title: 2010 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Luigi Pontini ir kt. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Treviso - Italija. # Žemės ūkis - Bendras rinkų organizavimas - Galvijiena - Reglamentas (EB) Nr. 1254/1999 - Bendrijos finansinė parama, susijusi su specialiomis priemokomis už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokomis - Paskyrimo sąlygos - Ūkyje laikomų gyvulių tankumo apskaičiavimas - "Turimo pašarų ploto" sąvoka - Reglamentai (EEB) Nr. 3887/92 ir (EB) Nr. 2419/2001 - Integruota administravimo ir kontrolės sistema tam tikroms Bendrijos pagalbos schemoms - Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos Bendrijos finansinei paramai gauti nustatyta sąlyga pateikti galiojantį dokumentą, pateisinantį pašarų plotų naudojimą. # Byla C-375/08.

text:
      Byla C‑375/08
      Baudžiamoji byla
      prieš
      Luigi Pontini ir kt.
      (Tribunale di Treviso prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Galvijiena – Reglamentas (EB) Nr. 1254/1999 – Bendrijos finansinė parama, susijusi su specialiomis priemokomis už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokomis – Skyrimo sąlygos – Ūkyje laikomų gyvulių tankumo apskaičiavimas – „Turimo pašarų ploto“ sąvoka – Reglamentai (EEB) Nr. 3887/92 ir (EB) Nr. 2419/2001 – Integruota administravimo ir kontrolės sistema tam tikroms Bendrijos pagalbos schemoms – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos Bendrijos finansinei paramai gauti nustatyta sąlyga pateikti galiojantį dokumentą,
         pateisinantį eksploatuojamų pašarų plotų naudojimą“

      Sprendimo santrauka
      Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Galvijiena – Speciali priemoka už galvijų patinus – Ekstensifikacijos išmoka
      (Tarybos reglamentas Nr. 1254/1999)
      Bendrijos teisės aktuose, o pirmiausia Reglamente Nr. 1254/1999 dėl bendro galvijienos rinkos organizavimo, nenustatyta sąlyga,
         jog tam, kad paraiška skirti specialias priemokas galvijų patinams ar ekstensifikacijos išmokas atitiktų reikalavimus, reikia
         pateikti galiojantį dokumentą, įrodantį paraišką pagalbai gauti pateikusio asmens teisę naudoti pašarų plotus, dėl kurių pateikta
         paraiška. Vis dėlto Bendrijos teisės aktuose nedraudžiama, kad valstybės narės savo nacionalinės teisės aktuose įtvirtintų
         reikalavimą pateikti tokį dokumentą, su sąlyga, kad paisoma atitinkamais Bendrijos teisės aktais siekiamų tikslų ir bendrųjų
         Bendrijos teisės, pirmiausia – proporcingumo, principų.

      (žr. 90 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. birželio 24 d.(*)

      „Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Galvijiena – Reglamentas (EB) Nr. 1254/1999 – Bendrijos finansinė parama, susijusi su specialiomis priemokomis už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokomis – Skyrimo sąlygos – Ūkyje laikomų gyvulių tankumo apskaičiavimas – „Turimo pašarų ploto“ sąvoka – Reglamentai (EEB) Nr. 3887/92 ir (EB) Nr. 2419/2001 – Integruota administravimo ir kontrolės sistema tam tikroms Bendrijos pagalbos schemoms – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos Bendrijos finansinei paramai gauti nustatyta sąlyga pateikti galiojantį dokumentą,
         pateisinantį eksploatuojamų pašarų plotų naudojimą“

      Byloje C‑375/08
      dėl Tribunale di Treviso (Italija) 2008 m. gegužės 6 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. rugpjūčio 18 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Luigi Pontini ir kt.,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai P. Lindh, A. Rosas, A. Ó Caoimh (pranešėjas) ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. sausio 14 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Emanuele Rech, Giovanni Forato ir Laura Forato, atstovaujamų advokatų B. Nascimbene ir F. Rossi dal Pozzo,
      –        Adele Adami ir kt., atstovaujamų advokato W. Viscardini,
      –        Ivo Colomberotto, atstovaujamo advokatų A. Mascotto ir O. Bigolin,
      –        Agrirocca di Rech Emanuele ir Asolat di Rech Emanuele & C., atstovaujamų advokato G. Donà,

      –        Agenzia Veneta per i Pagamenti in Agricoltura – AVEPA, atstovaujamos advokatų A. dal Ferro ir A. Cevese,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos A. Vasilopoulou ir E. Leftheriotou,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos P. Rossi ir N. Rasmussen,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl paraiškas pagalbai „už gyvulius“ gauti reglamentuojančių Bendrijos teisės
         aktų ir pirmiausia dėl 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1254/1999 dėl bendro galvijienos rinkos organizavimo
         (OL L 160, p. 21; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 339) išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą prieš Luigi Pontini, Emanuele Rech, Giovanni Forato, Dino Bonora, Ivo
         Colomberotto, Laura Forato ir Adele Adami. Jie kaltinami padarę įvairius nusikaltimus prieš Europos bendriją, nes, kaltintojo
         teigimu, laikotarpiu nuo 2000 m. iki 2004 m. neteisėtai gavo Bendrijos finansinę paramą, susijusią su specialiomis priemokomis
         už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokomis.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       Reglamentas (EEB) Nr. 3508/92
      3        1992 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3508/92, nustatančio tam tikrų Bendrijos pagalbos schemų integruotą administravimo
         ir kontrolės sistemą (OL L 355, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 13 t., p. 223), 1 straipsnio 1 dalyje
         numatyta, kad kiekviena valstybė narė įkuria integruotą administravimo ir kontrolės sistemą (toliau – integruota sistema),
         taikomą augalininkystės ir gyvulininkystės sektoriuose.

      4        Šio reglamento 2 straipsnyje, iš dalies pakeistame 2000 m. liepos 17 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1593/2000 (OL L 182, p. 4;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 30 t., p. 94), numatyta, kad integruotą sistemą sudaro kompiuterinė duomenų
         bazė, žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo sistema, gyvulių identifikavimo ir registravimo sistema, paraiškos pagalbai
         gauti ir integruota kontrolės sistema.

      5        Reglamento Nr. 3508/92, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1593/2000, 6 straipsnyje įtvirtinta:

      „1.      Kiekvienas ūkininkas, kad būtų įtrauktas į vieną arba kelias šio reglamento nustatytas Bendrijos schemas, kasmet pateikia
         paraišką pagalbai „už plotą“ gauti, kurioje nurodo:

      –        žemės ūkio paskirties sklypus, įskaitant pašarinėmis kultūromis apsėtus plotus, ir žemės ūkio paskirties sklypus, kuriems
         taikoma priemonė dėl nenaudojamos dirbamos žemės, arba žemės ūkio paskirties sklypus, paliktus pūdymuoti,

      –        kur taikytina [esant reikalui], bet kokią reikiamą informaciją, kurią numato su Bendrijos schemomis susiję reglamentai arba
         konkreti valstybė narė.

      <...>
      6. Deklaruodami kiekvieną žemės ūkio paskirties sklypą, ūkininkai nurodo plotą ir jo vietą; ši informacija turi užtikrinti
         galimybę identifikuoti žemės ūkio paskirties sklypus pagal identifikavimo sistemą.

      <...>“
       Reglamentas (EEB) Nr. 3887/92
      6        1992 m. gruodžio 23 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 3887/92, nustatančio išsamias integruotos administravimo ir kontrolės
         sistemos taikymo tam tikroms Bendrijos pagalbos schemoms taisykles (OL L 391, p. 36), iš dalies pakeisto 1998 m. liepos 29 d.
         Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1678/98 (OL L 212, p. 23), šeštoje ir septintoje konstatuojamosios dalyse nustatyta:

      „<...> Bendrijos pagalbą reglamentuojančių teisės aktų laikymasis turi būti efektyviai kontroliuojamas; <...>
      <...>
      <...> atsižvelgiant į turimą patirtį ir proporcingumo principą bei į atskiras problemas, susijusias su force majeure atvejais ir į gamtines sąlygas, būtina priimti nuostatas, skirtas veiksmingai pažeidimų bei sukčiavimų prevencijai bei bausmėms
         už juos; <...>“

      7        Reglamento Nr. 3887/92 2 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad jeigu pašarų plotai naudojami bendrai, kompetentingos
         institucijos paskirsto juos tarp suinteresuotų ūkininkų proporcingai jų naudojamai daliai arba jų teisei naudotis šiais plotais.

      8        Reglamento Nr. 3887/92 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Nepažeidžiant reikalavimų, susijusių su pagal individualias programas teikiama pagalba, pagalbos „plotai“ paraiškoje nurodoma
         visa būtina informacija, ir ypač:

      –        ūkininko tapatybė,
      –        duomenys, leidžiantys nustatyti visas ūkiui priklausančios žemės dalis, jų plotą, vietą, paskirtį, ar žemės ūkio paskirties
         sklypas yra drėkinamas, ir atitinkama pagalbos schema,

      –        ūkininko pareiškimas, kad jis žino reikalavimus, susijusius su šios paramos taikymu.
      „Naudojimas“ – tai ploto naudojimas turint omenyje įvairių rūšių pasėlius arba dirvos dangos sluoksnį, arba pasėlių nebuvimą.
      <...>“
       Reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95
      9        1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos (OL
         L 312, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 340) 4 straipsnio 3 dalyje numatyta:

      „Jeigu nustatoma, kad veiksmais buvo siekiama gauti naudos, kuri neatitinka konkrečiu atveju taikomų Bendrijos teisės tikslų,
         dirbtinai sukuriant sąlygas, būtinas tokiai naudai gauti, toji nauda, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, panaikinama
         arba sutrukdoma ją gauti.“

      10      Šio reglamento 8 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Pagal savo nacionalinius įstatymus ir kitus teisės aktus valstybės narės imasi priemonių, būtinų, kad būtų užtikrintas su
         Bendrijų finansiniais interesais susijusių sandorių teisėtumas ir tikrumas.

      2.       Patikrinimus numatančios priemonės turi atitikti kiekvieno sektoriaus konkretų pobūdį ir būti proporcingos siekiamiems tikslams.
         <...>

      <...>“
       Reglamentas Nr. 1254/1999
      11      Reglamento Nr. 1254/1999 13 konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta, jog „atsižvelgiant į galvijienos gamybos intensyvėjimą, priemokos
         galvijininkystei ribojamos, atsižvelgiant į pajėgumą apsirūpinti pašarais kiekviename ūkyje bei jame laikomų guvulių skaičių
         ir rūšis; kadangi, siekiant išvengti pernelyg didelio gamybos intensyvumo, skiriant tokias priemokas turėtų būti atsižvelgiama
         į tai, ar tenkinamas reikalavimas dėl didžiausio leistino gyvulių tankumo ūkyje“.

      12      Kalbant apie poreikį numatyti lanksčią papildomų Bendrijos išmokų struktūrą, to paties reglamento 15 konstatuojamojoje dalyje
         nustatyta, jog „ypač svarbu, kad valstybės narės būtų įpareigotos panaudoti savo nuožiūra vykdomus įgaliojimus vien tik remdamosi
         objektyviais kriterijais ir atsižvelgtų į vienodų sąlygų koncepciją bei išvengtų rinkos ir konkurencijos iškraipymo“.

      13      „Ūkio“ sąvoka Reglamento Nr. 1254/1999 3 straipsnio b dalyje apibrėžta kaip „visi gamybos vienetai, kuriuos valdo gamintojas
         ir kurie yra vienos valstybės narės teritorijoje“.

      14      Pagal to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalį gamintojas, laikantis savo ūkyje galvijų patinus ir pateikęs paraišką, turi
         teisę gauti specialią priemoką.

      15      Šio reglamento 12 straipsnyje „Gyvulių tankumas“ nustatyta:

      „1.      Bendras gyvulių, atitinkančių reikalavimus specialiai priemokai ir priemokai už karvę žindenę skirti, skaičius ribojamas taikant
         gyvulių tankumo ūkyje reikalavimą, kuris yra du gyvulių vienetai (GV) viename hektare per kalendorinius metus. Šis gyvulių
         tankumas išreiškiamas GV pašarų ploto vienetui ūkyje, kuriame laikomi gyvuliai. Tačiau gamintojas atleidžiamas nuo gyvulių
         tankumo reikalavimo taikymo, jeigu jo ūkyje laikomų gyvulių, į kuriuos atsižvelgiama skaičiuojant gyvulių tankumą, skaičius
         neviršija 15 GV.

