title: 2011 m. vasario 3 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Italijos Respublika prieš Europos Komisiją.#Kalbinis režimas – Kvietimo teikti paraiškas dėl kandidatų, įdarbintinų kaip sutartininkai, duomenų bazės sukūrimo paskelbimas EPSO interneto puslapyje – Paskelbimas trimis oficialiosiomis kalbomis – EB 12 ir EB 290 straipsniai – KTĮS 82 straipsnis – Reglamentas Nr. 1.#Byla T-205/07.

text:
      2011 m. vasario 3 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Italija prieš Komisiją
      (Byla T‑205/07)
      „Kalbinis režimas – Kvietimo teikti paraiškas dėl kandidatų, įdarbintinų kaip sutartininkai, duomenų bazės sukūrimo paskelbimas EPSO interneto
         puslapyje – Paskelbimas trimis oficialiosiomis kalbomis – EB 12 ir EB 290 straipsniai – KTĮS 82 straipsnis – Reglamentas Nr. 1“

      1.                     Europos Sąjunga – Kalbinis režimas – Reglamentas Nr. 1 – Taikymo sritis – Santykiai tarp institucijų ir jų darbuotojų – Neįtraukimas
            (Tarybos reglamentas Nr. 1) (žr. 30–33 punktus)
      2.                     Europos Sąjunga – Kalbinis režimas – Bendras principas, užtikrinantis kiekvienam piliečiui teisę, kad visi aktai, galintys
            paveikti jo interesus, būtų parašyti jo kalba – Nebuvimas (EB 290 ir 314 straipsniai; Tarybos reglamentas Nr. 1) (žr. 50 punktą)
      3.                     Pareigūnai – Sutartininkai – Įdarbinimas – Kvietimas teikti paraiškas dėl kandidatų, įdarbintinų kaip sutartininkai, duomenų
            bazės sukūrimo – Paskelbimas Europos personalo atrankos tarnybos (EPSO) interneto puslapyje tik tam tikromis oficialiosiomis
            kalbomis – Pareiga priimti priemones, kad visi potencialūs kandidatai galėtų žinoti, jog kvietimas yra paskelbtas, ir su juo
            tinkamai susipažinti – Kandidatai, pakankamai mokantys bent vieną kalbą, kuria kvietimas paskelbtas – Diskriminacija dėl kalbos
            – Nebuvimas – Kandidatai, mokantys tik kitas oficialiąsias kalbas – Diskriminacija dėl kalbos (EB 2 straipsnis; Kitų tarnautojų
            įdarbinimo sąlygų 82 straipsnio 1 dalis) (žr. 52–54, 58–59 ir 63–64 punktus)
      Dalykas

               Prašymas panaikinti Kvietimą teikti paraiškas EPSO/CAST/EU/27/07 dėl kandidatų, įdarbintinų kaip sutartininkai įvairioms užduotims
                  Bendrijos institucijose ir agentūrose atlikti, duomenų bazės sukūrimo, 2007 m. kovo 27 d. paskelbtą Europos personalo atrankos
                  tarnybos (EPSO) interneto puslapyje.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti Kvietimą teikti paraiškas EPSO/CAST/EU/27/07 dėl kandidatų, įdarbintinų kaip sutartininkai įvairioms užduotims
                     Bendrijos institucijose ir agentūrose atlikti, duomenų bazės sukūrimo, 2007 m. kovo 27 d. paskelbtą Europos personalo atrankos
                     tarnybos (EPSO) interneto puslapyje.

                  2.

                  	Italijos Respublika ir Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


2003 m. gegužės 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 43 ir EB 56 straipsniai. # Byla C-463/00.


title: 2016 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Fernand Ullens de Schooten prieš État belge.#Cour d'appel de Bruxelles prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pagrindinės laisvės – SESV 49, 56 ir 63 straipsniai – Situacija, kurios visi elementai susiję su viena valstybe nare – Valstybės narės deliktinė atsakomybė už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimų, priskirtinų nacionalinės teisės aktų leidėjui ir nacionaliniams teismams.#Byla C-268/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. lapkričio 15 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Pagrindinės laisvės — SESV 49, 56 ir 63 straipsniai — Situacija, kurios visi elementai susiję su viena valstybe nare — Valstybės narės deliktinė atsakomybė už privatiems asmenims padarytą žalą dėl Sąjungos teisės pažeidimų, priskirtinų nacionalinės teisės aktų leidėjui ir nacionaliniams teismams“
      Byloje C‑268/15
      dėl cour d’appel de Bruxelles (Belgija) 2015 m. balandžio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. birželio 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Fernand Ullens de Schooten

      prieš

         État belge

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger, A. Prechal ir E. Regan, teisėjai A. Rosas, C. Toader, M. Safjan (pranešėjas), D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund ir C. Vajda,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. gegužės 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               F. Ullens de Schooten, atstovaujamo advokatų E. Cusas, J. Derenne, M. Lagrue ir N. Pourbaix,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.-C. Halleux, C. Pochet ir S. Vanrie, padedamų advokatų L. Grauer, R. Jafferali ir R. van Melsen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J.-P. Keppenne ir W. Mölls,

         susipažinęs su 2016 m. birželio 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 49, 56 ir 63 straipsnių, ESS 4 straipsnio 3 dalies ir veiksmingumo bei Sąjungos teisės viršenybės principų išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Fernand Ullens de Schooten ir Belgijos valstybės ginčą dėl pastarajai pareikšto ieškinio dėl deliktinės atsakomybės motyvuojant tuo, kad Belgijos teisės aktų leidimo ir teisminės institucijos pažeidė Sąjungos teisę.

         Teisinis pagrindas

         Belgijos teisė

      Karaliaus nutarimas Nr. 143

               3

               1982 m. gruodžio 30 d. Karaliaus nutarimo Nr. 143, kuriame nustatytos sąlygos, kurias turi atitikti laboratorijos, kad klinikinės biologijos paslaugoms galėtų būti taikomas sveikatos draudimas (L’arrêté royal no 143, du 30 décembre 1982, fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique; Moniteur belge, 1983 m. sausio 12 d.), su pakeitimais, padarytais 1988 m. gruodžio 30 d. Programinio įstatymo (Moniteur belge, 1989 m. sausio 5 d.) 17 straipsniu (toliau – Karaliaus nutarimas Nr. 143), 3 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog tam, kad klinikinės biologijos laboratorijos būtų patvirtintos visuomenės sveikatos ministro ir galėtų naudotis Institut national d’assurance maladie-invalidité (Socialinio draudimo ligonių kasa; toliau –INAMI) išmokomis, jas turi valdyti asmenys, turintys leidimą teikti klinikinės biologijos paslaugas, t. y. gydytojai, vaistininkai arba chemijos mokslus baigę asmenys.

         Civilinis kodeksas

               4

               Civilinio kodekso 2262bis straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Asmeninių ieškinių senaties terminas yra dešimt metų.
               Nukrypstant nuo pirmos pastraipos, visų ieškinių dėl žalos atlyginimo, grindžiamų deliktine atsakomybe, senaties terminas yra penkeri metai nuo tos dienos, kai asmuo, kuriam padaryta žala, sužinojo apie žalą ar jos padidėjimą ir atsakingo asmens tapatybę.
               Bet kuriuo atveju antroje pastraipoje numatytų ieškinių senaties terminas yra dvidešimt metų nuo tos dienos, kai įvyko žalą sukėlęs įvykis.“

         Konsoliduotas įstatymas dėl valstybės finansų administravimo

               5

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1991 m. liepos 17 d. Konsoliduoto įstatymo dėl valstybės finansų administravimo (lois coordonnées sur la comptabilité de l’État; Moniteur belge, 1991 m. rugpjūčio 21 d.) 100 straipsnyje buvo numatyta:
               „Senaties terminas sueina ir visiškai išnyksta valstybei, nepažeidžiant taisyklių, kylančių iš įstatymų, kitų teisės aktų ar susitartų nuostatų, apribojimų:

                        1°

                        reikalavimams, kurie pagal įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatas nebuvo pateikti per penkerių metų laikotarpį, skaičiuojamą nuo tų biudžetinių metų, kuriais jie atsirado, sausio 1 d.;

                  <…>“

               6

               Šio įstatymo 101 straipsnis buvo suformuluotas taip:
               „Senaties terminas nutraukiamas antstolio procesiniu dokumentu, taip pat skolą pripažinus valstybei.
               Pareiškus teisme ieškinį, senaties terminas sustabdomas iki galutinio sprendimo paskelbimo.“

         Įstatymas dėl Federacinės valstybės biudžeto organizavimo ir finansų administravimo

               7

               Pagal 2003 m. gegužės 22 d. Įstatymo dėl Federacinės valstybės biudžeto organizavimo ir finansų administravimo (loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral; Moniteur belge, 2003 m. liepos 3 d.) 131 straipsnio antrą pastraipą:
               „1991 m. liepos 17 d. Karaliaus nutarimo dėl įstatymų dėl valstybės finansų administravimo konsolidavimo 100 straipsnio pirma pastraipa lieka taikytina federacinės valstybės skoliniams įsipareigojimams, atsiradusiems prieš įsigaliojant šiam įstatymui.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

               F. Ullens de Schooten valdė klinikinės biologijos laboratoriją BIORIM; 2000 m. lapkričio 3 d. paskelbtas jos bankrotas.

               9

               Po to, kai buvo pateiktas skundas Europos Komisijai, ši institucija 1985 m. birželio 20 d. Teisingumo Teisme pareiškė ieškinį; juo siekė, kad būtų pripažinta, jog Belgijos Karalystė neįvykdė jai pagal EB sutarties 52 straipsnį (dabar – EB 43 straipsnis) tenkančių įpareigojimų, nes neleido taikyti socialinio draudimo kompensacijų klinikinės biologijos paslaugoms, teikiamoms laboratorijose, valdomose privatinės teisės reglamentuojamo juridinio asmens, kurio visi nariai, akcininkai ir valdytojai nėra fiziniai asmenys, turintys teisę atlikti medicinos tyrimus.

