title: 2012 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Michel Bourgès-Maunoury ir Marie-Louise Heintz, po santuokos – Bourgès-Maunoury prieš Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir.#Tribunal de grande instance de Chartres prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Europos Bendrijų privilegijos ir imunitetai – Sąjungos išmokėtų pajamų atleidimas nuo nacionalinių mokesčių – Sąjungos išmokėtų pajamų įtraukimas apskaičiuojant turto mokesčio aukščiausią ribą.#Byla C‑558/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 5 d. (
            *1
         )
      „Europos Bendrijų privilegijos ir imunitetai — Sąjungos išmokėtų pajamų atleidimas nuo nacionalinių mokesčių — Sąjungos išmokėtų pajamų įtraukimas apskaičiuojant turto mokesčio aukščiausią ribą“
      Byloje C-558/10
      dėl Tribunal de grande instance de Chartres (Prancūzija) 2010 m. lapkričio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. lapkričio 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Michel Bourgès-Maunoury,

         Marie-Louise Heintz, po santuokos – Bourgès-Maunoury

      prieš

         Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, T. von Danwitz ir D. Šváby (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. lapkričio 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               M. Bourgès-Maunoury ir M.-L. Heintz, po santuokos – Bourgès-Maunoury, atstovaujamų advokato T. Davidian,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir A. Adam,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.-C. Halleux ir M. Jacobs,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. de Ree,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos F. Clotuche-Duvieusart ir I. Martínez del Peral bei R. Lyal,

         susipažinęs su 2012 m. vasario 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų, kuris iš pradžių buvo pridėtas prie Europos Bendrijų jungtinės Tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties (OL 152, 1967, p. 13), o vėliau pagal Amsterdamo sutartį – prie EB sutarties (toliau – Protokolas), 13 straipsnio antros pastraipos išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp M. Bourgès-Maunoury ir jo sutuoktinės M.-L. Heintz bei Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir (Ero ir Luaro mokesčių tarnybų direkcija) dėl to, kad apskaičiuojant turto mokesčio (impôt de solidarité sur la fortune, toliau – ISF) aukščiausią ribą buvo įtrauktos Sąjungos išmokėtos pajamos.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Protokolo 13 straipsnio redakcijoje, galiojusioje susiklostant faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms, buvo nustatyta:
               „Remiantis Komisijos pasiūlymu, Tarybos nustatytomis sąlygomis ir tvarka Bendrijų pareigūnai ir kiti tarnautojai moka Bendrijoms mokesčius nuo iš Bendrijų gaunamos algos, darbo užmokesčio ir kito atlyginimo.
               Iš Bendrijų gaunamai algai, darbo užmokesčiui ir kitam atlyginimui netaikomi nacionaliniai mokesčiai.“

         Prancūzijos teisė

               4

               ISF, kuris nustatytas 1988 m. gruodžio 23 d. 1989 m. biudžeto įstatymu Nr. 88-1149 (JORF, 1988 m. gruodžio 28 d., p. 16320), buvo reguliuojamas Code général des impôts (Bendrasis mokesčių kodeksas, toliau – CGI) 885 A–885 X straipsnių redakcijose, galiojusiose susiklostant faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms.

               5

               CGI 885 A straipsnyje buvo numatyta:
               „Kai turto vertė yra didesnė nei 885 U straipsnyje nustatyto tarifo pirmos kategorijos aukščiausia riba, metinį turto mokestį moka:

                        1o

                        Fiziniai asmenys, turintys gyvenamąją vietą mokesčių tikslais Prancūzijoje, už turtą, kuris yra Prancūzijoje ar už Prancūzijos ribų.

                  <...>

                        2o

                        Fiziniai asmenys, neturintys gyvenamosios vietos mokesčių tikslais Prancūzijoje, už turtą, kuris yra Prancūzijoje.

                  Išskyrus 6 straipsnio 4 dalies a ir b punktuose numatytus atvejus, sutuoktiniai apmokestinami kartu.
               Apmokestinimo sąlygos įvertinamos kiekvienais metais sausio 1 dieną.
               <...>“

               6

               ISF taikomas aukščiausios ribos mechanizmas, aprašytas CGI 885 Vbis straipsnyje. Šis straipsnis išdėstytas taip:
               „[ISF], kurį turi mokėti mokesčių tikslais Prancūzijoje gyvenamąją vietą turintis asmuo, sumažinamas skirtumu tarp, pirma, viso šio mokesčio ir Prancūzijoje ir užsienyje už praėjusius metus mokėtinų pajamų ir įplaukų mokesčių, apskaičiuotų prieš atskaitant mokesčių lengvatas ir nesurinktą mokestį prie pajamų šaltinio, bei, antra, 85 % visų profesinių neto pajamų per praėjusius metus, atskaičius tik tokių kategorijų išlaidas, kurias atskaityti leidžiama pagal [CGI] 156 straipsnį, taip pat pajamų mokesčiu neapmokestinamas pajamas, tais pačiais metais gautas Prancūzijoje ar už jos ribų, ir įplaukų, kurioms taikomas mokestis prie pajamų šaltinio. Šis sumažinimas negali viršyti 50 % įmokų, nustatomų taikant 885 V straipsnį, arba, jeigu jis didesnis, – mokesčio, atitinkančio apmokestinamąjį turtą, lygų 885 U straipsnyje nustatyto tarifo trečios kategorijos aukščiausiai ribai.
               Turto vertės padidėjimas turi būti nustatomas neatsižvelgiant į šiame kodekse numatytas ribas ir sumažinimus.
               Siekiant taikyti pirmą pastraipą, kai pajamų mokestis buvo taikomas asmens, kurio turtas neįtrauktas į jo mokėtino [ISF] bazę, pajamoms, jis turi būti sumažinamas atsižvelgiant į šio asmens pajamų procentinį santykį su bendromis pajamomis.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               7

               M. Bourgès-Maunoury ir M.-L. Heintz yra buvę Sąjungos pareigūnai ir jie dėl šio statuso gauna išmokas už galutinį tarnybos nutraukimą ar senatvės pensijas.

               8

               Kadangi jie gyvena Prancūzijoje ir jiems taikomas ISF, M. Bourgès-Maunoury M.-L. Heintz pateikė ISF deklaracijas už 2002–2004, 2006 ir 2007 m. neįtraukdami į kitas pajamas Sąjungos jiems išmokėtų išmokų ir pensijų CGI 885 Vbis straipsnyje numatytai aukščiausiai ribai apskaičiuoti.

               9

               Kadangi neprašė taikyti ISF aukščiausios ribos už 2005 m., 2006 m. liepos 7 d. jie pateikė pataisytą deklaraciją siekdami, kad jiems būtų pritaikyta aukščiausia riba, tačiau neįtraukiant Sąjungos jiems išmokėtų išmokų.

               10

                  Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir atmetus šį prašymą, 2006 m. gruodžio 27 d. M. Bourgès-Maunoury ir M.-L. Heintz apskundė šį sprendimą atmesti Tribunal de grande instance de Chartres (Šartro apygardos teismas). Remdamiesi Pareigūnų tarnybos nuostatų 24 straipsniu jie taip pat prašė Europos Bendrijų Komisijos pagalbos, kuri jiems buvo suteikta 2007 m. kovo 6 d. sprendimu.

               11

               2007 m. spalio 10 d. sprendimu Tribunal de grande instance de Chartres atmetė M. Bourgès-Maunoury ir M.-L. Heintz prašymą.

               12

               2008 m. lapkričio 27 d. sprendimu Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas) panaikino šį sprendimą tiek, kiek juo buvo atmestas prašymas, susijęs su 2005 m.

               13

               2010 m. sausio 19 d. sprendimu Cour de cassation (Kasacinis teismas) atmetė Prancūzijos mokesčių administratoriaus kasacinį skundą dėl šio Cour d’appel de Versailles sprendimo.

               14

               Kartu remdamasi tuo, kad apskaičiuojant ISF aukščiausią ribą turėjo būti įtrauktos M. Bourgès-Maunoury ir M.-L. Heintz Sąjungos išmokėtos pajamos, 2008 m. rugsėjo 1 d. sprendimu Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir perskaičiavo ISF, kurį jie turėjo sumokėti už 2002–2004, 2006 ir 2007 m., nes apskaičiuojant ISF aukščiausią ribą turėjo būti įtrauktos jiems Sąjungos išmokėtos pajamos.

               15

               2009 m. sausio 19 d.Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir sutuoktiniams Bourgès-Maunoury pateikė du pranešimus apie ISF išieškojimą už minėtus metus. 2009 m. vasario 4 d. skundas dėl šių pranešimų buvo atmestas 2009 m. vasario 18 d. šios direkcijos sprendimu.

               16

               Remdamiesi minėtais Cour d’appel de Versailles sprendimais 2009 m. balandžio 16 d. M. Bourgès-Maunoury ir M.-L. Heintz pateikė skundą dėl šio sprendimo atmesti jų skundą Tribunal de grande instance de Chartres. Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir atsiliepime nurodė, kad iš Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog Sąjungos pareigūnams taikomas atleidimas nuo mokesčių visiškai nereiškia, kad jie laikomi negaunančiais jokių pajamų.

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad remiantis CGI 885 Vbis straipsniu apskaičiuojant ISF lengvatos dydį negalima įtraukti visų fizinio asmens pajamų, įskaitant ir gautas iš Sąjungos, nes šis mokestis bus didesnis, jei nustatant jo aukščiausią ribą įtraukiamos fizinio asmens nacionalinės ir iš Bendrijos gautos pajamos.

               18

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šio sprendimo 13 punkte minėtame sprendime Cour de cassation nusprendė, jog remiantis CGI 885 Vbis straipsniu netiesiogiai apmokestinamos pareiškėjų pagrindinėje byloje iš Bendrijos gautos pajamos.

               19

               Šiomis aplinkybėmis abejodamas dėl Protokolo 13 straipsnio antros pastraipos aiškinimo Tribunal de grande instance de Chartres nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar <...> Protokolo <...> V skyriaus 13 straipsnio antra pastraipa draudžiama įtraukti visas apmokestinamojo asmens pajamas, įskaitant ir gautas iš Bendrijų, apskaičiuojant turto mokesčio aukščiausią ribą?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               20

               Klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Protokolo 13 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos apskaičiuojant mokesčio, kaip antai ISF, aukščiausią ribą įtraukiamos pajamos, įskaitant Sąjungos savo pareigūnams ir tarnautojams ar buvusiems pareigūnams ir buvusiems tarnautojams išmokėtas pensijas ir išmokas už galutinį tarnybos nutraukimą.

               21

               Kalbant apie principus, kuriuos taikant būtų galima atsakyti į pateiktą klausimą, pažymėtina, jog 1960 m. gruodžio 16 d. Sprendime Humblet prieš Belgijos valstybę (6/60, Rink. p. 1125, 1156 ir 1157) Teisingumo Teismas pabrėžė, kad tik Sąjungos išmokėtą darbo užmokestį atleidus nuo visų nacionalinių mokesčių Sąjungos institucijos galėtų veiksmingai įgyvendinti išimtinę kompetenciją nustatyti savo pareigūnų pajamų faktinį dydį ir kad šios kompetencijos nebebūtų, jei valstybės narės turėtų teisę taikyti pajamų mokestį pagal savo mokesčių sistemą. Taigi buvo konstatuota, kad pagal sutartis Sąjungos pareigūnams išmokėtam darbo užmokesčiui netaikomas valstybių narių suverenitetas mokesčių srityje ir kad Sąjungos išimtinė kompetencija nustatyti pareigūnų pajamų faktinį dydį yra būtina ne tik Sąjungos administracinio personalo nepriklausomybei nuo nacionalinių galių sustiprinti, bet ir užtikrinti vienodą požiūrį į skirtingų pilietybių pareigūnus.

