title: 2012 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds gGmbH prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Visuomenės galimybė susipažinti su institucijų dokumentais – Reglamentas (EB) Nr. 1049/2001 – 4 straipsnio 5 dalis – Taikymo apimtis – Iš valstybės narės kilę dokumentai – Šios valstybės narės prieštaravimas dėl tų dokumentų atskleidimo – Institucijų ir Sąjungos teismo vykdomos valstybės narės nurodytų prieštaravimo priežasčių kontrolės apimtis – Ginčijamo dokumento pateikimas Sąjungos teismui.#Byla C‑135/11 P.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-135/11 P
            dėl 2011 m. kovo 16 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
            IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH , įsteigta Hamburge (Vokietija), atstovaujama advocaten S. Crosby ir S. Santoro,
            apeliantė,
            dalyvaujant kitoms proceso šalims:
            Europos Komisijai , atstovaujamai C. O’Reilly ir P. Costa de Oliveira, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
            atsakovei pirmojoje instancijoje,
            Danijos Karalystei ,
            Suomijos Respublikai ,
            Švedijos Karalystei ,
            pirmojoje instancijoje įstojusioms į bylą šalims,
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir D. Šváby,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            susipažinęs su 2012 m. kovo 1 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Savo apeliaciniu skundu IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH  (toliau – IFAW) prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2011 m. sausio 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds prieš Komisiją (T-362/08, Rink. p. II-11, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo atmestas jos ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti 2008 m. birželio 19 d. Europos Komisijos sprendimą (toliau – ginčijamas sprendimas) atsisakyti suteikti jai galimybę susipažinti su Vokietijos valdžios institucijų šiai institucijai pateiktu dokumentu vykstant procedūrai dėl pagal 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvą 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102) saugomos vietovės statuso panaikinimo.
            Teisinis pagrindas
            2. EB 255 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
            „1. Visi Sąjungos piliečiai ir visi fiziniai ar juridiniai asmenys, gyvenantys ar turintys registruotą buveinę valstybėje narėje, turi teisę, laikydamiesi pagal šio straipsnio 2 ir 3 dalis nustatytinų principų bei sąlygų, susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais.
            2. Bendruosius principus ir visuomenės arba asmens interesais grindžiamus apribojimus, reglamentuojančius šią teisę susipažinti su dokumentais, per dvejus metus nuo Amsterdamo sutarties įsigaliojimo 251 straipsnyje nurodyta tvarka nustato Taryba.“
            3. Prie Amsterdamo sutarties Baigiamojo akto pridėtoje Deklaracijoje Nr. 35, susijusioje su [EB] sutarties [225] straipsnio 1 dalimi, skelbiama:
            „Konferencija sutinka, kad [EB] sutarties [255] straipsnio 1 dalyje nurodyti principai ir sąlygos leistų valstybei narei prašyti Komisijos ar Tarybos be išankstinio šios valstybės narės sutikimo neperduoti jos dokumentų trečiosioms šalims.“
            4. 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (OL L 145, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331) taikomas nuo 2001 m. gruodžio 3 d., kaip numatyta jo 19 straipsnio antroje pastraipoje.
            5. Reglamento Nr. 1049/2001 2, 4 ir 10 konstatuojamosiose dalyse numatyta:
            „2) Atvirumas leidžia piliečiams artimiau dalyvauti sprendimų priėmimo procese bei garantuoja didesnį valdymo teisėtumą ir veiksmingumą bei aukštesnį atskaitomybės piliečiui mastą demokratinėje sistemoje. Atvirumas padeda stiprinti demokratijos principus ir pagarbą pagrindinėms teisėms, kaip numatyta ES sutarties 6 straipsnyje bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje.
            < … >
            4) Šio reglamento tikslas yra padaryti visuomenės teisę susipažinti su dokumentais kaip galima veiksmingesne bei numatyti tokios galimybės principus ir ribas pagal ES sutarties 255 straipsnio 2 dalį.
            < ... >
            10) Siekiant, kad institucijų darbas būtų kuo atviresnis, Europos Parlamentas, Taryba ir Komisija turėtų sudaryti galimybę susipažinti ne tiktai su šių institucijų parengtais dokumentais, bet ir su jų gaunamais dokumentais. Ryšium su tuo, prisimenama, kad prie Amsterdamo sutarties Baigiamojo akto pridėtoje Deklaracijoje Nr. 35 numatyta, kad valstybė narė turi teisę prašyti Komisijos arba Tarybos neperduoti be jos išankstinio sutikimo iš tos valstybės kilusio dokumento trečiosioms šalims.“
            6. Reglamento Nr. 1049/2001 1 straipsnio „Tikslas“ a punkte numatyta:
            „Šio reglamento tikslas yra:
            a) nustatyti EB sutarties 255 straipsnyje numatytos teisės susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos (toliau – institucijos) dokumentais principus, sąlygas bei visuomenės ar privačių interesų sąlygojamus apribojimus, kad būtų užtikrinta kaip galima platesnė susipažinimo su dokumentų galimybė.“
            7. Šio reglamento 2 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
            „1. Bet kuris Sąjungos pilietis ir bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, gyvenantis ar turintis registruotą buveinę valstybėje narėje, turi teisę, laikydamasis šiame reglamente nustatytų principų, sąlygų ir apribojimų, susipažinti su institucijų dokumentais.
            < … >
            3. Šis reglamentas taikomas visiems institucijos turimiems dokumentams, tai yra, jos parengtiems arba gautiems ir esantiems jos žinioje, susijusiems su visomis Europos Sąjungos veiklos sritimis.“
            8. To paties reglamento 3 straipsnyje nustatyta:
            Šiame reglamente:
            a) „dokumentas“ – bet kuria forma (parašytas ant popieriaus, elektroninėje laikmenoje arba garso, vaizdo ar audiovizualiniame įraše) pateiktas turinys, susijęs su į institucijos atsakomybės sferą įeinančia politika, veikla ir sprendimais;
            b) „trečioji šalis“ – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo arba kitas subjektas, nepriklausantis atitinkamai institucijai, įskaitant valstybes nares, kitas Bendrijos arba ne Bendrijos institucijas ir įstaigas bei trečiąsias šalis.“
            9. Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnis, kuriame išvardytos teisės susipažinti su dokumentais išimtys, išdėstytas taip:
            „1. Institucijos nesuteikia galimybės susipažinti su dokumentais, dėl kurių atskleidimo nukentėtų apsauga:
            a) visuomenės intereso, susijusio su:
            – visuomenės saugumu,
            – gynybos ir kariniais reikalais,
            – tarptautiniais santykiais,
            – Bendrijos arba valstybės narės finansine, pinigų ar ekonomine politika;
            < … >
            3. < … >
            Galimybė susipažinti su dokumentu, kuriame pareikšta vidaus reikmėms skirta nuomonė, esanti svarstymų ir preliminarių konsultacijų minimos institucijos viduje dalimi, nesuteikiama netgi po to, kai sprendimas jau yra priimtas, jei dokumento atskleidimas rimtai pakenktų institucijos sprendimų priėmimo procesui, nebent atskleidimo reikalautų viršesnis viešasis interesas.
            4. Kalbant apie trečiųjų šalių dokumentus, institucija konsultuojasi su trečiąja šalimi, siekdama nustatyti, ar taikytina išimtis, numatyta šio straipsnio 1 arba 2 dalyje, nebent būtų akivaizdu, kad dokumentas gali arba negali būti atskleistas.
            5. Valstybė narė gali prašyti, kad institucija neatskleistų iš tos valstybės narės kilusio dokumento be jos išankstinio sutikimo.
            6. Jei kuri nors iš išimčių yra taikoma tiktai kai kurioms dokumento dalims, likusios dokumento dalys yra išduodamos.
            7. Šio straipsnio 1–3 dalyse numatytos išimtys yra taikomos tiktai tokiam laikotarpiui, kai toks draudimas yra pateisinamas, atsižvelgiant į dokumento turinį. Išimtys gali galioti ne ilgiau kaip 30 metų. Kalbant apie dokumentus, kuriems išimtys galioja dėl privatumo ar komercinių interesų, taip pat slapto pobūdžio dokumentų atveju, išimtys, jei reikia, gali būti taikomos ir pasibaigus šiam laikotarpiui.“
            Ginčo aplinkybės
            10. IFAW yra nevyriausybinė organizacija, veikianti gyvūnų gerovės ir gamtos apsaugos srityje. Kadangi pasipriešino dėl pramoninio projekto vykdymo saugomoje vietovėje Vokietijoje (toliau – aptariamas pramoninis projektas), ji paprašė leisti susipažinti su įvairiais dokumentais, kuriuos Komisija gavo nagrinėdama šį pramoninį projektą, visų pirma su tam tikrais iš įvairių Vokietijos Federacinės Respublikos institucijų kilusiais dokumentais.
            Dėl IFAW pateiktos pirmosios paraiškos dėl galimybės susipažinti su dokumentais
            11. 2001 m. gruodžio 20 d. Komisijai skirtu laišku IFAW pateikė paraišką dėl galimybės susipažinti su įvairiais dokumentais, kuriuos ši institucija gavo nagrinėdama minėtą pramoninį projektą, t. y. tam tikrais iš Vokietijos Federacinės Respublikos ir Hamburgo miesto kilusiais dokumentais ir 2000 m. kovo 15 d. Vokietijos kanclerio laišku, skirtu Komisijos pirmininkui (toliau – Vokietijos kanclerio laiškas).
            12. Manydama, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalimi jai buvo draudžiama be išankstinio atitinkamos valstybės narės sutikimo atskleisti prašomus perduoti dokumentus, Komisija 2002 m. kovo 26 d. priėmė sprendimą nesuteikti IFAW galimybės susipažinti su prašomais dokumentais.
            13. 2002 m. birželio 4 d. IFAW pateikė Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijai ieškinį siekdama, kad minėtas sprendimas būtų panaikintas.
            14. 2004 m. lapkričio 30 d. Sprendimu IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds prieš Komisiją  (T-168/02, Rink. p. II-4135) Bendrasis Teismas atmetė šį ieškinį kaip nepagrįstą.
            15. 2005 m. vasario 10 d. Švedijos Karalystė, kuri buvo įstojusi į bylą, kurioje priimtas minėtas teismo sprendimas, Teisingumo Teismui pateikė dėl jo apeliacinį skundą.
            16. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimu Švedija prieš Komisiją  (C-64/05 P, Rink. p. I-11389) Teisingumo Teismas panaikino minėtą Sprendimą IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds prieš Komisiją ir 2002 m. kovo 26 d. Komisijos sprendimą.
            Dėl IFAW pateiktos antrosios paraiškos dėl galimybės susipažinti su dokumentais
            17. Priėmus minėtą Sprendimą Švedija prieš Komisiją , IFAW 2008 m. vasario 13 d. Komisijai skirtu laišku pakartojo savo prašymą suteikti galimybę susipažinti su nagrinėjant aptariamą pramoninį projektą šios institucijos gautais ir iš Vokietijos valdžios institucijų kilusiais dokumentais.
            18. 2008 m. vasario 20 d. laišku Komisija patvirtino, kad gavo 2008 m. vasario 13 d. apeliantės laišką.
            19. 2008 m. kovo 26 d. apeliantė paragino Komisiją atsakyti į jos 2008 m. vasario 13 d. prašymą.
            20. 2008 m. balandžio 7 d. laišku Komisija informavo IFAW, kad buvo konsultuojamasi su Vokietijos valdžios institucijomis dėl prašomų dokumentų atskleidimo.
            21. 2008 m. balandžio 9 d. apeliantė dar kartą paragino Komisiją atsakyti į jos 2008 m. vasario 13 d. prašymą iki 2008 m. balandžio 22 d.
            22. Kadangi iki šios datos Komisija atsakymo nepateikė, 2008 m. balandžio 29 d. laišku IFAW pateikė kartotinę paraišką.
            23. 2008 m. gegužės 19 d. Komisija laišku apeliantei patvirtino, kad gavo kartotinę paraišką, ir nurodė, kad atsakymas jai bus pateiktas per Reglamente Nr. 1049/2001 numatytą terminą.
            24. 2008 m. birželio 19 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą dėl IFAW kartotinės paraiškos, apie kurį šiai buvo pranešta tą pačią dieną. Šiuo sprendimu Komisija atskleidė visus apeliantės prašytus dokumentus, t. y. aštuonis dokumentus, kilusius iš Hamburgo miesto ir Vokietijos Federacinės Respublikos, tačiau nepatenkino prašymo leisti susipažinti su Vokietijos kanclerio laišku, nes Vokietijos valdžios institucijos nesutiko, kad šis dokumentas būtų atskleistas.
            25. Remiantis ginčijamu sprendimu, pirma, Vokietijos valdžios institucijos pareiškė, kad dėl Vokietijos kanclerio laiško atskleidimo nukentėtų visuomenės intereso, susijusio su Vokietijos Federacinės Respublikos tarptautiniais santykiais ir ekonomine politika, apsauga, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1 dalies a punkto trečią ir ketvirtą įtraukas.
            26. Iš tikrųjų šiame laiške buvo tik vidaus reikmėms skirtas konfidencialus pareiškimas ir jis buvo susijęs su Vokietijos Federacinės Respublikos ir kitų valstybių narių ekonomine politika. Dėl šio dokumento atskleidimo būtų ne tik pažeistas konfidencialumas ir pakenkta Vokietijos Federacinės Respublikos, institucijų ir kitų valstybių narių tarptautiniams santykiams, bet ir kiltų grėsmė Vokietijos Federacinės Respublikos ir kitų valstybių narių ekonominei politikai. Todėl pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1 dalies a punkto trečią ir ketvirtą įtraukas turėjo būti atsisakyta suteikti galimybę susipažinti su Vokietijos kanclerio laišku.
            27. Antra, Vokietijos valdžios institucijos nurodė, kad Vokietijos kanclerio laiško atskleidimas rimtai pakenktų Komisijos sprendimų priėmimo proceso apsaugai, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies antrą pastraipą.
            28. Iš tikrųjų šiame laiške buvo Komisijai skirtas konfidencialus pareiškimas, parengtas tik vidaus reikmėms, kai ši priiminėjo sprendimus, susijusius su aptariamo pramoninio projekto nagrinėjimu. Šio dokumento atskleidimas rimtai pakenktų Komisijos sprendimų priėmimo procesui. Todėl Vokietijos kanclerio laiško atžvilgiu taikoma Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje nurodyta išimtis.
            29. Komisija ginčijamame sprendime iš esmės pakartojo Vokietijos valdžios institucijų nurodytus motyvus. Be to, ji išnagrinėjo, ar egzistavo šio laiško atskleidimą pateisinantis viršesnis viešasis interesas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 3 dalies pirmą pastraipą. Nagrinėjamu atveju ji nusprendė, kad neturėjo jokio įrodymo, leidžiančio teigti, jog egzistavo galimas viršesnis viešasis interesas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kuriam galėtų būti teikiama pirmenybė, palyginti su reikalavimu apsaugoti Komisijos sprendimų priėmimo procesą.
            30. Dėl klausimo, susijusio su galimybe susipažinti tik su tam tikromis aptariamo dokumento dalimis, Komisija ginčijamame sprendime nurodė, kad pagal minėtą Sprendimą Švedija prieš Komisiją  ji buvo įpareigota atsižvelgti į konsultacijų procedūros rezultato pasekmes ir nesuteikti galimybės susipažinti su Vokietijos kanclerio laišku, atsižvelgdama į Vokietijos valdžios institucijų nurodytas išimtis ir priežastis. Kadangi šios institucijos nesutiko, kad būtų atskleistas visas Vokietijos kanclerio laiškas, joks dalinis susipažinimas su šiuo dokumentu negalėjo būti leidžiamas pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 6 dalį.
            Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
            31. 2008 m. rugpjūčio 28 d. IFAW pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, kuris skundžiamu sprendimu buvo atmestas.
            32. Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 67–88 punktuose iš esmės priminė, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalyje reikalaujama valstybės narės išankstinio sutikimo kaip būtinos sąlygos, kad būtų atskleistas iš jos kilęs dokumentas.
            33. Tačiau Bendrasis Teismas taip pat priminė, kad, kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėtame Sprendime Švedija prieš Komisiją , Reglamentu Nr. 1049/2001 atitinkamai valstybei narei nesuteikiama bendra ir besąlygiška veto teisė visiškai laisvai ir nemotyvuojant savo sprendimo prieštarauti dėl bet kokio institucijos turimo dokumento atskleidimo vien dėl to, kad šis dokumentas kilęs iš šios valstybės narės. Iš tikrųjų šio reglamento 4 straipsnio 5 dalimi atitinkamai valstybei narei leidžiama prieštarauti dėl iš jos kilusių dokumentų atskleidimo tik remiantis konkrečiomis šio straipsnio 1–3 dalyse numatytomis išimtimis ir tinkamai motyvuojant savo poziciją šiuo klausimu.
            34. Bendrojo Teismo teigimu, prieš atsisakydama suteikti galimybę susipažinti su iš valstybės narės kilusiu dokumentu Komisija turi išnagrinėti, ar ta valstybė narė savo prieštaravimą grindė to 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytomis konkrečiomis išimtimis ir ar tinkamai motyvavo savo poziciją šiuo klausimu.
            35. Galiausiai skundžiamo sprendimo 84–88 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad, kalbant nagrinėjamu atveju apie atsisakymą suteikti galimybę susipažinti su iš valstybės narės kilusiu dokumentu, grindžiamą pastarosios nurodytais prieštaravimo motyvais, nereikėjo spręsti klausimo, ar Komisija buvo įpareigota ne tik visiškai formaliai patikrinti, ar egzistavo valstybės narės atsisakymo suteikti galimybę susipažinti motyvai ir ar buvo remiamasi Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse nurodytomis išimtimis, bet ir atlikti ribotą ar visapusišką valstybės narės nurodytų prieštaravimo motyvų kontrolę.
            36. Iš tikrųjų Bendrasis Teismas pripažino, kad jeigu Komisijos sprendimas dėl iš valstybės narės kilusio dokumento atskleidimo ir pastarosios pozicija pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį sutampa, vienintelė tinkama kontrolės rūšis yra ta, kurią Sąjungos teismas yra įgaliotas atlikti dėl Komisijos sprendimo nesuteikti galimybės susipažinti su aptariamu dokumentu.
            37. Toliau, t. y. skundžiamo sprendimo 101–127 punktuose, Bendrasis Teismas įvertino Komisijos atsisakymo suteikti galimybę susipažinti su Vokietijos kanclerio laišku pagrįstumą.
            38. Skundžiamo sprendimo 103 straipsnyje jis visų pirma priminė, kad šiuo atveju, kai Komisija atsisakė suteikti galimybę susipažinti su iš valstybės narės kilusiu dokumentu pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį, šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punkte numatytų išimčių, susijusių su visuomenės interesu, taikymas buvo grindžiamas valstybės narės, o ne Komisijos konkrečiu vertinimu.