      2.      Nustatant gyvulių tankumą ūkyje, atsižvelgiama į:
      a)      galvijų patinus, karves žindenes ir telyčias, avis ir (arba) ožkas, dėl kurių buvo pateiktos paraiškos priemokai gauti, taip
         pat ir melžiamas karves, kurios reikalingos pagaminti tokį pieno kiekį, koks yra skirtas gamintojui pagal suteiktą bendrą
         referencinį kiekį. Gyvulių skaičius perskaičiuojamas į GV pagal III priede nurodytą konversijos lentelę;

      b)      pašarų plotą, t. y. ūkio plotą, kuris ištisus kalendorinius metus gali būti naudojamas galvijams ir avims bei (arba) ožkoms
         auginti. Į pašarų plotą neįtraukiami:

      –        pastatai, miškai, tvenkiniai, keliai,
      –        plotai, naudojami kitoms kultūroms, už kurias galima gauti Bendrijos pagalbą, taip pat daugiametėms kultūroms ar sodo kultūroms
         auginti, išskyrus daugiametes ganyklas, už kurias skiriamos išmokos pagal šio reglamento 17 straipsnį ir [1999 m. gegužės
         17 d. Tarybos] Reglamento (EB) Nr. 1255/1999 [dėl bendro pieno ir pieno produktų rinkos organizavimo (OL L 160, p. 48; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 366)] 19 straipsnį,

      –        plotai, atitinkantys reikalavimus paramai gauti pagal paramos sistemą, nustatytą tam tikrų lauko kultūrų augintojams, naudojami
         pagal pagalbos schemą džiovintų pašarų gamybai, arba tie, kuriems taikoma nacionalinė arba Bendrijos atidėtų žemių schema.

               Į pašarų plotus įeina bendro naudojimo ir mišrios žemdirbystės plotai.
      3.      43 straipsnyje nustatyta tvarka Komisija priima išsamias šio straipsnio taikymo taisykles. Šios taisyklės pirmiausiai susijusios
         su:

      –      taisyklėmis dėl bendro naudojimo ir mišrios žemdirbystės plotų,
      –      taisyklėmis, leidžiančiomis užkirsti kelią neteisingam gyvulių tankumo reikalavimo taikymui.“
      16      Reglamento Nr. 1254/1999 12 straipsnio 1 dalis buvo pakeista 2001 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1512/2001 (OL
         L 201, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 33 t., p. 194), po šios nuostatos pirmo sakinio prirašant tokį
         sakinį:

      „Nuo 2002 m. sausio 1 d. gyvulių tankumas yra 1,9 GV, o nuo 2003 m. sausio 1 d. – 1,8 GV.“
      17      Reglamento Nr. 1254/1999 13 straipsnio „Ekstensifikacijos išmoka“ 1 dalyje numatyta:

      „Gamintojai, gaunantys specialias priemokas ir (arba) priemokas už karves žindenes, gali gauti ekstensifikacijos išmoką.“
      18      Reglamento Nr. 1254/1999 45 straipsnyje numatyta, kad 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1258/1999 dėl bendrosios
         žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 160, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 414) ir tam
         reglamentui įgyvendinti priimtos nuostatos taikomos produktams, išvardytiems Reglamento Nr. 1254/1999 1 straipsnyje.

       Reglamentas Nr. 1258/1999
      19      Pagal Reglamento Nr. 1258/1999 1 straipsnį Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fonde (EŽŪOGF) yra Garantijų skyrius,
         kuris, be kita ko, finansuoja intervenciją, skirtą žemės ūkio rinkai stabilizuoti.

      20      Šio reglamento 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Valstybės narės, laikydamosi įstatymuose ir kituose teisės aktuose pateiktų nacionalinių nuostatų, imasi priemonių:
      a)      įsitikinti, kad iš Fondo lėšų finansuojamos operacijos yra tikrai atliktos ir atliktos teisingai;
      b)      užkirsti kelią taisyklių pažeidimams ir su jais kovoti;
      c)      išieškoti sumas, kurios buvo prarastos dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo.
      Valstybės narės informuoja Komisiją apie priemones, kurių buvo imtasi šiems tikslams įvykdyti, ir ypač apie administracinių
         ir teisminių procedūrų būklę.“

       Reglamentas (EB) Nr. 1259/1999
      21      1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1259/1999, nustatantis bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą
         žemės ūkio politiką taisykles (OL L 160, p. 113; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 424), remiantis
         jo 1 straipsniu, taikomas išmokoms, skiriamoms tiesiogiai ūkininkams pagal bendros žemės ūkio politikos (toliau – BŽŪP) numatytas
         paramos schemas, jei šios išmokos visiškai ar iš dalies finansuojamos EŽŪOGF Garantijų skyriaus lėšomis, išskyrus išmokas
         pagal 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF)
         paramos kaimo plėtrai ir iš dalies pakeičiantį bei panaikinantį tam tikrus reglamentus (OL L 160, p. 80; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 391).

      22      Remiantis Reglamento Nr. 1259/1999 7 straipsniu, nepaisant jokių konkrečių nuostatų, kurias numato pavienės paramos schemos,
         išmokos negali būti skiriamos tiems paramos gavėjams, kurie dirbtinai sukūrė šioms išmokoms gauti reikalingas sąlygas, kad
         įgytų pranašumą, prieštaraujantį paramos schemų tikslams.

       Reglamentas (EB) Nr. 2419/2001
      23      2001 m. gruodžio 11 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2419/2001, nustatančio išsamias integruotos administravimo ir kontrolės
         sistemos taikymo tam tikroms Tarybos reglamente (EEB) Nr. 3508/92 nustatytoms Bendrijos pagalbos schemoms taisykles (OL L
         327, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 34 t., p. 308), 4 straipsnio „Žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimas
         ir mažiausias dydis“ 1 dalyje numatyta:

      „Reglamento (EEB) Nr. 3508/92 4 straipsnyje nurodyta identifikavimo sistema taikoma žemės ūkio paskirties sklypams. Valstybės
         narės gali numatyti, kad vietoj žemės ūkio paskirties sklypo būtų naudojamas kadastrinis sklypas arba gamybos padalinys. Tokiais
         atvejais valstybės narės užtikrina patikimą žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimą ir ypač reikalauja, kad pagalbos už
         plotus paraiškose būtų pateikti duomenys arba kartu su jais būtų pateikiami kompetentingos institucijos nustatyti dokumentai,
         pagal kuriuos būtų galima nustatyti kiekvieno žemės ūkio paskirties sklypo vietą ir jį išmatuoti.“

      24      Reglamento Nr. 2419/2001 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:

      „Šiame reglamente:
      <...>
      b)      jeigu pašarų plotas naudojamas bendrai, kompetentingos institucijos teoriškai paskirsto jį tarp individualių ūkininkų proporcingai
         jų naudojamai daliai arba jų teisei naudotis plotu;

      c)      kiekvieną pašarų plotą būtina skirti gyvuliams auginti ne mažiau kaip septyniems mėnesiams, pradedant nuo datos, kurią turi
         nustatyti valstybė narė ir kuri turi būti nuo sausio 1 iki kovo 31 d.“

      25      Reglamento Nr. 2419/2001 10 straipsnyje „Reikalavimai, susiję su pagalbos už gyvulius paraiškomis“ tvirtinama:

      „1.      Pagalbos už gyvulius paraiškoje nurodoma visa informacija, kurios reikia pagalbos reikalavimų atitikimui nustatyti, ypač:
      a)      ūkininko tapatybė;
      b)      nuoroda į pagalbos už plotą paraišką, jeigu ji jau buvo pateikta;
      c)      kiekvienos rūšies gyvulių, nurodytų paraiškose dėl bet kokios pagalbos už gyvulius, skaičius ir gyvulio identifikavimo numeris,
         jeigu prašoma skirti pagalbą už galvijus;

      d)      jei reikia, ūkininko įsipareigojimas šios dalies c punkte nurodytus gyvulius laikyti savo ūkyje per išlaikymo laikotarpį ir
         informacija apie vietą arba vietas, kur atitinkamą laikotarpį ar laikotarpius bus laikomi gyvuliai;

      e)      jei reikia, atitinkamiems gyvūnams nustatytas individualus limitas arba individuali aukščiausia riba;
      <...>
      g)      ūkininko patvirtinimas, kad jis žino reikalavimus, susijusius su atitinkama pagalba.
      Jeigu išlaikymo laikotarpiu gyvulys perkeliamas į kitą vietą, ūkininkas apie tai iš anksto raštu informuoja kompetentingą
         instituciją.

      2.      Valstybės narės garantuoja kiekvienam gyvulių laikytojui teisę be apribojimų ir laiku iš kompetentingos institucijos gauti
         kompiuterinėje duomenų bazėje esančią informaciją apie jį ir jo gyvulius. Pateikdamas savo pagalbos paraišką, ūkininkas patvirtina,
         kad jame nurodyti duomenys yra teisingi ir išsamūs, arba ištaiso bet kokius klaidingus duomenis, arba papildomai pateikia
         trūkstamus duomenis.

      <...>“
      26      Pagal Reglamento Nr. 2419/2001 15 straipsnį administraciniai patikrinimai ir patikrinimai vietoje atliekami taip, kad būtų
         užtikrintas veiksmingas pagalbos skyrimo sąlygų laikymosi patikrinimas.

      27      Šio reglamento 22 straipsnyje „Plotų nustatymas“ numatyta:

      „1.      Žemės ūkio paskirties sklypų plotai nustatomi bet kokiomis atitinkamomis kompetentingos institucijos numatytomis priemonėmis,
         užtikrinančiomis tikslumą, bent jau lygiavertį tam, kuris nustatytas oficialiems matavimams pagal nacionalines taisykles.

      2.      Gali būti atsižvelgiama į bendrą žemės ūkio paskirties sklypo plotą, jeigu jis naudojamas visas pagal įprastinius atitinkamos
         valstybės narės ar rajono standartus. Kitais atvejais atsižvelgiama į faktiškai naudojamą plotą.

      <...>
      3.      Žemės ūkio paskirties sklypų atitikimas pagalbos skyrimo reikalavimams patvirtinamas bet kokiomis atitinkamomis priemonėmis.
         Šiuo tikslu, jei būtina, reikalaujama papildomų įrodymų.“

      28      Reglamento 2419/2001 53 straipsnio 1 dalimi Reglamentas Nr. 3887/92 panaikintas, kartu pažymint, kad jis toliau taikomas paraiškoms
         pagalbai gauti, susijusioms su prekybos metais arba priemokų skyrimo laikotarpiais, kurie prasideda iki 2002 m. sausio 1 d.

      29      Pagal Reglamento Nr. 2419/2001 54 straipsnio 2 dalį šis reglamentas taikomas paraiškoms pagalbai gauti, susijusioms su prekybos
         metais arba priemokų skyrimo laikotarpiais, kurie prasideda 2002 m. sausio 1 d.

       Reglamentas (EB) Nr. 1782/2003
      30      2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1782/2003, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrą
         žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams bei iš dalies keičiančio Reglamentus (EEB)
         Nr. 2019/93, (EB) Nr. 1452/2001, (EB) Nr. 1453/2001, (EB) Nr. 1454/2001, (EB) Nr. 1868/94, (EB) Nr. 1251/1999, (EB) Nr. 1254/1999,
         (EB) Nr. 1673/2000, (EEB) Nr. 2358/71 ir (EB) Nr. 2529/2001 (OL L 270, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk.,
         40 t., p. 269), 153 straipsnio 1 dalimi panaikintas Reglamentas Nr. 3508/92, kartu pažymint, kad jis ir toliau taikomas kalendorinių
         metų iki 2005 m. tiesioginių išmokų paraiškoms.

      31      Reglamentu Nr. 1782/2003 nuo 2005 m. sausio 1 d. taip pat panaikintos tam tikros Reglamento Nr. 1254/1999 nuostatos.