               22

               Taigi Protokole numatytas aiškus skirtumas tarp, pirma, nacionalinių pajamų, kurioms įtaką daro valstybių narių nacionaliniai mokesčių administratoriai, ir, antra, Sąjungos savo pareigūnams ar tarnautojams išmokėto darbo užmokesčio, kuriam, kalbant apie jų galimą apmokestinamąjį pobūdį, išimtinai taikoma pastarosios teisė. Šiuo atitinkamos kompetencijos mokesčių srityje pasidalijimu tarp valstybių narių ir Sąjungos turi būti išvengta to, kad valstybės narės ne tik tiesiogiai, bet ir netiesiogiai apmokestintų Sąjungos išmokėtas ir šių valstybių narių kompetencijai nepriklausančias pajamas (minėto Sprendimo Humblet prieš Belgijos valstybę, p. 1158; 1988 m. vasario 24 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 260/86, Rink. p. 955, 10 punktas; 1990 m. kovo 22 d. Sprendimo Tither, C-333/88, Rink. p. I-1133, 12 punktas ir 1999 m. spalio 14 d. Sprendimo Vander Zwalmen ir Massart, C-229/98, Rink. p. I-7113, 21 punktas).

               23

               Taigi, kaip matyti iš minėto Sprendimo Humblet prieš Belgijos valstybę rezoliucinės dalies 2 punkto a papunkčio, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Protokolo 13 straipsniu draudžiama valstybėms narėms nustatyti Sąjungos pareigūnui ar tarnautojui bet kokį mokestį, kuris visas ar iš dalies mokamas už Sąjungos išmokėtas pajamas.

               24

               Nagrinėjamu atveju situacija yra analogiška tai, dėl kurios buvo priimtas minėtas Sprendimas Humblet prieš Belgijos valstybę, nes Sąjungos pareigūnams ar tarnautojams išmokėtos pajamos yra taip pat netiesiogiai apmokestinamos (žr. minėto Sprendimo Humblet prieš Belgijos valstybę, p. 1159).

               25

               Iš tiesų, kalbant apie teisės aktus, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į Sąjungos išmokėtų pajamų sumą, kai apskaičiuojama 85 % visų pajamų aukščiausia riba, kaip tai numatyta CGI 885 Vbis straipsnyje, padidinama bendra mokesčių mokėtojo pajamų suma ir dėl to – didžiausia ISF suma; taip padidinamas Sąjungos pareigūnui ar tarnautojui taikomas galutinis mokesčio tarifas, kaip tai irgi pažymėjo Cour d’appel de Versailles2008 m. lapkričio 27 d. sprendime, minėtame šio sprendimo 12 punkte.

               26

               Todėl taikant CGI 885 Vbis straipsnį mokesčių mokėtojams taikomas mokestis, kuriuo netiesiogiai apmokestinamos jiems Sąjungos išmokėtos pajamos, kaip tai konstatavo Cour de cassation sprendime, minėtame šio sprendimo 13 punkte.

               27

               Aplinkybe, kuria pagrindinėje byloje remiasi Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir ir pagal kurią įtraukiamos Sąjungos išmokėtos pajamos ne apskaičiuojant mokesčio bazę, bet tik taikant ISF aukščiausios ribos mechanizmą, nepaneigiama ši analizė.

               28

               Iš tiesų apmokestinimas nacionaliniu mokesčiu, kaip antai ISF, atsižvelgiant į Sąjungos išmokėtas pajamas, kurios atleistos nuo nacionalinių mokesčių, galutinei mokesčio sumai nustatyti, prilygsta netiesioginiam šių pajamų apmokestinimui pažeidžiant Protokolo 13 straipsnio antrą pastraipą.

               29

               Be to, aplinkybe, kad ISF aukščiausios ribos mechanizmu siekiama apriboti šio mokesčio konfiskacinį poveikį ir išsiaiškinti tikrąsias mokesčių mokėtojo galimybes mokėti mokesčius, neleidžiamas Sąjungos savo pareigūnams ar tarnautojams išmokėtų pajamų netiesioginis apmokestinimas pažeidžiant Protokolo 13 straipsnio antrą pastraipą.

               30

               Dėl teisinio saugumo reikia konstatuoti: kadangi Sąjungos išmokėtos ir jos mokesčiais apmokestintos pajamos negali būti valstybės narės nei tiesiogiai, nei netiesiogiai apmokestinamos ir joms netaikomas valstybių narių suverenitetas mokesčių srityje, asmeniui, gaunančiam tokių pajamų, taip pat netaikoma bet kokia pareiga deklaruoti šių pajamų sumą valstybės narės institucijoms.

               31

               Galiausiai reikia pabrėžti, kad valstybės narės gali teisėtai numatyti mokesčio, kaip antai ISF, aukščiausios ribos mechanizmą, jei vis dėlto šiuo mechanizmu laikomasi Sąjungos teisės ir, be kita ko, Protokolo 13 straipsnio.

               32

               Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Protokolo 13 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos apskaičiuojant ISF aukščiausią ribą įtraukiamos pajamos, įskaitant Sąjungos savo pareigūnams ir tarnautojams ar savo buvusiems pareigūnams ir buvusiems tarnautojams išmokėtas pensijas ir išmokas už galutinį tarnybos nutraukimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               33

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Protokolo dėl Europos Bendrijų privilegijų ir imunitetų, kuris iš pradžių buvo pridėtas prie Europos Bendrijų jungtinės Tarybos ir jungtinės Komisijos steigimo sutarties, 13 straipsnio antra pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos apskaičiuojant mokesčio, kaip antai turto mokestis, aukščiausią ribą įtraukiamos pajamos, įskaitant Sąjungos savo pareigūnams ir tarnautojams ar savo buvusiems pareigūnams ir buvusiems tarnautojams išmokėtas pensijas ir išmokas už galutinį tarnybos nutraukimą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


title: 2008 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Eurohypo AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Apeliacinis skundas - Bendrijos prekių ženklas - Reglamentas (EB) Nr. 40/94 - 7 straipsnio 1 dalies b punktas - Žodinis prekių ženklas - EUROHYPO - Absoliutus atsisakymo įregistruoti pagrindas - Skiriamųjų požymių neturintis prekių ženklas. # Byla C-304/06 P.

text:
      Byla C‑304/06 P
      Eurohypo AG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 7 straipsnio 1 dalies b punktas – Žodinis prekių ženklas EUROHYPO – Absoliutus atsisakymo įregistruoti pagrindas – Skiriamųjų požymių neturintis prekių ženklas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Įvairių atmetimo pagrindų
            atskiras nagrinėjimas – Atmetimo pagrindų aiškinimas atsižvelgiant į kiekvieną iš jų pagrindžiantį bendrąjį interesą – Prekių
            ženklo skiriamojo požymio vertinimas atliekant tik jo apibūdinančio pobūdžio analizę
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai)
      2.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      1.        Nors Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b–d punktuose numatytų atitinkamų absoliučių atsisakymo
         registruoti prekių ženklą pagrindų taikymo sritys iš dalies sutampa, pagal nusistovėjusią teismų praktiką Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalyje išvardyti atsisakymo registruoti pagrindai yra nepriklausomi vieni nuo kitų ir turi būti nagrinėjami
         atskirai. Be to, šie atmetimo pagrindai turėtų būti aiškinami atsižvelgiant į bendrąjį interesą, kuriuo grindžiamas kiekvienas
         iš jų, o nagrinėjant kiekvieną atmetimo pagrindą bendrasis interesas, į kurį atsižvelgiama, gali ar net privalo atspindėti
         įvairius vertinimus, nelygu konkretus atmetimo pagrindas.

      Šiuo atžvilgiu bendrojo intereso sąvoka, kuria grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas, yra akivaizdžiai
         neatsiejama nuo esminės prekių ženklo paskirties – garantuoti vartotojui ar galutiniam naudotojui prekių ženklu žymimos prekės
         ar paslaugos kilmės tapatybę ir leisti neklystant atskirti šią prekę ar paslaugą nuo kitos kilmės prekių ir paslaugų.

      Todėl prekių ženklo skiriamasis požymis negali būti vertinamas atliekant tik jo apibūdinančio pobūdžio 7 straipsnio 1 dalies
         c punkto prasme analizę, atskirai visiškai nenagrinėjant 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto atmetimo pagrindo. Atliekant
         tokią analizę neatsižvelgiama į bendrąjį interesą, kurį šia nuostata konkrečiai siekiama apsaugoti, t. y. prekių ženklu žymimos
         prekės ar paslaugos kilmės tapatybės garantiją.

      Be to, nors šis kriterijus, pagal kurį iš apibūdinamųjų elementų sudarytas prekių ženklas galėtų atitikti registracijos sąlygas,
         jeigu žodis paplito šnekamojoje kalboje ir įgijo tik jam būdingą reikšmę, yra svarbus taikant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies c punktą, jis nėra tas, kurio pagrindu turi būti aiškinamas tos pačios nuostatos b punktas. Iš tiesų, nors šis kriterijus
         leidžia užkirsti kelią, kad prekių ženklas būtų naudojamas prekei arba paslaugai apibūdinti, jis neleidžia nustatyti, ar prekių
         ženklas gali vartotojui ar galutiniam naudotojui garantuoti juo žymimos prekės ar paslaugos kilmės tapatybę.

      (žr. 54–56, 58–59, 61–62 punktus)
      2.        Žodinis žymuo EUROHYPO, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą „finansinėms operacijoms; piniginėms operacijoms;
         nekilnojamojo turto operacijoms, finansinėms paslaugoms, finansavimui“, priklausantiems 36 klasei pagal Nicos klasifikaciją,
         atitinkamų paslaugų atžvilgiu neturi jokio skiriamojo požymio Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio
         1 dalies b punkto prasme.

      Prekių ženklo paraiškoje nurodytoje srityje paprastas vokiškai kalbantis vartotojas žodinį žymenį EUROHYPO bendrai suvokia
         kaip nurodantį finansines paslaugas, reikalaujančias realių garantijų, ir ypač hipotekos paskolas Europos ekonominės ir pinigų
         sąjungos valiuta. Be to, jokia papildoma aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad paplitusių ir įprastų elementų EURO ir HYPO
         kombinacija būtų neįprasta arba turėtų tik jai būdingą reikšmę, kuri leistų aptariamai visuomenei pareiškėjo paslaugas atskirti
         nuo kitos komercinės kilmės paslaugų. Todėl atitinkama visuomenė aptariamą prekių ženklą suvokia kaip suteikiantį informaciją
         apie juo žymimų prekių pobūdį, o ne kaip nurodantį aptariamų paslaugų kilmę.

