title: 2011 m. lapkričio 24 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Ispanijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 89/552/EEB - Televizijos programų transliavimas - Reklamos intarpai - Transliavimo laikas.#Byla C-281/09.

text:
      Byla C‑281/09
      Europos Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 89/552/EEB– Televizijos programų transliavimas – Reklamos intarpai – Transliavimo laikas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvė teikti paslaugas – Televizijos programų transliavimas – Direktyva 89/552 – Reklamos intarpo sąvoka
      (Tarybos direktyvos 89/552 18 straipsnio 2 dalis)
      Įsipareigojimų pagal Direktyvos 89/552 dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių
         su televizijos programų transliavimu, derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 97/36, 3 straipsnio 2 dalį neįvykdo valstybė
         narė, kuri leidžia tam tikras reklamos rūšis, kaip antai reklamos reportažai ir skelbimai, rėmėjų reklamos intarpai ir mini
         reklama, transliuoti nacionalinės televizijos kanalais viršijant minėtos direktyvos 18 straipsnio 2 dalyje numatytą maksimalų
         20 % transliavimo per valandą laiko apribojimą. Šias reklamos rūšis apima reklamos intarpų sąvoka, todėl joms taikomi šioje
         nuostatoje numatyti transliavimo trukmės apribojimai.

      Iš principo bet kokios rūšies televizijos reklama, transliuojama tarp programų arba per pertraukas, yra reklamos intarpas,
         kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 89/552, nebent atitinkama reklamos rūšis priskirtina kitai aiškiai šioje direktyvoje
         reglamentuojamai reklamos formai, kaip antai teleparduotuvės atveju, arba dėl jos pateikimo tvarkos nereikia ilgesnės nei
         reklamos intarpams trukmės su sąlyga, kad taikant šiems intarpams nustatytus apribojimus, nagrinėjamos reklamos formai be
         pateisinamos priežasties būtų taikomos nepalankesnės sąlygos, palyginti su šiais intarpais. Todėl net jeigu atitinkamos rūšies
         reklama dėl jai būdingų savybių, t. y. dėl pateikimo tvarkos, yra ilgesnė nei įprasti reklamos intarpai, vien šios aplinkybės
         negali pakakti, kad ją būtų galima priskirti prie „kitos reklamos formos“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 89/552 18 straipsnio
         1 dalį.

      (žr. 52,53, 55 ir 56 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. lapkričio 24 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 89/552/EEB– Televizijos programų transliavimas – Reklamos intarpai – Transliavimo laikas“
      Byloje C‑281/09
      dėl 2009 m. liepos 22 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama L. Lozano Palacios ir C. Vrignon, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą N. Díaz Abad, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos S. Behzadi-Spencer ir S. Hathaway,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits ir M. Berger (pranešėjas),
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2011 m. balandžio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad leidusi daryti akivaizdžius, pasikartojančius
         ir sunkius normų, įtvirtintų 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvos 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose
         teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298, p. 23; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 224), iš dalies pakeistos 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/36/EB
         (OL L 202, p. 60; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 321, toliau – Direktyva 89/552), 18 straipsnio
         2 dalyje, pažeidimus, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalį, skaitomą kartu
         su EB 10 straipsniu.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      2        Direktyvos 89/552 dvidešimt septintoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „siekiant užtikrinti visišką ir tinkamą vartotojų
         – televizijos žiūrovų interesų apsaugą labai svarbu, kad reklamą televizijoje reglamentuotų tam tikros minimalios taisyklės
         bei standartai ir kad valstybės narės turėtų teisę nustatyti išsamesnes ar griežtesnes taisykles <...>“.

      3        Direktyvos 89/552 1 straipsnyje numatyta:

      „Šioje direktyvoje:
      <...>
      c)       „televizijos reklama“ – tai už tam tikrą mokestį ar kitą panašų atlygį bet kokia forma pateikiama informacija arba informacija,
         kurią savireklamos sumetimais perduoda valstybinė ar privati prekyba, verslu, amatu ar profesine veikla besiverčianti įmonė,
         siekdama teikti informaciją apie savo prekes ar paslaugas [apie už atlygį tiekiamas savo prekes arba teikiamas savo paslaugas],
         įskaitant nekilnojamojo turto įsigijimą, turtinių teisių ar įsipareigojimų perėmimą;

      <...>
      e)      „rėmimas“ – tai bet koks su televizijos programų transliavimo veikla ar audiovizualinių priemonių gamyba nesusijusios valstybinės
         ar privačios įmonės įnašas į televizijos programų finansavimą, siekiant pagarsinti savo vardą arba pavadinimą, prekės ženklą,
         įvaizdį, veiklą ar jos produktus;

      f)       „teleparduotuvė“ – tai už tam tikrą atlygį transliuojami tiesioginiai visuomenei skirti siūlymai pirkti prekių ar naudotis
         paslaugomis, tarp jų ir siūlymai įsigyti nekilnojamojo turto, turtinių teisių ar įsipareigojimų.“

      4        Direktyvos 89/552 3 straipsnio 2 dalyje nurodyta:

      „Valstybės narės, pagal savo teisės aktus panaudodamos tinkamas priemones, užtikrina, kad jų jurisdikcijai priklausantys televizijos
         transliuotojai laikytųsi šios direktyvos nuostatų.“

      5        Pagal minėtos direktyvos 17 straipsnio 1 dalį:

      „Remiamos televizijos programos turi atlikti tokius reikalavimus:
      a)      rėmėjas jokiu būdu negali daryti remiamų programų turiniui ir jų rodymo laikui tokios įtakos, kuri darytų poveikį transliuotojo
         atsakomybei už tų programų turinį ir jo kūrybinei nepriklausomybei;

      b)      turi būti aiškiai parodoma, kad jos yra būtent remiamos programos, programos pradžioje ir (arba) jos pabaigoje, pateikiant
         rėmėjo pavardę (pavadinimą) ar firmos identifikavimo ženklą;

      c)      jos neturi skatinti pirkti ar nuomoti finansinio rėmėjo arba trečiosios šalies gaminių ar paslaugų, ypač darant specialias
         reklamines nuorodas į šiuos gaminius ar paslaugas.“

      6        Direktyvos 89/552 18 straipsnio pradinėje versijoje numatyta:

      „1.      Reklama neturi viršyti 15 % bendro dienos transliavimo laiko. Tačiau šiuos procentus galima padidinti iki 20 % tokioms reklamos
         rūšims, kaip tiesioginiai pasiūlymai visuomenei parduoti, pirkti ar nuomoti gaminius arba teikti paslaugas, jeigu nuolatinei
         reklamai skirti laiko tarpai neviršija 15 %.

      2.      Reklamai skirti laiko tarpai per vienos valandos transliavimo laiką neturi viršyti 20 %.
      <...>“
      7        Po pakeitimo Direktyva 97/36 Direktyvos 89/552 18 straipsnyje nurodyta:

      „1. Teleparduotuvės intarpams, reklamos intarpams ir kitokioms reklamos formoms, išskyrus 18 a straipsnyje nurodytas televitrinas,
         skirto transliacijų laiko dalis neturi viršyti 20 % kasdienių transliacijų laiko. Reklamos intarpų laikas neturi viršyti 15 %
         kasdienio perdavimų laiko.

