title: 2016 m. gruodžio 13 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas.#Printeos, SA ir kt. prieš Europos Komisiją.#Konkurencija – Karteliai – Europos standartinių iš katalogo užsakomų ir specialiai atspausdintų vokų rinka – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio pažeidimas – Pardavimo kainų koordinavimas ir pasidalijimas klientais – Susitarimo procedūra – Baudos – Bazinis baudos dydis – Išimtinis koregavimas – Bendros apyvartos 10 % riba – Reglamento (EB) Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis – Pareiga motyvuoti – Vienodas požiūris.#Byla T-95/15.

text:
         BENDROJO TEISMO (ketvirtoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. gruodžio 13 d. (
            *1
         )
      „Konkurencija — Karteliai — Europos standartinių iš katalogo užsakomų ir specialiai atspausdintų vokų rinka — Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio pažeidimas — Pardavimo kainų koordinavimas ir pasidalijimas klientais — Susitarimo procedūra — Baudos — Bazinis baudos dydis — Išimtinis koregavimas — Bendros apyvartos 10 % riba — Reglamento (EB) Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis — Pareiga motyvuoti — Vienodas požiūris“
      Byloje T‑95/15

         Printeos, SA, įsteigta Alkala del Henarese (Ispanija),

         Tompla Sobre Exprés, SL, įsteigta Alkala del Henarese,

         Tompla Scandinavia AB, įsteigta Stokholme (Švedija),

         Tompla France SARL, įsteigta Fleri Meroži (Prancūzija),

         Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH, įsteigta Leonberge (Vokietija),
      atstovaujamos advokatų H. Brokelmann ir P. Martínez-Lage Sobredo,
      ieškovės,
      prieš

         Europos Komisiją, atstovaujamą F. Castilla Contreras, F. Jimeno Fernández ir C. Urraca Caviedes,
      atsakovę,
      dėl pagal SESV 263 straipsnį pateikto prašymo iš dalies panaikinti 2014 m. gruodžio 10 d. Komisijos sprendimą C(2014) 9295 final dėl bylos nagrinėjimo pagal [SESV 101] straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (AT.39780 – Vokai) arba, nepatenkinus šio prašymo, sumažinti ieškovėms skirtos baudos dydį
      BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Prek, teisėjai I. Labucka, J. Schwarcz, V. Tomljenović ir V. Kreuschitz (pranešėjas),
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. liepos 4 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Faktinės bylos aplinkybės

               1

               2014 m. gruodžio 10 d. sprendimu C(2014) 9295 final dėl bylos nagrinėjimo pagal [SESV] 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (AT.39780 – Vokai) (toliau – ginčijamas sprendimas) Europos Komisija konstatavo, kad, be kita ko, ieškovės Printeos SA, Tompla Sobre Exprés SL, Tompla Scandinavia AB, Tompla France SARL ir Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH pažeidė SESV 101 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 53 straipsnį, nuo 2003 m. spalio 8 d. iki 2008 m. balandžio 22 d. dalyvaudamos kartelyje, veikusiame Europos standartinių iš katalogo užsakomų ir specialiai atspausdintų vokų rinkoje, įskaitant Daniją, Vokietiją, Prancūziją, Švediją, Jungtinę Karalystę ir Norvegiją. Šiuo karteliu buvo siekiama koordinuoti pardavimo kainas, pasidalyti klientais ir keistis svarbia komercine informacija. Be ieškovių, kartelyje dalyvavo grupė Bong (toliau – Bong), grupė GPV France SAS and Heritage Envelopes Ltd (toliau – GPV), grupė Holdham SA (toliau – Hamelin) ir grupė Mayer-Kuvert (toliau – Mayer-Kuvert), kurioms taip pat buvo skirtas ginčijamas sprendimas.

               2

               Ginčijamas sprendimas priimtas po susitarimo procedūros pagal 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal [SESV 101 ir 102] straipsnius tvarkos (OL L 123, 2004, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81) 10a straipsnį ir Komisijos pranešimą dėl susitarimo procedūros tvarkos siekiant priimti sprendimus pagal Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 7 ir 23 straipsnius kartelių bylose (OL C 167, 2008, p. 1, toliau – pranešimas dėl susitarimo procedūros).

               3

               Už nustatytą pažeidimą (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 5 dalis) Komisija ieškovėms bendrai ir solidariai skyrė 4729000 EUR baudą [ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 1 dalies e punktas].

               4

               Administracinę procedūrą, po kurios buvo priimtas ginčijamas sprendimas, Komisija pradėjo savo iniciatyva, remdamasi informatoriaus pateikta informacija ir dokumentais. 2010 m. rugsėjo 14 d. remdamasi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 20 straipsnio 4 dalimi ji atliko patikrinimus ieškovių ir kitų su karteliu Danijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje ir Švedijoje susijusių bendrovių patalpose. 2010 m. spalio 1 d. ir 2011 m. sausio 31 d. buvo atlikti patikrinimai Vokietijoje (ginčijamo sprendimo 16 konstatuojamoji dalis).

               5

               2010 m. spalio 22 d. ieškovės Komisijai pateikė prašymą atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 298, 2006, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo) (ginčijamo sprendimo 17 konstatuojamoji dalis); tokį patį prašymą ji pateikė ir Comisión Nacional de la Competencia, vėliau pervadintai Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (Konkurencijos priežiūros institucija, Ispanija, toliau – CNC).

               6

               2011 m. kovo 15 d. CNC pradėjo tyrimo procedūrą dėl SESV 101 straipsnio ir atitinkamų Ispanijos konkurencijos taisyklių pažeidimo, kurį darė, be kita ko, Tompla Sobre Exprés, įskaitant jos Ispanijoje esančias dukterines bendroves, tiek, kiek tai susiję su Ispanijos popierinių vokų rinka [byla Sobres de papel (Popieriniai vokai), S/0316/10]. Pasibaigus šiai procedūrai CNC 2013 m. kovo 25 d. priėmė sprendimą, kuriuo šioms bendrovėms skyrė bendrą 10141530 EUR baudą už jų dalyvavimą nuo 1977 m. iki 2010 m. karteliuose Ispanijos rinkoje dėl kainų nustatymo ir Ispanijos administracinės valdžios institucijų paskelbtų viešųjų konkursų, susijusių su iš anksto atspausdintų vokų rinkimams ir referendumams Europos, nacionaliniu ir regioniniu lygiu tiekimu, pasidalijimo, komercinės paskirties iš anksto atspausdintų vokų dideliems klientams pasiūlos pasidalijimo, neužrašytų vokų kainos nustatymo ir technologijų ribojimo.

               7

               Kadangi visos suinteresuotosios šalys išreiškė savo norą dalyvauti susitarimo diskusijose, Komisija 2013 m. gruodžio 10 d. pradėjo Reglamento Nr. 773/2004 10a straipsnyje numatytą procedūrą, per kurią suorganizavo dvišalius susitikimus su kiekviena iš šalių (ginčijamo sprendimo 19 ir 20 punktai).

               8

               Per 2014 m. sausio 21 d. susitikimą Komisija pristatė ieškovėms bendrą kartelio vaizdą, įskaitant turimų įrodymų analizę.

               9

               2014 m. vasario 24 d. ieškovės pateikė neformalų „non paper“ dokumentą, kuriame prašė, kad apskaičiuodama baudos dydį Komisija atsižvelgtų, pirma, į CNC skirtą baudą, nes jau ši bauda sudarė 10 % jų apyvartos 2012 m., antra, į tai, kad jos sudarė „vieno produkto“ grupę (t. y. gaminančią tik vieną produktą), ir, trečia, į Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (OL C 210, 2006, p. 2, toliau – gairės) 37 punktą, leidžiantį Komisijai atsižvelgiant į ypatingas bylos aplinkybes netaikyti bendro baudų nustatymo metodo ar ribų, įtvirtintų tų pačių gairių 21 punkte.

               10

               Vietoje antrojo susitikimo, ieškovėms sutikus, Komisija 2014 m. birželio 17 d. laiške nurodė pagrindinius kriterijus, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant skirtinos baudos dydį, kaip antai ieškovių pardavimų 2007 m. vertę (143316000 EUR) ir jų apyvartą 2013 m. [konfidencialu] (
                     1
                  ), jų dalyvavimo darant pažeidimą trukmę ir kt. Ieškovės atsakė 2014 m. birželio 18 d. laišku, patvirtindamos Komisijos nurodytą pardavimų vertę ir apyvartą, ir pažymėjo neturinčios esminių pastabų šiuo klausimu.

               11

               Per 2014 m. spalio 24 d. susitikimą Komisija informavo ieškoves apie baudos apskaičiavimo metodus ir kriterijus, t. y. pirma, apie pardavimų vertės (143316000 EUR 2007 m.) dalį (15 %), naudojamą apskaičiuojant bazinį baudos dydį, antra, apie ieškovių daryto pažeidimo trukmę (ketveri metai ir šeši mėnesiai), trečia, apie papildomą 15 % dydį, ketvirta, apie sunkinančių ir lengvinančių aplinkybių nebuvimą, penkta, apie dauginimo koeficiento netaikymą, šešta, apie maksimalią leistiną [konfidencialu] EUR baudą (10 % bendros ieškovių apyvartos 2013 m.), septinta, apie baudos dydžio išimtinį sumažinimą pagal gairių 37 punktą dėl ypatingų bylos aplinkybių, įskaitant tai, kad visų kartelio dalyvių bazinis baudos dydis viršijo Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą 10 % ribą, aštunta, apie papildomą sumažinimą dėl to, kad ieškovės sudarė „vieno produkto“ grupę, devinta, apie galimybės sumažinti baudą dėl CNC paskirtos baudos nebuvimą, nes šios nagrinėtas kartelis buvo atskiras nuo Komisijos tirto kartelio, todėl už jį turi būti baudžiama atskirai, laikantis taikytinų taisyklių, kurios skiriasi nuo Komisijos taikomų taisyklių, dešimta, apie numatomą sumažinimą 50 % pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo 24 ir 25 punktus, vienuolikta, apie numatomą 10 % sumažinimą pagal pranešimo dėl susitarimo procedūros 32 punktą ir galiausiai – apie baudos dydžio diapazoną nuo 4610000 iki 4848000 EUR, taip pat, kad ieškovės savo pasiūlyme dėl susitarimo turėtų pritarti maksimaliai sumai.

               12

               2014 m. lapkričio 7 d. ieškovės pateikė savo pasiūlymus dėl susitarimo, pritardamos Komisijos nustatytai pardavimų vertei ir apyvartai bei maksimaliam 4848000 EUR baudos dydžiui.