            39. Toliau skundžiamo sprendimo 105 ir 106 punktuose dėl Sąjungos teismo vykdomos tokio sprendimo teisėtumo kontrolės apimties jis pažymėjo, kad vienos iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytų esminių išimčių taikymo srityje Vokietijos Federacinei Respublikai reikėjo pripažinti didelę diskreciją nustatant, ar dokumentų, patenkančių į minėtų išimčių sritis, atskleidimas gali pakenkti visuomenės interesui.
            40. Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 107 punkte iš to padarė išvadą, kad Sąjungos teismo kontrolė turėjo apsiriboti patikrinimu, ar laikytasi procesinių ir motyvavimo taisyklių, ar tikslios turinio požiūriu faktinės aplinkybės, taip pat, ar nebuvo akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais.
            41. Šios kontrolės pabaigoje Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad vertinime, jog Vokietijos kanclerio laiško atskleidimas galėjo pakenkti visuomenės interesui, susijusiam su Vokietijos Federacinės Respublikos ekonomine politika, nebuvo akivaizdžios Vokietijos valdžios institucijų klaidos. Taigi skundžiamo sprendimo 138 punkte jis konstatavo, kad Komisija teisingai atsisakė atskleisti Vokietijos kanclerio laišką, šiai valstybei narei pareiškus prieštaravimą pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį, remiantis šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punkto ketvirtoje įtraukoje nurodyta išimtimi dėl visuomenės intereso, susijusio su valstybės narės ekonomine politika, apsaugos.
            42. Galiausiai, nors IFAW prašė Bendrojo Teismo nurodyti Komisijai, taikant tyrimo priemones, pateikti Vokietijos kanclerio laišką, jis, nusprendęs, kad galėjo veiksmingai spręsti dėl ieškinio remdamasis vykstant procesui nurodytais reikalavimais, ieškinio pagrindais ir argumentais, atsisakė nurodyti pateikti šį dokumentą.
            Šalių reikalavimai
            43. IFAW Teisingumo Teismo prašo:
            – panaikinti skundžiamą ir ginčijamą sprendimus, ir
            – priteisti iš Komisijos nagrinėjant bylą pirmojoje ir apeliacinėje instancijose jos patirtas išlaidas.
            44. Komisija prašo:
            – atmesti apeliacinį skundą ir
            – priteisti iš IFAW bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl apeliacinio skundo
            45. Grįsdama savo prašymą panaikinti skundžiamą sprendimą apeliantė nurodo du pagrindus, susijusius su Bendrojo Teismo padarytomis klaidomis, pirma, aiškinant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį ir, antra, visapusiškai neišnagrinėjus Vokietijos kanclerio laiško tam, kad patikrintų atsisakymo suteikti galimybę susipažinti su šiuo dokumentu motyvų pagrįstumą.
            Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
            46. Nurodydama savo pirmąjį pagrindą IFAW iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nepripažinęs, jog Komisija atsižvelgdama į dokumentą, kurį atitinkama valstybė narė atsisakė atskleisti, privalėjo išsamiai įvertinti pastarosios nurodytus prieštaravimo motyvus pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje numatytas išimtis.
            Šalių argumentai
            47. IFAW tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą pripažinęs, jog nebuvo būtina ir svarbu, kad Komisija išsamiai įvertintų atitinkamos valstybės narės nurodytus atsisakymo motyvus, ir taip pažeidė Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį, kaip ją išaiškino Teisingumo Teismas. Taigi, kaip teigia apeliantė, Komisija turėjo, be patikrinimo, ar ši valstybė narė motyvavo savo prieštaravimą, pirma, peržiūrėti, ar šie motyvai buvo susiję su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje numatytomis išimtimis, ir, antra, konkrečiai įvertinti, ar nurodytos išimtys ir motyvai taikomi atitinkamam dokumentui.
            48. Atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija tvirtina, kad išnagrinėjo, ar išimtys ir motyvai iš pirmo žvilgsnio buvo nurodyti teisingai, atsižvelgdama į nagrinėjamo atvejo aplinkybes, ir, kadangi šiuo atveju tai pasitvirtino, ji teigia nurodžiusi sprendimą nesuteikti galimybės susipažinti su dokumentu motyvuojančias priežastis.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            49. Visų pirma reikia priminti, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1049/2001 4 konstatuojamosios dalies ir jo 1 straipsnio, juo siekiama padaryti visuomenės teisę susipažinti su institucijos turimais dokumentais kuo veiksmingesnę. Pagal šio reglamento 2 straipsnio 3 dalį ši teisė apima ne tik institucijos parengtus dokumentus, bet ir dokumentus, gautus iš trečiųjų šalių, tarp kurių yra valstybės narės, kaip tai aiškiai nurodoma to paties reglamento 3 straipsnio b punkte.
            50. Tačiau Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje numatytos teisės susipažinti su dokumentu išimtys. Visų pirma šio straipsnio 5 dalyje skelbiama, jog valstybė narė gali prašyti, kad institucija neatskleistų iš tos valstybės kilusio dokumento be jos išankstinio sutikimo.
            51. Nagrinėjamu atveju Vokietijos Federacinė Respublika pasinaudojo jai Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalyje suteikta galimybe ir paprašė Komisijos neatskleisti Vokietijos kanclerio laiško. Ši valstybė narė savo prieštaravimą grindė šio reglamento 4 straipsnio 1 dalies a punkto trečioje ir ketvirtoje įtraukose numatytomis išimtimis dėl visuomenės intereso, susijusio su valstybės narės tarptautiniais santykiais ir ekonomine politika, apsaugos, ir to paties 4 straipsnio 3 dalies antroje pastraipoje numatyta išimtimi, susijusia su Komisijos sprendimų priėmimo proceso apsauga. Todėl Komisija ginčijamame sprendime atsisakymą suteikti galimybę susipažinti su Vokietijos kanclerio laišku grindė akivaizdžiu prieštaravimu, kurį Vokietijos valdžios institucijos pareiškė pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį.
            52. Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę minėtame Sprendime Švedija prieš Komisiją  apibrėžti valstybės narės pagal šią nuostatą pareikšto prieštaravimo turinį.
            53. Teisingumo Teismas pabrėžė, kad ši nuostata yra procedūrinio pobūdžio, nes joje tik numatytas reikalavimas gauti išankstinį atitinkamos valstybės narės sutikimą, kai ši to konkrečiai paprašo, ir kad ji susijusi su Bendrijos sprendimų priėmimo procedūra (minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją 78 ir 81 punktai).
            54. Skirtingai nei Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 4 dalis, kuria trečiosioms šalims, iš kurių kilę dokumentai, suteikiama tik teisė, kad su jomis atitinkama institucija konsultuotųsi dėl vienos iš to paties 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytų išimčių taikymo, šio straipsnio 5 dalyje reikalaujama valstybės narės išankstinio sutikimo kaip būtinos sąlygos, kad būtų atskleistas iš pastarosios kilęs dokumentas, jei pati ši valstybė to prašo.
            55. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad jeigu valstybė narė pasinaudojo Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalimi suteikiama galimybe prašyti, kad konkretus iš šios valstybės kilęs dokumentas nebūtų atskleistas be jos išankstinio sutikimo, tam, kad institucija galėtų šį dokumentą atskleisti, būtina gauti išankstinį tos valstybės narės sutikimą (minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją 50 punktas).
            56. Iš to matyti, kad institucija, kuri negavo atitinkamos valstybės narės sutikimo, neturi teisės atskleisti atitinkamo dokumento (minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją 44 punktas). Taigi nagrinėjamu atveju Komisijos sprendimas dėl prašymo leisti susipažinti su Vokietijos kanclerio laišku priklausė nuo sprendimo, kurį Vokietijos valdžios institucijos priėmė vykstant ginčijamo sprendimo priėmimo procesui.
            57. Tačiau, remiantis minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją 58 punktu, Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalimi atitinkamai valstybei narei nesuteikiama bendra ir besąlygiška veto teisė visiškai laisvai ir nemotyvuojant savo sprendimo prieštarauti dėl bet kokio Bendrijos institucijos turimo dokumento atskleidimo vien dėl to, kad šis dokumentas kilęs iš šios valstybės narės.
            58. Remiantis minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją  76 punktu, Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalimi atitinkamai valstybei narei suteiktos teisės įgyvendinimas ribojamas konkrečiomis to paties straipsnio 1–3 dalyse išvardytomis išimtimis, ir šiai valstybei narei šiuo atžvilgiu tik pripažįstama teisė dalyvauti priimant institucijos sprendimą. Taigi išankstinis atitinkamos valstybės narės sutikimas, kuris numatytas šio reglamento 4 straipsnio 5 dalyje, panašus ne į diskrecinę veto teisę, bet į savotišką sutikimą, kad nėra priežasčių taikyti išimties pagal to paties reglamento 4 straipsnio 1–3 dalis. Todėl vykstant minėto 4 straipsnio 5 dalimi nustatytam sprendimų priėmimo procesui reikalaujama, kad atitinkama institucija ir valstybė narė atsižvelgtų į šiose 1–3 dalyse numatytas konkrečias išimtis (minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją  83 punktas).
            59. Iš to matyti, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalimi leidžiama valstybei narei prieštarauti dėl iš jos kilusių dokumentų atskleidimo tik remiantis šio straipsnio 1–3 dalyse numatytomis konkrečiomis išimtimis ir tinkamai motyvuojant savo poziciją šiuo klausimu (minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją 99 punktas).
            60. Nagrinėjamu atveju dėl Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalies taikymo institucijai, į kurią kreiptasi, apimties reikia priminti, kaip nusprendė Teisingumo Teismas minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją 94 punkte, kad suinteresuotojo asmens atžvilgiu valstybės narės įsikišimas neturi įtakos sprendimo, kaip Sąjungos teisės akto, pobūdžiui, kurį jam vėliau adresuoja institucija, atsakydama į jo pateiktą prašymą susipažinti su jos turimu dokumentu.
            61. Todėl institucija, į kurią kreiptasi, kaip sprendimo atsisakyti suteikti galimybę susipažinti su dokumentais rengėja atsako už jo teisėtumą. Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši institucija negali priimti valstybės narės pareikšto prieštaravimo dėl iš jos kilusio dokumento atskleidimo, jeigu šis prieštaravimas visiškai nemotyvuotas arba šios valstybės nurodyti motyvai, dėl kurių ji atsisako leisti susipažinti su atitinkamu dokumentu, suformuluoti nesiremiant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytomis išimtimis (minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją  88 punktas).
            62. Iš to matyti, kad prieš atsisakydama suteikti galimybę susipažinti su iš valstybės narės kilusiu dokumentu atitinkama institucija turi išnagrinėti, ar ši valstybė savo prieštaravimą grindė konkrečiomis Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytomis išimtis ir tinkamai motyvavo savo poziciją šiuo klausimu. Taigi, vykstant sprendimo atsisakyti suteikti galimybę susipažinti su dokumentais priėmimo procesui Komisija turi įsitikinti, kad tokie motyvai egzistuoja, ir apie juos užsiminti proceso pabaigoje savo priimtame sprendime (minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją 99 punktas).
            63. Tačiau, priešingai nei teigia IFAW, institucija, į kurią kreiptasi, neturi išsamiai įvertinti atitinkamos valstybės narės sprendimo prieštarauti ir vykdyti išsamesnės kontrolės nei paprastas patikrinimas, ar egzistuoja motyvai, kuriuose daroma nuoroda į Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytas išimtis.
            64. Iš tikrųjų tokio išsamaus vertinimo reikalavimas galėtų lemti tai, kad jį atlikusi institucija, į kurią kreiptasi, galėtų suklysti ir pateikti atitinkamą dokumentą prašymą pateikusiam asmeniui, nepaisydama valstybės narės, iš kurios kilęs šis dokumentas, tinkamai motyvuoto prieštaravimo, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 61 ir 62 punktus.
            65. Iš to matyti, kad IFAW nepagrįstai teigė, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nepripažinęs, jog atsižvelgdama į dokumentą, kurį atsisakyta atskleisti, Komisija privalėjo išsamiai įvertinti valstybės narės nurodytus prieštaravimo motyvus, grindžiamus Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnyje numatytomis išimtimis.
            66. Todėl pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, kurį IFAW nurodė grįsdama savo apeliacinį skundą, reikia atmesti.
            Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
            67. Nurodydama antrąjį pagrindą IFAW iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes manė, kad galėjo vykdyti jam tenkančią kontrolę nesusipažinęs su dokumentu, kurį atskleisti atsisakė Komisija.
            Šalių argumentai
            68. Ieškovė mano, kad Bendrasis Teismas neteisingai atsisakė nurodyti pateikti Komisijos turimą Vokietijos kanclerio laišką, nes šio laiško pateikimas buvo būtinas tam, kad Bendrasis Teismas galėtų pats realiai patikrinti, ar egzistavo šios institucijos nurodytos išimtys pateisinant jos sprendimą atsisakyti perduoti šį laišką, kurias visų pirma nurodė Vokietijos Federacinė Respublika, ir ar šios išimtys buvo taikomos. Šiuo atžvilgiu ji tvirtina, kad Bendrasis Teismas negalėjo atlikti savo funkcijos neperskaitęs ir neišanalizavęs aptariamo dokumento.
            69. Atsakydama Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas turi diskreciją taikydamas tyrimo priemones, įskaitant dokumentų pateikimą.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            70. Iš skundžiamo sprendimo 87 straipsnio matyti, kad, kaip mano Bendrasis Teismas, taikant Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 5 dalį netrukdoma vykdyti išsamesnės nei prima facie Komisijos sprendimo nesuteikti galimybės susipažinti su dokumentu kontrolės ir reikalaujama atlikti Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse nurodytų išimčių taikymo atitinkamu atveju konkretų vertinimą.
            71. Toks vertinimas teisiškai visiškai neklaidingas.
            72. Iš tikrųjų, kai valstybė narė motyvuotai atsisako leisti susipažinti su atitinkamu dokumentu ir kai dėl to atitinkama institucija yra priversta atmesti paraišką leisti susipažinti su dokumentu, šią paraišką pateikęs asmuo turi teisę į teisminę gynybą. Suinteresuotojo asmens, kuriam prašoma institucija atsisakė suteikti galimybę susipažinti su dokumentu, prašymu Sąjungos teismas turi patikrinti, ar šis atsisakymas galėjo būti teisėtai grindžiamas minėtomis išimtimis ir ar jį lėmė pačios institucijos, ar atitinkamos valstybės narės atliktas šių išimčių vertinimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Švedija prieš Komisiją  90 ir 94 punktus).
            73. Taigi tokios teisminės gynybos garantija asmeniui, kuriam institucija, į kurią kreiptasi, atsisako leisti susipažinti su vienu ar daugiau iš valstybės narės kilusių dokumentų dėl tos valstybės narės prieštaravimo, reiškia, kad Sąjungos teismas konkrečiai vertina sprendimo atsisakyti suteikti galimybę susipažinti su dokumentais teisėtumą (šiuo klausimu žr. 2007 m. vasario 1 d. Sprendimo Sison prieš Tarybą , C-266/05 P, Rink. p. I-1233, 33–39 punktus), atsižvelgdamas į visą naudingą informaciją, prie kurios visų pirma priskirtini dokumentai, kuriuos atsisakoma atskleisti. Tam, kad būtų paisoma draudimo atskleisti tam tikrus dokumentus jei nėra išankstinio atitinkamos valstybės narės sutikimo, Bendrasis Teismas turi susipažinti su šiais dokumentais in camera taip, kad šalys savaime negalėtų susipažinti su atitinkamu dokumentu, kaip tai numatyta Bendrojo Teismo procedūros reglamento 67 straipsnio 3 dalies 3 pastraipoje.
            74. Tačiau iš skundžiamo sprendimo 152 ir 153 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas nemanė, jog buvo būtina nurodyti pateikti dokumentą, kurį nagrinėjamu atveju buvo atsisakyta atskleisti, t. y. Vokietijos kanclerio laišką.
            75. Iš to išplaukia, kad Bendrasis Teismas pats nesusipažino su dokumentu, todėl negalėjo konkrečiai įvertinti, ar buvo galima pagrįstai atsisakyti suteikti galimybę susipažinti su šiuo dokumentu remiantis Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 1–3 dalyse numatytomis išimtimis ir vykdyti ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolę, pažeidžiant šio teismo sprendimo 73 punkte numatytą reikalavimą.
            76. Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad ieškovė pagrįstai teigė, jog Bendrasis Teismas, manydamas, kad galėjo įvykdyti jam tenkančią kontrolę nesusipažinęs su dokumentu, kurį Komisija atsisakė atskleisti, padarė teisės klaidą.
            77. Taigi antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia pripažinti pagrįstu ir todėl panaikinti visą skundžiamą sprendimą.
            Dėl ieškinio
            78. Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas panaikina Bendrojo Teismo sprendimą. Jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba gali grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
            79. Kadangi šioje bylos stadijoje galutinio sprendimo paskelbti negalima, ją reikia grąžinti Bendrajam Teismui, kad jis, atsižvelgęs į Vokietijos kanclerio laišką, priimtų sprendimą dėl jam pateikto IFAW ieškinio, kuriuo siekiama ginčijamo sprendimo panaikinimo.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            1. Panaikinti 2011 m. sausio 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds prieš Komisiją (T-362/08).
            2. Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH pateikto ieškinio, kuriuo prašoma panaikinti 2008 m. birželio 19 d. Europos Komisijos sprendimą atsisakyti suteikti jai galimybę susipažinti su Vokietijos valdžios institucijų Europos Komisijai pateiktu dokumentu vykstant procedūrai dėl pagal 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvą 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos saugomos vietovės statuso panaikinimo.
            3. Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.