      2.      Reklamos ir teleparduotuvės intarpams skirtas laikas per vieną astronominę valandą neturi viršyti 20 %.
      3.      Šiame straipsnyje reklama nelaikomi:
      –        paties transliuotojo pranešimai apie savo programas ir pagalbiniai su tomis programomis tiesiogiai susiję elementai,
      –        visuomeninės tarnybos skelbimai ir nemokamai transliuojami kreipimaisi dėl labdaros.“
       Nacionalinė teisė
      8        Direktyva 89/552 perkelta į Ispanijos teisės sistemą 1994 m. liepos 12 d. Įstatymu 25/1994 (BOE, Nr. 166, 1994 m. liepos 13 d.,
         p. 22342), iš dalies pakeistu 1999 m. birželio 7 d. Įstatymu 22/1999, 2001 m. liepos 9 d. Įstatymu 15/2001 ir 2002 m. spalio
         28 d. Įstatymu 39/2002 (toliau – Įstatymas 25/1994).

      9        Ispanijos administracija taiko 2001 m. gruodžio 17 d. teisės aktą dėl reklaminių laidų aiškinamųjų kriterijų, kuriuos taiko
         Generalinio direktorato padalinys, atsakingas už informacinei visuomenei skirtos informacijos turinį, teikdamas patikrinimo
         ir kontrolės paslaugas (criterios interpretativos de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de la S.I. en sus
            servicios de inspección y control, toliau – aiškinamieji kriterijai).

      10      Aiškinamųjų kriterijų 5 puslapyje esančiame skyriuje „Televizijos reklamos pateikimo formos“ skiriami „intarpai“ ir „kitos
         reklamos formos“, o tai, remiantis šiais kriterijais, „turi didelių pasekmių atitinkamos laidos laikui taikomiems kiekybiniams
         apribojimams“.

      11      Aiškinamųjų kriterijų 25 ir paskesniuose puslapiuose apibrėžti tokie reklamai taikomi valandiniai kiekybiniai apribojimai:

      „Valandiniai apribojimai
      Bet kokios formos reklamos ir teleparduotuvės intarpų transliavimo laikas per vieną dienos astronominę valandą neturi viršyti
         17 minučių.

      Laikantis nurodytų apribojimų, reklamos intarpų ir teleparduotuvės intarpų, išskyrus savireklamą, laikas per tą patį laikotarpį
         neturi viršyti 12 minučių.“

      12      Aiškinamuosiuose kriterijuose nustatyti tokie kasdieniai apribojimai:

      „Visa bet kokios formos reklamos ir teleparduotuvės, išskyrus šio straipsnio 3 dalyje reglamentuojamas teleparduotuvės programas,
         transliavimo laikas negali viršyti 20 % kasdienio transliavimo laiko.

      Reklamos intarpų transliavimo laikas negali viršyti 15 % bendro kasdienio transliavimo laiko.“
      13      Aiškinamuosiuose kriterijuose nurodomas toks kasdienių apribojimų lygis:

      „Reklama (bet kokios formos) ir teleparduotuvės intarpai: 20 % kasdienio transliavimo laiko.
      Šis apribojimas taikomas bet kokioms reklamos formoms ir bet kokioms teleparduotuvės formoms, išskyrus teleparduotuvės programas.
      Reklamos intarpai: 15 % kasdienio transliavimo laiko.
      Šis apribojimas netaikomas kitoms reklamos formoms ir teleparduotuvės intarpams bei programoms.“
      14      Aiškinamuose kriterijuose reklamos intarpai apibrėžiami taip:

      „Intarpai: trumpi (paprastai nuo 10 iki 30 sekundžių), su programomis nesusiję reklaminiai garso ir vaizdo pranešimai. Tai
         yra rezervas (nuolatinėje laikmenoje), kuris gali būti retransliuojamas.“

      15      Aiškinamuosiuose kriterijuose „kitos reklamos formos“ apibrėžiamos taip:

      „Reklaminiai reportažai: ilgesnės nei intarpai trukmės reklaminiai pranešimai, dažniausiai argumentuoto, informacinio ar apibūdinamojo
         pobūdžio. Jie taip pat sudaro rezervą, kuris gali būti retransliuojamas, nors dėl išskirtinių trukmės ir argumentavimo požymių
         dažniausiai jis nėra retransliuojamas.

      Reklaminiai skelbimai: reklaminiai pranešimai, susiję su atitinkama programa, kuriuos transliuojant naudojamos tos pačios
         patalpos, tos pačios dekoracijos, tas pats išdėstymas ir (arba) kostiumai kaip ir programoje, su kuria jie siejami. Tai yra
         „serijiniai produktai“, skirti retransliuoti ne atskirai, bet tik tuo atveju, kai retransliuojama programa, per kurią jie
         paskelbti. Kadangi to paties produkto reklaminiai skelbimai vienos programos keliose laidose įrašomi atskirai (įvairiuose
         programos epizoduose), jie niekada nėra tapatūs.

      Reklaminį skelbimą gali sudaryti vien žodinis laidos vedėjo pranešimas su sąlyga, kad jis paskelbiamas siekiant reklamos tikslų.
         <...>

      Rėmėjų reklamos intarpai: kai kurių televizijos operatorių prašymu buvęs už komunikaciją atsakingas generalinis sekretorius
         nusprendė prie kitų reklamos formų priskirti ypatingos rūšies intarpą – vieno operatoriaus pavadintą „euroclaqueta“ – per
         kurį skelbimas apie programos rėmimą ir rėmėjo reklama leidžiami vienu metu, jeigu atitinka šias tris sąlygas:

      –        jo maksimali trukmė – 10 sekundžių,
      –        jis transliuojamas prieš atitinkamos programos pradžią arba iš karto po jos,
      –        pasižymi akivaizdžiai kitokiais nei įprasti intarpai pagaminimo požymiais. <...>
      Mini reklama: mini reklama, kurioje yra reklaminių pranešimų, laikoma „kitokia reklamos forma“, kai jos trukmė ilgesnė nei
         60 sekundžių ir kai tai nėra tiesiog šiek tiek susijusios temos intarpų grupės.“

       Ikiteisminė procedūra ir procesas Teisingumo Teisme
      16      Komisija užsakė iš nepriklausomos konsultacinės įmonės Audimetrie kelių stambių Ispanijos televizijos kanalų programų sudarymo referenciniu laikotarpiu, apimančiu du 2005 m. mėnesius, tyrimą.
         Konstatavusi, kad, jos nuomone, padaryti keli Direktyvos 89/552 11 ir 18 straipsnių pažeidimai, 2007 m. sausio 26 d. Komisija
         išsiuntė Ispanijos Karalystei laišką, kuriame paprašė šios valstybės narės pateikti savo pastabas dėl šio tyrimo rezultatų.

