1982 m. gegužės 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 97/81.


title: 2009 m. rugsėjo 2 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Mohamed El Morabit prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika - Ribojančios priemonės, taikomos kovojant su terorizmu - Lėšų įšaldymas - Asmenų, grupių ir susivienijimų sąrašas - Ieškinys dėl panaikinimo.#Sujungtos bylos T-37/07 ir T-323/07.

text:
      2009 m. rugsėjo 2 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas El Morabit prieš Tarybą
      (Sujungtos bylos T‑37/07 ir T‑323/07)
      „Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojančios priemonės, taikomos kovojant su terorizmu – Lėšų įšaldymas – Asmenų, grupių ir susivienijimų sąrašas – Ieškinys dėl panaikinimo“
      1.                     Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Nekaltumo prezumpcija – Sprendimas įšaldyti lėšas, priimtas teroristine
            veikla įtariamo asmens atžvilgiu kaip apsaugos priemonė – Suderinamumas su minėtu principu – Sąlygos (Tarybos bendrosios pozicijos
            2001/931 1 straipsnio 4 dalis; Tarybos reglamento Nr. 2580/2001 2 straipsnio 3 dalis) (žr. 40–47 punktus)
      2.                     Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Naudojimosi pagrindinėmis teisėmis apribojimai, pateisinami bendruoju interesu
            – Kova su grėsme tarptautinei taikai ir saugumui (Tarybos bendrosios pozicijos 2001/931 1 straipsnio 4 dalis; Tarybos reglamentas
            Nr. 2580/2001) (žr. 52 ir 59–63 punktus)
      Dalykas

               Prašymas iš dalies panaikinti 2007 m. birželio 28 d. Tarybos sprendimą 2007/445/EB, įgyvendinantį Reglamento (EB) Nr. 2580/2001
                  dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu, 2 straipsnio
                  3 dalį ir panaikinantį sprendimus 2006/379/EB bei 2006/1008/EB (OL L 169, p. 58) (OL L 379, p. 123), ir 2006 m. gruodžio 21 d.
                  Tarybos sprendimą 2006/1008/EB, įgyvendinantį Reglamento (EB) Nr. 2580/2001 dėl specialių ribojančių priemonių, taikomų tam
                  tikriems asmenims ir subjektams siekiant kovoti su terorizmu (OL L 379, p. 123), 2 straipsnio 3 dalį, tiek, kiek ieškovo pavardė
                  įtraukta į asmenų, grupių ir susivienijimų, kuriems taikomos šios nuostatos, sąrašą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinius.

                  2.

                  	Mohamed El Morabit padengia savo ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Europos Bendrijų Komisija ir Nyderlandų Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2009 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas. # Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra - Žodinis Bendrijos prekių ženklas "Alaska" - Absoliutus atmetimo pagrindas - Apibūdinamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94/EB 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar - Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas). # Byla T-226/08.

text:
      2009 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel prieš VRDT – Schwarzbräu (Alaska)
      (Byla T‑226/08)
      „Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Bendrijos prekių ženklas „Alaska“ – Absoliutus atmetimo pagrindas – Apibūdinamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 40/94/EB 7 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies c punktas)“
      Bendrijos prekių ženklas – Atsisakymas nuo teisinės apsaugos, panaikinimas ir negaliojimas – Absoliutūs negaliojimo pagrindai (Tarybos reglamento Nr. 40/94 7 straipsnio 1 dalies c punktas ir 51 straipsnio 1 dalies
         a punktas) (žr. 22, 36 ir 38 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2008 m. balandžio 8 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo R 1124/2004‑4, susijusio su registracijos
                  pripažinimo negaliojančia procedūra tarp

               Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH
               ir
               Schwarzbräu GmbH
               , panaikinimo.
            Bylos duomenys

               Įregistruotas Bendrijos prekių ženklas, dėl kurio pateiktas prašymas pripažinti jo registraciją negaliojančia:

               žodinis prekių ženklas „Alaska“ 32 klasės prekėms – Bendrijos prekių ženklas Nr. 505503

               Bendrijos prekių ženklo savininkė:

               Schwarzbräu GmbH

               Šalis, prašanti pripažinti Bendrijos prekių ženklo registraciją negaliojančia:

               Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH

               Panaikinimo skyriaus sprendimas:

               iš dalies patenkinti prašymą pripažinti registraciją negaliojančia

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti skundžiamą sprendimą ir atmesti prašymą pripažinti registraciją negaliojančia

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Nurodyti Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH padengti savo ir Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam
                     dizainui) (VRDT) bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Nurodyti Schwarzbräu GmbH padengti savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2011 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Norma-A SIA ir Dekom SIA prieš Latgales plānošanas reģions.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Augstākās tiesas Senāts - Latvija.#Viešieji pirkimai - Direktyva 2004/17/EB - 1 straipsnio 3 dalies b punktas - Direktyva 92/13/EEB - 2d straipsnio 1 dalies b punktas - Paslaugų koncesijos sąvoka - Visuomeninio susisiekimo autobusais paslaugų teikimas - Teisė eksploatuoti paslaugą ir nuostolius kompensuojančios sumos pervedimas paslaugų teikėjui - Nacionaline teise ir sutartimi ribojama eksploatavimo rizika - Apskundimo procedūros pirkimo sutarčių sudarymo srityje - Galimybė nepasibaigus Direktyvos 2007/66/EB perkėlimo terminui sudarytoms sutartims tiesiogiai taikyti Direktyvos 92/13/EEB 2d straipsnio 1 dalies b punktą.#Byla C-348/10.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. lapkričio 10 d.(*)

      „Viešieji pirkimai – Direktyva 2004/17/EB – 1 straipsnio 3 dalies b punktas – Direktyva 92/13/EEB – 2d straipsnio 1 dalies b punktas – Paslaugų koncesijos sąvoka – Visuomeninio susisiekimo autobusais paslaugų teikimas – Teisė eksploatuoti paslaugą ir nuostolius kompensuojančios sumos sumokėjimas paslaugų teikėjui – Nacionaline teise ir sutartimi ribojama eksploatavimo rizika – Priežiūros procedūros viešojo pirkimo sutarčių sudarymo srityje – Galimybė nepasibaigus Direktyvos 2007/66/EB perkėlimo terminui sudarytoms sutartims tiesiogiai taikyti Direktyvos 92/13/EEB
         2d straipsnio 1 dalies b punktą“

      Byloje C‑348/10
      dėl Augstākās tiesas Senāts (Latvija) 2010 m. liepos 2 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2010 m. liepos 9 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Norma-A SIA,
      Dekom SIA
      prieš
      Latgales plānošanas reģions, perėmusią Ludzas novada dome teises,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), teisėjai U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó. Caoimh ir A. Arabadjiev,

      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. gegužės 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Norma-A SIA, atstovaujamos advokāte L. Krastiņa ir I. Azanda,

      –        Latgales plānošanas reģions, perėmusios Ludzas novada dome teises, atstovaujamos J. Pļuta,

      –        Latvijos vyriausybės, atstovaujamos M. Borkoveca ir K. Krasovska,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fruhmann,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos C. Zadra ir A. Sauka,
      susipažinęs su 2011 m. liepos 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/17/EB dėl
         subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos, transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo
         (OL L 134, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 19), 1 straipsnio 3 dalies b punkto ir 1992 m.
         vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/13/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių Bendrijos taisyklių taikymą
         viešųjų pirkimų tvarkai vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, suderinimo (OL L 76, p. 14; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 315) su pakeitimais, padarytais 2007 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento
         ir Tarybos direktyva 2007/66/EB (OL L 335, p. 31, toliau – Direktyva 92/13), 2d straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Norma-A SIA ir Dekom SIA, vienos šalies, ir Latgales plānošanas reģions (Latgalių planavimo regionas), perėmusiai Ludzas novada dome (Ludzės savivaldybės taryba (Latvija)) teises, kitos šalies, dėl Ludzės miesto ir rajono visuomeninio susisiekimo autobusais
         paslaugų koncesijos suteikimo įmonei Ludzas autotransporta uznemums SIA.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 2004/17 1 straipsnio 2 dalies a ir d punktuose bei 3 dalies b punkte numatyta:

      „2.      a)     „Prekių, darbų ir paslaugų pirkimo sutartys“ – tai sutartys, numatančios piniginį atlygį, sudarytos raštu tarp vieno ar kelių
         perkančiųjų subjektų, nurodytų 2 straipsnio 2 dalyje, ir vieno ar kelių rangovų, tiekėjų ar paslaugų teikėjų.

      <...>
      d)      „paslaugų pirkimo sutartys“ – tai sutartys, išskyrus darbų ir prekių pirkimo sutartis, kurių objektas – paslaugų, nurodytų
         XVII priede, teikimas.

      <...>
      3.      <...>
      b)      „Paslaugų koncesija“ – tai tokios pat rūšies kaip ir paslaugų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis už suteiktas paslaugas
         – tai tik teisė eksploatuoti paslaugą arba tokia teisė kartu su užmokesčiu.“

      4        Šios direktyvos 2 straipsnyje įtvirtinta:

      „1.      Šioje direktyvoje:
      a)      „Perkančiosios institucijos [organizacijos]“ – tai valstybės, regionų ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos
         įstaigos, vienos ar kelių tokių institucijų ar vienos ar kelių tokių viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų asociacijos.

      <...>
      2.      Ši direktyva taikoma perkantiesiems subjektams, kurie:
      a)      yra perkančiosios institucijos [organizacijos] arba valstybės įmonės ir kurios vykdo vieną iš 3–7 straipsniuose nurodytos
         veiklos rūšių;

      <...>“
      5        Direktyvos 2004/17 5 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Ši direktyva taikoma veikloms, susijusioms su tinklų, teikiančių visuomenei paslaugas transportavimo geležinkeliais, automatinėmis
         sistemomis, tramvajais, troleibusais, autobusais arba perdavimo kabeliu srityje, teikimu arba eksploatavimu.

      <...>
      2.      Ši direktyva netaikoma subjektams, teikiantiems visuomenei autobusų transporto paslaugas, nepatenkančias į Direktyvos 93/38/EEB
         taikymo sritį pagal jos 2 straipsnio 4 dalį.“

      6        2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių
         sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134, p. 114; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132) 1 straipsnio 2 dalies
         a punkte ir 4 dalyje nurodyta:

      „2.      a)      „Viešosios [viešojo pirkimo] sutartys“ – tai dėl piniginės naudos vieno arba kelių ūkio subjektų ir vienos ar kelių perkančiųjų
         organizacijų raštu sudarytos sutartys, kurių dalykas yra darbų atlikimas, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, kaip apibrėžta
         šioje direktyvoje.

      <…>
      4. „Viešoji paslaugų koncesija“ – tai tos pačios rūšies sutartis, kaip ir paslaugų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis
         už suteiktas paslaugas yra teisė naudotis paslauga arba tokia teisė kartu su mokėjimu.“

      7        Pagal Direktyvos 92/13 1 straipsnio 1 dalį:

      „Ši direktyva taikoma [Direktyvoje 2004/17/EB] nurodytoms sutartims, išskyrus atvejus, kai tokios sutartys neįtrauktos į taikymo
         sritį pagal tos Direktyvos 5 straipsnio 2 dalį, 18–26 straipsnius, 29 ir 30 straipsnius arba 62 straipsnį.