               13

               2014 m. lapkričio 18 d. Komisija pateikė pranešimą apie kaltinimus.

               14

               2014 m. lapkričio 20 d. ieškovės pagal pranešimo dėl susitarimo procedūros 26 punktą patvirtino, kad pranešimas apie kaltinimus atitinka jų pasiūlymo dėl susitarimo turinį ir kad jos lieka įsipareigojusios tęsti susitarimo procedūrą.

               15

               Kalbant apie skirtų baudų apskaičiavimą, pažymėtina, kad ginčijamame sprendime Komisija kiekvienai suinteresuotajai įmonei nustatė bazinius baudos dydžius, kaip apibendrinta lentelėje (ginčijamo sprendimo 71–84 konstatuojamosios dalys):

                  Įmonė

                  Pardavimo vertė EUR

                  Sunkumo koeficientas

                  Trukmė

                  Papildoma suma

                  Bazinis dydis EUR

                  Bong

                  140 000 000

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  115 500 000

                  <…> GPV

                  125 086 629

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  103 196 000

                  Hamelin

                  185 521 000

                  15 %

                  4,416

                  15 %

                  150 717 000

                  Mayer-Kuvert

                  70 023 181

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  57 769 000

                  Printeos <…>

                  143 316 000

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  118 235 000

               16

               Be to, ginčijamo sprendimo 85–87 punktuose Komisija nusprendė, kad nereikia koreguoti bazinių dydžių pagal gairių 28 ir 29 punktus, išskyrus Mayer-Kuvert, kuriai turėjo būti pritaikytas 10 % sumažinimas dėl riboto dalyvavimo darant pažeidimą, atvejį.

               17

               Skirsnyje „Bazinių dydžių koregavimas“ Komisija konstatavo: kadangi daugumos atitinkamų šalių pardavimai buvo vykdomi tik vienoje rinkoje, kurioje jos kelerius metus dalyvavo kartelyje, iš esmės visi baudų dydžiai gali siekti 10 % bendros apyvartos ribą ir kad šios ribos taikymas yra labiau taisyklė nei išimtis (ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu Komisija priminė Bendrojo Teismo praktiką, pažymėjusi, kad toks požiūris gali kelti abejonių, atsižvelgiant į principą, pagal kurį nuobauda turi būti glaudžiai susijusi su pažeidimu ir jo autoriumi, nes tam tikromis aplinkybėmis tai gali lemti situaciją, kai bet koks skirstymas pagal pažeidimo sunkumą ar lengvinančias aplinkybes nebegalėtų daryti poveikio baudos dydžiui (2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Putters International / Komisija, T‑211/08, EU:T:2011:289, 75 punktas). Atsižvelgdama į ypatingas šios bylos aplinkybes Komisija nusprendė, kad būtų tinkama pasinaudoti savo diskrecija ir taikyti gairių 37 punktą, leidžiantį jai nukrypti nuo gairėse įtvirtintos metodikos (ginčijamo sprendimo 89 ir 90 konstatuojamosios dalys).

               18

               Ginčijamo sprendimo 91 ir 92 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(91)

                        Šiuo atveju bazinis baudos dydis koreguojamas taip, kad būtų atsižvelgta į su karteliu susijusio produkto pardavimų vertę, palyginti su bendra apyvarta, ir į šalių skirtumus pagal individualų jų dalyvavimą darant pažeidimą. Apskritai nustatytos baudos bus tokio dydžio, kad būtų proporcingos pažeidimui ir turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį.

                        (92)

                        Todėl sumažinimas bus taikomas visoms šalims apskaičiuotoms baudoms. Dėl ypatingų šios bylos aplinkybių, atsižvelgiant į tai, kad visos šalys skirtinga apimtimi, tačiau intensyviai veikė standartinių iš katalogo užsakomų ir specialiai atspausdintų vokų rinkoje, siūloma už padarytą pažeidimą GVP skirtiną baudą sumažinti [konfidencialu] %, Tompla – [konfidencialu] %, Bong ir Mayer-Kuvert –[konfidencialu] %, o Hamelin – [konfidencialu] %.“

               19

               Šio bazinių baudų dydžių koregavimo pasekmes galima apibendrinti taip (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamojoje dalyje pateiktą lentelę):

                  Įmonė

                  Bazinis dydis prieš koregavimą EUR

                  Sumažinimas
                  %

                  Bazinis dydis po koregavimo EUR

                  Bong

                  115 500 500

                  [konfidencialu]

                  [konfidencialu]

                  GPV

                  103 196 000

                  [konfidencialu]

                  [konfidencialu]

                  Hamelin

                  150 717 000

                  [konfidencialu]

                  [konfidencialu]

                  Mayer-Kuvert

                  57 769 000

                  [konfidencialu]

                  [konfidencialu]

                  Printeos

                  118 235 000

                  [konfidencialu]

                  [konfidencialu]

               20

               Be to, Komisija ieškovėms baudas papildomai sumažino 50 % pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo ir 10 % pagal pranešimo dėl susitarimo procedūros 32 punktą (ginčijamo sprendimo 99, 102 ir 103 konstatuojamosios dalys), ir šių sumažinimų teisėtumas šioje byloje neginčijamas. Pagal atitinkamas taikytinas taisykles Hamelin ir Mayer-Kuvert baudos buvo sumažintos atitinkamai 25 % ir 10 % (už bendradarbiavimą) ir 10 % (pagal susitarimą) (ginčijamo sprendimo 100–103 konstatuojamosios dalys).

               21

               Galiausiai iš ginčijamo sprendimo 104–108 konstatuojamųjų dalių (skirsnis „Galimybės sumokėti baudą“) matyti, kad gavusi [konfidencialu] ir [konfidencialu] pagrįstus prašymus, pateiktus pagal gairių 35 punktą, Komisija šių bendrovių baudas sumažino iki atitinkamai [konfidencialu] EUR ir [konfidencialu] EUR. Ieškovės tokio prašymo Komisijai nepateikė ir joms bauda pagal minėtą punktą nebuvo sumažinta.

         Procesas ir šalių reikalavimai

               22

               2015 m. vasario 20 dieną Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškinį.

               23

               Ketvirtosios kolegijos siūlymu Bendrasis Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 28 straipsniu, nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.

               24

               Teisėjo pranešėjo siūlymu Bendrasis Teismas (ketvirtoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, pateikė šalims klausimus raštu dėl tam tikrų duomenų, išdėstytų posėdžio pranešime, konfidencialumo. Šalys atsakė į šiuos klausimus per nustatytą terminą.

               25

               Per 2016 m. liepos 4 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir jų atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

               26

               Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 1 dalies e punktą,

                        —

                        nepatenkinus šio prašymo, sumažinti joms iš pradžių skirtos baudos dydį, nustatant mažiausiai 55 % mažesnę nei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta 10 % riba, arba nustatyti kitą dydį, kuris, Bendrojo Teismo nuomone, būtų tinkamas atkurti pusiausvyrą, palyginti su Bong ir Hamelin skirtomis baudomis, paskui sumažinti dar bent 33 % arba kitu dydžiu, kuris, Bendrojo Teismo nuomone, būtų tinkamas, įvertinant CNC 2013 m. kovo 25 d. sprendimu skirtą baudą,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               27

               Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        pripažinti trečiąjį ieškinio pagrindą nepriimtinu,

                        —

                        bet kuriuo atveju atmesti visą ieškinį kaip nepagrįstą,

                        —

                        bet kuriuo atveju priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Ieškinio dalykas ir pagrindų santrauka

               28

               Ieškovės tvirtina neginčijančios nei savo dalyvavimo darant ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą, nei šį pažeidimą sudarančių faktinių aplinkybių, nei jų teisinio kvalifikavimo. Jos tik prašo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 1 dalies e punktą, nes tame punkte joms skirta bauda, kurios dydį, nustatytą prieš sumažinimus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo ar pranešimą dėl susitarimo procedūros, jos ginčija.

               29

               Pirmajame pagrinde ieškovės kaltina Komisiją nesilaikius savo pareigos motyvuoti, kai remdamasi gairių 37 punktu ji pakoregavo bazinį baudos dydį ir nustatė konkretų sumažinimą kiekvienai įmonei, o atsiliepime į ieškinį – piktnaudžiavus įgaliojimais.

               30

               Antrajame ieškinio pagrinde ieškovės nurodo vienodo požiūrio principo pažeidimą jų nenaudai, kai buvo taikomas išimtinis bazinio baudos dydžio koregavimas pagal gairių 37 punktą.

               31

               Trečiajame ieškinio pagrinde ieškovės tvirtina, kad Komisija pažeidė proporcingumo ir nediskriminavimo principus, nes nustatydama baudos dydį neatsižvelgė į CNC joms jau skirtą baudą.

         Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti nesilaikymu koreguojant bazinius baudų dydžius pagal gairių 37 punktą ir kiekvienai įmonei nustatant konkretų baudos sumažinimą, taip pat su piktnaudžiavimu įgaliojimais

         Šalių argumentai

               32

               Ieškovės mano, kad ginčijamo sprendimo 88–92 konstatuojamosiose dalyse nepateikti pakankami motyvai, kurie konkrečiai leido Komisijai nuspręsti taikyti atitinkamoms įmonėms nustatytų bazinių baudos dydžių išimtinį koregavimą pagal gairių 37 punktą, todėl pritaikyti joms skirtingo dydžio sumažinimus, atitinkamai 85 %, 88 %, 90 % ir 98 % sumažinimus. Konkrečiai kalbant, neįmanoma suprasti priežasčių, dėl kurių Komisija Hamelin pritaikė [konfidencialu] % sumažinimą. Šis nepakankamas motyvavimas ypač akivaizdus ir pareiga motyvuoti yra didesnė šiuo atveju todėl, kad Komisija nukrypo nuo bendro gairėse numatyto baudų apskaičiavimo metodo. Dublike ieškovės iš esmės patikslina, kad tik atsiliepime į ieškinį Komisija pirmą kartą paaiškino tikruosius šio bazinių baudų dydžių koregavimo motyvus. Šis vėlyvas paaiškinimas negali ištaisyti ginčijamo sprendimo nepakankamo motyvavimo, o tik įrodo, kad taip koreguodama Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais. Atsiliepimo į ieškinį 28, 64 ir 65 punktuose Komisija nurodė, kad nors Hamelin nėra „vieno produkto įmonė, jos bazinis baudos dydis taip pat turėjo būti pakoreguotas pagal gairių 37 punktą ir, siekiant teisingumo, pagal tą patį metodą, kad būtų įvertintas jos dalyvavimas darant pažeidimą ir atkurta atskiroms įmonėms po minėtų koregavimų skirtų baudų pusiausvyra“. Tačiau argumentas, kad Hamelin skirta bauda buvo sumažinta iš tikrųjų dėl teisingumo, o ne dėl to, kad ji yra „vieno produkto“ įmonė, neišplaukia iš ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamosios dalies.