      17      Po 2007 m. kovo 13 d. susitikimo, kuriame dalyvavo Komisijos tarnybos ir Ispanijos administracinės institucijos, Ispanijos
         Karalystė perdavė Komisijos tarnyboms Pramonės, turizmo ir prekybos ministerijos generalinio direktorato informacinės visuomenės
         plėtrai laišką su patikslinimais dėl Ispanijos valdžios institucijų praktikos. Remdamasi šiuo atsakymu Komisija padarė išvadą,
         kad Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 89/552 3 straipsnio 2 dalį. Todėl 2007 m. liepos 11 d. ji
         išsiuntė Ispanijos Karalystei oficialų pranešimą ir nurodė pateikti pastabas per dviejų mėnesių laikotarpį.

      18      Šiame pranešime Komisija pateikė tris kaltinimus, kurių pirmasis susijęs su tuo, kad Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų,
         nes siaurai aiškino Direktyvos 89/552 18 straipsnio 2 dalyje nurodytą sąvoką „reklamos intarpai“, o sąvoką „kitos reklamos
         formos“ aiškino taip plačiai, kad ji apimtų kai kurias reklamos rūšis, kurios, Komisijos nuomone, priklauso reklamos intarpų
         kategorijai. Kadangi kitų kaltinimų Komisija vėliau atsisakė, šiai bylai jie nėra svarbūs.

      19      Ispanijos Karalystė į šį oficialų pranešimą atsakė 2007 m. spalio 26 d. laišku, pridėtu prie Pramonės, turizmo ir prekybos
         ministerijos ataskaitos. Ispanijos Karalystė patvirtino, jog ir toliau laikosi skirtingo reklamos intarpų sąvokos aiškinimo.

      20      2008 m. gegužės 8 d. Komisija, manydama, kad iš šio atsakymo matyti, jog Ispanijos Karalystė nepriėmė įsipareigojimų pagal
         Direktyvos 89/552 18 straipsnio 2 dalį įvykdymą užtikrinančių priemonių, šiai valstybei narei išsiuntė pagrįstą nuomonę ir
         nurodė per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      21      Kadangi 2008 m. rugsėjo 8 d. Ispanijos Karalystės šiuo klausimu pateiktas atsakymas Komisijos netenkino, ji nusprendė pareikšti
         šį ieškinį.

      22      Ispanijos Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, kuri įstojo į bylą valstybės narės atsakovės
         pusėje, prašo šį ieškinį atmesti.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      23      Reikia priminti, kad Komisijos ieškinys susijęs su keturiomis Ispanijos televizijos kanaluose transliuojamomis reklamos formomis,
         t. y. reklaminiais reportažais ir skelbimais, rėmėjų reklamos intarpais bei mini reklama. Komisija mano, kad „reklamos intarpų“
         sąvoka apima šias Ispanijoje transliuojamas keturių rūšių reklamas. Tačiau Ispanijos Karalystė teigia, kad jos priskirtinos
         prie „kitų reklamos formų“ ir kad jų transliavimo trukmei taikomi skirtingi valandiniai ir kasdieniai apribojimai.

      24      Komisijos teigimu, iš 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo RTI ir kt. (C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 ir C‑337/94–C‑339/94, Rink. p. I‑6471) galima daryti išvadą, kad egzistuoja prezumpcija, jog
         iš principo bet kokios formos reklama, transliuojama tarp programų arba per pertraukas, yra „reklamos intarpas“, kaip jis
         suprantamas pagal Direktyvą 89/552, ir todėl jai taikomas šios direktyvos 18 straipsnio 2 dalyje nustatytas valandinis apribojimas.
         Tik daug ilgesnė kai kurių rūšių reklamos trukmė, kurią lemia jos pateikimo tvarka, išimtinėmis aplinkybėmis gali pateisinti
         minėto apribojimo netaikymą.

      25      Taigi Komisija mano, kad keturių nagrinėjamų rūšių reklamos dažniausiai netrunka daug ilgiau nei įprasti reklamos intarpai.
         Ji pridūrė, kad jeigu taip nėra, to visiškai nepateisina šių reklamos rūšių pateikimo tvarka, nes ji panaši į įprastų reklamos
         intarpų pateikimo tvarką arba net jai tapati.

      26      Atsižvelgusi į šiuos vertinimus, Komisija teigia, kad reklamos intarpų sąvoka apima keturias nagrinėjamos reklamos rūšis.
         Konkrečiau kalbant, dėl reklaminių reportažų reikia nurodyti, jog iš bendrovės Audimetrie tyrimo matyti, kad jie transliuojami tarp programų arba per pertraukas ir jų transliavimo periodiškumas yra toks pats kaip
         ir intarpų. Be to, reklaminiai reportažai pagal trukmę ir įtaigą panašūs į kai kuriuos reklamos intarpus.

      27      Kalbėdama apie reklaminius skelbimus, Komisija nurodo, kad jos ieškinys susijęs tik su reklaminių skelbimų intarpais. Jie
         trunka neilgai, maždaug minutę, ir jų negalima laikyti daug ilgesniais nei įprasti reklamos intarpai. Be to, reklaminių skelbimų
         intarpai yra „rezervui priskirti pranešimai“, kurie, net jei dėl kai kurių veikėjų ir ypatingų vizualių elementų gali būti
         susieti su konkrečia programa, yra visiškai nepriklausomi nuo šių programų. Taip pat jie transliuojami ant reklamos ekranų
         ir, kaip įprasti intarpai, parengti retransliacijai, iš tiesų labai dažnai retransliuojami.

      28      Kalbėdama apie rėmėjų reklamos intarpus, Komisija savo ieškinį grindžia jų apibrėžimu, pateiktu aiškinamuosiuose kriterijuose,
         pagal kurį tai ypatingos rūšies intarpai, vadinamieji „euroclaqueta“, per kuriuos skelbimas apie programos rėmimą ir rėmėjo
         reklama leidžiami vienu metu, taip skatinant visuomenę pirkti rėmėjo prekes ar naudotis jo paslaugomis. Tačiau Komisija primena,
         kad pagal Direktyvos 89/552 17 straipsnį „rėmimui“ nustatyta sąlyga, kad pranešime nebūtų jokio skatinimo pirkti rėmėjo gaminių
         ar naudotis jo paslaugomis.

      29      Kalbėdama apie mini reklamą, Komisija taip pat remiasi aiškinamuosiuose kriterijuose pateiktu jos apibrėžimu, pagal kurį mini
         reklama su reklaminiais pranešimais laikoma „kitokia reklamos forma“, kai jos trukmė ilgesnė nei 60 sekundžių ir kai tai nėra
         tiesiog šiek tiek susijusios temos intarpų grupė. Komisija teigia, kad dėl šios mini reklamos pateikimo tvarkos ir požymių
         jai visiškai nebūtina skirti daugiau laiko nei įprastiems intarpams.

      30      Todėl, šios institucijos teigimu, įsipareigojimų neįvykdymą, kuriuo kaltinama Ispanijos Karalystė, reikia laikyti nustatytu,
         nes nagrinėjamos keturios reklamos rūšys, kurios laikomos kitomis reklamos formomis, o ne reklamos intarpais, transliuojamos
         Ispanijos televizijos kanalais iki 17 minučių per valandą, t. y. jos yra tokios trukmės, kuri, Komisijos nuomone, 50 % viršija
         didžiausią 12 minučių per astronominę valandą ribą, numatytą Direktyvos 89/552 18 straipsnio 2 dalyje.