2013 m. vasario 28 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Ellinika Nafpigeia AE prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Laivų statyba – Sprendimas, kuriuo valstybės pagalba pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka – Esminių nacionalinių saugumo interesų apsauga – Konkurencinės sąlygos vidaus rinkoje.#Byla C-246/12 P.


Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas 2004 m. vasario 12 d. # Campina Melkunie BV prieš Benelux-Merkenbureau. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Benelux-Gerechtshof. # Teisės aktų derinimas - Direktyva 89/104/EEB - 3 straipsnis. # Byla C-265/00.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. gruodžio 1 d.#Abdelkader Dellas ir kiti prieš Premier ministre ir Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État - Prancūzija.#Socialinė politika - Darbuotojų saugos ir sveikatos apsauga - Direktyva 93/104/EB - "Darbo laiko" sąvoka - Apimtis - Nacionalinės teisės aktai, maksimalios savaitės darbo trukmės atžvilgiu numatantys darbuotojui palankesnę ribą - Darbo laiko nustatymas kai kuriose socialinės priežiūros įstaigose - Budėjimas, kurio metu darbuotojas turi būti darbo vietoje - Darbuotojo neaktyvumo laikotarpis budėjimo metu - Nacionalinė diferencijuota buvimo darbe valandų skaičiavimo pagal veiklos intensyvumą tvarka.#Byla C-14/04.