               33

               Komisija ginčija ieškovių argumentus ir prašo atmesti šį pagrindą.

               34

               Dėl baudų dydžio apskaičiavimo ir konkrečiai dėl bazinių baudų dydžių nustatymo ginčijamame sprendime Komisija pažymi, kad šioje byloje yra išskirtinės aplinkybės dėl to, kad atitinkamos įmonės yra „vieno produkto“ įmonės, išskyrus Hamelin, kaip tai buvo nurodyta ginčijamo sprendimo 88–95 konstatuojamosiose dalyse. Komisijos nuomone, kadangi bazinis baudos dydis viršijo 10 % bendros apyvartos ribą, buvo „rizika, kad bauda bus skirta atsižvelgiant tik į minėtą bendrą apyvartą ir neatspindės nei pažeidimo sunkumo ir trukmės, nei bylos išskirtinumo“. Kitaip tariant, kaip nurodyta minėto sprendimo 89 konstatuojamojoje dalyje, dėl bendros apyvartos apimties koeficiento dėl sunkumo ir dauginimo koeficiento taikymas nebūtų turėjęs „jokios praktinės naudos apskaičiuojant baudą“. Komisija nagrinėjamoje byloje įvertino tai, kad atsižvelgimas į šias aplinkybes nebūtų leidęs sumažinti galutinio baudos dydžio. Taigi lengvinančios aplinkybės taikymas Mayer-Kuvert dėl neintensyvaus dalyvavimo darant pažeidimą (žr. ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamąją dalį) nebūtų turėjęs jokio poveikio galutiniam baudos dydžiui, nes sumažinimas butų pritaikytas prieš pritaikant 10 % ribą. Triplike Komisija patikslino, kad prieš koreguojant bazinius badų dydžius jie minėtą ribą viršijo 38,98 % Bong atveju, 441,83 % GPV atveju, 30,04 % Hamelin atveju, 36,71 % Mayer-Kuvert atveju ir 97,13 % ieškovių atveju.

               35

               Taigi Komisija kiekvienai įmonei pritaikė tokius sumažinimus, kad baziniai baudų dydžiai būtų mažesni už 10 % bendros 2013 m. apyvartos ribą. Todėl baziniai baudų dydžiai buvo sumažinti proporcingai minėtų įmonių „vieno produkto“ daliai. Dėl Hamelin Komisija nusprendė, kad „net jei ji ir nėra vieno produkto įmonė, jos bazinis baudos dydis taip pat turėjo būti pakoreguotas pagal gairių 37 punktą ir, siekiant teisingumo, pagal tą patį metodą, kad būtų įvertintas jos dalyvavimas darant pažeidimą ir atkurta atskiroms įmonėms po minėtų koregavimų skirtų baudų pusiausvyra“. Komisija sumažinimo netaikė tiesiogiai, tačiau laikydamasi 10 % ribos ji užtikrino, kad bauda, atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę, būtų pakankamai atgrasanti. Laikydamasi ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamojoje dalyje aprašyto metodo ji pritaikė tokius bazinių baudų dydžių sumažinimus: [konfidencialu] % Bong, [konfidencialu] % GPV, [konfidencialu] % („dėl teisingumo“) Hamelin, [konfidencialu] % Mayer-Kuvert ir [konfidencialu] % ieškovėms.

               36

               Komisijos nuomone, Bendrasis Teismas turi nagrinėti klausimą dėl motyvavimo pareigos tik atsižvelgdamas į ieškoves, o ne į kitas atitinkamas įmones, kurios nepateikė ieškinio Bendrajame Teisme ir kurioms ginčijamo sprendimo motyvavimas tapo galutinis. Ieškovės negali šioje byloje remtis tariamai nepakankamu kitoms įmonėms minėto sprendimo adresatėms skirtų baudų dydžio sumažinimo motyvavimu. Bet kuriuo atveju šis motyvavimas pakankamas, nes leidžia ieškovėms suprasti skirtos baudos dydžio koregavimo priežastis, kurias jos jau žinojo anksčiau, prašydamos tokio sumažinimo, o Bendrajam Teismui – vykdyti teisminę kontrolę.

               37

               Kadangi ginčijamas sprendimas buvo priimtas po susitarimo procedūros, per kurią vykstant dvišalėms diskusijoms šalys buvo informuotos apie visus reikšmingus įrodymus, t. y. nurodytas aplinkybes, jų vertinimą, inkriminuojamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, atsakomybės paskirstymą ir numatomas galimų baudų ribas, jo motyvavimas galėjo būti gerokai glaustesnis nei kitų sprendimų, kurie priimami pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 ir 23 straipsnius. Nagrinėjamu atveju dvišalės Komisijos ir ieškovių diskusijos leido pastarosioms susipažinti su visais įrodymais ir numatomu taikyti baudų dydžio apskaičiavimo metodu, kad jos galėtų savarankiškai nuspręsti, ar pateikti susitarimo pasiūlymą. Tokiomis aplinkybėmis ginčijamo sprendimo motyvavimas buvo visiškai pakankamas.

               38

               Iš tikrųjų ginčijamo sprendimo tekste jau detaliai paaiškinami veiksniai, į kuriuos buvo atsižvelgta nustatant pažeidimo sunkumą ir trukmę bei apskaičiuojant bazinį baudos dydį. Minėto sprendimo 72–84 konstatuojamosiose dalyse išdėstytas šio bazinio baudos dydžio apskaičiavimo metodas, kurio ieškovės neginčija. Šiame tekste taip pat pateikiami kiti patikslinimai, kaip antai atitinkamų įmonių pardavimų apimtis, į kurią buvo atsižvelgta apskaičiuojant bazinius baudų dydžius (žr. 75 konstatuojamojoje dalyje pateiktą lentelę Nr. 1), įvairūs dauginimo koeficientai, taikytini atsižvelgiant į trukmę (žr. 81 konstatuojamojoje dalyje pateiktą lentelę Nr. 2) ir skirtingi baziniai baudų dydžiai prieš koregavimą ir po jo (žr. 84 ir 93 konstatuojamosiose dalyse pateiktas lenteles Nr. 3 ir Nr. 4). Komisija mano tenkinusi reikalavimą motyvuoti dėl informacijos, leidžiančios įvertinti pažeidimo sunkumą ir trukmę.

               39

               Be to, per 2014 m. spalio 24 d. susitikimą Komisija pateikė ieškovėms detalų paaiškinimą dėl joms numatomos baudos dydžio apskaičiavimo metodo, įskaitant informaciją apie apskaičiuojant bazinį baudos dydį naudojamą pardavimų vertę, jų dalyvavimo darant pažeidimą trukmę, papildomą sumą, pridėtiną siekiant atgrasyti (dauginimo koeficientas), sunkinančių ar lengvinančių aplinkybių nebuvimą, sumažinimus pagal pranešimus dėl susitarimo ir bendradarbiavimo ir pagal gairių 37 punktą. Ieškovės puikiai suprato šiuos paaiškinimus ir savo pasiūlyme dėl susitarimo akivaizdžiai sutiko su maksimaliu galimu joms skirtinos baudos dydžiu neperžengiant siūlomų ribų.

               40

               Dėl bazinio baudos dydžio sumažinimo pagal gairių 37 punktą Komisija tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 88–92 konstatuojamosiose dalyse pakankamai paaiškintos priežastys, dėl kurių ji nusprendė koreguoti bazinius dydžius. Ypatingos aplinkybės, dėl kurių ieškovių bauda buvo koreguojama, jau buvo aptartos 2014 m. spalio 24 d. susitikime, t. y. prieš pateikiant pasiūlymą dėl susitarimo, prieš pranešimo apie kaltinimus išsiuntimą ir prieš ginčijamo sprendimo priėmimą. Per šį susitikimą Komisija paaiškino, kad visoms įmonėms apskaičiuoti baziniai baudų dydžiai viršijo 10 % ribą būtent dėl su pažeidimu susijusių pardavimų vertės dalies, kartelio ilgos trukmės ir įmonių „vieno produkto“ dalies (apskaičiuotos kaip santykis tarp visų vokų pardavimo apimties ir atitinkamos įmonės visų pardavimų apimties). Galiausiai, nors per 2014 m. spalio 24 d. susitikimą buvo tam tikrų neaiškumų dėl „vieno produkto“ dalimi pagrįsto sumažinimo įtakos galutiniam baudos dydžiui, šie neaiškumai buvo išsklaidyti per tą patį susitikimą, po kurio ieškovės pateikė savo pasiūlymą dėl susitarimo.

               41

               Komisija priduria, kad būtent pačios ieškovės 2014 m. vasario 24 d.„non paper“ dokumente (žr. šio sprendimo 9 punktą) prašė sumažinti joms baudą pagal gairių 37 punktą. Ieškovės paaiškino, kad, atsižvelgiant į jų grupės „vieno produkto“ pobūdį, pažeidimo trukmės ribojimas neturės reikšmės baudos, kuri joms bus skirta, dydžiui. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į tai, kad vokų pardavimai sudarė daugiau nei 90 % jų visų pardavimų, papildomo daugiau nei 10 % dydžio taikymas siekiant atgrasyti reikštų baudą, kurį viršytų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą 10 % apyvartos ribą. Atsižvelgdama į minėtą informaciją ir į ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamojoje dalyje pateiktus analogiškus motyvus Komisija nusprendė, kad šiuo atveju detalesnis motyvavimas nėra būtinas.

               42

               Dėl kiekvienai atitinkamai įmonei pritaikyto konkretaus sumažinimo Komisija primena ginčijamo sprendimo 91 ir 92 konstatuojamąsias dalis su paaiškintais veiksniais, į kuriuos ji atsižvelgė apskaičiuodama šiuos sumažinimus, papildomai nurodydama minėto sprendimo 87 konstatuojamąją dalį, kurioje pažymima, kad Mayer-Kuvert darant pažeidimą vaidino kitokį vaidmenį ir jos dalyvavimas jį darant buvo neintensyvus. Ginčijamo sprendimo 84 ir 93 konstatuojamosiose dalyse pateiktose lentelėse Nr. 3 ir Nr. 4 išdėstyti kiekvienos įmonės baziniai baudų dydžiai prieš koregavimą ir po jo, todėl paprastas aritmetinis skaičiavimas leidžia nustatyti tikslų koregavimo dydį, kuris buvo pritaikytas kiekvienai baudai. Ieškovių atveju dėl jų „vieno produkto“ pobūdžio koregavimas, kurį jos pačios prašė taikyti, sudarė [konfidencialu] %. Be to, teismų praktikoje nemanoma, kad būtina pateikti aritmetinį apskaičiavimą ar nurodyti tiksliai visus veiksnius, kurie lėmė konkretų baudos dydį. Triplike dėl sumažinimo Hamelin„dėl teisingumo“ Komisija pažymėjo, kad šis sumažinimas buvo pagrįstas poreikiu įvertinti išskirtines bylos aplinkybes, kaip tai nurodyta ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamojoje dalyje.

