title: 2010 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Audi AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Apeliacinis skundas - Bendrijos prekių ženklas - Reglamentas (EB) Nr. 40/94 - 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 63 straipsnis - Žodinis prekių ženklas "Vorsprung durch Technik" - Iš reklaminių šūkių sudaryti prekių ženklai - Skiriamieji požymiai - Prekių ženklo paraiška dideliam skaičiui prekių ir paslaugų - Atitinkama visuomenė - Visapusiškas vertinimas ir motyvavimas - Nauji dokumentai.#Byla C-398/08 P.

text:
      Byla C‑398/08 P
      Audi AG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 63 straipsnis – Žodinis prekių ženklas „Vorsprung durch Technik“ – Iš reklaminių šūkių sudaryti prekių ženklai – Skiriamieji požymiai – Prekių ženklo paraiška dideliam skaičiui prekių ir paslaugų – Atitinkama visuomenė – Visapusiškas vertinimas ir motyvavimas – Nauji dokumentai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai – Iš reklaminių šūkių sudaryti prekių ženklai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai – Iš reklaminių šūkių sudaryti prekių ženklai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      3.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai – Iš reklaminių šūkių sudaryti prekių ženklai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b ir c punktai)
      4.        Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamųjų požymių
            neturintys prekių ženklai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktas)
      1.        Vien aplinkybės, kad suinteresuotoji visuomenė suvokia prekių ženklą kaip reklaminę frazę ir kad, atsižvelgiant į jo pagiriamąjį
         pobūdį, jį iš esmės gali panaudoti ir kitos įmonės, savaime nepakanka išvadai apie šio prekių ženklo skiriamųjų požymių nebuvimą
         Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme. Iš tikrųjų žodinio prekių ženklo pagiriamoji
         konotacija neužkerta kelio jo tinkamumui garantuoti vartotojams juo žymimų prekių ar paslaugų kilmę. Taigi suinteresuotoji
         visuomenė gali suvokti tokį prekių ženklą kartu kaip reklaminę frazę ir kaip prekių ar paslaugų komercinės kilmės nuorodą.
         Tai reiškia, kad jeigu ši visuomenė suvoks prekių ženklą kaip tokios kilmės nuorodą, aplinkybė, kad jis kartu ar net pirmiausia
         bus suvokiamas kaip reklaminė frazė, neturės reikšmės jo skiriamiesiems požymiams.

      (žr. 44–45 punktus)
      2.        Negalima reikalauti, kad reklaminis šūkis turėtų „vaizduotės elementą“ ar netgi „koncepcijų nesuderinamumą, kuris keltų nuostabą
         ir dėl to galėtų išlikti atmintyje“ tam, kad toks šūkis būtų pripažintas turinčiu minimalius skiriamuosius požymius, reikalaujamus
         pagal Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b punktą.

      Kalbant apie prekių ženklą, kuris gali turėti keletą reikšmių, būti žodžių žaismu ar suvokiamas kaip išgalvotas, stebinantis
         ir netikėtas bei kartu būti įsimenamas, reikia pažymėti, kad nors tokių savybių buvimas nėra būtina reklaminio šūkio skiriamųjų
         požymių pripažinimo sąlyga, jų turėjimas iš esmės suteikia jam tokių požymių.

      (žr. 39, 47 punktus)
      3.        Prekių ženklai, sudaryti iš žymenų ar nuorodų, kurie taip pat naudojami kaip reklaminiai šūkiai, kokybės nuorodos ar posakiai,
         skatinantys pirkti šiais prekių ženklais pažymėtas prekes ar paslaugas, didesniu ar mažesniu mastu visada perteikia objektyvią
         idėją. Vien dėl šios aplinkybės šie prekių ženklai nelaikomi neturinčiais skiriamųjų požymių Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos
         prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

      Taigi, jei šie prekių ženklai nėra apibūdinamieji minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, jie gali išreikšti
         netgi paprastą objektyvią idėją ir vis dėlto būti tinkami nurodyti vartotojui konkrečių prekių ar paslaugų komercinę kilmę.
         Taip gali būti, pavyzdžiui, kai šie prekių ženklai neapsiriboja įprastu reklaminiu pranešimu, bet pasižymi tam tikru originalumu
         ar kūrybiškumu, reikalauja bent minimalių aiškinimo pastangų ar skatina suinteresuotosios visuomenės sąmonės veiklą.

      (žr. 56–57 punktus)
      4.        Šūkis „Vorsprung durch Technik“, kurį prašoma įregistruoti Nicos sutarties 12 klasei priklausančioms „Transporto priemonėms;
         sausumos, vandens ir oro susisiekimo priemonėms“ bei 9, 14, 16, 18, 25, 28, 35–43 ir 45 klasių prekėms ir paslaugoms, turi
         skiriamųjų požymių Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 7 straipsnio 1 dalies b punkto prasme.

      Net padarius prielaidą, kad šūkis „Vorsprung durch Technik“ perteikia objektyvią idėją, jog techninis pranašumas leidžia gaminti
         ir tiekti geresnes prekes ir paslaugas, ši aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad prašomam įregistruoti prekių ženklui nebūdingas
         joks skiriamasis požymis. Kad ir kokia paprasta būtų ši idėja, jos negalima pripažinti tokia įprasta, kad iš karto ir be jokios
         vėlesnės analizės būtų atmesta galimybė, jog šis prekių ženklas tinka nurodyti vartotojui konkrečių prekių ar paslaugų komercinę
         kilmę.

      Minėta idėja akivaizdžiai neišplaukia iš nurodyto šūkio. Žodžių seka „Vorsprung durch Technik“, reiškianti „technikos pranašumą“,
         iš pirmo žvilgsnio leidžia įžvelgti tik priežastinį ryšį ir todėl reikalauja tam tikrų visuomenės interpretavimo pastangų.
         Be to, šiam šūkiui būdingas tam tikras originalumas ir kūrybiškumas, darantis jį lengvai įsimenamą. Galiausiai, kadangi tai
         yra žinomas šūkis, kurį pareiškėja naudojo daugelį metų, negalima atmesti galimybės, kad aplinkybė, jog suinteresuotoji visuomenė
         įprato sieti šį šūkį su pareiškėjos gaminamais automobiliais, taip pat palengvina šiai visuomenei nustatyti juo žymimų prekių
         ar paslaugų komercinę kilmę.

      (žr. 58–59 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. sausio 21 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 7 straipsnio 1 dalies b punktas ir 63 straipsnis – Žodinis prekių ženklas „Vorsprung durch Technik“ – Iš reklaminių šūkių sudaryti prekių ženklai – Skiriamieji požymiai – Prekių ženklo paraiška dideliam skaičiui prekių ir paslaugų – Atitinkama visuomenė – Visapusiškas vertinimas ir motyvavimas – Nauji dokumentai“
      Byloje C‑398/08 P
      dėl 2008 m. rugsėjo 12 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Audi AG, įsteigta Ingolštate (Vokietija), atstovaujama Rechtsanwälte S. O. Gillert ir F. Schiwek,

      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:
      Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamai G. Schneider,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro pirmosios kolegijos pirmininko pareigas einantis kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai E. Levits, A. Borg
         Barthet, M. Ilešič (pranešėjas) ir J.‑J. Kasel,

      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. rugsėjo 24 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo apeliaciniu skundu Audi AG (toliau – Audi) prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2008 m. liepos 9 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Audi prieš VRDT (Vorsprung durch Technik) (T‑70/06, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2005 m. gruodžio 16 d. Vidaus rinkos
         derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 237/2005‑2,
         toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo iš dalies buvo patvirtintas eksperto sprendimas atsisakyti įregistruoti žodinį prekių
         ženklą „Vorsprung durch Technik“ daliai nurodytų prekių ir paslaugų, panaikinimo.

       Teisinis pagrindas
      2        1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146), iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3288/94
         (OL L 349, p. 83; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 185, toliau – Reglamentas Nr. 40/94), 7 straipsnyje
         numatyta:

      „1. Neregistruojami šie žymenys:
      <…>
      b)      neturintys jokio skiriamojo požymio prekių ženklai;
      c)      prekių ženklai, sudaryti tiktai iš žymenų arba nuorodų, kurie prekyboje gali būti naudojami žymėti rūšiai, kokybei, kiekiui,
         paskirčiai, vertei, geografinei kilmei arba prekių pagaminimo ar paslaugų suteikimo laikui, ar kitoms prekių ar paslaugų savybėms;

      d)      prekių ženklai, sudaryti tiktai iš tokių žymenų ar nuorodų, kurie dabartinėje kalboje arba sąžiningoje ir nusistovėjusioje
         prekybos praktikoje yra tapę bendriniais;

      <…>
      2.      Šio straipsnio 1 dalies nuostatos taikomos, net jeigu prekių ženklo neregistravimo pagrindai galioja tiktai dalyje Bendrijos.
      <…>“
      3        Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnyje „Skundai Teisingumo Teismui“ nustatyta:

      „1.      Teisingumo Teismui galima skųsti Apeliacinės tarybos sprendimus dėl apeliacijų.
      2.      Skundą galima pateikti dėl kompetencijos stokos, dėl esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo, dėl Sutarties, šio reglamento
         arba bet kurios su jos [jų] taikymu susijusios teisės normos pažeidimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais.