               10

               1987 m. vasario 12 d. Sprendimu Komisija / Belgija (221/85, EU:C:1987:81) Teisingumo Teismas atmetė šį ieškinį. Konkrečiai dėl įsisteigimo laisvės jis konstatavo, kad jeigu yra laikomasi vienodo vertinimo, kiekviena valstybė narė, šioje srityje nesant Bendrijos taisyklių, savo teritorijoje gali laisvai reglamentuoti klinikinės biologijos paslaugas teikiančių laboratorijų veiklą. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėjamais Belgijos teisės aktais gydytojams ar vaistininkams, kitų valstybių narių piliečiams, nekliudoma įsisteigti Belgijoje ir joje valdyti klinikinių tyrimų laboratoriją, kuriai taikomos socialinio draudimo kompensacijos. Remdamasis tuo Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad tai yra ir Belgijos, ir kitų valstybių narių piliečiams vienodai taikomi teisės aktai, kurių turinys ir tikslai neleidžia daryti išvados, jog jie priimti diskriminaciniais tikslais ar turi tokio pobūdžio poveikį.

               11

               1989 m. dėl laboratorijos BIORIM buvo atliktas tyrimas baudžiamojoje byloje, įtariant sukčiavimą mokesčių srityje. Užbaigus šį tyrimą F. Ullens de Schooten buvo teisiamas, be kita ko, už siekį nuslėpti neteisėtą laboratorijos valdymą pažeidžiant Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnį.

               12

               1998 m. spalio 30 d. sprendimu Tribunal de première instance de Bruxelles (Briuselio pirmosios instancijos teismas, Belgija) nuteisė F. Ullens de Schooten penkerių metų laisvės atėmimo bausme ir skyrė baudą. Šis teismas taip pat patenkino savidraudos įmonių, kurios buvo civilinio proceso šalys, prašymus ir įpareigojo F. Ullens de Schooten preliminariai sumokėti joms 1 EUR.

               13

               Teismas atmetė F. Ullens de Schooten argumentą, kad Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnis negaliojo aplinkybių, dėl kurių jam buvo iškelta baudžiamoji byla, klostymosi laikotarpiu.

               14

               Tą sprendimą Cour d’appel de Bruxelles (Briuselio apeliacinis teismas, Belgija) panaikino 2000 m. rugsėjo 7 d. sprendimu. Tačiau tas teismas už tas pačias veikas skyrė F. Ullens de Schooten penkerių metų laisvės atėmimo bausmę, taip pat sustabdė bausmės dalies, viršijančios ketverius metus, vykdymą, ir skyrė baudą. Civilinio proceso šalių reikalavimai pripažinti nepriimtinais arba nepagrįstais.

               15

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tame sprendime „pašalinta bet kokia nuoroda“ į Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnio pažeidimą, kiek tai susiję su faktais iki jo įsigaliojimo. Dėl faktų po šios nuostatos įsigaliojimo Cour d’appel de Bruxelles atmetė F. Ullens de Schooten kaltinimą dėl šios nuostatos neatitikties Sąjungos teisei, tačiau atsisakė pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą.

               16

               2001 m. vasario 14 d. sprendimu Cour de cassation (Kasacinis teismas, Belgija) atmetė kasacinius skundus dėl Cour d’appel de Bruxelles paskelbto nuosprendžio, patenkino civilinių proceso šalių kasacinius skundus ir grąžino bylą Cour d’appel de Mons (Monso apeliacinis teismas, Belgija).

               17

               2005 m. lapkričio 23 d. sprendimu Cour d’appel de Mons pripažino šešių savidraudos įmonių F. Ullens de Schooten pateiktą mokėjimo reikalavimą iš dalies pagrįstu dėl sumų, kurios buvo nepagrįstai išmokėtos BIORIM nuo 1989 m. rugpjūčio 1 d. iki 1992 m. balandžio 16 d.

               18

               Tas teismas atmetė F. Ullens de Schooten argumentą, susijusį su Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnio neatitiktimi Sąjungos teisei. Manydamas, kad 2000 m. rugsėjo 7 d.Cour d’appel de Bruxelles sprendimas įgijo res judicata galią, Cour d’appel de Mons įpareigojo F. Ullens de Schooten preliminariai sumokėti minėtoms savidraudos įmonėms 1 EUR, o šių savidraudos įmonių paprašė perskaičiuoti patirtą žalą, kiek ji susijusi su mokėjimais, atliktais po Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnio įsigaliojimo.

               19

               Nagrinėdamas kasacinius skundus dėl minėto sprendimo Cour de cassation2006 m. birželio 14 d. sprendimu juos atmetė.

               20

               Lygiagrečiai tam teismo procesui, susijusiam su F. Ullens de Schooten atsakomybe, Klinikinių tyrimų komisija 1999 m. kovo 18 d. sprendimu sustabdė laboratorijos BIORIM patvirtinimo galiojimą dvylikai mėnesių.

               21

               1999 m. liepos 9 d. įsakymu visuomenės sveikatos ministras atmetė dėl minėto sprendimo paduotą administracinį skundą.

               22

               2000 m. birželio 8 d. sprendimu Klinikinės biologijos komisija pratęsė patvirtinimo galiojimo sustabdymą dar dvylikai mėnesių.

               23

               2000 m. liepos 24 d. įsakymu visuomenės sveikatos ministras atmetė dėl to naujo sprendimo paduotą administracinį skundą.

               24

               Nagrinėdama du ieškinius dėl minėtų ministro įsakymų panaikinimo Conseil d’État (Valstybės Taryba, Belgija) pateikė Cour constitutionnelle (Konstitucinis Teismas, Belgija) prejudicinį klausimą dėl Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnio atitikties Konstitucijai.

               25

               Tuo pat metu nagrinėdama skundą, kurį pateikė F. Ullens de Schooten, Komisija 2002 m. liepos 17 d. pateikė Belgijos Karalystei pagrįstą nuomonę, kurioje teigė, kad Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnis prieštarauja EB 43 straipsniui.

               26

               Belgijos valstybei iš dalies pakeitus Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnį, Komisija nusprendė nesiimti tolesnių veiksmų.

               27

               2007 m. gruodžio 19 d. Sprendimu Nr. 160/2007 Cour constitutionnelle nusprendė, kad ši prieš pakeitimą buvusios redakcijos nuostata atitiko Konstituciją.

               28

               Be to, Cour constitutionnelle konstatavo: kadangi laboratorijos BIORIM teisiniai santykiai „visiškai priskirtini valstybės narės vidaus sričiai“, ši laboratorija negali remtis EB 43, 49 ir 56 straipsniais.

               29

               Taigi Conseil d’État2008 m. rugsėjo 10 d. ir gruodžio 22 d. sprendimais atmetė ieškinius.

               30

               2006 m. gruodžio 14 d. ir 2007 m. rugpjūčio 21 d. pareiškimais F. Ullens de Schooten pareiškė ieškinį Europos Žmogaus Teisių Teisme, kuriuo prašė pripažinti, kad Belgijos valstybė pažeidė 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytą Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją.

               31

               2011 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu Ullens de Schooten ir Rezabek prieš Belgiją (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907) Europos Žmogaus Teisių Teismas nusprendė, kad minėtos konvencijos 6 straipsnio 1 dalis nebuvo pažeista.

               32

               2007 m. liepos 17 d. F. Ullens de Schooten kreipėsi į Tribunal de première instance de Bruxelles su ieškiniu Belgijos valstybei, juo siekė užtikrinti, pirma, visas 2005 m. lapkričio 23 d.Cour d’appel de Mons nuosprendžio finansines pasekmes, antra, visas galimų nuosprendžių, priimtų dėl jo BIORIM laboratorijos ar ankstesnio jos valdytojo prašymu, pasekmes ir, trečia, visas mokesčių bylose dėl jo priimto nuosprendžio pasekmes.

               33

               Tuo ieškiniu F. Ullens de Schooten taip pat prašė priteisti iš Belgijos valstybės 500000 EUR neturtinės žalos, preliminarią 34500000 EUR sumą dėl to, kad jis negalėjo eksploatuoti BIORIM laboratorijos, ir preliminarią 1 EUR sumą už advokato honorarus ir išlaidas.

               34

               Jeigu Tribunal de première instance de Bruxelles abejotų dėl Sąjungos teisės taikymo šioje byloje, F. Ullens de Schooten jo prašė pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą.

               35

               2009 m. birželio 19 d. sprendimu Tribunal de première instance de Bruxelles pripažino šio sprendimo 33 punkte nurodytą ieškinį nepriimtinu, nes baigėsi jo pateikimo terminas.

               36

               F. Ullens de Schooten apskundė tokį sprendimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui; šiam kilo abejonių dėl Sąjungos teisės aiškinimo ir taikymo nagrinėjamu atveju.

               37

               Šiomis aplinkybėmis Cour d’appel de Bruxelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar pagal Sąjungos teisę, visų pirma veiksmingumo principą, reikalaujama, kad tam tikromis <…> aplinkybėmis nacionalinėje teisėje taikomas senaties terminas, kaip antai [numatytas] Konsoliduoto įstatymo dėl valstybės finansų administravimo 100 straipsnyje, taikomas asmens pateiktam prašymui, nukreiptam prieš Belgijos valstybę, atlyginti žalą dėl teisės aktų leidėjo padaryto EB 43 straipsnio pažeidimo, būtų pradedamas skaičiuoti tik nuo momento, kai šis pažeidimas buvo nustatytas, ar a contrario šiomis aplinkybėmis veiksmingumo principo laikymasis pakankamai užtikrinamas asmeniui palikta galimybe nutraukti senaties eigą pateikiant antstolio procesinį dokumentą?

                        2.

                        Ar EB 43, 49 ir 56 straipsnius ir sąvoką „išimtinai vidaus situacija“, kuri gali apriboti galimybę asmenims remtis šiomis nuostatomis nacionaliniame teisme nagrinėjant bylą, reikia aiškinti kaip draudžiančius taikyti Sąjungos teisę byloje tarp Belgijos piliečio ir Belgijos valstybės, kuria siekiama žalos, patirtos dėl tariamo Sąjungos teisės pažeidimo, kuris buvo padarytas priimant ir paliekant galioti tokio tipo Belgijos teisės akto nuostatą, kokia yra Karaliaus nutarimo Nr. 143 3 straipsnis, vienodai taikomas tiek Belgijos, tiek kitų valstybių narių piliečiams, atlyginimo?

                        3.

                        Ar Sąjungos teisės viršenybės principą ir ESS 4 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti kaip draudžiančius netaikyti res judicata galios taisyklės, kai reikia peržiūrėti arba panaikinti įsiteisėjusį teismo sprendimą, kuris, paaiškėja, prieštarauja Sąjungos teisei, tačiau, priešingai, kaip leidžiančius netaikyti nacionalinės res judicata galios taisyklės, kai pagal ją ir vadovaujantis šiuo įsiteisėjusiu, tačiau Sąjungos teisei prieštaraujančiu teismo sprendimu, turėtų būti priimtas kitas teismo sprendimas, kuriuo būtų toliau tęsiamas pirmuoju teismo sprendimu padarytas Sąjungos teisės pažeidimas?