      <...>“
      8        Direktyvos 92/13 2d straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad nuo perkančiojo subjekto nepriklausoma peržiūros institucija pripažintų sutartį negaliojančia
         arba jos negaliojimas būtų šios peržiūros institucijos sprendimo pasekmė bet kuriuo iš šių atvejų:

      <...>
      b)      jei pažeista šios direktyvos 1 straipsnio 5 dalis, 2 straipsnio 3 dalis ar 3 straipsnio 2 dalis, jei dėl šio pažeidimo dalyvis,
         pateikęs prašymą dėl peržiūros, neteko galimybės pasinaudoti teisių gynimo priemonėmis prieš sudarant sutartį, kai toks pažeidimas
         yra kartu su Direktyvos 2004/17/EB pažeidimu, jei tas pažeidimas turi neigiamos įtakos dalyvio, pateikusio prašymą dėl peržiūros,
         galimybėms gauti sutartį [laimėti pirkimą];

      <...>“
      9        Pagal Direktyvos 92/13 2f straipsnio 1 dalies b punktą:

      „1.      Valstybės narės gali numatyti, kad prašymas dėl peržiūros pagal 2d straipsnio 1 dalį turi būti pateiktas:
      <...>
      b)      ir bet kuriuo atveju nepasibaigus bent 6 mėnesių laikotarpiui, kuris pradedamas skaičiuoti nuo kitos dienos po to, kai buvo
         sudaryta sutartis.“

      10      Direktyvos 2007/66 3 straipsnio 1 dalyje, kuria į Direktyvą 92/13 įtrauktos šio sprendimo 7–9 punktuose minėtos nuostatos,
         nurodyta:

      „Valstybės narės turi priimti įstatymus ir kitus teisės aktus, kurie, įsigalioję ne vėliau kaip 2009 m. gruodžio 20 d., įgyvendina
         šią direktyvą. <...>“

       Nacionalinės teisės aktai
      11      2009 m. spalio 1 d. įsigaliojusio Viešojo ir privataus sektorių bendradarbiavimo įstatymo (Publiskās un privātās partnerības likums Latvijas Vēstnesis, 2009, Nr. 107, p. 4093) 1 straipsnio 7 dalyje nustatyta, kad paslaugų koncesijos sutartis yra susitarimas, kuriuo privatus
         subjektas teikia viešosioms institucijoms Viešųjų pirkimų įstatymo (Publisko iepirkumu likums) priede Nr. 2 išvardytas paslaugas už tai kaip atlyginimą arba bent kaip didžiausią jo dalį gaudamas teisę eksploatuoti šias
         paslaugas, tačiau kartu prisiima su šia eksploatacija susijusią riziką arba bent didžiąją jos dalį.

      12      Šio įstatymo 1 straipsnio 8 dalyje teisė eksploatuoti objektą ar paslaugas apima teisę gauti užmokestį iš galutinių objekto
         ar paslaugų naudotojų, arba teisę gauti atlyginimą iš viešojo subjekto, arba teisę gauti kartu ir užmokestį iš galutinių naudotojų,
         ir atlyginimą iš viešųjų subjektų.

      13      Šio įstatymo 1 straipsnio 9 dalyje objekto ar paslaugų eksploatacijos rizika (ekonominė rizika) yra tuomet, kai privataus
         subjekto pajamos priklauso nuo šio objekto naudojimo paklausos ir šių paslaugų paklausos tarp galutinių naudotojų (paklausos
         rizika) ir (arba) nuo aplinkybės, jog paslauga naudotojams teikiama pagal koncesijos sutartyje nustatytus reikalavimus (pasiūlos
         rizika) arba kai pajamos priklauso tiek nuo paklausos rizikos, tiek nuo pasiūlos rizikos.

      14      Pagal Visuomeninio susisiekimo paslaugų įstatymo (Sabiedriskā transporta pakalpojumu likums, Latvijas Vēstnesis, 2007, Nr. 106, p. 3682) 6 straipsnio 3 dalį visuomeninio susisiekimo paslaugų teikimas organizuojamas paisant šių paslaugų
         paklausos, atsižvelgiant į reikiamą transporto tankį ir reguliarumą esamo tinklo sąlygomis, vežimo paslaugų kokybę ir apimtį,
         šių paslaugų atsiperkamumą ir nustatant keleivių vežimo organizavimo būdus.

      15      Šio įstatymo 10 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad paslaugų teikėjo nuostoliai ir išlaidos, patirti teikiant šias paslaugas,
         kompensuojami vadovaujantis šio įstatymo 11 ir 12 straipsniais.

      16      Pagal šio įstatymo 11 straipsnio 1 dalį:

      „<...> paslaugų teikėjui kompensuojami nuostoliai, patirti teikiant viešojo susisiekimo paslaugas:
      1)      tarpmiestiniais rajono keliais – visa suma kompensuojama iš tam valstybės biudžete numatytų lėšų;
      11)      vietinės reikšmės rajono keliais – iš valstybės biudžete tam numatytų lėšų;

      12)      vietinės reikšmės rajono keliuose, kai nuostoliai viršija iš valstybės biudžeto kompensuojamas sumas – iš vietos institucijų
         tam numatytų lėšų;

      <...>“
      17      Pagal Visuomeninio susisiekimo paslaugų įstatymo 12 straipsnį:

      1.      Jei valstybė nustato minimalius visuomeninio susisiekimo paslaugų kokybės reikalavimus, kurių, siekdamas pelno, vežėjas nesilaikytų
         ir dėl kurių jis patiria papildomų išlaidų, vežėjas turi teisę gauti iš valstybės visų šių išlaidų kompensaciją.

      2.      1 dalyje minėta kompensacija visuomeninio susisiekimo paslaugas nustatyta tvarka teikiantiems vežėjams išmokama ir tais atvejais,
         jei minimalūs kokybės reikalavimai nustatyti po to, kai pradėta teikti paslaugą.

      3.      1 dalyje minėtų išlaidų apskaičiavimo ir kompensacijos mokėjimo taisykles, nacionalinio biudžeto dotacijas, vietos institucijoms
         skiriamas šioms išlaidoms apmokėti, ir šių lėšų panaudojimo teisėtumo priežiūros tvarką nustato Ministrų kabinetas.“

      18      2007 m. spalio 2 d. Ministrų kabineto įsakymas Nr. 672 dėl išlaidų ir nuostolių, patirtų teikiant visuomeninio susisiekimo
         paslaugas, kompensavimo ir visuomeninio susisiekimo paslaugų tarifų (Sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanā radušos zaudējumu un izdevumu kompensēšanas un sabiedriskā transporta pakalpojuma
            tarifa noteikšanas kārtība, Latvijas Vēstnesis, 2007, Nr. 175, p. 3751), galiojusio iki 2009 m. lapkričio 20 d., ir jį nuo šios datos pakeitęs 2009 m. spalio 26 d. Ministrų
         kabineto įsakymas Nr. 1226 (Latvijas Vestnesis, 2009, Nr. 183, p. 4169, toliau – Įsakymas Nr. 2009/1226) priimti remiantis Visuomeninio susisiekimo paslaugų įstatymu.

      19      Įsakymo Nr. 2009/1226 2 straipsnyje numatyta:

      „<...> vežėjui kompensuojami šie su visuomeninio susisiekimo paslaugų sutarties vykdymu susiję nuostoliai:
      2.1.      Gautas pajamas viršijanti būtinų išlaidų, patirtų vykdant viešojo susisiekimo paslaugų sutartį, dalis.
      2.2      Išlaidos, patirtos taikant suteikiančiosios organizacijos nustatytus tarifus.
      2.3      Išlaidos, patirtos taikant suteikiančiosios organizacijos tam tikroms keleivių kategorijoms numatytas lengvatas.“
      20      Įsakymo 3 straipsnyje nurodyta, kad vežėjas turi teisę reikalauti kompensuoti išlaidas, patirtas užtikrinant minimalius suteikiančiosios
         organizacijos nurodytus arba teisės aktais nustatytus kokybės reikalavimus, nors jie nurodyti arba nustatyti po to, kai pradėtos
         teikti paslaugos, jei juos įgyvendinti reikia papildomų išlaidų.

      21      Įsakymo Nr. 2009/1226 38 straipsnyje nurodyta, kad suteikiančioji organizacija apskaičiuoja kompensuotinus vežėjo nuostolius
         remdamasi šio įsakymo 32.2 straipsnyje nurodyta ataskaita, 32.3 bei 32.4 straipsniuose minima informacija ir atsižvelgdama
         į aplinkybę, ar ji nustatė (visuomeninio susisiekimo bilietų) kainą.

      22      Pagal šio įsakymo 39 straipsnį suteikiančioji organizacija faktinius nuostolius apskaičiuoja atsižvelgdama į visas pajamas,
         gautas vykdant visuomeninio susisiekimo paslaugų sutartį, neįtraukdama pagrįstų šios paslaugos teikimo išlaidų. Šiame įsakyme
         pajamos apibrėžiamos kaip sumos, gautos pardavus vienkartinius bilietus ir abonentinius bilietus, bei kitos sumos, gautos
         vykdant viešojo susisiekimo paslaugų viešojo pirkimo sutartį.

      23      Įsakymo Nr. 2009/1226 40 straipsnyje numatyta, kad suteikiančioji organizacija apskaičiuoja mokėtiną kompensaciją sumuodama
         pagal šio įsakymo 39 straipsnį apskaičiuotus nuostolius ir pelno maržą. Šią maržą sudaro tam tikras procentas nuo pajamų,
         kuris apskaičiuojamas prie atskaitiniais metais galiojančios 12 mėnesių trukmės paskolų tarpbankinės palūkanų normos (EURIBOR)
         pridėjus 2,5 %.

      24      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal šio įsakymo 49 straipsnį nuostolių kompensacijos
         suma negali viršyti apskaičiuotų realiai vežėjo patirtų nuostolių, jei vežėjas laikėsi suteikiančiosios organizacijos nustatytų
         tarifų (vežimo kainos).

      25      Pagal to paties įsakymo 50 straipsnį, jei teisė teikti visuomeninio susisiekimo paslaugas suteikta vadovaujantis Viešųjų pirkimų
         įstatymu, kompensacijos suma yra skirtumas tarp sutartyje nustatytos viešojo susisiekimo paslaugos kainos ir realiai gautų
         pajamų.

      26      Pagal įsakymo Nr. 2009/1226 57 straipsnį:

      „<...> kai baigiasi visuomeninio susisiekimo transporto sutartis:
      1)      ir jei nuostolių kompensacijos suma viršija apskaičiuotą realiai patirtų nuostolių sumą, vežėjas grąžina suteikiančiajai organizacijai
         gautų lėšų perviršį, o suteikiančioji organizacija panaudoja šias lėšas kitų vežėjų nuostoliams kompensuoti;

      2)      suteikiančioji organizacija kompensuoja realiai patirtų nuostolių dalį, kuri liko nepadengta kompensuojamų nuostolių suma.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      27      2009 m. birželio 17 d. Ludzas rajona padome (Ludzės rajono taryba) paskelbė atvirą konkursą dėl teisių teikti visuomeninio susisiekimo autobusais paslaugas Ludzės miesto
         ir rajono keliuose. Ieškovės pagrindinėje byloje pateikė savo pasiūlymą 2009 m. rugpjūčio 6 d.

      28      2009 m. rugpjūčio 31 d. sprendimu konkurso nugalėtoja pripažinta Ludzas autotransporta uzņēmums SIA. 2009 m. rugsėjo 2 d. Ludzas novada dome (Ludzės savivaldybės taryba) nusprendė su šia įmone sudaryti visuomeninio susisiekimo paslaugų koncesijos sutartį.

      29      2009 m. rugsėjo 16 d. ieškovės kreipėsi į Administratīvā rajona tiesa (Apylinkės administracinis teismas) su prašymu panaikinti minėtą 2009 m. rugsėjo 2 d. Ludzas novada dome sprendimą ir sustabdyti jo vykdymą. 2009 m. spalio 16 d. šis teismas patenkino prašymą sustabdyti sprendimo vykdymą, o 2009 m.
         gruodžio 14 d. Administratīvā apgabaltiesa (Apygardos administracinis teismas) apeliacine tvarka patvirtino šį sprendimą.

      30      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, kad pagal galiojančią nacionalinę teisę ieškovės pagrindinėje
         byloje turi teisę apskųsti 2009 m. rugsėjo 2 d. Ludzas novada dome sprendimą Viešųjų pirkimų kontrolės tarnybai ir toks skundas užkerta perkančiajai organizacijai galimybę sudaryti sutartį
         iki bus priimtas šios tarnybos sprendimas.