         Pirmosios instancijos teismo vertinimas

               43

               Pirmajame ieškinio pagrinde ieškovės iš esmės nurodo ginčijamo sprendimo 88–92 konstatuojamosiose dalyse pateiktą nepakankamą motyvavimą. Jose konkrečiai nenurodyti motyvai, kuriais remdamasi Komisija išimtinai pagal gairių 37 punktą pakoregavo atitinkamoms įmonėms nustatytų baudų bazinius dydžius ir pritaikė skirtingo dydžio sumažinimus, konkrečiai Hamelin baudą sumažinusi [konfidencialu] %. Toks elgesys, jų nuomone, yra piktnaudžiavimas įgaliojimais. Konkrečiai kalbant, Komisija pirmą kartą jau vykstant procesui teisme nurodė, kad Hamelin nėra „vieno produkto“ įmonė ir kad jos bazinio baudos dydžio koregavimas pagal gairių 37 punktą yra pagrįstas būtent teisingumu, tačiau tokios išvados negalima daryti iš ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamosios dalies.

               44

               Kaip pripažįstama nusistovėjusioje teismų praktikoje, SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje numatyta pareiga motyvuoti yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurį reikia skirti nuo motyvų pagrįstumo klausimo, susijusio su ginčijamojo akto teisėtumu iš esmės. Šiuo požiūriu reikalaujamas motyvavimas turi atitikti atitinkamo akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę. Konkrečiai dėl individualių sprendimų motyvavimo pažymėtina, kad pareiga motyvuoti tokius sprendimus siekiama ne tik sudaryti sąlygas teisminei kontrolei, bet ir suteikti suinteresuotajam asmeniui pakankamai informacijos, kuri leistų žinoti, ar sprendimas gali turėti trūkumų, dėl kurių jo galiojimą galima ginčyti (žr. 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 146–148 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką; 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Ziegler / Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 114 ir 115 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką ir 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Solvay / Komisija, C‑455/11 P, neskelbiamas Rink., EU:C:2013:796, 89 ir 90 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).

               45

               Be to, reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, būtent akto turinį, pateiktų motyvų pobūdį ir akto adresatų ar kitų tiesiogiai ir konkrečiai su tuo aktu susijusių asmenų suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama motyvuojant išvardyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes klausimas, ar teisės akto motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į aplinkybes bei visas atitinkamą klausimą reglamentuojančias teisės normas (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 150 punktas; 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Ziegler / Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 116 punktas ir 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Solvay / Komisija, C‑455/11 P, EU:C:2013:796, 91 punktas).

               46

               Teismų praktikoje dar kartą patikslinta, kad apie motyvus suinteresuotajam asmeniui turi būti pranešama kartu su jam nenaudingu sprendimu. Motyvavimo nebuvimo negali ištaisyti tai, kad suinteresuotasis asmuo sprendimo motyvus sužino vykstant procesui Sąjungos teismuose (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 149 punktas ir 2012 m. liepos 19 d. Sprendimo Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco / Komisija, C‑628/10 P ir C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 74 punktas).

               47

               Priešingai, nei nurodo Komisija, atsižvelgiant į iš Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio, aiškintino atsižvelgiant į SESV 263 straipsnį bei SESV 261 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį, išplaukiančius reikalavimus (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 52–67 punktus), nurodytus pranešimo dėl susitarimo procedūros 41 punkte, šie principai mutatis mutandis taikomi SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje numatytai Komisijos pareigai motyvuoti po susitarimo procedūros, per kurią atitinkama įmonė gali sutikti tik su maksimalia siūloma bauda, priimtą sprendimą, kuriuo skiriamos baudos. Iš tikrųjų atsižvelgdamas į minėtas pirminės ir antrinės teisės nuostatas Teisingumo Teismas pažymėjo ypatingą Komisijos pareigos motyvuoti savo sprendimus, kuriais skiriamos baudos už konkurencijos pažeidimus, ir visų pirma paaiškinti, kokį svorį suteikė ir kaip vertino elementus, į kuriuos atsižvelgė nustatydama baudas, taip pat teismo pareigos ex officio patikrinti tokio motyvavimo buvimą, svarbą (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Chalkor / Komisija, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 61 punktą).

               48

               Kai Komisija nusprendžia nukrypti nuo bendro gairėse, kuriomis ji pati sau nustatė diskrecijos ribas nustatant baudas, įtvirtinto metodo remdamasi gairių 37 punktu, šie reikalavimai dėl motyvavimo taikomi dar griežčiau. Šiuo klausimu reikia priminti nusistovėjusią teismų praktiką, kurioje pripažįstama, jog gairėse nustatyta orientacinė elgesio taisyklė, nurodanti sektiną praktiką, nuo kurios konkrečiu atveju Komisija negali nukrypti, nenurodžiusi priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą (šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 30 d. Sprendimo Quinn Barlo ir kt. / Komisija, C‑70/12 P, neskelbiamas Rink., EU:C:2013:351, 53 punktą ir 2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Ziegler / Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 60 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Šis motyvavimas juo labiau turi būti kuo tikslesnis dėl to, kad gairių 37 punkte abstrakčiai nurodomi „tam tikros bylos ypatumai“, taigi paliekama Komisijai didelė diskrecija taikyti, kaip ir šiuo atveju, išimtinį atitinkamų įmonių bazinių baudų dydžių koregavimą. Iš tiesų tokiomis aplinkybėmis yra dar svarbiau, kad Komisija administracinėse procedūrose laikytųsi Sąjungos teisės sistemoje nustatytų garantijų, įskaitant pareigą motyvuoti (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Technische Universität München, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14 punktą).

               49

               Iš to matyti, kad šiuo atveju Komisija turėjo pakankamai aiškiai ir tiksliai paaiškinti, kaip ji ketina pasinaudoti diskrecija, įskaitant teisines ir faktines aplinkybes, į kurias šiuo atveju atsižvelgė. Konkrečiai kalbant, atsižvelgiant į jos pareigą nustatant baudų dydžius laikytis vienodo požiūrio principo, kurio nesilaikymu jų nenaudai ją kaltina ieškovės (kaip jos nurodo pateikdamos antrąjį ieškinio pagrindą), ši pareiga motyvuoti apima visus reikšmingus veiksnius, į kuriuos reikia atsižvelgti norint įvertinti, ar atitinkamų įmonių, kurių baziniai baudų dydžiai buvo koreguojami, situacija buvo panaši, ar minėtos situacijos buvo vertinamos vienodai ir ar vienodas arba nevienodas minėtų situacijų vertinimas objektyviai pagrįstas (žr. 2014 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 51 ir 62 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).

               50

               Norint patikrinti, ar Komisija laikėsi savo pareigos motyvuoti ginčijamą sprendimą, reikia priminti atskirus atitinkamos įmonėms skirtų bazinių baudų dydžių apskaičiavimo ir koregavimo etapus pagal gairių 37 punktą. Šiuo klausimu ginčijamame sprendime pateikti motyvai gali būti apibendrinti taip:

                  Įmonė

                  Pardavimų vertė EUR 2007 m.

                  Sunkumo koeficientas

                  Trukmė (metai)

                  Papildoma suma

                  Bazinis dydis EUR

                  Koregavimas / Sumažinimas

                  Pakoreguotas bazinis dydis

                  Bong

                  140 000 000

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  115 500 000

                  [konfidencialu] %

                  [konfidencialu]

                  <…> GPV

                  125 086 629

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  103 196 000

                  [konfidencialu] %

                  [konfidencialu]

                  Hamelin

                  185 521 000

                  15 %

                  4,416

                  15 %

                  150 717 000

                  [konfidencialu] %

                  [konfidencialu]

                  Mayer-Kuvert

                  70 023 181

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  57 769 000

                  [konfidencialu] %

                  [konfidencialu]

                  Printeos <…>

                  143 316 000

                  15 %

                  4,5

                  15 %

                  118 235 000

                  [konfidencialu] %

                  [konfidencialu]

               51

               Be to, reikia priminti, jog, pirma, ginčijamo sprendimo 88 ir 89 konstatuojamosiose dalyse Komisija iš esmės pažymėjo, kad dauguma suinteresuotųjų įmonių pardavinėjo tik vienoje rinkoje, todėl realiai visos baudos galėjo siekti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą 10 % bendros apyvartos ribą, kad šios ribos taikymas buvo greičiau taisyklė nei išimtis ir kad bet koks skirstymas pagal pažeidimo sunkumą ar lengvinančias aplinkybes neturėjo įtakos baudų dydžiui (šiuo klausimu žr. 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Putters International / Komisija, T‑211/08, EU:T:2011:289, 75 punktą). Antra, ginčijamo sprendimo 90–92 konstatuojamosiose dalyse Komisija gairių 37 punkto taikymą ir bazinių baudų dydžių koregavimą „visų šalių“ naudai motyvavo darydama nuorodą į, be kita ko, „su karteliu susijusio produkto pardavimų vertę bendros apyvartos atžvilgiu ir <…> šalių skirtumus, kalbant apie jų asmeninį dalyvavimą darant pažeidimą“ ir į aplinkybę, kad „visos šalys skirtinga apimtimi, tačiau intensyviai veikė <…> vokų rinkoje“. Atsižvelgiant į ypatingas šios bylos aplinkybes ir į tai, „kad visos šalys skirtinga apimtimi, tačiau intensyviai veikė standartinių iš katalogo užsakomų ir specialiai atspausdintų vokų rinkoje [Komisija pasiūlė] <…> GVP už padarytą pažeidimą skirtiną baudos [dydį] sumažinti [konfidencialu] %, [ieškovėms] – [konfidencialu] %, Bong ir Mayer-Kuvert – [konfidencialu] % ir Hamelin – [konfidencialu] %“.