                        4.

                        Ar Teisingumo Teismas galėtų patvirtinti, kad pagal [1963 m. kovo 27 d. Sprendimą Da Costa ir kt. (28/62–30/62, EU:C:1963:6) ir 1982 m. spalio 6 d. Sprendimą Cilfit ir kt. (283/81, EU:C:1982:335)] klausimas, ar res judicata galios taisyklė turėtų būti netaikoma įsiteisėjusiam teismo sprendimui, kuris prieštarauja [Sąjungos] teisei, kai nagrinėjamas prašymas peržiūrėti arba panaikinti šį sprendimą, nėra materialiai tapatus klausimui, ar res judicata galios taisyklė neprieštarauja [Sąjungos] teisei prašymo priimti (naują) sprendimą, kuriuo būtų toliau tęsiamas [Sąjungos] teisės pažeidimas, nagrinėjimo procese taip, kad galutinį sprendimą priimančiam teismui negali būti netaikoma pareiga pateikti prejudicinį klausimą?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos

               38

               Belgijos vyriausybė tvirtina, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos spręsti dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nes pagrindinė byla susijusi su visiškai vidaus situacija, nepriskirtina prie Sąjungos teisės taikymo srities.

               39

               Vis dėlto reikia pažymėti, kad savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti ar valstybės deliktinė atsakomybė už privatiems asmenims dėl Sąjungos teisės pažeidimo tariamai padarytą žalą gali būti ginčijama byloje, kurios elementai susiję su viena valstybe nare.

               40

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, vykstant prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai pagal SESV 267 straipsnį, Teisingumo Teismas gali Sąjungos teisę aiškinti tik neviršydamas jam suteiktų įgaliojimų (žr. 2014 m. kovo 27 d. Sprendimo Torralbo Marcos, C‑265/13, EU:C:2014:187, 27 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               41

               Valstybės deliktinės atsakomybės už Sąjungos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą principas neatsiejamas nuo Sąjungos teisinės sistemos. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jei įvykdytos trys sąlygos: pažeista Sąjungos teisės norma siekiama suteikti jiems teisių, jos pažeidimas yra pakankamai rimtas ir yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp to pažeidimo ir asmenų patirtos žalos (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt., C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 35 punktą ir 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 31 ir 51 punktus).

               42

               Valstybės narės deliktinei atsakomybei už Sąjungos teisės nuostatą pažeidžiančiu galutinės instancijos teismo sprendimu padarytą žalą taikytinos tos pačios sąlygos (žr. 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, 52 punktą ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendimo Tomášová, C‑168/15, EU:C:2016:602, 23 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               43

               Tad šis valstybės deliktinės atsakomybės principas priskirtinas Teisingumo Teismo aiškinimo jurisdikcijai.

               44

               Šiomis sąlygomis Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

         Dėl antrojo klausimo

               45

               Savo antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės deliktinės atsakomybės režimas už žalą, padarytą dėl šios teisės pažeidimo, taikytinas esant privatiems asmenims dėl nurodomo SESV 49, 56 ar 63 straipsniuose numatytos pagrindinės laisvės pažeidimo nacionalinės teisės aktu, vienodai taikomu šios valstybės ir kitų valstybių narių piliečiams byloje, kurios visi elementai susiję su šia viena valstybe nare, tariamai padarytai žalai.

               46

               Norint atsakyti į antrąjį klausimą visų pirma reikia pažymėti, kaip priminta šio sprendimo 41 punkte, kad valstybės deliktinė atsakomybė už privatiems asmenims dėl Sąjungos teisės pažeidimo padarytą žalą turėtų kilti tik kai tam tikra Sąjungos teisės nuostata siekiama suteikti teisių šiems privatiems asmenims. Todėl būtina nustatyti, ar privačiam asmeniui, kurio padėtis tokia pat kaip F. Ullens de Schooten, kyla teisių iš atitinkamų ESV sutarties nuostatų.

               47

               Reikia priminti, kad ESV sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės, laisvo paslaugų teikimo ir laisvo kapitalo judėjimo netaikomos situacijai, jeigu visi jos elementai susiję tik su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 20 d. Sprendimo Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, C‑139/12, EU:C:2014:174, 42 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 2016 m. birželio 30 d. Sprendimo Admiral Casinos & Entertainment, C‑464/15, EU:C:2016:500, 21 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               48

               Kaip matyti tiek iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, tiek iš šio sprendimo 27 ir 28 punktuose nurodyto 2007 m. gruodžio 19 d. Belgijos Cour constitutionnelle sprendimo Nr. 160/2007, visi pagrindinės bylos elementai susiję tik su Belgijos valstybės vidaus situacija. Iš tiesų F. Ullens de Schooten, Belgijos pilietis, kuris valdė klinikinės biologijos laboratoriją, esančią Belgijos teritorijoje, prašo, kad Belgijos valstybė atlygintų žalą, kurią jis teigia patyręs dėl tariamos šio sprendimo 3 punkte nurodyto Belgijos teisės akto neatitikties Sąjungos teisei.

               49

               Dėl fakto, kad Teisingumo Teismas 1987 m. vasario 12 d. Sprendime Komisija / Belgija (221/85, EU:C:1987:81), susijusiame su Komisijos pareikštu ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo, vertino, kaip Belgijos Karalystė laikėsi vienos iš EEB sutartyje numatytų pagrindinių laisvių, pažymėtina, kad vien tai neturėtų leisti manyti, kad šia laisve privatus asmuo gali remtis byloje, kaip antai nagrinėjamoje pagrindinėje byloje, kurios visi elementai susiję su viena valstybe nare. Iš tiesų, nors dėl įsipareigojimų neįvykdymo pareikštas ieškinys reiškia, kad Teisingumo Teismas turi, patikrinti ar Komisijos ginčijama nacionalinė priemonė bendrąja prasme gali atgrasyti kitų valstybių narių ūkio subjektus naudotis nagrinėjama laisve, vis dėlto Teisingumo Teismo užduotis vykstant prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrai yra padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui spręsti konkrečią jo nagrinėjamą bylą, o tai suponuoja, kad turi būti nustatyta, jog ši laisvė taikytina šiam ginčui.

               50

               Žinoma, Teisingumo Teismas laikė priimtinais prašymus priimti prejudicinį sprendimą, susijusius su Sutarčių nuostatų, kuriose įtvirtintos pagrindinės laisvės, aiškinimu, nors visi pagrindinės bylos elementai buvo susiję tik su viena valstybe nare, motyvuodamas tuo, kad negalima atmesti to, kad kitose valstybėse narėse įsisteigę piliečiai buvo ar būtų suinteresuoti pasinaudoti šiomis laisvėmis tam, kad galėtų vykdyti veiklą valstybės narės, kuri priėmė nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, teritorijoje, todėl šie teisės aktai, vienodai taikomi tiek tos valstybės piliečiams, tiek kitų valstybių narių piliečiams, gali daryti poveikį, kuris nėra susijęs tik su šia valstybe nare (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez, C‑570/07 ir C‑571/07, EU:C:2010:300,40 punktą; 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Citroën Belux, C‑265/12, EU:C:2013:498, 33 punktą ir 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Venturini ir kt., C‑159/12 – C‑161/12, EU:C:2013:791, 25 ir 26 punktus).

               51

               Be to, Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas į jį kreipiasi vykstant procesui dėl nuostatų, taikytinų ne tik tos valstybės piliečiams, bet ir kitų valstybių narių piliečiams, panaikinimo, sprendimas, kurį šis teismas priims Teisingumo Teismui priėmus prejudicinį sprendimą, turės poveikį ir pastariesiems piliečiams, o tai pateisina jo atsakymą į jam pateiktus klausimus, atsižvelgiant į Sutarties nuostatas, susijusias su pagrindinėmis laisvėmis, nepaisant to, kad visi pagrindinės bylos elementai susiję tik su viena valstybe nare (šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 8 d. Sprendimo Libert ir kt., C‑197/11 ir C‑203/11, EU:C:2013:288, 35 punktą).

               52

               Be to, reikia priminti, kad SESV 49, 56 ar 63 straipsniuose numatytų pagrindinių laisvių aiškinimas gali būti reikšmingas byloje, kurioje visi elementai susiję tik su viena valstybe nare, jei nacionalinė teisė įpareigoja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą valstybės narės, kuriai šis teismas priklauso, piliečiams suteikti tokias pačias teises, kokias pagal Sąjungos teisę turi kitos valstybės narės pilietis, esant tokiai pačiai situacijai (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Guimont, C‑448/98, EU:C:2000:663, 23 punktą; 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo Susisalo ir kt., C‑84/11, EU:C:2012:374, 20 punktą ir 2013 m. vasario 21 d. Sprendimo Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia ir kt., C‑111/12, EU:C:2013:100, 35 punktą).

               53

               Taip yra ir tuo atveju, kai, nors pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms Sąjungos teisė tiesiogiai netaikoma, jos nuostatas leidžia taikyti nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos sprendimų dėl visiškai su vidaus klausimais susijusių situacijų klausimu laikomasi Sąjungos teisėje įtvirtinto požiūrio (šiuo klausimu žr. 1990 m. spalio 18 d. Sprendimo Dzodzi, C‑297/88 ir C‑197/89, EU:C:1990:360, 36, 37 ir 41 punktus; 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Leur-Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, 27 ir 32 punktus ir 2013 m. kovo 14 d. Sprendimo Allianz Hungária Biztosító ir kt., C‑32/11, EU:C:2013:160, 20 punktą).

               54

               Vis dėlto šio sprendimo 50–53 punktuose nurodytais atvejais Teisingumo Teismas, į kurį kreipėsi nacionalinis teismas esant situacijai, kai visi elementai susiję tik su viena valstybe nare, negali, šiam teismui nurodžius tik tai, kad nagrinėjami nacionalinės teisės aktai vienodai taikomi tiek nagrinėjamos valstybės narės, tiek kitų valstybių narių piliečiams, manyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl ESV sutarties nuostatų, susijusių su pagrindinėmis laisvėmis, išaiškinimo jam yra reikalingas nagrinėjamai bylai išspręsti. Iš tiesų konkretūs elementai, leidžiantys nustatyti ryšį tarp ginčo dalyko ar aplinkybių, kurių visi elementai susiję tik su nagrinėjama valstybe nare, ir SESV 49, 56 ar 63 straipsnių, turi išplaukti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą.