      (žr. 68–69 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gegužės 8 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 7 straipsnio 1 dalies b punktas – Žodinis prekių ženklas – EUROHYPO – Absoliutus atsisakymo įregistruoti pagrindas – Skiriamųjų požymių neturintis prekių ženklas“
      Byloje C‑304/06 P
      dėl 2006 m. liepos 13 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Eurohypo AG, įsisteigusi Ešborne (Vokietija), atstovaujama Rechtsanwälte C. Rohnke ir M. Kloth, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui), atstovaujamai G. Schneider ir J. Weberndörfer,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano (pranešėjas), A. Borg Barthet, M. Ilešič ir E. Levits,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorė J. Swedenborg, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. spalio 4 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2007 m. lapkričio 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniu skundu bendrovė Eurohypo AG (toliau – apeliantė) prašo panaikinti 2006 m. gegužės 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Eurohypo prieš VRDT (T‑439/04, Rink. p. II‑1269, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė ieškinį, pareikštą dėl 2004 m. rugpjūčio
         6 d.  Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (toliau − VRDT) ketvirtosios apeliacinės tarybos
         sprendimo (byla R 829/2002-4, toliau − ginčijamas sprendimas).

      2        Ginčijimu sprendimu VRDT atsisakė kaip Bendrijos prekių ženklą įregistruoti žodinį žymenį EUROHYPO paslaugoms, priklausančioms
         peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams
         registruoti (toliau – Nicos sutartis) 36 klasei, atitinkančiai tokį aprašymą: „Finansinės operacijos; piniginės operacijos;
         nekilnojamojo turto operacijos, finansinės paslaugos, finansavimas.“

       Teisinis pagrindas
      3        1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3288/94,
         (OL L 349, p. 83; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 185, toliau – Reglamentas Nr. 40/94), 7 straipsnyje
         numatyta:

      „1. Neregistruojami šie žymenys:
      <...>
      b) neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai;
      c) prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšį, kokybę, kiekį,
         paskirtį, vertę, geografinę kilmę arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laiką ar kitas prekių ar paslaugų savybes;

      d) prekių ženklai, sudaryti tiktai iš tokių žymenų ar nuorodų, kurie dabartinėje kalboje arba sąžiningoje ir nusistovėjusioje
         prekybos praktikoje yra tapę bendriniais;

      <...>
      2. Šio straipsnio 1 dalies nuostatos taikomos, net jeigu prekių ženklo neregistravimo pagrindai galioja tiktai dalyje Bendrijos.
      <...>“
      4        Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Jeigu pagal 7 straipsnį negalima įregistruoti prekių ženklo kai kurioms arba visoms Bendrijos prekių ženklo paraiškoje nurodytoms
         prekėms ar paslaugoms, joms skirta paraiškos dalis atmetama.“

      5        Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pirmajame sakinyje nustatyta:

      „Procedūrų metu Tarnyba faktus nagrinėja savo iniciatyva <...>“
       Bylos aplinkybės
      6        2002 m. balandžio 30 d. apeliantė paprašė VRDT įregistruoti žodinį žymenį EUROHYPO paslaugoms, pagal Nicos sutartį priklausančioms
         36 klasei ir atitinančioms tokį aprašymą:

      „Finansinės operacijos; piniginės operacijos; nekilnojamojo turto operacijos, finansinės paslaugos, finansavimas, finansinės
         analizės, investicijos, draudimas.“

      7        2002 m. rugpjūčio 30 d. Sprendimu VRDT ekspertas atmetė šią paraišką pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir
         c punktus bei 2 dalį, todėl apeliantė pateikė apeliaciją VRDT.

      8        Ginčijamu sprendimu VRDT iš dalies patenkino apeliaciją ir panaikino eksperto sprendimo dalį, susijusią su paslaugomis „finansinės
         analizės, investicijos, draudimas“.

      9        Tačiau apeliacija buvo atmesta dėl 36 klasės paslaugų „finansinės operacijos; piniginės operacijos; nekilnojamojo turto operacijos,
         finansinės paslaugos, finansavimas“.

      10      Iš esmės VRDT manė, kad elementuose EURO ir HYPO yra nuoroda, kuri tiesiogiai suprantama kaip minėtų penkių paslaugų požymiai
         ir kad šiuos du elementus sujungus į vieną žodį prekių ženklas netampa mažiau apibūdinantis. Todėl ji padarė išvadą, kad žodinis
         žymuo EUROHYPO apibūdina  „finansines operacijas; pinigines operacijas; nekilnojamojo turto operacijas, finansines paslaugas,
         finansavimą“ ir kad dėl to bent jau vokiškai kalbančiose šalyse jis neturi skiriamųjų požymių Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies b punkto prasme, ir to, taikant šio reglamento 7 straipsnio 2 dalį, pakanka grindžiant atsisakymą suteikti apsaugoti.

       Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
      11      2004 m. lapkričio 5 d. apeliantė Pirmosios instancijos teisme pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo. Grįsdama
         savo ieškinį ji rėmėsi dviem pagrindais, susijusiais atitinkamai su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio
         ir 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu.

      12      Savo pirmajame ieškinio pagrinde, susijusiame su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio pažeidimu, Eurohypo teigė, kad ginčijamame sprendime VRDT išsamiai nenagrinėjo, kaip visuomenė suvokia žodinį žymenį EUROHYPO.

      13      Pirmosios instancijos teismas atmetė šį ieškinio pagrindą, skundžiamo sprendimo 20 punkte teigdamas, kad:

      <..> Tai, kad Apeliacinė taryba, būdama pakankamai tikra, jog sudėtinės dalys euro ir hypo ir žodis eurohypo yra apibūdinamojo pobūdžio, kad galėtų atsisakyti įregistruoti, nusprendė nebetęsti analizės, neprieštarauja Reglamento Nr. 40/94
         74 straipsnio 1 dalies pirmojo sakinio nuostatoms.“

      14      Antrajame ieškinio pagrinde apeliantė rėmėsi Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu tiek, kiek VRDT
         ketvirtoji apeliacinė taryba manė, kad žodinis žymuo EUROHYPO apibūdina aptariamas finansines paslaugas.

      15      Kalbėdamas apie ginčijamo sprendimo pagrindimą, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 41, 43 ir 44 punktuose
         pirmiausia pažymėjo:

      „41.      Reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia VRDT, iš ginčijamo sprendimo 12 ir paskesnių punktų išplaukia, jog sprendime atmesti
         prašymą įregistruoti žodinį žymenį EUROHYPO paslaugoms „finansinės operacijos; piniginės operacijos; nekilnojamojo turto operacijos;
         finansinės paslaugos; finansavimas“ nurodomas tik Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas. Vis dėlto 13−16 punktuose
         atlikta analizė, kuri grindžia minėtą sprendimą atmesti paraišką, yra susijusi su žodinio žymens EUROHYPO apibūdinamuoju pobūdžiu.

      <…>
      43.      Vis dėlto minėtos nuostatos b−d punktuose numatytų pagrindų taikymo sritys akivaizdžiai sutampa <...>.
      44.      Iš Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismų praktikos matyti, kad žodinis prekių ženklas, kuris apibūdina atitinkamų
         prekių ir paslaugų savybes Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, dėl šios aplinkybės neturi jokio skiriamojo
         pobūdžio tų pačių prekių ar paslaugų atžvilgiu šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme <...>.“

      16      Toliau Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte nurodė:

      „45.      <...> vertinant ginčijamo sprendimo teisėtumą, reikia patikrinti, ar Apeliacinė taryba įrodė, kad žodinis žymuo EUROHYPO apibūdina
         36 klasei priklausančias „finansinių operacijų; piniginių operacijų; nekilnojamojo turto operacijų; finansinių paslaugų; finansavimo“
         paslaugas. Jei taip yra, atsisakant įregistruoti buvo teisingai taikomas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas,
         kaip ir to paties reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punktas, ir ginčijamas sprendimas turi būti patvirtintas. <...>“

      17      Toliau Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo, ar žodinis žymuo EUROHYPO apibūdina nagrinėjamas paslaugas.

      18      Pirmiausia skundžiamo sprendimo 51 ir 52 punktuose jis nusprendė, kad VRDT padarė teisingą išvadą, jog atskiros sudedamosios
         dalys EURO ir HYPO apibūdina nagrinėjamas prekes.

      19      Antra, Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo, ar žodinio žymens EUROHYPO elementų apibūdinamąjį pobūdį turi ir pats iš jų
         sudarytas žodis. Skundžiamo sprendimo 55 punkte jis atsakė teigiamai, remdamasis šiais motyvais:

      „55.      Šioje byloje, pirma, žodinis žymuo EUROHYPO yra paprasta dviejų apibūdinamųjų dalių kombinacija, nesukurianti įspūdžio, pakankamai
         besiskiriančio nuo to, kuris atsiranda dėl paprasto jį sudarančių dalių reikšmių derinio, kad reikštų daugiau nei jo sudėtinių
         dalių visuma. Antra, ieškovė neįrodė, kad šis sudurtinis žodis įsiliejo į šnekamąją kalbą ir įgijo tik jam būdingą reikšmę.
         Atvirkščiai, ji tvirtina, kad žodinis žymuo EUROHYPO neįsiliejo į šnekamąją vokiečių kalbą finansinėms paslaugoms apibūdinti.“

      20      Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 56 punkte nusprendė, kad 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendime Procter & Gamble prieš VRDT, vadinamame „Baby-dry“ (C‑383/99 P, Rink. p. I‑6251), pasirinktas sprendimas negali būti taikomas šioje byloje, nes:

      „<...> šioje byloje nagrinėjama sintagma yra išgalvotas leksikos elementas, kuris neįprastas savo struktūra, o taip nėra žodinio
         žymens EUROHYPO atveju.“

      21      Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 57 punkte nusprendė:

      „<...> Apeliacinė taryba teisėtai manė, kad žodinis žymuo EUROHYPO apibūdina 36 klasei priklausančias „finansinių operacijų;
         piniginių operacijų; nekilnojamojo turto operacijų; finansinių paslaugų; finansavimo“ paslaugas ir dėl to neturi skiriamojo
         požymio. Iš to matyti, kad remiantis tuo, kas buvo išdėstyta šio sprendimo 45 punkte, nereikia nagrinėti, ar Apeliacinė taryba
         pateikė kitų motyvų, kad įvertintų, ar prašomas įregistruoti žymuo turėjo skiriamąjį požymį.“

      22      Galiausiai skundžiamo sprendimo 58 punkte Pirmosios instancijos teismas pripažino nepriimtinu kaltinimą, susijusį su dažnu
         prekių ženklo naudojimu, dėl to, kad jis pirmą kartą buvo nurodytas Pirmosios instancijos teisme.

      23      Todėl Pirmosios instancijos teismas atmetė visą ieškinį.

       Šalių reikalavimai
      24      Savo apeliaciniame skunde apeliantė Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą,
      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      25      VRDT prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl apeliacinio skundo
      26      Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo du pagrindus, susijusius atitinkamai su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
         1 dalies pirmojo sakinio ir 7 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimu.

       Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
       Šalių argumentai
      27      Savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė teigia, jog Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pirmasis sakinys
         įpareigoja VRDT atlikti išsamią analizę, kad galėtų neabejotinai nustatyti, ar egzistuoja atsisakymo įregistruoti pagrindai.
         Šioje byloje VRDT tik analizavo atskirų sudedamųjų dalių EURO ir HYPO apibūdinamąjį pobūdį, nepateikdama faktinių išvadų apie
         visą žodinį prekių ženklą EUROHYPO.

      28      Be to, apeliantė kaltina VRDT tuo, kad dėl prekių ženklo EUROHYPO ji atliko paieškas internete ir sąmoningai nuslėpė rezultatus
         tiek, kiek jie neleido įrodyti, jog šis prekių ženklas buvo naudojamas apibūdinant paslaugas. Taigi taip VRDT iškraipė faktus.

      29      Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą konstatuodamas, kad tai, jog ginčijamo sprendimo motyvuose nėra nuorodų
         į internete dėl prekių ženklo EUROHYPO apibūdinamojo pobūdžio atliktas paieškas, neprieštarauja Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
         1 dalies pirmajam sakiniui.

      30      VRDT atsikerta, kad ji nėra susaistyta griežtų įrodinėjimo reikalavimų. Konkrečiau kalbant, taikant laisvo įrodymų vertinimo
         principą, ji gali nuspręsti remdamasi savo pačios įsitikinimu, jei mano faktą esant įrodytą. Todėl, kai tik mano, jog turi
         pakankamai įrodymų sprendimui priimti, ji neprivalo tęsti tyrimų ir analizių.

      31      Be to, VRDT pažymi, kad naujai sukurto žodžio vartojimas apibūdinant paslaugas nėra tinkamas kriterijus taikant Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 2 dalies b punktą, todėl negalima kaltinti Apeliacinės kolegijos, kad jo nepaminėjo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      32      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu, net jeigu apeliantė formaliai remiasi teisės
         klaida, ji iš esmės siekia užginčyti Pirmosios instancijos teismo atliktą faktų įvertinimą ir ypač tam tikrų faktų, kurie
         lėmė šio teismo išvadą, kad VRDT neprivalėjo atlikti papildomų paieškų, nes jau buvo pakankamai įsitikinusi dėl sudedamųjų
         dalių EURO ir HYPO bei termino EUROHYPO apibūdinamojo pobūdžio, įrodomąją galią.

      33      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, jog Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nei konstatuoti faktų aplinkybių, nei
         iš principo tirti įrodymų, kuriais Pirmosios instancijos teismas grindė šias faktines aplinkybes. Jei įrodymai buvo gauti
         teisėtai ir laikytasi bendrųjų teisės principų bei įrodinėjimo pareigos ir įrodymų pateikimo bei vertinimo procedūros taisyklių,
         tik Pirmosios instancijos teismas vertina jam pateiktų įrodymų vertę. Vadinasi, jei šie įrodymai nėra iškraipomi, toks vertinimas
         nėra teisės klausimas, kurį tikrina Teisingumo Teismas (šiuo klausimu žr. minėto 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 24 punktą; 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo Rica Foods prieš Komisiją, C‑40/03 P, Rink. p. I‑6811, 60 punktą ir 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo General Motors prieš Komisiją, C‑551/03 P, Rink. p. I‑3173, 52 punktą).

      34      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad įrodymai iškraipomi, kai, nesant reikalo remtis naujais įrodymais, egzistuojančių įrodymų
         vertinimas yra akivaizdžiai neteisingas (2007 m. sausio 18 d. Sprendimo PKK ir KNK prieš Tarybą, C‑229/05 P, Rink. p. I‑439, 37 punktas bei 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Industrias Químicas del Vallés prieš Komisiją, C‑326/05 P, Rink. p. I‑0000, 60 punktas).

      35      Taigi reikia konstatuoti, kad šiame apeliaciniame pagrinde apeliantė tik ginčijo VRDT ginčijamame sprendime atliktą faktų
         analizę ir būtent tai, kad ši analizė buvo tariamai nepakankama. Kita vertus, ji nei įrodė, nei tvirtino, kad Pirmosios instancijos
         teismas akivaizdžiai klaidingai įvertino įrodymus.

      36      Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti pripažintas nepriimtinu.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo
      37      Antruoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą aiškindamas
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą. Šis pagrindas sudarytas iš trijų atskirų dalių.

      38      Pirmojoje dalyje apeliantė kaltina Pirmosios instancijos teismą neatsižvelgus į bendrą prekių ženklo EUROHYPO sukeliamą įspūdį.
         Antrojoje dalyje ji tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai aiškino Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b ir c punktuose numatytus atsisakymo įregistruoti kriterijus. Galiausiai trečiojoje dalyje apeliantė teigia, kad Pirmosios
         instancijos teismas neteisingai taikė minėtame sprendime Baby-dry suformuluotus principus.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo pirmos dalies
      –        Šalių argumentai
      39      Apeliantės teigimu, Pirmosios instancijos teismas analizavo tik sudedamųjų dalių EURO ir HYPO apibūdinamąjį pobūdį atskirai,
         o bendrą prekių ženklu sukeliamą įspūdį nagrinėjo tik subsidiariai. Skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas rėmėsi
         prezumpcija, kad jeigu prekių ženklo sudedamosios dalys yra apibūdinamosios, visas prekių ženklas paprastai taip pat yra apibūdinamasis.

      40      VRDT atmeta šiuos argumentus tvirtindama, kad Pirmosios instancijos teismas dalį savo paaiškinimų skyrė būtent tiesioginiam
         ir konkrečiam viso sudėtinio prekių ženklo apibūdinamojo pobūdžio vertinimui ir nesirėmė vien prezumpcija.

      –        Teisingumo Teismo vertinimas
      41      Vertinant sudėtinio prekių ženklo, koks nagrinėjamas šioje byloje, skiriamąjį pobūdį, negali būti analizuojami vien jo žodžiai
         ar sudėtinės dalys atskirai; bet kuriuo atveju toks vertinimas turi būti grindžiamas atitinkamos visuomenės dalies bendru
         šio prekių ženklo suvokimu, o ne prezumpcija, kad elementai, atskirai neturintys skiriamojo požymio, sujungti negali tokio
         požymio įgyti (šiuo klausimu žr. 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo SAT.1 prieš VRDT, C‑329/02 P, Rink. p. I‑8317, 35 punktą). Iš tiesų vien aplinkybė, kad kiekvienas iš šių elementų atskirai neturi skiriamojo
         požymio, nereiškia, jog jų derinys negali turėti skiriamojo požymio (2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo BioID prieš VRDT, C‑37/03 P, Rink. p. I‑7975, 29 punktas).

      42      Skundžiamo sprendimo 54 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad siekiant įvertinti sudėtinio prekių
         ženklo apibūdinamąjį požymį reikia įvertinti ne tik atskirus prekių ženklą sudarančius elementus, bet ir prekių ženklą bendrai.

      43      Iš tiesų tame pačiame 54 punkte Pirmosios instancijos teismas tvirtino, kad prekių ženklas, sudarytas iš žodžio, sukurto iš
         elementų, kurių kiekvienas apibūdina prekių ar paslaugų, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, savybes, pats savaime
         apibūdina šių prekių ar paslaugų savybes.

      44      Tačiau tokia išvada neturėjo įtakos Pirmosios instancijos teismo analizei šiuo klausimu, nes jis neapsiribojo subsidiariu
         prašomo įregistruoti prekių ženklo sukuriamo bendro įspūdžio vertinimu, bet dalį savo paaiškinimų skyrė vertinimui, ar visas
         sudėtinis prekių ženklas turi skiriamųjų požymių.

      45      Iš tiesų skundžiamo sprendimo 55 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nagrinėjamo prekių ženklo sukuriamas
         įspūdis nepakankamai skiriasi nuo to, kurį sukelia paprastas jį sudarančių dalių reikšmių derinys, jog reikštų daugiau nei
         jo sudėtinių dalių visuma, ir kad ieškovė neįrodė, jog šis sudurtinis žodis įsiliejo į šnekamąją kalbą ir įgijo tik jam būdingą
         reikšmę.

      46      Be to, minėto sprendimo 56 punkte Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo, ar aptariamas prekių ženklas yra išgalvotas leksikos
         elementas, kuris neįprastas savo struktūra, ir padarė išvadą, kad taip nėra šiuo atveju.

      47      Galiausiai skundžiamo sprendimo 57 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad visas prekių ženklas EUROHYPO apibūdina
         nagrinėjamas paslaugas.

      48      Todėl Pirmosios instancijos negalima kaltinti tuo, kad jis nepatikrino, ar visas prekių ženklas bendrai turi apibūdinamąjį
         pobūdį, ar ne, arba tuo, kad jis tai darė tik subsidiariai.

      49      Taigi pirmąjį pirmojo apeliacinio skundo kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl antrojo apeliacinio skundo antrosios dalies
      –        Šalių argumentai
      50      Apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, analizuodamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pagrindu,
         klaidingai taikė kriterijų, kuris svarbus tik taikant šio reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punktą. Iš tiesų Pirmosios instancijos
         teismas padarė išvadą, kad iš apibūdinamųjų elementų sudarytas prekių ženklas atitinka registracijos sąlygas, jeigu aptariamas
         žodis įsiliejo į šnekamąją kalbą ir įgijo tik jam būdingą reikšmę, nors, apeliantės teigimu, šis kriterijus svarbus tik taikant
         minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punktą.

      51      Toliau apeliantė teigia, kad nors iš tiesų Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies nuostatos b−d punktuose numatytų pagrindų
         taikymo sritys sutampa, tai neatleidžia Pirmosios instancijos teismo nuo pareigos atskirai aiškinti atmetimo pagrindus atsižvelgiant
         į įvairius kiekvienos iš šių normų siekiamus bendrojo intereso tikslus.

      52      VRDT atsako į šiuos argumentus primindama, kad Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktų taikymo sritys sutampa,
         todėl apibūdinamasis žymuo paprastai patenka į abiejų normų taikymo sritį.

      53      VRDT teigimu, tai, jog aptariamomis normomis siekiama skirtingų bendrojo intereso tikslų, nelemia apibūdinamojo pobūdžio skirtingo
         aiškinimo, atsižvelgiant į tai, kokia ši norma. Todėl Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos aiškindamas Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      54      Pirmiausia reikia priminti, kad nors Teisingumo Teismas turėjo galimybę pažymėti, jog Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b–d punktuose išvardytų atitinkamų absoliučių atsisakymo registruoti prekių ženklą pagrindų taikymo sritys tam tikra dalimi
         sutampa (pagal analogiją, kalbant apie tapačias 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams,
         susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92)
         nuostatas žr. 2004 m. vasario 12 d. Sprendimo Campina Melkunie, C‑265/00, Rink. p. I‑1699, 18 punktą ir 2004 m. vasario 12 d. Sprendimo Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Rink. p. I‑1619, 67 punktą), pagal nusistovėjusią teismų praktiką Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalyje išvardyti
         atsisakymo registruoti pagrindai yra nepriklausomi vieni nuo kitų ir turi būti nagrinėjami atskirai (žr. 2004 m. balandžio
         29 d. Sprendimo Henkel prieš VRDT, C‑456/01 P ir C‑457/01 P, Rink. p. I‑5089, 45 punktą; 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo VRDT prieš Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Rink. p. I‑10031, 39 punktą ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Deutsche SiSi-Werke prieš VRDT, C‑173/04 P, Rink. p. I‑551, 59 punktą).