       Nacionalinės teisės aktai
      32      1999 m. gruodžio 1 d. Respublikos prezidento dekretas Nr. 503 dėl ūkininko ir žvejo chartijos priėmimo bei ūkių registro įsteigimo
         (GURI, Nr. 305, 1999 m. gruodžio 30 d., toliau – Dekretas Nr. 503/1999) reglamentuoja informaciją, esančią ūkių registruose
         ir ūkio ar gamintojo dokumentuose.

      33      Pagal šio dekreto 3 straipsnio 1 dalies f punktą tarp šiame registre esančios informacijos apie kiekvieną ūkį, be kita ko,
         turi būti nurodoma užimama teritorija, eksploatavimo pagrindas ir kadastro duomenys, jei tokie yra, apie nekilnojamąjį turtą,
         įskaitant aerofotografinius, kartografinius ir nuotolinio aptikimo duomenis, kuriuos turi administracijos institucijos.

      34      Remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, taikytinuose nacionalinės teisės aktuose, t. y. Dekrete Nr. 503/1999
         ir Žemės ūkio ir miškų politikos ministerijos 2000 m. balandžio 4 d., 2001 m. rugpjūčio 10 d. ir 2003 m. balandžio 17 d. dekretuose,
         gamintojo pateiktinų dokumentų klausimu numatyta, jog kai minėtų ūkio plotų eksploatavimo pagrindas nėra nuosavybės teisė,
         prie paraiškos paramai gauti pateikėjas turi pridėti šį eksploatavimą pagrindžiančius dokumentus.

      35      Agenzia Veneta per i Pagamenti in Agricoltura – AVEPA (toliau – AVEPA), mokėjimo agentūra Veneto regionui, nurodė, kad Dekretas Nr. 503/1999 įgyvendintas keliais Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura aplinkraščiais, tarp kurių – 2001 m. balandžio 24 d. Aplinkraštis Nr. 35. Jame numatyta:

      „B. Atskiri reikalavimai paraiškoms [susijusioms su BŽŪP, toliau – BŽŪP paraiškos] dėl lauko kultūrų:
      Siekiant pagerinti valdymą, susijusį su BŽŪP paraiškų dėl lauko kultūrų pateikimo etapu, suinteresuotojo gamintojo prašoma
         pateikti naujausios kadastro pažymos dėl visų paraiškoje nurodytų žemės plotų kopiją.

      Kai paraišką pateikiantis gamintojas nėra pirmoje pastraipoje nurodytose kadastro pažymose įvardytas savininkas, jis turi
         įrodyti turintis šių žemės plotų eksploatavimo pagrindą (pavyzdžiui, nuomos, uzufrukto, ilgalaikės nuomos (emphyteusis) ir t. t. atveju), kartu pateikdamas patvirtintą pagal galiojančius teisės aktus tinkamai įregistruoto dokumento kopiją.

      <...> Jeigu paraišką pateikiantis gamintojas negali pridėti dokumentų dėl šių eksploatavimo pagrindų ir (arba) jeigu sutartis
         sudaryta žodžiu, jis turi pats patvirtinti, kad egzistuoja sutartiniai santykiai, kuriais grindžiama ši paraiška, ir įsipareigoti
         laikytis reikalavimų pagal 1998 m. gruodžio 23 d. Įstatymą Nr. 448; tokiu asmeniniu patvirtinimu turi būti įrodyta, kad gamintojas
         yra teisėtas žemės plotų naudotojas, ir jame turi būti išrašas apie savininko civilinę būklę, sutarties sudarymo ir pabaigos
         datos, savo atsakomybe nurodant eksploatavimo pagrindą ir priežastis, kodėl reikia aptariamo patvirtinimo.“

       Ginčo aplinkybės ir prejudicinis klausimas
      36      Atlikus tyrimus, Procura della Repubblica di Treviso prašymu pradėtus 2004 m., L. Pontini ir kt. Tribunale di Treviso (Teviso teismas) iškelti kaltinimai remiantis atitinkamomis Italijos baudžiamojo kodekso nuostatomis dėl nusikalstamo susivienijimo
         sudarymo ir ilgalaikio sukčiavimo stambiu mastu, darant žalą Europos bendrijai. Kaltintojai juos kaltina 2000–2004 metais
         neteisėtai gavus Bendrijos finansinę paramą, t. y. specialias priemokas už galvijų patinus bei ekstensifikacijos išmokas,
         numatytas atitinkamai Reglamento Nr. 1254/1999 4 straipsnio 1 dalyje ir 13 straipsnyje.

      37      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad kaltintojai tvirtina, jog kaltinamieji ėmėsi apgaulės ar
         sukčiavimo, siekdami suklaidinti kompetentingas nacionalines institucijas ir nepagrįstai gauti naudos sau ar tretiesiems asmenims.
         Kaltinimai pagrįsti tvirtinimu, kad specialios priemokos už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokos gautos sukčiaujant,
         prie paraiškų pridėjus panaudos sutartis dėl pašarų plotų, kuriuos naudojo paraišką paramai gauti pateikę asmenys, t. y. sutartys,
         kurios surašytos atitinkamų žemės plotų savininkams nežinant.

      38      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, taikytinuose nacionalinės teisės aktuose numatyta, kad paraišką
         paramai gauti pateikiantis asmuo prie paraiškos turi pridėti pašarų plotų, kuriuose jie apsirūpina pašarais, eksploatavimą
         pagrindžiančius dokumentus. Kai pareiškėjas nėra žemės plotų, dėl kurių jis pateikia savo paraišką, savininkas, prie šios
         paraiškos jis turi pridėti jų eksploatavimą pagrindžiančius dokumentus. Šio teismo teigimu, taikytini nacionalinės teisės
         aktai turi būti aiškinami taip, kad paraišką paramai gauti teikiantis asmuo turi pateikti galiojantį dokumentą, pagrindžiantį
         šių plotų eksploatavimą, ir kad, priešingai nei tvirtina kaltinamieji, nepakanka vien to, jog jie faktiškai naudoja pašarų
         plotus, nepaisant pagrindo, kuriuo remiantis plotai jiems priklauso ar jie juos eksploatuoja.

      39      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme kaltinamieji tvirtino, kad kai kuriose valstybėse narėse suteikiant
         pagrindinėje byloje nagrinėjamą Bendrijos finansinę paramą taikomas tik faktinio disponavimo tinkamais pašarų plotais ir faktinio
         jų naudojimo reikalavimas, neatsižvelgiant į šių plotų eksploatavimo pagrindą.

      40      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar, atsižvelgiant į pagrindinėje byloje nagrinėjamos
         Bendrijos finansinės paramos suteikimo sąlygas, Reglamente Nr. 1254/1999 numatytos griežtos sąlygos, nuo kurių valstybės narės
         negali nukrypti, ar vis dėlto jame įtvirtintos bendros gairės, kompetentingoms nacionalinės valdžios institucijoms paliekant
         teisę savo nuožiūra jas įgyvendinti ir reglamentuoti atskirus klausimus.

      41      Manydamas, kad Reglamento Nr. 1254/1999 aiškinimas, visų pirma, kiek jis susijęs su jo 12 straipsnyje pateikta „turimo pašarų
         ploto“ sąvoka, itin svarbus jo nagrinėjamai bylai išspręsti, Tribunale di Treviso nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Kokios yra sąlygos priemokoms už galvijų patinus bei ekstensifikacijos išmokoms gauti[? Ir] visų pirma, ar pakanka tenkinti
         reikalavimą naudoti pašarų plotus, neatsižvelgiant į tai, ar yra galiojantis teisinis pagrindas tai daryti?“

      42      Manydamas, kad šis klausimas reikalauja skubaus Teisingumo Teismo atsakymo, ir atsižvelgdamas į tai, kad kaltinamiesiems iškelta
         baudžiamoji byla jame nagrinėjama nuo 2004 m. ir per tą laiką kompetentinga nacionalinė institucija sustabdė visą Bendrijos
         paramą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė, kad Teisingumo Teismas nagrinėtų jo prašymą pagal
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą skubos tvarka procedūrą, taikant Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsnio
         pirmą pastraipą.

      43      Teisingumo Teismo trečioji kolegija atmetė šį prašymą 2008 m. rugpjūčio 21 d. sprendimu dėl to, kad prašymas priimti prejudicinį
         sprendimą nepateko į sritį, kuriai taikoma prašymų priimti prejudicinius sprendimus nagrinėjimo skubos tvarka procedūra pagal
         Teisingumo Teismo statuto 23a straipsnį ir jo Procedūros reglamento 104b straipsnį, ir kad bet kuriuo atveju jis neatitinka
         skubos reikalavimų šiai procedūrai taikyti.

      44      Papildomai ir dėl tų pačių priežasčių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė Teisingumo Teismo šiam
         prašymui taikyti pagreitintą procedūrą taikant Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104a straipsnio pirmą pastraipą.

      45      2008 m. rugsėjo 29 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas atmetė šį prašymą, remdamasis tuo, kad 104a straipsnio pirmoje
         pastraipoje numatytos sąlygos nėra įvykdytos.

       Dėl prejudicinio klausimo
      46      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar atitinkamos Bendrijos teisės aktų
         nuostatos dėl paraiškų pagalbai „už gyvulius“ gauti, visų pirma Reglamentas Nr. 1254/1999, reikalauja prie paraiškų skirti
         specialias priemokas galvijų patinams ar ekstensifikacijos išmokas pridėti galiojantį dokumentą, pateisinantį paraišką pagalbai
         gauti pateikusio asmens teisę naudoti turimus pašarų plotus, dėl kurių pateikiama paraiška.

      47      Pirmiausia reikia konstatuoti, kad, kaip matyti iš kalbų Teisingumo Teismo posėdyje, dėl pagrindinės bylos faktinių aplinkybių
         karštai ginčijamasi. Be kita ko, nesutariama, ar kaltinamieji arba kai kurie jų padirbo ir pateikė panaudos sutartis, siekdami
         gauti Bendrijos priemokas, ir ar dauguma pagrindinėje byloje nagrinėjamose paraiškose pagalbai gauti nurodytų žemės plotų
         gali būti laikomi turimais pašarų plotais, vadovaujantis Reglamentu Nr. 1254/1999.

      48      Bet kuriuo atveju procese pagal EB 234 straipsnį, kuris pagrįstas aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų
         atskyrimu, Teisingumo Teismas turi teisę aiškinti Bendrijos teisės aktą ar spręsti dėl jo galiojimo tik remdamasis nacionalinio
         teismo nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2009 m. vasario 19 d. Sprendimo Schwarz, C‑321/07, Rink. p. I‑1113, 49 punktą).

      49      Vadinasi, nacionalinis teismas turi nustatyti faktines ginčo aplinkybes ir nuspręsti, kokią įtaką jos turi sprendimui, kurį
         jo prašoma priimti (žr., be kita ko, 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo WWF ir kt., C‑435/97, Rink. p. I‑5613, 32 punktą).

      50      Kaltinamieji taip pat ginčija prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų, šio sprendimo 34 punkte minėtų
         dekretų, kaip taikytinų nacionalinės teisės aktų, ir AVEPA nurodytų, šio sprendimo 35 punkte minėtų aplinkraščių reikšmingumą;
         jie nebuvo taikomi tuo metu, kai susiklostė faktinės bylos aplinkybės ir turi ne teisinę, o administracinę galią.

      51      Vis dėlto būtent nacionalinis teismas, pateikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, turi pateikti pakankamai informacijos
         dėl pagrindinės bylos faktinių aplinkybių ir teisės nuostatų (žr. 2000 m. birželio 28 d. Nutarties Laguillaumie, C‑116/00, Rink. p. I‑4979, 23 punktą). Teisingumo Teismas neprivalo nustatyti, kurios nacionalinės teisės nuostatos yra
         reikšmingos nagrinėjamai bylai, aiškinti šių nuostatų ir spręsti dėl nacionalinio teismo pateikto jų aiškinimo teisingumo
         (šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo Angelidaki ir kt., C‑378/07–C‑380/07, Rink. p. I‑3071, 48 punktą).