text:
      Byla C‑14/04
      Abdelkader Dellas ir kt.
      prieš
      Premier ministre ir Ministre des Affaires sociales,
      du Travail et de la Solidarité
      (Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 93/104/EB – „Darbo laiko“ sąvoka – Apimtis – Nacionalinės teisės aktai, maksimalaus savaitės darbo laiko trukmės atžvilgiu numatantys darbuotojui palankesnę ribą – Darbo laiko nustatymas kai kuriose socialinės priežiūros įstaigose – Budėjimas, kurio metu darbuotojas turi būti darbo vietoje – Darbuotojo neaktyvumo laikotarpis tokio budėjimo metu – Nacionalinė diferencijuota buvimo darbe valandų skaičiavimo pagal veiklos intensyvumą tvarka“
      Generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvada, pateikta 2005 m. liepos 12 d.  I‑0000
      2005 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
            – Darbo laikas – Sąvoka – Tam tikrų socialinės ir sveikatos bei socialinės priežiūros įstaigų darbuotojai – Nacionalinės teisės
            aktai, numatantys lygiavertiškumo tvarką su paskirstymo mechanizmu neaktyvumo laikotarpių atveju – Neleistinumas
      (Tarybos direktyva 93/104)
      2.     Socialinė politika – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Direktyva 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų
            – Palankesnės nacionalinės nuostatos – Minimalios arba maksimalios ribos, į kurias reikia atsižvelgti tikrinant atitiktį direktyvai
      (Tarybos direktyvos 93/104 15 straipsnis)
      1.     Direktyva 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia valstybės narės
         teisės aktus, kurie budėjimų, kuomet kai kurių socialinės ir sveikatos bei socialinės priežiūros įstaigų darbuotojai fiziškai
         turi būti pačioje darbo vietoje, atžvilgiu dėl realaus darbo laiko apskaičiavimo numato lygiavertiškumo tvarką, pagal kurią
         taikomas paskirstymo mechanizmas su nustatytais koeficientais tam, kad būtų atsižvelgta į neaktyvumo laikotarpius budėjimo
         metu, jeigu nėra užtikrinamas būtiniausių reikalavimų, numatytų šioje direktyvoje tam, kad būtų veiksmingai užtikrinama darbuotojų
         sauga ir sveikatos apsauga, įgyvendinimas.

      Iš tikrųjų tai, ar darbuotojo buvimo savo darbo vietoje laikotarpį galima laikyti darbo laiku Direktyvos 93/104 prasme, priklauso
         ne nuo darbuotojo veiklos intensyvumo, o tik nuo jo pareigos būti darbdavio žinioje.

      (žr. 58, 63 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.     Direktyvos 93/104 dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 15 straipsnis aiškiai leidžia darbuotojų saugos ir sveikatos
         apsaugą numatančių palankesnių nacionalinių nuostatų taikymą ar priėmimą. Taigi, jeigu nacionalinė teisė, ypač maksimalaus
         savaitės darbo laiko trukmės atžvilgiu, nustato darbuotojams palankesnę maksimalią ribą, tikrinant, ar laikomasi šioje direktyvoje
         nustatytų apsaugančių taisyklių, galima atsižvelgti tik į joje numatytas minimalias ar maksimalias ribas.

      (žr. 51, 63 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. gruodžio 1 d.(*)

      „Socialinė politika – Darbuotojų saugos ir sveikatos apsauga – Direktyva 93/104/EB – „Darbo laiko“ sąvoka – Apimtis – Nacionalinės teisės aktai, maksimalaus savaitės darbo laiko trukmės atžvilgiu numatantys darbuotojui palankesnę ribą – Darbo laiko nustatymas kai kuriose socialinės priežiūros įstaigose – Budėjimas, kurio metu darbuotojas turi būti darbo vietoje – Darbuotojo neaktyvus laikotarpis budėjimo metu – Nacionalinė diferencijuota buvimo darbe valandų skaičiavimo pagal veiklos intensyvumą tvarka“
      Byloje C‑14/04
      dėl Conseil d’État (Prancūzija) 2003 m. gruodžio 3 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. sausio 15 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Abdelkader Dellas,

      Confédération générale du travail,

      Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT,

      Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière
      prieš
      Premier ministre,

      Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité,

      dalyvaujant
      Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris
         ir G. Arestis,

      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      teismo posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. gegužės 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       A. Dellas, atstovaujamo advokato A. Monod,
      –       Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT, atstovaujamos advokatų H. Masse‑Dessen ir G. Thouvenin,

      –       Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social, atstovaujamos advokato J. Barthelemy,

      –       Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues bei C. Bergeot‑Nunes ir A. de Maulmont,
      –       Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Goldman,
      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing,
      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster, J. Van Bakel ir D. J. M. de Grave,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Rozet ir N. Yerrell,
      susipažinęs su 2005 m. liepos 12 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo
         laiko organizavimo aspektų (OL L 307, 1993, p. 18) aiškinimu.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant A. Dellas, Confédération générale du travail, Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT ir Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière pareikštą ieškinį dėl įgaliojimų viršijimo, kuriuo siekiama, kad būtų panaikintas 2001 m. gruodžio 31 d. Nutarimas Nr. 2001–1384,
         priimtas įgyvendinant Darbo kodekso L. 212–4 straipsnį ir įtvirtinantis įstatymų nustatytai darbo trukmei lygiavertę trukmę
         privačių asmenų valdomose ne pelno siekiančiose socialinės ir sveikatos bei socialinės priežiūros įstaigose (2002 m. sausio
         3 d. JORF, p. 149).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Direktyva 93/104 buvo priimta remiantis EB sutarties 118a straipsniu (EB sutarties 117–120 straipsniai buvo pakeisti EB 136–143 straipsniais).
      4       Pagal Direktyvos 93/104 1 straipsnį „Taikymo sritis ir apibrėžimai“ ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos
         reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo ir yra taikoma visoms veiklos sritims, valstybinėms ir privačioms, išskyrus oro,
         geležinkelio, kelių, jūros, vidaus vandenų ir ežerų transportą, jūros žvejybą ir kitą darbą jūroje bei keliančių kvalifikaciją
         gydytojų veiklą.