      <...>“
       Faktinės bylos aplinkybės
      4        2003 m. sausio 30 d. Audi, remdamasi Reglamentu Nr. 40/94, pateikė VRDT prašymą įregistruoti žodinį prekių ženklą „Vorsprung durch Technik“ kaip Bendrijos
         prekių ženklą. Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos
         1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 9, 12, 14,
         16, 18, 25, 28, 35–43 ir 45 klasėms bei kiekvienoje klasėje apibūdinamos taip:

      –        9 klasė: „Moksliniai, jūriniai, geodeziniai, fotografijos, kinematografijos, optiniai, svėrimo, matavimo, signalizavimo, tikrinimo
         (priežiūros), gelbėjimo, mokymo prietaisai ir aparatai; elektros praleidimo, perjungimo, transformavimo, akumuliavimo, reguliavimo
         ir valdymo aparatai ir prietaisai; garso ar vaizdo įrašymo, perdavimo ar atkūrimo aparatūra; magnetinės duomenų laikmenos,
         įrašų diskai; prekybos automatai ir monetinių aparatų mechanizmai; kasos aparatai, skaičiavimo mašinos, duomenų dorojimo įrenginiai
         ir kompiuteriai; gesintuvai“;

      –        12 klasė: „Transporto priemonės; sausumos, vandens ir oro susisiekimo priemonės“;
      –        14 klasė: „Brangieji metalai ir jų lydiniai, brangiųjų metalų arba jais padengti dirbiniai, nepriskirti prie kitų klasių;
         juvelyriniai dirbiniai, brangakmeniai; laikrodžiai ir laikmačiai“;

      –        16 klasė: „Popierius, kartonas ir jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; spaudiniai; įrišimo medžiagos; fotonuotraukos;
         raštinės reikmenys; raštinės ir buitinės lipniosios medžiagos; dailininkų reikmenys; teptukai; rašomosios mašinėlės ir biuro
         reikmenys (išskyrus baldus); mokomoji medžiaga ir vaizdinės priemonės (išskyrus aparatūrą); plastikinės pakavimo medžiagos
         (nepriskirtos prie kitų klasių); šriftai; klišės“;

      –        18 klasė: „Odos ir odų pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; gyvūnų odos, kailiai; lagaminai, kelioniniai
         krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai, lazdos (kriukiai); rimbai, botagai, pakinktai ir jų dalys“;

      –        25 klasė: „Drabužiai, apranga, avalynė, galvos apdangalai“;
      –        28 klasė: „Žaidimai ir žaislai; gimnastikos ir sporto reikmenys, nepriskirti prie kitų klasių; Kalėdų eglučių papuošalai“;
      –        35 klasė: „Reklama; verslo vadyba; verslo tvarkyba; įstaigų veikla“;
      –        36 klasė: „Draudimas; finansinės operacijos; piniginės operacijos; nekilnojamojo turto operacijos“;
      –        37 klasė: „Statyba; taisymas (remontas); įtaisymo ir įrengimo paslaugos“;
      –        38 klasė: „Telekomunikacijos“;
      –        39 klasė: „Vežimas; prekių pakavimas ir sandėliavimas; kelionių rengimas“;
      –        40 klasė: „Medžiagų apdirbimas ir apdorojimas“;
      –        41 klasė: „Švietimas; mokymas; pramogos; sportinė ir kultūrinė veikla“;
      –        42 klasė: „Mokslo ir technologijų paslaugos ir su tuo susiję tyrimai ir projektavimas; pramoninės analizės ir tyrimų paslaugos;
         kompiuterių programinės ir aparatinės įrangos projektavimas ir tobulinimas; teisinės paslaugos“;

      –        43 klasė: „Maisto ir gėrimų parūpinimo paslaugos; laikinas apgyvendinimas“;
      –        45 klasė: „asmeninės ir visuomeninės kitų teikiamos paslaugos, susijusios su individų poreikių tenkinimu; turto ir asmenų
         apsaugos paslaugos“.

      5        2004 m. sausio 7 d. ekspertas, pranešdamas savo atsisakymo motyvus, nurodė, kad frazė „Vorsprung durch Technik“ (technikos
         pranašumas) tam tikrų 9, 12, 14, 25, 28, 37–40 ir 42 klasių prekių ir paslaugų, susijusių su technika, atžvilgiu turi objektyvų
         pobūdį ir suinteresuotųjų vartotojų suprantama kaip reklaminis aprašymas. Dėl šios priežasties, eksperto nuomone, prašomas
         įregistruoti prekių ženklas neturi skiriamųjų požymių minėtų prekių ir paslaugų atžvilgiu. Vis dėlto dėl 12 klasės prekių
         jis nurodė, kad minėtą prekių ženklą galima leisti įregistruoti, atsižvelgiant į skiriamuosius požymius, jo įgytus transporto
         priemonių ir jų sudedamųjų dalių atžvilgiu. Šiuo klausimu jis rėmėsi žodiniu Bendrijos prekių ženklu „Vorsprung durch Technik“,
         kuris 2001 m. balandžio 27 d. buvo įregistruotas numeriu 621086 minėtoms 12 klasės prekėms.

      6        2004 m. vasario 24 d. laišku Audi užginčijo minėtame eksperto pranešime nurodytus motyvus, teigdama, be kita ko, kad Bendrijos prekių ženklas Nr. 621086 buvo
         įregistruotas ne dėl jį naudojant įgytų skiriamųjų požymių, o todėl, kad turėjo jam būdingus skiriamuosius požymius. 2004 m.
         birželio 30 d. antrajame atsisakymo motyvų pranešime ekspertas paaiškino, kad nagrinėjant minėto prekių ženklo registravimo
         paraišką per neatidumą Audi nebuvo pranešta, jog jis buvo įregistruotas tik dėl įgytų skiriamųjų požymių. Tačiau kadangi minėta registravimo paraiška
         buvo pateikta 1997 m., dabar Audi turėtų pateikti įrodymų, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas įgijo skiriamųjų požymių visų nurodytų prekių ir paslaugų,
         įskaitant priklausančias 12 klasei, atžvilgiu.

      7        2005 m. sausio 12 d. Sprendimu ekspertas iš dalies atmetė minėto prekių ženklo registravimo tam tikroms 9, 12, 14, 25, 28,
         37–40 ir 42 klasių prekėms ir paslaugoms paraišką, pakartodamas savo 2004 m. sausio 7 d. atsisakymo motyvų pranešime išdėstytus
         motyvus. Šiame naujame atsisakymo sprendime jis taip pat pažymėjo, kad nebuvo pateikti jokie skiriamųjų požymių 12 klasės
         prekių atžvilgiu įgijimo įrodymai.

      8        Ginčijamu sprendimu Antroji apeliacinė taryba patenkino Audi pateiktą apeliaciją dėl 12 klasės prekių tuo pagrindu, kad ankstesnis sprendimas įregistruoti prekių ženklą Nr. 621086, jos
         nuomone, įrodo, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo įgijęs skiriamųjų požymių transporto priemonėms ir sausumos
         susisiekimo priemonėms. Likusi apeliacijos dalis dėl kitų prekių ir paslaugų, sukėlusių eksperto prieštaravimus, buvo atmesta.

      9        Šiuo klausimu apeliacinė taryba nusprendė, kad eksperto daromas skirtumas tarp su technika susijusių prekių ir paslaugų kelia
         abejonių. Ji paaiškino, kad „beveik visos prekės ir paslaugos bent minimaliai susijusios su technika. Technika taip pat vaidina
         svarbų vaidmenį aprangos sektoriuje. Tokių prekių gamintojas, naudojantis pažangią techniką, turi didelį pranašumą konkurentų
         įmonių atžvilgiu. Šūkis „Vorsprung durch Technik“ perteikia objektyvią idėją, jog techninis pranašumas leidžia gaminti ir
         tiekti geresnes prekes ir paslaugas. Šia banalia objektyvia idėja apsiribojantis žodžių junginys iš esmės neturi skiriamųjų
         požymių. Kadangi, išskyrus 12 klasės prekes, pareiškėja nepateikė šūkio „Vorsprung durch Technik“ įsitvirtinimo visuomenėje
         įrodymų, su kitų klasių prekėmis ir paslaugomis susijusi paraiškos dalis turi būti atmesta“.

       Skundžiamas sprendimas
      10      Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė 2006 m. vasario 28 d. Audi pareikštą ieškinį dėl ginčijamo sprendimo. Bendrasis Teismas atmetė ieškovės nurodytus du ieškinio pagrindus, susijusius,
         pirma, su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu ir, antra, su teisės į gynybą pažeidimu.

      11      Pirmojo ieškinio pagrindo pirma dalis, kuria Audi priekaištavo dėl to, kad ginčijamame sprendime nėra konstatavimų, susijusių su visuomene, į kurią reikia atsižvelgti, ir su
         šios visuomenės turimu prašomo įregistruoti prekių ženklo suvokimu, buvo atmesta ginčijamo sprendimo 30–33 punktuose.