      31      2009 m. spalio 9 d. Ludzas rajona padome ir Ludzas autotransporta uzņēmums SIA sudarė „koncesijos“ sutartį dėl atitinkamų susisiekimo paslaugų teikimo.

      32      Todėl ieškovės pagrindinėje byloje kreipėsi su ieškiniu į Administratīva rajona tiesa prašydamos pripažinti šią sutartį negaliojančia. 2009 m. gruodžio 3 d. šis ieškinys atmestas tuo pagrindu, kad sutarčiai taikytina
         privatinė teisė, todėl administraciniai teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti ieškinio.

      33      2010 m. gegužės 11 d. Administratīva apgabaltiesa panaikino pirmosios instancijos teismo nutartį ir kaip nepriimtiną atmetė ieškinį dėl sutarties pripažinimo negaliojančia.
         Teismas nurodė, kad ši sutartis buvo sudaryta nepasibaigus Direktyvos 2007/66 perkėlimo į nacionalinę teisę terminui, todėl
         ieškovės pagrindinėje byloje neturėjo subjektinės teisės, dėl kurios gynybos galėtų reikšti ieškinį.

      34      2010 m. gegužės 21 d. dėl šio Administratīva apgabaltiesa sprendimo ieškovės kasaciniu skundu kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą. Jos, be kita ko, nurodė,
         kad Direktyva 2007/66 joms pripažįstama teisė reikalauti pripažinti ginčijamą sutartį negaliojančia, nes ši teisė išplaukia
         iš direktyvos tikslo suteikti tretiesiems asmenims teisę reikalauti pripažinti valstybės ar vietos komunos institucijų sudarytas
         sutartis kaip neturinčias teisinės galios.

      35      Šiomis aplinkybėmis Augstākās tiesas Senāts teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvos 2004/17/EB 1 straipsnio 3 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad sutartis, kuria koncesionieriui suteikiama
         teisė teikti viešojo susisiekimo autobusais paslaugas ir kaip dalis atlyginimo už tai suteikiama teisė eksploatuoti šias paslaugas,
         o perkantysis subjektas kompensuoja paslaugų teikėjui dėl šios eksploatacijos patirtus nuostolius ir, be to, šių paslaugų
         eksploatacijos rizika ribojama šių paslaugų teikimą reglamentuojančiais viešosios teisės aktais ir sutartimi, laikytina viešųjų
         paslaugų koncesija?

      2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar Direktyvos 92/13<...> su pakeitimais, padarytais, Direktyva 2007/66/EB,
         2d straipsnio 1 dalies b punktas Latvijoje tiesiogiai taikytinas nuo 2009 m. gruodžio 21 d.?

      3.      Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas, ar Direktyvos 92/13<...> 2d straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti
         taip, kad jis taikomas viešojo pirkimo sutartims, kurios sudarytos dar nepasibaigus Direktyvos 2007/66/EB perkėlimo į nacionalinę
         teisę terminui?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      36      Pirmiausia reikėtų pastebėti, kad pagal Direktyvos 2004/17 2 straipsnio 2 dalies a punktą ši direktyva taikoma „perkantiesiems
         subjektams“, kaip jie apibrėžti 2 straipsnio 1 dalies a punkte, o prie jų priskiriami teritoriniai vienetai, kurie „vykdo
         vieną iš [šios direktyvos] 3–7 straipsniuose nurodytos veiklos rūšių“.

      37      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Direktyva 2004/17 taikytina pagrindinei bylai, nes atitinkamas
         perkantysis subjektas vykdo susisiekimo autobusais srities veiklą, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį.

      38      Tačiau Latvijos vyriausybė mano, kad šis subjektas pats neteikia visuomeninio susisiekimo paslaugų gyventojams, todėl pagrindinei
         bylai reikia taikyti Direktyvą 2004/18.

      39      Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies a punkte ir 4 dalyje pateikti „viešosios [viešojo
         pirkimo] sutarties“ ir „viešosios paslaugų koncesijos“ apibrėžimai iš esmės atitinka Direktyvos 2004/17 1 straipsnio 2 dalies
         a punkte ir 3 dalies b punkte pateiktus „prekių, darbų ir paslaugų pirkimo sutarčių“ ir „paslaugų koncesijos“ apibrėžimus.
         Šis panašumas reikalauja vadovautis tais pačiais kriterijais aiškinant viešojo paslaugų pirkimo ir paslaugų koncesijos sąvokas
         dviejų minėtų direktyvų atitinkamose taikymo srityse (2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Eurawasser, C‑206/08, Rink. p. I‑8377, 42 ir 43 punktai). Taigi, Direktyvos 2004/17 1 straipsnio 2 dalies a punkto ir 3 dalies b punkto
         išaiškinimais galima tiesiogiai remtis aiškinant atitinkamas Direktyvos 2004/18 nuostatas, o tai pripažįsta, be kita ko, ir
         Latvijos vyriausybė.

      40      Klausimą, ar sandoris laikytinas viešąja paslaugų koncesija arba viešojo paslaugų pirkimo sutartimi, reikia nagrinėti remiantis
         tik Sąjungos teise (žr., be kita ko, 2011 m. kovo 10 d. Sprendimo Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, C‑274/09, Rink. p. I‑0000, 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      41      Iš šių sąvokų apibrėžimų, pateiktų Direktyvos 2004/17 1 straipsnio 2 dalies a ir d punktuose bei 3 dalyje, palyginimo matyti,
         kad paslaugų pirkimo sutartį nuo paslaugų koncesijos skiria atlygis už suteiktas paslaugas. Paslaugų pirkimo sutartyje numatytą
         atlygį paslaugų teikėjui moka tiesiogiai perkančioji organizacija, o paslaugų koncesijos atveju atlygis už suteiktas paslaugas
         yra teisė eksploatuoti paslaugą arba tokia teisė ir užmokestis (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėto Sprendimo Eurawasser 51 punktą).

      42      Paslaugų sutarties atveju aplinkybė, kad kontrahentas negauna atlygio tiesiogiai iš perkančiosios organizacijos, o turi teisę
         gauti jį iš trečiųjų asmenų, atitinka Direktyvos 2004/17 1 straipsnio 3 dalies b punkte įtvirtintą atlygio reikalavimą (žr.,
         be kita ko, minėto Sprendimo Eurawasser 57 punktą).

      43      Taip yra tuo atveju, kai, kaip antai pagrindinėje byloje, visuomeninio susisiekimo autobusais paslaugų teikėjui suteikiama
         teisė eksploatuoti paslaugas, už kurias kaip atlygį jam šių paslaugų naudotojai moka nustatyto dydžio užmokestį.

      44      Nors atlyginimo būdas yra vienas iš lemiamų priskyrimo prie viešosios paslaugų koncesijos kriterijų, iš teismo praktikos taip
         pat matyti, kad paslaugų koncesija reiškia, kad koncesininkas prisiima su atitinkamų paslaugų teikimu susijusią riziką. Su
         paslaugos teikimu susijusios rizikos neperkėlimas paslaugos teikėjui reiškia, jog atitinkamas sandoris yra viešojo paslaugų
         pirkimo sutartis, o ne viešoji paslaugų koncesija (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler 26 punktą).

      45      Todėl reikia patikrinti, ar paslaugų teikėjas prisiima su paslaugos teikimu susijusią riziką. Žinoma, nuo pat pradžių ši rizika
         gali būti labai nedidelė, tačiau norint kvalifikuoti santykį kaip paslaugų koncesiją būtina, kad perkančioji organizacija
         perduotų koncesininkui visą jos turimą riziką ar bent jau didelę jos dalį (šiuo klausimu žr., be kita ko, minėto Sprendimo
         Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler 29 punktą).

      46      Dažnai tam tikros veiklos sritys, visų pirma visuomeninės paskirties veiklos sritys, kaip antai nagrinėjamos pagrindinėje
         byloje, reglamentuojamos taip, kad jose kylanti ekonominė rizika gali būti ribojama. Viena vertus, viešosios teisės priemonės,
         kuriomis reguliuojamas paslaugų ekonominis ir finansinis eksploatavimas, palengvina tokio eksploatavimo kontrolę ir sumažina
         veiksnius, galinčius pakenkti skaidrumui ir pažeisti konkurenciją. Kita vertus, sąžiningai veikiančioms perkančiosioms organizacijoms
         turi būti palikta galimybė užtikrinti paslaugų teikimą taikant koncesiją, kai jos mano, kad tai geriau užtikrins atitinkamos
         viešosios paslaugos teikimą, net jei su eksploatavimu susijusi rizika yra labai ribota (minėto Sprendimo Eurawasser 72–74 punktai).

      47      Tokioje situacijoje perkančioji organizacija, neturinti jokios įtakos paslaugų teikimo organizavimui taikomoms viešosios teisės
         nuostatoms, neturi galimybės sukurti, taigi ir perkelti, šiomis priemonėmis pašalintų rizikos veiksnių. Be to, būtų neprotinga
         reikalauti iš koncesiją suteikiančios valdžios institucijos sukurti griežtesnes konkurencijos sąlygas ir didesnę ekonominę
         riziką nei tos, kurios egzistuoja konkrečioje srityje, dėl jai taikomo teisinio reglamentavimo (žr. minėto Sprendimo Eurawasser 75 ir 76 punktus).

      48      Eksploatavimo riziką reikia suprasti kaip rinkos svyravimų lemiamą riziką (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Eurawasser 67 punktą), kuri gali pasireikšti, be kita ko, kaip konkurencijos su kitais ūkio subjektais rizika, paslaugų pasiūlos ir
         paklausos neatitikties rizika, užmokestį už suteiktas paslaugas turinčių sumokėti skolininkų nemokumo rizika, didesnių eksploatavimo
         išlaidų nei pajamų rizika arba atsakomybės už žalą dėl nesuteiktos paslaugos rizika (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler 37 punktą).

      49      Tačiau rizika, susijusi su netinkamu ūkio subjekto valdymu arba jo vertinimo klaidomis, neturi lemiamos reikšmės kvalifikuojant
         sutartį kaip viešojo pirkimo arba viešosios paslaugų koncesijos, nes ji iš tiesų yra neatsiejama kiekvienos sutarties dalis,
         nesvarbu, ar ji yra viešojo pirkimo sutartis, ar paslaugų koncesija (minėto Sprendimo Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler 38 punktas).

      50      Nors, kaip minėta 45 punkte, nuo pat pradžių eksploatavimo ekonominė rizika gali būti labai nedidelė dėl šiai paslaugai taikomų
         viešosios teisės nuostatų, norint kvalifikuoti santykį kaip paslaugų koncesiją būtina, kad perkančioji organizacija perduotų
         koncesininkui visą jos turimą riziką ar bent jau didelę jos dalį.

      51      Pagal nacionalinio teismo pateiktą informaciją pagrindinei bylai taikytinais teisės aktais numatyta, kad perkantysis subjektas
         atlygina paslaugų teikėjui su eksploatacija susijusius nuostolius ir, be to, atsižvelgiant į viešosios teisės normas ir šių
         paslaugų teikimui taikytinos sutarties sąlygas, teikėjas neprisiima didelės su eksploatacija susijusios rizikos dalies.

      52      Šiuo klausimu nacionalinis teismas, be kita ko, pažymi, kad pagal sutarties sąlygas suteikiančioji organizacija iš atitinkamų
         valstybės biudžeto lėšų kompensuoja su šių susisiekimo paslaugų teikimu susijusius nuostolius ir kitas išlaidas, iš jų atėmus
         iš susisiekimo paslaugų eksploatavimo gautas pajamas.

      53      Be to, pagal Įsakymo Nr. 2009/1226 2 ir 3 straipsnius, paslaugų teikėjui kompensuojami šie su visuomeninio susisiekimo paslaugų
         sutarties vykdymu susiję nuostoliai: gautas pajamas viršijanti būtinų išlaidų, patirtų vykdant viešojo susisiekimo paslaugų
         sutartį, dalis, išlaidos, patirtos taikant suteikiančiosios organizacijos nustatytus tarifus, išlaidos, patirtos taikant suteikiančiosios
         organizacijos tam tikroms keleivių kategorijoms numatytas lengvatas, ir išlaidos, patirtos užtikrinant minimalius suteikiančiosios
         organizacijos nurodytus arba teisės aktais nustatytus kokybės reikalavimus, nors jie nurodyti arba nustatyti po to, kai pradėtos
         teikti paslaugos, jei jiems įgyvendinti reikia papildomų išlaidų.