      31      Ispanijos Karalystė teigia, kad Direktyvos 89/552 18 straipsnyje neapibrėžiama nei reklamos intarpų, nei kitų reklamos formų
         sąvoka. Tai bendros ir atviros sąvokos, kurioms netaikoma numerus clausus ir kurios priskirtinos prie bendresnės televizijos reklamos sąvokos. Konkrečiai kalbant, reikia nurodyti, jog „kitos reklamos
         formos“ apima įvairias reklamos kūrinių rūšis, kurios arba dėl trukmės ir ypatingų parengimo ar transliavimo savybių, arba
         dėl tikslo ar ryšio su konkrečiomis programomis ar televizijos operatoriaus veikla negali būti priskiriamos prie tradicinės
         reklamos intarpų sąvokos.

      32      Šios valstybės narės nuomone, Direktyvoje 89/552 apibrėžta televizijos reklama yra labai plati bendra sąvoka, apimanti kelis
         reklamos skelbimus, prie kurių gali būti priskirti ne tik reklamos intarpai, bet ir kitos skelbimų rūšys, kaip antai reklaminiai
         skelbimai, reklaminiai reportažai, dviguba ekspozicija, rėmėjų skelbimai, mini reklama, prilyginama reklaminiams reportažams,
         savireklamos intarpai, virtuali reklama ir viešosios valdžios institucijų skelbimai, t. y. skelbimų rūšys, kurios atsižvelgiant
         į siekiamus tikslus gali būti traktuojamos skirtingai tiek, kiek tai susiję su transliavimo apimtimi, programų nutraukimu
         ir atskira ar susieta transliacija.

      33      Ispanijos Karalystės teigimu, reklamos intarpų ir kitų reklamos formų sąvokas reikia aiškinti atsižvelgiant į Direktyvos 89/552
         tikslą. Ja siekiama nustatyti pusiausvyrą tarp, viena vertus, televizijos operatorių finansavimo poreikių, jų teisės užsiimti
         verslu ir pagarbos jų redakciniam nepriklausomumui ir, kita vertus, vartotojų – televizijos žiūrovų interesų apsaugos nuo
         perteklinės reklamos. Būtent dėl šių priežasčių Įstatymu 25/1994 buvo ne tik nustatytas 12 minučių valandinis apribojimas,
         taikomas reklamos ir teleparduotuvės intarpams, bet taip pat numatytas papildomas 17 minučių apribojimas, taikomas bet kokios
         formos reklamos, kurią galima kiekybiškai įvertinti, transliacijai, įskaitant savireklamos skelbimus apie operatoriaus prekes,
         be galimybės šiuos abu apribojimus bendrai taikyti per tą pačią valandą, nes minėtame įstatyme visada paisoma reklamos ir
         teleparduotuvės intarpams nustatyto 12 minučių apribojimo.

      34      Ispanijos Karalystė teigia, kad nagrinėjamos keturios reklamos formos nepriklauso reklamos intarpų sąvokai ne tik dėl įprastos
         trukmės, bet taip pat dėl mažesnio komercinio agresyvumo, dėl nedidelio jų įtakos vartotojui lygio ir dėl aplinkybės, kad
         jos žiūrovams mažiau trukdo mėgautis programomis.

      35      Jungtinė Karalystė teigia, kad Komisijos ieškinys grindžiamas reklamos intarpų sąvokos aiškinimu, kuriuo nepaisoma pagrindinių
         reklamos intarpų ir kitokių reklamos formų skirtumų, įtvirtintų Direktyva 89/552, t. y. be kita ko, rėmėjų reklamos ir transliuotojo
         pranešimų apie savo programas, numatytų direktyvos 18 straipsnio 3 dalyje, skirtumų.

      36      Jungtinės Karalystės nuomone, jeigu rėmėjų reklama atitinka Direktyvos 89/552 17 straipsnyje nustatytas sąlygas, jai netaikomi
         šios direktyvos 18 straipsnyje įtvirtinti apribojimai. Taigi Komisijos pozicija, kad rėmėjų reklamos intarpai yra reklamos
         intarpai, klaidinga. Jeigu rėmėjų reklamos intarpas atitinka minėtos direktyvos 17 straipsnio reikalavimus, tai, kad juo gali
         būti skatinama pirkti atitinkamas rėmėjo prekes ar naudotis jo paslaugomis, nereiškia, jog tai – reklamos intarpas.

      37      Kalbėdama apie televizijos transliuotojo pranešimus apie savo programas, Jungtinė Karalystė nurodė, jog Komisija nepaiso Direktyvos 89/552
         18 straipsnio 3 dalyje numatytos šiems pranešimams numatytos išimties. Todėl, vadovaujantis Komisijos požiūriu, transliuotojo
         pranešimai taip pat turėtų patekti į „reklamos intarpų“ sąvoką vien dėl to, kad jais populiarinamos transliuotojo teikiamos
         paslaugos. Jungtinės Karalystės teigimu, toks požiūris yra klaidingas, nes jo laikantis minėtoje 18 straipsnio 3 dalyje numatyta
         išimtis prarastų bet kokį veiksmingumą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      38      Savo ieškiniu Komisija priekaištauja Ispanijos Karalystei, kad ši pažeidė Direktyvos 89/552 3 straipsnio 2 dalį, nes, numačiusi
         valandinį reklamos intarpų transliavimo laiko apribojimą, leido daryti kartotinius minėtos direktyvos 18 straipsnio 2 dalyje
         įtvirtintų nuostatų pažeidimus. Konkrečiai kalbant, reikia manyti, jog Ispanijos valdžios institucijos klaidingai ir per daug
         griežtai aiškina minėtame 18 straipsnyje nurodytą „reklamos intarpų“ sąvoką, todėl kai kurios Ispanijoje transliuojamos televizijos
         reklamos rūšys, t. y. reklamos reportažai, reklamos skelbimai, rėmėjų reklamos intarpai ir mini reklama, pašalinami iš šios
         sąvokos ir minėtas valandinis apribojimas joms netaikomas.

      39      Dėl šios priežasties šioje byloje iš esmės reikia nustatyti, ar keturios nagrinėjamos reklamos rūšys turi būti laikomos reklamos
         intarpais, kaip teigia Komisija, ar veikiau jos yra kitos reklamos formos, kaip teigia Ispanijos Karalystė.

      40      Šiuo klausimu reikia išnagrinėti Direktyvos 89/552 18 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtintą „reklamos intarpų“ sąvoką.

      41      Reikia konstatuoti, kad ši sąvoka nėra apibrėžta Direktyvoje 89/552, be to, joje šiuo klausimu nėra nuorodos į valstybių narių
         teisę.

      42      Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, jog tiek iš vienodo Sąjungos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo reikalavimų matyti,
         kad šios teisės nuostatos, kurioje norint nustatyti jos prasmę ir apimtį aiškiai nenukreipiama į valstybių narių teisę, sąvokos
         visoje Europos Sąjungoje paprastai turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu
         teisės aktu siekiamą tikslą (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 18 d. Sprendimo Österreichischer Rundfunk, C‑195/06, Rink. p. I‑8817, 24 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką ir 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Interedil, C‑396/09, Rink. p. I‑0000, 42 punktą).