               55

               Todėl, esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kurios visi elementai susiję tik su viena valstybe nare, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nurodyti Teisingumo Teismui, kaip to reikalaujama Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje, kodėl, nepaisant visiškai vidinio pobūdžio, jo nagrinėjamas ginčas turi sąsają su Sąjungos teisės nuostatomis, susijusiomis su pagrindinėmis laisvėmis, dėl kurios prašomas prejudicinis išaiškinimas tampa būtinas šiai bylai išnagrinėti.

               56

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad pagrindinėje byloje nacionalinė teisė įpareigoja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą leisti Belgijos piliečiui pasinaudoti tomis pačiomis teisėmis, kuriomis kitos valstybės narės pilietis naudojasi pagal Sąjungos teisę esant tokiai pačiai situacijai, arba kad šios teisės nuostatos tapo taikytinos pagal Belgijos teisės aktus, kurie sprendimų, priimtų dėl situacijų, kurių visi elementai susiję tik su Belgijos valstybe, klausimu atitiktų Sąjungos teisėje įtvirtintą požiūrį.

               57

               Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia Teisingumo Teismo, ar nagrinėjant ieškinį dėl deliktinės atsakomybės, pareikštą valstybei narei dėl tariamo Sąjungos teisės pažeidimo, šios valstybės narės pilietis gali remtis teisėmis pagal SESV 49, 56 ar 63 straipsnius, nors nagrinėjamoje byloje nėra jokio sąsajos su šiomis nuostatomis elemento. Tačiau, kadangi pagrindinės bylos aplinkybės neturi jokių tokio pobūdžio elementų, šios nuostatos, kuriomis siekiama saugoti asmenis, veiksmingai besinaudojančius pagrindinėmis laisvėmis, negali suteikti teisių F. Ullens de Schooten, todėl Sąjungos teisė negali būti atitinkamos valstybės narės deliktinės atsakomybės pagrindas.

               58

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės deliktinės atsakomybės režimas už žalą, padarytą dėl šios teisės pažeidimo, netaikytinas esant privatiems asmenims dėl nurodomo SESV 49, 56 ar 63 straipsniuose numatytos pagrindinės laisvės pažeidimo nacionalinės teisės aktu, vienodai taikomu šios valstybės ir kitų valstybių narių piliečiams, tariamai padarytai žalai, jei, esant situacijai, kurios visi elementai susiję su viena valstybe nare, nėra jokio ryšio tarp pagrindinės bylos dalyko ar aplinkybių ir šių straipsnių.

         Dėl pirmojo, trečiojo ir ketvirtojo klausimų

               59

               Kadangi pirmasis, trečiasis ir ketvirtasis klausimai grindžiami klaidinga prielaida, kad Sąjungos teisė gali pagrįsti atitinkamos valstybės narės deliktinę atsakomybę byloje, kaip antai nagrinėjamoje pagrindinėje byloje, į juos nereikia atsakyti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               60

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                     Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės deliktinės atsakomybės režimas už žalą, padarytą dėl šios teisės pažeidimo, netaikytinas esant privatiems asmenims dėl nurodomo SESV 49, 56 ar 63 straipsniuose numatytos pagrindinės laisvės pažeidimo nacionalinės teisės aktu, vienodai taikomu šios valstybės ir kitų valstybių narių piliečiams, tariamai padarytai žalai, jei, esant situacijai, kurios visi elementai susiję su viena valstybe nare, nėra jokio ryšio tarp pagrindinės bylos dalyko ar aplinkybių ir šių straipsnių.

                     Parašai.

            (
            *1
         )   Proceso kalba: prancūzų.


title: 2006 m. gruodžio 5 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Federico Cipolla prieš Rosaria Fazari, kurios mergautinė pavardė Portolese (C-94/04) ir Stefano Macrino ir Claudia Capoparte prieš Roberto Meloni (C-202/04).#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Corte d'appello di Torino (C-94/04) ir Tribunale di Roma (C-202/04) - Italija.#Bendrijos konkurencijos taisyklės - Nacionalinė tvarka, reglamentuojanti advokatų užmokesčio dydį - Užmokesčio dydžio už profesinę veiklą nustatymas - Laisvė teikti paslaugas.#Sujungtos bylos C-94/04 ir C-202/04.

text:
      Sujungtos bylos C‑94/04 ir C‑202/04
      Federico Cipolla ir kt.
      prieš
      Rosaria Fazari, kurios mergautinė pavardė Portolese, ir Roberto Meloni
      (Corte d'appellodi Torino ir Tribunale di Roma prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Konkurenciją reglamentuojančios Bendrijos teisės normos – Nacionalinė tvarka, reglamentuojanti advokatų užmokesčio dydį – Užmokesčio už profesines paslaugas dydžio nustatymas – Laisvė teikti paslaugas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo kompetencija
      (EB 234 straipsnis)
      2.        Konkurencija – Bendrijos teisės normos – Valstybių narių pareigos
      (EB 10, EB 81 ir EB 82 straipsniai)
      3.        Laisvė teikti paslaugas – Sutarties nuostatos – Taikymo sritis
      (EB 49 straipsnis)
      4.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai
      (EB 49 straipsnis)
      1.        Kai prejudicinį klausimą pateikęs teismas nagrinėja bylą, kurios visi elementai yra susiję su vienos valstybės narės teritorija,
         vis dėlto atsakymas gali būti naudingas šiam teismui, ypač kai nacionalinė teisė reikalauja, jog šios valstybės narės pilietis
         naudotųsi tokiomis pačiomis teisėmis, kokias kitos valstybės narės piliečiui tokioje pačioje situacijoje suteiktų Bendrijos
         teisė.

      (žr. 30 punktą)
      2.        Nors patys EB 81 ir EB 82 straipsniai taikomi tik įmonių veiklai ir neapima valstybių narių įstatymais bei kitais teisės aktais
         nustatomų priemonių, vis dėlto šie straipsniai, taikomi kartu su bendradarbiavimo pareigą įtvirtinančiu EB 10 straipsniu,
         įpareigoja valstybes nares nesiimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų
         konkurencijos teisės normų veiksmingumą. EB 10 ir EB 81 straipsniai pažeidžiami, kai valstybė narė reikalauja ar skatina sudaryti
         EB 81 straipsniui prieštaraujančius susitarimus, priimti sprendimus arba vykdyti suderintus veiksmus arba stiprina jų poveikį,
         arba kai panaikina savo pačios priimtų teisės aktų valstybinį pobūdį, perduodama privatiems subjektams atsakomybę priimti
         sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui.

      Šiuo atžvilgiu negalima pripažinti, kad valstybė narė delegavo privatiems ūkio subjektams teisę priimti sprendimus, turinčius
         poveikį ekonomikos sektoriui, ir kad dėl to teisės aktai prarado valstybinį pobūdį, kai, viena vertus, atitinkama profesinė
         organizacija atsako tik už neprivalomo projekto dėl užmokesčio dydžio parengimą, nes ministras turi teisę pakeisti šios organizacijos
         pasiūlymą, ir, kita vertus, nacionalinės teisės aktai numato, jog teismai užmokestį nustato vadovaudamiesi tuose pačiuose
         teisės aktuose įtvirtintais kriterijais, ir, be to, tam tikromis išimtinėmis aplinkybėmis leidžia teismui tinkamai motyvuotu
         sprendimu nukrypti nuo nustatytų maksimalių ir minimalių ribų. Tokiomis aplinkybėmis valstybės narės negalima kaltinti reikalavus
         ar skatinus sudaryti EB 81 straipsniui prieštaraujančius susitarimus, priimti sprendimus arba vykdyti suderintus veiksmus
         arba stiprinus jų poveikį, arba reikalavus ar skatinus EB 82 straipsniui prieštaraujantį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi,
         arba stiprinus tokio piktnaudžiavimo poveikį.

      Iš to išplaukia, kad EB 10, EB 81 ir EB 82 straipsniai nedraudžia valstybei narei priimti teisės akto, patvirtinančio, remiantis
         advokatų profesinės bendrijos parengtu pasiūlymu, minimalius advokatų užmokesčio dydžius, nuo kurių iš esmės negalima nukrypti,
         nesvarbu, ar kalbama apie paslaugas, kurias gali teikti tik į advokatų sąrašą įrašyti advokatai, ar apie paslaugas, kaip antai
         neteismines paslaugas, kurias gali teikti bet kuris ūkio subjektas, kuriam nėra taikomas šis užmokesčio dydis.

      (žr. 46–47, 50–54 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        EB 49 straipsnis reikalauja panaikinti ne tik bet kokią kitoje Bendrijos valstybėje narėje įsisteigusių paslaugų teikėjų diskriminaciją
         dėl pilietybės, bet ir bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių
         paslaugų teikėjams, jeigu šis apribojimas draudžia arba labiau riboja paslaugų teikėjo, įsisteigusio kitoje valstybėje narėje,
         kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veiklą.

      Be to, minėtas EB 49 straipsnis draudžia taikyti tokius nacionalinės teisės aktus, dėl kurių teikti paslaugas tarp valstybių
         narių tampa sudėtingiau nei vienos valstybės narės viduje.

      (žr. 56–57 punktus)
      4.        Valstybėms narėms nustatytas draudimas sudarant sutartį nukrypti nuo nustatytų minimalių advokato užmokesčio už teisines paslaugas,
         kurias gali teikti tik advokatai, dydžių gali apsunkinti kitoje valstybėje narėje įsisteigusiems advokatams patekti į pirmosios
         valstybės narės teisinių paslaugų teikimo rinką ir dėl to jis gali apriboti jų paslaugų teikimo veiklą šioje valstybėje narėje.
         Todėl šį draudimą reikia pripažinti apribojimu EB 49 straipsnio prasme.

      Iš tikrųjų šis draudimas iš kitoje valstybėje narėje įsisteigusių advokatų, reikalaujančių mažesnio užmokesčio nei nustatytasis
         užmokesčio dydis, atima galimybę veiksmingai konkuruoti su atitinkamoje valstybėje narėje įsisteigusiais advokatais, kurie
         dėl šios priežasties turi daugiau galimybių nei užsienyje įsisteigę advokatai pelnyti klientų lojalumą.

      Be to, toks draudimas riboja šios valstybės narės paslaugų gavėjų pasirinkimą, nes jie negali pasinaudoti kitose valstybėse
         narėse įsisteigusių advokatų, kurie savo paslaugas siūlytų šioje valstybėje narėje už mažesnę kainą nei nustatytas minimalus
         užmokesčio dydis, paslaugomis.