      12      Priminęs teismų praktiką, pagal kurią prekių ženklo skiriamuosius požymius reikia vertinti atsižvelgiant, be kita ko, į tai,
         kaip jį suvokia prekes ir paslaugas, kurioms prašoma jį įregistruoti, vartojanti atitinkama visuomenė, Bendrasis Teismas skundžiamo
         sprendimo 30 punkte nusprendė, kad nors ginčijamame sprendime nėra visų prekių ir paslaugų, priklausančių visoms Audi pateiktoje registravimo paraiškoje nurodytoms klasėms, „diferencijuoto vertinimo“, jame nagrinėjama, kaip atitinkama visuomenė
         suvokia šį prekių ženklą juo žymimų prekių ir paslaugų atžvilgiu, kaip reikalaujama šioje teismų praktikoje.

      13      Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 31 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad iš ginčijamo sprendimo galima daryti išvadą,
         jog apeliacinė taryba iš esmės manė, kad visuomenė vienodai suinteresuota technikos naudojimu minėto prekių ženklo registravimo
         paraiškoje nurodytoms prekėms ir paslaugoms ir kad ši visuomenė suvokia frazę „Vorsprung durch Technik“ kaip objektyvų pagiriamąjį
         šūkį.

      14      Šiame kontekste skundžiamo sprendimo 32 punkte Bendrasis Teismas, be kita ko, nurodė, kad minėtoje teismų praktikoje nereikalaujama
         visų prekių ir paslaugų, priklausančių visoms minėtoje paraiškoje nurodytoms klasėms, išsamios analizės, jei ekspertas ar
         apeliacinė taryba gali teigti, kad atitinkama visuomenė vienodai suvoks prašomą įregistruoti prekių ženklą visų šių prekių
         ir paslaugų atžvilgiu. Šio teismo manymu, apeliacinė taryba neabejotinai atliko tokią analizę ir padarė išvadą, kad visuomenė
         vienodai suvoks šį prekių ženklą visų prekių ir paslaugų klasių, kurioms jis skirtas, atžvilgiu, juo labiau kad ji sukritikavo
         eksperto atliktą, jos manymu, klaidingą klasių išskyrimą.

      15      Galiausiai skundžiamo sprendimo 33 punkte Bendrasis Teismas atmetė Audi argumentą, kad šioje byloje negalima kalbėti apie vienodą visuomenės požiūrį, nes minėto prekių ženklo registravimo paraiškoje
         nurodytos prekės ir paslaugos gana įvairios ir jų techninis lygis labai skiriasi. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas pažymėjo,
         kad ginčijamame sprendime apeliacinė taryba aiškiai sutiko, jog prekių ir paslaugų techninis lygis labai skiriasi, nurodydama,
         kad visos jos „bent minimaliai“ susijusios su technika. Tačiau, jo nuomone, minėta apeliacinė taryba iš esmės manė, kad vokiška
         frazė „Vorsprung durch Technik“ vienodai suvokiama kaip objektyvi ir pagiriamoji, kad ir koks skirtingas būtų šis techninis
         lygis.

      16      Pirmojo ieškinio pagrindo antra dalis paremta tuo, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas nėra objektyvi aprašomoji idėja,
         bet skatina mąstymą, turi fantazijos elementą, išlieka atmintyje, taigi leidžia įžvelgti ryšį tarp šiuo prekių ženklu žymimų
         prekių ir paslaugų bei jas gaminančios ar teikiančios įmonės. Ši dalis buvo atmesta skundžiamo sprendimo 34–48 punktuose.

      17      Skundžiamo sprendimo 34 ir 35 punktuose Bendrasis Teismas pirmiausia konstatavo, kad iš bylos medžiagos, būtent iš prie VRDT
         atsakymo į ieškinį pridėto dokumento, kuriame Audi paaiškina frazę „Vorsprung durch Technik“ anglakalbei visuomenei, aiškiai matyti, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas
         jai yra pagiriamasis ar net reklaminis šūkis. Toliau minėto sprendimo 36 punkte jis pažymėjo, kad, remiantis jo paties praktika
         ir 2001 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimu Merz & Krell (C‑517/99, Rink. p. I‑6959, 40 punktas), vis dėlto negalima atsisakyti įregistruoti prekių ženklą vien dėl tokio jo naudojimo
         kaip pagyrimo ar reklamos.

      18      Galiausiai, remdamasis skundžiamo sprendimo 27 punktu, kuriame priminė savo praktiką, pagal kurią žymuo, kaip antai reklaminis
         šūkis, atliekantis kitas funkcijas nei prekių ženklas klasikine prasme, yra skiriamasis, tik jeigu jis gali būti iš karto
         suvoktas kaip žymintis nurodytų prekių ar paslaugų komercinę kilmę, Bendrasis Teismas to paties sprendimo 37 punkte pažymėjo,
         kad reikia patikrinti, ar taip yra nagrinėjamu atveju, ar minėtas prekių ženklas, atvirkščiai, yra banali objektyvi idėja,
         kurią atitinkama visuomenė suvoks kaip gyrimąsi.

      19      Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 41 ir 42 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad nors prekių ženklas „Vorsprung durch
         Technik“ gali turėti keletą reikšmių, būti žodžių žaismu ar suvokiamas kaip išgalvotas, stebinantis ir netikėtas bei kartu
         būti įsimenamas, dėl to jis netampa skiriamuoju. Anot šio teismo, šie skirtingi elementai galėtų paversti šį prekių ženklą
         skiriamuoju, tik jei suinteresuotoji visuomenė jį iš karto suvoktų kaip juo žymimų prekių ir paslaugų komercinės kilmės nuorodą.
         Tačiau nagrinėjamu atveju Apeliacinės tarybos apibrėžta suinteresuotoji visuomenė, kaip ir bet kuri šiuo prekių ženklu žymimomis
         prekėmis ir paslaugomis suinteresuota visuomenė, iš tikrųjų pirmiausia jį suvoktų kaip reklaminę frazę.

      20      Iš tikrųjų skundžiamo sprendimo 43–45 punktuose Bendrasis Teismas manė, kad, pirma, atsižvelgiant į vokiečių kalboje vartojamą
         platų technikos apibrėžimą, nuoroda į ją negali suteikti prašomam įregistruoti prekių ženklui skiriamųjų požymių visų juo
         žymimų prekių ir paslaugų atžvilgiu. Antra, vokiškas žodis „Vorsprung“, reiškiantis pranašumą, kartu su prielinksniu durch, reiškiančiu „dėl“, visuomenei, kuriai skirta prekių ženklo paraiška, būtent vokiškai kalbančiai visuomenei, turės veikiau
         pagiriamąją reikšmę. Trečia, nors siekiant įvertinti sudėtinio prekių ženklo skiriamuosius požymius, reikia nagrinėti šį ženklą
         kaip visumą, būtina konstatuoti, kad prekių ženklas skirtas plačiajai visuomenei ir kad dauguma įmonių, norinčių tiekti prekes
         ir teikti paslaugas šiai plačiajai visuomenei, galėtų šią frazę priskirti sau, atsižvelgdamos į jos pagiriamąjį pobūdį ir
         nepaisydamos jai teiktinos reikšmės.

      21      Skundžiamo sprendimo 46 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad prekių ženklas „Vorsprung durch Technik“, be aiškios reklaminės
         prasmės, neturi jokių elementų, leidžiančių suinteresuotajai visuomenei lengvai ir iš karto įsiminti šią frazę kaip skiriamąjį
         prekių ženklą ja žymimoms prekėms ir paslaugoms.

      22      Antruoju ieškinio pagrindu Audi teigė, kad apeliacinė taryba klaidingai pritaikė Reglamento Nr. 40/94 38 straipsnio 3 dalį ir 73 straipsnio antrąjį sakinį
         bei pažeidė jos teisę į gynybą, prieš ginčijamo sprendimo priėmimą nepranešdama apie savo ketinimą atmesti minėto prekių ženklo
         registravimo paraišką visoms joje nurodytoms prekėms ir paslaugoms, išskyrus priklausančias 12 klasei, taigi ir toms, dėl
         kurių ekspertas pritarė registravimui. Šis ieškinio pagrindas buvo atmestas skundžiamo sprendimo 58–64 punktuose. Šiuo klausimu
         Bendrasis Teismas konstatavo, kad, priešingai Audi teiginiams, ginčijamu sprendimu 2005 m. sausio 12 d. eksperto sprendimas buvo panaikintas tik dėl 12 klasės prekių, taigi
         jame nėra jokių papildomų priekaištų, palyginti su eksperto sprendimu.

       Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
      23      Savo apeliaciniu skundu Audi Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą ir ginčijamo sprendimo dalį, kurioje buvo atmesta jos apeliaciją dėl
         2005 m. sausio 12 d. eksperto sprendimo, bei priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.