               52

               Pirma, kaip nurodo ieškovės, vis dėlto reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime, konkrečiai jo 92 konstatuojamojoje dalyje, Komisija nenurodo priežasčių, dėl kurių taikė šiuos skirtingo dydžio sumažinimus atitinkamoms įmonėms. Konkrečiai kalbant, minėti skirtingi sumažinimų dydžiai negali būti paaiškinami tik tuo, kad remdamasi 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Putters International / Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289) 75 punktu Komisija jau tame tarpiniame baudų apskaičiavimo etape norėjo kiekvienai minėtai įmonei sumažinti bazinius baudų dydžius, kad jie neviršytų 10 % bendros apyvartos ribos, numatytos Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje. Iš tikrųjų, kaip antrajame ieškinio pagrinde teisingai nurodo ieškovės, šie pakoreguoti baziniai baudų dydžiai yra labai skirtingi atsižvelgiant į minėtą 10 % ribą: Hamelin ir Bong atveju jie yra atitinkamai 4,5 % ir 4,7 %, o ieškovių atveju – 9,7 %.

               53

               Komisija taip pat nepagrįstai tvirtina, kad ieškovės buvo pakankamai informuotos apie jos požiūrį per administracinę procedūrą arba žinojo jo kontekstą; šis tvirtinimas nepagrįstas jokia bylos medžiaga. Atsakydama į Bendrojo Teismo per posėdį dėl to pateiktą klausimą žodžiu Komisija pripažino ginčijamo sprendimo motyvų šiuo atžvilgiu glaustumą ir neišsamumą ir iš esmės tik nurodė, kad per susitarimo procedūrą jos pareiga motyvuoti yra mažesnė, nes šalys jau susipažinusios su bylos medžiaga, įskaitant informaciją, į kurią Komisija planuoja atsižvelgti, ir yra laisvai sutikusios dalyvauti dvišalėse diskusijose dėl susitarimo sudarymo. Be to, dėl ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamoje dalyje nurodytų skirtingų sumažinimų dydžių Bendrasis Teismas šalims priminė savo pareigą prireikus ex officio patikrinti motyvų pakankamumą, kaip tai suprantama pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą, ir tai patvirtino posėdžio protokole.

               54

               Antra, ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamoje dalyje akivaizdžiai nepatikslinta tai, ką Komisija pavėluotai paaiškino (ir tai negali ištaisyti galimai nepakankamo motyvavimo ar jo nebuvimo) (žr. šio sprendimo 46 punkte nurodytą teismų praktiką) tik vykstant procesui teisme, pateikdama papildomų esminių motyvų, t. y. tai, kad, skirtingai nei kitos atitinkamos įmonės, Hamelin veikla nebuvo „vieno produkto“ ir jos bazinio baudos dydžio koregavimas buvo grindžiamas teisingumu ir pusiausvyros tarp atskirų baudų atkūrimu (žr. šio sprendimo 34 ir 35 punktus). Atsižvelgiant į šiuos papildomus paaiškinimus ir, priešingai, nei gali susidaryti vaizdas iš ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamosios dalies, esminis veiksnys, į kurį atsižvelgė Komisija, koreguodama bazinius baudų dydžius, nebuvo „šalių skirtumai, kalbant apie jų asmeninį dalyvavimą darant pažeidimą“, kuris Hamelin atveju buvo tik šiek tiek trumpesnis, nes ji dalyvavo darant pažeidimą 4,416 metų, o kitos atitinkamos įmonės – 4,5 metų. Be to, priešingai, nei, panašu, suprato ieškovės, ši konstatuojamoji dalis taip pat negali būti susijusi tik su trumpesniu Mayer-Kuvert dalyvavimu darant pažeidimą, nes dėl to, kaip dėl lengvinančios aplinkybės, jau buvo pritaikytas 10 % sumažinimas pagal gairių 29 punktą (ginčijamo sprendimo 85 ir 87 konstatuojamosios dalys), t. y. dar prieš ginčijamus bazinių baudų dydžių koregavimus, nurodytus ginčijamo sprendimo 88 ir kituose punktuose.

               55

               Iš to matyti, kad toks ginčijamo sprendimo motyvavimas neleido ieškovėms veiksmingai ginčyti Komisijos vertinimo pagrįstumo atsižvelgiant į vienodo požiūrio principą, o Bendrasis Teismas negalėjo atlikti teisėtumo kontrolės dėl minėto principo laikymosi (žr. antrąjį ieškinio pagrindą). Konkrečiau kalbant, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 91 ir 92 konstatuojamąsias dalis, nebuvo įmanoma suprasti ir įvertinti, ar Hamelin ir kitų atitinkamų įmonių situacijos buvo panašios, ar vis dėlto skirtingos ir ar Komisija jas vertino vienodai, ar skirtingai. Todėl dar sunkiau patikrinti, ar galimas vienodas skirtingų suinteresuotųjų įmonių situacijų vertinimas pagal gairių 37 punktą iš esmės pagrįstas jų „vieno produkto“ komercine veikla ir iš dalies teisingumu, arba galimas skirtingas panašių situacijų vertinimas, konkrečiai – skirtingų sumažinimų dydžių taikymas, buvo objektyviai pateisinamas. Atvirkščiai, ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamoje dalyje pateiktas glaustas motyvavimas sukūrė klaidingą įspūdį, kad pagrindinė horizontalaus atitinkamų įmonių bazinių baudų dydžių koregavimo priežastis buvo tai, kad jų visų situacijos buvo bent jau panašios dėl komercinės veiklos, susijusios su „vienu produktu“. Tačiau taip nebuvo Hamelin atveju, ir Komisija tai pripažino per posėdį.

               56

               Kadangi pranešimo apie kaltinimus 84 punkte buvo pateikta dar neaiškesnė informacija dėl numatomo bazinių baudų dydžių koregavimo metodo ir dėl to koregavimo pagrindimo, Komisija taip pat negali pagrįstai tvirtinti, kad ieškovės pakankamai informacijos šiuo klausimu gavo per administracinę procedūrą ar jau turėjo pakankami žinių apie esamą situaciją. Bet kuriuo atveju byloje nėra duomenų, kurie patvirtintų, kad vis dėlto taip buvo, o Komisija negali pagrįsti aplinkybės, kad per 2014 m. spalio 24 d. susitikimą ieškovėms pateikė šią informaciją.

               57

               Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas ir kad pirmajam ieškinio pagrindui, kiek jis susijęs su SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtintos pareigos motyvuoti nesilaikymu, reikia pritarti.

               58

               Taigi reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 1 dalies e punktą, nenagrinėjant kaltinimo dėl piktnaudžiavimo įgaliojimais ir antrojo bei trečiojo ieškinio pagrindų bei klausimo dėl trečiojo ieškinio pagrindo priimtinumo. Be to, nebūtina priimti sprendimo ir dėl antrojo papildomo reikalavimo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               59

               Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos pagal ieškovių pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2014 m. gruodžio 10 d. Komisijos sprendimo C(2014) 9295 final dėl bylos nagrinėjimo pagal [SESV 101] straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (AT.39780 – Vokai) 2 straipsnio 1 dalies e punktą.

                           2.

                           Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

                           Prek

                           Labucka

                           Schwarcz

                           Tomljenović

                           Kreuschitz

                     Paskelbta 2016 m. gruodžio 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: ispanų.
      (
            1
         )	Konfidencialūs duomenys neskelbiami.


2003 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Internationaler Hilfsfonds eV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla T-321/01.


title: 2006 m. liepos 6 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Axel Kittel prieš Belgijos valstybę (C-439/04) ir Belgijos valstybė prieš Recolta Recycling SPRL (C-440/04).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Belgija.#Šeštoji PVM direktyva - Už pirkimus sumokėto PVM atskaita - Karuselinis sukčiavimas - Pirkimo-pardavimo sutartis, kuri pagal nacionalinę teisę yra absoliučiai negaliojanti.#Sujungtos bylos C-439/04 ir C-440/04.

text:
      Sujungtos bylos C‑439/04 ir C‑440/04
      Axel Kittel
      prieš
      Belgijos valstybę
      ir
      Belgijos valstybė
      prieš
      Recolta Recycling SPRL
      (Cour de cassation (Belgija) prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Perkant sumokėto PVM atskaita – „Karuselinis“ sukčiavimas – Pirkimo - pardavimo sutartis, kuri pagal nacionalinę teisę yra absoliučiai negaliojanti“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnis)
      Kai prekės tiekiamos apmokestinamajam asmeniui, kuris nežinojo arba negalėjo žinoti, kad atitinkamas sandoris yra įtrauktas
         į pardavėjo sukčiavimą, Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos
         Direktyva 95/7, 17 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės normą, kuri numato, kad panaikinus
         pirkimo–pardavimo sutartį vadovaujantis civilinės teisės nuostata, pagal kurią ši sutartis absoliučiai negaliojanti, nes prieštarauja
         viešajai tvarkai dėl pardavėjui priskiriamo neteisėto pagrindo, šis apmokestinamasis asmuo praranda teisę į sumokėto pridėtinės
         vertės mokesčio atskaitą. Klausimas, ar šį negaliojimą lemia sukčiavimas pridėtinės vertės mokesčiu, ar kitas sukčiavimas,
         šiuo atžvilgiu nereikšmingas.

      Tačiau jei atsižvelgus į objektyvias aplinkybes įrodoma, kad tiekiama apmokestinamajam asmeniui, kuris žinojo arba turėjo
         žinoti, jog įsigydamas prekes jis dalyvavo į sukčiavimą pridėtinės vertės mokesčiu įtrauktame sandoryje, nacionalinis teismas
         turi atsisakyti leisti jam naudotis teise į atskaitą.

      (žr. 52, 59–61 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 6 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Perkant sumokėto PVM atskaita – „Karuselinis“ sukčiavimas – Pirkimo - pardavimo sutartis, kuri pagal nacionalinę teisę yra absoliučiai negaliojanti“
      Sujungtose bylose C‑439/04 ir C‑440/04
      dėl Cour de cassation (Belgija) 2004 m. spalio 7 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2004 m. spalio 19 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktų
         prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Axel Kittel (C‑439/04)

      prieš
      Belgijos valstybę
      ir
      Belgijos valstybė (C‑440/04)

      prieš
      Recolta Recycling SPRL,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (pranešėjas), U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh,
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. vasario 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Axel Kittel, atstovaujamo advokato J. Bublot (C‑439/04),
      –        Recolta Recycling SPRL, atstovaujamos advokatų T. Afschrift ir A. Rayet (C‑440/04),

      –        Belgijos valstybės, atstovaujamos E. Dominkovits, vėliau – L. Van den Broeck, padedamų advokato B. van de Walle de Ghelcke,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello stato G. De Bellis,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J.‑P. Keppenne ir M. Afonso,
      susipažinęs su 2006 m. kovo 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L
         145, p. 1), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB (OL L 102, p. 18, toliau – Šeštoji direktyva),
         išaiškinimu.