      52      Pagrindinėje byloje, be kita ko, nagrinėjamas Bendrijos reglamentavimas dėl paraiškų pagalbai „už gyvulius“ gauti; šiame reglamentavime
         nustatytos sąlygos specialioms priemokoms už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokoms, numatytoms Reglamento Nr. 1254/1999
         4 ir 13 straipsniuose, gauti ir būdas, kaip atitinkamos kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos taiko Bendrijos
         teisės aktus.

      53      Kaltinamieji nurodo, jog šio reglamentavimo esmei prieštarautų toks aiškinimas, kad užsiimti galvijininkyste galima tik gamintojui
         priklausančiame pašarų plote arba tame plote, dėl kurio jis gali pateikti konkretų eksploatavimą pagrindžiantį dokumentą,
         nes šis reglamentavimas paremtas tais plotais, kuriuos gamintojas naudoja ar turi teisę eksploatuoti, absoliučiai nekreipiant
         dėmesio į tai, kokiu pagrindu jie naudojami arba jais disponuojama. Kaltinamųjų teigimu, tai, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas
         siekė nustatyti sąlygą, jog išmokos suteikiamos vien dėl pašarų plotų naudojimo ar jų turėjimo, matyti, be kita ko, iš Reglamento
         Nr. 1254/1999 3, 12 ir 17 straipsnių, Reglamento Nr. 3508/92 1 straipsnio 4 dalies ir Reglamento Nr. 2419/2001 5, 6 ir 22 straipsnių.

      54      Bendrijos reglamentavime specialių priemokų galvijų patinams ir ekstensifikacijos išmokų skyrimo srityje nieko nesakoma dėl
         pašarų plotų eksploatavimo pagrindo. Nurodytas tik faktinis ganykloms skirtų žemės plotų naudojimas. Reglamente Nr. 1254/1999
         numatyta daug griežtų sąlygų, skirtų užtikrinti, kad gyvulių augintojas savo ūkyje turėtų pakankamą skaičių galvijų priemokai
         gauti. Pagrindinis kriterijus – tai deklaruoti gyvulių vienetai.

      55      Tačiau AVEPA ir Italijos bei Graikijos vyriausybės mano, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose reikalaujama, kad paraišką
         pagalbai gauti teikiantis asmuo pateiktų galiojantį teisinį dokumentą, įrodantį, kad jis disponuoja paraiškoje specialiai
         priemokai už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokai gauti nurodytu žemės plotu, neprieštarauja Bendrijos reglamentavimui
         šioje srityje. Valstybės narės, įvedusios integruotą sistemą, privalo numatyti priežiūros priemones ir kontrolės tvarką, kad
         veiksmingai kontroliuotų su Bendrijos pagalba susijusių nuostatų laikymąsi, bei įtvirtinti nuostatas, kuriomis siekiama veiksmingai
         užkirsti kelią ir bausti už pažeidimus bei sukčiavimą.

      56      AVEPA ir Italijos vyriausybė konkrečiai tvirtina, kad reikalavimu pateikti galiojantį dokumentą kontroliuojama, ar paraiškoje
         pagalbai gauti nurodyti duomenys teisingi, siekiant išvengti, kad bus dukart atsižvelgta į pajėgumą apsirūpinti pašarais nagrinėjamame
         plote, ir užkertamas kelias galvijų augintojams neleistinai pasinaudoti tretiesiems asmenims priklausančiais plotais, siekiant
         apeiti reglamentavimą pagalbos srityje.

      57      Kaip teisingai nurodo Komisija, reikia išnagrinėti, ar Bendrijos teisės aktuose, pirmiausia Reglamente Nr. 1254/1999, kaip
         specialių priemokų už galvijų patinus ir ekstensifikacijos išmokų suteikiamo sąlyga yra numatyta pareiga pateikti galiojantį
         pašarų plotų, dėl kurių pateikta paraiška pagalbai gauti, naudojimo dokumentą, ir, jeigu taip nėra, ar Bendrijos teisės aktais
         draudžiama valstybėms narėms numatyti tokią pareigą savo nacionalinės teisės aktuose.

      58      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką aiškinant Bendrijos teisės nuostatas reikia atsižvelgti ne tik į jų formuluotes, bet
         ir į kontekstą bei teisės akto, kuriam jos priklauso, tikslus (2007 m. kovo 1 d. Sprendimo Schouten, C‑34/05, Rink. p. I‑1687, 25 punktas ir 2007 gegužės 24 d. Sprendimo Maatschap Schonewille-Prins, C‑45/05, Rink. p. I‑3997, 30 punktas).

      59      Pirmiausia, kalbant apie nagrinėjamų Bendrijos teisės nuostatų formuluotę, pasakytina, kad Reglamento Nr. 1254/1999 3 straipsnio
         b dalyje ūkis apibrėžtas kaip visi gamybos vienetai, kuriuos valdo gamintojas ir kurie yra vienos valstybės narės teritorijoje.

      60      Šio reglamento 12 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad bendras gyvulių, atitinkančių reikalavimus specialiai priemokai, numatytai
         to paties reglamento 4 straipsnio 1 dalyje, gauti skaičius ribojamas taikant gyvulių tankumo ūkyje reikalavimą, kuris pagrindinėje
         byloje nagrinėjamais metais pasikeitė nuo 2 iki 1,8 GV viename hektare per referencinius kalendorinius metus.

      61      Kaip matyti iš šio reglamento 12 straipsnio 2 dalies a ir b punktų, gyvulių tankumo reikalavimas išreikštas trupmena, kurios
         skaitiklis yra gyvulių, dėl kurių pateikta paraiška pagalbai gauti, skaičius, o vardiklis – ūkio plotas, kuris ištisus kalendorinius
         metus gali būti naudojamas galvijams ir avims bei (arba) ožkoms auginti. Todėl kuo didesnis pašarų plotas, skirtas galvijams
         auginti tam tikrais metais, tuo didesnis skaičius gyvulių, dėl kurių galima prašyti specialios priemokos.

      62      Nei Reglamento Nr. 1254/1999 3 straipsnio b punkte esantis ūkio apibrėžimas, nei šio reglamento 12 straipsnio 2 dalies b punkte
         esanti nuoroda į „turimą pašarų plotą“ neleidžia daryti išvados, kad pagal šį reglamentą, pateikdamas savo paraišką pagalbai
         gauti, gamintojas, kad galėtų gauti šias priemokas, turi pateikti galiojantį dokumentą, įrodantį arba nuosavybės teisę į atitinkamą
         žemės plotą, arba jo teisę naudoti šį plotą kitu pagrindu.

      63      Kaip pažymi Komisija, šios nuostatos nepaneigia galimybės, kad paprastas faktinis pašarų ploto naudojimas per visus referencinius
         kalendorinius metus gali būti šio ploto turėjimas, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1254/1999.

      64      Tiek iš Reglamento Nr. 1254/1999 12 straipsnio 2 dalies paskutinės pastraipos, tiek iš Reglamento Nr. 3887/92 2 straipsnio
         1 dalies b punkto matyti, kad pašarų plotai, dėl kurių pateikta paraiška pagalbai gauti, gali būti naudojami bendrai. Remdamosi
         Reglamento Nr. 2419/2001 5 straipsnio 1 dalies b punktu, kuris taikomas paraiškoms pagalbai gauti, susijusioms su prekybos
         metais arba priemokų skyrimo laikotarpiais, kurie prasideda 2002 m. sausio 1 d., kai pašarų plotai naudojami bendrai, kompetentingos
         valdžios institucijos gali teoriškai paskirstyti juos tarp individualių ūkininkų proporcingai jų naudojamai daliai arba jų
         teisei naudotis šiais plotais.

      65      Reglamento Nr. 2419/2001 22 straipsnyje „Plotų nustatymas“ numatyta, kad žemės ūkio paskirties sklypų plotai nustatomi bet
         kokiomis atitinkamomis kompetentingos institucijos numatytomis priemonėmis ir kad gali būti atsižvelgiama į bendrą žemės ūkio
         paskirties sklypo plotą, jeigu jis naudojamas visas pagal įprastus atitinkamos valstybės narės ar rajono standartus.

      66      Iš šių nuostatų matyti, kad nagrinėjamos priemokos gali būti skiriamos pagal, viena vertus, faktiškai naudojamus pašarų plotus
         ir, kita vertus, šiuose plotuose laikomų gyvulių skaičių atitinkamais kalendoriniais metais, o ne dėl to, kad pateikiamas
         galiojantis dokumentas, pateisinantis šių plotų naudojimą.

      67      Toliau, kalbant apie Reglamentu Nr. 1254/99 siekiamus tikslus, reikia pažymėti, kad iš jo 4 ir 13 konstatuojamųjų dalių matyti,
         jog vienas šio reglamento tikslų yra pažaboti galvijienos gamybos intensyvėjimą, nes gamintojai savo ūkiuose laiko nepaliaujamai
         didėjantį skaičių galvijų nedidindami ploto ir kurio pakaktų šių gyvulių pašarams (minėto Sprendimo Schouten 28 punktas).

      68      Vadinasi, šio reglamento 12 straipsnyje nustatytu gyvulių tankumu siekiama skirti priemoką tik už gyvulius, laikomus ūkyje,
         kurio plotas pakankamai prisideda prie jų šėrimo. Todėl, kaip teisingai tvirtina Komisija, gyvulių tankumo apskaičiavimas
         remiantis turimu pašarų plotu ūkyje susijęs su turimais faktiniais pajėgumais apsirūpinti pašarais ir faktinio jų panaudojimo
         kontrole, o ne formaliai ar teisėtai turimais, tačiau realiai nepanaudojamais šiame plote pajėgumais.

      69      Kaip tvirtina kaltinamieji, įgyvendinant šį Reglamento Nr. 1254/1999 tikslą nereikalaujama, kad, kaip išankstinė atitinkamų
         priemokų skyrimo sąlyga, būtų pateiktas galiojantis dokumentas, pateisinantis turimų pašarų plotų, dėl kurių pateikta paraiška
         pagalbai gauti, naudojimą, nes šiuo klausimu pakanka įrodyti, kad šie plotai realiai naudojami.

      70      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 1254/1999 12 straipsnyje nenustatyta sąlyga, jog tam, kad paraiška pagalbai
         gauti atitiktų reikalavimus, reikia pateikti galiojantį dokumentą, įrodantį paraišką pagalbai gauti pateikusio asmens teisę
         naudoti pašarų plotus, dėl kurių pateikta ši paraiška. Atitinkamos Reglamento Nr. 1254/1999 nuostatos, jų kontekstas ir, be
         kita ko, šiuo reglamentu siekiami tikslai rodo, kad būtent faktinis parašų ploto naudojimas yra viena iš sąlygų, siekiant
         įvykdyti nagrinėjamų priemokų skyrimo reikalavimus.

      71      Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 57 punkto, net jei tokia sąlyga ir nėra numatyta Bendrijos teisės aktuose, reikia
         išnagrinėti, ar jais valstybėms narėms draudžiama savo nacionalinės teisės aktuose numatyti pareigą pateikti galiojantį dokumentą,
         pateisinantį paraišką pagalbai gauti pateikusio asmens teisę naudoti turimus pašarų plotus, dėl kurių pateikiama paraiška.

      72      Šiuo klausimu reikia išnagrinėti Bendrijos teisės aktuose nustatytos integruotos sistemos Bendrijos pagalbos schemos srityje
         tikslus ir nustatyti, kokią vertinimo laisvę palikti valstybėms narėms kontroliuoti, ar laikomasi pagalbos suteikimo pagal
         integruotą sistemą sąlygų.

      73      Pagal Reglamento Nr. 3508/92 1 ir 2 straipsnius kiekviena valstybė narė įkuria integruotą sistemą, kurią sudaro kompiuterinė
         duomenų bazė, žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimo sistema, gyvulių identifikavimo ir registravimo sistema, paraiškos
         pagalbai gauti ir integruota kontrolės sistema.

      74      Remiantis Reglamento Nr. 3887/92 septinta ir devinta konstatuojamosiomis dalimis, integruota sistema skirta veiksmingai kontroliuoti
         su Bendrijos pagalba susijusių nuostatų laikymąsi bei įtvirtinti nuostatas, kuriomis siekiama veiksmingai užkirsti kelią ir
         bausti už pažeidimus bei sukčiavimą (šiuo klausimu žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo National Farmers’ Union ir kt., C‑354/95, Rink. p. I‑4559, 51 punktą; 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Schilling ir Nehring, C‑63/00, Rink. p. I‑4483, 25 punktą bei 2004 m. liepos 1 d. Sprendimo Gerken, C‑295/02, Rink. p. I‑6369, 41 punktą).