      24      VRDT prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl apeliacinio skundo
      25      Savo apeliacinį skundą Audi grindžia dviem pagrindais, susijusiais, pirma, su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu ir, antra,
         su šio reglamento 63 straipsnio bei Teisingumo Teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pažeidimu.

       Dėl pirmojo (apeliacinio skundo) pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
      26      Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas susideda iš dviejų dalių. Pirmojoje dalyje Audi teigia, kad Bendrojo Teismo konstatavimai, susiję su suinteresuotąja visuomene, yra nepakankami, o antrojoje dalyje, kurią
         reikėtų nagrinėti pirmiausia, siekiama įrodyti, kad Bendrasis Teismas taikė per griežtą kriterijų vertindamas prašomo įregistruoti
         prekių ženklo skiriamuosius požymius.

       Šalių argumentai dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies
      27      Savo pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje Audi teigia, kad prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamiesiems požymiams pripažinti Bendrasis Teismas klaidingai taikė griežtesnius
         reikalavimus nei įprastai taikomi vien todėl, kad šį ženklą sudaro reklaminis šūkis.

      28      Iš tikrųjų reikalaudamas, kad žymenį turi būti galima „iš karto“ suvokti kaip juo žymimų prekių ir paslaugų komercinės kilmės
         nuorodą, Bendrasis Teismas taikė kriterijų, kuris viršija Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto reikalavimus
         ir reikalavimus, šio teismo įprastai taikomus vertinant žodinio prekių ženklo skiriamuosius požymius.

      29      Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas savo poziciją akivaizdžiai grindė prielaida, kad prekių ženklo „Vorsprung durch Technik“
         naudojimas kaip reklaminio šūkio neleidžia pripažinti jo skiriamųjų požymių ir todėl tam tikru mastu jį turi atsverti kriterijus
         dėl šio prekių ženklo suvokimo „iš karto“ kaip juo žymimų prekių ir paslaugų komercinės kilmės nuorodos. Jis sutiko, kad šis
         prekių ženklas gali turėti keletą reikšmių, būti žodžių žaismu ar suvokiamas kaip išgalvotas, stebinantis bei netikėtas ir
         kartu būti įsimenamas, tačiau vis dėlto atsisakė pripažinti jo skiriamuosius požymius tuo pagrindu, kad suinteresuotoji visuomenė
         jį suvoktų pirmiausia kaip reklaminę frazę, o ne kaip komercinės kilmės nuorodą. Minėto sprendimo 42 punkte šiuo klausimu
         atliktoje analizėje Bendrasis Teismas tiesiog kitais žodžiais pakartojo, kad prekių ženklas „Vorsprung durch Technik“ yra
         reklaminis šūkis, tačiau nepaaiškino, kodėl jo negalima suvokti kaip minėtų prekių ir paslaugų komercinės kilmės nuorodos.

      30      Taip nuspręsdamas, Audi nuomone, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į aplinkybę, kad reklaminiai šūkiai yra ne ypatinga prekių ženklų rūšis, bet paprastas
         žodinis prekių ženklas, kuriam taikomi bendrieji principai, įtvirtinti teismų praktikoje vertinant skiriamuosius požymius,
         ir tai patvirtina 2004 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas VRDT prieš Erpo Möbelwerk (C‑64/02 P, Rink. p. I‑10031, 36 punktas). Taigi prekių ženklo pripažinimas reklaminiu šūkiu ar žymens pagiriamasis pobūdis
         netrukdo pripažinti pakankamų tokio prekių ženklo skiriamųjų požymių. Nėra jokio teisės principo, pagal kurį teigiamą konotaciją
         turintis žymuo visai neturi ar turi mažiau skiriamųjų požymių.

      31      VRDT teigia, kad Bendrasis Teismas netaikė griežtesnių reikalavimų nei įprastai keliami prekių ženklo skiriamųjų požymių laipsniui
         ir neįvedė naujų teisinių kriterijų jam nustatyti, bet, remdamasis savo nusistovėjusia praktika dėl reklaminių šūkių, suformulavo
         empirinį principą, pagal kurį žymenys, atliekantys kitokias funkcijas nei prekių ir paslaugų komercinės kilmės nurodymą, nebūtinai
         vartotojo suvokiami taip pat, kaip visiškai nuo prekių ženklo nepriklausantis žodinis žymuo. Tokiais atvejais iš tikrųjų įmanoma
         ar net neišvengiama, kad vartotojo sąmonėje ta kita funkcija užgoš kilmės nuorodos funkciją. Beje, Teisingumo Teismas kitais
         žodžiais tai patvirtino savo 2004 m. balandžio 29 d. Sprendime Procter & Gamble prieš VRDT (C‑473/01 P ir C-474/01 P, Rink. p. I‑5173, 51 punktas) kalbėdamas apie su pačios prekės išvaizda sutampančius žymenis. Laikydamasis
         šios teismų praktikos, Bendrasis Teismas, pavartojęs prieveiksminę konstrukciją „iš karto“, ketino parodyti riziką, kad vartotojas
         gali suvokti reklaminį šūki tik kaip reklamą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      32      Pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą neregistruojami jokio skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai.

      33      Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad prekių ženklo skiriamieji požymiai šio straipsnio prasme reiškia, jog šis
         prekių ženklas leidžia identifikuoti prekę, kuriai prašoma registracijos, kaip pagamintą konkrečios įmonės ir taip atskirti
         šią prekę nuo kitų įmonių prekių (minėtų sprendimų Procter & Gamble prieš VRDT 32 punktas; VRDT prieš Erpo Möbelwerk 42 punktas; 2007 m. spalio 4 d. Sprendimo Henkel prieš VRDT, C‑144/06 P, Rink. p. I‑8109, 34 punktas bei 2008 m. gegužės 8 d. Sprendimo Eurohypo prieš VRDT, C‑304/06 P, Rink. p. I‑3297, 66 punktas).

      34      Taip pat pagal nusistovėjusią teismų praktiką šie skiriamieji požymiai turi būti vertinami, pirma, atsižvelgiant į prekes
         arba paslaugas, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, ir, antra, atsižvelgiant į tai, kaip jį suvokia atitinkama visuomenė
         (minėto sprendimo Procter & Gamble prieš VRDT 33 punktas; 2006 m. birželio 22 d. Sprendimo Storck prieš VRDT, C‑25/05 P, Rink. p. I‑5719, 25 punktas; minėtų sprendimų Henkel prieš VRDT 35 punktas bei Eurohypo prieš VRDT 67 punktas).

      35      Prekių ženklų, sudarytų iš žymenų ar nuorodų, kurie taip pat naudojami kaip reklaminiai šūkiai, kokybės nuorodos ar posakiai,
         skatinantys pirkti prekes ar paslaugas, kurioms šie prekių ženklai skirti, negalima atsisakyti įregistruoti vien dėl tokio
         naudojimo (žr. minėtų sprendimų Merz & Krell 40 punktą ir VRDT prieš Erpo Möbelwerk 41 punktą).

      36      Dėl tokių prekių ženklų skiriamųjų požymių vertinimo Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad jam neturi būti taikomi griežtesni
         kriterijai nei taikomi kitiems žymenims (minėto sprendimo OHMI prieš Erpo Möbelwerk 32 ir 44 punktai).

      37      Tačiau iš teismų praktikos matyti, kad nors įvairių rūšių prekių ženklų skiriamųjų požymių vertinimo kriterijai tie patys,
         juos taikant gali paaiškėti, jog atitinkamos visuomenės suvokimas nebūtinai yra toks pats kiekvienos rūšies atžvilgiu ir kad
         dėl to gali būti sudėtingiau nustatyti kai kurių rūšių prekių ženklų skiriamuosius požymius, palyginti su kitų rūšių prekių
         ženklais (žr. minėtų sprendimų Procter & Gamble prieš VRDT 36 punktą; VRDT prieš Erpo Möbelwerk 34 punktą bei Henkel prieš VRDT 36 ir 38 punktus).

      38      Nors Teisingumo Teismas neatmetė, kad tam tikromis sąlygomis ši teismų praktika gali būti reikšminga iš reklaminių šūkių sudarytiems
         žodiniams prekių ženklams, jis vis dėlto pabrėžė, kad skiriamųjų požymių nustatymo sunkumai, kuriuos šie prekių ženklai galėtų
         sukelti dėl paties savo pobūdžio ir į kuriuos yra teisėta atsižvelgti, nepateisina specialių kriterijų, papildančių arba nukrypstančių
         nuo skiriamųjų požymių kriterijaus, išaiškinto teismų praktikoje, primintoje šio sprendimo 33 ir 34 punktuose (žr. minėto
         sprendimo VRDT prieš Erpo Möbelwerk 35 ir 36 punktus).

      39      Jis, be kita ko, nusprendė, jog negalima reikalauti, kad reklaminis šūkis turėtų „vaizduotės elementą“ ar netgi „koncepcijų
         nesuderinamumą, kuris keltų nuostabą ir dėl to galėtų išlikti atmintyje“ tam, kad būtų pripažintas turinčiu minimalius skiriamuosius
         požymius, reikalaujamus pagal Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktą (minėto sprendimo VRDT prieš Erpo Möbelwerk 31 ir 32 punktai; taip pat žr. 2004 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo SAT.1 prieš VRDT, C‑329/02 P, Rink. p. I‑8317, 41 punktą).