      2        Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant dvi bylas atitinkamai tarp A. Kittel bei Recolta Recycling SPRL (toliau – Recolta) ir Belgijos valstybės dėl Belgijos mokesčių administratoriaus atsisakymo pripažinti teisę atskaityti pirkimo pridėtinės
         vertės mokestį (toliau – PVM), sumokėtą už į karuselinį sukčiavimą įtrauktus sandorius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1967 m. balandžio 11 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 67/227/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, reglamentuojančių apyvartos
         mokesčius, suderinimo (OL  71, p. 1301), iš dalies pakeistos Šeštąja direktyva (toliau – Pirmoji direktyva) 2 straipsnis nustato:

      „Pagal bendrosios pridėtinės vertės mokesčio sistemos principą prekės ir paslaugos apmokestinamos bendru vartojimo mokesčiu,
         kuris yra tiksliai proporcingas prekių bei paslaugų kainai, nesvarbu, koks yra sandorių skaičius gamybos ir paskirstymo procese
         iki apmokestinimo etapo.

      Kiekvieno sandorio atveju pridėtinės vertės mokestis, apskaičiuojamas  nuo prekių ar paslaugų kainos taikant tokioms prekėms
         ar paslaugoms nustatytą tarifą, mokėtinas atskaičius pridėtinės vertės mokesčio dalį, kuri tiesiogiai priskirtina įvairioms
         kainos sudedamosioms dalims.

      Bendroji pridėtinės vertės mokesčio sistema taikoma iki mažmeninės prekybos etapo imtinai.“ (Pataisytas vertimas)
      4        Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1.      Prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks.“

      5        Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 ir 2 dalis:

      „1.      „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą
         2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą bei žemės ūkio gamybos veiklą bei įvairių profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus
         turto naudojimas, siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla.“

      6        Pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimas“ – tai teisės, kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu,
         perdavimas“.

      7        Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies a punktas nustato:

      „1.      Teisė atskaityti mokestį atsiranda tuomet, kai atskaitytinas mokestis tampa mokėtinas.
      2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, jis privalo turėti teisę
         iš mokesčio, kurį turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, mokėtiną ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ar suteiktas paslaugas,
         arba prekes ar paslaugas, kurias jis jam tieks ar suteiks.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinės teisės aktai
      8        Belgijos civilinio kodekso 1131 straipsnis nustato, kad „prievolė be pagrindo arba turinti melagingą ar neteisėtą pagrindą
         nesukelia jokių pasekmių“.

      9        Pagal to paties kodekso 1133 straipsnį „neteisėtas pagrindas yra tuomet, kai įstatymas jį draudžia, jis prieštarauja moralei
         arba viešajai tvarkai“.

       Pagrindinė byla
       Byla C-439/04
      10      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad akcinė bendrovė Ang Computime Belgium (toliau – Computime) pirko ir perpardavė kompiuterinius reikmenis, ir kad remdamasis savo parengta ataskaita mokesčių administratorius nusprendė,
         jog Computime sąmoningai dalyvavo PVM karuseliniame sukčiavime, kurio tikslas buvo vieną ar kelis kartus susigrąžinti tiekėjų už vienintelę
         ir tą pačią prekę sąskaitose faktūrose nurodytas PVM sumas, ir jog Computime naudai atlikti tiekimai buvo fiktyvūs. Tuo remdamasis, mokesčių administratorius neleido Computime  pasianudoti teise atskaityti už minėtus tiekimus sumokėtą PVM.

      11      Iš bylos medžiagos matyti, kad 1997 m. spalio 13 d. Verviers PVM rinkėjas pateikė Computime reikalavimą sumokėti. Reikalaujamos sumos sudarė maždaug 240 milijonų BEF mokesčių ir maždaug 480 milijonų BEF dydžio baudą
         (iš viso maždaug 18 milijonų eurų).

      12      Dėl šio reikalavimo sumokėti Computime pateikė protestą Tribunal de première instancede Verviers. 1999 m. liepos 28 d. Sprendimu šis teismas nusprendė, kad protestas nepagrįstas. Šį sprendimą cour d’appelde Liège patvirtino 2002 m. gegužės 29 d. Sprendimu.

      13      Tuomet Computime bankroto administratorius A. Kittel dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą Cour de cassation.

       Byla C‑440/04
      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Recolta pirko iš pono Aillaud šešiolika liukso transporto priemonių, kurias pastarasis buvo nusipirkęs iš bendrovės Auto-Mail. Už Aillaud pirkimus į valstybės biudžetą nebuvo sumokėtas joks PVM, o jis pats Belgijos valstybei nepervedė Recolta sumokėto PVM. Pastaroji perpardavė transporto priemones tai pačiai bendrovei Auto-Mail, neapmokestinusi PVM pagal pardavimo eksportui leidimą.

      15      Iš bylos medžiagos matyti, kad pagal specialios mokesčių inspekcijos tyrimą  Aillaud ir Auto-Mail suorganizavo karuselinį sukčiavimą mokesčiais, į kurį buvo įtraukti su Recolta sudaryti sandoriai.

      16      1989 m. spalio 26 d. Verviers PVM rinkėjas pateikė Recolta  reikalavimą sumokėti daugiau nei 4,8 milijonų BEF mokesčių ir šiek tiek daugiau nei 9,7 milijonų BEF dydžio baudą (iš viso
         maždaug 360 000 eurų).

      17      Dėl šio reikalavimo sumokėti Recolta  pateikė protestą Tribunal de première instance deVerviers. 1996 m. spalio 1 d. Sprendimu šis teismas, konstatavęs, kad niekas neleidžia manyti, jog Recolta ir jos vadovai žinojo arba suprato esą įtraukti į didelio masto sukčiavimą, nusprendė, jog mokesčių rinkėjo pateiktas reikalavimas
         sumokėti neturi teisinio pagrindo, todėl yra negaliojantis ir nesukelia jokių pasekmių. Byla buvo nagrinėjama baudžiamajame
         procese, kuriame Briuselio Tribunal correctionnel  1994 m. vasario 7 d. priėmė nutartį nutraukti bylą Recolta vadovo atžvilgiu.

      18      Dėl šio sprendimo Belgijos valstybė pateikė apeliacinį skundą cour d’appel de Liège, tvirtindama, kad sutartys, kuriomis grindžiamos sąskaitos faktūros, pagal nacionalinę teisę yra absoliučiai negaliojančios
         dėl to, jog lemiamas motyvas, paskatinęs Ailliaud sudaryti sutartį su Recolta, buvo siekis įvykdyti PVM mechanizmui prieštaraujančius sandorius. Kadangi nagrinėjami sandoriai grindžiami neteisėtu pagrindu,
         numatytu civilinio kodekso 1131 straipsnyje, būtinos teisės į atskaitą suteikimo sąlygos, būtent prekių tiekimo buvimas, nėra
         išpildytos.

      19      Cour d’appel de Liège patvirtino priimtą sprendimą, todėl Belgijos valstybė pateikė kasacinį skundą Cour de cassation.

       Prejudiciniai klausimai
      20      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma pastebi, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamos Belgijos
         PVM kodekso nuostatos perkėlė į nacionalinę teisę Šeštosios direktyvos 2 straipsnį, 4 straipsnio 1 dalį, 5 straipsnio 1 dalį
         ir 17 straipsnio 2 dalį.

      21      Paskui jis primena, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Šeštoji direktyva grindžiama fiskalinio neutralumo
         principu, kad šis principas PVM rinkimo srityje draudžia bendrą teisėtų ir neteisėtų sandorių diferenciaciją, išskyrus atvejus,
         nesusijusius su šia byla, kai dėl ypatingų tam tikrų prekių savybių neįmanoma jokia konkurencija tarp teisėto ir neteisėto
         ekonominių sektorių.

      22      Be to, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal nacionalinę teisę sutartis, kuria siekiama
         suorganizuoti sukčiavimą trečiųjų asmenų, kurių teisės saugomos pagal viešosios tvarkos teisės aktus, nagrinėjamu atveju –
         Belgijos valstybės, atžvilgiu, yra neteisėta ir absoliučiai negaliojanti. Kalbant apie bendrąjį interesą, pakanka vienai šaliai
         sutartį sudaryti siekiant neteisėtų tikslų ir nėra būtina, jog kita sutarties šalis apie juos žinotų.

      23      Byloje C‑439/04 Cour de cassation  pastebi, kad cour d’appel de Liège pripažino, jog niekinė sutartis negali sukelti teisinių pasekmių, kaip antai PVM atskaita, jei neteisėtas pagrindas yra sukčiavimas
         pačiu mokesčiu, ir kad A. Kittel, grįsdamas savo kasacinio skundo pagrindą, tvirtina, jog apmokestinamojo asmens sąskaitoje
         faktūroje nurodytas PVM už prekių tiekimą gali būti atskaitytas, net jeigu prekės buvo tiekiamos pagal sutartį, kuri pagal
         nacionalinę teisę yra absoliučiai negaliojanti, ir kad teisė į atskaitą išlieka, net jei neteisėtas pagrindas yra sukčiavimas
         pačiu PVM.

      24      Byloje C‑440/04, grįsdama savo kasacinio skundo pagrindą, Belgijos valstybė tvirtina, kad apmokestinamojo asmens sąskaitoje
         faktūroje nurodytas PVM už prekių tiekimą negali būti atskaitytas, kai tiekimas, nors ir realiai įvykdytas, atliekamas pagal
         sutartį, kuri pagal nacionalinę teisę yra absoliučiai negaliojanti, net jeigu pirkėjas buvo sąžiningas.

      25      Tokiomis aplinkybėmis Cour de cassation  nusprendė sustabdyti bylų nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

       Byloje C‑439/04:
      „1.      Jeigu prekės tiekiamos apmokestinamajam asmeniui, kuris sąžiningai sudarė sutartį nežinodamas apie pardavėjo sukčiavimą, ar
         (PVM) fiskalinio neutralumo principas draudžia, kad, panaikinus pirkimo–pardavimo sutartį vadovaujantis nacionalinės civilinės
         teisės norma, pagal kurią ši sutartis absoliučiai negaliojanti, nes prieštarauja viešajai tvarkai dėl pardavėjui priskiriamo
         neteisėto pagrindo, šis apmokestinamasis asmuo prarastų teisę į mokesčio atskaitą?