      43      Todėl apimtis, kurią Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo suteikti „reklamos intarpų“ sąvokai pagal Direktyvos 89/552 18 straipsnio
         1 ir 2 dalis, turi būti vertinama atsižvelgiant į šios nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (pagal
         analogiją žr. minėto Sprendimo Österreichischer Rundfunk 25 punktą).

      44      Reikia pabrėžti, kad iš Direktyvos 89/552 dvidešimt septintos konstatuojamosios dalies ir jos 18 straipsnio 1 ir 2 dalių matyti,
         jog šiuo straipsniu siekiama nustatyti pusiausvyrą tarp, pirma, televizijos transliuotojų ir skelbimus pateikiančių subjektų
         finansinių interesų ir, antra, teisių turėtojų, t. y. autorių bei kūrėjų, ir vartotojų – žiūrovų interesų apsaugos (pagal
         analogiją žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo RTL Television, C‑245/01, Rink. p. I‑12489, 62 punktą).

      45      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau buvo pabrėžęs, kad vartotojų – žiūrovų apsauga nuo perteklinės reklamos yra esminis minėta
         direktyva siekiamo tikslo aspektas (minėto Sprendimo Österreichischer Rundfunk 27 punktas).

      46      Atsižvelgdamas būtent į šį tikslą, kaip matyti iš pačios dvidešimt septintos konstatuojamosios dalies, Sąjungos teisės aktų
         leidėjas siekė užtikrinti visišką ir tinkamą vartotojų – televizijos žiūrovų – interesų apsaugą, įvairioms reklamos formoms,
         kaip antai televizijos reklama, teleparduotuvė ir rėmimas, nustatęs tam tikrus minimalius standartus ir kriterijus (šiuo klausimu
         žr. minėto Sprendimo Österreichischer Rundfunk 26 punktą).

      47      Konkrečiai kalbant, reikia nurodyti, kad Direktyvoje 89/552 ne tik nustatyti televizijos reklamos, apibrėžtos jos 1 straipsnio
         c punkte, transliacijos laiko apribojimai, bet, kaip matyti iš šios direktyvos 18 straipsnio 2 dalies, joje taip pat daromas
         skirtumas tarp kasdienių ir valandinių apribojimų. Reikia pabrėžti, kad šiuo skirtumu atsižvelgiama į tai, kad pastarieji
         apribojimai, kitaip nei kasdieniai apribojimai, daro tiesioginę įtaką per tas valandas, kai susirenka daugiausia žiūrovų,
         t. y. valandos, kai žiūrovų apsauga turi ypatingą reikšmę.

      48      Tiesa, kad, kaip primena Ispanijos Karalystė, Teisingumo Teismas savo 1999 m. spalio 28 d. Sprendime ARD (C‑6/98, Rink. p. I‑7599, 29 ir 30 punktai) nusprendė, jog Direktyvos 89/552 nuostatas, kuriose nustatytas laisvo televizijos
         programų transliavimo apribojimas, kai jos nėra aiškios ir nedviprasmiškos, reikia aiškinti siaurai.

      49      Tačiau išlieka galimybė, jog, kaip savo išvados 75 punkte nurodė generalinis advokatas, Direktyvos 89/552 18 straipsnyje įtvirtinta
         „reklamos intarpų“ sąvoka turi būti aiškinama atsižvelgiant į direktyvos tikslą – suderinti televizijos reklamos pranešimų
         transliavimo laisvės įgyvendinimą su reikalavimu apsaugoti televizijos žiūrovus nuo perteklinio reklamos transliavimo.

      50      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas taip pat yra nurodęs, kaip teisingai pažymėjo Komisija, kad reklamos intarpai paprastai yra
         labai trumpas prekybos skatinimas, turintis labai didelės įtaigos, ir dažniausiai jie rodomi grupėmis įvairiu dažnumu per
         programas arba tarp jų, o juos dažniausiai kuria tiekiantys prekes arba teikiantys paslaugas asmenys arba jų atstovai, o ne
         patys transliuotojai (minėto Sprendimo RTI ir kt. 31 punktas).

      51      Minėtame Sprendime RTI ir kt. kalbėdamas apie „reklamos intarpų“ sąvokos apimties nustatymą, palyginti su tokiomis reklamos formomis, kaip antai pradinės
         redakcijos Direktyvoje 89/552 numatyti „tiesioginiai pasiūlymai visuomenei“, Teisingumo Teismas konstatavo, kad iš esmės maksimalios
         šių pasiūlymų transliavimo ribos padidinimas išimtinėmis aplinkybėmis gali būti pateisinamas tuo, kad jų trukmė dėl pateikimo
         tvarkos yra ilgesnė, ir jeigu šiems pasiūlymams būtų taikomi reklamos intarpams numatyti laiko apribojimai, jiems, palyginti
         su šiais intarpais, būtų taikomos nepalankesnės sąlygos. Be to, jis pabrėžė, kad šiuos kriterijus taip pat galima taikyti
         kitoms prekybos skatinimo formoms (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo RTI ir kt. 32, 34 ir 37 punktus).

      52      Iš to matyti, kad iš principo bet kokia televizijos reklamos rūšis, transliuojama tarp programų arba per pertraukas, yra „reklamos
         intarpas“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvą 89/552, nebent atitinkama reklamos rūšis priskirtina kitai aiškiai šioje direktyvoje
         reglamentuojamai reklamos formai, kaip antai „teleparduotuvės“ atveju, arba dėl jos pateikimo tvarkos nereikia ilgesnės nei
         reklamos intarpams trukmės su sąlyga, kad taikant šiems intarpams nustatytus apribojimus, nagrinėjamos reklamos formai be
         pateisinamos priežasties būtų taikomos nepalankesnės sąlygos, palyginti su šiais intarpais.

      53      Todėl net jeigu atitinkamos rūšies reklama dėl jai būdingų savybių, t. y. dėl pateikimo tvarkos, yra ilgesnė nei įprasti reklamos
         intarpai, vien šios aplinkybės negali pakakti, kad ją būtų galima priskirti prie „kitos reklamos formos“, kaip ji suprantama
         pagal Direktyvos 89/552 18 straipsnio 1 dalį.

      54      Be to, iš bylos medžiagos, visų pirma iš šio sprendimo 21 punkte minėtos Audimetrie ataskaitos, kurioje pateiktų faktų teisingumo Ispanijos Karalystė pagrįstai neginčijo, matyti, kad kiekvienos šioje byloje
         nagrinėjamos rūšies reklamos trukmė paprastai neviršija dviejų minučių.

      55      Iš nurodytų argumentų matyti, kad šias reklamos rūšis apima reklamos intarpų sąvoka, todėl joms taikomi Direktyvos 89/552
         18 straipsnio 2 dalyje numatyti transliavimo trukmės apribojimai.