      40      Nagrinėjamoje byloje Bendrojo Teismo argumentai pagrįsti klaidingu šio sprendimo 36–39 punktuose primintų principų aiškinimu.

      41      Reikia konstatuoti, kad nors skundžiamo sprendimo 36 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, jog iš teismų praktikos matyti, kad
         negalima atsisakyti įregistruoti prekių ženklo dėl jo naudojimo kaip pagyrimo ar reklamos, vėliau jis iš esmės pagrindė savo
         išvadą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo skiriamųjų požymių nebuvimo aplinkybe, kad jis suvokiamas kaip reklaminė frazė,
         taigi būtent jo naudojimu kaip pagyrimo ar reklamos.

      42      Skundžiamo sprendimo 41 ir 42 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad nors prekių ženklas „Vorsprung durch Technik“ gali
         turėti keletą reikšmių, būti žodžių žaismu ar suvokiamas kaip išgalvotas, stebinantis ir netikėtas bei kartu būti įsimenamas,
         dėl to jis netampa skiriamuoju. Jis pažymėjo, kad šie skirtingi elementai galėtų paversti šį prekių ženklą skiriamuoju, tik
         jei suinteresuotoji visuomenė jį iš karto suvoktų kaip juo žymimų prekių ir paslaugų komercinės kilmės nuorodą. Tačiau nagrinėjamu
         atveju suinteresuotoji visuomenė pirmiausia jį suvoktų kaip reklaminę frazę.

      43      Tokią išvadą Bendrasis Teismas pagrindė skundžiamo sprendimo 43–45 punktuose atlikta analize. Jis nusprendė, kad, pirma, atsižvelgiant
         į platų technikos apibrėžimą, nuoroda į ją negali suteikti prašomam įregistruoti prekių ženklui skiriamųjų požymių visų juo
         žymimų prekių ir paslaugų atžvilgiu. Antra, vokiškas žodis „Vorsprung“, reiškiantis pranašumą, kartu su prielinksniu durch, reiškiančiu „dėl“, visuomenei, kuriai skirta prekių ženklo paraiška, būtent vokiškai kalbančiai visuomenei, turės veikiau
         pagiriamąją reikšmę. Trečia, nors siekiant įvertinti sudėtinio prekių ženklo skiriamuosius požymius, reikia nagrinėti šį ženklą
         kaip visumą, būtina konstatuoti, kad šis prekių ženklas skirtas plačiajai visuomenei ir kad dauguma įmonių, norinčių tiekti
         prekes ir teikti paslaugas šiai plačiajai visuomenei, galėtų šią frazę priskirti sau, atsižvelgdamos į jos pagiriamąjį pobūdį
         ir nepaisydamos jai teiktinos reikšmės.

      44      Vis dėlto, nors tiesa, kad, kaip buvo priminta šio sprendimo 33 punkte, prekių ženklas turi skiriamųjų požymių, tik jei leidžia
         identifikuoti prekes ar paslaugas, kurioms prašoma registracijos, kaip pagamintas ar suteiktas konkrečios įmonės, reikia konstatuoti,
         jog vien aplinkybės, kad suinteresuotoji visuomenė gali suvokti prekių ženklą kaip reklaminę frazę ir kad, atsižvelgiant į
         jo pagiriamąjį pobūdį, jį iš esmės gali panaudoti ir kitos įmonės, savaime nepakanka išvadai apie šio prekių ženklo skiriamųjų
         požymių nebuvimą.

      45      Šiuo klausimu, be kita ko, reikia pabrėžti, kad žodinio prekių ženklo pagiriamoji konotacija neužkerta kelio jo tinkamumui
         garantuoti vartotojams juo žymimų prekių ar paslaugų kilmę. Taigi suinteresuotoji visuomenė gali suvokti tokį prekių ženklą
         kartu kaip reklaminę frazę ir kaip prekių ar paslaugų komercinės kilmės nuorodą. Tai reiškia, kad jeigu ši visuomenė suvoks
         prekių ženklą kaip tokios kilmės nuorodą, aplinkybė, kad jis kartu ar net pirmiausia bus suvokiamas kaip reklaminė frazė,
         neturės reikšmės jo skiriamiesiems požymiams.

      46      Šio sprendimo 42 ir 43 punktuose pateiktais motyvais Bendrasis Teismas nepagrindė savo išvados, kad suinteresuotoji visuomenė
         nesuvoks prašomo įregistruoti prekių ženklo kaip nagrinėjamų prekių ir paslaugų komercinės kilmės nuorodos, bet iš esmės tik
         pabrėžė aplinkybę, kad šį prekių ženklą sudaro reklaminė frazė ir jis atitinkamai suvokiamas.

      47      Dėl skundžiamo sprendimo 41 punkte Bendrojo Teismo padarytos išvados, kad prekių ženklas „Vorsprung durch Technik“ gali turėti
         keletą reikšmių, būti žodžių žaismu ar suvokiamas kaip išgalvotas, stebinantis ir netikėtas bei kartu būti įsimenamas, reikia
         pažymėti, kad nors, kaip matyti iš šio sprendimo 39 punkto, tokių savybių buvimas nėra būtina reklaminio šūkio skiriamųjų
         požymių pripažinimo sąlyga, jų turėjimas iš esmės suteikia jam tokių požymių.

      48      Dėl skundžiamo sprendimo 46 punkte Bendrojo Teismo padarytos išvados, kad „prekių ženklas „Vorsprung durch Technik“ be aiškios
         reklaminės prasmės neturi jokių elementų, leidžiančių suinteresuotajai visuomenei lengvai ir iš karto įsiminti šią frazę kaip
         skiriamąjį prekių ženklą ja žymimoms prekėms ir paslaugoms“, pakanka pažymėti, kad šios išvados ne tik nepagrindžia pirma
         pateikti jos motyvai, bet ji tam tikra prasme prieštarauja skundžiamo sprendimo 41 punkte padarytai išvadai, primintai ankstesniame
         šio sprendimo punkte.

      49      Darytina išvada, kad Audi pagrįstai teigia, jog Bendrojo Teismo remiantis Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktu atliktame vertinime padaryta
         teisės klaida. Taigi reikia pritarti apeliantės savo skundui pagrįsti nurodyto pirmojo pagrindo antrai daliai ir visam šiam
         pagrindui, nesant reikalo nagrinėti jo pirmosios dalies.

      50      Be to, kadangi antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su tariamai neteisinga išvada, padaryta atlikus minėtą vertinimą,
         nebėra reikalo nagrinėti šio pagrindo.

      51      Šiomis aplinkybėmis skundžiamas sprendimas naikintinas tiek, kiek Bendrasis Teismas, remdamasis klaidingu vertinimu, nusprendė,
         kad priimdama ginčijamą sprendimą Antroji apeliacinė taryba nepažeidė Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto.

       Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
      52      Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmosios pastraipos antrą sakinį, kai Bendrojo Teismo sprendimas yra panaikinamas,
         Teisingumo Teismas pats gali priimti sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti. Taip yra šios bylos atveju.

      53      Kaip apeliacinė taryba nurodė ginčijamame sprendime, frazė „Vorsprung durch Technik“ yra žinomas šūkis, kurį Audi daugelį metų naudoja skatindama savo automobilių pardavimą. 2001 m. jis buvo įregistruotas kaip Bendrijos prekių ženklas 12 klasės
         prekėms, remiantis įrodymu, kad šis šūkis labai gerai žinomas vokiškai kalbančiuose regionuose.

      54      Dėl kitų nagrinėjamų prekių ir paslaugų, nepriklausančių 12 klasei, apeliacinė taryba atsisakymą įregistruoti motyvavo aplinkybe,
         kad šūkis „Vorsprung durch Technik“ perteikia objektyvią idėją, jog techninis pranašumas leidžia gaminti ir tiekti geresnes
         prekes ir paslaugas. Jos nuomone, šia banalia objektyvia idėja apsiribojantis žodžių junginys iš esmės neturi jam būdingų
         skiriamųjų požymių ir todėl gali būti įregistruotas tik pateikus jo įsitvirtinimo visuomenėje įrodymą.

      55      Reikia pripažinti, kad ši analizė rodo klaidingą Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punkto taikymą.

      56      Šiuo klausimu pažymėtina, kad visi prekių ženklai, sudaryti iš žymenų ar nuorodų, kurie taip pat naudojami kaip reklaminiai
         šūkiai, kokybės nuorodos ar posakiai, skatinantys pirkti šiais prekių ženklais pažymėtas prekes ar paslaugas, didesniu ar
         mažesniu mastu visada perteikia objektyvią idėją. Tačiau iš šio sprendimo 35 ir 36 punktuose primintos teismų praktikos matyti,
         kad vien dėl šios aplinkybės šie prekių ženklai nelaikomi neturinčiais skiriamųjų požymių.