      75      Iš Bendrijos teisės aktų dėl integruotos sistemos, Bendrijos finansinių interesų apsaugos ir BŽŪP finansavimo aiškiai matyti,
         kad valstybės narės turi priimti priemones, būtinas užtikrinti tinkamą integruotos sistemos veikimą, ir kad jos taip pat privalo
         priimti priemones, būtinas įsitikinti, jog EŽŪOGF Garantijų skyriaus finansuojamos operacijos tikrai ir teisingai atliktos
         bei užkirsti kelią taisyklių pažeidimams ir su jais kovoti.

      76      Išnagrinėjus atitinkamas Bendrijos teisės aktų nuostatas Bendrijos pagalbos ir integruotos sistemos srityse matyti, kad valstybės
         narės turi diskreciją šiai sistemai įgyvendinti ir rinktis nacionalines priemones, kurios, jų manymu, būtinos veiksmingai
         pažeidimų bei sukčiavimų prevencijai ir bausmėms už juos.

      77      Reglamento Nr. 3508/92 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kiekvienas ūkininkas, kad būtų įtrauktas į Bendrijos schemas, kasmet
         pateikia paraišką pagalbai „už plotą“ gauti, kurioje nurodo žemės ūkio paskirties sklypus, įskaitant pašarinėmis kultūromis
         apsėtus plotus, ir prireikus „bet kokią reikiamą informaciją, kurią numato su (šiomis) Bendrijos schemomis susiję reglamentai
         arba konkreti valstybė narė“.

      78      Be to, Reglamento Nr. 3887/92 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad pagalbos „už plotus“ paraiškoje nurodoma visa būtina informacija
         ir pirmiausia – duomenys, leidžiantys nustatyti visas ūkiui priklausančios žemės dalis, jų plotą, vietą, paskirtį.

      79      Valstybių narių diskrecija tikrinti pagalbos paraiškas įtvirtinta Reglamente Nr. 2419/2001. Iš šio reglamento 48 konstatuojamosios
         dalies matyti, kad valstybės narės turi imtis bet kokių tolesnių priemonių, užtikrinančių tinkamą šio reglamento veikimą.
         Pagal jo 4 straipsnį valstybės narės užtikrina patikimą žemės ūkio paskirties sklypų identifikavimą ir ypač reikalauja, kad
         pagalbos „už plotus“ paraiškose būtų pateikti duomenys arba kartu su jais būtų pateikiami kompetentingos institucijos nustatyti
         dokumentai, pagal kuriuos būtų galima nustatyti kiekvieno žemės ūkio paskirties sklypo vietą ir jį išmatuoti. Pagal to paties
         reglamento 22 straipsnio 3 dalį žemės ūkio paskirties sklypų atitikimas pagalbos skyrimo reikalavimams patvirtinamas bet kokiomis
         atitinkamomis priemonėmis. Šiuo tikslu, jei būtina, reikalaujama papildomų įrodymų.

      80      Reglamento Nr. 1259/1999 7 straipsnyje numatyta, kad išmokos negali būti skiriamos tiems paramos gavėjams, kurie dirbtinai
         sukūrė šioms išmokoms gauti reikalingas sąlygas, kad įgytų pranašumą, prieštaraujantį paramos schemų tikslams.

      81      Be to, šio sprendimo 75 punkte nurodytos priemonės, kurias turi priimti valstybės narės, kad įsitikintų, jog iš Bendrijų lėšų
         finansuojamos operacijos tikrai ir teisingai atliktos, kaip matyti iš Reglamento Nr. 2988/95 8 straipsnio 1 dalies ir Reglamento
         Nr. 1258/1999 8 straipsnio 1 dalies, turi būti priimtos laikantis įstatymuose ir kituose teisės aktuose pateiktų nacionalinių
         nuostatų.

      82      Iš visų paminėtų Bendrijos teisės aktų nuostatų pagalbos schemų ir integruotos sistemos taikymo tvarkos srityse aiškiai matyti,
         kad valstybės narės turi diskreciją dėl informacijos ir įrodymų, kurių jos gali reikalauti pareiškėjo, kiek tai susiję su
         jo paraiškoje nurodytais pašarų plotais. Atsižvelgiant į šią diskreciją, leidžiama, kad valstybės narės patikslintų, kokių
         įrodymų reikia pateikti grindžiant paraišką pagalbai gauti, be kita ko, remdamosi esama įprasta praktika žemės ūkio srityje
         savo teritorijoje, kiek ši praktika susijusi su pašarų plotų eksploatavimu ir naudojimu, bei kokius dokumentus pateikti dėl
         šio naudojimo.

      83      Vis dėlto reikia priminti, kad šiai diskrecijai taikomi tam tikri apribojimai.

      84      Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1254/1999 15 konstatuojamosios dalies, valstybės narės įpareigotos panaudoti savo nuožiūra vykdomus
         įgaliojimus remdamosi vien objektyviais kriterijais ir atsižvelgti į vienodų sąlygų koncepciją bei išvengti rinkos ir konkurencijos
         iškraipymo. Kadangi toks reikalavimas pateikti galiojantį dokumentą iš principo ir yra toks objektyvus kriterijus, prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar reikalaujama, kad jį pateiktų visi nagrinėjamos pagalbos
         pareiškėjai, esantys panašiose situacijose.

      85      Be to, iš Reglamento Nr. 2988/95 8 straipsnio 1 ir 2 dalių matyti, jog kontrolės priemonės, kurių imasi valstybės narės, kad
         būtų užtikrintas su Bendrijų finansiniais interesais susijusių sandorių teisėtumas ir tikrumas, turi atitikti konkretų kiekvieno
         sektoriaus pobūdį ir būti proporcingos siekiamiems tikslams.

      86      Todėl valstybėms narėms naudojantis savo diskrecija dėl įrodymų, kuriuos reikia pateikti grindžiant paraišką pagalbai gauti,
         visų pirma kalbant apie galimybę įpareigoti pareiškėją pateikti galiojantį dokumentą, pagrindžiantį jo teisę eksploatuoti
         paraiškoje nurodytą pašarų plotą, jos turi paisyti atitinkamais Bendrijos teisės aktais siekiamų tikslų ir bendrųjų Bendrijos
         teisės, pirmiausia – proporcingumo, principų.

      87      Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, šio principo, kuriuo reikalaujama, kad tam tikroje nuostatoje įtvirtintos priemonės
         būtų tinkamos numatytam tikslui pasiekti ir neviršytų to, kas būtina jam įgyvendinti, turi laikytis ir Bendrijos teisės aktų
         leidėjas, ir Bendrijos teisę taikantys nacionaliniai įstatymų leidėjai, ir teismai (šiuo klausimu žr. 2008 m. sausio 17 d.
         Sprendimo Viamex Agrar Handel, C‑37/06 ir C‑58/06, Rink. p. I‑69, 33 punktą). Todėl šio principo turi laikytis ir kompetentingos nacionalinės valdžios
         institucijos, taikydamos Reglamento Nr. 1254/1999 ir su BŽŪP susijusias nuostatas.

      88      Kaip matyti iš šio sprendimo 75 punkto, Bendrijos teisės aktais dėl integruotos sistemos, Bendrijos finansinių interesų apsaugos
         ir BŽŪP finansavimo reikalaujama, kad valstybės narės priimtų priemones, būtinas užtikrinti tinkamą integruotos sistemos veikimą,
         ir tai, kad Bendrijos finansuojamos operacijos iš tikrųjų ir teisingai atliktos. Tokiu reglamentavimu, koks taikomas pagrindinėje
         byloje, kuriuo, kaip matyti iš šio sprendimo 56 punkto, be kita ko, užkertamas kelias galvijų augintojams neleistinai pasinaudoti
         tretiesiems asmenims priklausančiais plotais reglamentavimui pagalbos srityje apeiti, siekiama laikytis šių tikslų. Italijos
         teisės aktuose įtvirtintas reikalavimas pateikti galiojantį dokumentą veikiausiai atitinka proporcingumo principo reikalavimus.

      89      Vis dėl to prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis šio
         principo buvo laikytasi.

      90      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Bendrijos teisės aktuose, o pirmiausia Reglamente
         Nr. 1254/1999, nenustatyta sąlyga, jog tam, kad paraiška skirti specialias priemokas galvijų patinams ar ekstensifikacijos
         išmokas atitiktų reikalavimus, reikia pateikti galiojantį dokumentą, įrodantį paraišką pagalbai gauti pateikusio asmens teisę
         naudoti pašarų plotus, dėl kurių pateikta paraiška. Vis dėlto Bendrijos teisės aktuose nedraudžiama, kad valstybės narės savo
         nacionalinės teisės aktuose įtvirtintų reikalavimą pateikti tokį dokumentą, su sąlyga, kad paisoma atitinkamais Bendrijos
         teisės aktais siekiamų tikslų ir bendrųjų Bendrijos teisės, pirmiausia – proporcingumo, principų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      91      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      Bendrijos teisės aktuose, o pirmiausia 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1254/1999 dėl bendro galvijienos
            rinkos organizavimo, nenustatyta sąlyga, jog tam, kad paraiška skirti specialias priemokas galvijų patinams ar ekstensifikacijos
            išmokas atitiktų reikalavimus, reikia pateikti galiojantį dokumentą, įrodantį paraišką pagalbai gauti pateikusio asmens teisę
            naudoti pašarų plotus, dėl kurių pateikta paraiška. Vis dėlto Bendrijos teisės aktuose nedraudžiama, kad valstybės narės savo
            nacionalinės teisės aktuose įtvirtintų reikalavimą pateikti tokį dokumentą, su sąlyga, kad paisoma atitinkamais Bendrijos
            teisės aktais siekiamų tikslų ir bendrųjų Bendrijos teisės, pirmiausia – proporcingumo, principų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


title: Teisingumo Teismo (plenarinė sesija) sprendimas 2004 m. spalio 12 d.#Peter Paul, Cornelia Sonnen-Lütte ir Christel Mörkens prieš Bundesrepublik Deutschland.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija.#Kredito įstaigos - Indėlių garantijų sistema - Direktyva 94/19/EB - Direktyvos 77/780/EEB, 89/299/EEB ir 89/646/EEB - Kompetetingų institucijų indėlininkų apsaugos kontrolės priemonės - Priežiūros institucijų atsakomybė už nuostolius dėl nepakankamos priežiūros.#Byla C-222/02.

text:
      Byla C‑222/02
      Peter Paul ir kt.
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      (Bundesgerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Kredito įstaigos – Indėlių garantijų sistema – Direktyva 94/19/EB – Direktyvos 77/780/EEB, 89/299/EEB ir 89/646/EEB – Kompetentingų institucijų vykdomos indėlininko apsaugos kontrolės priemonės – Priežiūros institucijų atsakomybė už nuostolius dėl netinkamos priežiūros“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Kredito įstaigos – Indėlių garantijų sistema – Nacionalinės
            teisės aktas, pagal kurį nacionalinė kredito įstaigų priežiūros institucija vykdo savo uždavinius tik remdamasi viešuoju interesu
            ir neleidžiama atlyginti žalos, patirtos dėl netinkamos priežiūros – Suderinamumas su Direktyva 94/19 – Sąlyga – Kompensacijų
            išmokėjimas indėlininkams direktyvoje numatytomis sąlygomis
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 94/19, 3 straipsnio 2–5 dalys)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Kredito įstaigos – Kredito įstaigų priežiūra – Nacionalinės
            teisės aktas, pagal kurį nacionalinė kredito įstaigų priežiūros institucija vykdo savo uždavinius tik remdamasi viešuoju interesu
            ir neleidžiama atlyginti žalos, patirtos dėl netinkamos priežiūros – Suderinamumas su Direktyvomis 77/780, 89/299 ir 89/646
      (Tarybos direktyvos 77/780, 89/299 ir 89/646)
      1.        Jei indėlininkams užtikrinama Direktyvoje 94/18 dėl indėlių garantijų sistemų numatyta kompensacija, šios direktyvos 3 straipsnio
         2–5 dalys negali būti išaiškinamos kaip draudžiančios nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią nacionalinės kredito įstaigų
         priežiūros institucijos vykdo savo uždavinius, remdamosi tik viešuoju interesu, o tai pagal nacionalinę teisę neleidžia privatiems
         asmenims reikalauti žalos, patirtos dėl netinkamos šių institucijų priežiūros, atlyginimo.

