnybos
            nuostatus –Nepriimtinumas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 str. ir 91 str.)
      4.     Pareigūnai – Deliktinė institucijų atsakomybė – Tarnybinis pažeidimas – Netikslus Tarnybos nuostatų straipsnių aiškinimas,
            kuris nėra laikomas tarnybiniu pažeidimu
      5.     Pareigūnai – Ieškinys – Ieškinys dėl žalos atlyginimo – Skundžiamo neteisėto akto panaikinimas – Tinkamas moralinės žalos
            atlyginimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str.)
      1.     Ieškinio dėl panaikinimo objektas gali būti (tik) tokie aktai, kurie sukelia privalomas teisines pasekmes (tiesiogiai ir nedelsiant),
         darydami poveikį ieškovo interesams bei atitinkamai keisdami jo teisinę padėtį.

      Tikslus teisinis laiško arba pranešimo įvertinimas priskirtinas tik Pirmosios instancijos teismo kompetencijai ir nepriklauso
         nuo šalių valios.

      (žr. 52 ir 53 punktus)
      Nuoroda: 1992 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Whitehead prieš Komisiją, T‑34/91, Rink. p. II‑1723, 22 punktas; 1993 m. liepos 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hogan prieš Parlamentą, T‑115/92, Rink. p. II‑895, 36 punktas; 1998 m. rugpjūčio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Collins prieš Regionų komitetą, T‑132/97, Rink. VT p. I‑A‑469 ir II‑1379, 13 punktas; 2000 m. liepos 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Hendrickx prieš Cedefop, T‑87/99, Rink. VT p. I‑A‑147 ir II‑679, 37 punktas

      2.     Iš kartu skaitomų Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 78 straipsnio 1 ir 3 dalies matyti, kad šių sąlygų III
         antraštinės dalies nuostatos pagalbiniams darbuotojams, pagal minėtą straipsnį priimtiems į darbą konferencijų vertėjais,
         taikomos tik tuo atveju, kai jos yra sąlygos, kurių neapima pagal pirmą dalį sudarytoje darbo sutartyje nustatytos įdarbinimo
         bei atlyginimo sąlygos.

      Darbo sutarties, sudarytos dėl vertimo konkrečiomis dienomis, pasibaigimas yra būdinga bei privaloma vertėjo įdarbinimo sąlyga.
         Iš Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų 74 straipsnio dėl pagalbinio darbuotojo darbo sutarties pasibaigimo
         atvejų matyti, kad šis straipsnis yra viena III antraštinės dalies nuostata, nuo kurios leidžiama nukrypti pagal sesijų vertėjams,
         pagalbiniams darbuotojams, taikomus teisės aktus.

      Be to, atsižvelgiant į tokių vertėjų priėmimo į darbą specifiką, jų amžius negali būti esminis kriterijus atlikti darbą taip,
         kad sąlyga dėl amžiaus apribojimo, kuris nors ir nėra nustatytas tiesiogiai, tačiau turėtų būti toks, koks įtvirtintas minėto
         74 straipsnio nuostatose, būtų įtraukiama į darbo sutartį.

       (žr. 89, 90, 92 - 94 ir 97 punktus)
      3.     Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose įtvirtintoje teisių gynimo priemonių sistemoje ieškinys dėl žalos atlyginimo
         yra savarankiška nuo ieškinio dėl panaikinimo teisių gynimo priemonė, kuris priimtinas tik pareikštas pasibaigus Pareigūnų
         tarnybos nuostatuose numatytai ikiteisminei procedūrai. Ši procedūra skiriasi atsižvelgiant į tai, ar prašoma atlyginti žala
         yra atsiradusi dėl asmens nenaudai priimto akto Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalies prasme, ar dėl sprendimo
         pobūdžio neturinčių administracijos veiksmų.

      Pirmuoju atveju suinteresuotasis asmuo per nustatytus terminus turi pateikti Paskyrimų tarnybai skundą dėl jo nenaudai priimto
         akto. O antruoju atveju administracinė procedūra pradedama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį pateikus
         prašymą dėl žalos atlyginimo ir prireikus tęsiasi padavus skundą dėl sprendimo atmesti tokį prašymą.

      Jeigu yra tiesioginis ieškinio dėl panaikinimo ir ieškinio dėl žalos atlyginimo ryšys, pastarasis yra priimtinas kaip papildomas
         ieškinio dėl panaikinimo reikalavimas, privalomai nereikalaujant prieš tai pateikti prašymą Paskyrimų tarnybai atlyginti tariamai
         patirtą žalą ar paduoti skundą dėl aiškiai ar tariamai priimto sprendimo atmesti prašymą pagrįstumo.

      Tačiau jeigu nurodyta žala patiriama ne dėl siekiamo panaikinti akto, bet dėl daugelio tariamai administracijos padarytų klaidų
         ir neveikimo, ikiteisminė procedūra privalomai pradedama pateikus Paskyrimų tarnybai prašymą atlyginti šią žalą.

       (žr. 110, 111 ir 113 punktus)
      Nuoroda: 1993 m. liepos 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Camara Alloisio ir kt. prieš Komisiją, T‑17/90, T‑28/91 ir T‑17/92, Rink. p. II‑841, 46 punktas; 1996 m. birželio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
         Y prieš Teisingumo Teismą, T‑500/93, Rink. VT p. I‑A‑335 ir II‑977, 64 ir 66 punktai

      4.     Netikslus administracijos Pareigūnų tarnybos nuostatų ir pagal analogiją Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų
         aiškinimas nėra tarnybinis pažeidimas.

       (žr. 117 punktą)
      Nuoroda: 1972 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Heinemann prieš Komisiją, 79/71, Rink. p. 579, 11 punktas; 1994 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo X prieš Komisiją, T‑94/92, Rink. VT p. I‑A‑149 ir II‑481, 52 punktas

      5.     Vien tik skundžiamo akto panaikinimas gali būti tinkamas ir iš esmės pakankamas bet kokios ieškovo patirtos moralinės žalos
         atlyginimas. Todėl institucijos sprendimo nebepriimti į darbą vyresnių kaip 65 metų asmenų pagalbiniais konferencijų vertėjais,
         nesusijusio su jokiu neigiamu ieškovo gebėjimų įvertinimu, panaikinimą reikia laikyti tinkamu ieškovo patirtos moralinės žalos
         atlyginimu.

       (žr. 118 punktą)
      Nuoroda: 1990 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo Culin prieš Komisiją, C‑343/87, Rink. p. I-225, 25 – 29 punktai; 1995 m. sausio 26 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Pierrat prieš Teisingumo Teismą, T‑60/94, Rink. VT p. I‑A‑23 ir II‑77, 62 punktas


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. sausio 27 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 75/439/EEB - Naudotų alyvų šalinimas - Prioritetas perdirbimui regeneruojant.#Byla C-92/03.

text:
      Byla C-92/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Portugalijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 75/439/EEB – Naudotų alyvų šalinimas – Pirmenybė perdirbimui regeneruojant“
      Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2004 m. spalio 28 d.  I‑0000
      2005 m. sausio 27 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Teisės aktų derinimas – Naudotų alyvų šalinimas – Direktyva 75/439 – Valstybių narių pareiga suteikti pirmenybę naudotų alyvų
            perdirbimui jas regeneruojant – Ribos – Techninės, ekonominės arba organizacinės sąlygos – Sąvoka
      (Tarybos direktyvos 75/439 3 str. 1 dalis)
      Iš Direktyvos 75/439 dėl naudotų alyvų šalinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 87/101, 3 straipsnio 1 dalies matyti, kad nuoroda
         į „technines, ekonomines ar organizacines sąlygas“, numatytas minėtame straipsnyje, yra dalis nuostatos, išreiškiančios bendrai
         valstybėms narėms nustatytas pareigas, ir kad šia nuoroda Europos Bendrijų teisės aktų leidėjas norėjo numatyti ne bendro
         taikymo taisyklių išimtis, o apibrėžti pozityvios pareigos taikymo sritį ir turinį, siekdamas užtikrinti prioritetą naudotoms
         alyvoms perdirbti jas regeneruojant.