      Vis dėlto toks draudimas gali būti pateisinamas, kai jis grindžiamas privalomais bendrojo intereso pagrindais bei gali užtikrinti,
         jog bus įgyvendintas juo siekiamas tikslas neviršijant to, kas būtina jį pasiekti.

      Šiuo atžvilgiu, viena vertus, vartotojų, o būtent teisinių paslaugų, kurias teikia teisėtvarkos atstovai, gavėjų apsauga ir,
         antra vertus, geras teisingumo vykdymas yra tikslai, kurie gali būti pripažinti laisvės teikti paslaugas apribojimą galinčiais
         pateisinti privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, jei įvykdomos dvi sąlygos: pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjama
         nacionalinė priemonė yra tinkama užtikrinti siekiamo tikslo įgyvendinimą ir, antra, ji neviršija to, kas būtina šį tikslą
         pasiekti.

      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar nacionalinės teisės aktuose įtvirtintas laisvo paslaugų
         teikimo apribojimas atitinka šias sąlygas. Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į toliau pateikiamas aplinkybes.

      Reikia konkrečiai įvertinti, ar yra užmokesčio dydžio ir advokatų teikiamų paslaugų kokybės tarpusavio ryšys ir ar tokių minimalių
         užmokesčių nustatymas yra tinkama priemonė siekiamiems tikslams įgyvendinti, t. y. apsaugoti vartotojus ir gerai vykdyti teisingumą.

      Nors tiesa, kad nustatytas minimalus užmokesčio dydis negali kliudyti profesijos atstovams siūlyti vidutinės kokybės paslaugų,
         a priori negalima atmesti to, jog rinkoje, kurioje yra ypač didelis advokatų, įrašytų į advokatų sąrašą bei vykdančių veiklą, skaičius,
         toks užmokesčio dydis padeda išvengti to, kad advokatai būtų skatinami konkuruoti siūlydami paslaugas sumažinta kaina ir sukeldami
         pavojų, jog gali suprastėti teikiamų paslaugų kokybė.

      Taip pat reikia atsižvelgti į nagrinėjamų rinkos ir paslaugų ypatumus, o ypač į tai, kad advokatų teikiamų paslaugų srityje
         paprastai „klientų‑vartotojų“ ir advokatų turima informacija nėra tokia pati. Iš tikrųjų advokatai turi aukšto lygio specialių
         žinių, kurių vartotojai gali neturėti, todėl pastariesiems sunku įvertinti teikiamų paslaugų kokybę.

      Taigi nacionalinis teismas turi patikrinti, ar pakanka tik advokatų veiklą reglamentuojančių teisės normų, t. y. teisės normų,
         reglamentuojančių advokatų veiklos organizavimą, kvalifikaciją, profesinę etiką, priežiūrą ir atsakomybę, kad būtų įgyvendinti
         siekiami vartotojų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo tikslai.

      Iš to išplaukia, kad teisės aktai, absoliučiai draudžiantys sudarant sutartį nukrypti nuo nustatyto advokatų minimalaus užmokesčio
         dydžio, taikomo tik advokatų teikiamoms teisinėms paslaugoms, apriboja EB 49 straipsnyje numatytą laisvą paslaugų teikimą.
         Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar tokie teisės aktai, atsižvelgiant į konkrečią jų taikymo tvarką, iš tikrųjų atitinka
         vartotojų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo tikslus, kurie gali juos pateisinti, ir ar jais nustatyti apribojimai šių tikslų
         atžvilgiu nėra neproporcingi.

      (žr. 58–61, 64–70, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. gruodžio 5 d.(*)

      „Konkurenciją reglamentuojančios Bendrijos teisės normos – Nacionalinė tvarka, reglamentuojanti advokatų užmokesčio dydį – Užmokesčio už profesines paslaugas dydžio nustatymas – Laisvė teikti paslaugas“
      Sujungtose bylose C‑94/04 ir C‑202/04
      dėl 2004 m. vasario 4 d. ir 2004 m. gegužės 5 d. Corte d’appello di Torino (Italija) ir Tribunale di Roma (Italija) sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2004 m. vasario 25 d. ir gegužės 18 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktų
         prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      Federico Cipolla (C‑94/04)

      prieš
      Rosaria Fazari, kurios mergautinė pavardė Portolese,
      ir
      Stefano Macrino,
      Claudia Capodarte (C‑202/04)

      prieš
      Roberto Meloni,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Schintgen, J. Klučka,
         teisėjai J. Malenovský, U. Lỡhmus (pranešėjas) ir E. Levits,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. spalio 25 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        F. Cipolla, atstovaujamo avvocatessa G. Cipolla,

      –        R. Meloni, atstovaujamo avvocati S. Sabbatini, D. Condello, G. Scassellati Sforzolini ir G. Rizza,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato P. Gentili,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos A. Dittrich, C.‑D. Quassowski ir M. Lumma,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos E. Traversa, R. Wainwright, F. Amato ir K. Mojzesowicz,
      susipažinęs su 2006 m. vasario 1 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su EB 10, EB 49, EB 81 ir EB 82 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant ginčus, kilusius tarp dviejų advokatų ir jų klientų dėl užmokesčių išieškojimo.

       Teisinis pagrindas
      3        Pagal 1933 m. lapkričio 27 d. Karaliaus dekretą‑įstatymą Nr. 1578 (1933 m. gruodžio 5 d. GURI Nr. 281), po to tapusį 1934 m.
         sausio 22 d. Įstatymu (1934 m. sausio 30 d. GURI Nr. 24), kuris vėliau buvo iš dalies pakeistas (toliau –Karaliaus dekretas
         – įstatymas), prie Teisingumo ministro įsteigtą Nacionalinę advokatų tarybą (Consiglio nazionale forense, toliau – CNF) sudaro iš advokatų renkami nariai, kurių kiekvienas atstovauja savo apygardos apeliaciniam teismui.

      4        Karaliaus dekreto‑įstatymo 57 straipsnis numato, kad už atstovavimą civilinėse ir baudžiamosiosiose bylose bei suteiktas neteismines
         paslaugas advokatų ir procuratori gaunamo užmokesčio bei veiklos išlaidų apskaičiavimo kriterijus kas dvejus metus nustatomas CNF sprendimu. Pagal Italijos
         teisės aktus po to, kai CNF priima sprendimą dėl advokatų užmokesčio dydžio, jį turi patvirtinti Teisingumo ministras, prieš
         tai gavęs iš ministerijų sudaryto kainų komiteto (Comitato interministeriale dei prezzi, toliau – CIP) nuomonę bei pasitaręs su Valstybės Taryba (Consiglio di Stato).

      5        Pagal Karaliaus dekreto‑įstatymo 58 straipsnį, šie kriterijai nustatomi atsižvelgiant į bylos piniginę vertę, bylą gavusio
         teismo grandį, o baudžiamųjų bylų atvejais – į proceso trukmę. Už kiekvieną procesinį veiksmą ar jų visumą nustatomas maksimalus
         ir minimalus užmokesčio dydis.

      6        Karaliaus dekreto‑įstatymo 60 straipsnis nurodo, kad užmokesčio dydį nustato teismas, remdamasis šiais kriterijais bei atsižvelgdamas
         į nagrinėjamų klausimų sudėtingumą ir jų skaičių. Vis dėlto apskaičiuojant tokį dydį negalima viršyti nustatytų maksimalių
         ribų ir jis negali būti mažesnis už minimalią ribą. Tačiau išimtinės svarbos atveju, atsižvelgdamas į specifinį ginčų pobūdį
         ir jei tai pateisinama paslaugos verte, teismas gali viršyti maksimalią užmokesčio dydžio ribą. Priešingai, jei byla yra lengvai
         išnagrinėjama, teismas gali nustatyti mažesnius nei nustatytoji užmokesčio dydžio riba. Abiem šiais atvejais teismo sprendimas
         turi būti motyvuotas.

      7        Pagal Italijos civilinio kodekso 2233 straipsnį paprastai užmokestį pagal sudarytą sutartį dėl paslaugų teikimo, jeigu šalys
         dėl jo nėra susitarusios ir jo negalima nustatyti pagal galiojančius tarifus ar praktiką, nustato teismas, prieš tai išklausęs
         profesinės bendrijos, kuriai priklauso paslaugų teikėjas, nuomonę. Vis dėlto kalbant apie advokatų veiklą, pažymėtina, kad
         1942 m. birželio 13 d. Įstatymo Nr. 794 (1942 m. liepos 23 d. GURI Nr. 172) 24 straipsnis numato, kad negalima nukrypti nuo
         už advokatų paslaugas nustatytų minimalių užmokesčio dydžių ir kad bet kokia tokio pobūdžio sutartis yra niekinė. Pagal Kasacinio
         teismo (Corte suprema di cassazione) praktiką ši taisyklė taikoma taip pat ir advokatų neteisminėms paslaugoms.

      8        Byloje C‑202/04 nagrinėjamas užmokesčio dydis buvo nustatytas 1993 m. birželio 12 d. CNF sprendimu, kurį iš dalies pakeitė 1994 m. rugsėjo
         29 d. sprendimas, ir jis buvo patvirtintas 1994 m. spalio 5 d. Ministro įsakymu Nr. 585 (1994 m. spalio 21 d. GURI Nr. 247).
         Šio įsakymo 2 straipsnis nurodo, kad „priede numatytų užmokesčio dydžių skalės padidinimas iki 50 % bus taikomas nuo 1994 m.
         spalio 1 d., o likusieji padidinimai 50 % – nuo 1995 m. balandžio 1 dienos“. Tokio laipsniško padidinimo priežastis – CIP
         pateiktos pastabos atsižvelgus į infliacijos augimą. Prieš patvirtindamas dydį, Teisingumo ministras dar sykį per 1994 m.
         rugsėjo 29 d. susitikimą pasitarė su CNF ir pritarė pasiūlymui atidėti užmokesčio dydžio taikymą.

      9        Užmokesčio dydį sudaro trys užmokesčio kategorijos, t. y. užmokestis, atlyginimas ir veiklos išlaidos už suteiktas teisines
         paslaugas civilinėse ir administracinėse bylose, užmokestis už teisines paslaugas baudžiamosiose bylose ir užmokestis bei
         veiklos išlaidos už suteiktas neteismines paslaugas.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C‑94/04
      10      R. Fazari, kurios mergautinė pavardė yra Portolese, ir du kiti šalia esančių žemės sklypų Moncalieri komunoje savininkai kreipėsi
         į advokatą F. Cipolla, siekdami pareikšti ieškinį prieš šią komuną dėl kompensacijos už skubų priverstinį šių žemių užvaldymą,
         nustatytą vieninteliu Mocalieri mero priimtu sprendimu, po kurio nebuvo imtasi jokios turto nusavinimo priemonės. F. Cipolla
         parengė tris atskirus ieškinius ir pradėjo Tribunale di Torino prieš šią komuną tris atskiras bylas.