      Galiausiai šiomis nuostatomis siekiama indėlininkams garantuoti, kad kredito įstaiga, kurioje laikomi jų indėliai, priklauso
         indėlių garantijų sistemai, taip pagal direktyvos nuostatas užtikrinant jų teisę į kompensaciją negalėjimo disponuoti indėliais
         atveju, ir šios nuostatos skirtos tik indėlių garantijų sistemos įdiegimui bei tinkamam funkcionavimui, kaip numatyta direktyvoje.
         Tačiau kadangi jiems užtikrinama ši kompensacija, tos nuostatos nesuteikia teisės reikalauti, kad dėl jų interesų kompetentingos
         institucijos imtųsi priežiūros priemonių.

      (žr. 29–30, 32 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Pirmajai direktyvai 77/780/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su kredito įstaigų veiklos pradėjimu ir vykdymu,
         derinimo, Direktyvai 89/299/EEB dėl kredito įstaigų nuosavų lėšų bei Antrajai direktyvai 89/646/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės
         aktų, susijusių su kredito įstaigų veiklos pradėjimu ir vykdymu, derinimo nedraudžia nacionalinės teisės nuostatos, pagal
         kurią nacionalinės kredito įstaigų priežiūros institucijos vykdo savo uždavinius, remdamosi tik viešuoju interesu, o tai pagal
         nacionalinę teisę neleidžia privatiems asmenims reikalauti žalos, patirtos dėl netinkamos šios institucijos vykdomos priežiūros,
         atlyginimo.

      Iš esmės, nors nagrinėjamos direktyvos nustato kai kurioms nacionalinėms institucijoms kredito įstaigų priežiūros pareigas,
         tačiau nei iš jų, nei iš aplinkybės, kad minėtų direktyvų tikslams priskiriama ir indėlininkų apsauga, neišplaukia, kad šios
         direktyvos privalo sukurti teises indėlininkų naudai tuo atveju, kai jų indėliai negrąžinami dėl netinkamos kompetentingų
         nacionalinių institucijų priežiūros.

      (žr. 39–40, 47 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (plenarinė sesija) SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 12 d.(*)

      „Kredito įstaigos – Indėlių garantijų sistema – Direktyva 94/19/EB – Direktyvos 77/780/EEB, 89/299/EEB ir 89/646/EEB – Kompetentingų institucijų vykdomos indėlininkų apsaugos kontrolės priemonės – Priežiūros institucijų atsakomybė už nuostolius dėl netinkamos priežiūros“
      Byloje C‑222/02
      dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį,
      pateikto Bundesgerichtshof (Vokietija) 2002 m. gegužės 16 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2002 m. birželio 17 d., byloje

      Peter Paul,

      Cornelia Sonnen-Lütte,

      Christel Mörkens
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką,
      TEISINGUMO TEISMAS (plenarinė sesija)
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, teisėjai C. Gulmann (pranešėjas),
         J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, F. Macken ir N. Colneric, S. von Bahr ir J. N. Cunha Rodrigues,

      generalinė advokatė C.  Stix-Hackl,
      sekretorė M.-F. Contet, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinio proceso dalį ir įvykus 2003 m. rugsėjo 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      – P. Paul, C. Sonnen-Lütte ir C. Mörkens, atstovaujamų Rechtsanwalt K. Hasse,

      – Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.-D. Plessing ir A. Tiemann,
      – Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos E. Braquehais Conesa,
      – Airijos vyriausybės, atstovaujamos D. J. O'Hagan, padedamo BL A. M. Collins,

      – Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocatessa dello Stato  P. Palmieri,

      – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. I. Fernandes ir L. Máximo dos Santos,
      – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos K. Manji, padedamo barrister  M. Hoskins,

      – Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Zavvos, padedamo Rechtsanwalt   B. Wägenbaur,

      išklausęs 2003 m. lapkričio 25 d. posėdyje pateiktą generalinio advokato išvadą,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1994 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/19/EB
         dėl indėlių garantijų sistemų (OL L 135, p. 5) 3 ir 7 straipsnių, taip pat 1977 m. gruodžio 12 d. Pirmosios Tarybos direktyvos
         77/780/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų dėl kredito įstaigų steigimosi ir veiklos koordinavimo (OL L 322, p. 30), 1989 m.
         balandžio 17 d. Tarybos direktyvos 89/299/EEB dėl kredito įstaigų nuosavų lėšų (OL L 124, p. 16) bei 1989 m. gruodžio 15 d.
         Antrosios Tarybos direktyvos 89/646/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų dėl kredito įstaigų steigimosi ir veiklos koordinavimo
         bei iš dalies keičiančios Direktyvą 77/780/EEB (OL L 386, p. 1) kelių nuostatų išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje P. Paul, C. Sonnen-Lütte ir C. Mörkens (toliau – Paul ir kiti) prieš Vokietijos Federacinę Respubliką, iš kurios reikalaujama atlyginti nuostolius, patirtus dėl pavėluoto Direktyvos 94/19 įgyvendinimo bei netinkamos Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (Federalinė kredito įstaigų priežiūros tarnyba, toliau – Bundesaufsichtsamt) vykdytos vieno banko priežiūros.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Direktyvos 94/19 24 konstatuojamoji dalis nurodo:

      „<...> ši direktyva negali numatyti, kad už indėlininkų apsaugą atsako valstybės narės ar jų kompetentingos institucijos,
         jeigu jos yra užtikrinusios, kad viena ar daugiau sistemų, numatančių garantijas indėliams ar pačioms kredito įstaigoms bei
         užtikrinančių kompensacijų išmokėjimą arba indėlininkų apsaugą pagal šioje direktyvoje numatytas sąlygas, yra įdiegtos ir
         oficialiai pripažintos.“

      4        Direktyvos 94/19 3 straipsnis nustato:

      „1.      Kiekviena valstybė narė užtikrina, kad jos teritorijoje būtų įdiegta ir oficialiai pripažinta viena ar kelios indėlių garantijų
         sistemos. <...>

      <...>
      2.      Jeigu kredito įstaiga nesilaiko savo, kaip indėlių garantijų sistemos dalyvės, įpareigojimų, apie tai informuojama jai veiklos
         licenciją išdavusi kompetentinga institucija, kuri kartu su garantijų sistema imasi visų būtinų priemonių, įskaitant sankcijų
         taikymą, kad būtų užtikrinta, jog kredito įstaiga vykdytų  įsipareigojimus.

      3.      Jeigu tomis priemonėmis nepavyksta užtikrinti, kad kredito įstaiga laikytųsi įsipareigojimų, tais atvejais, kai pagal nacionalinius
         įstatymus yra leidžiama iš sistemos pašalinti jos narį, sistema, gavusi tiesioginį kompetentingų institucijų sutikimą, ne
         vėliau kaip prieš 12 mėnesių kredito įstaigą įspėja apie ketinimą ją pašalinti iš sistemos narių. Sistema ir toliau visiškai
         garantuoja už indėlius, įneštus prieš baigiantis įspėjimo laikotarpiui. Jeigu, pasibaigus įspėjimo laikotarpiui, kredito įstaiga
         neįvykdo įsipareigojimų, kompetentingoms institucijoms sutinkant, ji gali būti pašalinta iš garantijų sistemos.

      4.      Tais atvejais, kai tai leidžia nacionaliniai įstatymai ir gavusi tiesioginį jai veiklos licenciją išdavusių kompetentingų
         institucijų sutikimą, iš indėlių draudimo sistemos pašalinta kredito įstaiga gali ir toliau priimti indėlius, jeigu iki pašalinimo
         ji įdiegė alternatyvias garantijų priemones, užtikrinančias, kad indėlininkai galės naudotis bent jau tokio lygio ir apimties
         apsauga, kurią teikia oficialiai pripažinta sistema.

      5.      Jeigu kredito įstaiga, kurią siūloma pašalinti pagal šio straipsnio 3 dalį, negali įdiegti alternatyvių garantijų priemonių,
         atitinkančių 4 dalyje nurodytas sąlygas, tuomet kompetentingos institucijos, kredito įstaigai išdavusios veiklos licenciją,
         ją iš karto panaikina.“

      5        Direktyvos 94/19 7 straipsnis nustato:

      „1.      Indėlių garantijų sistemos nustato, kad tais atvejais, kai indėliai negrąžinami, kiekvienam indėlininkui už visus jam priklausančius
         indėlius turi būti kompensuojama iki 20 000 ekiu.

      <...>
      3.      Šis straipsnis netrukdo ir toliau taikyti ar priimti nuostatas, kurios numatytų didesnį ar visapusiškesnį indėlių draudimą.
         Tai reiškia, kad dėl tam tikrų socialinių priežasčių indėlių garantijų sistemos gali apdrausti visą kai kurių indėlių sumą.

      <...>
      6.      Valstybės narės užtikrina, kad indėlininkas, gindamas savo teises į kompensaciją, galėtų indėlių garantijų sistemą paduoti
         į teismą.“

      6        Direktyvos 94/19 14 straipsnio 1 dalis numato: „Valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję
         iki 1995 m. liepos 1 d., įgyvendina šią direktyvą.“

       Nacionalinė teisė
      7        Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos (po 1998 m. rugsėjo 9 d. pakeitimo, BGBl I, p. 2776) Gesetz über das Kreditwesen (Kredito operacijų įstatymas, toliau – KWG) 6 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatyta:

      „3.      Bundesaufsichtsamt gali jai priskirtų funkcijų ribose įstaigai ir jos vadovui taikyti tinkamas ir būtinas priemones, kad būtų užkirstas kelias
         ir pašalinti nesklandumai, galintys kelti pavojų įstaigai patikėto turto saugumui arba daryti žalą tinkamam banko operacijų
         ar finansinių paslaugų atlikimui.

      4.      Bundesaufsichtsamt vykdo jai šiuo ir kitais įstatymais priskirtas funkcijas tik remdamasi viešuoju interesu.“

      8        Pastarąją nuostatą šiuo metu atitinka 2002 m. balandžio 22 d. Gesetz über die Bundesanstalt für Finanzdienstleitungsaufsicht (įstatymas dėl integruotos finansinių paslaugų priežiūros) 4 straipsnio 4 dalis (BGBl. 2002 I, p. 1310).

      9        Bürgerliches Gesetzbuch (Vokietijos civilinis kodeksas, toliau – BGB) 839 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Jei tarnautojas tyčia arba dėl neatsargumo pažeidžia savo tarnybines pareigas trečiojo asmens atžvilgiu, jis turi atlyginti
         trečiajam asmeniui dėl to atsiradusius nuostolius.“

      10      Grundgesetz (Pagrindinis įstatymas, toliau – GG) 34 straipsnio pirmas sakinys nurodo:

      „Jei asmuo, vykdydamas jam patikėtas viešąsias pareigas, pažeidžia savo tarnybines pareigas trečiojo asmens atžvilgiu, atsakomybė
         tenka valstybei arba subjektui, kurio tarnyboje jis yra.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      Paul ir kiti buvo BHV Bank für Vermögensanlagen und Handel AG (toliau – BVH Bank) klientai. 1987 m. šis bankas gavo Bundesaufsichtsamt leidimą atlikti banko operacijas, tačiau jis nepriklausė indėlių garantijų sistemai. 1987–1992 m. jis nesėkmingai siekė būti
         priimtas į Bundesverband deutscher Banken eV indėlių garantijų fondus, tačiau nebedalyvavo priėmimo procedūroje, nes neatitiko reikalavimų.

      12      1991 m., 1995 m. ir 1997 m. dėl sunkios turtinės BHV Bank padėties Bundesaufsichtsamt tikrino jo operacijas. Remdamasi trečiuoju patikrinimu Bundesaufsichtsamt 1997 m. lapkričio 14 d. pateikė prašymą iškelti bankroto bylą ir uždraudė BVH Bank vykdyti banko operacijas.