      Iš tikrųjų galvojant, jog vienoje valstybėje narėje susidariusios techninės, ekonominės ir organizacinės sąlygos būtinai sudarytų
         kliūtis įgyvendinti minėtoje nuostatoje numatytas priemones, ši nuostata netektų prasmės, nes valstybėms narėms numatytos
         pareigos būtų apribotos status quo išsaugojimu ta prasme, kad nebūtų realios pareigos imtis būtinų priemonių, suteikiant prioritetą naudotoms alyvoms perdirbti
         jas regeneruojant.

      (žr. 35–36 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. sausio 27 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 75/439/EEB – Naudotų alyvų šalinimas – Pirmenybė perdirbimui regeneruojant“
      Byloje C‑92/03,
      dėl 2003 m. vasario 28 d. pareikšto ieškinio pagal EB 226 straipsnį dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama A. Caeiros ir M. Konstantinidis, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Fernandes ir M. Lois, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Suomijos Respublikos, atstovaujamos A. Guimaraes‑Purokoski, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusi į bylą šalis,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėjas), C. Gulmann, R. Schintgen
         ir J. Klučka,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2004 m. spalio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nepriimdama būtinų priemonių, suteikiančių pirmenybę
         naudotoms alyvoms perdirbti jas regeneruojant, kai leidžia techninės, ekonominės ir organizacinės sąlygos, Portugalijos Respublika
         neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1975 m. birželio 16 d. Tarybos direktyvos 75/439/EEB dėl naudotų alyvų šalinimo (OL L 194,
         p. 23), su paskutiniais pakeitimais, padarytais 1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 87/101/EEB (OL 1987, L 42, p. 43,
         toliau – direktyva) 3 straipsnio 1 dalį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2       Direktyvos tikslas yra aplinkos apsauga nuo kenksmingo poveikio, kurį sukelia naudotų alyvų išleidimas į aplinką. Jos 3 straipsnis
         numato:

      „1. Kai leidžia techninės, ekonominės ir organizacinės sąlygos, valstybės narės imasi būtinų priemonių, kad būtų teikiama
         pirmenybė naudotų alyvų regeneravimui.

      2. Kai naudotos alyvos nėra regeneruojamos dėl 1 dalyje minėtų sąlygų, valstybės narės imasi būtinų priemonių, kad naudotos
         alyvos būtų deginamos aplinkai nekenksmingomis sąlygomis pagal šios direktyvos nuostatas, jei toks deginimas yra techniniu,
         ekonominiu ir organizaciniu požiūriu įmanomas.

      3. Kai naudotos alyvos nėra nei regeneruojamos, nei deginamos dėl 1 ir 2 dalyse minėtų sąlygų, valstybės narės imasi būtinų
         priemonių užtikrinti jų saugų sunaikinimą arba jų kontroliuojamą saugojimą ar suvertimą.“

      3       Pagal Direktyvos 87/101 2 straipsnį, valstybės narės turėjo imtis būtinų priemonių minėtoms pareigoms įgyvendinti nuo 1990 m.
         sausio 1 d.

       Nacionalinės teisės aktai
      4       Nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys naudotų alyvų tvarkymą, yra tokie:
      –       1991 m. įstatymas‑dekretas (décret‑loi) Nr. 88/91, reglamentuojantis veiklą naudotų alyvų srityje;

      –       1992 m. kovo 25 d. ministro nutarimas (arrêté ministériel) Nr. 240/92, patvirtinantis reglamentą dėl licencijų išdavimo naudotų alyvų surinkimui, saugojimui, pirminiam apdorojimui,
         regeneravimui, utilizavimui, deginimui;

      –       1992 m. lapkričio 5 d. ministro nutarimas Nr. 1028/92, nustatantis naudotų alyvų transportavimo saugumo ir identifikavimo
         normas;

      –       1993 m. gegužės 18 d. Pramonės ir Aplinkos ministrų kartu priimtas sprendimas dėl reglamento dėl licencijų suteikimo naudotų
         alyvų tvarkymui taikymo.

      5       Rengdamos minėto reglamentavimo pakeitimus, 2001 m. kovo 19 d. Portugalijos valdžios institucijos patvirtino dokumentą, pavadintą
         „Naujoji nacionalinė naudotų alyvų tvarkymo strategija“.

       Ikiteisminė procedūra
      6       2000 m. liepos 18 d. Komisija paprašė Portugalijos valdžios institucijų jai pranešti informaciją apie 1995–1997 metais regeneruotų
         naudotų alyvų kiekius.

      7       2000 m. spalio 4 d. Portugalijos valdžios institucijos atsakė, kad naudotų alyvų regeneravimo procesas dar nėra įgyvendintas,
         tačiau alyvų regeneravimo įrangos įrengimo techninis, ekonominis ir finansinis galimumas yra nagrinėjamas. 2002 m. gegužės
         7 d. šios valdžios institucijos Komisijai perdavė ataskaitą apie direktyvos taikymą 1998–2000 m. bei dokumentą „Naujoji nacionalinė
         naudotų alyvų tvarkymo strategija“.

      8       2001 m. balandžio 11 d. Komisija nusiuntė Portugalijos Respublikai oficialų įspėjimą, kuriame ji nurodė, kad Portugalijos
         Respublika nepriėmė priemonių, būtinų teikti pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti jas regeneruojant, nors techninės, ekonominės
         ir organizacinės sąlygos leido jas priimti, ir taip neįvykdė savo įsipareigojimų pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.

      9       2001 m. spalio 18 d. Portugalijos valdžios institucijos atsakė ir nurodė, kad tuo metu rengiamo įstatymo projekto tekstas
         suteikė pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti regeneruojant ir kad tam tikri ūkio subjektai buvo pasirengę bendromis pastangomis
         pastatyti regeneravimo įrangą.

      10     Nepatenkinta Portugalijos valdžios institucijų atsakymu, 2001 m. spalio 24 d. Komisija Portugalijos Respublikai išsiuntė pagrįstą
         nuomonę, kurioje dar kartą patvirtino savo poziciją, kad Portugalijos Respublika nepriėmė priemonių, būtinų siekiant suteikti
         pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti regeneruojant, nors techninės, ekonominės ir organizacinės sąlygos leido jas priimti.
         2001 m. gruodžio 20 d. Komisija šiai valstybei narei išsiuntė papildomą motyvuotą nuomonę, kurioje nurodė, kad, nepaisydama
         pateiktų paaiškinimų, ji tebelaiko, kad įsipareigojimai pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalį nebuvo vykdomi.