      55      Teisingumo Teismas taip pat turėjo galimybę pažymėti, kad šie atmetimo pagrindai turėtų būti aiškinami atsižvelgiant į bendrąjį
         interesą, kuriuo grindžiamas kiekvienas iš jų. Nagrinėjant kiekvieną atmetimo pagrindą bendrasis interesas, į kurį atsižvelgiama,
         gali ar net privalo atspindėti įvairius vertinimus, nelygu konkretus atmetimo pagrindas (minėto sprendimo Henkel prieš VRDT 45 ir 46 punktai; minėto sprendimo SAT.1 prieš VRDT 25 punktas bei minėto sprendimo BioID prieš VRDT 59 punktas).

      56      Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad bendrojo intereso sąvoka, kuria grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b punktas, yra akivaizdžiai neatsiejama nuo esminės prekių ženklo paskirties – garantuoti vartotojui ar galutiniam naudotojui
         prekių ženklu žymimos prekės ar paslaugos kilmės tapatybę ir leisti neklystant atskirti šią prekę ar paslaugą nuo kitos kilmės
         prekių ir paslaugų (žr. minėto sprendimo SAT.1 prieš VRDT 23 ir 27 punktą bei minėto sprendimo BioID prieš VRDT 60 punktą).

      57      Šioje byloje Pirmosios instancijos teismo pateikti argumentai paremti neteisingu šio sprendimo 51–53 punktuose primintų principų
         aiškinimu.

      58      Iš tiesų reikia konstatuoti, kad iš skundžiamo sprendimo 45, 54, 55 ir 57 punktų matyti, jog Pirmosios instancijos teismas
         prekių ženklo EUROHYPO skiriamąjį požymį vertino tik analizuodamas jį 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme. Todėl skundžiamame
         sprendime atskirai visiškai nenagrinėjamas Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas atmetimo pagrindas,
         kuriuo remdamasis Pirmosios instancijos teismas vis dėlto atmetė antrąjį pirmojoje instancijoje ginčijamo sprendimo atžvilgiu
         iškeltą ieškinio pagrindą.

      59      Tai darydamas Pirmosios instancijos teismas prekių ženklą EUROHYPO nagrinėjo neatsižvelgdamas į bendrąjį interesą, kurį Reglamento
         Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktu konkrečiai siekiama apsaugoti, t. y. prekių ženklu žymimos prekės ar paslaugos kilmės
         tapatybės garantiją.

      60      Be to, atlikdamas tokią analizę Pirmosios instancijos teismas naudojo klaidingą kriterijų, kad įvertintų, ar aptariamas prekių
         ženklas gali būti įregistruotas.

      61      Pagal šį kriterijų iš apibūdinamųjų elementų sudarytas prekių ženklas galėtų atitikti registracijos sąlygas, jeigu žodis paplito
         šnekamojoje kalboje ir įgijo tik jam būdingą reikšmę. Nors šis kriterijus yra svarbus taikant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio
         1 dalies c punktą, jis nėra tas, kurio pagrindu turi būti aiškinamas tos pačios nuostatos b punktas.

      62      Iš tiesų, nors šis kriterijus leidžia užkirsti kelią, kad prekių ženklas būtų naudojamas prekei arba paslaugai apibūdinti,
         jis neleidžia nustatyti, ar prekių ženklas gali vartotojui ar galutiniam naudotojui garantuoti juo žymimos prekės ar paslaugos
         kilmės tapatybę.

      63      Šiomis aplinkybėmis apeliantė pagrįstai teigė, kad skundžiamame sprendime, aiškinant Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b punktą, padaryta teisės klaida.

      64      Iš viso to, kas išdėstyta, nesant reikalo nagrinėti antrojo apeliacinio skundo pagrindo trečiosios dalies, darytina išvada,
         kad skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad VRDT ketvirtoji apeliacinė
         taryba nepažeidė Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto, ginčijamame sprendime atsisakydama kaip Bendrijos prekių
         ženklą įregistruoti sintagmą EUROHYPO pagal Nicos sutartį 36 klasei priklausančioms paslaugoms „finansinės operacijos; piniginės
         operacijos; nekilnojamojo turto operacijos, finansinės paslaugos, finansavimas <...>“.

       Dėl ieškinio Pirmosios instancijos teisme
      65      Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmosios pastraipos antrą sakinį šis teismas gali pats priimti sprendimą, jeigu
         toje bylos stadijoje tai galima daryti. Taip yra šiuo atveju.

      66      Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 56 punkto, prekių ženklo skiriamasis požymis Reglamento Nr. 40/94
         7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme reiškia, jog šis prekių ženklas leidžia identifikuoti prekę, kuriai prašoma registracijos,
         kaip pagamintą konkrečios įmonės ir taip atskirti šią prekę nuo kitų įmonių prekių (minėto sprendimo Henkel prieš VRDT 334 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      67      Šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad šis skiriamasis požymis turi būti vertinamas, pirma, atsižvelgiant
         į prekes arba paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip nagrinėjamas prekes
         ar paslaugas suvokia atitinkama visuomenė (2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT,C‑473/01 P ir C‑474/01 P, Rink. p. I‑5173, 33 punktas ir 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Storck prieš VRDT, C‑5/05 P, Rink. p. I‑5719, 25 punktas).

      68      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad aptariamos prekės, kaip Apeliacinė taryba neginčijant apeliantei pažymėjo ginčijamame
         sprendime, skirtos visiems vartotojams. Be to, neginčijama, kad absoliutus atmetimo pagrindas buvo nurodytas tik dėl vienos
         Europos Sąjungoje vartojamos kalbos, t. y. vokiečių. Todėl atitinkama visuomenė, kurios atžvilgiu reikia įvertinti prekių
         ženklo apibūdinamąjį pobūdį, yra paprastas, pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus vokiškai kalbantis vartotojas.

      69      Taigi, kaip ginčijamame sprendime teisingai pažymėjo VRDT, prekių ženklo paraiškoje nurodytoje srityje atitinkama visuomenė
         visą žodinį žymenį EUROHYPO bendrai suvokia kaip nurodantį finansines paslaugas, reikalaujančias realių garantijų, ir ypač
         hipotekos paskolas Europos ekonominės ir pinigų sąjungos valiuta. Be to, jokia papildoma aplinkybė neleidžia daryti išvados,
         kad paplitusių ir įprastų elementų EURO ir HYPO kombinacija būtų neįprasta arba turėtų tik jai būdingą reikšmę, kuri leistų
         aptariamai visuomenei apeliantės paslaugas atskirti nuo kitos komercinės kilmės paslaugų. Todėl atitinkama visuomenė aptariamą
         prekių ženklą suvokia kaip suteikiantį informaciją apie juo žymimų prekių pobūdį, o ne kaip nurodantį aptariamų paslaugų kilmę.

      70      Iš to išplaukia, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies
         b punkto prasme. Esant šioms aplinkybėms, apeliantės ieškinį dėl ginčijamo sprendimo reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      71      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teismas priima
         galutinį sprendimą byloje, jis sprendžia ir bylinėjimosi išlaidų klausimą.

      72      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal to paties reglamento
         118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi VRDT
         prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės ir pastaroji pralaimėjo apeliacinę bylą, ji turi padengti bylinėjimosi
         abiejose instancijose išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2006 m. gegužės 3 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Eurohypo prieš VRDT (T‑439/04) tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam
            dizainui) (VRDT) ketvirtoji apeliacinė taryba nepažeidė 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos
            prekių ženklo, iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3288/94, 7 straipsnio 1 dalies b punkto,
            savo 2004 m. rugpjūčio 6 d. Sprendime (byla R 829/2002-4) atsisakydama kaip Bendrijos prekių ženklą įregistruoti sintagmą
            EUROHYPO paslaugoms, priklausančioms peržiūrėtos ir pataisytos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių
            ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 36 klasei, atitinkančiai tokį aprašymą: „finansinės operacijos; piniginės
            operacijos; nekilnojamojo turto operacijos, finansinės paslaugos, finansavimas <...>“.
      2.      Atmesti ieškinį dėl 2004 m. rugpjūčio 6 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
            ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo.
      3.      Priteisti iš apeliantės bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 1993 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Telemarsicabruzzo SpA ir kiti prieš Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni ir Ministero della Difesa. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura di Frascati - Italija. # Sujungtos bylos C-320/90, C-321/90 ir C-322/90.