      54      Dar reikėtų pridurti, kad Įsakymo Nr. 2009/1226 40 straipsnyje koncesionieriui numatytas tam tikro dydžio pelno mokėjimas,
         o jo dydis apskaičiuojamas dauginant pajamas iš pelno maržos procentinės išraiškos, kuri apskaičiuojama prie ataskaitiniais
         metais galiojančios 12 mėnesių trukmės paskolų tarpbankinės palūkanų normos (EURIBOR) pridėjus 2,5 %.

      55      Atsižvelgiant į šias nacionalinės teisės sąlygas ir nuostatas negalima daryti išvados, kad koncesionieriui tenka didžioji
         rinkos netikėtumų lemiamos rizikos dalis. Taigi, toks sandoris turėtų būti kvalifikuojamas kaip Direktyvos 2004/17 1 straipsnio
         2 dalies d punkte nurodyta „paslaugų pirkimo sutartis“, o ne kaip šios direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte nurodyta
         „paslaugų koncesija“.

      56      Per Teisingumo Teisme vykusį posėdį šalys išsakė skirtingas nuomones dėl koncesionieriui tenkančios rizikos apimties. Latvijos
         vyriausybė ir atsakovė pagrindinėje byloje, priešingai nei ieškovės pagrindinėje byloje ir Europos Komisija, nurodo, kad įvairūs
         veiksniai, kaip antai galimiems nuostoliams padengti skirtų viešųjų išteklių mažėjimas, tam tikros rūšies išlaidų neatlyginimas,
         pavyzdžiui, atsiradusių dėl maršrutų ar atstumų pasikeitimo, arba nežinomybė dėl paslaugos paklausos tarp naudotojų, padidina
         riziką tiek, kad iš tikrųjų koncesionieriui tenka didžioji jos dalis, juo labiau, kad sutartis sudaroma aštuoneriems metams.
         Taigi, tai yra paslaugų koncesija.

      57      Teisingumo Teismas neprivalo konkrečiai kvalifikuoti pagrindinėje byloje nagrinėjamo sandorio, nes tokį kvalifikavimą gali
         atlikti tik nacionalinis teisėjas. Teisingumo Teismo paskirtis yra pateikti šiam teismui Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris
         jam būtų naudingas priimant sprendimą jo nagrinėjamoje byloje (žr., be kita ko, 2005 m. spalio 13 d. Sprendimo Parking Brixen, C‑458/03, Rink. p. I‑8585, 32 punktą).

      58      Nacionalinis teismas vienintelis turi teisę išaiškinti nacionalinės teisės nuostatas ir nustatyti pagal šią teisę ir atitinkamas
         sutarties nuostatas kontrahentui tenkančios rizikos dalį. Tačiau nagrinėjant atitinkamą sandorį pagal tokias teisės aktų ir
         sutarties nuostatas, kokios buvo apibūdintos prašyme priimti prejudicinį sprendimą, iš pirmo žvilgsnio peršasi išvada, kad
         šis sandoris turi paslaugų pirkimo sutarties požymių.

      59      Atsižvelgiant į nurodytus motyvus, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvą 2004/17 reikia aiškinti taip, jog šios
         direktyvos 1 straipsnio 2 dalies d punkte nurodyta „paslaugų pirkimo sutartimi“ laikytina tokia sutartis, kuria kontrahentas,
         atsižvelgiant į šių paslaugų teikimą reglamentuojančias viešosios teisės normas ir sutarties sąlygas, neprisiima didžiosios
         rizikos, tenkančios perkančiajai organizacijai, dalies. Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamą
         sandorį reikia kvalifikuoti kaip paslaugų koncesiją, ar kaip viešojo paslaugų pirkimo sutartį, atsižvelgdamas į visus šio
         sandorio požymius.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
      60      Šiais klausimais, kuriuos reikėtų nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas norėtų sužinoti,
         ar tuo atveju, jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjamą sutartį reikėtų kvalifikuoti kaip Direktyvoje 2004/17 nurodytą „viešojo
         paslaugų pirkimo sutartį“, Direktyvos 92/13, kuri, kaip nurodyta jos 1 straipsnyje, taikoma Direktyvoje 2004/17 nurodytoms
         sutartims, 2d straipsnio 1 dalies b punktas taikytinas šiai sutarčiai, net jeigu ji buvo sudaryta dar nepasibaigus Direktyvos
         2007/66, kuria į Direktyvą 92/13 įtrauktas minėtas 2d straipsnio 1 dalies b punktas, perkėlimo į nacionalinę teisę terminui
         ir, į šį klausimą atsakius teigiamai, ar pastaroji nuostata gali būti taikoma tiesiogiai.

      61      Tuo atveju jei, kaip teigia Latvijos vyriausybė, reikėtų taikyti Direktyvą 2004/18 − o tai turi nuspręsti nacionalinis teismas,
         − svarbu pažymėti, kad Direktyvos 2007/66 1 straipsniu į 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/665/EEB dėl įstatymų
         ir kitų teisės aktų, susijusių su peržiūros procedūrų taikymu sudarant viešojo prekių pirkimo ir viešojo darbų pirkimo sutartis,
         derinimo (OL L 395, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 246) su pakeitimais, padarytais 1992 m.
         birželio 18 d. Tarybos direktyva 92/50/EEB (OL L 209, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322),
         1 straipsnis yra tapatus Direktyvos 92/13 2d ir 2f straipsniams, todėl pastarųjų nuostatų išaiškinimu galima tiesiogiai remtis
         aiškinant atitinkamas iš dalies pakeistas Direktyvos 89/665 nuostatas.

      62      Pagal Direktyvos 92/13 2d straipsnio 1 dalies b punktą valstybės narės turi užtikrinti, kad nuo perkančiosios organizacijos
         nepriklausoma peržiūros institucija pripažintų sutartį negaliojančia arba jos negaliojimas būtų šios peržiūros institucijos
         sprendimo pasekmė, be kita ko, tais atvejais, kai tokia sutartis sudaryta po to, kai pagal šios direktyvos 2 straipsnio 3 dalį
         sprendimas pripažinti konkurso nugalėtoju buvo apskųstas nuo perkančiosios organizacijos nepriklausomai pirmosios instancijos
         peržiūros institucijai arba tokia sutartis sudaryta nesilaikius šios direktyvos 2a straipsnio 2 dalyje numatyto atidėjimo
         laiko.

      63      Nesant reikalo nagrinėti klausimo, ar pasibaigus Direktyvos 2007/66 perkėlimo į nacionalinę teisę terminui privatus asmuo
         nacionaliniame teisme gali remtis Direktyvos 92/13 2d straipsnio 1 dalies d punktu prieš perkančiąją organizaciją, kokia yra
         atsakovė pagrindinėje byloje, pakanka pažymėti, kad bet kuriuo atveju ši nuostata netaikoma sutartims, kurios, kaip pagrindinėje
         byloje, sudarytos iki 2009 m. gruodžio 20 d., t. y. nesuėjus Direktyvos 2007/66 perkėlimo terminui, nes ji į nacionalinę teisę
         anksčiau šios datos nebuvo perkelta.

      64      Neginčijama, kad sprendimas pripažinti atitinkamo pirkimo nugalėtoju priimtas 2009 m. rugsėjo 2 d., o ginčijama sutartis sudaryta
         2009 m. spalio 9 d.

      65      Aplinkybė, kad pagal Direktyvos 92/13 2f straipsnio 1 dalies b punktą valstybės narės gali numatyti, kad prašymas dėl peržiūros
         pagal šios direktyvos 2d straipsnio 1 dalį būtų bet kuriuo atveju pateiktas nepasibaigus „bent 6 mėnesių laikotarpiui, kuris
         pradedamas skaičiuoti nuo kitos dienos po to, kai buvo sudaryta sutartis“, neleidžia daryti išvados, kad sutartys, kaip antai
         nagrinėjamos pagrindinėje byloje, sudarytos šešių mėnesių laikotarpiu iki Direktyvos 2007/66 perkėlimo termino pabaigos, gali
         patekti į šio 2d straipsnio 1 dalies b punkto taikymo sritį.

      66      Kadangi Direktyvoje 2007/66 nėra jokios nuorodos apie nagrinėjamos nuostatos retroaktyvų poveikį, šios nuostatos taikymas
         sutartims, sudarytoms iki šios direktyvos perkėlimo termino pabaigos, prieštarautų teisinio saugumo principui.

      67      Atsižvelgiant į išdėstytus motyvus, į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 92/13 2d straipsnio 1 dalies
         b punktas netaikomas viešojo pirkimo sutartims, sudarytoms nepasibaigus Direktyvos 2007/66 perkėlimo terminui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      68      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2004/17/EB dėl subjektų, vykdančių veiklą vandens, energetikos,
            transporto ir pašto paslaugų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo reikia aiškinti taip, kad šios direktyvos 1 straipsnio
            2 dalies d punkte nurodyta „paslaugų pirkimo sutartimi“ laikytina tokia sutartis, kuria kontrahentas, atsižvelgiant į šių
            paslaugų teikimą reglamentuojančias viešosios teisės normas ir sutarties sąlygas, neprisiima didžiosios rizikos, tenkančios
            perkančiajai organizacijai, dalies. Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamą sandorį reikia
            kvalifikuoti kaip paslaugų koncesiją, ar kaip viešojo paslaugų pirkimo sutartį, atsižvelgdamas į visus šio sandorio požymius.
      2.      1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/13/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių Bendrijos taisyklių
            taikymą viešųjų pirkimų tvarkai vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, suderinimo, iš dalies pakeistos
            2007 m. gruodžio 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2007/66/EB, 2d straipsnio 1 dalies b punktas netaikomas viešojo
            pirkimo sutartims, sudarytoms nepasibaigus Direktyvos 2007/66 perkėlimo terminui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: latvių.