      11     2002 m. kovo 7 d. Portugalijos valdžios institucijos atsakė į motyvuotas nuomones pabrėždamos, kad nėra techninių, ekonominių
         ir organizacinių sąlygų, kurios leistų naudotas alyvas tvarkyti suteikiant pirmenybę jų regeneravimui.

      12     Portugalijos valdžios institucijos taip pat atsakė, kad naudotų alyvų sritį reglamentuojantys nacionaliniai teisės aktai nebuvo
         iškart įgyvendinti sumontuojant nacionalinėje teritorijoje regeneravimo įrenginius todėl, kad 1993 m. vasario 1 d. Tarybos
         reglamentas (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30,
         p. 1) neleido kompetentingoms valdžios institucijoms sukliudyti energijos gavybai skirtų atliekų eksporto.

      13     Komisija, konstatuodama, kad naudotų alyvų regeneravimo pirmenybė dar nebuvo nustatyta Portugalijoje, nusprendė pareikšti
         šį ieškinį.

      14     2003 m. rugsėjo 11 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas leido Suomijos Respublikai įstoti į bylą palaikyti Portugalijos
         Respublikos reikalavimus.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      15     Komisija tvirtina, kad joks Portugalijos valdžios institucijų nurodytas teisės akto tekstas nesuteikė pirmenybės naudotoms
         alyvoms perdirbti regeneruojant.

      16     Dėl Portugalijos Respublikos argumentų, susijusių su minėtu Reglamentu Nr. 259/93, Komisija pastebi, kad šio reglamento nuostatos
         leidžia kompetentingoms institucijoms sukliudyti energijos gavybai skirtų naudotų alyvų eksportą. Jau seniai Portugalijos
         valdžios institucijos galėjo pateikti pagrįstus prieštaravimus dėl energijos gavybai skirtų naudotų alyvų vežimo į kitas valstybes
         nares, jei direktyvoje nurodytu terminu ji būtų priėmusi priemones, būtinas teikti pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti regeneruojant
         Portugalijoje, kaip tai numato direktyvos 3 straipsnio 1 dalis.

      17     Komisija priduria, kad jei Portugalijos teisės aktai būtų įgyvendinę šią pirmenybę, prieštaravimai dėl eksporto operacijų
         galėjo būti grindžiami tuo, kad naudotos alyvos buvo vežamos deginti. Bendrijos teisės aktų leidėjas numatė, kad siunčiančiosios
         kompetentingos institucijos gali pareikšti motyvuotus prieštaravimus dėl atliekų vežimo į kitas valstybes nares dėl vienos
         iš Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalies a punkte numatytų priežasčių. Todėl Komisija daro išvadą, kad tai negali būti
         laikoma kliūtimi nustatyti direktyvos reikalaujamą regeneravimo pirmenybę.

      18     Komisija konstatuoja, kad praėjus dvylikai metų po to, kai pasibaigė Direktyvos 87/101 2 straipsnyje numatytas perkėlimo į
         nacionalinę teisę terminas, Portugalijos valdžios institucijos vis dar nepriėmė priemonių, būtinų suteikti efektyvią pirmenybę
         naudotoms alyvoms perdirbti regeneruojant. Šiuo atveju, teisiniai ir praktiniai trūkumai, ypač naudotų alyvų paskirties kontrolės
         ir jos surinkimo Portugalijoje srityse, lėmė tai, kad šioje valstybėje nebuvo sudarytos sąlygos, leidžiančios pirmenybę suteikti
         tokiam perdirbimo būdui ir šios valstybės narės teritorijoje įrengti bent vieną tokių alyvų regeneravimo įmonę.

      19     Galiausiai Komisija konstatuoja, kad dokumento „Naujoji nacionalinė naudotų alyvų tvarkymo strategija“ paskelbimas nėra susijęs
         su šios bylos sprendimu, tai taikoma ir kitoms Portugalijos valdžios institucijų paskelbtoms iniciatyvoms.

      20     Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad norminių teisės aktų nebuvimas nėra pakankamas direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyto
         įsipareigojimo neįvykdymo įrodymas, nes, teoriškai, šios nuostatos tikslas nebūtinai privalo būti sukonkretintas nacionalinės
         teisės aktuose. Tačiau nacionalinės teisės aktai apibrėžia naudotų alyvų regeneravimui taikytinas sąlygas taip, kad jos nekenkia
         direktyvos tikslams.

      21     Portugalijos vyriausybė teigia, kad surinkti naudotų alyvų kiekiai, ypač geros kokybės alyvų, yra per maži, kad jų perdirbimas
         būtų bent minimaliai ekonomiškai rentabilus. Be to, būtų neįmanoma uždrausti energijos gavybai skirtų naudotų alyvų eksporto,
         dėl to galimi investuotojai neinvestuotų į regeneravimo įrangą nacionalinėje teritorijoje, nes nebūtų garantijos, kad surinktos
         naudotos alyvos būtų pristatomos į šitą įrenginį.

      22     Kalbant apie naudotų alyvų eksportą, Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad kompetentingų valdžios institucijų intervencijos
         galimybė, numatyta Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalies a punkte, nėra priemonė, galinti sukliudyti energijos gavybai
         skirtų naudotų alyvų eksportą, net jei Portugalijoje būtų pakankamas regeneravimo galingumas. Ši nuostata neleidžia valstybėms
         narėms pagrįsti energijos gavybai skirtų naudotų alyvų eksporto apribojimų kaip priemonės, apsaugančios alyvų regeneravimo
         nacionalinę pramonę.

      23     Portugalijos vyriausybė nurodo, kad be finansinių, techninių ir teisinių sąlygų, įgyvendinant naudotų alyvų regeneravimą susiduriama
         su problemomis ir dėl Portugalijos rinkos dydžio, atsižvelgiant į minimalius kiekius, kurių reikia, kad šis procesas būtų
         rentabilus. Ji tvirtina, kad stengėsi sumažinti ekonominius, techninius ir organizacinius apribojimus, su kuriais susidūrė
         stengdamasi suteikti pirmenybę šio tipo atliekų regeneravimui.

      24     Portugalijos vyriausybė taip pat nurodo, kad regeneravimo įrenginio apyvartos pusiausvyros taškas priklauso nuo naudotų alyvų
         tiekimo kainos, kuri daugiausiai priklauso nuo vietinės situacijos, neperdirbtos naftos rinkos kainos bei nuo naudojamos regeneravimo
         technologijos. Vadinasi, didelės perdirbimo įmonės galėtų pasipriešinti dideliems neapdirbtos naftos kainų svyravimams ir
         išsaugoti pakankamą ilgalaikį ekonominį rentabilumą tik jei pagrindinių regeneruotų alyvų rinka būtų uždara.

      25     Portugalijos vyriausybė pabrėžia, kad šiuo aspektu, nors ir techninės, ekonominės ar organizacinės sąlygos neskatina šiame
         sektoriuje veikančių ūkio subjektų statyti naudotų alyvų regeneravimo įmonių, nacionalinės valdžios institucijos yra pasiryžusios
         įgyvendinti tokį šių atliekų tvarkymo būdą, kuris teiktų realų pirmenybę regeneravimui.