      56      Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia pripažinti, kad leidusi tam tikras reklamos rūšis, kaip antai reklamos reportažai
         ir skelbimai, rėmėjų reklamos intarpai ir mini reklama, transliuoti Ispanijos televizijos kanalais viršijant Direktyvos 89/552
         18 straipsnio 2 dalyje numatytą maksimalų 20 % transliavimo per valandą laiko apribojimą, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
         pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      57      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą, ji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Leidusi tam tikras reklamos rūšis, kaip antai reklamos reportažai ir skelbimai, rėmėjų reklamos intarpai ir mini reklama,
            transliuoti Ispanijos televizijos kanalais viršijant 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvos 89/552/EEB dėl valstybių narių
            įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo, iš dalies
            pakeistos 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/36/EB, 18 straipsnio 2 dalyje numatytą maksimalų
            20 % transliavimo per valandą laiko apribojimą, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio
            2 dalį.
      2.      Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      *  Proceso kalba: ispanų.


title: 2007 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Société des produits Nestlé SA prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba.#Byla C-193/06 P.

text:
      2007 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas Nestlé prieš VRDT
      (Byla C‑193/06 P)
      „Apeliacinis skundas ? Bendrijos prekių ženklas ? Reglamentas (EB) Nr. 40/94 ? 8 straipsnio 1 dalies b punktas ? Vaizdinis
         prekių ženklas, kuriame yra žodinis elementas QUICKY ? Ankstesnių žodinių nacionalinių prekių ženklų QUICKIES savininko protestas
         ? Galimybė supainioti ? Visapusiškas vertinimas“

      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 34–35, 46–47 ir 76 punktus)

      Dalykas

         Apeliacinis skundas dėl 2006 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimo
               Nestlé
               prieš VRDT
               , į bylą įstojusi šalis
               Quick restaurants SA
                (byla T‑74/04), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį dėl 2003 m. gruodžio 17 d. VRDT antrosios apeliacinės
                  tarybos sprendimo (byla R 922/2001-2), susijusio su protesto procedūra tarp

               Société des produits Nestlé SA
                ir
               Quick restaurants SA
               , panaikinimo.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2006 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Nestlé prieš VRDT – Quick (QUICKY), T‑74/04, tiek,
                     kiek Pirmosios instancijos teismas, pažeisdamas 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių
                     ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punktą, neįvertino nagrinėjamų žymenų vizualaus panašumo, bet rėmėsi jų sukeltu bendru įspūdžiu.

                  2.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  3.

                  	Grąžinti bylą Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismui.

                  4.

                  	Atidėti sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų priėmimą.


title: 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#N prieš Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof te Arnhem - Nyderlandai.#Laisvas asmenų judėjimas - EB 18 straipsnis - Įsisteigimo laisvė - EB 43 straipsnis - Tiesioginis apmokestinimas - Numanomų pajamų iš esminio akcijų paketo apmokestinimas perkeliant mokestinę buveinę į kitą valstybę narę.#Byla C-470/04.

text:
      Byla C‑470/04
      N
      prieš
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      (Gerechtshof te Arnhem prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas asmenų judėjimas – EB 18 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – EB 43 straipsnis – Tiesioginis apmokestinimas – Numanomų pajamų iš esminio akcijų paketo apmokestinimas perkeliant mokestinę buveinę į kitą valstybę narę“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Sutarties nuostatos – Taikymo sritis
      (EB 43 straipsnis)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Mokesčių teisės aktai
      (EB 43 straipsnis)
      3.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės pažeidimas
      1.        EB 43 straipsniu gali remtis Bendrijos pilietis, kuris, persikėlęs gyventi kitur, gyvena vienoje valstybėje narėje ir turi
         visas kitoje valstybėje narėje įsteigtų bendrovių akcijas.

      (žr. 30 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EB 43 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybei narei įtvirtinti latentinių pajamų iš bendrovės akcijų vertės
         padidėjimo apmokestinimo tvarką, mokesčių mokėtojui iš šios valstybės narės persikėlus gyventi kitur, pagal kurią, siekiant
         atidėti šio mokesčio mokėjimą, reikia pateikti garantijas ir pagal kurią visiškai neatsižvelgiama į pajamų sumažėjimą, kuris
         gali vėliau atsirasti suinteresuotajam asmeniui persikėlus gyventi kitur ir į kurį nebuvo atsižvelgta priimančiojoje valstybėje
         narėje.

      (žr. 55 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Dėl Bendrijos teisę pažeidžiančio reikalavimo pateikti garantiją atsirandanti kliūtis negali būti panaikinta atgaline data
         vien grąžinus šią garantiją. Šiam vertinimui akto, kuriuo remiantis garantija buvo grąžinta, forma neturi jokios reikšmės.
         Kai valstybė narė numato palūkanų mokėjimą grąžinus pažeidžiant nacionalinę teisę reikalaujamą garantiją, šios palūkanos taip
         pat mokėtinos Bendrijos teisės pažeidimo atveju. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas
         į Teisingumo Teismo pateiktas gaires bei laikydamasis lygiavertiškumo bei veiksmingumo principų, turi įvertinti, ar aptariama
         valstybė narė yra atsakinga už žalą, atsiradusią dėl pareigos pateikti tokią garantiją.

      (žr. 67 punktą, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 7d.(*)

      „Laisvas asmenų judėjimas – EB 18 straipsnis – Įsisteigimo laisvė – EB 43 straipsnis – Tiesioginis apmokestinimas – Numanomų pajamų iš esminio akcijų paketo apmokestinimas perkeliant mokestinę buveinę į kitą valstybę narę“
      Byloje C‑470/04
      dėl Gerechtshof te Arnhem (Nyderlandai) 2004 m. spalio 27 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. lapkričio 2 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      N
      prieš
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis ir J. Klučka
         (pranešėjas),

      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        N, atstovaujamo advocaat P. L. M. van Gorkom,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir C. A. H. M. ten Dam,
      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Albenzio,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir A. Weimar,
      susipažinęs su 2006 m. kovo 30 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 18 ir 43 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp N ir Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo (toliau – inspecteur) dėl sprendimo, kuriuo buvo atmestas N skundas dėl mokestinio pranešimo apie pajamų mokestį ir socialinio draudimo įmoką
         už 1997 metus.

       Teisinis pagrindas
       Pajamų mokesčio įstatymas
      3        Remiantis 1964 m. Pajamų mokesčio įstatymo (Wet op de inkomstenbelasting) (toliau – PMĮ) 3 straipsniu, nacionalinio mokesčių mokėtojo mokestis mokamas nuo apmokestinamųjų pajamų, kurios pagal šio
         įstatymo 4 ir tolesnius straipsnius apima pelną iš esminio akcijų paketo.

      4        Remiantis PMĮ 20a straipsnio 1 dalies b punktu, pelnas iš esminio akcijų paketo yra visa pajamų, gaunamų dėl akcijų, esančių
         paketo dalimi, perleidimo, suma. Pagal šio straipsnio 3 dalį esminis akcijų paketas konstatuojamas tuomet, kai apmokestinamasis
         asmuo tiesiogiai ar netiesiogiai turi 5 % bendrovės akcijų.

      5        PMĮ 20a straipsnio 6 dalies i punktas numato, kad nacionalinio mokesčių mokėtojo statuso praradimas dėl kitų priežasčių nei
         mirties atvejis prilygsta akcijų perleidimui.