      13      Paul ir kiti atitinkamai 1995 m. birželio 7 d., 1994 m. vasario 28 d. ir 1993 m. birželio 17 d. BVH Bank atidarė indėlių sąskaitas. 1997 m. gruodį iškėlus bankroto bylą jie pareiškė reikalavimus atitinkamai dėl 131 455, 80 DEM,
         101 662, 51 DEM ir 66 976, 20 DEM.

      14      Paul ir kiti pareiškė ieškinius Landgericht Bonn ( Vokietija) prieš Vokietijos Federacinę Respubliką dėl nuostolių, patirtų netekus indėlių, atlyginimo. Jie tvirtino, kad nebūtų
         praradę šių indėlių, jei Direktyva 94/19 būtų įgyvendinta per jos 14 straipsnio 1 dalyje nustatytą terminą, t. y. iki 1995 m.
         liepos 1 d. Bundesaufsichtsamt turėjo imtis priemonių BVH Bank atžvilgiu dar iki ieškovams pervedant pinigus.

      15      Taigi Direktyva 94/19 į Vokietijos teisę buvo perkelta tik 1998 m liepos 16 d. įstatymu dėl EB direktyvos dėl indėlių garantijų
         ir EB direktyvos dėl atlyginimo investuotojams (BGBl. I, p. 1842), kuris įsigaliojo 1998 m. rugpjūčio 1 dieną.

      16      Landgericht Bonn, kaip pirmosios instancijos teismas, nusprendė, kad pavėluotas Direktyvos 94/19 perkėlimas yra rimtas Vokietijos Federacinės
         Respublikos Bendrijos teisės pažeidimas ir priteisė atsakovui sumokėti kiekvienam ieškovui po 39 450 DEM, Direktyvos 94/18
         7 straipsnio 1 dalyje nustatytos 20 000 eurų sumos ekvivalentą, ir palūkanas.

      17      Paul ir kitų ieškinį dėl finansinių nuostolių, viršijančių šią sumą, Landgericht Bonn ir Oberlandesgericht Köln (Vokietija) atmetė. Šie abu teismai nurodė, kad administracinė atsakomybė pagal BGB 839 straipsnį kartu su GG 34 straipsniu
         kyla dėl „tarnybinių pareigų trečiojo asmens atžvilgiu“, t. y. visais atvejais nukentėjusios šalies atžvilgiu egzistuojančios
         pareigos, pažeidimo. Tai netaikoma Bundesaufsichtsamt, nes ji pagal KWG 6 straipsnio 4 dalį vykdo jai priskirtus uždavinius remdamasi tik viešuoju interesu.

      18      Paul ir kiti po to padavė kasacinį skundą Bundesgerichtshof (Vokietija) ir prašė priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos nuostolių, patirtų dėl Bendrijos teisės pažeidimo, atlyginimą.

      19      Bundesgerichtshof pastebi, kad, pirma, Paul ir kiti nepakankamai tiksliai nurodė, kokios priežiūros priemonės, kurių Bundesaufsichtsamt nesiėmė, buvo būtinos. Antra, Vokietijos Federacinė Respublika aiškiai neginčijo Bundesaufsichtsamt apkaltinimo klaidingu elgesiu, o atsakomybę neigė tik vienu argumentu, kad tarnyba vykdo savo uždavinius, remdamasi tik viešuoju
         interesu. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, išnagrinėjęs kasacinį skundą Bundesgerichtshof nusprendė, jog Bundesaufsichtsamt nesiėmė pareikalautų priežiūros priemonių arba jų ėmėsi per vėlai, ir kad Paul ir kitiems dėl to atsirado žala, viršijanti
         pirmosios instancijos teismo priteistas sumas.

      20      Bundesgerichtshof kasacinio skundo teisiniam įvertinimui svarbu, ar tokia nuostata, kaip antai KWG 6 straipsnio 4 dalis, gali neginčijamai
         apriboti Bundesaufsichtsamt administracinę atsakomybę, priskirdama jai tarnybines pareigas tik remiantis viešuoju interesu – tuomet žemesnių instancijų
         teismai pagrįstai nepripažino Bundesrepublik Deutschland atsakomybės pagal BGB 839 straipsnį kartu su GG 34 straipsniu, – ir ar į šią nuostatą neturi būti atsižvelgiama dėl Bendrijos
         teisės viršenybės.

      21      Bundesgerichtshof pastebi, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, kad Direktyva 94/19 arba kitos direktyvos dėl kredito įstaigų suteikia indėlininkams
         teisę reikalauti, jog kompetentingos institucijos įgyvendintų priežiūros priemones dėl jų interesų, tai KWG 6 straipsnio 4 dalis
         pažeistų Bendrijos teisę.

      22      Dėl skirtingų direktyvų dėl bankų sektoriaus koordinavimo, kuriomis remiasi Bundesgerichtshof, jis nurodo, kad Paul ir kiti savo kasaciniame skunde tvirtino, jog iš šių direktyvų visumos išplaukia, kad bankų priežiūros
         priemonėmis siekiama apsaugoti indėlininkus. Nors šiose bankų priežiūrai svarbiose direktyvose nėra aiškios nuorodos į indėlininkų
         apsaugą, vis dėlto jos yra viso bankų priežiūros reglamentavimo dalis, kuri, Paul ir kitų nuomone, netektų savo praktinio
         veiksmingumo, jei Bundesaufsichtsamt vykdytų savo veiklą pagal KWG 6 straipsnio 4 dalį, remdamasi tik viešuoju interesu.

      23      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, Bundesgerichtshof nusprendė atidėti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl šių klausimų:

      „1.      a)     Ar Direktyvos 94/19 3 ir 7 straipsnių nuostatos <…>, be teisės į 7 straipsnio 1 dalyje nurodytos sumos dydžio indėlių garantijų
         sistemos kompensaciją, negalėjimo disponuoti indėliu atveju suteikia indėlininkui papildomą teisę reikalauti, kad kompetentingos
         institucijos pasinaudotų 3 straipsnio 2–5 dalyse išvardytomis priemonėmis ir prireikus panaikintų kredito įstaigos veiklos
         licenciją?

               b)     Jei indėlininkui tokia teisė suteikiama, ar ji apima ir teisę reikalauti atlyginti žalą, susijusią su kompetentingų institucijų
         klaidingu elgesiu, viršijančią Direktyvos 94/19 7 straipsnio 1 dalyje nurodytą sumą?

      2)      a)     Ar toliau nurodytos direktyvų dėl bankų priežiūros teisės derinimo nuostatos – atskirai arba kartu ir prireikus, nuo kurio
         momento – suteikia indėlininkui ir investuotojui teises ta prasme, kad valstybių narių kompetetingos institucijos dėl šių
         asmenų interesų turi įgyvendinti priežiūros priemones, kurios joms paskirtos šiomis direktyvomis, ir atsako už klaidingą elgesį,

      ar indėlių garantijų direktyva (94/19) visiems negalėjimo disponuoti indėliais atvejams nustato išimtines specialias taisykles?
      –        Pirmosios direktyvos 77/780 <…>, 6 straipsnio 1 dalis, 4 ir 12 konstatuojamosios dalys,
      –        Antrosios direktyvos 89/646 <…> 3, 4–7, 10–17 straipsniai, 11 konstatuojamoji dalis,
      –        Direktyvos 89/299 <…>, 7 straipsnis kartu su 2–6 straipsniais,
      –        1995 m. birželio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 95/26/EB, (š dalies keičiančios Direktyvas 77/780/EEB ir 89/646/EEB
         dėl kredito įstaigų, Direktyvas 73/239/EEB ir 92/49/EEB dėl ne gyvybės draudimo, Direktyvas 79/267/EEB ir 92/96/EEB dėl gyvybės
         draudimo, Direktyvą 93/22/EEB dėl investicinių įmonių, Direktyvą 85/611/EEB dėl kolektyvinio investavimo į perleidžiamus vertybinius
         popierius subjektų (KIPVPS), kad būtų gerinama riziką ribojanti priežiūra) OL L 168, p. 7), 15 konstatuojamoji dalis.

      b)      Ar direktyvos:
      –        1992 m. balandžio 6 d. Tarybos direktyvos 92/30/EEB dėl kredito įstaigų priežiūros, vykdomos konsoliduotų ataskaitų pagrindu
         (OL L 110, p. 52) 11 konstatuojamoji dalis,

      –        1993 m. kovo 15 d. Tarybos direktyvos 92/6/EEB dėl investicinių įmonių ir kredito įstaigų kapitalo pakankamumo (OL L 141,
         p. 1) 8 konstatuojamoji dalis,

      –        1993 m. gegužės 10 d. Tarybos direktyvos 93/22/EEB dėl investicinių paslaugų vertybinių popierių srityje (OL L 141, p. 27)
         2, 5, 29, 32, 41 ir 42 konstatuojamosios dalys,

      atsakant į pirmiau pateiktą klausimą, neatsižvelgiant į tai, ar minėtu atveju jų normos taikomos, yra naudingos išaiškinimui?
      3)      Jei Teisingumo Teismas pripažintų, jog indėlininkai ar investuotojai dėl minėtų direktyvų arba kai kurių iš jų turi teisę
         į tai, kad kompetentingos institucijos dėl jų interesų imtųsi priežiūros priemonių, dar užduodami šie klausimai:

      a)      ar indėlininko arba investuotojo teisė į priežiūros priemonių vykdymą jo interesais procese prieš valstybę narę turi tiesioginį
         poveikį ta prasme, kad neturi būti laikomasi jai prieštaraujančių nacionalinių normų

               arba
      b)      ar valstybė narė, kuri neatsižvelgė į šią indėlininko arba investuotojo teisę įgyvendindama direktyvas, atsako tik pagal Bendrijos
         valstybės atsakomybės principus?

               c)     ar pastaruoju atveju valstybė narė pažeidė Bendrijos teisę pakankamai rimtai, jei ji nepripažino teisės į priežiūros priemonių
         vykdymą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      24      Nors dėl prejudicinių klausimų priimtinumo buvo suabejota kai kuriose Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose,
         konstatuotina, kad Bundesgerichtshof savo išsamioje motyvacijoje, pateiktoje sprendimo 19–22 punktuose, paaiškino, kodėl jo išvardytų Bendrijos teisės aktų išaiškinimas
         yra reikalingas pagrindinėje byloje. Be to, jis taip tiksliai pateikė teisinius ir faktinius pagrindus, kad Teisingumo Teismas
         gali jam naudingai atsakyti, o pagrindinės bylos šalys, valstybės narės ir Komisija turėjo galimybę pateikti rašytines pastabas
         pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį.

       Dėl pirmojo klausimo
      25      Pateikdamas pirmąjį savo klausimą Bundesgerichtshof iš esmės norėtų sužinoti, ar Direktyva 94/19 ta dalimi, kurioje 3 straipsnio 2–5 dalyje numato priežiūros priemonių taikymą
         bei įpareigojimą panaikinti kredito įstaigai išduotą veiklos licenciją, draudžia nacionalinį teisės nuostatą, nustatančią,
         kad nacionalinė kredito įstaigų priežiūros institucija savo uždavinius įgyvendina remdamasi tik viešuoju interesu, o tai pagal
         nacionalinę teisę neleidžia privačiam asmeniui reikalauti žalos, atsiradusios dėl netinkamos šios institucijos priežiūros,
         atlyginimo.

      26      Šiuo atžvilgiu reikia prisiminti, kad Direktyva 94/19, neatsižvelgdama į tai, kur Bendrijoje yra indėliai, privalo nustatyti
         indėlininko apsaugą tam atvejui, kai negrąžinami indėliai, esantys indėlių garantijų sistemai priklausančioje kredito įstaigoje.

      27      Indėlininko teisė į kompensaciją tokiu atveju reglamentuojama šios direktyvos 7 straipsnio 1 ir 6 dalyse. 7 straipsnio 1 dalis
         nustato didžiausią kompensacijos sumą, kurios indėlininkas, remdamasis direktyva, gali reikalauti; be to, valstybės narės
         pagal straipsnio 3 dalį savo nacionalinėje teisėje gali numatyti taisyklę, suteikiančią indėlininkams didesnį ir visapusiškesnį
         indėlių draudimą. Direktyvos 94/19 7 straipsnio 6 dalis įpareigoja valstybes nares užtikrinti, kad indėlininkas turėtų galimybę,
         gindamas savo teisę į 1 ir 3 dalyje apibrėžtą kompensaciją, paduoti indėlių garantijų sistemą į teismą.