      26     Suomijos vyriausybė, įstojusi į bylą palaikyti Portugalijos vyriausybės reikalavimus, konstatuoja, kad vertinant regeneravimo
         ekonominį pagrįstumą ir rentabilumą, ypač turėtų būti atsižvelgiama į naudotų alyvų kiekį, vežimo atstumus, gamybos išlaidas
         bei rinkos sąlygas. Atitinkamai, regeneravimo sąlygos skirtingose valstybėse narėse turi būti nagrinėjamos atskirai. Padėtis
         rinkoje daro įtaką regeneravimo sąlygoms.

      27     Šiuo aspektu, Suomijos vyriausybė tvirtina, kad pagrindinių alyvų kaina labai smarkiai skiriasi. Toks kainų svyravimas didina
         investicijų naudotų alyvų regeneravimo sektoriuje riziką. Ši rizika padidėja dėl tepalų vartojimo mažėjimo tendencijos, nes
         šiuo metu vartojama daugiau sintetinių tepalų, kurie yra geresnės kokybės.

      28     Suomijos vyriausybė priduria, kad tuo atveju, jei nacionaliniai teisės aktai numatys imperatyvų regeneravimo reikalavimą,
         o šioje valstybėje narėje nebus regeneravimo įmonės, naudotos alyvos turės būti išvežamos į kitą valstybę narę regeneruoti.
         Tokiu atveju, bus neatsižvelgiama nei į per dideles eksportuotojo išlaidas, kurias jis patirs dėl vežimo bei regeneravimo,
         nei į tą aplinkybę, kad dėl poveikio aplinkai gali būti neprotinga jas vežti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      29     Pirmiausia, primintina, kad, kaip Teisingumo Teismas nusprendė 1999 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją,  C‑102/92, Rink. p. I‑5051, 35 punkte, vienas iš pagrindinių direktyvos tikslų yra suteikti pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti jas regeneruojant.
         Šis tikslas, numatytas Direktyvos 87/101 antroje konstatuojamoje dalyje, yra motyvuojamas tuo, kad regeneravimas yra energijos
         taupymo sumetimais paprastai pats racionaliausias būdas, kokį tik galima pasiekti pakartotinai panaudojant naudotas alyvas.

      30     Dėl Komisijos kaltinimo pažeidus direktyvos 3 straipsnio 1 dalį primintina, kad esantys nacionaliniai teisės aktai nenumato
         jokios normos, kuri, kaip reikalauja minėta direktyvos nuostata, teiktų pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti regeneruojant.

      31     Konstatuotina, kad Portugalijos Respublika pati pripažino, kad kompetentingos institucijos privalo imtis konkrečių veiksmų
         norint tokią pirmenybę nustatyti privalomo teisinio pobūdžio dokumentuose. Portugalijos vyriausybė šiuo aspektu nurodė, kad,
         siekiant nustatyti sąlygas, reikalingas tokiai pirmenybei nustatyti, būtina pakeisti šios srities nacionalinės teisės aktus,
         ir kad dokumentas „Naujoji nacionalinė naudotų alyvų tvarkymo strategija“ pirmiausia buvo parengtas būtent tuo tikslu.

      32     Kaip Teisingumo Teismas nuspendė 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C‑424/02, Rink. p. I‑0000) 25 punkte, jeigu siekiant nustatyti naudotų alyvų šalinimo būdus valstybės narės gali pirmiausia
         atlikti tyrimą ir parengti pranešimus, reikėtų, kad po šių paruošiamųjų darbų būtų imtasi konkrečių priemonių, kuriomis siekiama
         suteikti pirmenybę regeneravimui, kaip tai numatyta direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje.

      33     Dėl argumento, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 259/93 7 straipsnio 4 dalies nuostatas, būtų sudėtinga užtikrinti naudotų
         alyvų regeneravimo įrenginių rentabilumą Portugalijoje, pakanka konstatuoti, kad pagal tas pačias nuostatas, kompetentingos
         valstybių narių valdžios institucijos yra įgaliotos pateikti prieštaravimus dėl atliekų, įskaitant ir naudotų alyvų, vežimo
         sudeginti į kitą valstybę narę.

      34     Kaip išvados 52 punkte teisingai pastebėjo generalinis advokatas, jei Portugalijos Respublika būtų savo teritorijoje užtikrinusi
         pirmenybę naudotų alyvų regeneravimui, kaip reikalaujama direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje, kompetentingos valdžios institucijos
         būtų galėjusios pareikšti prieštaravimus dėl šių atliekų vežimo į kitas valstybes nares.

      35     Dėl Portugalijos Respublikos argumento, kad šios valstybės narės teritorijoje pastatyta regeneravimo įmonė nebūtų rentabili
         ir kad tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į proporcingumo principą, tam tikrų valstybių narių įsipareigojimai turi būti
         nustatyti pagal konkrečias jose susiklosčiusias aplinkybes, primintina, kad, kaip Teisingumo Teismas buvo nusprendęs minėto
         sprendimo Komisija prieš Vokietiją  35 ir 43 punktuose, vienas iš pagrindinių direktyvos tikslų yra suteikti pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti jas regeneruojant.
         Todėl, galvojant, jog vienoje valstybėje narėje susidariusios techninės, ekonominės ir organizacinės sąlygos būtinai sudaro
         kliūtis įgyvendinti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatytas priemones, ši nuostata netektų prasmės, kadangi valstybėms
         narėms numatytos pareigos būtų apribotos status quo išsaugojimu ta prasme, kad nebūtų realios pareigos imtis būtinų priemonių suteikiant pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti
         jas regeneruojant.

      36     Be to, kalbant apie pirmenybę, reikia pastebėti, kad Teisingumo Teismas pirmiau minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 38 ir 39 punktuose pabrėžė, kad nuoroda į direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatytas „technines, ekonomines ar organizacines
         sąlygas“ yra dalis nuostatos, išreiškiančios bendrai valstybėms narėms nustatytas pareigas, ir kad šia nuoroda Bendrijų teisės
         aktų leidėjas norėjo numatyti ne bendro taikymo taisyklių išimtis, o apibrėžti pozityvios pareigos taikymo sritį ir turinį,
         siekdamas užtikrinti pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti jas regeneruojant.

      37     Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad Komisijos ieškinys yra pagrįstas.
      38     Iš to, kas pasakyta, konstatuotina, kad nepriimdama direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatytų būtinų priemonių, kuriomis siekiama
         suteikti pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti jas regeneruojant, Portugalijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal
         šią direktyvą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      39     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Portugalijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
         Pagal to paties straipsnio 4 dalį Suomijos Respublika pati padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nepriimdama būtinų priemonių, kuriomis siekiama suteikti pirmenybę naudotoms alyvoms perdirbti jas regeneruojant, kai tai
            leidžia techninės, ekonominės ir organizacinės sąlygos, Portugalijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1975 m.
            birželio 16 d. Tarybos direktyvos 75/439/EEB dėl naudotų alyvų šalinimo (OL L 194, p. 23), su paskutiniais pakeitimais, padarytais
            1986 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 87/101/EEB (OL 1987, L 42, p. 43) 3 straipsnio 1 dalį.
      2.      Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Suomijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


1982 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Helmut Knoeppel prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla 618/79 A.