text:
TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1993 m. sausio 26 d.(*)(Pretura di Frascati prašymas priimti prejudicinį sprendimą)„Prašymai priimti prejudicinius sprendimus pagal EEB sutarties 177 straipsnį – Sąlygos“Sujungtose bylose C‑320/90,C‑321/90 ir C‑322/90dėl Pretura di Frascati (Italija)
 pagal EEB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateiktų
prašymų priimti prejudicinius sprendimus šio teismo nagrinėjamose bylose
 tarpTelemarsicabruzzo SpAirCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni ir Ministero della Difesa,tarpTelaltitalia SrlirCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni ir Ministero della Difesair tarpTelelazio SpAirCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni ir Ministero della Difesadėl
 EEB sutarties 85, 86 ir 90 straipsnių išaiškinimo, nagrinėjant
Italijos vyriausybės vykdomą ultraaukštųjų dažnių televizijos
transliavimo kanalų skirstymą,TEISINGUMO TEISMAS,kurį
 sudaro pirmininkas O. Due, kolegijų pirmininkai
C. N. Kakouris, G. C. Rodríguez Iglesias,
M. Zuleeg ir J. L. Murray, teisėjai
G. F. Mancini, R. Joliet, F. A. Schockweiler,
J. C. Moitinho de Almeida, F. Grévisse,
M. Diez de Velasco, P. J. G. Kapteyn ir
D. A. O. Edward,generalinis advokatas C. Gulmann,posėdžio sekretorius H. A. Ruehl, vyriausiasis administratorius,išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:–        Telemarsicabruzzo SpA, atstovaujamos Giorgio Rubini iš Fraskačio advokatūros,–        Telelazio SpA, atstovaujamos Fabrizio Paoletti iš Romos advokatūros,–        Italijos
 vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos Teisės
tarnybos vadovo prof. Luigi Ferrari Bravo, padedamas avvocato dello stato Sergio Laporta,–        Europos
 Bendrijų Komisijos, atstovaujamos Teisės tarnybos darbuotojo
Enrico Traversa,susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,išklausęs 1992 m. birželio 9 d. posėdyje Italijos vyriausybės ir Komisijos pareikštas žodines pastabas,susipažinęs su 1992 m. spalio 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,priima šįSprendimą1        1990 m.
 rugsėjo 4 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo
1990 m. spalio 22 d., Fraskačio (Italija) teisėjo pavaduotojas
 (Vice Pretore di Frascati) pagal EEB sutarties
177 straipsnį pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą,
pateikdamas du klausimus dėl Sutarties nuostatų aiškinimo, siekdamas
nustatyti, ar kai kurie radijo ir televizijos transliavimo dažnių
paskirstymo nacionalinės sistemos aspektai yra suderinami su Bendrijos
teise.2        Šie klausimai buvo iškelti nagrinėjant bylas tarp bendrovių Telemarsicabruzzo,Telaltitalia bei Telelazio, kurioms priklauso radijo ir televizijos siųstuvai, ir Romos telegrafo ir telefono tinklų statybos departamento (Circolo Costruzioni Telegrafiche e Telefoniche di Roma (Circostel)), Pašto ir telekomunikacijų ministerijos bei Gynybos ministerijos.3        Aiškindamas šiuos klausimus, Vice Pretore di Frascati,
 bylose C‑320/90 ir C‑322/90, apsiriboja EEB sutarties
86 straipsnio citavimu ir teigia, kad juo uždraudžiamos visos
monopolijos formos. Be to, byloje C‑321/90, Vice Pretore teigia,
kad jam buvo pateiktas teismingumo klausimas. Tačiau jis mano, kad
atsižvelgdamas į Bendrijos teisės viršenybės principą jis negali
nagrinėti šio prieštaravimo, jeigu nėra gavęs Teisingumo Teismo
prejudicinio sprendimo. Jis taip pat pažymi, kad net tuo atveju, jeigu
jis neturi jurisdikcijos, šie klausimai pateikiami siekiant proceso
ekonomijos.4        Vice Pretore di Frascati suformuluoti klausimai skamba taip:„1.
 Ar tai, kad Italijos vyriausybė pasiliko teisę naudotis įvairiais
televizijos transliavimo kanalais, uždrausdama privačiam sektoriui
naudotis 67–99 ultratrumpųjų bangų kanalais, ypač 67, 68 ir 69,
pažeidžia Romos sutarties 85 straipsnio 3 dalį ir
86 straipsnį, atsižvelgiant į tai, kad nebuvo priimtos jokios
taisyklės, kuriomis vadovaujantis būtų koordinuojamas naudojimasis šiais
 kanalais?2. Ar toks elgesys suderinamas su Romos sutartimi ir joje išdėstytomis konkurencijos taisyklėmis?“5        Pirmiausia
 Komisija pareiškia, kad nutartys, kuriomis prašoma priimti prejudicinį
sprendimą, yra itin lakoniškos ir jose nurodoma labai nedaug faktinių ir
 teisinių aplinkybių, kurios suteiktų galimybę nustatyti pateiktų
klausimų tikslą ir taip suprasti jų reikšmę bei apimtį.6        Reikia
 atkreipti dėmesį į tai, kad tam, kad Teisingumo Teismas pateiktų
naudingą išaiškinimą, būtina, kad nacionalinis teismas apibrėžtų su
prejudiciniu klausimu susijusią faktinę ir teisinę situaciją arba bent
jau išdėstytų faktines aplinkybes, dėl kurių šie klausimai iškilo.7        Šie
 reikalavimai ypač svarbūs konkurencijos srityje, kuri išsiskiria
faktinių ir teisinių situacijų sudėtingumu.8        Nutartyse,
 kuriomis buvo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, tokių
paaiškinimų nėra.9        Kaip
 matyti iš teismo posėdžio pranešimo, nacionalinio teismo dokumentai ir
rašytinės pastabos, taip pat per žodinį procesą šalių pateiktos pastabos
 Teisingumo Teismui suteikė tam tikros informacijos, tačiau ji
fragmentiška, todėl šis teismas, neturėdamas pakankamai žinių apie
pagrindinius bylos faktus, negali išaiškinti Bendrijos konkurencijos
taisyklių, atsižvelgdamas į nagrinėjamą situaciją, kaip to prašė
nacionalinio teismo teisėjas.10      Šiomis aplinkybėmis priimti sprendimo dėl Vice Pretore di Frascati pateiktų klausimų nereikia. Dėl bylinėjimosi išlaidų11      Italijos
 vyriausybės ir Europos Bendrijų Komisijos, pateikusių Teisingumo
Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi
šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų nacionalinio
teismo nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti
šis teismas.Remdamasis šiais motyvais,TEISINGUMO TEISMAS,atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1990 m. rugsėjo 4 d. Nutartimis pateikė Vice Pretore di Frascati, nusprendžia:Priimti sprendimo dėl pateiktų klausimų nereikia.Parašai.DueKakourisRodríguez IglesiasZuleegMurrayManciniJolietSchockweilerMoitiho de AlmeidaGrévisseDíez de VelascoKapteynEdwardPaskelbta 1993 m. sausio 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasJ.‑G. Giraud       O. Due* Proceso kalba: italų.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 9 d. # Carbonati Apuani Srl prieš Comune di Carrara. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Italija. # Muitams lygiaverčio poveikio mokesčiai - Mokestis, kuriuo apmokestinamas marmuras, išgautas savivaldybės teritorijoje, dėl jo išvežimo iš šios teritorijos. # Byla C-72/03.

text:
      Byla C-72/03
      Carbonati Apuani Srl
      prieš
      Comune di Carrara
      (Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Muitams lygiaverčio poveikio mokesčiai – Mokestis, kuriuo apmokestinamas marmuras, išgautas savivaldybės teritorijoje, dėl jo išvežimo už šios teritorijos ribų“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas prekių judėjimas – Muitai – Lygiaverčio poveikio mokesčiai – Sąvoka – Mokestis, taikomas valstybės narės savivaldybės
            teritorijoje, kuriuo apmokestinama viena prekių grupė dėl jų išvežimo už šios teritorijos ribų – Įtraukimas
      (EB 23 str.)
      Prekės svoriui proporcingas mokestis, taikomas tik valstybės narės vienos savivaldybės teritorijoje, kuriuo apmokestinama
         viena prekių grupė dėl jų išvežimo už šios teritorijos ribų, yra eksporto muitui lygiaverčio poveikio mokestis EB 23 straipsnio
         prasme, nepaisant to, kad šiuo mokesčiu taip pat yra apmokestinamos prekės, kurių galutinė paskirtis yra atitinkamos valstybės
         narės viduje.

      Pirmiausia net Muitų sąjungos principas, kylantis iš EB 23 straipsnio, reikalauja, kad laisvas prekių judėjimas būtų užtikrintas
         apskritai, t. y. ne tik tarpvalstybinėje prekyboje, bet daug plačiau − visoje Muitų sąjungos teritorijoje; tiek tarpvalstybinių
         mokesčių, tiek nacionalinių mokesčių, turinčių muito ar jam lygiaverčio poveikio mokesčio požymių, nebuvimas yra išankstinė
         sąlyga, būtina Muitų sąjungos veikimui. Antra, jeigu nagrinėjamu mokesčiu yra apmokestinamos visos atitinkamos grupės prekės,
         kertančios savivaldybės, kurioje jos buvo pagamintos, teritorijos ribas, nedarant skirtumo tarp prekių, kurių galutinė paskirtis
         yra jų gamybos valstybėje narėje, ir prekių, kurių paskirtis yra kitose valstybėse narėse, šis mokestis savo pobūdžiu ir apimtimi
         paveikia prekybą tarp valstybių narių.

      (žr. sprendimo 22, 24, 26, 35 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 9 d.(*)

      „Muitams lygiaverčio poveikio mokesčiai – Mokestis, kuriuo apmokestinamas marmuras, išgautas savivaldybės teritorijoje, dėl jo išvežimo iš šios teritorijos“
      Byloje C‑72/03
      dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį,
      pateikto Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Italija) 2002 m. gruodžio 11 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2003 m. vasario 18 d., byloje

      Carbonati Apuani Srl
      prieš
      Comune di Carrara
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta ir K. Lenaerts (pranešėjas),

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. kovo 17 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        Carbonati Apuani, atstovaujamo avvocati G. Andreani ir R. Diamanti,

      –        Comune di Carrara, atstovaujamos avvocati A. Calamia, F. Batistoni Ferrara, L. Buselli, G. M. Roberti ir A. Franchi,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos avvocato dello Stato M. Fiorilli,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos X. Lewis ir R. Amorosi, padedamų avvocato G. Bambara,

      susipažinęs su 2004 m. gegužės 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra pateiktas dėl EB 23, 81, 85 ir 86 straipsnių išaiškinimo.

      2        Prašymas, pateiktas byloje, kurioje buvo ginčijama Comune di Carrara (toliau − Carrara savivaldybės) nustatyto mokesčio, kuriuo apmokestinamas marmuras, išgautas savivaldybės teritorijoje, dėl
         jo išvežimo iš šios teritorijos, atitiktis Bendrijos teisei.

       Italijos teisės aktai
      3        1911 m. liepos 15 d. įstatymo Nr. 749 vieninteliame straipsnyje, pakeistame 1997 m. gruodžio 27 d. įstatymo Nr. 449 (1997 m.
         gruodžio 30 d. GURI Nr. 302) 55 straipsnio 18 dalimi, nurodyta:

      „Mokestis, kuriuo apmokestinamas Carrara savivaldybės teritorijoje išgautas ir išvežamas iš jos marmuras, yra nustatomas šios
         savivaldybės naudai. Šį mokestį savivaldybė taiko ir renka tuo metu, kai marmuras yra išvežamas už jos ribų, remdamasi savivaldybės
         tarybos (Consiglio Comunale), pasikonsultavus su socialiniais partneriais, priimtu specialiu nutarimu.

      Kiekvienais metais, priimdama savivaldybės biudžeto projektą, Consiglio Comunale nustato kitais metais rinktino mokesčio dydį. Tačiau, jeigu savivaldybė turi prisiimti ilgalaikius įsipareigojimus, kurie
         turi būti finansuojami arba garantuojami iš mokesčio gaunamomis pajamomis, Consiglio Comunale gali iš anksto daugeliui metų nustatyti šio mokesčio dydį.

      Consiglio Comunale nusprendus, savivaldybė, remdamasi savivaldybės ir provincijos įstatymuose nustatyta tvarka, bei gavus provincijos administracinio
         komiteto (Giunta provinciale amministrativa) patvirtinimą, gali nuspręsti, kad viena iš mokesčio gaunamų pajamų dalių skiriama padengti Marina di Carrara uosto statybos ir eksploatavimo išlaidas, prireikus taikant 1903 m. vasario 12 d. įstatymą Nr. 50, o kita dalis − užtikrinti
         marmuro pramonės darbuotojų įmokų Nacionalinei darbuotojų draudimo kasai (Cassa nazionale di previdenza per gli operai) mokėjimą <…>.“

      4        1999 m. sausio 26 d. įstatyminio dekreto Nr. 8, panaikinto ir pakeisto 1999 m. įstatymu Nr. 75 (1999 m. kovo 27 d. GURI Nr. 72),
         2 straipsnio 2b dalyje nustatyta:

      „Vienintelis įstatymo Nr. 749 <…> straipsnis reiškia, kad mokesčiu <…> yra apmokestinamas marmuras ir marmuro produktai ir
         jis yra nustatomas atsižvelgiant į su vietinio marmuro sektoriaus veikla tiesiogiai ar netiesiogiai susijusias išlaidas.“

      5        Remdamasi šiomis nuostatomis Carrara savivaldybės tarybos nutarimu apmokestina jos teritorijoje išgautą ir iš jos išvežamą
         marmurą. Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu marmuro blokų tonai buvo taikomas 8 000 ITL mokestis.