title: 2015 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#InnoLux Corp. prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Konkurencija – Karteliai – SESV 101 straipsnis – EEE susitarimo 53 straipsnis – Skystųjų kristalų monitorių (LCD) pasaulinė rinka – Kainų nustatymas – Baudos – Baudų apskaičiavimo gairės (2006 m.) – 13 punktas – Su pažeidimu susijusio pardavimo vertės nustatymas – Atitinkamo produkto vidaus pardavimas už EEE ribų – Atsižvelgimas į galutinių produktų, į kuriuos integruotas atitinkamas produktas, pardavimą tretiesiems asmenims EEE.#Byla C-231/14 P.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑231/14 P
            dėl 2014 m. gegužės 8 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
            InnoLux Corp. , buvusi Chimei InnoLux Corp. , įsteigta Miaoli County (Taivanas), atstovaujama advokato J.‑F. Bellis ir solisitoriaus R. Burton,
            apeliantė,
            dalyvaujant kitai proceso šaliai:
            Europos Komisijai , atstovaujamai A. Biolan, F. Ronkes Agerbeek ir P. Van Nuffel, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
            atsakovei pirmojoje instancijoje,
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Toader, E. Jarašiūnas ir C.G. Fernlund,
            generalinis advokatas M. Wathelet,
            posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. vasario 4 d. posėdžiui,
            susipažinęs su 2015 m. balandžio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Apeliaciniu skundu InnoLux Corp. , buvusi Chimei InnoLux Corp.  (toliau – InnoLux ), prašo iš dalies panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą InnoLux / Komisija  (T‑91/11, EU:T:2014:92, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Bendrasis Teismas, pirma, pakeitė 2010 m. gruodžio 8 d. Komisijos sprendimą C(2010) 8761 final  dėl procedūros pagal [SESV] 101 straipsnį ir Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnį (byla COMP/39.309 – LCD), kurio santrauka buvo paskelbta 2011 m. spalio 7 d. Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje (OL C 295, p. 8, toliau – ginčijamas sprendimas), ir nustatė, kad to sprendimo 2 straipsnyje jai skirtos baudos dydis yra 288 000 000 eurų, ir, antra, atmetė likusią ieškinio, kuriuo ji prašė iš dalies panaikinti minėtą sprendimą, kiek jis su ja susijęs, ir sumažinti tą baudą, dalį.
            Teisinis pagrindas
            2. 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
            „2. Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei jos tyčia ar dėl neatsargumo:
            a) pažeidžia [SESV 101] ar [102] straipsnio nuostatas < ... >
            < ... >
            Vienai įmonei < ... > – pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais.
            < ... >
            3. Nustatant baudos dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“
            3. Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (OL C 210, 2006, p. 2; toliau – Baudų apskaičiavimo gairės) dalyje „Pardavimo vertės nustatymas“ esančiame 13 punkte numatyta:
            „Siekdama nustatyti bazinį skirtinos baudos dydį, Komisija remsis tiesiogiai ar netiesiogiai < ... > su pažeidimu susijusių įmonės prekių ar paslaugų pardavimo verte atitinkamame geografiniame [Europos ekonominės erdvės (EEE)] teritorijos sektoriuje. < ... > “
            Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
            4. Ginčo aplinkybes ir ginčijamą sprendimą, aprašytus skundžiamo sprendimo 1–27 punktuose, trumpai galima apibūdinti taip.
            5. Chi Mei Optoelectronics Corp.  (toliau – CMO) – tai pagal Taivano teisę įsteigta bendrovė, kuri kontroliavo įvairiose pasaulio vietose įsteigtų bendrovių, gaminančių skystųjų kristalų monitorius su aktyviąja matrica ( Liquid Crystal Displays , toliau – LCD), grupę.
            6. 2009 m. lapkričio 20 d. CMO sudarė jungimosi sutartį su bendrovėmis InnoLux Display Corp.  ir TPO Displays Corp.  Remiantis šia sutartimi, 2010 m. kovo 18 d. TPO Displays  ir CMO nustojo egzistuoti. Juos pakeitęs juridinis asmuo pavadinimą pakeitė du kartus: iš pradžių iš InnoLux Display Corp.  į Chimei InnoLux Corp. , o galiausiai į InnoLux Corp.  (apeliantė šioje apeliacinėje byloje).
            7. 2006 m. pavasarį pagal Korėjos teisę įsteigta bendrovė Samsung Electronics Co. Ltd  (toliau – Samsung) pateikė Europos Komisijai prašymą atleisti nuo baudos pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, 2002, p. 3; 2004 m. specialusis leidinys lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 155). Kartu Samsung  pranešė apie egzistavusį kelių įmonių, įskaitant apeliantę, kartelį dėl tam tikrų LCD tipų.
            8. 2006 m. lapkričio 23 d. Komisija, remdamasi minėto pranešimo 15 punktu, suteikė Samsung  sąlyginį atleidimą nuo baudos, tačiau atsisakė tai padaryti kitai kartelio dalyvei, t. y. kitai pagal Korėjos teisę įsteigtai bendrovei LG Display Co. Ltd  (toliau – LGD).
            9. 2009 m. gegužės 27 d. Komisija pradėjo administracinę procedūrą ir priėmė pranešimą apie kaltinimus, kuris buvo skirtas šešiolikai bendrovių, įskaitant CMO ir dvi jai 100 % priklausančias Europoje įsteigtas dukterines bendroves, t. y. Chi Mei Optoelectronics BV  ir Chi Mei Optoelectronics UK. Ltd . Šiame pranešime apie kaltinimus, be kita ko, buvo išdėstytos priežastys, dėl kurių, remiantis Bendrojo Teismo praktika, šios dvi CMO dukterinės bendrovės turi būti pripažintos solidariai atsakingomis už CMO padarytus pažeidimus.
            10. Pranešimo apie kaltinimus adresatės per nustatytą terminą raštu pranešė Komisijai apie savo poziciją dėl joms pareikštų kaltinimų. Be to, kelios iš šių adresačių, įskaitant apeliantę, pasinaudojo teise būti išklausytomis ir pareiškė savo nuomonę žodžiu per 2009 m. rugsėjo 22 ir 23 d. posėdį.
            11. 2010 m. kovo 4 d. prašyme pateikti informacijos ir 2010 m. balandžio 6 d. rašte šalių paprašyta, be kita ko, pateikti duomenis apie pardavimo vertę, į kurią bus atsižvelgta skaičiuojant baudų dydį, ir savo pastabas šiuo klausimu. CMO į minėtą raštą atsakė 2010 m. balandžio 23 d.
            12. 2010 m. gruodžio 8 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Šis sprendimas skirtas šešioms bendrovėms, įskaitant apeliantę, LGD ir AU Optronics Corp.  (toliau – AUO), iš šešiolikos pranešimo apie kaltinimus adresačių. Apeliantės dukterinės bendrovės, priešingai, nebenurodytos.
            13. Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad egzistavo šešių didelių tarptautinių LCD gamintojų, įskaitant apeliantę, LGD ir AUO, kartelis dėl dviejų kategorijų LCD, kurių įstrižainė – ne mažesnė kaip dvylika colių: informacinėms technologijoms skirti LCD, pavyzdžiui, skirtieji nešiojamiesiems kompaktiniams kompiuteriams ir kompiuterių monitoriams, ir televizoriams skirti LCD (abiejų kategorijų LCD toliau kartu vadinami LCD, dėl kurių sudarytas kartelis).
            14. Remiantis ginčijamu sprendimu, šis kartelis – tai vienas tęstinis SESV 101 straipsnio ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, 1994, p. 3, toliau – EEE susitarimas) 53 straipsnio pažeidimas, darytas mažiausiai 2001 m. spalio 5 d.–2006 m. vasario 1 d. laikotarpiu. Šiuo laikotarpiu kartelio dalyvės surengė daug daugiašalių susitikimų, kuriuos vadino „Cristal“ susitikimais“. Šių susitikimų tikslas buvo aiškiai antikonkurencinis, nes per juos dalyvės galėjo, be kita ko, nustatyti minimalias LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, kainas, aptarti planuojamas kainas, kad būtų išvengta jų sumažėjimo, ir koordinuoti kainų padidinimus bei gamybos apimtis. Per pažeidimo laikotarpį kartelio dalyvės taip pat rengė dvišalius susitikimus ir dažnai keitėsi informacija klausimais, kurie buvo nagrinėjami „Cristal“ susitikimuose“. Be to, jos ėmėsi priemonių patikrinti, ar per šiuos susitikimus priimti sprendimai buvo įgyvendinami.
            15. Nustatydama ginčijamame sprendime skirtas baudas Komisija rėmėsi baudų apskaičiavimo gairėmis. Taikydama šias gaires ši institucija nustatė LCD, dėl kurių sudarytas kartelis ir kurie tiesiogiai ar netiesiogiai susiję su pažeidimu, pardavimo vertę. Šiuo tikslu ji nustatė tokias tris kartelio dalyvių pardavimų kategorijas:
            – „tiesioginių pardavimų EEE“ kategorija, apimanti LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, pardavimus kitai įmonei EEE,
            – „tiesioginių perdarytų produktų pardavimų EEE“ kategorija, apimanti LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, integruotų į galutinius produktus, parduodamus kitai įmonei EEE, pardavimus grupėje, kuriai priklauso gamintojas, ir
            – „netiesioginių pardavimų“ kategorija, apimanti LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, pardavimus kitai už EEE ribų esančiai įmonei, vėliau šiuos LCD įmontuojančiai į galutinius produktus, kuriuos parduoda EEE.
            16. Vis dėlto Komisija manė, kad gali atsižvelgti tik į dvi pirmąsias iš ankstesniame punkte minėtų kategorijų, o trečiosios kategorijos įtraukti nebūtina, kad skirtos baudos būtų pakankamai atgrasančios.
            17. Kiek tai susiję su apeliante, Komisija atmetė jos prieštaravimus, susijusius, be kita ko, su tuo, kad reikšmingo pardavimo vertė turėjo būti apskaičiuota neatsižvelgiant į jos „tiesioginius perdarytų produktų pardavimus EEE“.
            18. Be to, pagal Komisijos pranešimą apie atleidimą nuo baudų ir baudų sumažinimą kartelių atveju Komisija patvirtino visišką Samsung  atleidimą nuo baudos. Tačiau ji nusprendė, kad apeliantės bendradarbiavimas nesuteikia šiai teisės į kokį nors baudos sumažinimą.
            19. Atsižvelgdama, be kita ko, į šiuos svarstymus, Komisija ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje nusprendė, kad apeliantė turi sumokėti 300 000 000 eurų baudą.
            Skundžiamas sprendimas
            20. 2011 m. vasario 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje gautu pareiškimu apeliantė pareiškė ieškinį, juo prašė iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą ir sumažinti šiuo sprendimu jai skirtą baudą.
            21. Grįsdama savo prašymą apeliantė nurodė tris ieškinio pagrindus, iš kurių, be kita ko, pirmasis buvo susijęs su tuo, kad nustatydama reikšmingų pardavimų vertę, pagal kurią apskaičiuojama bauda, Komisija vartojo teisiniu požiūriu klaidingą sąvoką, t. y. sąvoką „tiesioginiai perdarytų produktų pardavimai EEE“, o trečiasis – su tuo, kad į reikšmingų pardavimų vertę, kurią Komisija nustatė apeliantės atžvilgiu, klaidingai buvo įtraukti kiti pardavimai nei susijusieji su LCD, dėl kurių sudarytas kartelis.
            22. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas pritarė pastarajam ieškinio pagrindui, todėl įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją apeliantei skirtą baudą sumažino iki 288 000 000 eurų. Likusią ieškinio dalį Bendrasis Teismas atmetė.
            Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
            23. Apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
            – iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą, kiek juo atmestas jos ieškinys dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo iš dalies,
            – iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą ir, įgyvendinant savo neribotą jurisdikciją, sumažinti jai skirtą baudą ir
            – priteisti iš Komisijos bylinėjimosi Teisingumo Teisme ir Bendrajame Teisme išlaidas.
            24. Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
            Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
            25. Po to, kai buvo paskelbta generalinio advokato išvada, Komisija 2015 m. gegužės 6 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį. Grįsdama šį prašymą Komisija iš esmės teigia, kad generalinio advokato išvadoje iškreipti kai kurie iš jos argumentų ir ši išvada grindžiama apeliacinio skundo ištraukomis, kurios yra klaidinančios ir kuriose yra faktinių klaidų.