      57      Taigi, jei šie prekių ženklai nėra apibūdinamieji Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, jie gali išreikšti
         netgi paprastą objektyvią idėją ir vis dėlto būti tinkami nurodyti vartotojui konkrečių prekių ar paslaugų komercinę kilmę.
         Taip gali būti, pavyzdžiui, kai šie prekių ženklai neapsiriboja įprastu reklaminiu pranešimu, bet pasižymi tam tikru originalumu
         ar kūrybiškumu, reikalauja bent minimalių aiškinimo pastangų ar skatina suinteresuotosios visuomenės sąmonės veiklą.

      58      Net padarius prielaidą, kad šūkis „Vorsprung durch Technik“ perteikia objektyvią idėją, jog techninis pranašumas leidžia gaminti
         ir tiekti geresnes prekes ir paslaugas, ši aplinkybė neleidžia daryti išvados, kad prašomam įregistruoti prekių ženklui nebūdingas
         joks skiriamasis požymis. Kad ir kokia paprasta būtų ši idėja, jos negalima pripažinti tokia įprasta, kad iš karto ir be jokios
         vėlesnės analizės būtų atmesta galimybė, jog šis prekių ženklas tinka nurodyti vartotojui konkrečių prekių ar paslaugų komercinę
         kilmę.

      59      Tokiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad minėta idėja akivaizdžiai neišplaukia iš nurodyto šūkio. Kaip pažymėjo Audi, žodžių seka „Vorsprung durch Technik“, reiškianti „technikos pranašumą“, iš pirmo žvilgsnio leidžia įžvelgti tik priežastinį
         ryšį ir todėl reikalauja tam tikrų visuomenės interpretavimo pastangų. Be to, šiam šūkiui būdingas tam tikras originalumas
         ir kūrybiškumas, darantis jį lengvai įsimenamą. Galiausiai, kadangi tai yra žinomas šūkis, kurį Audi naudojo daugelį metų, negalima atmesti galimybės, kad aplinkybė, jog suinteresuotoji visuomenė įprato sieti šį šūkį su šios
         bendrovės gaminamais automobiliais, taip pat palengvina šiai visuomenei nustatyti juo žymimų prekių ar paslaugų komercinės
         kilmę.

      60      Iš išdėstytų argumentų matyti, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, kiek juo Antroji apeliacinė taryba, remdamasi
         Reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies b punktu, iš dalies atmetė prekių ženklo „Vorsprung durch Technik“ registravimo
         paraišką.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      61      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmąją pastraipą, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir
         pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia šis teismas.

      62      Pagal minėto Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, kuri taikoma apeliaciniam procesui pagal to paties reglamento 118 straipsnį,
         pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Audi prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš VRDT ir ši bylą pralaimėjo, ji padengia bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2008 m. liepos 9 d. Europos Bendrijų pirmosios instancijos teismo sprendimą Audiprieš VRDT (Vorsprung durch Technik) (T‑70/06), kiek Europos Bendrijų pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams
            ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antroji apeliacinė taryba, priimdama 2005 m. gruodžio 16 d. Sprendimą (byla R 237/2005-2),
            nepažeidė 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo, iš dalies pakeisto 1994 m.
            gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3288/94, 7 straipsnio 1 dalies b punkto.
      2.      Panaikinti 2005 m. gruodžio 16 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios
            apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 237/2005-2), kiek juo, remiantis Reglamento Nr. 40/94, iš dalies pakeisto Reglamentu
            Nr. 3288/94, 7 straipsnio 1 dalies b punktu, buvo iš dalies atmesta prekių ženklo „Vorsprung durch Technik“ registravimo paraiška.
      3.      Priteisti iš Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) bylinėjimosi abiejose instancijose
            išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1999 m. balanžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Elf Atochem SA, BASF AG, Shell International Chemical Company Ltd, DSM NV, DSM Kunststoffen BV, Wacker-Chemie GmbH, Hoechst AG, Société artésienne de vinyle, Montedison SpA, Imperial Chemical Industries plc, Hüls AG ir Enichem SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Bauda. # Sujungtos bylos T-305/94, T-306/94, T-307/94, T-313/94 iki T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ir T-335/94.


title: 2010 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Oasis East sp. z o.o. prieš Minister Finansów.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Naczelny Sąd Administracyjny - Lenkija.#Šeštoji PVM direktyva - Direktyva 2006/112/EB - Naujos valstybės narės įstojimas - Teisė atskaityti pirkimo mokestį - Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos neatskaitomas mokestis, susijęs su tam tikrų paslaugų teikimu - Prekybos partneriai, įsteigti "mokesčių rojaus" teritorijoje - Valstybių narių teisė toliau taikyti atskaitos apribojimus, galiojusius įsigaliojant Šeštajai PVM direktyvai.#Byla C-395/09.

text:
      Byla C‑395/09
      Oasis East sp. z o.o.
      prieš
      Minister Finansów
      (Naczelny Sąd Administracyjny pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Direktyva 2006/112/EB – Naujos valstybės narės įstojimas – Teisė į perkant sumokėto mokesčio ataskaitą – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos neatskaitomas mokestis, susijęs su tam tikrų paslaugų teikimu – Prekybos partneriai, įsteigti „mokesčių rojaus“ teritorijoje – Valstybių narių teisė toliau taikyti teisės į atskaitą apribojimus, buvusius Šeštosios PVM direktyvos įsigaliojimo momentu“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą apribojimai – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus, buvusius Šeštosios direktyvos
            įsigaliojimo momentu
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalis)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 95/7,
         17 straipsnio 6 dalis, kurios nuostatos iš esmės buvo perkeltos į Direktyvos 2006/112 dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros
         sistemos 176 straipsnį, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama toliau taikyti nacionalinės teisės nuostatas, taikytas
         atitinkamoje valstybėje narėje įsigaliojus Šeštajai direktyvai, pagal kurias bendrai neleidžiama atskaityti pirkimo pridėtinės
         vertės mokesčio, sumokėto įsigyjant importuotas paslaugas, už kurias tiesiogiai ar netiesiogiai sumokama asmeniui, įsisteigusiam
         valstybėje ar teritorijoje, pagal šias nuostatas kvalifikuojamoje kaip „mokesčių rojus“.

      Valstybės narės neturi teisės toliau taikyti šios teisės apribojimų, bendrai taikytinų visoms išlaidoms, susijusioms su prekių
         ar paslaugų įsigijimu.

      (žr. 30, 32 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (septintoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. rugsėjo 30 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Direktyva 2006/112/EB – Naujos valstybės narės įstojimas – Teisė į perkant sumokėto mokesčio ataskaitą – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos neatskaitomas mokestis, susijęs su tam tikrų paslaugų teikimu – Prekybos partneriai, įsteigti „mokesčių rojaus“ teritorijoje – Valstybių narių teisė toliau taikyti teisės į ataskaitą apribojimus, buvusius Šeštosios PVM direktyvos įsigaliojimo momentu“
      Byloje C‑395/09
      dėl Naczelny Sąd Administracyjny (Lenkija) 2009 m. rugpjūčio 6 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. spalio 13 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Oasis East sp. z o.o.
      prieš
      Minister Finansów
      TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas R. Silva de Lapuerta (pranešėjas), teisėjai J. Malenovský ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. liepos 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Oasis East sp. z o.o., atstovaujamos M. Wojda ir J. Martini,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar ir M. Jarosz,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos M. Owsiany‑Hornung ir K. Herrmann bei D. Triantafyllou,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, iš dalies pakeista 1995 m. balandžio 10 d. Direktyva 95/7/EB,
         OL L 102, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 274, toliau – Šeštoji direktyva), kurios nuostatos
         iš esmės buvo perkeltos į 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvą 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos
         (OL L 347, p. 1), 17 straipsnio 2 ir 6 dalių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje tarp Oasis East sp. z o.o. (toliau – Oasis East) ir Minister Finansów (Lenkijos finansų ministras).

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 6 dalis, remiantis šios direktyvos 28f straipsnio redakcija, numatyta:

      „2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį [toliau – PVM], kurį reikia sumokėti ar kuris sumokėtas šalies teritorijoje dėl prekių ar paslaugų,
         kurias jam pateikė/suteikė ar dar pateiks/suteiks kitas apmokestinamas asmuo;

      <...>
      6.      Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
         išlaidomis susijęs [PVM] negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali būti atskaitomas, jeigu
         jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai, pramogoms ar pasilinksminimams.

      Kol aukščiau minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose
         įstatymuose, galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.“

      4        Šeštąją direktyvą panaikino ir pakeitė Direktyva 2006/112.

      5        Pagal pastarosios direktyvos 176 straipsnį:

      „Taryba, spręsdama vieningai ir remdamasi Komisijos pasiūlymu, nustato išlaidas, už kurias PVM neatskaitomas. PVM jokiomis
         aplinkybėmis neatskaitomas už išlaidas, kurios nėra vien tik veiklos išlaidos, pavyzdžiui, išlaidos, patirtos įsigyjant prabangos
         prekes, pramogaujant ar pasilinksminant.