      6        Priešingai, išgautas ir naudojamas savivaldybės teritorijoje marmuras nėra apmokestinamas. Be to, nutartyje dėl prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą pažymėta, kad mokesčiu taip pat gali būti neapmokestinamas marmuras, naudojamas arba apdirbamas Carrara
         savivaldybės kaimyninėse savivaldybėse.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      7        Ieškovė pagrindinėje byloje Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara apskundė reikalavimą susimokėti Carrara savivaldybės už 2001 m. gegužės mėn. apskaičiuotą mokestį marmurui. Ji iškėlė šiame
         teisme klausimą dėl šio mokesčio atitikties EB sutarties nuostatoms.

      8        Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara, manydama, kad mokestis marmurui galėtų būti vertinamas kaip muitas arba jam lygiaverčio poveikio mokestis ir kad šio mokesčio
         taikymas galėtų iškraipyti konkurenciją, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį klausimą:

      „Ar 1911 m. liepos 15 d. įstatyme Nr. 749, 1997 m. gruodžio 27 d. įstatyme Nr. 449 ir 1999 m. sausio 26 d. įstatyminiame dekrete
         Nr. 8, panaikintame ir pakeistame 1999 m. įstatymu Nr. 75, įtvirtintos Italijos teisės nuostatos, nustatančios mokestį marmurui
         Carrara savivaldybėje, (atitinka) Europos Bendrijos steigimo sutarties (redakcija, galiojanti po Amsterdamo sutarties, kurią
         Italija ratifikavo 1998 m. įstatymu Nr. 209) 23, 81, 85 ir 86 straipsnius?“

       Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
      9        Komisijos nuomone, nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pakankamai aiškiai nenurodytos pateikto klausimo faktinės
         aplinkybės ir pagrindinės teisinės nuostatos, todėl prašymas yra nepriimtinas.

      10      Šiuo atveju primintina, kad siekiant pateikti Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia,
         kad jis apibrėžtų pateikiamo klausimo faktines aplinkybes ir pagrindines teisines nuostatas arba bent paaiškintų šį klausimą
         pagrindžiančias faktines prielaidas (žr., inter alia, 1993 m. sausio 26 d. Sprendimo Telemarsicabruzzo ir kt., C‑320/90, C‑321/90 ir C‑322/90, Rink. p. I-393, 6 punktą; 1993 m. kovo 19 d. Nutarties Banchero, C‑157/92, Rink. p. I-1085, 4 punktą; 1998 m. balandžio 30 d. Nutarties Testa ir Modesti, C‑128/97 ir C-137/97, Rink. p. I‑2181, 5 punktą ir 1998 m. liepos 8 d. Nutarties Agostini, C‑9/98, Rink. p. I‑4261, 4 punktą).

      11      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti
         Bendrijos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir byloje taikomų
         nacionalinės teisės aktų (2000 m. birželio 28 d. Nutarties Laguillaumie, C‑116/00, Rink. p. I‑4979, 16 punktas).

      12      Šioje byloje konstatuotina, kad Teisingumo Teismas turi pakankamai informacijos, leidžiančios pateikti prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą į klausimą dėl EB 23 straipsnio aiškinimo. Iš tikrųjų, viena vertus, nutartyje
         dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aiškiai nurodytos pagrindinės teisinės nuostatos, susijusios su mokesčiu marmurui,
         kuris, nacionalinio teismo manymu, galėtų būti vertinamas kaip muitas arba lygiaverčio poveikio mokestis. Kita vertus, dėl
         faktinių aplinkybių reikia pažymėti, kad iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog ieškovė pagrindinėje
         byloje, kuri išvežė už savivaldybės teritorijos ribų Carrara marmurą, nacionaliniame teisme skundžia reikalavimo susimokėti
         savivaldybės už 2001 m. gegužės mėn. apskaičiuotą mokestį teisėtumą.

      13      Tačiau, kaip savo išvados 18−21 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas
         nepateikia jokio tinkamo paaiškinimo dėl, jo manymu, egzistuojančio ryšio tarp EB 81, 85 ir 86 straipsnių ir byloje taikomų
         nacionalinės teisės aktų. Jis tik nurodo, kad mokestis „gali paveikti laisvą konkurenciją“, tačiau nepaaiškina, koks ryšis
         gali egzistuoti tarp mokesčio marmurui ir manomai prieštaraujančių konkurencijai įmonių veiksmų.

      14      Šiomis aplinkybėmis prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas tik tiek, kiek jis yra susijęs su EB 23 straipsnio
         išaiškinimu.

       Dėl prejudicinio klausimo
      15      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar toks mokestis, šiuo atveju mokestis marmurui, taikomas
         tik valstybės narės vienos savivaldybės teritorijoje, kuriuo apmokestinamos vienos grupės prekės − šios savivaldybės teritorijoje
         išgautas marmuras − dėl jų išvežimo už šios teritorijos ribų, yra muitui lygiaverčio poveikio mokestis.

      16      Italijos vyriausybė ir Carrara savivaldybė teigia, kad marmuras, eksportuojamas į kitas valstybes nares, ir marmuras, išvežamas
         į kitas Italijos teritorijos dalis, yra apmokestinamas vienodai. Kadangi mokesčiu nėra apmokestinamos tik eksportui skirtos
         prekės, jis negali būti laikomas patenkančiu į EB 23 straipsnio taikymo sritį. Be to, ginčijamas mokestis yra vidaus mokestis
         EB 90 straipsnio prasme, suderinamas su Sutartimi, kadangi marmuras, perdirbamas ir pardavinėjamas Italijos teritorijoje,
         ir marmuras, eksportuojamas į kitas valstybes nares, yra apmokestinamas tokiu pat būdu ir toje pačioje prekybos stadijoje
         (1997 m. liepos 17 d. Sprendimas Haahr Petroleum, C‑90/94, Rink. p. I-4085 ir 2002 m. balandžio 23 d. Sprendimas Nygård, C‑234/99, Rink. p. I‑3657).

      17      Šiuo klausimu primintina, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog mokestis, patenkantis į bendrą vidaus mokesčių, kuriais
         sistemingai apmokestinamos prekių grupės remiantis objektyviais kriterijais, neatsižvelgiant į prekių kilmę ir paskirtį, sistemą,
         nėra muitui lygiaverčio poveikio mokestis, o vidaus mokestis EB 90 straipsnio prasme (žr. šiuo klausimu 1981 m. vasario 3 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 90/79, Rink. p. 283, 14 punktą ir 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Legros ir kt., C‑163/90, Rink. p. I‑4625, 11 punktą).

      18      Šioje byloje pažymėtina, kad ginčijamu mokesčiu yra apmokestinamas Carrara marmuras išvežant jį iš Carrara savivaldybės teritorijos.
         Taigi pagrindinė apmokestinimo priežastis yra savivaldybės teritorijos ribų kirtimas. Naudojamas Carrara savivaldybės marmuras
         nėra apmokestinamas tik dėl jo vietinės paskirties, o ne dėl objektyvių priežasčių, kurios galėtų būti taikomos ir išvežamam
         iš savivaldybės teritorijos marmurui. Dėl šių aplinkybių ginčijamas mokestis nėra vidaus mokestis EB 90 straipsnio prasme
         (žr. minėto sprendimo Legros ir kt. 12 punktą).

      19      Toliau reikia išnagrinėti, ar toks mokestis, šiuo atveju mokestis marmurui, yra muitui lygiaverčio poveikio mokestis EB 23 straipsnio
         prasme.

      20      Kaip ne kartą buvo nusprendęs Teisingumo Teismas, vienašališkai taikomas piniginis mokestis, kad ir koks mažas jis būtų, nepaisant
         jo pavadinimo ir taikymo būdo, kuriuo apmokestinamos nacionalinės ar užsienio prekės dėl to, kad jos kerta valstybės sieną,
         ir kuris nėra muitas tikrąja prasme, pagal EB 23 straipsnį yra lygiaverčio poveikio mokestis (žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
         Komisija prieš Daniją, 158/82, Rink. p. 3573, 18 punktą; minėto sprendimo Legros ir kt. 13 punktą; 1994 m. birželio 22 d. Sprendimo Deutsches Milch-Kontor, C‑426/92, Rink. p. I-2757, 50 punktą; 1995 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Simitzi, C‑485/93 ir C-486/93, Rink. p. I-2655, 15 punktą ir 1997 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo UCAL, C-347/95, Rink. p. I‑4911, 18 punktą).

      21      Vis dėlto Italijos vyriausybė ir Carrara savivaldybė tvirtina, kad EB 23 straipsnyje įtvirtintas draudimas, kuris atkartotas
         EB 25 straipsnyje, apima tik muitus ir jiems lygiaverčio poveikio mokesčius prekyboje „tarp valstybių narių“.

      22      Šiuo klausimu primintina, kad muitų ir lygiaverčio poveikio mokesčių draudimas yra pateisinamas tuo, kad piniginiai mokesčiai,
         taikomi dėl sienos kirtimo, trukdo prekių judėjimui (žr., inter alia, 1969 m. liepos 1 d. Sprendimo Brachfeld ir Chougol, 2/69 ir 3/69,  Rink. p. 211, 14 punktą ir 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo Lancry ir kt., C-363/93, C-407/93−C-411/93, Rink. p. I‑3957, 25 punktą). Be to, net Muitų sąjungos principas, kylantis iš EB 23 straipsnio, reikalauja, kad laisvas prekių
         judėjimas būtų užtikrintas apskritai, t. y. ne tik tarpvalstybinėje prekyboje, bet daug plačiau − visoje Muitų sąjungos teritorijoje.
         EB 23 ir 25 straipsniai aiškiai numato tik prekybą tarp valstybių narių tik todėl, kad Sutarties autoriai manė, jog muito
         požymius turinčių mokesčių šių valstybių viduje nėra (žr. minėto sprendimo Lancry ir kt. 29 punktą).

      23      Be to, pažymėtina, kad 1986 m. Suvestinis Europos aktas papildė EEB sutartį 8a straipsniu (dabar − EB sutarties 7a straipsnis,
         po pakeitimo − EB 14 straipsnis), kuris įtvirtino tikslą įkurti vidaus rinką iki 1992 m. gruodžio 31 d. EB 14 straipsnio 2 dalyje
         vidaus rinka apibrėžta kaip „vidaus sienų neturinti erdvė, kurioje užtikrinamas laisvas prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo
         judėjimas“, nenurodant skirtumo tarp tarpvalstybinių ir valstybių vidaus sienų.

      24      Kadangi EB 23 ir paskesni straipsniai turi būti skaitomi kartu su EB 14 straipsnio 2 dalimi, tiek tarpvalstybinių mokesčių,
         tiek nacionalinių mokesčių, turinčių muito ar jam lygiaverčio poveikio mokesčio požymių, nebuvimas yra išankstinė sąlyga,
         būtina Muitų sąjungos, kurioje užtikrinamas laisvas prekių judėjimas, veikimui.

      25      Teisingumo Teismas jau nusprendė savo minėtuose sprendimuose Legros ir kt. (18 punktas), Lancry ir kt. (32 punktas) ir Simitzi (17 punktas), kad mokestis, taikomas dėl teritorinio vieneto ribų kirtimo valstybės narės viduje, yra muitui lygiaverčio
         poveikio mokestis.