      5       Direktyvos 93/104 2 straipsnyje „Apibrėžimai“ nustatyta:
      „Šioje direktyvoje:
      1)      „darbo laikas“ – tai bet koks laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka
         pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;

      2)      „poilsio laikas“ – tai bet koks laikas, kuris nėra darbo laikas;
      3)      „naktinis laikas“ – tai bet koks ne trumpesnis kaip septynių valandų, nacionalinės teisės aktais apibrėžiamas laikas, į kurį
         bet kuriuo atveju turi patekti laikotarpis nuo vidurnakčio iki 5 valandos ryto;

      4)      „naktinės pamainos darbuotojas“ – tai:
      a)      viena vertus, bet koks darbuotojas, kuris paprastai naktiniu laiku dirba bent tris valandas savo kasdienio darbo laiko; ir
      b)      kita vertus, bet koks darbuotojas, kuris naktiniu laiku dirba tam tikrą savo metinio darbo laiko dalį, kurią suinteresuotos
         valstybės narės pasirinktinai nustato:

      i)      pasitarusios su darbdaviais ir darbuotojais – nacionalinės teisės aktais
               arba
      ii)      kolektyvinėmis sutartimis arba susitarimais, kuriuos nacionaliniu ar regioniniu lygmeniu sudaro darbdaviai ir darbuotojai;
      5)      „pamaininis darbas“ – tai bet koks darbo pamainomis organizavimas, pagal kurį darbuotojai pakeičia vieni kitus tose pačiose
         darbo vietose pagal tam tikrą modelį, įskaitant ir rotacijos modelį, kai darbas gali būti nepertraukiamas arba nutraukiamas,
         ir kuris sudaro būtinybę darbuotojams dirbti skirtingu laiku per tam tikrą dienų ar savaičių laikotarpį;

      6)      „pamainomis dirbantis darbuotojas“ – tai bet koks darbuotojas, kurio darbo grafikas yra pamaininio darbo dalis.“
      6       Šios direktyvos II skirsnyje yra numatytos priemonės, kurių valstybės narės turi imtis, kad užtikrintų, jog kiekvienas darbuotojas
         turėtų teisę į minimalų kasdienio poilsio laiką per parą, į savaitės poilsio laiką bei į pertraukas, o taip pat jame reglamentuojama
         maksimalaus savaitės darbo laiko trukmė.

      7       Kalbant apie dienos poilsį, Direktyvos 93/104 3 straipsnis išdėstytas taip:
      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į minimalų 11 valandų nepertraukiamo
         kasdienio poilsio laiką per parą.“

      8       Šios direktyvos 4 straipsnis „Pertraukos“ nustato:
      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad esant ilgesnei nei šešių valandų darbo dienai, kiekvienas darbuotojas
         turėtų teisę į pertrauką pailsėti, apie kurią išsamesnės sąlygos, įskaitant trukmę ir suteikimo sąlygas, nustatomos kolektyvinėmis
         sutartimis arba susitarimais tarp darbdavių ir darbuotojų, arba, jeigu jų nėra, nacionalinės teisės aktais.“

      9       Savaitės poilsio laikas yra reglamentuojamas direktyvos 5 straipsnyje, kuris išdėstytas taip:
      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad per kiekvieną septynių dienų laikotarpį kiekvienas darbuotojas turėtų
         teisę į minimalų 24 valandų nepertraukiamo poilsio laiką ir 3 straipsnyje nurodytų 11 kasdienio poilsio valandų.

      Į šio straipsnio pirmojoje pastraipoje nurodytą minimalų poilsio laiką iš esmės įeina sekmadienis.
      Jei to reikia dėl objektyvių, techninių arba darbo organizavimo priežasčių, galima taikyti minimalų 24 valandų poilsio laiką.“
      10     Dėl maksimalaus savaitės darbo laiko trukmės Direktyvos 93/104 6 straipsnis nustato:
      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad, atsižvelgiant į būtinybę garantuoti darbuotojų saugą ir sveikatos
         apsaugą:

      1)      savaitės darbo laikas būtų apribotas įstatymais ar kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar susitarimais tarp
         darbdavių ir darbuotojų;

      2)      vidutinis darbo laikas, įskaitant viršvalandžius, per kiekvieną septynių dienų laikotarpį nebūtų ilgesnis kaip 48 valandos.“

      11     Tos pačios direktyvos 8–13 straipsniai, kurie sudaro jos III skirsnį, numato priemones, kurių turi imtis valstybės narės naktinio
         darbo, pamaininio darbo ir darbo modelio srityse.

      12     Konkrečiau dėl naktinio darbo laiko trukmės Direktyvos 93/104 8 straipsnis nustato:
      „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad:
      1)      naktinės pamainos darbuotojų įprastinės darbo valandos per parą neviršytų vidutiniškai aštuonių valandų;
      2)      naktinės pamainos darbuotojai, kurių darbas susijęs su ypatingais pavojais arba kurių fizinis ar protinis darbo krūvis yra
         didelis, bet kuriuo 24 valandų trukmės laikotarpiu, kai jie dirba naktinį darbą, nedirbtų daugiau kaip aštuonias valandas.

      Siekiant pirmiau minėtų tikslų, su ypatingais pavojais arba dideliu fiziniu ar protiniu krūviu susijęs darbas yra apibrėžiamas
         nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika arba kolektyvinėmis sutartimis ar susitarimais, sudaromais tarp darbdavių ir
         darbuotojų, atsižvelgiant į naktinio darbo specifinį poveikį ir žalą.“

      13     Direktyvos 93/104 15 straipsnyje nustatyta:
      „Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės taikyti arba priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie yra palankesni
         darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, arba palengvinti ar leisti kolektyvinių sutarčių arba susitarimų,
         sudarytų tarp darbdavių ir darbuotojų, kurie yra palankesni darbuotojų saugos garantijų ir sveikatos apsaugos atžvilgiu, taikymą.“

      14     Pagal šios direktyvos 16 straipsnį:
      „Valstybės narės gali nustatyti:
      1)      taikydamos 5 straipsnį (savaitės poilsio laikas), ne didesnį kaip 14 dienų pamatinį laikotarpį;
      2)      taikydamos 6 straipsnį (maksimalus savaitės darbo laikas), ne didesnį kaip keturių mėnesių pamatinį laikotarpį.
      Pagal 7 straipsnį suteiktas mokamų kasmetinių atostogų laikas ir atostogų dėl ligos laikas yra neįtraukiamas apskaičiuojant
         vidurkį arba jam nedaro įtakos;

      3)      taikydamos 8 straipsnį (naktinis darbo laikas), pamatinį laikotarpį, apibrėžtą po konsultacijų su darbdaviais ir darbuotojais
         arba nustatytą kolektyvinėmis sutartimis ar susitarimais, sudarytais nacionaliniu ar regioniniu lygmeniu tarp darbdavių ir
         darbuotojų.

      Jei į pamatinį laikotarpį patenka pagal 5 straipsnį reikalaujamas 24 valandų minimalaus savaitės poilsio laikas, apskaičiuojant
         vidurkį, jis neįtraukiamas.“

      15     Atsižvelgiant į kai kurių veiklos sričių ypatumus, toje pačioje direktyvoje yra išvardijama nemažai daugelio jos pagrindinių
         taisyklių išimčių, tačiau turi būti įvykdytos tam tikros sąlygos. Šiuo klausimu 17 straipsnis nustato:

      „1.      Deramai laikydamosi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, valstybės narės gali taikyti 3, 4, 5, 6, 8
         arba 16 straipsnių išlygas, kai, atsižvelgiant į atitinkamos veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba)
         iš anksto nenustatomas, arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai, pirmiausia:

      a)      vadovai arba kiti asmenys, galintys savarankiškai priimti sprendimus;
      b)      darbuotojai šeimose
               arba
      c)      religines apeigas bažnyčiose ir religinėse bendruomenėse atliekantys darbuotojai.
      2.      Išimtys gali būti nustatytos įstatymais ir kitais teisės aktais arba kolektyvinėmis sutartimis ar susitarimais tarp darbdavių
         ir darbuotojų, su sąlyga, kad suinteresuotiems darbuotojams suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas arba, išskirtiniais
         atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių suteikti lygiavertį kompensuojamojo poilsio laiką neįmanoma, tokiems darbuotojams
         suteikiama atitinkama apsauga:

      2.1.      3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių išimtys:
      <...>
      c)      veiklai, susijusiai su nepertraukiamomis paslaugomis arba nenutrūkstama gamyba, ypač:
      i)      paslaugoms, susijusioms su priėmimu, gydymu ir (arba) priežiūra, teikiamoms ligoninėse arba panašiose įstaigose, nuolatinės
         globos institucijose ir kalėjimuose;

      <...>
      3.      3, 4, 5, 8 ir 16 straipsnių išimtys gali būti nustatytos kolektyvinėmis sutartimis arba susitarimais, sudarytais nacionaliniu
         ar regioniniu lygmeniu tarp darbdavių ir darbuotojų, arba, pagal juose nustatytas taisykles, kolektyvinėmis sutartimis arba
         susitarimais, sudarytais žemesniu lygmeniu tarp darbdavių ir darbuotojų.

      <...>
      Pirmojoje ir antrojoje pastraipose numatytas išimtis leidžiama taikyti tik su sąlyga, kad suinteresuotiems darbuotojams bus
         suteikiamas lygiavertis kompensuojamojo poilsio laikas, arba, išimtiniais atvejais, kai dėl objektyvių priežasčių suteikti
         tokio laiko neįmanoma, suinteresuotiems darbuotojams suteikiama atitinkama apsauga.