      Kol įsigalios pirmoje pastraipoje nurodytos nuostatos, valstybės narės gali toliau taikyti visus atskaitos apribojimus, kurie
         buvo numatyti jų nacionaliniuose įstatymuose 1979 m. sausio 1 d. arba, jei valstybės narės įstojo į Bendriją po šios datos,
         jų įstojimo dieną.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        1993 m. sausio 8 d. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (ustawa o podatku VAT z roku 1993, toliau – 1993 m. PVM įstatymas) 25 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta:

      „Teisės į mokėtino mokesčio sumos sumažinimą ar skirtumo grąžinimą nesuteikia apmokestinamojo asmens įsigyjamų paslaugų, už
         kurias yra sumokama tiesiogiai arba netiesiogiai asmeniui, kurio gyvenamoji vieta, buveinė ar administracija yra vienoje iš
         šio įstatymo 9 priede išvardytų teritorijų ar valstybių, importas.“

      7        1993 m. PVM įstatymo 9 priede „Valstybių (teritorijų), iš kurių PVM už paslaugų importą suma nesuteikia teisės nei į mokėtinos
         PVM sumos sumažinimą, nei į mokėtino PVM skirtumo grąžinimą, sąrašas“, išvardyta:

      „1)      Andoros Kunigaikštystė;
      2)      Angilija – Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei priklausanti autonominė teritorija;
      3)      Antigva ir Barbuda;
      4)      Aruba – Nyderlandų Karalystės autonominė teritorija;
      5)      Bahamų Sandrauga;
      6)      Bahreino Karalystė;
      7)      Barbadosas;
      8)      Belizas;
      9)      Bermudai – Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei priklausanti teritorija;
      10)      Didžiosios Britanijos Mergelių Salos – Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei priklausanti teritorija;
      11)      Kuko Salos – su Naująja Zelandija asocijuota autonominė teritorija;
      12)      Dominikos Sandrauga;
      13)      Gibraltaras – Britanijos karūnai priklausanti teritorija;
      14)      Grenada;
      15)      Guernsis, Sarkas, Aldernis – Britanijos karūnai priklausančios teritorijos;
      16)      Honkongas, ypatingasis administracinis Kinijos Liaudies Respublikos regionas;
      17)      Džersis, Britanijos karūnai priklausanti teritorija;
      18)      Kaimanai – Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei priklausanti teritorija;
      19)      Liberijos Respublika;
      20)      Lichtenšteino Kunigaikštystė;
      21)      Makao, ypatingasis administracinis Kinijos Liaudies Respublikos regionas;
      22)      Maldyvų Respublika;
      23)      Meno Sala, Britanijos karūnai priklausanti teritorija;
      24)      Maršalo Salų Respublika;
      25)      Mauricijaus Respublika;
      26)      Monako Kunigaikštystė;
      27)      Montseratas – Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei priklausanti teritorija;
      28)      Nauru Respublika;
      29)      Olandijos Antilai – Nyderlandų Karalystės autonominė teritorija;
      30)      Niue – su Naująja Zelandija asocijuota autonominė teritorija;
      31)      Panamos Respublika;
      32)      Samoa Nepriklausomoji Valstybė;
      33)      Seišelių Respublika;
      34)      Sent Kristoferio ir Nevio Federacija;
      35)      Sent Lusija;
      36)      Sent Vinsentas ir Grenadinai;
      37)      Tongos Karalystė;
      38)      Terkso ir Kaikoso Salos (arba Terksas ir Kaikosas) – Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei priklausanti
         teritorija;

      39)      Jungtinių Valstijų Mergelių Salos, Jungtinių Valstijų neinkorporuota teritorija;
      40)      Vanuatu Respublika;
      41)      Jungtiniai Arabų Emiratai.“
      8        Ši mokesčio schema iš esmės buvo ir toliau numatyta 2004 m. kovo 11 d. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (ustawa o podatku VAT z roku 2004, toliau – 2004 m. PVM įstatymas) nuostatose, būtent 88 straipsnio 1 dalies 1 punkte, skaitomame kartu su 5 priedu, tačiau
         šiame priede esančiame sąraše yra 39 valstybės ir teritorijos, o ne 41. Šios nuostatos įsigaliojo 2004 m. gegužės 1 dieną.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        Oasis East gamina ir parduoda vandens šaldymo įrenginius. Vykdydama šią veiklą, kuri apima ir aptarnavimo paslaugas po pardavimo, ji
         naudojasi įmonės, įsisteigusios teritorijoje, nurodytoje 1993 m. PVM įstatymo 9 priede, kurį pakeitė 2004 m. PVM įstatymo
         5 priedas, paslaugomis. Ši įmonė Oasis East teikia administravimo ir techninės pagalbos paslaugas. Šios paslaugos, be kita ko, susijusios su rinkodara, tarptautinių
         mugių organizavimu ir dalyvavimu jose, gamybos planavimo operacijomis, inžinerijos, finansų patarėjų ir apskaitininkų paslaugomis,
         transporto organizavimu, informacinių sistemų eksploatavimo paslaugomis, pirkimo ir pardavimo koordinavimu.

      10      2007 m. gruodžio 28 d. Katovicų mokesčių administratoriui Oasis East pateikė klausimą, ar nuo 2004 m. gegužės 1 d. ji turėjo teisę atskaityti pirkimo mokestį, sumokėtą importavus administravimo
         paslaugas, už kurias sumokėta įmonei, kurios buveinė yra 2004 m. PVM įstatymo 5 priede nurodytose teritorijose.

      11      Katovicų finansų direktorius 2008 m. balandžio 4 d. sprendimu pateikė neigiamą atsakymą į Oasis East klausimą. Jis nusprendė, kad įmonė neturėjo teisės atskaityti sumokėto pirkimo mokesčio, nes įmonės, kuriai sumokėta už atitinkamas
         paslaugas, gyvenamoji vieta, buveinė ar administracija buvo vienoje iš 2004 m. PVM įstatymo 5 priede nurodytų valstybių ar
         teritorijų.

      12      Katovicų finansų direktorius pažymėjo, kad nacionalinės teisės nuostatos neprieštarauja Sąjungos teisei, nes pagal Šeštosios
         direktyvos 17 straipsnio 6 dalį valstybėms narėms leidžiama toliau taikyti visus nacionalinėje teisėje nustatytus atskaitos
         apribojimus, galiojusius įsigaliojant šiai direktyvai. Tai reiškia, kad Lenkijos Respublika išsaugojo teisę toliau taikyti
         jos įstojimo į Europos Sąjungą momentu galiojusius PVM atskaitos apribojimus.

      13      2008 m. birželio 18 d. Oasis East pareiškė ieškinį Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicach (Glivicų vaivadijos administracinis teismas) dėl šio 2008 m. balandžio 4 d. sprendimo.

      14      2008 m. gruodžio 22 d. sprendimu šis teismas atmetė Oasis East ieškinį. Jis nusprendė, kad 2004 m. PVM įstatymo 88 straipsnio 1 dalies 1 punkte nustatyto atskaitos apribojimo palikimas
         galioti nacionalinės teisės sistemoje nepažeidžia Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies.

      15      2009 m. kovo 9 d. pateiktame kasaciniame skunde Oasis East pakartojo anksčiau pateiktus argumentus. Naczelny Sąd Administracyjny (Vyriausias administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį
         klausimą:

      „Ar Bendrijos teisė ir, konkrečiai kalbant, <...> Šeštosios direktyvos <...> 17 straipsnio 6 dalis (dabar <...> Direktyvos 2006/112/EB
         <...> 176 straipsnis) leidžia valstybei narei taikyti nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias apmokestinamasis asmuo neturi
         teisės sumažinti mokėtino mokesčio sumos ar susigrąžinti jo skirtumo už paslaugų, už kurias tiesiogiai arba netiesiogiai sumokama
         asmeniui, kurio gyvenamoji vieta, buveinė ar administracija yra vienoje iš teritorijų ar valstybių, kurios nacionalinėje teisėje
         apibrėžiamos kaip vadinamasis „mokesčių rojus“, importą, turint omenyje, kad toks apribojimas valstybėje narėje buvo taikomas
         dar iki valstybės narės įstojimo į Bendriją?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalį, kuri iš
         esmės buvo perkelta į Direktyvos 2006/112 176 straipsnį, galima palikti galioti nacionalinės teisės nuostatas, taikytas tuo
         metu, kai atitinkamoje valstybėje narėje įsigaliojo Šeštoji direktyva, pagal kurias bendrai draudžiama atskaityti pirkimo
         PVM, sumokėtą įsigyjant importuotas paslaugas, už kurias tiesiogiai arba netiesiogiai sumokama asmeniui, įsisteigusiam vienoje
         iš teritorijų ar valstybių, kurios nacionalinėje teisėje apibrėžiamos kaip vadinamasis „mokesčių rojus“.

      17      Kadangi pateikto klausimo tekste nurodomi tiek Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis, tiek Direktyvos 2006/112 176 straipsnis,
         pirmiausia reikia priminti, kad šios dvi nuostatos iš esmės vienodos.