2014 m. rugsėjo 25 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas.#Diana Gražytė prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Viešoji tarnyba – Laikinieji tarnautojai – Darbo užmokestis – Ekspatriacijos išmoka – Pareigūnų tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta sąlyga – Dešimties metų referencinis laikotarpis – Pareigos tarptautinėje organizacijoje.#Byla T-86/13 P.


2015 m. gruodžio 17 d. Tarnautojų teismo sprendimas. # T prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba – Socialinė apsauga – Profesinė liga – Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnis – Prašymas pripažinti ligos profesinę kilmę – Priežastinis ryšys – Prašymas atlyginti neturtinę žalą, patirtą dėl institucijos sugaišto laiko pripažinti ligos profesinę kilmę – Pareiga priimti sprendimą per protingą terminą – Neturtinė žala. # Byla F-134/14.


1999 m. spalio 28 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 75/117/EEB ir 79/7/EEB. # Byla C-187/98.


title: 2008 m. gruodžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Vitro Corporativo, SA de CV prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo "Vitro" paraiška - Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas VITRAL - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-295/07.

text:
      2008 m. gruodžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas Vitro Corporativo prieš VRDT – VKR Holding (Vitro)
      (Byla T‑295/07)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „Vitro“ paraiška – Ankstesnis žodinis Bendrijos prekių ženklas VITRAL – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 24
         ir 32 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2007 m. gegužės 31 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1640/2006‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               VKR Holdong A/S
                ir
               Vitro Corporativo, SA de CV
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas „Vitro“ 1, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 27, 30 35, 39, 40, 41, 42 ir 43 klasių prekėms ir
                  paslaugoms – paraiška Nr. 2669497

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               VKR Holding A/S

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodiniai Bendrijos (Nr. 651745), Danijos (Nr. 19561415 VR), Vokietijos (Nr. 725452) ir Jungtinės Karalystės (Nr. 1436897)
                  prekių ženklai VITRAL, be kita ko, 19 klasės prekėms, dėl kurių pateiktas protestas

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti protestą ir atmesti paraišką įregistruoti prekių ženklą 19 klasės prekėms

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Vitro Corporativo, SA de CV bylinėjimosi išlaidas.


2014 m. vasario 4 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Free SAS prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo FREEVOLUTION TM paraiška – Ankstesnis vaizdinis nacionalinis prekių ženklas LA LIBERTÉ N’A PAS DE PRIX ir ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai FREE ir FREE MOBILE – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Žymenų panašumo nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-127/12.


2003 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ivo Camacho-Fernandes. # Pareigūnai. # Byla T-20/00 OP.


title: 2014 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA prieš Valsts ieņēmumu dienests.#Augstākās tiesas Senāts prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendrijos muitinės kodeksas – 70 straipsnio 1 dalis ir 78 straipsnis – Muitinės deklaracijos – Dalinis prekių tikrinimas – Pavyzdžių ėmimas – Neteisingas kodas – Rezultatų ekstrapoliacija ankstesnėse deklaracijose nurodytoms tapačioms prekėms po jų išleidimo iš muitinės – Tikrinimas išleidus prekes – Galimybės prašyti atlikti papildomą patikrinimą nebuvimas.#Byla C-571/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. vasario 27 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Bendrijos muitinės kodeksas — 70 straipsnio 1 dalis ir 78 straipsnis — Muitinės deklaracijos — Dalinis prekių tikrinimas — Pavyzdžių ėmimas — Neteisingas kodas — Rezultatų ekstrapoliacija ankstesnėse deklaracijose nurodytoms tapačioms prekėms po jų išleidimo iš muitinės — Tikrinimas išleidus prekes — Galimybės prašyti atlikti papildomą patikrinimą nebuvimas“
      Byloje C‑571/12
      dėl Augstākās tiesas Senāts (Latvija) 2012 m. lapkričio 21 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gruodžio 6 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      prieš

         Valsts ieņēmumu dienests

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Toader ir E. Jarašiūnas,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. spalio 2 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Greencarrier Freight Services Latvia SIA, atstovaujamos A. Brunavs, padedamo advokāte B. Cera,

               —

               Latvijos vyriausybės, atstovaujamos I. Kucina, K. Freimanis ir I. Kalninš,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. J. García-Valdecasas Dorrego,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Keppenne, A. Sauka ir B.‑R. Killmann,

         susipažinęs su 2013 m gruodžio 5 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307, toliau – Muitinės kodeksas), 70 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant pagal Latvijos teisę įsteigtos ribotos atsakomybės bendrovės Greencarrier Freight Services Latvia SIA (toliau – GFSL) ir Valsts ieņēmumu dienests (Valstybinis mokesčių administratorius, toliau – VID) ginčą dėl po kelių muitinės deklaracijų patikrinimo išleidus prekes pareikalauto sumokėti importo muito ir paskirtos baudos.

         Teisinis pagrindas

               3

               Muitinės kodekso penkta ir šešta konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
               „kadangi, siekiant pusiausvyros tarp, viena vertus, muitinės poreikių užtikrinti <...> teisingą muitų teisės aktų taikymą ir, antra vertus, prekybininkų teisės turėti tinkamas veiklos sąlygas, šioms institucijoms, inter alia, būtina suteikti plačius įgaliojimus atliekant tikrinimus, o minėtiems prekybininkams – muitinės veiksmų apskundimo teisę; kadangi Junginė Karalystė, norėdama įgyvendinti skundų nagrinėjimo muitinėje sistemą, turės nustatyti naujas administracines procedūras, kurios negalės būti pradėtos taikyti iki 1995 m. sausio 1 d.;
               kadangi, atsižvelgiant į ypatingą Bendrijos prekybos su trečiosiomis šalimis svarbą, reikia atsisakyti muitinės formalumų ir tikrinimų arba bent jau iki minimumo sumažinti jų apimtis“.

               4

               Šio kodekso 68 straipsnyje numatyta:
               „Muitinė, tikrindama jos priimtas deklaracijas, turi teisę:

                        a)

                        patikrinti deklaraciją sudarančius ir kartu su ja pateikiamus dokumentus. Muitinė turi teisę reikalauti, kad deklarantas pateiktų kitus dokumentus, reikalingus deklaracijoje pateiktų duomenų tikslumui patikrinti;

                        b)

                        patikrinti prekes ir imti jų pavyzdžių analizei arba detaliam patikrinimui.“

               5

               Pagal šio kodekso 70 straipsnį:
               „1.   Jeigu tikrinama tik dalis deklaracijoje nurodytų prekių, dalinio tikrinimo rezultatai taikomi visoms toje deklaracijoje išvardytoms prekėms.
               Tačiau deklarantas turi teisę reikalauti toliau tikrinti prekes, jeigu jis mano, kad dalinio tikrinimo rezultatai netaikytini likusiai deklaruotų prekių daliai.
               2.   Taikant 1 dalį, kai deklaracijos blanke nurodytos dviejų arba daugiau rūšių prekės, su kiekviena rūšimi susiję duomenys laikomi sudarančiais atskirą deklaraciją.“

               6

               Šių nuostatų 71 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Deklaracijos tikrinimo rezultatais remiamasi taikant nuostatas, reglamentuojančias prekėms įformintos muitinės procedūros atlikimo tvarką.
               2.   Jeigu deklaracija nebuvo patikrinta, 1 dalyje nurodytos nuostatos taikomos remiantis deklaracijoje pateiktais duomenimis.“