      11      Vėliau ginčas buvo išspręstas taikos sutartimi tiesiogiai įsikišus vienam iš suinteresuotųjų savininkų be F. Cipolla pagalbos.

      12      F. Cipolla, kuris dar iki trijų ieškinių parengimo ir jų pateikimo iš kiekvieno iš trijų ieškovų pagrindinėje byloje buvo
         gavęs avansinį 1 850 000 ITL užmokestį už savo profesines paslaugas, išsiuntė R. Portolese 4 125 000 ITL sumos, kurią sudarė
         jo užmokestis ir įvairios išlaidos, sąskaitą. R. Portolese atsisakė sumokėti šią sumą. Dėl šio iškilusio ginčo buvo kreiptasi
         į Tribunale di Torino, kuris 2003 m. birželio 12 d. Sprendimu priteisė sumokėti 1 850 000 ITL sumą ir atmetė F. Cipolla reikalavimą sumokėti 4 125 000 ITL
         sumą. F. Cipolla dėl šio sprendimo Corte d’appello di Torino pateikė apeliacinį skundą, reikalaudamas taikyti užmokesčio dydį.

      13      Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad jam nagrinėjant ginčą iškilo klausimas, ar
         įrodžius, jog egzistuoja šalių susitarimas dėl iš anksto nustatyto advokato užmokesčio, t. y. tariama sutartis dėl nustatytos
         1 850 000 ITL sumos, nepaisant Italijos teisės aktų, toks susitarimas yra galiojantis, nes jo pakeitimas ex officio advokato užmokesčio apskaičiavimu pagal nustatytą dydį būtų nesuderinamas su Bendrijos konkurencijos teisės normomis.

      14      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tuo atveju, kai Italijoje negyvenantis profesinę
         veiklą vykdantis asmuo teisines paslaugas teikia šioje valstybėje gyvenančiam paslaugų gavėjui ir kai sutarčiai dėl šių paslaugų
         taikoma Italijos teisė, teisinėms paslaugoms absoliučiai draudžiama netaikyti šio privalomo minimalaus užmokesčio dydžio.
         Ar ir tokiu atveju taip pat reikia taikyti ir privalomąją minimalią sumą. Toks draudimas gali sudaryti kliūčių kitiems advokatams
         patekti į Italijos paslaugų rinką.

      15      Tokiomis aplinkybėmis Corte d’appello di Torino nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar EB 10, EB 81 ir EB 82 straipsniuose numatytas Bendrijos teisės konkurencijos principas taip pat taikomas ir teisinių paslaugų
         teikimui?

      2)      Ar šis principas leidžia šalims susitarti dėl privalomojo advokato atlyginimo?
      3)      Ar bet kuriuo atveju šis principas užkerta kelią absoliučiam draudimui nukrypti nuo nustatyto advokatų užmokesčio?
      4)      Ar EB 10 ir EB 49 straipsniuose numatytas laisvo paslaugų teikimo principas taip pat taikomas ir teisinių paslaugų teikimui?
      5)      Jei atsakymas yra teigiamas, ar šis principas suderinamas su absoliučiu draudimu nukrypti nuo nustatyto advokato užmokesčio?“
       Byla C‑202/04

      16      Atsižvelgęs į advokatų bendrijos nuomonę ir pritaikęs užmokesčio dydį, advokatas R. Meloni kreipėsi į teismą, kuris įpareigojo
         C. Capodarte ir S. Macrino sumokėti užmokestį už tam tikras jiems suteiktas neteismines paslaugas autorių teisių srityje,
         apimančias žodines konsultacijas ir laiškų, skirtų kitos šalies advokatui, parengimą.

      17      C. Capodarte ir S. Macrino apskundė šį teismo įpareigojimą Tribunale di Roma, teigdami, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos sudėtingumą ir į faktiškai R. Meloni suteiktas paslaugas, jo reikalaujamas
         užmokestis buvo neproporcingas.

      18      Tribunale di Roma mano, kad siekiant nustatyti R. Meloni mokėtino už šias paslaugas užmokesčio sumą reikia įvertinti, ar tiek, kiek užmokesčio
         dydis taikytinas advokatų neteisminėms paslaugoms, jis yra suderinamas su EB sutarties teisės normomis, ypač atsižvelgiant
         į tai, kad norėdami, jog būtų suteiktos nagrinėjamos neteisminės paslaugos, suinteresuotieji asmenys neprivalėjo kreiptis
         į advokatą.

      19      Tokiomis aplinkybėmis Tribunale di Roma nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar EB 5 ir 85 straipsniai (po pakeitimo – EB 10 ir EB 81 straipsniai) draudžia valstybei narei priimti įstatymą ar kitą teisės
         aktą, kuriame, remiantis advokatų profesinės bendrijos parengtu projektu, patvirtinami minimalūs ir maksimalūs profesinę veiklą
         vykdančių narių užmokesčio dydžiai už (vadinamąsias „neteismines“) paslaugas, jeigu jie neturi išskirtinės teisės teikti šių
         paslaugų ir jas gali teikti bet kuris asmuo?“

      20      Atsižvelgiant į šių dviejų pagrindinių bylų ryšį, remiantis Procedūros reglamento 43 straipsniu, skaitomo kartu su to paties
         reglamento 103 straipsniu, naudinga jas sujungti, kad būtų bendrai priimtas galutinis sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
       Byla C‑94/04
      –       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      21      F. Cipolla teigimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikti klausimai yra nepriimtini, nes jie nėra
         svarbūs pagrindinės bylos išnagrinėjimui ir yra hipotetiniai.

      22      Kaip pirmą prieštaravimą dėl priimtinumo F. Cipolla nurodo tai, kad, priešingai nei tai yra nurodyta sprendime dėl prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą, pagal nacionalinę teisę nėra reikalaujama, jog nacionalinis teismas vertintų, ar advokatas
         yra sudaręs sutartį su savo klientu, ir ar ji yra teisėta. Iš tikrųjų tai, kad pastarieji nesudarė sutarties ir, kad kliento
         sumokėta suma yra „avansas“ už teikiamas paslaugas, jau turi res judicata galią, nes apeliaciniame teisme tai nebuvo ginčijama.

      23      Kaip antrą prieštaravimą dėl priimtinumo F. Cipolla nurodo tai, kad advokato ir jo kliento sudarytos sutarties teisėtumą galima
         vertinti tik įrodžius jos sudarymą. Tačiau šiuo atveju taip nėra. Todėl Corte d’appello di Torino pateikti klausimai prilygsta prašymui pateikti konsultacinę nuomonę.

      24      Vokietijos vyriausybė mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama faktinė situacija nesusijusi su užsieniu ir todėl jai nėra
         taikomas EB 49 straipsnis. Remdamasi naujausia Teisingumo Teismo praktika, Europos Bendrijų Komisija mano, kad tiek, kiek
         prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 49 straipsnio aiškinimu, jis yra priimtinas.

      –       Teisingumo Teismo atsakymas
      25      Dėl F. Cipolla pateiktų prieštaravimų dėl priimtinumo reikia priminti, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl
         Bendrijos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių teisingumo
         Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija (žr. 2003 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Salzmann, C‑355/97, Rink. p. I‑4899, 29 ir 31 punktus). Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismas
         gali atmesti, tik jei yra akivaizdu, jog prašymas išaiškinti Bendrijos teisę yra visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais
         ar dalyku, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, kad
         jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (žr. būtent 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 39 punktą ir 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo Acereda Herrera, C‑466/04, dar nepaskelbto Rinkinyje, 48 punktą).

      26      Tačiau ši svarbos prezumpcija negali būti paneigta vien dėl to, kad viena iš pagrindinės bylos šalių užginčija tam tikrus
         faktus, kaip antai nurodytuosius šio sprendimo 22 punkte, kurių teisingumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti ir nuo kurių
         priklauso šio ginčo dalyko apibrėžimas.

      27      Todėl, kaip tai matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, reikia pripažinti, jog pagrindinės bylos ginčas
         susijęs su klausimu, ar advokatas ir klientas sudarė sutartį dėl išankstinio užmokesčio advokatui nustatymo ir ar ji yra galiojanti
         nes ex officio ją pakeitus advokato užmokesčio apskaičiavimu atsižvelgiant į valstybėje narėje galiojantį nustatytą užmokesčio dydį, tai
         būtų nesuderinama su Bendrijos konkurencijos teisės normomis.

      28      Šiuo klausimu reikia pripažinti, jog nėra akivaizdu, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomos išaiškinti
         Bendrijos teisės normos būtų visiškai nesusijusios su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, ar kad klausimai dėl šių teisės
         normų išaiškinimo būtų hipotetiniai.

      29      Be to, net jeigu nebūtų įrodytas nagrinėjamos sutarties buvimas, negalima atmesti to, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusio teismo prašoma išaiškinti Bendrijos teisę, kuri jam leistų įvertinti užmokesčio dydžio suderinamumą su Sutartyje
         įtvirtintomis konkurencijos teisės normomis, o tai būtų naudinga šiam teismui nagrinėjant bylą. Iš tikrųjų byla iš esmės susijusi
         tik su advokato užmokesčio nustatymu, kurį, kaip nurodyta šio sprendimo 6 punkte, atlieka teismas pagal iš anksto Teisingumo
         ministro nustatytus maksimalius ir minimalius užmokesčio dydžius, išskyrus išimtinius atvejus.

      30      Galiausia, kiek tai susiję su EB 49 straipsnio aiškinimo klausimais, nors ir aišku, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas nagrinėja bylą, kurios visi elementai yra susiję tik su vienos valstybės narės teritorija, vis dėlto atsakymas
         gali būti naudingas šiam teismui, ypač kai nacionalinė teisė reikalauja tokioje byloje, kaip antai nagrinėjamoji, jog Italijos
         pilietis naudotųsi tokiomis pačiomis teisėmis, kokias kitos nei Italija valstybės narės piliečiui tokioje pačioje situacijoje
         suteiktų Bendrijos teisė (žr. būtent 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 29 punktą).

      31      Todėl reikia išnagrinėti, ar šio teismo prašomos išaiškinti Sutarties nuostatos laisvo paslaugų teikimo srityje draudžia taikyti
         pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, jeigu jie taikomi asmenims, gyvenantiems kitoje nei Italijos Respublika
         valstybėje narėje.