      28      Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 2–5 dalys numato, jog kompetentingos institucijos, išdavusios kredito įstaigoms veiklos
         licenciją, yra įpareigotos bendradarbiaudamos su indėlių garantijų sistema užtikrinti, kad tos kredito įstaigos, kaip indėlių
         garantijų sistemos nariai, vykdytų įsipareigojimus ir, atsižvelgdamas į 5 dalyje nurodytas sąlygas, priimtų sprendimą dėl
         minimos kredito įstaigos veiklos licencijos panaikinimo.

      29      Direktyvos 94/19 3 straipsnio 2–5 dalimis siekiama indėlininkams garantuoti, kad kredito įstaiga, kurioje padėti jų indėliai,
         priklauso indėlių garantijų sistemai; šitaip pagal direktyvos nuostatas, ypač jos 7 straipsnį, užtikrinama jų teisė į kompensaciją
         negalėjimo disponuoti indėliais atveju. Šios nuostatos skirtos tik indėlių garantijų sistemos įdiegimui ir tinkamam funkcionavimui,
         kaip numatyta Direktyvoje 94/19.

      30      Atsižvelgiant į šias aplinkybes, kaip Teisingumo Teismui pateiktose rašytinėse pastabose išdėstė vyriausybės ir Komisija,
         indėlininkams, jeigu jų negalėjimo disponuoti indėliais atveju jiems užtikrinama kompensacija, kaip numatyta direktyvoje,
         jos 3 straipsnio 2–5 dalys nesuteikia teisės reikalauti, kad dėl jų interesų kompetentingos institucijos imtųsi priežiūros
         priemonių.

      31      Šis Direktyvos 94/19 išaiškinimas paremtas 24 konstatuojamąja dalimi, kuri nenumato, kad valstybės narės ar jų kompetentingos
         institucijos yra atsakingos indėlininkams, jei jos užtikrino kompensacijų išmokėjimą arba indėlininkų apsaugą pagal direktyvą.

      32      Taigi į pirmąjį klausimą atsakoma taip: jei indėlininkams užtikrinama Direktyvoje 94/19 numatyta kompensacija, jos 3 straipsnio
         2–5 dalys negali būti išaiškintos kaip draudžiančios nacionalinę teisės nuostatą, pagal kurią nacionalinė kredito įstaigų
         priežiūros institucija vykdo savo uždavinius tik remdamasi viešuoju interesu, o tai pagal nacionalinę teisę neleidžia privatiems
         asmenims reikalauti žalos, patirtos dėl netinkamos šios institucijos priežiūros, atlyginimo.

       Dėl antrojo klausimo
      33      Pateikdamas antrąjį klausimą, Bundesgerichtshof norėtų sužinoti, ar Direktyvų 77/780, 89/299 ir 89/646 nuostatos dėl kredito įstaigų priežiūros draudžia nacionalinės teisės
         nuostatą, pagal kurias nacionalinė kredito įstaigų priežiūros institucija vykdo savo uždavinius remdamasi tik viešuoju interesu,
         o tai pagal nacionalinę teisę neleidžia privatiems asmenims reikalauti žalos, patirtos dėl netinkamos šios institucijos priežiūros,
         atlyginimo.

      34      Šiuo požiūriu pirmiausia reikia atkreipti dėmesį, kad Bendrijos įstatymų leidėjas sukodifikavo Direktyvas 77/780, 89/299 ir
         89/646 bei sujungė jas į 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2000/12/EB dėl kredito įstaigų steigimosi
         ir veiklos (OL L 126, p. 1), nes jos daug kartų buvo iš esmės pakeistos.

      35      Šios trys direktyvos buvo priimtos remiantis EB sutarties 57 straipsnio 2 dalimi (po pakeitimo – 47 straipsnio 2 dalis), pagal
         kurią Taryba priima direktyvas, skirtas koordinuoti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas dėl galimybių imtis
         veiklos ir ja verstis kaip savarankiškai dirbantiems asmenims tam, kad būtų lengviau imtis tokios veiklos ir ja verstis.

      36      Pagal Direktyvos 89/646 1 konstatuojamąją dalį, kuri perkelta į Direktyvos 2000/12 4 konstatuojamąją dalį, ji yra svarbiausia
         priemonė vidaus rinkai sukurti ir įsisteigimo laisvės, ir laisvės teikti paslaugas atžvilgiu kredito įstaigų veiklos srityje.

      37      Pagal Direktyvos 89/646 4 konstatuojamąją dalį, perkeltą į Direktyvos 2000/12 7 konstatuojamąją dalį, įstatymų leidėjo pasirinktas
         būdas yra skirtas suderinti tik esminius dalykus kreditų įstaigų srityje, kurie būtini ir kurių pakanka, kad būtų užtikrintas
         leidimų bei rizikos ribojimo principais pagrįstos priežiūros tarpusavio pripažinimas, sudarantis galimybę visoje Bendrijoje
         pripažinti vieną leidimą bei taikyti buveinės valstybės narės principu pagrįstą priežiūrą.

      38      Keliose direktyvos konstatuojamosiose dalyse, kurios nurodomos antro klausimo a ir b punktuose, bendrai pasakyta, kad numatytas
         suderinimas yra skirtas ir indėlininkų apsaugai.

      39      Be to, Direktyvos 77/780, 89/299 ir 89/646 įpareigoja nacionalinės institucijas vykdyti kredito įstaigų priežiūrą.

      40      Priešingai nei teigia Paul ir kiti, nei iš tokių įpareigojimų, nei iš aplinkybės, kad minėtų direktyvų tikslams priklauso
         ir indėlininkų apsauga, neišplaukia, kad šios direktyvos privalo sukurti teises indėlininkų naudai tuo atveju, kai tie indėliai
         negrąžinami dėl netinkamos kompetentingų nacionalinių institucijų priežiūros.

      41      Dėl to pirmiausia konstatuotina, kad Direktyvose 77/780, 89/299 ir 89/646 nėra aiškių nuostatų, kurios užtikrintų tokias indėlininkų
         teises.

      42      Galiausiai Direktyvose 77/780, 89/299 ir 89/646 numatytas suderinimas, kurio pagrindas yra Sutarties 57 straipsnio 2 dalis,
         apsiriboja tuo, kas yra svarbu, būtina ir pakankama, jog būtų užtikrintas leidimų ir rizikos ribojimo principais pagrįstos
         priežiūros tarpusavio pripažinimas, sudarantis galimybę visoje Bendrijoje pripažinti vieną leidimą bei taikyti buveinės valstybės
         narės principu pagrįstą priežiūrą.

      43      Nacionalinių teisės aktų dėl nacionalinių institucijų atsakomybės indėlininkams netinkamos priežiūros atveju koordinavimas
         vis dėlto neatrodo reikalingas ankstesniame punkte aprašytiems rezultatams pasiekti.

      44      Be to, kaip ir Vokietijos teisėje, kai kuriose valstybėse narėse, nenumatoma, kad nacionalinės institucijos atsako už kredito
         įstaigų priežiūrą privatiems asmenims netinkamos priežiūros atveju. Tai paaiškinama būtent tuo, kad ši norma grindžiama bankų
         priežiūros kompleksiškumo sumetimais, dėl kurio institucijos įpareigotos saugoti daugybę interesų, tarp jų ypač – finansų
         sistemos stabilumą.

      45      Galiausiai Bendrijos įstatymų leidėjas Direktyva 94/19 nustatė minimalią indėlininkų apsaugą jų negalėjimo disponuoti indėliais
         atveju, kuri garantuojama taip pat ir tais atvejais, kai indėliai negrąžinami galbūt dėl to, jog kompetentingų įstaigų priežiūra
         buvo netinkama.

      46      Atsižvelgiant į šias aplinkybes, kaip paaiškino valstybės narės ir Komisija, pateikusios rašytines pastabas Teisingumo Teismui,
         Direktyvos 77/780, 89/299 ir 89/646 negali būti išaiškintos taip, kad jos užtikrina indėlininkų teises tuo atveju, kai jų
         indėliai negrąžinami dėl netinkamos kompetentingų nacionalinių institucijų priežiūros.

      47      Taigi į antrą klausimą atsakoma, kad Direktyvos 77/780, 89/299 ir 89/646 nedraudžia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią
         nacionalinė kredito įstaigų priežiūros institucija vykdo savo uždavinius tik remdamasi viešuoju interesu, o tai pagal nacionalinę
         teisę neleidžia privatiems asmenims reikalauti žalos, patirtos dėl netinkamos šios institucijos priežiūros, atlyginimo.

       Dėl trečiojo klausimo
      48      Trečias klausimas, kuris užduodamas tik tuo atveju, jei į abu pirmuosius bus atsakyta teigiamai arba iš dalies teigiamai,
         yra susijęs su galimu valstybės atsakomybės pagal Bendrijos teisės principus pagrindimu netinkamos kompetentingų nacionalinių
         institucijų priežiūros atveju.

      49      Pagal teismo praktiką valstybės atsakomybė už Bendrijos teisės akto pažeidimą kyla tik tada, kai pažeista teisės norma, inter alia, siekiama suteikti teises privatiems asmenims (1996 m. kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I-1029, 51 punktas; 1996 m. spalio 8 d. Sprendimas Dillenkofer ir kt., C‑178/94, C‑179/94 ir C‑188/94 iki C‑190/94, Rink. p. I-4845, 21 punktas ir 2003 m. gruodžio 4 d. Sprendimas Evans, C‑63/01, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 83 punktas).

      50      Tačiau iš atsakymų į pirmus du klausimus išplaukia, kad Direktyvos 94/19, 77/780, 89/299 ir 89/646 nesuteikia indėlininkams
         jokių teisių jų negalėjimo disponuoti indėliais dėl netinkamos kompetentingų nacionalinių institucijų priežiūros, jei indėlininkams
         užtikrinama Direktyvoje 94/19 numatyta kompensacija.

      51      Todėl minėtos direktyvos dėl priežasčių, kuriomis pagristi atsakymai į du pirmus klausimus, negali būti suprantamos kaip suteikiančios
         privatiems asmenims teises jų negalėjimo disponuoti indėliais dėl netinkamos kompetentingų nacionalinių institucijų priežiūros
         atveju, sukeliančias valstybės atsakomybę Bendrijos teisės pagrindu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      52      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų byloje dalyvavusių asmenų bylinėjimosi išlaidos
         pateikiant rašytines pastabas nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (plenarinė sesija) nusprendžia:
      1.      Jei indėlininkams užtikrinama 1994 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 94/18/EB dėl indėlių garantijų
            sistemų numatyta kompensacija, direktyvos 3 straipsnio 2–5 dalys negali būti išaiškinamos kaip draudžiančios nacionalinės
            teisės nuostatą, pagal kurią nacionalinė kredito įstaigų priežiūros institucija vykdo savo uždavinius remdamasi tik viešuoju
            interesu, o tai pagal nacionalinę teisę neleidžia privatiems asmenims reikalauti žalos, patirtos dėl netinkamos šios institucijos
            priežiūros, atlyginimo.
      2.      1977 m. gruodžio 12 d. Pirmoji Tarybos direktyva 77/780/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų dėl kredito įstaigų steigimosi
            ir veiklos koordinavimo, 1989 m. balandžio 17 d. Tarybos direktyva 89/299/EEB dėl kredito įstaigų nuosavų lėšų bei 1989 m.
            gruodžio 15 d. Antroji Tarybos direktyva 89/646/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų dėl kredito įstaigų steigimosi ir veiklos
            koordinavimo, iš dalies keičianti Direktyvą 77/780/EEB, nedraudžia nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurią nacionalinė
            kredito įstaigų priežiūros institucija vykdo savo uždavinius remdamasi tik viešuoju interesu, o tai pagal nacionalinę teisę
            neleidžia privatiems asmenims reikalauti žalos, patirtos dėl netinkamos šios institucijos priežiūros, atlyginimo.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.