            26. Reikia priminti, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir Teisingumo Teismo procedūros reglamente šalims nenumatyta galimybė pateikti atsiliepimų į generalinio advokato išvadą (žr. Sprendimo Vnuk , C‑162/13, EU:C:2014:2146, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            27. Pagal SESV 252 straipsnio antrą pastraipą generalinio advokato pareiga – viešame posėdyje visiškai nešališkai ir nepriklausomai teikti motyvuotą išvadą dėl bylų, kuriose pagal Teisingumo Teismo statutą jis turi dalyvauti. Teisingumo Teismo nesaisto nei generalinio advokato išvada, nei ją grindžiantys motyvai (žr. Sprendimo Komisija / Parker Hannifin Manufacturing ir Parker-Hannifin , C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            28. Todėl šalies nesutikimas su generalinio advokato išvada, nepaisant to, kokie klausimai joje nagrinėjami, savaime negali būti motyvas, pateisinantis žodinės dalies atnaujinimą (Sprendimo E.ON Energie / Komisija , C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 62 punktas).
            29. Todėl, išklausęs generalinį advokatą, Teisingumo Teismas gali bet kada nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį pagal savo Procedūros reglamento 83 straipsnį – pirmiausia, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys ar Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyti suinteresuotieji asmenys nepateikė nuomonės (Sprendimo Nordzucker , C‑148/14, EU:C:2015:287, 24 punktas).
            30. Nagrinėjamu atveju taip nėra. Iš tiesų, kaip ir apeliantė, Komisija tiek per rašytinę, tiek per žodinę proceso dalį išdėstė visus faktinius ir teisinius argumentus savo prieštaravimams pagrįsti. Taigi, išklausęs generalinį advokatą, Teisingumo Teismas mano, kad turi visą būtiną informaciją sprendimui priimti ir kad ši informacija buvo teisme vykusių diskusijų objektas.
            31. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas mano, kad nereikia atnaujinti žodinės proceso dalies.
            Dėl apeliacinio skundo
            32. Grįsdama savo apeliacinį skundą apeliantė nurodo du pagrindus. Pirmasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaidomis, nes apskaičiuodamas baudos dydį Bendrasis Teismas, pažeisdamas SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį – vartodamas sąvoką „tiesioginiai perdarytų produktų pardavimai EEE“, atsižvelgė į apeliantės su pažeidimu susijusių produktų vidaus pardavimą už EEE ribų vien dėl to, kad šie produktai įmontuoti į galutinius produktus, skirtus parduoti nepriklausomiems tretiesiems asmenims EEE. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su teisės klaidomis, nes taikydamas minėtą sąvoką kiekvienai iš vertikaliai integruotų kartelio dalyvių Bendrasis Teismas pažeidė nediskriminavimo principą.
            Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su atsižvelgimu, į galutinių produktų, į kuriuos įmontuoti su pažeidimu susiję produktai, pardavimą siekiant apskaičiuoti baudos dydį
            Šalių argumentai
            33. Pirma, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad, pažeisdamas Baudų apskaičiavimo gairių 13 punktą, į pardavimo vertę, į kurią atsižvelgta apskaičiuojant baudą, įtraukė jos galutinių produktų pardavimą EEE kaip „tiesioginius perdarytų produktų pardavimus EEE“, nors šis pardavimas nėra susijęs su pažeidimu, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą.
            34. Iš tiesų, apeliantės teigimu, kadangi ginčijamame sprendime konstatuotas pažeidimas apima tik LCD monitorius, o ne galutinius produktus, į kuriuos jie įmontuoti, vienintelis su pažeidimu susijęs pardavimas EEE, kaip tai suprantama pagal minėtą 13 punktą, yra LCD, parduotų tretiesiems asmenims arba patiektų grupės viduje susijusiems klientams, pardavimas. Net jeigu LCD yra galutinio produkto sudėtinė dalis, pardavimo objektas yra ne į galutinį produktą įmontuoti skirtas LCD, bet pats galutinis produktas. Galutiniai produktai neparduodami pažeidimo paveiktoje rinkoje. Todėl galutinių produktų pardavimas EEE negali iškraipyti konkurencijos LCD rinkoje EEE. Taigi šio pardavimo neapima ginčijamame sprendime padaryta išvada dėl pažeidimo konstatavimo.
            35. Apeliantė taip pat mano, kad Bendrasis Teismas neteisingai atskyrė vidaus tiekimą, atliekamą vertikaliai integruotų kartelio dalyvių, pagal tai, ar šios dalyvės ir su jomis susijęs pirkėjas sudaro vieną įmonę, o tai atitinka „tiesioginių perdarytų produktų pardavimų EEE“ kategoriją, ar jos ir toks pirkėjas nesudaro tokios vienos įmonės, o tai atitinka „tiesioginių pardavimų EEE“ kategoriją. Išvadoje dėl pažeidimo konstatavimo niekaip nepateisinamas toks atskyrimas, nes minėta išvada apima pardavimą grupės viduje.
            36. Šiuo klausimu apeliantė teigia, jog skundžiamo sprendimo 48 ir 49 punkte Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad sprendimas atsižvelgti į „tiesioginius perdarytų produktų pardavimus EEE“ yra juo labiau pateisinamas tuo, jog iš įrodymų matyti, kad LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, vidaus pardavimo kartelyje dalyvaujančioms įmonėms kainas lėmė būtent šis kartelis, ir kad kartelio dalyvės žinojo, jog LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, kainos turėjo įtakos galutinių produktų, į kuriuos jie integruojami, kainoms. Iš tiesų šios išvados skirtos visoms kartelio dalyvėms. Skirtumas tarp „realaus“ vidaus pardavimo, į kurį galima atsižvelgti apskaičiuojant baudą, ir pardavimo, kuris nėra „realus“ ir kurio galima nepaisyti bei kurį galima pakeisti į LCD monitorių, integruotų į galutinį produktą, „realiu“ pardavimu tretiesiems asmenims, yra visiškai dirbtinis.
            37. Antra, apeliantė mano, kad Komisija nepaisė Bendrojo Teismo praktikos, suformuluotos Sprendime Europa Carton / Komisija  (T‑304/94, EU:T:1998:89), kurią Teisingumo Teismas patvirtino Sprendime Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija  (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363), nes, užuot vertinusi vidaus pardavimą taip pat kaip pardavimą tretiesiems asmenims, ši institucija kai kuriems ginčijamo sprendimo adresatėms taikė kitokį kriterijų, kad nustatytų jų vidaus pardavimo vietą.
            38. Apeliantės teigimu, LCD pardavimo tretiesiems asmenims atveju Komisijos taikytas kriterijus yra į galutinius produktus įmontuoti skirtų LCD tiekimo vieta neatsižvelgiant į galutinių produktų pardavimo vietą. Priešingai, kalbant apie InnoLux  atliekamą LCD vidaus tiekimą, pagal šį kriterijų nurodoma galutinio produkto, į kurį įmontuotas LCD, tiekimo vieta neatsižvelgiant į LCD įmontavimo į galutinius produktus vietą. Taigi Komisija LCD vidaus tiekimui, atliekamam tam tikrų vertikaliai integruotų ginčijamo sprendimo adresačių, taikė kitokį, mažiau palankų vertinimą. Iš tikrųjų, kadangi kartelis buvo susijęs tiek su vidaus pardavimu, tiek su pardavimu tretiesiems asmenims, siekiant teisingai taikyti Sprendimą Europa Carton / Komisija  (T‑304/94, EU:T:1998:89), turėjo būti atsižvelgta į visą LCD tiekimą, atliktą bet kurio kartelio dalyvio EEE, nesvarbu, ar jis būtų buvęs įvykdytas grupės viduje, ar trečiųjų asmenų naudai.
            39. Trečia, apeliantė teigia, jog iš Sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija  (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, EU:C:1993:120) išplaukia, kad Europos Sąjungos kompetencija apima ne kiekvieną pardavimą EEE, o tik atitinkamo produkto, susijusio su suderintais veiksmais, dėl kurių konstatuotas pažeidimas, pardavimą EEE. Nagrinėjamu atveju pažeidimas susijęs tik su LCD, o ne su galutiniais žemutinės grandies produktais, į kuriuos integruoti LCD. Todėl skundžiamo sprendimo 70 punkte Bendrasis Teismas neteisingai nusprendė, kad Sprendimu Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija  (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, EU:C:1993:120) leista atsižvelgti į apeliantės atliktą LCD vidaus tiekimą už EEE ribų dėl to, kad tai pačiai įmonei priklausančios bendrovės integravo LCD į galutinius produktus ir ši įmonė juos pardavė EEE.
            40. Apeliantė taip pat mano, jog Bendrasis Teismas nepaisė Sprendime Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija  (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, EU:C:1993:120) nustatyto kriterijaus, kai skundžiamo sprendimo 46 punkte nurodė, kad galutinių produktų, į kuriuos integruoti LCD, pardavimas „[yra] žaling[as] konkurencijai EEE“. Šis galutinių produktų pardavimas nėra atliekamas pažeidimo paveiktoje EEE rinkoje. Todėl minėtas pardavimas negali riboti konkurencijos šioje rinkoje. Siekiant pripažinti Sąjungos kompetenciją pagal Sprendime Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija  (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, EU:C:1993:120) nurodytą kriterijų nepakanka nustatyti „pardavimų, turinčių sąsają su EEE“. Priešingai, turi būti įrodytas su pažeidimu susijusio produkto, t. y. LCD, pardavimo EEE egzistavimas.
            41. Ketvirta, apeliantė mano, jog Sprendimo Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents / Komisija  (6/73 ir 7/73, EU:C:1974:18) 33 punktui prieštarauja nuomonė, kad LCD vidaus tiekimas EEE esantiems gamybos įrenginiams, kaip Samsung  atveju, nereiškia pardavimo EEE, jeigu galutiniai produktai, į kuriuos yra integruoti LCD, parduodami už EEE ribų. Požiūris, kad LCD vidaus pardavimas EEE riboja konkurenciją šioje teritorijoje, tik kai galutinis produktas, į kurį įmontuotas LCD, parduodamas EEE, yra klaidingas.
            42. Penkta, apeliantė tvirtina, kad dėl Komisijos ir Bendrojo Teismo taikyto kriterijaus, leidžiančio nustatyti jos vidaus tiekimo vietą, kyla grėsmė, kad bus taikomos lygiagrečios sankcijos ir jų kompetencija kirsis su kitų konkurencijos institucijų kompetencija, nes dėl to gali būti, kad įvairios pasaulio šalių konkurencijos institucijos dėl to paties sandorio konstatuos pažeidimą ir skirs sankciją. Taigi, jeigu šioje byloje Komisija skirtų baudą už sandorį, susijusį su sudedamąja dalimi, tiekta už EEE ribų, remdamasi tuo, kad galutinis produktas, į kurį įmontuota ši sudedamoji dalis, buvo parduodamas EEE, už tą patį sandorį galėtų būti nubausta tiek už EEE ribų, tiek joje.
            43. Komisija mano, kad Bendrojo Teismo motyvai, nurodyti apeliantės argumentams atmesti, nėra teisiškai klaidingi. Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas. Be to, paskutinis argumentas, pateiktas nurodant šį pagrindą, yra naujas, taigi nepriimtinas, nes pirmą kartą pateiktas šiame apeliaciniame skunde.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            44. Nurodydama pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantė iš esmės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai į pardavimo, į kurį atsižvelgta apskaičiuojant jai skirtą baudą, vertę kaip „tiesioginius perdarytus produktų pardavimus EEE“ įtraukė galutinių produktų pardavimą EEE po to, kai į šiuos produktus buvo įmontuoti LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, atliktą už EEE ribų esančių ir jai 100 % priklausančių dukterinių bendrovių, nors šis pardavimas nėra susijęs su pažeidimu. Taip Bendrasis Teismas nepaisė Baudų apskaičiavimo gairių 13 punkto ir reikšmingos Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo praktikos bei Komisijos teritorinės kompetencijos ribų.
            45. Reikia priminti, kad Reglamento (EB) Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje numatyta, kad kiekvienai įmonei ar kiekvienai įmonių asociacijai – pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais.
            46. Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, Komisija turi kiekvienu atveju ir atsižvelgdama į kontekstą bei į minėtame reglamente nustatytų sankcijų sistemos siekiamus tikslus įvertinti baudos poveikį atitinkamai įmonei, būtent paisydama apyvartos, kuri atspindi jos realią ekonominę situaciją pažeidimo padarymo laikotarpiu (Sprendimo Britannia Alloys & Chemicals / Komisija C‑76/06 P, EU:C:2007:326, 25 punktas; Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 53 punktas ir Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija , C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 49 punktas).