      32      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia pripažinti priimtinu.

       Byla C‑202/04
      –       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      33      R. Meloni remiasi Tribunale di Roma pateikto klausimo nepriimtinumu dėl to, kad šis klausimas yra visiškai nesusijęs su šiame teisme nagrinėjamos bylos išsprendimu,
         nes byla susijusi su užmokesčio dydžio taikymu į advokatų sąrašą įrašyto advokato neteisminėms paslaugoms.

      34      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neįvardijo konkrečių priežasčių, paskatinusių jį kreiptis dėl
         Bendrijos teisės išaiškinimo.

      35      Italijos vyriausybė teigia, jog kai šalys sutartimi nenustatė užmokesčio ir kai klientas vienašališkai ginčija profesinę veiklą
         vykdančio asmens pateiktą sąskaitą, kaip antai pagrindinėje byloje, pagal Italijos teisę bylą nagrinėjantis teismas turi teisę
         pats laisvai nustatyti užmokesčio dydį. Taigi klausimas dėl užmokesčio už advokatų neteismines paslaugas dydžio suderinamumo
         su EB 10 ir EB 81 straipsniais nėra svarbus siekiant išnagrinėti pagrindinę bylą.

      36      Ši vyriausybė taip pat ginčija prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo svarbą atsižvelgiant į tai,
         kad pagrindinėje byloje nėra jokios antikonkurencinės praktikos ir jos nebuvo tvirtinant užmokesčio dydį bei su ja nėra susiję
         ūkio subjektų vykdomi veiksmai.

      –       Teisingumo Teismo atsakymas
      37      Kalbant apie pirmą R. Meloni pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo, reikia priminti, kad byloje nagrinėjamas užmokesčio
         dydžio taikymas į advokatų sąrašą įrašyto advokato neteisminėms paslaugoms. Savo klausimu nacionalinis teismas klausia, ar
         konkurencijos teisės normos draudžia taikyti šį užmokesčio dydį, jei tas pats dydis nėra taikomas, kai šias neteismines paslaugas
         teikia į advokatų sąrašą neįrašytas asmuo. Tokiomis aplinkybėmis nėra pažeidžiama nacionalinio teismo klausimų dėl Bendrijos
         teisės aiškinimo svarbos prezumpcija.

      38      Taip pat negalima patenkinti prieštaravimo dėl priimtinumo, grindžiamo tuo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas nenurodė konkrečių priežasčių, paskatinusių jį kreiptis dėl Bendrijos teisės išaiškinimo. Pagal Teisingumo Teismo
         praktiką būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Bendrijos nuostatų pasirinkimo
         priežasčių bei ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (žr. būtent
         2000 m. birželio 28 d. Nutarties Laguillaumie, C‑116/00, Rink. p. I‑4979, 16 punktą). Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 24 punkte, sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą visiškai atitinka šį reikalavimą.

      39      Dėl pirmojo prieštaravimo dėl priimtinumo, kuriuo remiasi Italijos vyriausybė, reikia pažymėti, jog prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas remiasi prielaida, kad pagal Italijos teisę, nagrinėdamas bylą, jis turi nustatyti advokato užmokestį,
         remdamasis advokatų neteisminėms paslaugoms taikomu užmokesčio dydžiu.

      40      Taigi, kaip jau buvo priminta šio sprendimo 25 punkte, Teisingumo Teismas negali tikrinti nacionalinio teismo nurodytų faktinių
         aplinkybių ir teisinio pagrindo, dėl kurių iškilo klausimai dėl Bendrijos teisės išaiškinimo, kurie buvo pateikti Teisingumo
         Teismui, teisingumo.

      41      Tokiomis aplinkybėmis nebuvo pažeista Teisingumo Teismui pateikto klausimo svarbos prezumpcija.

      42      Dėl antrojo Italijos vyriausybės pareikšto prieštaravimo dėl priimtinumo svarbu priminti, kaip tai jau buvo minėta šio sprendimo
         37 punkte, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Sutartyje įtvirtintos konkurencijos teisės
         normos draudžia taikyti užmokesčio dydį jo nagrinėjamos bylos atveju. Klausimas, ar ši byla yra susijusi su antikonkurencine
         praktika, taip pat patenka į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo dėl išaiškinimo dalyką, ir šiuo
         atveju jį reikia laikyti svarbiu.

      43      Iš to išplaukia, kad Tribunale di Roma pateiktas prejudicinis klausimas yra priimtinas.

       Dėl esmės
       Dėl trijų pirmųjų byloje C‑94/04 pateiktų klausimų ir dėl byloje C‑202/04 pateikto klausimo
      44      Šiais klausimais, kuriuos performulavus atsižvelgiant į susijusias dviejų bylų aplinkybes, o būtent į tai, kad pagrindinėse
         bylose nagrinėjami minimalūs užmokesčio dydžiai, reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai
         iš esmės klausia, ar EB 10, EB 81 ir EB 82 straipsniai draudžia valstybei narei priimti teisės aktą, patvirtinantį, remiantis
         advokatų profesinės bendrijos, kaip antai CNF, parengtu projektu, minimalius ir maksimalius advokatų užmokesčio dydžius, nuo
         kurių iš esmės negalima nukrypti, nesvarbu, ar kalbama apie paslaugas, kurias gali teikti tik į advokatų sąrašą įrašyti advokatai,
         ar apie paslaugas, kaip antai neteisminės paslaugos, kurias gali teikti bet kuris ūkio subjektas, kuriam nėra taikomas šis
         užmokesčio dydis.

      45      Pirmiausia reikia nurodyti, kad užmokesčio dydis, kuris taikomas visoje valstybėje narėje, gali daryti poveikį valstybių narių
         tarpusavio prekybai EB 81 ir EB 82 straipsnių prasme (šiuo klausimu žr. 1972 m. spalio 17 d. Sprendimo Vereeniging van Cementhandelaren prieš Komisiją, 8/72, Rink. p. 977, 29 punktą; 1991 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, Rink. p. I‑5889, 14 ir 15 punktus bei 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo Arduino, C‑35/99, Rink. p. I‑1529, 33 punktą).

      46      Nors pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką patys EB 81 ir 82 straipsniai taikomi tik įmonių veiklai ir valstybių
         narių įstatymais bei kitais teisės aktais nustatomų priemonių, vis dėlto šie straipsniai, taikomi kartu su bendradarbiavimo
         pareigą įtvirtinančiu EB 10 straipsniu, įpareigoja valstybes nares nesiimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės
         aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos teisės normų veiksmingumą (žr. būtent 2005 m. vasario 17 d. Nutarties
         Mauri, C‑250/03, Rink. p. I‑1267, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      47      Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad EB 10 ir 81 straipsniai pažeidžiami, kai valstybė narė nurodo ar skatina sudaryti EB 81 straipsniui
         prieštaraujančius susitarimus, priimti sprendimus arba vykdyti suderintus veiksmus arba stiprina jų poveikį, arba kai panaikina
         savo pačios priimtų teisės aktų valstybinį pobūdį, perduodama privatiems subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius
         poveikį ekonomikos sektoriui (minėto sprendimo Mauri 30 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      48      Šiuo požiūriu tai, kad valstybė narė reikalauja, jog iš advokatų sudaryta profesinė bendrija, kaip antai CNF, siūlytų užmokesčio
         dydį, pagrindinių bylų aplinkybėmis neįrodo, kad ši valstybė panaikino šio užmokesčio dydžio valstybinį pobūdį, suteikdama
         advokatams teisę priimti šioje srityje sprendimus.

      49      Iš tikrųjų nors pagrindinėse bylose nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose nėra nei procedūrinių, nei esminių reikalavimų,
         galinčių pagrįstai užtikrinti, jog rengdama projektą dėl užmokesčio dydžio CNF veikia kaip viešosios valdžios įrankis, vadovaudamasi
         bendruoju interesu, Italijos valstybė neatsisakė savo teisės priimti galutinį sprendimą arba teisės kontroliuoti šio užmokesčio
         dydžio taikymą (žr. minėto sprendimo Arduino 39 ir 40 punktus).

      50      Viena vertus, CNF atsako tik už neprivalomo projekto dėl užmokesčio dydžio parengimą. Jei Teisingumo ministras nepatvirtina
         siūlomo užmokesčio dydžio, jis neįsigalioja, ir lieka galioti ankstesnis dydis. Taigi šis ministras turi teisę pakeisti CNF
         projektą. Be to, šiam ministrui padeda dvi viešosios valdžios institucijos, t. y. Consiglio di Stato ir CIP, kurių nuomonę jis turi gauti prieš patvirtindamas užmokesčio dydį (žr. minėto sprendimo Arduino 41 punktą).

      51      Kita vertus, Karaliaus dekreto-įstatymo 60 straipsnis numato, kad teismai užmokestį nustato vadovaudamiesi to paties dekreto
         57 straipsnyje įtvirtintais kriterijais bei atsižveldami į nagrinėjamų klausimų sudėtingumą ir jų skaičių. Be to, tam tikromis
         išimtinėmis aplinkybėmis teismas tinkamai motyvuotu sprendimu gali nukrypti nuo Karaliaus dekreto-įstatymo 58 straipsniu nustatytų
         minimalių ribų (žr. minėto sprendimo Arduino 42 punktą).

      52      Tokiomis aplinkybėmis negalima pripažinti, kad suteikusi privatiems ūkio subjektams teisę priimti sprendimus, turinčius poveikį
         ekonomikos sektoriui, Italijos valstybė atsisakė vykdyti savo valdžios įgaliojimus ir kad dėl to pagrindinėse bylose nagrinėjamos
         nuostatos prarado valstybinį pobūdį (žr. minėto sprendimo Arduino 43 punktą ir minėtos nutarties Mauri 36 punktą).

      53      Be to, dėl šio sprendimo 50 ir 51 punktuose nurodytų priežasčių negalima šios valstybės kaltinti reikalavus ar skatinus EB 81 straipsniui
         prieštaraujančius susitarimus, priimti sprendimus arba vykdyti suderintus veiksmus arba stiprinus jų poveikį arba reikalvus
         ar skatinus EB 82 straipsniui prieštaraujantį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, arba stiprinus tokio piktnaudžiavimo
         poveikį (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Arduino 43 punktą ir minėtos nutarties Mauri 37 punktą).