      2.      Ar atsakymas būtų kitoks, jei absoliutų negaliojimą lemtų sukčiavimas pačiu (PVM)?
      3.      Ar atsakymas būtų kitoks, jei pirkimo–pardavimo sutarties neteisėtas pagrindas, lemiantis absoliutų negaliojimą pagal nacionalinę
         teisę, būtų sukčiavimas (PVM), apie kurį žinojo abi sutarties šalys?“

       Byloje C‑440/04:
      „1.      Jeigu prekės tiekiamos apmokestinamajam asmeniui, kuris sąžiningai sudarė sutartį nežinodamas apie pardavėjo sukčiavimą, ar
         (PVM) fiskalinio neutralumo principas draudžia, kad panaikinus pirkimo–pardavimo sutartį vadovaujantis nacionalinės civilinės
         teisės norma, pagal kurią ši sutartis absoliučiai negaliojanti, nes prieštarauja viešajai tvarkai dėl pardavėjui priskiriamo
         neteisėto pagrindo, apmokestinamasis asmuo prarastų teisę į mokesčio atskaitą?

      2.      Ar atsakymas būtų kitoks, jeigu absoliutų negaliojimą lemtų sukčiavimas pačiu (PVM)?“
      26      2005 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑439/04 ir C‑440/04 sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
         rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
      27      Savo prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
         esmės klausia, ar kai prekės tiekiamos apmokestinamajam asmeniui, kuris nežinojo ir negalėjo žinoti, jog atitinkamas sandoris
         įtrauktas į pardavėjo sukčiavimą, Šeštosios PVM direktyvos 17 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia nacionalinės
         teisės normą, numatančią, jog panaikinus pirkimo–pardavimo sutartį vadovaujantis civilinės teisės nuostata, pagal kurią ši
         sutartis absoliučiai negaliojanti, nes prieštarauja viešajai tvarkai dėl pardavėjui priskiriamo neteisėto pagrindo, minėtas
         apmokestinamasis asmuo praranda teisę atskaityti sumokėtą PVM. Šis teismas klausia, ar atsakymas į šį klausimą būtų kitoks,
         jeigu absoliutų negaliojimą lemtų sukčiavimas PVM.

      28      Prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia sužinoti, ar atsakymas į šį klausimą būtų kitoks,
         jeigu apmokestinamasis asmuo žinojo arba turėjo žinoti, kad įsigydamas prekes jis dalyvavo į sukčiavimą PVM įtrauktame sandoryje.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      29      A. Kittel mano, kad būtent iš Pirmosios direktyvos 2 straipsnio ir 17 straipsnio 2 dalies a punkto išplaukiantis fiskalinio
         neutralumo principas draudžia, jog apmokestinamasis asmuo prarastų savo teisę į atskaitą vien dėl to, kad sandoris pagal nacionalinę
         teisę yra negaliojantis.

      30      Be to, Šeštosios direktyvos 5 straipsnis nedraudžia prekės tiekimu laikyti sandorį, kuris dėl savo ypatingų savybių sudaro dalį
         konkurencingos ekonominės grandinės, net jeigu dalis šio tiekimo atliekama siekiant sukčiauti PVM. Šiomis aplinkybėmis Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji prekes įsigyjančiam asmeniui, kuris veikia nesiekdamas sukčiauti
         PVM, suteikia teisę atskaityti PVM.

      31      Taip pat šis straipsnis suteikia teisę į atskaitą prekes įsigyjančiam asmeniui, kuris veikia nesiekdamas sukčiauti PVM, net
         jeigu žino apie savo tiekėjo tikslą sukčiauti, nepaisant to, ar jis iš šio sukčiavimo gauna naudą, ar ne. Taigi Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji prekes įsigyjančiam asmeniui suteikia teisę į atskaitą,
         net jeigu jis žino savo tiekėjo tikslą sukčiauti, nepaisant to, ar jis iš šio sukčiavimo gauna naudą, ar ne.

      32      Belgijos valstybė teigia, kad kai prekės perduodamos apmokestinamajam asmeniui, kuris sąžiningai sudarė sutartį nežinodamas
         apie pardavėjo sukčiavimą, PVM fiskalinio neutralumo principas nedraudžia atsisakyti apmokestinamajam asmeniui suteikti teisę
         į atskaitą, jeigu įrodoma, jog jis neįvykdė esminių reikalaujamų sąlygų pasinaudoti šia teise.

      33      Taip yra būtent tuo atveju, kai apmokestinamasis asmuo dalyvauja karuseliniame sukčiavime pats to nežinodamas, jeigu jo negalima
         laikyti tiekiamų prekių gavėju Šeštosios direktyvos 5 straipsnio prasme arba asmeniu, kuris atitinkamas prekes naudoja savo
         apmokestinamajai veiklai, arba kai apmokestinamasis asmuo neturi šios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies ir 22 straipsnio 3 dalies
         nuostatų atitinkančios sąskaitos faktūros.

      34      Taip pat galima atsisakyti leisti pasinaudoti teise į atskaitą, kai įrodoma, jog šia teise remiamasi sukčiaujant arba piktnaudžiaujant.

      35      Recolta bei Italijos vyriausybė mano, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti teigiamai, o į antrąjį – neigiamai.

      36      Vis dėlto, kai neteisėtas pirkimo–pardavimo sutarties pagrindas yra sukčiavimas PVM, apie kurį žino abi sutarties šalys, Italijos
         vyriausybė mano, kad draudžiantis piktnaudžiauti Bendrijos teise principas neleidžia perleidžiančiam prekes asmeniui pripažinti
         teisę atskaityti sumokėtą mokestį.

      37      Europos Bendrijų Komisija teigia, kad prekių tiekimas apmokestinamajam asmeniui, kuris sąžiningai sudarė sutartį nežinodamas
         apie pardavėjo sukčiavimą, yra prekių tiekimas Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme, kuris suteikia teisę į atskaitą
         pagal šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį, ir kad šio mokesčio neutralumo principas draudžia atsisakyti minėtam apmokestinamajam
         asmeniui suteikti teisę atskaityti PVM dėl nacionalinės teisės normą, pagal kurią ši sutartis absoliučiai negaliojanti, nes
         prieštarauja viešajai tvarkai dėl pardavėjui priskiriamo neteisėto pagrindo.

      38      Komisijos teigimu, atsakymas į prašymus priimti prejudicinį sprendimą teismo klausimus nesiskiria, jeigu pirkimo–pardavimo
         sutarties neteisėtas pagrindas, sukeliantis jos absoliutų negaliojimą pagal nacionalinę teisę, yra abiem sutarties šalims
         žinomas sukčiavimas PVM, nebent įrodoma, kad prekes įsigyjantis asmuo piktnaudžiauja naudodamasis teise į atskaitą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      39      Šeštoji direktyva nustato bendrą PVM sistemą, grindžiamą, be kita ko, vienodu apmokestinamųjų sandorių apibrėžimu (žr. 2003 m.
         birželio 26 d. Sprendimo MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, C‑305/01, Rink., p. I‑6729, 38 punktą ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Optigen ir kt., C‑354/03, C‑355/03 ir C‑484/03, Rink. p. I‑0000, 36 punktą).

      40      Ši direktyva nustato labai plačią PVM taikymo sritį, būtent 2 straipsnyje, susijusiame su apmokestinamaisiais sandoriais,
         be prekių importo numatydama prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kuriuos šalies teritorijoje už atlygį atlieka apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks (minėto sprendimo 37 punktas).

      41      Iš tiesų apmokestinamojo asmens, veikiančio kaip tokio, atliekamo prekių tiekimo ir ekonominės veiklos sąvokų apibrėžimų analizė
         parodo, kad šios sąvokos, apibrėžiančios apmokestinamuosius sandorius pagal Šeštąją direktyvą, yra objektyvaus pobūdžio ir
         taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų sandorių tikslus bei rezultatus (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Optigen ir kt. 43 ir 44 punktus).

      42      Kaip Teisingumo Teismas konstatavo 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo BLP Group (C‑4/94, Rink. p. I‑983) 24 punkte, mokesčių administratoriaus pareiga atlikti tyrimus, kad nustatytų apmokestinamojo asmens
         ketinimus, prieštarauja bendrosios PVM sistemos tikslams užtikrinti teisinį saugumą ir supaprastinti PVM taikymui būdingus
         veiksmus, atsižvelgiant, išskyrus ypatingus atvejus, į objektyvų atitinkamo sandorio pobūdį.

      43      Siekiant nustatyti, ar tam tikras sandoris yra apmokestinamojo asmens, veikiančio kaip tokio,  atliktas tiekimas ir ekonominė
         veikla, mokesčių administratoriaus pareiga atsižvelgti į kito nei atitinkamas apmokestinamasis asmuo toje pačioje tiekimų
         grandinėje dalyvaujančio ūkio subjekto ketinimus ir (arba) galimą kito šio tiekimų grandinės dalimi esančio sandorio, ankstesnio
         arba vėlesnio nei minėto apmokestinamojo asmens įvykdytasis, sukčiaujamąjį pobūdį, apie kurį šis apmokestinamasis asmuo nežinojo
         ir negalėjo žinoti, a fortiori prieštarautų minėtiems tikslams (minėto sprendimo Optigen ir kt. 46 punktas).

      44      Minėto sprendimo Optigen ir kt.  51 punkte Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad sandoriai, kurie patys nėra sukčiavimas PVM, yra apmokestinamojo asmens, veikiančio
         kaip tokio, atliktas prekių tiekimas ir ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies, 4 straipsnio ir 5 straipsnio
         1 dalies prasme, jeigu atitinka objektyvius kriterijus, kuriais pagrįstos minėtos sąvokos, neatsižvelgiant į kito nei atitinkamas
         apmokestinamasis asmuo toje pačioje tiekimų grandinėje dalyvaujančio ūkio subjekto ketinimus ir (arba) galimą kito šio tiekimų
         grandinės dalimi esančio sandorio, ankstesnio arba vėlesnio nei minėto apmokestinamojo asmens įvykdytasis, sukčiaujamąjį pobūdį,
         apie kurį šis apmokestinamasis asmuo nežinojo ir negalėjo žinoti.

      45      Teisingumo Teismas nurodė, kad tokius sandorius vykdančio apmokestinamojo asmens teisei atskaityti sumokėtą pirkimo PVM taip
         pat negali turėti įtakos aplinkybė, jog tiekimų grandinėje, kuriai priklauso šie sandoriai, šiam apmokestinamajam asmeniui
         nežinant ar negalint žinoti, kitas sandoris, ankstesnis ar vėlesnis nei jo įvykdytasis, yra sukčiavimas PVM (minėto sprendimo
         Optigen ir kt. 52 punktas).