      <...>
      4.      Taikant šio straipsnio 2 dalies 2.1 ir 2.2 punktuose ir 3 dalyje numatytą 16 straipsnio 2 punkto išlygą, negali būti nustatytas
         didesnis kaip šešių mėnesių pamatinis laikotarpis.

      Tačiau, laikydamosi bendrųjų principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos, valstybės narės dėl objektyvių, techninių
         arba darbo organizavimo priežasčių gali leisti kolektyvinėse sutartyse arba susitarimuose, sudarytuose tarp darbdavių ir darbuotojų,
         nustatyti kitokius pamatinius laikotarpius, bet jokiu būdu ne ilgesnius kaip 12 mėnesių.

      <...>.“
      16     Direktyvos 93/104 18 straipsnyje nustatyta:
      „1.       a)      Valstybės narės iki 1996 m. lapkričio 23 d. priima įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos,
         arba užtikrina, kad iki šios datos reikiamos priemonės būtų nustatytos susitarimu tarp darbdavių ir darbuotojų, valstybėms
         narėms įsipareigojant imtis bet kokių veiksmų, būtinų, kad visada būtų užtikrintas šios direktyvos nuostatų įgyvendinimas.

      b)       i)     Tačiau valstybė narė gali netaikyti 6 straipsnio, jei ji laikosi bendrųjų principų dėl darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos
         ir imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad:

      –       joks darbdavys nereikalaus iš darbuotojo dirbti per septynių dienų laikotarpį daugiau kaip 48 valandas, apskaičiuotas kaip
         vidurkis 16 straipsnio 2 punkte nurodytam pamatiniam laikotarpiui, išskyrus jei jis gavo darbuotojo sutikimą dirbti tokį darbą,

      –       darbuotojas dėl darbdavio veiksmų nepatirs jokių nuostolių dėl to, kad jis nenori sutikti dirbti tokį darbą,
      –       darbdavys turės naujausius įrašus apie visus darbuotojus, dirbančius tokį darbą,
      –       įrašai bus perduoti atsakingosioms institucijoms, kurios dėl su darbuotojų sauga ir (arba) sveikata susijusių priežasčių gali
         uždrausti arba apriboti galimybę viršyti maksimalų savaitės darbo valandų skaičių,

      –       atsakingų institucijų prašymu darbdavys pateiks joms informaciją apie tuos atvejus, kai darbuotojai sutiko per septynių dienų
         laikotarpį dirbti daugiau kaip 48 valandas, apskaičiuotas kaip vidurkis 16 straipsnio 2 punkte nurodytam pamatiniam laikotarpiui.

      <...>.“
       Nacionalinės teisės aktai
      17     Prancūzijoje įstatymo leidžiamą darbuotojų darbo laiko trukmę reglamentuoja Darbo kodeksas, kurio su pagrindine byla susijusi
         redakcija įtvirtinta 2000 m. sausio 19 d. Įstatyme Nr. 2000–37 dėl sutarto darbo laiko sumažinimo (loi n° 2000-37, relative
         a la reduction negociee du temps de travail; 2000 m. sausio 20 d. JORF, p. 975). Šio kodekso L. 212–1 straipsnio pirmojoje
         pastraipoje nustatyta:

      „L. 200–1 straipsnyje nurodytose įstaigose arba užsiimant jame nurodyta profesine veikla, taip pat amatininkų įstaigose ir
         kooperatyvuose ir jiems priklausančiuose padaliniuose įstatymo leidžiama darbuotojų realaus darbo laiko trukmė yra trisdešimt
         penkios valandos per savaitę.“

      18     To paties straipsnio antrojoje pastraipoje patikslinama:
      „Tose pačiose įstaigose ir užsiimant ta pačia profesine veikla kiekvieno darbuotojo realaus darbo laiko trukmė per dieną negali
         viršyti 10 valandų, nebent nutarime nustatytomis sąlygomis taikomos šios trukmės išimtys.“

      19     Darbo kodekso L. 212–2 straipsnio pirmojoje ir antrojoje pastraipose nustatyta:
      „Ministrų tarybos lygiu priimti nutarimai nustato L. 212–1 straipsnio įgyvendinimo taisykles visų veiklos sričių ar profesijų
         arba vienos veiklos srities ar vienos konkrečios profesijos atžvilgiu. Nutarimai nustato būtent darbo laiko organizavimą ir
         jo paskirstymą, poilsio laiką, iškvietimo sąlygas, tam tikrais atvejais taikomas nuolatines ar laikinas išimtis ir tam tikrų
         darbų atžvilgiu –prarastų darbo valandų atlyginimo taisykles ir šių įvairių nuostatų kontrolės priemones.“

      Šie nutarimai priimami ir keičiami pasikonsultavus su suinteresuotomis darbdavių ir darbuotojų organizacijomis ir atsižvelgiant,
         jei reikia, į įvykusių šių organizacijų derybų rezultatus.“

      20     Pagal šio kodekso L. 212–4 straipsnio pirmąją ir antrąją pastraipas:
      „Realaus darbo laiko trukmė yra laikas, kai darbuotojas yra darbdavio žinioje ir turi laikytis jo nurodymų, negalėdamas laisvai
         užsiimti savo asmenine veikla.

      Maitinimuisi reikalingas laikas bei pertraukoms skirtas laikas yra laikomas realiu darbo laiku, jei tenkinami pirmojoje pastraipoje
         nustatyti kriterijai. Net jei minėtas laikas nėra pripažįstamas esant darbo laikas, už jį gali būti atlyginama pagal kolektyvinę
         ar individualią sutartį.“

      21     Darbo kodekso L. 212–4 straipsnio penktojoje pastraipoje nustatyta:
      „Trukmė, lygiavertė įstatymo leidžiamai trukmei, profesijų ir konkrečių pareigų, kurioms būdingi neaktyvūs laikotarpiai, atžvilgiu
         gali būti nustatyta nutarimu, priimtu sudarius kolektyvinę sutartį ar susitarimą šakos lygiu arba Conseil d’État priimtu nutarimu. Už šiuos laikotarpius yra atlyginama pagal paprotines normas arba kolektyvines sutartis ar susitarimus.“

      22     Pagal šio kodekso L. 212-4a pirmąją pastraipą:
      „Iškvietimo laikas – tai toks laikotarpis, kai darbuotojas, nebūdamas nuolatinėje ir tiesioginėje darbdavio žinioje, turi
         pareigą būti savo gyvenamojoje vietoje ar netoliese tam, kad prireikus galėtų atlikti darbą įmonės naudai; tokio iškvietimo
         laikas laikomas realiu darbo laiku. <…>“

      23     Šio kodekso L. 212–7 straipsnio antrojoje pastraipoje nustatyta:
      „Savaitės darbo laiko trukmė, skaičiuojama bet kuriuo dvylikos viena po kitos einančių savaičių laikotarpiu, negali viršyti
         keturiasdešimt keturių valandų. <…> Per tą pačią savaitę darbo laiko trukmė negali viršyti keturiasdešimt aštuonių valandų.“

      24     Darbo kodekso L. 220–1 straipsnio pirmoji pastraipa nustato:
      „Kiekvienas darbuotojas turi minimalų vienuolikos nepertraukiamų valandų kasdienį poilsį.“
      25     Šio kodekso L. 221–4 straipsnio pirmoji pastraipa numato:
      „Minimalus savaitės poilsio laikas yra dvidešimt keturios nepertraukiamos valandos, prie kurių pridedamos L. 220–1 straipsnyje
         numatytos nepertraukiamos kasdienio poilsio valandos.“

      26     Nutarimo Nr. 2001–1384 1–3 straipsniuose nustatyta:
      „1 straipsnis
      Šio nutarimo nuostatos yra taikomos:
      a)      privačių asmenų valdomoms pelno nesiekiančioms įstaigoms, suteikiančioms Socialinės veiklos ir šeimos kodekso (code de l’action
         sociale et des familles) L. 312–1 straipsnio 1, 2, 4, 5 ir 8 dalyse nurodytą apgyvendinimą;

      b)      visu etatu dirbantiems pedagogams, medicinos slaugytojams ar juos pakeičiantiems tokios pačios kvalifikacijos darbuotojams,
         kurie eidami šias pareigas budi naktimis įstaigų budėjimo postuose.

      2 straipsnis
      Apskaičiuojant įstatymo leidžiamą darbo laiko trukmę šio nutarimo 1 straipsnyje nurodytose įstaigose ir jame nurodytų pareigų
         atžvilgiu kiekvienas naktinio budėjimo laikotarpis budėjimo postuose yra skaičiuojamas kaip trys realaus darbo valandos už
         pirmas devynias valandas ir pusė valandos už kiekvieną valandą, viršijančią devynias valandas.

      3 straipsnis
      Buvimo budėjimo poste laikotarpis prasideda prižiūrimiems asmenims nuėjus miegoti ir baigiasi jiems atsikėlus, kaip nurodyta
         budėjimo grafike, tačiau šis laikotarpis negali būti ilgesnis nei dvylika valandų.“

      27     Conseil d’État  teigimu, Nutarimo Nr. 2001–1384 teisinis pagrindas yra Darbo kodekso L. 212–4 straipsnio paskutinės pastraipos nuostatos,
         kuriomis teisės aktų leidėjas ketino nustatyti specialias kompetencijos ir procedūros taisykles dėl įstatymo leidžiamai darbo
         laiko trukmei lygiavertės tvarkos įtvirtinimo ir taip nukrypti nuo bendrųjų to paties kodekso L. 212–2 straipsnyje nustatytų
         taisyklių.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      28     Iš Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo perduotų dokumentų matyti, kad A. Dellas, dirbantis
         auklėtoju internatuose, į kuriuos priimami jaunuoliai arba neįgalūs suaugusieji, buvo darbdavio atleistas iš darbo dėl su
         pastaruoju iškilusių nesutarimų, susijusių su „realaus darbo“ sąvoka bei su mokėtinu atlyginimu už naktinio darbo valandas,
         socialinės ir sveikatos priežiūros įstaigų bei tarnybų, skirtų elgesio problemų turintiems ir neįgaliesiems asmenims, auklėtojų
         išdirbtas budėjimo poste.

      29     2002 m. pradžioje A. Dellas bei profesinės organizacijos Confédération générale du travail, Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT  ir Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière pateikė Conseil d’État ieškinius siekdami, kad dėl įgaliojimų viršijimo būtų panaikintas Nutarimas Nr. 2001–1384.

      30     Conseil d’État nusprendė sujungti bylas ir leido Union des fédérations et syndicatsnationaux d’employeurs sans but lucrative du secteur sanitare, social et médico-social įstoti į bylą palaikyti Ministro pirmininko ir Socialinių reikalų, darbo ir solidarumo ministro (Ministre des Affaires sociales,
         du Travail et de la Solidarité), kurie yra atsakovai pagrindinėje byloje, reikalavimus.