               7

               Muitinės kodekso 78 straipsnyje numatyta:
               „1.   Muitinė turi teisę savo iniciatyva arba deklaranto prašymu padaryti pakeitimus deklaracijoje po to, kai prekės jau išleistos.
               2.   Muitinė, norėdama po prekių išleidimo įsitikinti deklaracijoje pateiktų duomenų tikslumu, turi teisę tikrinti prekybos dokumentus ir duomenis, susijusius su atitinkamų prekių importo arba eksporto operacijomis arba su paskesnėmis prekybos šiomis prekėmis operacijomis. Tokie patikrinimai gali būti atliekami deklaranto arba bet kurio kito asmens, tiesiogiai arba netiesiogiai per verslą susijusio su minėtomis operacijomis, arba dėl verslo turinčio minėtus dokumentus ir duomenis, patalpose. Ši institucija taip pat turi teisę tikrinti ir prekes, jeigu jas vis dar įmanoma pateikti tikrinimui.
               3.   Jeigu pakartotinai patikrinus deklaraciją arba atlikus tikrinimą po prekių išleidimo, paaiškėja, kad atitinkamos muitinės procedūros atlikimo tvarką reglamentuojančios nuostatos buvo taikomos remiantis neteisinga arba neišsamia informacija, muitinė, remdamasi naujai surinkta informacija, laikydamasi nustatytų nuostatų, imasi priemonių, būtinų susidariusiai padėčiai sureguliuoti.“

               8

               Pagal šio kodekso 221 straipsnio 1 ir 3 dalis:
               „1.   Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.
               <…>
               3.   Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos. <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               9

               GFSL, veikdama Hantas SIA sąskaita, įveža iš Rusijos biskvitus ir šokoladinius batonėlius, kad juos išleistų į laisvą apyvartą Europos Sąjungoje.

               10

               2007 m. balandį ir gegužę VID patikrino muitus, kuriuos laikotarpiu nuo 2004 m. gegužės 1 d. iki 2006 m. gruodžio 31 d.Hantas SIA sumokėjo pagal 35 muitinės deklaracijas, užpildytas ir dėl jų galinčių atsirasti skolų muitinei skolininke laikytinos GFSL.

               11

               Šis patikrinimas atliktas po to, kai VID paėmė ir ištyrė siuntų, dėl kurių 2005 m. spalį ir lapkritį pateiktos šešios muitinės deklaracijos (toliau – nagrinėjamos deklaracijos), pavyzdžius. Remdamasis patikrinimo rezultatais VID konstatavo, kad laikotarpiu nuo 2004 m. birželio 4 d. iki 2005 m. lapkričio 29 d. pateiktose 29 muitinės deklaracijose, įskaitant šešias nagrinėjamas deklaracijas, į Sąjunga įvežtas išleisti į laisvą apyvartą skirtas prekes GFSL deklaravo nurodžiusi neteisingus Kombinuotosios nomenklatūros kodus, skirtus klasifikuoti prekę pagal 1987 m. liepos 23 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2658/87 dėl tarifų ir statistinės nomenklatūros bei dėl Bendrojo muitų tarifo (OL L 256, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 2 t., p. 382) su pakeitimais 2 straipsnyje nustatytą Europos bendrijos integruotą tarifą (TARIC).

               12

               2007 m. gegužės 31 d. sprendimu VID informavo GFSL apie atsiradusią skolą muitinei, apskaičiavo importo muito ir pridėtinės vertės mokesčio sumas su palūkanomis, taip pat skyrė baudą už neteisingų Kombinuotosios nomenklatūros kodų nurodymą.

               13

               2007 m. rugsėjo 14 d. VID atmetė GFSL skundą dėl šio sprendimo.

               14

               Šis sprendimas atmesti skundą apskųstas Administratīvā rajona tiesa (Administracinis apylinkės teismas); jis šį skundą iš dalies patenkino 2009 m. birželio 29 d. sprendimu, vėliau patvirtintu Administratīvā apgabaltiesa (Administracinis apygardos teismas). Pastarasis 2011 m. gruodžio 8 d. priėmė sprendimą, kad nors importo muitai, pridėtinės vertės mokestis ir bauda už nagrinėjamose deklaracijose nurodytas prekes nustatyti teisingai, likusią 2007 m. rugsėjo 14 d. sprendimo dalį reikia panaikinti tuo pagrindu, kad VID pažeidė Muitinės kodekso 70 straipsnio 1 dalį, nes netinkamai taikė nagrinėjamose deklaracijose nurodytų prekių patikrinimo rezultatus laikotarpiu nuo 2004 m. birželio 4 d. ir 2005 m. rugsėjo 6 d. pateiktose kitose 23 deklaracijose (toliau – ankstesnės deklaracijos) nurodytoms prekėms, kurios įvežtos daugiau nei metai anksčiau už tikrintąsias. Taigi, VID neįrodžiusi, kad atitinkamoms prekėms pritaikyti neteisingi kodai, o GFSL visiškai neprivalėjo pateikti šių prekių objektyvias savybes patvirtinančių įrodymų, juo labiau kad VID nebeturėjo galimybės patikrinti šių prekių.

               15

               Tiek VID, tiek GFSL dėl šio sprendimo kreipėsi į Augstākās tiesas Senāts (Latvijos Aukščiausiasis Teismas) ir pateikė kasacinius skundus.

               16

               Skunde VID nurodo, kad ankstesnėse deklaracijose nurodytos prekės yra tapačios toms, kurios nurodytos nagrinėjamose deklaracijose, nes jų sudėtis, pavadinimas, išvaizda ir gamintojas, nurodyti gamintojo parengtuose pažymėjimuose, yra tapatūs. Taigi, vadovaudamasi ekonomijos principu VID turėjo teisę netikrinti likusių prekių ir kodo nustatymo rezultatus taikyti kitoms tapačioms prekėms, o įrodymus, patvirtinančius prekių skirtumus, savo ruožtu turėjo pateikti GFSL.

               17

               Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, kad ankstesnės deklaracijos pateiktos daugiau nei metai anksčiau už nagrinėjamas deklaracijas, kuriose minimų prekių pavyzdžiai buvo paimti. GFSL teigia, kad objektyviai nebėra galimybių atlikti ankstesnėse deklaracijose minimų prekių patikrinimo išleidus prekes ir pasinaudoti teise prašyti skirti papildomą jų patikrinimą.

               18

               Šiomis aplinkybėmis Augstākās tiesas Senāts nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [Muitinės kodekso] 70 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą reikia aiškinti taip, kad vienoje deklaracijoje nurodytų prekių dalinio patikrinimo rezultatus galima taikyti ir kitose ankstesnėse deklaracijose nurodytoms prekėms, kurių dalinis patikrinimas neatliktas, bet kurios deklaruotos nurodant tą patį Kombinuotosios nomenklatūros kodą, pagamintos to paties gamintojo, pagal šio gamintojo pažymėjimuose nurodytą informaciją apie prekę – prekės pavadinimą ir sudėtį – yra tapačios deklaracijoje nurodytoms prekėms, kurių pavyzdžiai buvo paimti atliekant dalinį patikrinimą?
                        Kitaip tariant:
                        Ar [Muitinės kodekso] 70 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje vartojama prasme sąvoka „deklaracija“ apima ir tas deklaracijas, [kuriose nurodytų] prekių pavyzdžiai [nebuvo paimti], tačiau kuriose nurodytos tapačios prekės (t. y. prekės, kurios deklaruotos nurodant tą patį Kombinuotosios nomenklatūros kodą, pagamintos to paties gamintojo ir kurių gamintojo sertifikatuose nurodytas tas pats prekių pavadinimas ir tokia pati sudėtis)?