            47. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nustatant baudą galima atsižvelgti tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri yra jos dydžio ir ekonominio pajėgumo rodiklis, nors netikslus ir netobulas, tiek į tos apyvartos dalį, gautą iš produktų, dėl kurių padarytas pažeidimas, todėl rodančią pažeidimo mastą (Sprendimo Musique Diffusion française ir kt. / Komisija , 100/80–103/80, EU:C:1983:158, 121 punktas; Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 54 punktas ir Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija , C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 50 punktas).
            48. Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad nors Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje Komisijai palikta diskrecija, šioje nuostatoje įtvirtinti objektyvūs kriterijai, kurių ji privalo laikytis naudodamasi ta diskrecija. Pirma, baudos, kurią galima skirti įmonei, dydis turi skaičiais įvertinamą ir absoliučią ribą, todėl galima iš anksto nustatyti maksimalų baudos, kuri gali būti skirta konkrečiai įmonei, dydį. Antra, naudojimasis šia diskrecija taip pat ribojamas elgesio taisyklėmis, kurias nusistatė pati Komisija visų pirma Baudų apskaičiavimo gairėse (Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 55 punktas ir Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija , C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 51 punktas).
            49. Pagal minėtų gairių 13 punktą „[s]iekdama nustatyti bazinį skirtinos baudos dydį, Komisija remsis tiesiogiai ar netiesiogiai < ... > su pažeidimu susijusių įmonės prekių ar paslaugų pardavimo verte atitinkamame geografiniame EEE teritorijos sektoriuje“. Tų pačių gairių 6 punkte patikslinta, kad „su pažeidimu susijusio pardavimo vertės ir pažeidimo trukmės derinys yra laikomas tinkama pakaitine verte, parodančia ekonominę pažeidimo svarbą ir santykinę kiekvienos pažeidime [darant pažeidimą] dalyvaujančios įmonės reikšmę“.
            50. Taigi Baudų apskaičiavimo gairių 13 punktu siekiama nustatyti, kad įmonei skirtos baudos apskaičiavimo pagrindas yra dydis, kuris atspindi pažeidimo ekonominę svarbą ir šios įmonės reikšmę darant šį pažeidimą (Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija , C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 76 punktas; Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 57 punktas ir Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija , C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 53 punktas).
            51. Todėl tame 13 punkte nurodyta pardavimo vertės sąvoka apima pardavimą pažeidimo paveiktoje rinkoje EEE ir nereikia nustatyti, ar šį pardavimą realiai paveikė šis pažeidimas, nes apyvartos, gautos parduodant produktus, dėl kurių padarytas pažeidimas, dalis gali geriau atspindėti to pažeidimo ekonominę svarbą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija , C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 75–78 punktus; Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 57–59 punktus; Sprendimo Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija , C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 148 ir 149 punktus ir Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija , C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 53–58 ir 64 punktus).
            52. Nagrinėjamu atveju neginčijama, kaip, be kita ko, matyti iš skundžiamo sprendimo 73 ir 90 punktų, kad apeliantės pardavimas, į kurį atsižvelgta nustatant baudos dydį už „tiesioginius perdarytų produktų pardavimus EEE“, buvo atliktas ne su pažeidimu susijusio produkto rinkoje, šiuo atveju – LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, rinkoje, bet atskiroje produktų rinkoje, t. y. žemutinėje galutinių produktų, į kuriuos įmontuoti LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, rinkoje; tokiu atveju minėti LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, buvo vidaus pardavimo už EEE ribų tarp apeliantės ir jos vertikaliai integruotų dukterinių bendrovių objektas.
            53. Tačiau iš skundžiamo sprendimo 45 punkto matyti, kad į galutinių produktų, į kuriuos integruoti LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, pardavimą buvo atsižvelgta ne pagal visą jų vertę, bet tik pagal šios vertės dalį, kuri galėjo būti lygi į galutinius produktus integruotų LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, vertei, jeigu šiuos LCD įmonė, kuriai priklauso apeliantė, pardavė EEE įsteigtiems nepriklausomiems tretiesiems asmenims. Ši išvada nebuvo ginčijama.
            54. Priešingai, nei tvirtina apeliantė, Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai, be kita ko, skundžiamo sprendimo 47 punkte nusprendė, kad apskaičiuodama baudos dydį Komisija galėjo taip atsižvelgti į galutinių produktų pardavimą.
            55. Nors, be abejo, Baudų apskaičiavimo gairių 13 punkte nurodyta sąvoka „pardavimo vertė“ negali būti išplėsta, kad apimtų atitinkamos įmonės pardavimą, kurio neapima jai inkriminuojamas kartelis (žr. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija , C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 76 punktą; Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 57 punktą ir Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija , C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 53 punktą), Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies tikslui prieštarautų tai, jeigu vertikaliai integruoti kartelio dalyviai vien dėl to, kad už EEE ribų į galutinius produktus įmontavo produktus, dėl kurių padarytas pažeidimas, galėtų tikėtis, kad apskaičiuojant baudą būtų neįtraukta jų atlikto šių galutinių produktų pardavimo EEE vertės dalis, kuri gali atitikti produktų, dėl kurių padarytas pažeidimas, vertę.
            56. Kaip skundžiamo sprendimo 71 punkte iš esmės pažymėjo Bendrasis Teismas ir kaip taip pat jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, vertikaliai integruotos įmonės gali gauti naudos iš horizontalaus kainų nustatymo susitarimo, sudaryto pažeidžiant SESV 101 straipsnį, ne tik parduodamos prekes nepriklausomiems tretiesiems asmenims produkto, dėl kurio padarytas pažeidimas, rinkoje, bet taip pat žemutinėje perdirbtų produktų, į kurių sudėtį įeina šie produktai, rinkoje ir būtent dviem skirtingais būdais. Arba tos įmonės pirminių produktų, dėl kurių padarytas pažeidimas, kainos padidinimą perkelia perdirbtiems produktams, arba jų neperkelia, o tai reiškia, kad jos įgyja sąnaudų pranašumą savo konkurentų atžvilgiu, kurie tuos pačius pirminius produktus įsigyja produktų, dėl kurių padarytas pažeidimas, rinkoje (Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 60 punktas).
            57. Darytina išvada, jog skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktuose Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad kai vertikaliai integruota įmonė savo gamybos vienetuose, esančiuose už EEE ribų, į galutinius produktus įmontuoja produktus, dėl kurių padarytas pažeidimas, šios įmonės atliekamas šių galutinių produktų pardavimas EEE nepriklausomiems tretiesiems asmenims gali paveikti konkurenciją šių produktų rinkoje, taigi galima laikyti, kad toks pažeidimas turėjo pasekmių EEE, net jeigu atitinkamų galutinių produktų rinka yra atskira nuo minėto pažeidimo paveiktos rinkos.
            58. Šiuo atžvilgius skundžiamo sprendimo 48 ir 49 punktuose Bendrasis Teismas taip pat konstatavo, jog, pirma, iš ginčijamo sprendimo 394 konstatuojamojoje dalyje nurodytų įrodymų, kurie tame teisme nebuvo ginčijami, matyti, kad LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, vidaus pardavimo kartelyje dalyvaujančioms įmonėms kainas lėmė būtent kartelis ir, antra, iš, be kita ko, to sprendimo 92 ir 93 konstatuojamųjų dalių matyti, kad minėtos dalyvės žinojo, kad šių LCD, dėl kurių sudarytas kartelis, kainos turėjo įtakos galutinių produktų, į kuriuos jie integruojami, kainoms.
            59. Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas konstatuoti ir vertinti faktus ir iš principo nagrinėti įrodymus, kuriais jis grindžia tuos faktus. Jeigu šie įrodymai gauti teisėtai, buvo laikomasi bendrųjų teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymų vertinimo srityje, tik Bendrasis Teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų vertės. Vadinasi, jei šie įrodymai nėra iškraipomi, toks vertinimas nėra teisės klausimas, kurį tikrina Teisingumo Teismas (Sprendimo E.ON Energie / Komisija , C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 64 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            60. Nors grįsdama pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą apeliantė teigia, kad skundžiamo sprendimo 48 ir 49 punktuose pateikti įrodymai susiję ne tik su vertikaliai integruotomis įmonėmis, kurių atžvilgiu Komisija vartojo sąvoką „tiesioginiai perdarytų produktų pardavim ai EEE“, bet ir su kitais kartelio dalyviais arba net su jais visais, ji nekaltina Bendrojo Teismo iškraipius tuos įrodymus.
            61. Tokiomis aplinkybėmis skundžiamo sprendimo 46, 70 ir 84 punktuose Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad nors galutiniai produktai nebuvo parduodami su pažeidimu susijusio produkto rinkoje, tas pardavimas iškraipė konkurenciją EEE, ir taip buvo pažeistas SESV 101 straipsnis ir, be kita ko, pakenkta vartotojams. Taigi Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos, kai visų pirma to sprendimo 47 ir 87 punktuose nusprendė, kad galutinių produktų pardavimas susijęs su pažeidimu EEE, kaip tai suprantama pagal Baudų apskaičiavimo gairių 13 punktą.
            62. Be to, pažymėtina, kad dėl šio pardavimo neįtraukimo būtų dirbtinai sumažinta atitinkamos įmonės padaryto pažeidimo ekonominė svarba, nes vien dėl to, kad būtų neatsižvelgta į šį pardavimą, realiai paveiktą kartelio EEE, galiausiai reikėtų skirti baudą, realiai nesusijusią su šio kartelio toje teritorijoje mastu (pagal analogiją žr. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija , C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 77 punktą; Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija , C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 58 punktą ir Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija , C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 54 punktą).
            63. Kalbant konkrečiai, kaip skundžiamo sprendimo 46, 47, 71 ir 74 punktuose konstatavo Bendrasis Teismas, neatsižvelgus į šio pardavimo vertę būtų neišvengiamai be pagrindo teikiamas pranašumas vertikaliai integruotoms bendrovėms, kurios, kaip apeliantė, daugumą produktų, dėl kurių padarytas pažeidimas, įmontuoja savo gamybos vienetuose, įsteigtuose už EEE ribų, leidžiant joms išvengti jų reikšmei šių produktų rinkoje ir žalai, kuri dėl jų veiksmų daroma konkurencijai EEE, proporcingos sankcijos.
            64. Šiuo atžvilgiu negalima priekaištauti Bendrajam Teismui dėl to, kad šis atskyrė kartelio dalyvių pardavimą pagal tai, ar jos sudaro vieną įmonę su bendrovėmis, įmontuojančiomis su pažeidimu susijusius produktus į galutinius produktus, ar nesudaro tokios įmonės.
            65. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką įmonės sąvoka, kalbant apie konkurencijos teisę, turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jei teisiniu požiūriu tas ekonominis vienetas sudarytas iš kelių fizinių ar juridinių asmenų (žr., be kita ko, Sprendimo Hydrotherm Gerätebau , 170/83, EU:C:1984:271, 11 punktą ir Sprendimo Arkema / Komisija , C‑520/09 P, EU:C:2011:619, 37 punktą).