      31     Grįsdami savo ieškinį, ieškovai pagrindinėje byloje nurodė įvairius Nutarimo Nr. 2001–1384 teisėtumą ginčijančius pagrindus.
         Jie tvirtina, jog nutarime įtvirtinta įstatymo leidžiamos darbo laiko trukmės lygiavertiškumo tvarka yra nesuderinama su Direktyvos
         93/104 tikslais bei jos nustatytomis taisyklėmis dėl darbo laiko, pertraukos laiko, maksimalaus savaitės darbo laiko ir naktinio
         darbo trukmės per parą apibrėžimo.

      32     Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad lygiavertiškumo tvarka, kuri tarp buvimo
         darbe valandų ir realiai apskaičiuotų darbo valandų nustato 3:1 santykį už pirmas devynias valandas ir 2:1 už kitas toliau
         einančias valandas ir kuri yra taikoma nutarime numatytiems darbuotojams tik už naktinio budėjimo tarnybą, per kurią personalas
         nėra nuolat iškviečiamas atlikti savo pareigas, siekiama nustatyti specialų realaus darbo laiko apskaitos metodą pagal Darbo
         kodekso L. 212–4 straipsnį su atlyginimu ir viršvalandžiais susijusių taisyklių vertinimo tikslais tam, kad būtų atsižvelgta
         į nereguliarų veiklos, kuri atitinkamomis valandomis turi neaktyvių laikotarpių, pobūdį.

      33     Conseil d’État teigimu, ši įstatymo leidžiamos darbo laiko trukmės lygiavertiškumo tvarka iš esmės nėra nesuderinama su Teisingumo Teismo
         išaiškinta Direktyva 93/104, nes, priešingai nei bylose, kuriose buvo priimtas 2000 m. spalio 3 d. Sprendimas Simap (C‑3003/98, Rink.p. I‑8389) ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas Jaeger (C‑151/02, Rink. p. I‑8389), ji neaktyvių laikotarpių, įskaitytų į budėjimo laiką, kai darbuotojai turi būti savo darbo vietoje,
         neprilygina pertraukos laikui ir nesudaro kliūčių tam, kad valandos, kurioms taikomas specifinis apskaičiavimas pagal minėtą
         lygiavertiškumo tvarką, bendrai būtų laikomos realiu darbo laiku siekiant įvertinti, ar darbdaviai laikosi įsipareigojimų
         dėl poilsio laiko ir pertraukų.

      34     Vis dėlto Prancūzijos įstatymų nustatyta lygiavertiškumo tvarka numatė, kad laikotarpiams, praleistiems naktinio budėjimo
         postuose, taikomas specialus realaus darbo laiko apskaičiavimo metodas siekiant atsižvelgti į mažiausią šiais laikotarpiais
         atlikto darbo intensyvumą, o taip šis laikas patenka į griežtesnių, nei numatyta Bendrijos teisėje, taisyklių taikymo sritį,
         būtent dėl maksimalaus savaitės darbo laiko trukmės, nes ši darbo laiko trukmė pagal Darbo kodeksą yra vidutiniškai 44 valandos
         per dvylika savaičių iš eilės, o pagal Direktyvą 93/104 – 48 valandos per keturis mėnesius iš eilės.

      35     Atsižvelgiant į tai, kad šiomis aplinkybėmis Conseil d’État  nagrinėjamiems ginčams išspręsti reikalingas Bendrijos teisės išaiškinimas, ji nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti
         Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar, atsižvelgiant į Direktyvos 93/104 <…> tikslą, kuris pagal <…> jos 1 straipsnio (1 dalį) yra nustatyti būtiniausius saugos
         ir sveikatos reikalavimus darbo laiko organizavimo srityje, šioje direktyvoje nustatyto darbo laiko apibrėžimas turi būti
         suprantamas taip: jis taikomas tik direktyvoje nustatytoms Bendrijos minimalioms riboms ar jis yra taikomas bendrai ir, siekiant
         užtikrinti šios direktyvos nuostatų perkėlimą, apima nacionalinėje teisėje nustatytas minimalias ribas, net jeigu šios ribos
         gali, kaip tai yra Prancūzijos atveju, siekiant apsaugoti darbuotojus būti labiau apsaugančios nei nustatyta direktyvoje?

      2)      Kiek griežta proporcinga lygiavertiškumo tvarka, kuria siekiama atsižvelgti į visas buvimo valandas, tačiau kartu joms taikant
         paskirstymo mechanizmą, kuriuo atsižvelgiama į mažesnį darbo intensyvumą neaktyviais laikotarpiais, galėtų būti laikoma suderinama
         su Direktyvos 93/104 tikslais <…>?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      36     Šiais dviem kartu nagrinėtinais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyva
         93/104 turi būti aiškinama taip: ji draudžia valstybės narės teisės aktus, kurie kai kurių socialinės ir sveikatos bei socialinės
         priežiūros įstaigų darbuotojų atliekamo budėjimo, per kurį jie fiziškai turi būti pačioje darbo vietoje, laikotarpių atžvilgiu
         realaus darbo laiko apskaičiavimo tikslais numato lygiavertiškumo tvarką, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, jei nacionalinė
         teisė maksimalaus savaitės darbo laiko trukmės atžvilgiu nustato darbuotojams palankesnę maksimalią ribą nei ta, kuri nustatyta
         minėtoje direktyvoje.

      37     Tiek sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tiek daugumoje Teisingumo Teismui pateiktų pastabų buvo nurodyta,
         jog tokia lygiavertiškumo tvarka gali turėti įtakos ne tik atitinkamų darbuotojų darbo grafikui, bet taip pat jų gaunamo užmokesčio
         dydžiui.

      38     Vis dėlto, kalbant apie pastarąjį aspektą, būtina iš karto patikslinti, kad iš Direktyvos 93/104 nuostatų tikslo ir pačios
         formuluotės išplaukia, jog ji nėra taikoma darbuotojų užmokesčiui.

      39     Be to, šis aiškinimas vienareikšmiškai išplaukia iš EB 137 straipsnio 6 dalies, pagal kurią būtiniausi reikalavimai, kuriuos
         Europos Sąjungos Taryba gali nustatyti priimdama direktyvas ir kurie skirti, kaip ir pagrindinėje byloje, darbuotojų saugai
         ir sveikatos apsaugai užtikrinti, negali būti taikomi užmokesčiams.

      40     Tačiau dėl lygiavertiškumo tvarkos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, poveikio atitinkamų darbuotojų darbo ir poilsio
         laikui reikia pažymėti, kad iš EB sutarties 118a straipsnio, kuris yra Direktyvos 93/104 teisinis pagrindas, iš šios direktyvos
         pirmos, ketvirtos, septintos ir aštuntos konstatuojamųjų dalių, iš 1989 m. gruodžio 9 d. Strasbūre vykusiame Europos Sąjungos
         Vadovų Tarybos susitikime priimtos Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos, kurios 8 punktas ir 19 punkto
         pirmoji pastraipa pakartojama minėtos direktyvos ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje, bei iš tos pačios direktyvos 1 straipsnio
         1 dalies formuluotės matyti, kad šia direktyva siekiama nustatyti būtiniausius reikalavimus, skirtus gerinti darbuotojų gyvenimo
         ir darbo sąlygas derinant nacionalinės teisės aktus dėl darbo laiko trukmės (žr. 2001 m. birželio 26 d. Sprendimo BECTU, C‑173/99, Rink. p. I‑4881 37 punktą; minėto sprendimo Jaeger  45–47 punktus bei 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeifferir kt., C‑397/01–C‑403/01, Rink. p I‑8835, 91 punktą).

      41     Pagal šias nuostatas šiuo darbo laiko organizavimo taisyklių suderinimu Bendrijos lygiu yra siekiama užtikrinti geresnę darbuotojų
         saugą ir sveikatos apsaugą suteikiant jiems minimalius poilsio laikotarpius, ypač dienos ir savaitės poilsį, bei atitinkamas
         poilsio pertraukas ir numatant 48 valandų ribą vidutinės savaitės darbo laiko trukmės atžvilgiu, t. y. maksimalų darbo laiką,
         kuris apima ir viršvalandžius (žr. minėtų sprendimo Simap 49 punktą; sprendimo BECTU 38 punktą; sprendimo Jaeger 46 punktą; sprendimo Pfeiffer ir kt. 92 punktą ir 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Wippel, C‑313/02, Rink. p I‑9483, 47 punktą).

      42     Konkrečiau dėl „darbo laiko“ sąvokos Direktyvos 93/104 prasme jau buvo nuspręsta, kad direktyva šią sąvoką apibrėžia kaip
         bet kokį laiką, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės
         teisės aktus ir (arba) praktiką, ir kad ši sąvoka turi būti suvokiama kaip poilsio laiko priešingybė, nes šios dvi sąvokos
         neapima viena kitos (žr. minėtų sprendimo Simap 47 punktą ir sprendimo Jaeger  48 punktą).

      43     Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad, pirma, Direktyva 93/104 nenustato tarpinės kategorijos tarp darbo ir poilsio
         laikotarpių ir, antra, kad tarp elementų, apibūdinančių „darbo laiko“ sąvoką direktyvos prasme, nėra darbuotojo atlikto darbo
         intensyvumo ar jo našumo.

      44     Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad „darbo laiko“ ir „poilsio laiko“ sąvokos Direktyvos 93/104 prasme
         neturi būti aiškinamos pagal skirtingus valstybių narių teisės aktų reikalavimus, bet kad jos yra Bendrijos teisės sąvokos
         ir jas reikia apibrėžti pagal objektyvius kriterijus, remiantis šios direktyvos, kuria siekiama nustatyti būtiniausius reikalavimus,
         skatinančius darbuotojų gyvenimo ir darbo sąlygų gerinimą, sistema ir tikslu. Iš tikrųjų tik toks nepriklausomas aiškinimas
         gali užtikrinti visapusišką šios direktyvos veiksmingumą ir vienodą minėtų sąvokų taikymą visose valstybėse narėse (žr. minėto
         sprendimo Jaeger 58 punktą).

      45     Teisingumo Teismas iš to padarė išvadą, kad valstybės narės negali vienašališkai apibrėžti šių sąvokų bei kitų Direktyvos
         93/104 nuostatų apimties darbuotojams direktyva pripažintai teisei į tai, kad būtų tinkamai atsižvelgta į darbo laiką ir atitinkamą
         poilsio laiką, nustatydamos kokias nors sąlygas ar apribojimus. Dėl kitokio aiškinimo ši direktyva prarastų veiksmingumą ir
         būtų nepaisoma jos tikslo veiksmingai užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą nustatant būtiniausius reikalavimus
         (žr. minėto sprendimo Jaeger 59, 70 ir 82 punktus bei minėto sprendimo Pfeiffer ir kt. 99 punktą).