                        2.

                        Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar [Muitinės kodekso] 70 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyto dalinio prekių patikrinimo rezultatas taikomas deklaracijoms, kurių atžvilgiu deklarantas dėl objektyvių priežasčių negali reikalauti toliau tikrinti prekes, kaip tai numatyta Reglamento Nr. 2913/92 70 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, nes neįmanoma jų pateikti tikrinimui pagal [to paties kodekso] 78 straipsnio 2 dalį?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               19

               Klausimais, kuriuos būtina nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar Muitinės kodekso 70 straipsnio 1 dalis aiškintina kaip leidžianti muitinei ekstrapoliuoti vienoje muitinės deklaracijoje nurodytų prekių dalinio patikrinimo, atlikto paėmus jų pavyzdžius, rezultatus to paties deklaranto pateiktose ankstesnėse deklaracijose nurodytoms prekėms, kurių patikrinimas nebuvo ir dėl prekių išleidimo nebegali būti atliktas, kai iš šio deklaranto pateiktos rašytinės informacijos matyti, kad visos šios prekės priskirtinos prie tos pačios Kombinuotosios nomenklatūros pozicijos, pagamintos to paties gamintojo ir turi tapatų pavadinimą bei sudėtį.

               20

               Reikia priminti, kad pagal Muitinės kodekso 68 straipsnį muitinė, tikrindama deklaracijas, turi teisę arba patikrinti deklaraciją sudarančius ir kartu su ja pateikiamus dokumentus, arba patikrinti prekes ir paimti jų pavyzdžių analizei arba detaliam patikrinimui.

               21

               Pastaruoju atveju šio kodekso 70 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu tikrinama tik dalis deklaracijoje nurodytų prekių, dalinio tikrinimo rezultatai taikomi visoms toje deklaracijoje išvardytoms prekėms, tačiau deklarantas turi teisę reikalauti atlikti papildomą prekių patikrinimą, jeigu mano, kad dalinio tikrinimo rezultatai netaikytini likusiai deklaruotų prekių daliai.

               22

               Ši bendro pobūdžio nuostata nustato vienodos kokybės prezumpciją, leidžiančią ekstrapoliuoti dalinio prekių, nurodytų toje pačioje deklaracijoje, tikrinimo rezultatus visoms šioje deklaracijoje nurodytoms prekėms (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Nowaco Germany, C-353/04, Rink. p. I-7357, 54 ir 55 punktus bei 2011 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Gebr. Stolle, C-323/10-C-326/10, Rink. p. I-12177, 100 ir 101 punktus).

               23

               Šia nuostata užtikrinamas greitas ir veiksmingas išleidimo į laisvą apyvartą procedūrų atlikimas, nes muitinė neįpareigojama detaliai patikrinti visų deklaracijoje nurodytų prekių, kas neatitiktų nei ūkio subjektų, paprastai prašančių užbaigti formalumus, kad galėtų greitai realizuoti deklaruojamas prekes, nei muitinės, kuriai sisteminis deklaruojamų prekių tikrinimas reikštų smarkiai išaugusį darbo krūvį, interesų (šiuo klausimu žr. 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Derudder, C-290/01, Rink. p. I-2041, 45 punktą).

               24

               Reikia konstatuoti, kad tiek iš Muitinės kodekso 70 straipsnio 1 dalies, tiek iš šio kodekso 68–74 straipsnių sistemos matyti, jog ši dalinio patikrinimo rezultatų ekstrapoliacijos galimybė numatyta tik „toje [pačioje] deklaracijoje“ nurodytoms prekėms tuo metu, kai muitinė tikrina prekes prieš jas išleisdama (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Derudder 43 punktą).

               25

               Todėl ta nuostata neleidžia muitinei tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis, ekstrapoliuoti vienoje deklaracijoje nurodytų prekių dalinio tikrinimo rezultatų ankstesnėse deklaracijose nurodytoms prekėms, kurias ši muitinė jau išleido.

               26

               Tačiau tai nereiškia, kad muitinė nebegali kvestionuoti tokių ankstesnių deklaracijų.

               27

               Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vykstant SESV 267 straipsnyje įtvirtintai bendradarbiavimo tarp nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo procedūrai šis teismas turi pateikti nacionaliniam teismui tinkamą atsakymą, kuris leistų išspręsti jam pateiktą bylą (žr., be kita ko, 2007 m. kovo 8 d. Sprendimo Campina, C-45/06, Rink. p. I-2089, 30 punktą ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Fuß, C-243/09, Rink. p. I-9849, 39 punktą).

               28

               Kaip rašytinėse pastabose nurodė Čekijos ir Ispanijos vyriausybės, prireikus muitinė savo iniciatyva gali peržiūrėti tokią deklaraciją po to, kai joje nurodytos prekės jau išleistos pagal Muitinės kodekso 78 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 20 d. Sprendimo Overland Footwear, C-468/03, Rink. p. I-8937, 62, 64 ir 66 punktus).

               29

               Pagal Muitinės kodekso 78 straipsnio 2 dalį išleidusi prekes muitinė iš tiesų gali patikrinti prekybos dokumentus ir duomenis, susijusius su atitinkamų prekių importo arba eksporto operacijomis arba su paskesnėmis prekybos šiomis prekėmis operacijomis, taip pat tikrinti prekes, jeigu jas vis dar įmanoma pateikti tikrinti.

               30

               Taigi ši nuostata leidžia muitinei kvestionuoti ankstesnes deklaracijas, kurios nebuvo tikrintos pagal Muitinės kodekso 68 straipsnį ir kurios vis dėlto buvo priimtos, kaip numatyta šio kodekso 71 straipsnio 2 dalyje, remiantis jose pateiktais duomenimis (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo DP grup, C-138/10, Rink. p. I-8369, 37 punktą).

               31

               Niekas nedraudžia muitinei šiuo tikslu ekstrapoliuoti vienoje deklaracijoje nurodytų prekių dalinio patikrinimo rezultatus ankstesnėse deklaracijose nurodytoms ir muitinės jau išleistoms prekėms, jei šios prekės yra tapačios, o tai gali patikrinti tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Prekių tapatumas gali būti grindžiamas, be kita ko, prekybos dokumentų ir duomenų, susijusių su atitinkamų prekių importo arba eksporto operacijomis arba su paskesnėmis prekybos šiomis prekėmis operacijomis, patikrinimu ir visų pirma deklaranto pateikta informacija, kad šios prekės pagamintos to paties gamintojo, o jų pavadinimas, išvaizda ir sudėtis yra tokia pati kaip ir ankstesnėse deklaracijose nurodytų prekių.