      26      Be to, pabrėžtina, kad pagrindinėje byloje iškelta problema nėra situacija, kurios visi požymiai yra susiję tik su viena valstybe
         nare. Iš tikrųjų nustatyta, kad mokesčiu marmurui yra apmokestinamas visas Carrara marmuras, kertantis šios savivaldybės teritorijos
         ribas, nepaisant to, ar marmuro galutinė paskirtis yra Italijoje, ar kitoje valstybėje narėje. Taigi mokestis marmurui savo
         pobūdžiu ir apimtimi paveikia prekybą tarp valstybių narių (žr. minėto sprendimo Lancry ir kt. 30 punktą; dėl kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonių žr. 1982 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, 286/81, Rink. p. 4575, 9 punktą; 1993 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Ligur Carni ir kt., C‑277/91, C‑318/91 ir C‑319/91, Rink. p. I-6621, 36 ir 37 punktus; 2000 m. sausio 13 d. Sprendimo TK-Heimdienst, C‑254/98, Rink. p. I-151, 27−31 punktus bei 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Guimont, C‑448/98, Rink. p. I‑10663, 21−23 punktus).

      27      Tačiau Carrara savivaldybė tvirtina, kad dėl įvairių aplinkybių mokestis marmurui negali būti kvalifikuojamas kaip muitui
         lygiaverčio poveikio mokestis. Ji pažymi, kad skirtingai nuo mokesčio, numatyto minėtuose sprendimuose Legros ir kt., Lancry ir kt. ir Simitzi, mokestis, ginčijamas pagrindinėje byloje, taikomas mažos teritorinės bendruomenės ir juo apmokestinama tik viena prekių
         grupė, t. y. Carrara marmuras, o ne visos savivaldybės teritorijos ribas kertančios prekės.

      28      Šie argumentai nėra priimtini. Primintina, kad EB 23 straipsnis, kaip ir EB 25 straipsnis, draudžia visus kompetentingos valstybės
         narės valdžios institucijos vienašališkai taikomus piniginius mokesčius, kurie sudaro tarifinius prekybos apribojimus, nepaisant
         jų minimalaus dydžio (žr. šio sprendimo 20 punktą). Tam, kad mokestis būtų pripažintas muitui lygiaverčio poveikio mokesčiu,
         taikiusios mokestį teritorinės bendruomenės dydis neturi reikšmės, jeigu šis mokestis trukdo prekybai vidaus rinkoje.

      29      Be to, kadangi 23 ir 25 straipsniai yra skirti panaikinti bet kokius tarifinius prekybos apribojimus, yra nesvarbu, ar pagrindinėje
         byloje nagrinėjamu mokesčiu buvo apmokestinama konkreti prekių grupė (žr. 1999 m. balandžio 22 d. Sprendimą CRT France International, C‑109/98, Rink. p. I-2237 ir 2000 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą Michaïlidis, C‑441/98 ir C‑442/98, Rink. p. I‑7145), ar visos prekės, kertančios atitinkamos teritorinės bendruomenės ribas (žr. minėtus
         sprendimus Legros ir kt.  ir Lancry ir kt.).

      30      Atsakovė pagrindinėje byloje pažymi ypatingą šio mokesčio paskirtį. Iš jo gautos pajamos skirtos padengti Carrara savivaldybės
         išlaidas, patirtas dėl marmuro pramonės veiklos jos teritorijoje. Mokestis atitinka šios pramonės subjektų, įskaitant tuos,
         kurie parduoda atitinkamas prekes užsienyje, interesus.

      31      Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, kad muitai ir jiems lygiaverčio poveikio mokesčiai yra draudžiami neatsižvelgiant
         į jų taikymo tikslą ir iš jų gaunamų pajamų paskirtį (žr. 1969 m. liepos 1 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 24/68, Rink. p. 193, 7 punktą ir minėto sprendimo Simitzi 14 punktą). Tačiau Teisingumo Teismas pripažino, kad rinkliava, kuri yra atlyginimas už realiai ūkio subjektui, privalančiam
         mokėti šią rinkliavą, suteiktas paslaugas, ir kurios dydis yra proporcingas šiai paslaugai, nėra muitui lygiaverčio poveikio
         mokestis (1975 m. vasario 26 d. Sprendimo Cadsky, 63/74, Rink. p. 281, 8 punktas; 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, 158/82, Rink. p. 3573, 19 punktas ir minėto sprendimo CRT France International 17 punktas).

      32      Tačiau tai nėra šios bylos atvejis. Iš tikrųjų tarp pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčio ir privalantiems jį mokėti ūkio
         subjektams suteiktų paslaugų geriausiu atveju egzistuoja tik netiesioginis ryšys. Iš Carrara savivaldybės pastabų matyti,
         kad mokestis yra skirtas padengti savivaldybės kelių tinklo remonto ir priežiūros, uostų įrengimo, muziejaus išlaikymo, saugumo
         akmens skaldyklose tyrimų, mokymo kalnakasybos pramonės srityje arba darbuotojų socialinės paramos išlaidas. Daugelis iš šių
         paslaugų nėra tiesiogiai teikiamos ūkio subjektams, išvežantiems marmurą iš Carrara savivaldybės teritorijos.

      33      Dėl argumento, paremto tuo, kad „vietiniai“ ūkio subjektai, mokantys vietos mokesčius, prisideda prie savivaldybės išlaidų,
         patirtų dėl marmuro pramonės, primintina, kad pagrindinė apmokestinimo šiuo mokesčiu priežastis yra ta, jog marmuras kerta
         savivaldybės teritorijos ribas, nepaisant to, kad atitinkamas ūkio subjektas moka vietos mokesčius.

      34      Bet kuriuo atveju to fakto, kad mokestis, taikomas dėl tarpvalstybinės ar valstybės vidaus sienos kirtimo, yra skirtas kompensuoti
         vietos mokestį, kuriuo apmokestinama panaši vidaus prekė, nepakanka tam, kad jis nebūtų laikomas muitui lygiaverčio poveikio
         mokesčiu. Iš tikrųjų, jeigu būtų pripažinta priešingai, muitams lygiaverčio poveikio mokesčių draudimas prarastų savo esmę
         (žr. šiuo klausimu 1979 m. gegužės 31 d. Sprendimo Denkavit, 132/78, Rink. p. 1923, 8 punktą ir minėto sprendimo Michaïlidis 23 punktą).

      35      Iš to, kas pirmiau pasakyta, aišku, kad prekės svoriui proporcingas mokestis, taikomas tik valstybės narės vienos savivaldybės
         teritorijoje, ir kuriuo apmokestinama viena prekių grupė dėl jų išvežimo už šios savivaldybės teritorijos ribų, yra eksporto
         muitui lygiaverčio poveikio mokestis EB 23 straipsnio prasme, nepaisant to, kad šiuo mokesčiu taip pat yra apmokestinamos
         prekės, kurių galutinė paskirtis yra atitinkamos valstybės narės viduje.

       Dėl šio sprendimo veikimo laiko atžvilgiu
      36      Carrara savivaldybė prašo Teisingumo Teismo, jeigu pastarasis nuspręstų, kad pagrindinėje byloje ginčijamas mokestis yra nesuderinamas
         su atitinkamomis Sutarties nuostatomis, apriboti šio sprendimo veikimą laiko atžvilgiu. Ji remiasi, viena vertus, neaiškumais,
         susijusiais su nagrinėjamam mokesčiui taikomomis pagrindinėmis teisinėmis nuostatomis, ir, kita vertus, sunkiomis finansinėms
         pasekmėmis Carrara savivaldybės biudžetui, neapribojus šio sprendimo veikimo laiko atžvilgiu.

      37      Primintina, kad tik išimtiniais atvejais Teisingumo Teismas, taikydamas bendrą Bendrijos teisinės sistemos teisinio tikrumo
         principą, gali apriboti kiekvieno suinteresuoto asmens galimybę remtis juo išaiškinta nuostata tam, kad jis galėtų užginčyti
         sąžiningai nustatytus teisinius santykius (minėto sprendimo Legros ir kt. 30 punktas ir 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo Buchner ir kt., C‑104/98, Rink. p. I‑3625, 39 punktas).

      38      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas minėtame sprendime Legros ir kt. (30−36 punktai) konstatavo, kad dėl imperatyvių teisinio tikrumo reikalavimų Sutarties nuostatomis, susijusiomis su importo
         muitams lygiaverčio poveikio mokesčiais, prašymuose grąžinti tokį mokestį kaip mokestis už naudojimąsi doku, sumokėtą iki
         šio sprendimo paskelbimo, t. y. iki 1992 m. liepos 16 d, gali remtis tik ieškovai, kurie iki šios dienos pareiškė ieškinį
         teisme arba pateikė jam lygiavertį skundą (žr. minėto sprendimo Simitzi 30 punktą).

      39      Todėl ginčijamas mokestis, būdamas mokesčiu, taikomu dėl teritorinio vieneto ribų kirtimo valstybės narės viduje, turi būti
         laikomas mokesčiu, turinčiu tokį pat pobūdį, kaip ir mokestis už naudojimąsi doku, nagrinėtas minėtoje byloje Legros ir kt. Taigi galima pripažinti, kad iki 1992 m. liepos 16 d. Carrara savivaldybė galėjo pagrįstai manyti, kad ginčijamas mokestis
         buvo suderinamas su Bendrijos teise.

      40      Taigi reikia atsižvelgti į tuos pačius teisinio tikrumo reikalavimus ir nuspręsti, kad minėtame sprendime Legros ir kt. nurodytas apribojimas laiko atžvilgiu taip pat yra taikomas prašymams grąžinti pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčio sumas.

      41      Priešingai, šio sprendimo veikimas nėra ribojamas po 1992 m. liepos 16 d., t. y. po minėto sprendimo Legros ir kt. priėmimo dienos. Iš tikrųjų po šios dienos Carrara savivaldybė turėjo žinoti, kad ginčijamas mokestis neatitiko Bendrijos
         teisės.

      42      Galiausiai reikia patikslinti, kad Sutarties nuostatomis, susijusiomis su muitams lygiaverčio poveikio mokesčiais, prašymuose
         grąžinti ginčijamąjį mokestį, sumokėtą iki 1992 m. liepos 16 d., gali remtis tik ieškovai, kurie iki šios dienos pareiškė
         ieškinį teisme arba pateikė jam lygiavertį skundą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų šalių, pateikusių Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos
         nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija)
      nutaria:
      1.      Prekės svoriui proporcingas mokestis, taikomas tik valstybės narės vienos savivaldybės teritorijoje, kuriuo apmokestinama
            viena prekių grupė dėl jų išvežimo už šios teritorijos ribų, yra eksporto muitui lygiaverčio poveikio mokestis EB 23 straipsnio
            prasme, nepaisant to, kad šiuo mokesčiu taip pat yra apmokestinamos prekės, kurių galutinė paskirtis yra atitinkamos valstybės
            narės viduje.
      2.      Remtis EB 23 straipsniu prašymuose grąžinti mokestį marmurui, sumokėtą iki 1992 m. liepos 16 d., gali tik ieškovai, kurie
            iki šios dienos pareiškė ieškinį teisme arba pateikė jam lygiavertį skundą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1995 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Giorgio Domingo Banchero. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura circondariale di Genova - Italija. # Byla C-387/93.