      46      Ši išvada nesiskirtų ir tuo atveju, kai šie sandoriai, apmokestinamajam asmeniui nežinant arba negalint žinoti, vykdomi pardavėjui
         sukčiaujant.

      47      Iš tikrųjų Šeštosios direktyvos 17 ir paskesniuose straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudėtinė PVM sistemos dalis
         ir iš esmės negali būti ribojama. Ja naudojamasi iš karto visų pardavimo sandoriams tenkančių mokesčių atžvilgiu (žr., be
         kita ko, 1995 m. liepos 6 d. Sprendimo BP Soupergaz, C‑62/93, Rink. p. I‑1883, 18 punktą ir 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 43 punktą).

      48      Atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti verslininką nuo bet kokios jo ekonominės veiklos atveju mokėtino ar sumokėto
         PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrina bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumą, neatsižvelgiant į jos
         tikslą ar rezultatą, su sąlyga, kad pati ši veikla iš principo būtų apmokestinama PVM (žr., be kita ko, 2001 m. vasario 22 d.
         Sprendimo Abbey National, C‑408/98, Rink. p. I‑1361, 24 punktą ir 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo HE, C‑25/03, Rink. p. I‑3123, 70 punktą).

      49      Klausimas, ar už ankstesnius arba vėlesnius atitinkamų prekių pardavimų sandorius mokėtinas PVM buvo sumokėtas valstybės biudžetui,
         neturi įtakos apmokestinamojo asmens teisei atskaityti sumokėtą pirkimo PVM (šiuo klausimu žr. 2004 m. kovo 3 d. Nutarties
         Transport Service, C‑395/02, Rink. p. I‑1991, 26 punktą). Pagal pagrindinį bendrajai PVM sistemai būdingą ir iš Pirmosios bei Šeštosios direktyvų
         2 straipsnio išplaukiantį principą PVM taikomas kiekvienam gamybos ar platinimo sandoriui, atskaitant mokestį, tiesiogiai
         priskirtiną įvairioms kainos sudedamosioms dalims (žr., be kita ko, 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Midland Bank, C‑98/98, Rink. p. I‑4177, 29 punktą; 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Zita Modes, C‑497/01, Rink. p. I‑14393, 37 punktą ir minėto sprendimo Optigen ir kt.  54 punktą).

      50      Šiomis aplinkybėmis, kaip paminėjo prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš teismo praktikos matyti, kad
         fiskalinio neutralumo principas draudžia bendrą teisėtų ir neteisėtų sandorių diferenciaciją. Iš to matyti, kad vien elgesio
         kvalifikavimas kaip teisės pažeidimo nelemia atleidimo nuo mokesčio. Toks atleidimas gali būti taikomas tik specifinėse situacijose,
         kuriose dėl ypatingų tam tikrų prekių ar tam tikrų paslaugų savybių neįmanoma jokia konkurencija tarp teisėto ir neteisėto
         ekonominių sektorių (žr., be kita ko, 1999 m. birželio 29 d. Sprendimo Coffeeshop „Siberië“, C‑158/98, Rink. p. I‑3971, 14 ir 21 punktus, taip pat 2000 m. birželio 29 d. Sprendimo Salumets ir kt., C‑455/98, Rink. p. I‑4993, 19 punktą). Taigi yra aišku, kad taip nėra pagrindinėse bylose nagrinėjamų kompiuterinių reikmenų
         ir transporto priemonių atveju.

      51      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad ūkio subjektai, ėmęsi bet kokios priemonės, kurios gali būti iš jų pagrįstai reikalaujama,
         kad būtų užtikrinta, jog jų sandoriai nėra įtraukti į sukčiavimą PVM ar kitokį sukčiavimą, privalo turėti galimybę pasitikėti
         šių sandorių teisėtumu be rizikos prarasti savo teisę atskaityti sumokėtą pirkimo PVM. (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės
         11 d. Sprendimo Federation of Technological Industries, C‑384/04, Rink. p. I‑0000, 33 punktą).

      52      Iš to išplaukia, kad kai prekės tiekiamos apmokestinamajam asmeniui, kuris nežinojo arba negalėjo žinoti, kad atitinkamas
         sandoris yra įtrauktas į pardavėjo sukčiavimą, Šeštosios direktyvos 17 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės
         teisės normą, kuri numato, kad panaikinus pirkimo–pardavimo sutartį vadovaujantis civilinės teisės nuostata, pagal kurią ši
         sutartis absoliučiai negaliojanti, nes prieštarauja viešajai tvarkai dėl pardavėjui priskiriamo neteisėto pagrindo, minėtas
         apmokestinamasis asmuo praranda teisę į sumokėto PVM atskaitą. Klausimas, ar šį negaliojimą lemia sukčiavimas PVM, ar kitas
         sukčiavimas, šiuo atžvilgiu nereikšmingas.

      53      Tačiau objektyvūs kriterijai, kuriais grindžiamos apmokestinamojo asmens, veikiančio kaip tokio, atliekamo prekių tiekimo
         ir ekonominės veiklos sąvokos, paties apmokestinamojo asmens mokestinio sukčiavimo atveju yra nepatenkinami (žr. 2006 m. vasario
         21 d. Sprendimo Halifax ir kt., C‑255/02, Rink. p. I‑0000, 59 punktą).

      54      Iš tikrųjų, kaip Teisingumo Teismas jau yra pažymėjęs, kova su galimais sukčiavimu, vengimu ir piktnaudžiavimu yra Šeštosios
         direktyvos pripažintas ir skatinamas tikslas (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Gemeente Leusden ir Holin Groep, C‑487/01 ir C‑7/02, Rink. p. I‑5337, 76 punktą). Asmenys negali sukčiaudami arba piktnaudžiaudami remtis Bendrijos teisės
         normomis (žr., be kita ko, 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Kefalas ir kt., C‑367/96, Rink. p. I‑2843, 20 punktą; 2000 m. kovo 23 d. Sprendimo Diamantis, C‑373/97, Rink. p. I‑1705, 33 punktą ir 2005 m. kovo 3 d. Fini H, C‑32/03, Rink. p. I‑1599, 32 punktą).

      55      Jeigu mokesčių administratorius nusprendžia, kad teise atskaityti buvo pasinaudota sukčiaujant, jis turi teisę prašyti atgaline
         data grąžinti atskaitytas sumas (žr., be kita ko, 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, Rink. p. 655, 24 punktą; 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo INZO, C‑110/94, Rink. p. I‑857, 24 punktą ir minėto sprendimo Gabalfrisa ir kt. 46 punktą), o nacionalinis teismas turi atsisakyti leisti naudotis teise į atskaitą, jei atsižvelgus į objektyvias aplinkybes
         įrodoma, kad šia teise remiamasi sukčiaujant (žr. minėto sprendimo Fini H 34 punktą).

      56      Be to, apmokestinamasis asmuo, kuris žinojo arba turėjo žinoti, kad įsigydamas prekes jis dalyvavo į sukčiavimą PVM įtrauktame
         sandoryje, Šeštosios direktyvos tikslais turi būti laikomas kaip šiame sukčiavime dalyvaujantis asmuo, nepaisant to, ar perparduodamas
         šias prekes jis gauna naudos, ar ne.

      57      Iš tikrųjų tokioje situacijoje apmokestinamasis asmuo padeda sukčiavimo organizatoriams ir tampa jų bendrininku.

      58      Be to, toks aiškinimas, dėl kurio pasidaro sunkiau įgyvendinti sukčiavimo sandorius, sudaro jiems kliūtis.

      59      Todėl nacionalinis teismas turi atsisakyti leisti naudotis teise į atskaitą jei, atsižvelgus į objektyvias aplinkybes, įrodoma,
         kad apmokestinamasis asmuo žinojo arba turėjo žinoti, jog įsigydamas prekes jis dalyvavo į sukčiavimą PVM įtrauktame sandoryje,
         netgi jeigu nagrinėjamas sandoris atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos apmokestinamojo asmens, veikiančio
         kaip tokio,  atliekamo prekių tiekimo ir ekonominės veiklos sąvokos.

      60      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į klausimus reikia atsakyti šitaip: kai prekės tiekiamos apmokestinamajam asmeniui,
         kuris nežinojo arba negalėjo žinoti, kad atitinkamas sandoris yra įtrauktas į pardavėjo sukčiavimą, Šeštosios direktyvos 17 straipsnis
         turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės normą, kuri numato, kad panaikinus pirkimo–pardavimo sutartį vadovaujantis
         civilinės teisės nuostata, pagal kurią ši sutartis absoliučiai negaliojanti, nes prieštarauja viešajai tvarkai dėl pardavėjui
         priskiriamo neteisėto pagrindo, šis apmokestinamasis asmuo praranda teisę į sumokėto PVM atskaitą. Klausimas, ar šį negaliojimą
         lemia sukčiavimas PVM, ar kitas sukčiavimas, šiuo atžvilgiu nereikšmingas.

      61      Tačiau jei atsižvelgus į objektyvias aplinkybes įrodoma, kad tiekiama apmokestinamajam asmeniui, kuris žinojo arba turėjo
         žinoti, jog įsigydamas prekes jis dalyvavo į sukčiavimą PVM įtrauktame sandoryje, nacionalinis teismas turi atsisakyti leisti
         jam naudotis teise į atskaitą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      Kai prekės tiekiamos apmokestinamajam asmeniui, kuris nežinojo arba negalėjo žinoti, kad atitinkamas sandoris yra įtrauktas
            į pardavėjo sukčiavimą, 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių
            įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d.
            Tarybos direktyva 95/7/EB, 17 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės normą, kuri numato, kad
            panaikinus pirkimo–pardavimo sutartį vadovaujantis civilinės teisės nuostata, pagal kurią ši sutartis absoliučiai negaliojanti,
            nes prieštarauja viešajai tvarkai dėl pardavėjui priskiriamo neteisėto pagrindo, šis apmokestinamasis asmuo praranda teisę
            į sumokėto pridėtinės vertės mokesčio atskaitą. Klausimas, ar šį negaliojimą lemia sukčiavimas pridėtinės vertės mokesčiu,
            ar kitas sukčiavimas, šiuo atžvilgiu nereikšmingas.
      Tačiau jei atsižvelgus į objektyvias aplinkybes įrodoma, kad tiekiama apmokestinamajam asmeniui, kuris žinojo arba turėjo
            žinoti, jog įsigydamas prekes jis dalyvavo į sukčiavimą pridėtinės vertės mokesčiu įtrauktame sandoryje, nacionalinis teismas
            turi atsisakyti leisti jam naudotis teise į atskaitą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.