      6        Pajamų iš numanomo perleidimo apskaičiavimo metodai apibrėžti PMĮ 20c straipsnyje. Remiantis šio straipsnio 1 dalimi, įprastu
         atveju perleidimo pajamas sudaro akcijų pirkimo ir pardavimo kainų skirtumas. Pagal minėto straipsnio 4 dalį, jeigu perleidimo
         ar įsigijimo atveju už akcijas nemokama, mokėjimu laikoma pardavimo kaina, kuria akcijų dalis gali būti įvertinama perleidimo
         momentu. Jeigu mokesčių mokėtojas įsikuria Nyderlanduose, 20c straipsnio 7 dalis numato, kad referencinę sumą sudaro ne pirkimo
         suma, o akcijų dalių pardavimo kaina mokesčių mokėtojui įsikuriant šioje valstybėje narėje.

      7        PMĮ 20c straipsnio 18 dalis nustato:

      „Ministro įsakymas nustato įsigijimo vertės nustatymo taisykles tais atvejais, kai į mokesčių mokėtojo turtą įeiną bendrovės,
         dėl kurios ankstesniais mokestiniais metais mokesčių mokėtojui buvo taikomas 20a straipsnio 6 dalies i punktas, akcijos. Be
         to, ministro įsakymas gali nustatyti mokesčio, apskaičiuoto pagal 20a straipsnio 6 dalies i punktą arba pagal 49 straipsnio
         4 dalies antrą sakinį, sumažinimo taisykles, jeigu mokesčių mokėtojas per 10 metų po to, kai perkėlė savo gyvenamąją vietą,
         grįžta į Nyderlandus.“

       Mokesčių rinkimo įstatymas
      8        Mokesčio, mokėtino dėl mokesčių mokėtojo statuso praradimo dėl kitų priežasčių nei mirties atvejis, mokėjimo atidėjimas pagrindinei
         bylai svarbiu momentu buvo reglamentuojamas 1900 m. Mokesčių rinkimo įstatymo (Invorderingswet, toliau – MRĮ) 25 straipsnio 6 dalyje. Šioje nuostatoje buvo daroma nuoroda į ministro įsakymą, kuriame buvo sureglamentuotas
         mokesčio mokėjimo atidėjimas 10 metų pateikus pakankamą garantiją. Toks atidėjimas, be kita ko, galėjo būti panaikintas tuomet,
         jei akcijos, dėl kurių mokesčio mokėjimas buvo atidėtas, buvo perleistos pagal PMĮ 20a straipsnio 1 dalį arba 6 dalies a–h punktus.

      9        MRĮ 26 straipsnio 2 dalis pagrindinei bylai svarbiu laikotarpiu nustatė:

      „Ministro įsakymas nustato, kokiomis sąlygomis mokesčio mokėjimas mokesčių mokėtojui gali būti sumažinamas remiantis 25 straipsnio
         6 dalimi:

      <...>
      b)      suma, atitinkančia mokesčio, faktiškai sumokėto užsienyje perleidžiant akcijas, nuo iš perleidimo gautų pajamų 25 straipsnio
         8 dalies prasme, sumą, jeigu sumažinimo suma nėra didesnė už mokesčio, kurio mokėjimas dar atidedamas, sumą;

      c)       suma, atitinkančia po 10 metų mokėtiną sumą.“
       Mokesčių rinkimo įstatymo įgyvendinimo įsakymas
      10      1990 m. Mokesčių rinkimo įstatymo įgyvendinimo įsakymas (Uitvoeringsregeling invorderingswet, toliau – Įgyvendinimo įsakymas), be kita ko, minimas MRĮ 25 ir 26 straipsniuose. Šio įsakymo 2 ir 4 straipsniai nustato:

      „2 straipsnis
      1.       Mokesčių mokėtojo prašymu mokesčių administratorius (MRĮ) 25 straipsnio 6 dalyje numatytais atvejais sprendimu, kurį galima
         apskųsti, atideda mokesčio mokėjimą, neapskaičiuodamas palūkanų, jeigu buvo pateikta pakankama garantija ir pritarta mokesčių
         administratoriaus nustatytoms sąlygoms.

      2.      Atidedamas mokesčio, mokėtino nuo pagal (PMĮ) 20a straipsnio 6 dalies i punktą apskaičiuotų pajamų sumos, bei su tuo susijusių
         palūkanų mokėjimas <...>.

      3.      Jeigu akcijos, dividendai arba reikalavimai, su kuriais susijęs atidėjimas, perleidžiami (PMĮ) 20a straipsnio 1 dalies ar
         6 dalies a–h punktų prasme, mokesčių administratorius sprendimu, kurį galima apskųsti, panaikina mokesčių mokėjimo atidėjimą
         šių akcijų atžvilgiu <...>.

      <...>
      4 straipsnis
      1.      Mokesčių mokėtojo prašymu mokesčių administratorius (MRĮ) 26 straipsnio 2 dalyje numatytais atvejais sprendimu, kurį galima
         apskųsti, sumažina pajamų mokestį atitinkamame straipsnyje ir dalyje numatyta suma, atsižvelgęs į tai, kad kiekvienos akcijos
         atveju jis negali būti didesnis nei mažesnė iš tokių sumų:

      1.      mokesčio, kurio mokėjimas už šią akciją buvo atidėtas, suma <...>;
      2.      mokesčio, faktiškai sumokėto užsienyje perleidžiant šią akciją nuo perleidimo gautų pajamų ir atidėto 25 straipsnio 6 dalies
         prasme, suma <...>“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      11      1997 m. sausio 22 d. N perkėlė savo gyvenamąją vietą į Jungtinę Karalystę. Jam išvykstant iš Nyderlandų jis buvo vienintelis
         trijų pagal Nyderlandų teisę įkurtų uždarųjų akcinių bendrovių (besloten vennootschappen), kurių faktinė administracija nuo to momento yra Curaçao (Nyderlandų Antilai), akcininkas.

      12      Už 1997 metus N deklaravo 15 664 697 NLG apmokestinamųjų pajamų, iš kurių 765 NLG sudarė pajamos iš savarankiškai naudojamos
         jam priklausančios gyvenamosios vietos ir 15 663 932 NLG – pajamos iš akcijų. Remiantis šia deklaracija pagrįstame mokestiniame
         pranešime buvo nurodyta 3 918 275 NLG suma ir 228 429 NLG palūkanų suma.

      13      N prašymu šie mokėjimai buvo atidėti. Vis dėlto, remiantis pagrindinei bylai svarbiu laikotarpiu galiojusiais nacionalinės
         teisės aktais, tokiam atidėjimui buvo taikomas reikalavimas pateikti garantijas. Todėl N įkeitė savo vienos iš savo bendrovių
         akcijas.

      14      Teisingumo Teismui priėmus 2004 m. kovo 11 d. Sprendimą Lasteyrie du Saillant (C‑9/02, Rink. p. I‑2409), Finansų valstybės sekretorius savo 2004 m. balandžio 13 d. laiške, atsakydamas į Nyderlandų parlamento
         Antrųjų rūmų nario klausimus, išsakė nuomonę, kad mokesčio mokėjimo atidėjimui nebegali būti taikomas reikalavimas pateikti
         garantiją. Todėl mokesčių administratorius pranešė N, kad jo suteikta garantija gali būti laikoma grąžinta.