      18      Atsakant į šį klausimą reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje numatyta teisė į PVM atskaitą kaip
         sudedamoji PVM sistemos dalis yra pagrindinis bendrajai PVM sistemai būdingas principas ir iš esmės ji negali būti ribojama
         (žr. 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 42 punktą; 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Kretztechnik, C‑465/03, Rink. p. I‑4357, 33 punktą bei 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo X Holding ir Oracle Nederland, C‑538/08 ir C‑33/09, Rink. p. I‑0000, 37 punktą).

      19      Tačiau teisės į atskaitą principui taikoma Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje nustatyta nukrypti leidžianti nuostata.
         Kol Taryba priims šiame straipsnyje numatytas nuostatas, valstybės narės gali toliau taikyti savo įsigaliojant Šeštajai direktyvai
         galiojusius teisės aktus dėl atskaitos apribojimo (žr. 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Danfoss ir AstraZeneca, C‑371/07, Rink. p. I‑9549, 28 punktą bei minėto Sprendimo X Holding ir Oracle Nederland 38 punktą).

      20      Tarybai nepriėmus šių nuostatų, valstybės narės gali toliau taikyti savo teisės aktus dėl PVM atskaitos apribojimo. Taigi
         iki šiol nėra jokios Sąjungos teisės nuostatos, kurioje išvardijamos išlaidos, kurioms ribojama teisė į atskaitą (žr. 2005 m.
         gruodžio 8 d. Sprendimo Jyske Finans, C‑280/04, Rink. p. I‑10683, 23 punktą bei minėto Sprendimo Danfoss ir AstraZeneca 29 punktą).

      21      Dėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje nustatytos nukrypti leidžiančios schemos taikymo srities Teisingumo Teismas
         nusprendė, kad pagal šią nuostatą preziumuojama, jog atskaitos apribojimai, kuriuos valstybės narės gali toliau taikyti, buvo
         teisėti pagal 1967 m. balandžio 11 d. Antrąją Tarybos direktyvą 67/228/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų
         derinimo – Bendros pridėtinės vertės mokesčio sistemos struktūra ir taikymo tvarka (OL 71, p. 1303, toliau – Antroji direktyva),
         kuri buvo priimta anksčiau nei Šeštoji direktyva (žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Royscot ir kt., C‑305/97, Rink. p. I‑6671, 21 punktą bei minėto Sprendimo X Holding ir Oracle Nederland 40 punktą).

      22      Šiuo atžvilgiu Antrosios direktyvos 11 straipsnio, kurio 1 dalyje numatyta teisė į atskaitą, 4 dalyje nustatyta, jog valstybės
         narės galėjo atskaitos režimo netaikyti tam tikroms prekėms ir paslaugoms, ypač toms, kurios gali būti išimtinai ar iš dalies
         naudojamos asmeniniams apmokestinamojo asmens ar jo personalo tikslams.

      23      Todėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalimi valstybėms narėms nebuvo suteikta absoliuti diskrecija netaikyti PVM atskaitos
         visoms arba beveik visoms prekėms ir paslaugoms ir taip padaryti Antrosios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje nustatytą schemą
         neveiksmingą. Ši teisė netaikoma bendriems atskaitos apribojimams ir neatleidžia valstybių narių nuo pareigos pakankamai tiksliai
         apibrėžti prekes ir paslaugas, kurioms teisė į atskaitą netaikoma (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Royscot ir kt. 22 ir 24 punktus bei 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo Charles ir Charles‑Tijmens, C‑434/03, Rink. p. I‑7037, 33 ir 35 punktus).

      24      Be to, kalbant apie nuo teisės į PVM atskaitą principo nukrypti leidžiančią nuostatą, pažymėtina, kad ji turi būti aiškinama
         siaurai (žr. minėto Sprendimo Metropol ir Stadler 59 punktą bei 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Magoora, C‑414/07, Rink. p. I‑10921, 28 punktą).

      25      Kalbant apie pagrindinę bylą ir galimybę taikyti Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje nustatytą nukrypti leidžiančią
         schemą, svarbu priminti, kad Lenkijoje Šeštoji direktyva įsigaliojo Lenkijos Respublikai įstojus į Europos Sąjungą, t. y.
         2004 m. gegužės 1 dieną. Todėl šiai valstybei narei minėtos nuostatos taikymo tikslais reikšminga yra ši data (žr. minėto
         Sprendimo Magoora 27 punktą).

      26      Kadangi Lenkijos vyriausybė nurodė, kad Direktyvos 2006/112 176 straipsnyje nustatomas skirtumas tarp iki 1979 m. sausio 1 d.
         įstojusių į Europos Sąjungą valstybių narių ir valstybių narių, kaip antai Lenkijos Respublika, įstojusių po šios datos, pakanka
         pažymėti, kad šis skirtumas susijęs tik su datos, iki kurios išlaidos, kurioms netaikoma PVM atskaita, turėjo būti numatytos
         nacionalinės teisės aktuose, nustatymu.

      27      Todėl Direktyvos 2006/112 176 straipsnis neturi būti aiškinamas skirtingai, kiek tai susiję su aptariamų atskaitos apribojimų
         apimtimi, atsižvelgiant į tai, ar atitinkama valstybė narė įstojo į Europos Sąjungą iki 1979 m. sausio 1 d., ar po jos. Šiomis
         aplinkybėmis 176 straipsnis neturėjo įtakos teismo praktikai, susijusiai su Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies aiškinimu.

      28      Siekiant įvertinti pagrindinėje byloje aptariamas nacionalinės teisės nuostatas, kiek tai susiję su jose nustatyta nukrypti
         leidžiančia schema, reikia konstatuoti, kad, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šios nuostatos
         yra bendro pobūdžio priemonė, ribojanti už visas importuotas paslaugas, už kurias tiesiogiai ar netiesiogiai sumokėta asmeniui,
         įsisteigusiam valstybėje ar teritorijoje, pagal šias nuostatas kvalifikuojamoje kaip „mokesčių rojus“, sumokėto pirkimo PVM
         teisę į atskaitą.

      29      Tačiau tokios nuostatos teisę į PVM atskaitą riboja labiau, nei tai leidžiama pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalį.

      30      Iš tiesų Teisingumo Teismas pabrėžė, kad valstybės narės neturi teisės toliau taikyti teisės į PVM atskaitą apribojimų, bendrai
         taikytinų visoms išlaidoms, susijusioms su prekių ar paslaugų įsigijimu (šiuo klausimu žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo
         PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Rink. p. I‑3459, 28 ir 29 punktus bei minėto Sprendimo X Holding ir Oracle Nederland 44 punktą).

      31      Galiausiai, kalbant apie Lenkijos vyriausybės pateiktus svarstymus, kad ginčijamos nacionalinės teisės nuostatos būtinos mokesčių
         sukčiavimo prevencijai, reikia pabrėžti, kad nors Teisingumo Teismas 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Halifax ir kt. (C‑255/02, Rink. p. I‑1609) 70 punkte pripažino, kad draudimo piktnaudžiauti principas taikomas PVM sričiai, šis principas
         neturėtų leisti valstybėms narėms išplėsti aptariamos nukrypti leidžiančios schemos taikymo srities. Be to, jei, kaip nurodo
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Lenkijos teisėje numatyti apribojimai pagrįsti būtinybe išvengti tam
         tikrų sukčiavimo atvejų ar mokesčių vengimo, tai Šeštosios direktyvos 27 straipsnyje šiuo tikslu numatoma speciali procedūra,
         leidžianti Tarybai suteikti leidimą valstybėms narėms nustatyti specialias nukrypti leidžiančias priemones.

      32      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis,
         kurios nuostatos iš esmės buvo perkeltos į Direktyvos 2006/112 176 straipsnį, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama
         toliau taikyti nacionalinės teisės nuostatas, taikytas atitinkamoje valstybėje narėje įsigaliojus Šeštajai direktyvai, pagal
         kurias bendrai neleidžiama atskaityti pirkimo PVM, sumokėto įsigyjant importuotas paslaugas, už kurias tiesiogiai ar netiesiogiai
         sumokama asmeniui, įsisteigusiam valstybėje ar teritorijoje, pagal šias nuostatas kvalifikuojamoje kaip „mokesčių rojus“.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      33      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeista 1995 m. balandžio 10 d. Direktyva 95/7/EB,
            kurios nuostatos iš esmės buvo perkeltos į 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvą 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio
            bendros sistemos, 17 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama toliau taikyti nacionalinės teisės
            nuostatas, taikytas atitinkamoje valstybėje narėje įsigaliojus Direktyvai 77/388, pagal kurias bendrai neleidžiama atskaityti
            pirkimo PVM, sumokėto įsigyjant importuotas paslaugas, už kurias tiesiogiai ar netiesiogiai sumokama asmeniui, įsisteigusiam
            valstybėje ar teritorijoje, pagal šias nuostatas kvalifikuojamoje kaip „mokesčių rojus“.
      Parašai.
      * Proceso kalba: lenkų.


1997 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Francesco Benincasa prieš Dentalkit Srl. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberlandesgericht München - Vokietija. # Briuselio konvencija. # Byla C-269/95.