               32

               Tokios ekstrapoliacijos galimybė pateisinama pačiu Muitinės kodekso tikslu, kuris, vadovaujantis šio kodekso penkta konstatuojamąja dalimi, yra užtikrinti teisingą muitų teisės aktų taikymą ir, kaip matyti iš 23 punkto, greitą ir veiksmingą išleidimo į laisvą apyvartą procedūrų atlikimą, o tai atitinka tiek ūkio subjektų, tiek muitinės interesus, nes atleidžia ją nuo pareigos atlikti sisteminį visų deklaracijoje nurodytų prekių tikrinimą ir kartu, kaip nurodyta to paties kodekso šeštoje konstatuojamojoje dalyje, leidžia iki minimumo sumažinti jų apimtis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Derudder, 42 ir 45 punktus).

               33

               Ši galimybė atitinka ir specifinę Muitinės kodekso 78 straipsnio paskirtį, t. y. priartinti muitinės procedūrą prie realios situacijos pataisant materialiąsias klaidas arba trūkumus ir taikytinos teisės aiškinimo klaidas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Overland Footwear 63 punktą; 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Terex Equipment ir kt., C-430/08 ir C-431/08, Rink. p. I-321, 56 punktą ir 2012 m. liepos 12 d. Sprendimo Südzucker it kt., C‑608/10, C‑10/11 ir C‑23/11, 47 punktą).

               34

               Šiuo atžvilgiu nėra svarbu tai, kad, kaip susiklostė tokioje byloje, kaip pagrindinė, deklarantas nebeturi galimybių prašyti atlikti papildomą prekių patikrinimą ir prireikus paimti papildomų pavyzdžių.

               35

               Paprastai Muitinės kodekso 78 straipsnis taikomas po prekių išleidimo, t. y. tuo metu, kai jas pateikti gali būti nebeįmanoma (žr. minėto Sprendimo Overland Footwear 66 punktą).

               36

               Bet kuriuo atveju, kaip pastebėjo dauguma rašytines pastabas pateikusių suinteresuotųjų šalių, iš pačios Muitinės kodekso 78 straipsnio 2 dalies formuluotės matyti, kad tikrinimo išleidus prekes objektas gali būti rašytiniai dokumentai, o muitinė neprivalo fiziškai tikrinti prekių, nes toks tikrinimas numatytas tik jei prekes „vis dar įmanoma pateikti“ (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Digitalnet ir kt., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 ir C‑383/11, 66 ir 67 punktus).

               37

               Tokiomis aplinkybėmis, kai prekės, kurios buvo dalinio tikrinimo objektas, ir ankstesnėse deklaracijose nurodytos prekės yra tapačios atsižvelgiant, be kita ko, į prekybos dokumentus ir duomenis, susijusius su atitinkamų prekių importo arba eksporto operacijomis arba su paskesnėmis prekybos šiomis prekėmis operacijomis, ir būtent į aplinkybę, kad, vadovaujantis šio deklaranto pateikta informacija, šios prekės pagamintos to paties gamintojo ir jų pavadinimas, išvaizda ir sudėtis yra tapatūs, o tai patikrinti turi tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, muitinė gali ekstrapoliuoti šio dalinio patikrinimo rezultatų pastarosioms prekėms.

               38

               Tačiau svarbu tai, kad deklarantas turi teisę ginčyti tokią ekstrapoliaciją, visų pirma tais atvejais, kai, kaip pagrindinėje byloje, jis mano, jog, nepaisant deklaracijose jo paties nurodytos informacijos, dalinio vienoje deklaracijoje nurodytų prekių tikrinimo rezultatas negali būti ekstrapoliuotas ankstesnėse deklaracijose nurodytoms prekėms, ir pateikia įrodymus, galinčius pagrįsti šį teiginį ir patvirtinti atitinkamų prekių netapatumą (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Derudder 42 punktą).

               39

               Tačiau šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad bendro pobūdžio ir abstraktus teiginys, kokį GFSL nurodė Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose, kad tokių maisto produktų, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, cheminė sudėtis, visų pirma jų sudėtyje esančio krakmolo kiekis, galėjo pakisti dėl įvairių veiksnių, neturėtų būti laikomas reikšmingu, nes tokios aplinkybės, net jei būtų įrodytos, nepaveikė deklaranto taip, kad šis dėl ankstesnėse deklaracijose nurodytų prekių pateiktų kitokią informaciją nei apie prekes, kurios buvo dalinio patikrinimo objektas, arba paprašytų peržiūrėti šias deklaracijas; taigi jis neįrodė ir, beje, netvirtino, kad tokie veiksniai gali turėti įtakos šių prekių klasifikavimui pagal Kombinuotąją nomenklatūrą. Vis dėlto šiuo atžvilgiu reikalingus vertinimus turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               40

               Galiausiai reikia pastebėti, kad nors Muitinės kodekso 78 straipsnyje nenustatyta jokio specialaus termino deklaracijoms tikrinti, muitinė, vadovaudamasi šio kodekso 221 straipsnio 3 dalimi, apie naują skolą muitinei gali pranešti per trejus metus nuo šios skolos atsiradimo.

               41

               Su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenustatys kitaip, iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos darytina išvada, kad šis terminas, kaip tai atsakydama į per teismo posėdį Teisingumo Teismo užduotą klausimą patvirtino GFSL, nepraleistas, nes, kaip išplaukia iš šio sprendimo 11 ir 12 punktų, pirmoji peržiūrėta deklaracija yra 2004 m. birželio 4 d., o apie naują skolą muitinei pranešta 2007 m. gegužės 31 d.

               42

               Remiantis išdėstytais argumentais į pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog Muitinės kodekso 70 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad, atsižvelgiant į tai, jog ši teisės nuostata taikoma tik „toje [pačioje] deklaracijoje“ nurodytoms prekėms tuo metu, kai muitinė tikrina prekes prieš jas išleisdama, ja neleidžiama šiai muitinei tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, ekstrapoliuoti vienoje muitinės deklaracijoje nurodytų prekių dalinio patikrinimo rezultatų ankstesnėse deklaracijose nurodytoms prekėms, kurias ši muitinė jau išleido.

               43

               Tačiau šio kodekso 78 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo muitinei leidžiama ekstrapoliuoti vienoje deklaracijoje nurodytų prekių dalinio patikrinimo, atlikto paėmus jų pavyzdžius, rezultatus ankstesnėse to paties deklaranto pateiktose deklaracijose nurodytoms prekėms, kurios nebuvo ir nebegali būti patikrintos, nes jau išleistos, jei šios prekės yra tapačios, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               44

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 70 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad, atsižvelgiant į tai, jog ši teisės nuostata taikoma tik „toje [pačioje] deklaracijoje“ nurodytoms prekėms tuo metu, kai muitinė tikrina prekes prieš jas išleisdama, ja neleidžiama šiai muitinei tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, ekstrapoliuoti vienoje muitinės deklaracijoje nurodytų prekių dalinio patikrinimo rezultatų ankstesnėse deklaracijose nurodytoms prekėms, kurias ši muitinė jau išleido.

                     Tačiau šio reglamento 78 straipsnį reikia aiškinti taip, kad juo muitinei leidžiama ekstrapoliuoti vienoje deklaracijoje nurodytų prekių dalinio patikrinimo, atlikto paėmus jų pavyzdžius, rezultatus ankstesnėse to paties deklaranto pateiktose deklaracijose nurodytoms prekėms, kurios nebuvo ir nebegali būti patikrintos, nes jau išleistos, jei šios prekės yra tapačios, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: latvių.