      46     Taigi, pirma, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad visas budėjimas, kurio metu darbuotojas fiziškai turi būti darbdavio
         įstaigoje, turi būti laikomas darbo laiku Direktyvos 93/104 prasme, neatsižvelgiant į suinteresuoto darbuotojo realiai atliktą
         darbą per šiuos budėjimus (žr. minėto sprendimo Simap 52 punktą; minėto sprendimo Jaeger 71, 75 ir 103 punktus; minėto sprendimo Pfeifferir kt. 93 punktą ir 2001 m. liepos 12 d. Nutarties CIG, C‑241/99, Rink. p I‑5139, 34 punktą).

      47     Šiomis aplinkybėmis yra visiškai nesvarbu tai, jog budėjimo metu būna tam tikrų neaktyvių laikotarpių.
      48     Remiantis minėta teismo praktika, nors laikotarpiai, kai darbuotojas neatlieka profesinės veiklos, yra neatsiejami nuo budėjimo,
         kurio metu jis fiziškai privalo būti darbdavio įstaigoje, nes, skirtingai nei normaliu darbo laiku, budėjimo metu neįmanoma
         iš anksto suplanuoti skubių iškvietimų ir realiai atlikta veikla priklauso nuo aplinkybių, lemiamas veiksnys įvertinant, ar
         darbuotojui budint savo darbo vietoje praleistas laikas turi „darbo laiko“ Direktyvos 93/104 prasme pagrindinių požymių, yra
         tas, kad darbuotojas privalo fiziškai būti darbdavio nurodytoje vietoje ir jo žinioje tam, jog prireikus galėtų nedelsdamas
         suteikti atitinkamas paslaugas. Todėl šias pareigas reikia laikyti patenkančiomis į šių darbuotojo funkcijų vykdymą (žr. minėto
         sprendimo Simap 48 punktą, taip pat minėto sprendimo Jaeger 49 ir 63 punktus).

      49     Antra, Teisingumo Teismas jau keletą kartų nusprendė, kad atsižvelgiant į Direktyvos 93/104 formuluotę ir šios direktyvos
         tikslą bei bendrą struktūrą, įvairūs reikalavimai, kuriuos ji nustato maksimalaus darbo laiko ir minimalaus poilsio laiko
         srityje, yra ypatingos svarbos Bendrijos socialinės teisės normos, kuriomis gali pasinaudoti kiekvienas darbuotojas kaip būtiniausiu
         reikalavimu, jog būtų užtikrinta jo sauga ir sveikatos apsauga (žr. minėto sprendimo BECTU 43 ir 47 punktus; minėto sprendimo Pfeifer ir kt. 100 punktą ir minėto sprendimo Wippel  47 punktą).

      50     Kalbant apie pagrindinę bylą, reikia pažymėti, kad iš šio sprendimo 40–49 punktų matyti, jog siekdamos veiksmingai apsaugoti
         darbuotojų saugą ir sveikatą valstybės narės turi užtikrinti Direktyvoje 93/104 numatytų minimalių ir maksimalių ribų laikymąsi
         ir kad šiuo tikslu nustatant pagal Bendrijos teisę leidžiamą maksimalaus kasdienio ir savaitės darbo laiko trukmę, kuri apima
         ir viršvalandžius, turi būti atsižvelgiama į visą darbuotojo, šiuo atveju A. Dellas, budėjimo laiką darbo vietoje, neatsižvelgiant
         į tai, kad budėjimo metu suinteresuotasis asmuo faktiškai neužsiima tęstine profesine veikla (žr. minėto sprendimo Pfeiffer ir kt. 93 ir 95 punktus).

      51     Tiesa, yra aišku, kad Direktyvos 93/104 15 straipsnis leidžia taikyti ar įtvirtinti darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugą
         numatančias palankesnes nacionalines nuostatas.

      52     Kai valstybė narė pasinaudoja tokia galimybe, kaip tai padarė Prancūzija, nes jos nacionalinės teisės aktai numato vidutiniškai
         44 valandų per dvylika savaičių iš eilės savaitės maksimalaus darbo laiko trukmę, nors minėta direktyva šiuo atžvilgiu numato
         48 valandų per keturis mėnesius iš eilės ribą, šioje direktyvoje nustatytų taisyklių laikymasis turi būti patikrintas atsižvelgiant
         į šioje direktyvoje nustatytas ribas, nepaisant nacionalinių, labiau darbuotojus saugančių, nuostatų.

      53     Vis dėlto, neatsižvelgiant į tokių nacionalinių nuostatų taikymą, svarbu, kad būtų visapusiškai užtikrintas Direktyva 93/104
         darbuotojams suteiktų teisių veiksmingumas, o tai reiškia, kad valstybės narės turi pareigą užtikrinti visų šioje direktyvoje
         nustatytų būtiniausių reikalavimų laikymąsi.

      54     Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kaip tai pripažino ir pati Prancūzijos vyriausybė per posėdį atsakydama į Teisingumo
         Teismo jai pateiktą klausimą, kad dėl budėjimo laiko skaičiavimo metodo pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą lygiavertiškumo
         tvarką atitinkamo darbuotojo atžvilgiu bendras darbo laikas gali siekti 60 ar net daugiau valandų per savaitę.

      55     Todėl tokia nacionalinė tvarka akivaizdžiai viršija minėtos direktyvos 6 straipsnio 2 punkte nustatytą maksimalią 48 valandų
         savaitės darbo laiko trukmę.

      56     Šio vertinimo nepaneigia nei Prancūzijos vyriausybės teiginiai, kad šioje valstybėje narėje galiojanti lygiavertiškumo tvarka,
         pagal kurią iš tiesų taikomas paskirstymo mechanizmas, siekiant atsižvelgti į neaktyvius laikotarpius budėjimo metu, įskaičiuoja
         visas darbuotojų praleistas darbe valandas nustatant jų teises į kasdienį ir savaitės poilsį, nei prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo išvada, kad jame nagrinėjami nacionalinės teisės aktai skiriasi nuo tų, kurie buvo nagrinėjami
         bylose, kuriose buvo priimti minėtas sprendimas Simap ir minėtas sprendimas Jaeger, nes jie neprilygina poilsio laikui laikotarpių, per kuriuos darbuotojas, budėjimo metu esantis savo darbo vietoje, nėra
         faktiškai iškviestas.

      57     Iš tikrųjų akivaizdu, kad, pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės tesės aktus apskaičiuojant viršvalandžius ir
         nustatant maksimalaus darbo laiko trukmę, į darbuotojo buvimo darbdavio įstaigoje valandas per budėjimą, kurio metu būna neaktyvių
         laikotarpių, atsižvelgiama tik iš dalies pagal nustatytus koeficientus, nors Bendrijos teisė reikalauja, kad visos buvimo
         darbe valandos būtų skaičiuojamos kaip darbo valandos.

      58     Be to, remiantis tokiais nacionalinės teisės aktais, tik buvimo valandos, kurios atitinka realaus darbo laiką, yra įskaičiuojamos
         į darbo laiko trukmę. Taigi, kaip jau minėta šio sprendimo 43 punkte, tai, ar darbuotojo buvimo darbo vietoje laikotarpį galima
         laikyti darbo laiku Direktyvos 93/1047 prasme, priklauso ne nuo darbuotojo veiklos intensyvumo, o tik nuo jo pareigos būti
         darbdavio žinioje.

      59     Bet kuriuo atveju, tik tai, kad į visas darbuotojų buvimo darbo vietoje valandas atsižvelgiama siekiant įgyvendinti kai kurias
         teises, kurios darbuotojams suteiktos pagal Direktyvą 93/104, šiuo atveju – teises į kasdienį ir savaitės poilsį, nevisiškai
         užtikrina šia direktyva valstybėms narėms nustatytų pareigų įgyvendinimą, nes valstybės narės turi užtikrinti šių teisių visumą
         ir būtent nustatyti 48 valandų maksimalaus savaitės darbo laiko trukmę.

      60     Reikia pridurti, kad Nutarimu Nr. 2001–1384 nustatytos nacionalinės nuostatos negali patekti į šioje direktyvoje numatytų
         išimčių taikymo sritį.

      61     Pirma, Direktyvos 93/104 2 straipsnis, kuris apibrėžia pagrindines direktyvoje naudojamas sąvokas, būtent darbo laiką ir poilsio
         laiką, nėra tarp šios direktyvos nuostatų, nuo kurių būtų galima nukrypti.

      62     Antra, šioje byloje net nenurodoma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai gali patekti į Direktyvos 93/104 17 straipsnio
         1 ir 2 dalyse ir 18 straipsnio 1 dalies b punkto i papunktyje numatytus atvejus.

      63     Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus argumentus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyva 93/104 turi būti aiškinama
         taip:

      –       ši direktyva draudžia valstybės narės teisės aktus, kurie budėjimo, kurio metu kai kurių socialinės ir sveikatos bei socialinės
         priežiūros įstaigų darbuotojai fiziškai turi būti pačioje darbo vietoje, atžvilgiu realaus darbo laiko apskaičiavimo tikslais
         numato lygiavertiškumo tvarką, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, jeigu nėra užtikrinamas būtiniausių reikalavimų, numatytų
         šioje direktyvoje tam, kad būtų veiksmingai užtikrinama darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga, įgyvendinimas,

      –       jeigu nacionalinė teisė, ypač maksimalaus savaitės darbo laiko trukmės atžvilgiu, nustato darbuotojui palankesnę maksimalią
         ribą, tikrinant, ar laikomasi šioje direktyvoje nustatytų apsaugos taisyklių, galima atsižvelgti tik į joje numatytas minimalias
         ar maksimalias ribas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      64     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyva 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, turi būti aiškinama taip:
            ši direktyva draudžia valstybės narės teisės aktus, kurie budėjimo, kurio metu kai kurių socialinės ir sveikatos bei socialinės
            priežiūros įstaigų darbuotojai fiziškai turi būti pačioje darbo vietoje, atžvilgiu realaus darbo laiko apskaičiavimo tikslais
            numato lygiavertiškumo tvarką, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, jeigu nėra užtikrinamas būtiniausių reikalavimų, numatytų
            šioje direktyvoje tam, kad būtų veiksmingai užtikrinama darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga, įgyvendinimas.
      Jeigu nacionalinė teisė, ypač maksimalaus savaitės darbo laiko trukmės atžvilgiu, nustato darbuotojui palankesnę maksimalią
            ribą, tikrinant, ar laikomasi šioje direktyvoje nustatytų apsaugos taisyklių, galima atsižvelgti tik į joje numatytas minimalias
            ar maksimalias ribas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1988 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 283/86.