      54      Todėl į pirmuosius tris byloje C‑94/04 pateiktus klausimus ir byloje C‑202/04 pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 10, EB 81 ir EB 82 straipsniai leidžia valstybei narei priimti teisės akto,
         patvirtinančio, remiantis advokatų profesinės bendrijos, kaip antai CNF, parengtu projektu, minimalius advokatų užmokesčio
         dydžius, nuo kurių iš esmės negalima nukrypti, nesvarbu, ar kalbama apie paslaugas, kurias gali teikti tik į advokatų sąrašą
         įrašyti advokatai, ar apie paslaugas, kaip antai neteismines paslaugas, kurias gali teikti bet kuris ūkio subjektas, kuriam
         netaikomas šis užmokesčio dydis.

       Dėl ketvirtojo ir penktojo byloje C‑94/04 pateiktų klausimų
      55      Šiais dviem klausimais Corte d’appello di Torino iš esmės klausia, ar EB 49 straipsnis draudžia teisės aktus, absoliučiai neleidžiančius sudarius sutartį nukrypti nuo nustatyto
         minimalaus užmokesčio dydžio, kaip antai nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, nustatyto už teisines paslaugas, kurias gali
         teikti tik advokatai.

      56      Reikia priminti, kad EB 49 straipsnis reikalauja panaikinti ne tik bet kokią kitoje Bendrijos valstybėje narėje įsisteigusių
         paslaugų teikėjų diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokį apribojimą, net jeigu jis vienodai taikomas tiek nacionaliniams,
         tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jeigu šis apribojimas draudžia arba labiau riboja paslaugų teikėjo, įsisteigusio
         kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, veiklą (žr. 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
         De Coster, C‑17/00, Rink. p. I‑9445, 29 punktą ir 2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Mobistar ir Belgacom Mobile, C‑544/03 ir C‑545/03, Rink. p. I‑7723, 29 punktą).

      57      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad minėtas EB 49 straipsnis draudžia taikyti tokius nacionalinės teisės aktus,
         dėl kurių teikti paslaugas tarp valstybių narių tampa sudėtingiau nei vienos valstybės narės viduje (žr. minėto sprendimo
         De Coster 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei minėto sprendimo Mobistar ir Belgacom Mobile 30 punktą).

      58      Draudimas sudarant sutartį nukrypti nuo nustatytųjų minimalių užmokesčio dydžių, kaip antai numatytasis Italijos teisės aktuose,
         gali apsunkinti kitoje nei Italijos valstybė įsisteigusiems advokatams patekti į Italijos teisinių paslaugų teikimo rinką
         ir dėl to jis gali apriboti jų paslaugų teikimo veiklą šioje valstybėje narėje. Todėl šį draudimą reikia pripažinti apribojimu
         EB 49 straipsnio prasme.

      59      Iš tikrųjų šis draudimas iš kitoje valstybėje narėje nei Italijos Respublika įsisteigusių advokatų, reikalaujančių mažesnio
         užmokesčio nei nustatytasis užmokesčio dydis, atima galimybę veiksmingai konkuruoti su atitinkamoje valstybėje narėje įsisteigusiais
         advokatais, kurie dėl šios priežasties turi daugiau galimybių nei užsienyje įsisteigę advokatai pelnyti klientų lojalumą (pagal
         analogiją žr. 2004 m. spalio 4 d. Sprendimo CaixaBank France, C‑442/02, Rink. p. I‑8961, 13 punktą).

      60      Be to, toks draudimas riboja Italijos paslaugų gavėjų pasirinkimą, nes pasinaudoti kitose valstybėse narėse įsisteigusių advokatų,
         kurie savo paslaugas siūlytų šioje valstybėje narėje už mažesnę kainą nei nustatytas minimalus užmokesčio dydis, paslaugomis.

      61      Vis dėlto toks draudimas gali būti pateisinamas, kai jis grindžiamas privalomais bendrojo intereso pagrindais bei gali užtikrinti,
         jog bus įgyvendintas juo siekiamas tikslas neviršijant to, kas būtina jį pasiekti (žr. būtent 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo
         SETTG, C‑398/95, Rink. p. I‑3091, 21 punktą ir minėto sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti 37 punktą).

      62      Siekdama pateisinti šį dėl ginčijamo draudimo atsiradusį laisvo palsaugų teikimo apribojimą, Italijos vyriausybė tvirtina,
         kad dėl pernelyg didelės advokatų konkurencijos gali atsirasti konkuruojančios kainos ir dėl to suprastėtų teikiamų paslaugų
         kokybė, o tai sukeltų žalą vartotojams, ypač asmenims, kuriems reikalinga teisinė pagalba teisme.

      63      Komisijos manymu, nėra nustatytas priežastinis nustatytų minimalaus užmokesčio dydžių ir aukštos advokatų teikiamų profesinių
         paslaugų kokybės ryšys. Iš tikrųjų alternatyvios valstybės priemonės, kuriomis išlaikoma aukšta advokatų teikiamų paslaugų
         kokybė, kaip antai advokato veiklą reglamentuojančios teisės normos, drausminės teisės normos, užtikrinančios, jog bus laikomasi
         profesinės etikos kodekso, bei civilinę atsakomybę reglamentuojančios teisės normos, yra susijusios tiesioginiu priežastiniu
         ryšiu su klientų apsauga santykiuose su advokatu ir su tinkamu teisingumo vykdymu.

      64      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, viena vertus, vartotojų, o būtent teisinių paslaugų, kurias teikia su teisminėmis institucijomis
         susiję asmenys, gavėjų apsauga ir, antra vertus, geras teisingumo vykdymas yra tikslai, kurie gali būti pripažinti laisvės
         teikti paslaugas apribojimą galinčiais pateisinti privalomais bendrojo intereso pagrindais (šiuo klausimu žr. 1996 m. gruodžio
         12 d. Sprendimo Reisebüro Broede, C‑3/95, Rink. p. I‑6511, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Läärä ir kt., C‑124/97, Rink. p. I‑6067, 33 punktą), jei įvykdomos dvi sąlygos: pirma, pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė priemonė yra
         tinkama užtikrinti siekiamo tikslo įgyvendinimą ir, antra, ji neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

      65      Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagrindinėje byloje turi nuspręsti, ar Italijos teisės aktuose
         įtvirtintas laisvo paslaugų teikimo apribojimas atitinka šias sąlygas. Šiuo tikslu reikia atsižvelgti į toliau esančiuose
         punktuose pateiktas konkrečias aplinkybes.

      66      Reikia konkrečiai įvertinti, ar yra užmokesčio dydžio ir advokatų teikiamų paslaugų kokybės tarpusavio ryšys ir ar tokių minimalių
         užmokesčių nustatymas yra tinkama priemonė siekiamiems tikslams įgyvendinti, t. y. apsaugoti vartotojus ir gerai vykdyti teisingumą.

      67      Nors tiesa, kad nustatytas minimalus užmokesčio dydis negali kliudyti profesijos atstovams siūlyti vidutinės kokybės paslaugų,
         a priori negalima atmesti to, jog Italijos rinkoje, kurioje, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, yra
         ypač didelis advokatų, įrašytų į advokatų sąrašą bei vykdančių veiklą, skaičius, toks užmokesčio dydis padeda išvengti to,
         kad advokatai būtų skatinami konkuruoti siūlydami paslaugas sumažinta kaina ir sukeldami pavojų, jog gali suprastėti teikiamų
         paslaugų kokybė.

      68      Taip pat reikia atsižvelgti į pirmesniame punkte primintus pagrindinėje byloje nagrinėjamų rinkos ir paslaugų ypatumus, o
         ypač į tai, kad advokatų teikiamų paslaugų srityje paprastai „klientų-vartotojų“ ir advokatų turima informacija nėra tokia
         pati. Iš tikrųjų advokatai turi aukšto lygio specialių žinių, kurių vartotojai gali neturėti, todėl jiems sunku įvertinti
         teikiamų paslaugų kokybę (žr. ataskaitą dėl konkurencijos laisvų profesijų sektoriuje, pateiktą 2004 m. vasario 9 d. Komisijos
         pranešime (KOM(2004) 83 (galutinis), p. 10).

      69      Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pakanka tik advokatų veiklą reglamentuojančių
         teisės normų, t. y. teisės normų, reglamentuojančių advokatų veiklos organizavimą, kvalifikaciją, profesinę etiką, priežiūrą
         ir atsakomybę, kad būtų įgyvendinti siekiami vartotojų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo tikslai.

      70      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, į ketvirtąjį ir penktąjį byloje C‑94/04 pateiktus klausimus reikia atsakyti taip,
         kad teisės aktai, absoliučiai draudžiantys sudarant sutartį nukrypti nuo pagrindinėje byloje nagrinėjamo nustatyto advokatų
         minimalaus užmokesčio dydžio, taikomo tik advokatų teikiamoms teisinėms paslaugoms, apriboja EB 49 straipsnyje numatytą laisvą
         paslaugų teikimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tokie teisės aktai, atsižvelgiant
         į konkrečią jų taikymo tvarką, iš tikrųjų atitinka vartotojų apsaugos ir tinkamo teisingumo vykdymo tikslus, kurie gali juos
         pateisinti, ir ar jais nustatyti apribojimai šių tikslų atžvilgiu nėra neproporcingi.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      71      Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymus dėl prejudicinio sprendimo pateikusių teismų nagrinėjamose
         bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarieji teismai. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 10, EB 81 ir EB 82 straipsniai leidžia valstybei narei priimti teisės aktą, patvirtinantį, remiantis advokatų profesinės
            bendrijos, kaip antai Nacionalinė advokatų taryba (Consiglio nazionale forense), parengtu projektu, minimalius advokatų užmokesčio dydžius, nuo kurių iš esmės negalima nukrypti, nesvarbu, ar kalbama apie
            paslaugas, kurias gali teikti tik į advokatų sąrašą įrašyti advokatai, ar apie paslaugas, kaip antai neteismines paslaugas,
            kurias gali teikti bet kuris ūkio subjektas, kuriam netaikomas šis užmokesčio dydis.
      2.      Teisės aktai, absoliučiai draudžiantys sudarant sutartį nukrypti nuo pagrindinėse bylose nagrinėjamo nustatyto advokatų minimalaus
            užmokesčio dydžio, taikomo tik advokatų teikiamoms teisinėms paslaugoms, apriboja EB 49 straipsnyje numatytą laisvą paslaugų
            teikimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar tokie teisės aktai, atsižvelgiant į konkrečią
            jų taikymo tvarką, iš tikrųjų atitinka vartotojų apsaugos ir gero teisingumo vykdymo tikslus, kurie gali juos pateisinti,
            ir ar jais nustatyti apribojimai šių tikslų atžvilgiu nėra neproporcingi.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.