            66. Todėl, kaip skundžiamo sprendimo 90 punkte teisingai pažymėjo Bendrasis Teismas, kartelio dalyvių, kurios, kaip apeliantė, sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, su gamybos vienetais, kurie atitinkamus produktus įmontuoja į galutinius produktus, padėtis objektyviai skiriasi nuo kartelio dalyvių, kurios, kaip ir apeliantės byloje, kurioje priimtas Sprendimas LG Display ir LG Display Taiwan  (C‑227/14 P, EU:C:2015:258, 46 ir 47 punktai), sudaro atskirą įmonę, kaip tai suprantama pagal tą nuostatą, nuo tokį įmontavimą atliekančios įmonės padėties. Pirmuoju atveju atitinkamo produkto pardavimas yra vidinio pobūdžio, o antruoju atveju tie produktai parduodami nepriklausomoms trečiosioms įmonėms. Todėl šiuo objektyviu padėties skirtumu pateisinamas skirtingas pardavimo atvejų vertinimas. Apeliantė šiame apeliaciniame skunde visiškai neginčijo Bendrojo Teismo svarstymų, pateiktų, be kita ko, skundžiamo sprendimo 70 ir 90 punktuose, dėl to, ar kartelyje dalyvaujančios įmonės sudaro vieną įmonę, ar jos nesudaro.
            67. Žinoma, kaip teigia apeliantė, Sprendime Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija  (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 59 punktas) su EEE susijusiomis vidaus aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad siekiant nustatyti pardavimo vertę, į kurią turi būti atsižvelgiama apskaičiuojant už SESV 101 straipsnio pažeidimą skiriamas baudas, nereikia skirstyti pagal tai, ar tas pardavimas atliktas nepriklausomiems tretiesiems asmenims, ar tai pačiai įmonei priklausantiems subjektams.
            68. Tačiau, priešingai, nei per Teisingumo Teismo posėdį tvirtino apeliantė, iš to sprendimo nematyti, kad vidaus pardavimas turėtų būti vertinamas taip pat kaip pardavimas nepriklausomiems tretiesiems asmenims, todėl, kadangi, kalbant apie pastaruosius asmenis, buvo atsižvelgta tik į pardavimą EEE, apskaičiuojant baudą taip pat turėtų būti įtrauktas tik vidaus pardavimas EEE.
            69. Kaip skundžiamo sprendimo 73 ir 74 punktuose iš esmės nusprendė Bendrasis Teismas, tik iš Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija  (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) išplaukia, kad pardavimo vertė, į kurią turi būti atsižvelgiama apskaičiuojant baudą, skirtiną vertikaliai integruotai įmonei, iš principo turi apimti visą produkto, susijusio su pažeidimu, pardavimą EEE, įskaitant šių produktų vidaus pardavimą toje įmonėje.
            70. Tačiau tuo atveju, kaip antai nagrinėjamuoju, kai su pažeidimu susijusio produkto vidaus pardavimas buvo atliktas vertikaliai integruotoje įmonėje už EEE ribų, niekas netrukdo nustatant šiai įmonei priklausančiai kartelio dalyvei skirtiną baudą atsižvelgti į šios įmonės atliktą galutinių produktų pardavimą EEE nepriklausomiems tretiesiems asmenims. Priešingai, kaip priminta šio sprendimo 56 punkte, iš Sprendimo Guardian Industries ir Guardian Europe / Komisija  (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) 60 punkto aiškiai matyti, kad į šį pardavimą iš principo turi būti atsižvelgta, nes jį neišvengiamai paveikė tas pažeidimas.
            71. Šiuo klausimu pažymėtina, kad apeliantės argumentai dėl Komisijos teritorinės kompetencijos yra nereikšmingi.
            72. Žinoma, kaip skundžiamo sprendimo 58 punkte priminė Bendrasis Teismas, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tuo atveju, kai už EEE ribų įsteigtos įmonės, gaminančios prekes, kurios parduodamos EEE tretiesiems asmenims, susitaria dėl kainų, kurias taiko savo klientams, įsteigtiems EEE, ir vykdo šį susitarimą parduodamos faktiškai suderintomis kainomis, jos dalyvauja susitarime, kurio tikslas ar poveikis yra konkurencijos iškraipymas vidaus rinkoje, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, ir dėl kurio Komisija turi teritorinę kompetenciją vykdyti procedūras (šiuo klausimu žr. Sprendimo Ahlström Osakeyhtiö ir kt. / Komisija , C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, EU:C:1993:120, 13 ir 14 punktus).
            73. Vis dėlto nagrinėjamu atveju neginčijama, kad Komisija turėjo kompetenciją taikyti SESV 101 straipsnį nagrinėjamam karteliui, nes, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 42 ir 66 punktų, šio kartelio dalyvės, įskaitant apeliantę, įgyvendino šį pasaulinio masto kartelį EEE šioje teritorijoje parduodamos su pažeidimu susijusį produktą nepriklausomiems tretiesiems asmenims.
            74. Tačiau šis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su atskiru klausimu, būtent su apeliantei už šį SESV 101 straipsnio pažeidimą skirtinos baudos apskaičiavimu. Šiuo atžvilgiu svarbu, remiantis šio sprendimo 46–51 punktuose priminta teismo praktika, nustatyti pardavimo, į kurį turi būti atsižvelgta, vertę, kad šios baudos dydis atspindėtų pažeidimo ekonominę svarbą ir apeliantės reikšmę darant šį pažeidimą. Kaip matyti iš šio sprendimo 52–70 punktų, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad tuo tikslu Komisija galėjo, kai apeliantė atliko su pažeidimu susijusio produkto vidaus pardavimą už EEE ribų, atsižvelgti į jos atliktą galutinių produktų pardavimą EEE nepriklausomiems tretiesiems asmenims.
            75. Šiuo atžvilgiu, kalbant apie apeliantės teiginį, jog atsižvelgus į minėtą pardavimą apskaičiuojant baudą, skirtiną už SESV 101 straipsnio pažeidimą, gali būti, kad už tą patį antikonkurencinį elgesį trečiųjų valstybių konkurencijos institucijos taikys lygiagrečias sankcijas, reikia pažymėti, kad, priešingai, nei tvirtina Komisija, šis teiginys yra priimtinas šio apeliacinio skundo stadijoje, atsižvelgiant į Procedūros reglamento 170 straipsnio 1 dalį, nes juo niekaip nekeičiamas bylos dalykas. Tačiau pakanka priminti, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nei non bis in idem  principas, nei joks kitas teisės principas negali įpareigoti Komisijos atsižvelgti į trečiojoje valstybėje įmonei taikytas procedūras ir skirtas sankcijas (žr. Sprendimo Showa Denko / Komisija , C‑289/04 P, EU:C:2006:431, 52–58 punktus; Sprendimo SGL Carbon / Komisija , C‑308/04 P, EU:C:2006:433, 28–34 punktus ir Sprendimo SGL Carbon / Komisija , C‑328/05 P, EU:C:2007:277, 24–35 punktus).
            76. Dėl apeliantės argumento, susijusio su Sprendimo Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents / Komisija  (6/73 ir 7/73, EU:C:1974:18) 33 punktu, pakanka konstatuoti, kad šis sprendimas yra visiškai nereikšmingas nagrinėjant šį apeliacinio skundo pagrindą, nes jis, kaip skundžiamo sprendimo 87 punkte teisingai pažymėjo Bendrasis Teismas, buvo susijęs ne su baudų, skiriamų už ESV sutartyje numatytų konkurencijos taisyklių pažeidimą, dydžio nustatymu, bet su SESV 102 straipsnyje įtvirtinto draudimo piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi taikymo sąlygomis, ypač su sąlyga, susijusia su poveikiu prekybai tarp valstybių narių.
            77. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
            Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su nediskriminavimo principu
            Šalių argumentai
            78. Pirma, apeliantė teigia, kad Bendrojo Teismo atliktas vertikaliai integruotų įmonių atskyrimas pagal tai, ar jos sudaro vieną įmonę su susijusiais subjektais, ar jos nesudaro, nėra pagrįstas jokiu reikšmingu skirtumu. Taigi Sprendime LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija  (T‑128/11, EU:T:2014:88) Bendrasis Teismas, siekdamas atmesti argumentą, kad nereikėjo atsižvelgti į LCD pardavimą ieškovių toje byloje patronuojančiosioms bendrovėms, nesirėmė tuo, kad nagrinėjamas pardavimas buvo atliekamas vienoje įmonėje. Tačiau to sprendimo 89 punkte Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, jog nagrinėjamas pardavimas iš tikrųjų yra pardavimas susijusiems subjektams, kurį šiuo pagrindu apima pažeidimo konstatavimas, vien dėl to, kad kartelis apėmė pardavimą grupės viduje. Šiuo požiūriu nėra jokio skirtumo tarp tiekimo grupės viduje, kurį atliko ieškovės byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija  (T‑128/11, EU:T:2014:88), ir šioje byloje nagrinėjamo tiekimo, kurį atliko apeliantė.
            79. Apeliantės teigimu, šis atskyrimas taip pat yra neobjektyvus ir nenuoseklus. Sprendimo LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija  (T‑128/11, EU:T:2014:88) 140 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad „[v]isiškai priklausančios dukterinės bendrovės buvo laikomos sudarančiomis tą pačią įmonę kaip ir kartelio dalyvės, nors kartelių dalyvių akcijų turėjusios bendrovės nebuvo laikomos patronuojančiosiomis bendrovėmis, nes nebuvo įrodyta, kad teismo praktikoje šiuo klausimu nustatytos sąlygos yra įvykdytos“. Vis dėlto sunku suprasti vertikaliai integruotų bendrovių atskyrimo pagal tai, ar atitinkamas pardavimas yra skirtas susijusioms dukterinėms bendrovėms, ar susijusioms patronuojančiosioms bendrovėms, logiką.
            80. Antra, apeliantė mano, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 93 ir 94 punktuose rėmėsi teisėtumo principu, kad atmestų jos argumentus, susijusius su vienodo požiūrio principu. Iš tiesų iš Sprendimo Alliance One International ir Standard Commercial Tobacco / Komisija ir Komisija / Alliance One International ir kt.  (C‑628/10 P ir C‑14/11 P, EU:C:2012:479) darytina išvada, jog tik jeigu šalis reikalauja, kad jai būtų taikomas neteisėtas baudos apskaičiavimo metodas, pagal teisėtumo principą galima atsisakyti jai taikyti šį metodą. Nagrinėjamu atveju apeliantei nebuvo pritaikytas visiškai teisėtas baudos apskaičiavimo metodas. Metodas, taikytas LGD ir AUO vykdytam LCD tiekimui grupės viduje, iš tiesų buvo tas, kurio teisėtumą Bendrasis Teismas ir Teisingumo Teismas yra patvirtinę Bendrojo Teismo sprendime Europa Carton / Komisija  (T‑304/94, EU:T:1998:89) ir Teisingumo Teismo sprendime KNP BT / Komisija  (C‑248/98 P, EU:C:2000:625). Bendrasis Teismas Sprendime LG Display ir LG Display Taiwan / Komisija  (T‑128/11, EU:T:2014:88) taip pat patvirtino šio metodo teisėtumą, taigi skundžiamame sprendime jis sau prieštarauja.
            81. Komisija mano, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas, taigi turi būti atmestas.
            Teisingumo Teismo vertinimas
            82. Antrasis apeliacinio skundo pagrindas, kuriuo iš esmės siekiama užginčyti Bendrojo Teismo atliktą kartelio dalyvių atskyrimą pagal tai, ar jos sudaro vieną įmonę su bendrovėmis, kurios įmontuoja su pažeidimu susijusius produktus į galutinius produktus, turi būti atmestas kaip nepagrįstas dėl tų pačių motyvų, kaip išdėstytieji šio sprendimo 64–66 punktuose dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo.
            83. Bet kuriuo atveju, kiek šis apeliacinio skundo pagrindas susijęs su skundžiamo sprendimo 93 ir 94 punktais, jis turi būti atmestas kaip nereikšmingas, nes jame yra perteklinių motyvų, kurie negali lemti šio sprendimo panaikinimo (žr., be kita ko, Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. / Komisija , C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 148 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            84. Skundžiamo sprendimo 92 punkte Bendrasis Teismas nusprendė (šiame apeliaciniame skunde ta išvada neginčijama), jog, darant prielaidą, kad Komisija suklydo, kai nusprendė, kad LGD ir AOU ir su jomis susijusios bendrovės nesudaro vienos įmonės, ši aplinkybė apeliantei negali būti niekaip naudinga, nes šios tariamos klaidos, net jeigu būtų įrodytos, neparodo, kad pati sąvoka „tiesioginiai perdarytų produktų pardavimai EEE“ yra klaidinga, nes šios sąvokos apibrėžimas nepriklauso nuo atvejų, kuriais ji buvo taikoma ar netaikoma. Todėl, kadangi Bendrasis Teismas atmetė apeliantės argumentus šiuo klausimu kaip nepriimtinus dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimo, skundžiamo sprendimo 93 ir 94 punktuose pateikti svarstymai dėl šių argumentų pagrįstumo buvo pateikti tik papildomai, kaip taip pat matyti iš prieš šiuos punktus esančių žodžių „bet kuriuo atveju“.
            85. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepagrįstą ir iš dalies nereikšmingą.
            86. Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, visas apeliacinis skundas turi būti atmestas.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            87. Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
            88. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir InnoLux  pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            1. Atmesti apeliacinį skundą.
            2. Priteisti iš InnoLux Corp. bylinėjimosi išlaidas.