      15      Nuo 2002 m. N. Jungtinėje Karalystėje turi ūkininko ūkį, kuriame yra obelų sodas.

      16      Gerechtshof te Arnhem nagrinėjama pagrindinė byla iš esmės susijusi su klausimu, ar apmokestinimas, pagrįstas PMĮ, MRĮ ir Įgyvendinimo įsakymu,
         kurio atveju apmokestinimo priežastis yra Nyderlandų rezidento, esančio esminio akcijų paketo PMĮ 20a straipsnio 3 dalies
         prasme savininku, gyvenamosios vietos perkėlimas į kitą valstybę narę neprieštarauja Bendrijos teisei.

      17      Be to, N ginčija šios apmokestinimo sistemos įgyvendinimo sąlygas. Visų pirma, jo nuomone, PMĮ nustatyta pareiga pateikti
         garantijas, kurios jis turėjo laikytis, siekdamas mokesčio mokėjimo atidėjimo, riboja teises, kurias jam suteikia Bendrijos
         teisė. Jis taip pat mano, kad šis apribojimas negali būti panaikintas atgaline data Finansų valstybės sekretoriui paprasčiausiu
         įsakymu nurodžius grąžinti šias garantijas.

      18      Ieškovas pagrindinėje byloje taip pat teigia, kad Nyderlandų teisės aktai, numatantys fiksuotą išlaidų apmokėjimą teismo procesą
         laimėjusiam asmeniui prieštarauja Bendrijos teisei, nes ji riboja Nyderlandų gyventojų teisę veiksmingai remtis Bendrijos
         teise.

      19      Iš esmės turėdamas nagrinėti PMĮ, MRĮ ir Įgyvendinimo įsakymu sukurtos apmokestinimo sistemos suderinamumą su EB 18 ir 43 straipsniais,
         Gerechtshof te Arnhem nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar vienos valstybės narės gyventojas, išvykstantis iš šios valstybės narės, kad apsigyventų kitoje valstybėje narėje, teismo
         proceso prieš valstybę, iš kurios jis išvyksta, metu gali remtis EB 18 straipsniu vien todėl, kad apmokestinimas taikomas
         dėl jo išvykimo, yra ar gali būti kliūtimi jam išvykti?

      2.      Jeigu į pirmą klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar valstybės narės gyventojas, išvykstantis iš šios valstybės narės, kad apsigyventų
         kitoje valstybėje narėje, teismo proceso prieš valstybę, iš kurios jis išvyksta, metu gali remtis EB 43 straipsniu, jeigu
         iš karto nebuvo aišku ar nebuvo galima daryti prielaidos, kad jis kitoje valstybėje narėje vykdys ūkinę veiklą šios nuostatos
         prasme? Ar atsakymui į šį klausimą turi reikšmės tai, ar tokia veikla bus vykdoma per numatomą laikotarpį? Jeigu tai būtų
         svarbu, kiek toks laikotarpis galėtų trukti?

      3.      Jeigu į pirmą ar antrą klausimus būtų atsakyta teigiamai, ar EB 18 ar 43 straipsniai prieštarautų atitinkamiems Nyderlandų
         teisės aktams, pagal kuriuos pajamų mokesčiai ir socialinio draudimo įmokos apskaičiuojamos remiantis numanomu pelnu iš akcijų
         paketo tik todėl, kad Nyderlandų rezidentas, prarandantis nacionalinio mokesčio mokėtojo statusą dėl to, kad perkelia savo
         gyvenamąją vietą į kitą valstybę narę, turi būti traktuojamas taip, tarsi jis būtų perleidęs turimą dalį akcijų?

      4.      Jeigu į trečią klausimą būtų atsakyta teigiamai dėl to, kad siekiant nustatyto mokesčio mokėjimo atidėjimo reikia pateikti
         garantiją, ar esančią kliūtį galima panaikinti atgaline data, grąžinus garantiją? Ar atsakymui į šį klausimą taip pat svarbu
         tai, ar garantija buvo grąžinta remiantis įstatymu arba įgyvendinimo ar kitu poįstatyminiu aktu? Ar atsakymui į šį klausimą
         taip pat turi reikšmės tai, ar buvo pasiūlytas galimos žalos, atsiradusios dėl garantijos pateikimo, atlyginimas?

      5.      Jeigu į trečią klausimą būtų atsakyta teigiamai, o į pirmąją ketvirto klausimo dalį – neigiamai, ar tuomet esanti kliūtis
         gali būti pateisinama?“

      20      Be to, Gerechtshof te Arnhem pažymi: „Kalbant apie klausimą, ar tuo atveju, kai mokesčių mokėtojas laimi teismo procesą dėl Bendrijos teisės pažeidimo,
         Bendrijos teisė draudžia Nyderlandų teisės normą dėl proceso išlaidų atlyginimo (norma dėl fiksuoto dydžio išlaidų atlyginimo),
         teismas prisijungia prie atitinkamo Gerechtshof te ‘s-Hertogenbosch Teisingumo Teismui pateikto klausimo jo nagrinėjamoje byloje (dėl kurios buvo priimtas 2005 m. liepos 5 d. Sprendimas D(C‑376/03, Rink. p. I‑5821)“.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo ir antro klausimų
      21      Pirmaisiais dviem klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         kokios EB sutarties nuostatos taikomos tokiu atveju, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje. Konkrečiau kalbant, šis teismas
         norėtų, kad būtų paaiškintas ryšys tarp Europos Sąjungos piliečių judėjimo ir apsigyvenimo laisvės bei įsisteigimo laisvės.

      22      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad EB 43 straipsnis ypatinga forma išreiškia EB 18 straipsnį, kuriame įtvirtinta kiekvieno Sąjungos
         piliečio teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (1996 m. vasario 29 d. Sprendimo Skanavi ir Chryssanthakopoulos, C‑193/94, Rink. p. I‑929, 22 punktas).

      23      Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija turėtų būti vertinama atsižvelgiant į EB 18 straipsnį tik tiek, kiek jai netaikomas
         EB 43 straipsnis.

       Dėl EB 43 straipsnio taikymo
      24      Reikėtų išnagrinėti, ar N gali remtis EB 43 straipsniu vien jau dėl to, kad jis yra vienintelis savo bendrovių akcininkas.

      25      Nyderlandų vyriausybė mano, kad negalima kalbėti apie įsisteigimo laisvę ir apie šios laisvės apribojimą, jeigu šia laisve
         besiremiantis asmuo nevykdo tikros ūkinės veiklos.

      26      Šiuo atžvilgiu ir remiantis nusistovėjusia teismų praktika, sąvoka „įsisteigimas“ EB 43 straipsnio prasme yra labai plati,
         apimanti Bendrijos piliečio galimybę nuolat ir ilgą laiką dalyvauti kitos nei savo valstybės narės ekonominiame gyvenime (1995
         m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 25 punktas). Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad bendrovės, kurios buveinė yra kitoje
         valstybėje narėje nei šių akcijų savininko gyvenamosios vietos valstybė, 100 % kapitalo turėjimas neabejotinai lemia, kad
         šiam mokesčių mokėtojui taikomos Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės (žr. 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo Baars, C‑251/98, Rink. p. I‑2787, 21 punktą).

      27      Todėl Bendrijos piliečiui, gyvenančiam vienoje valstybėje narėje ir turinčiam kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės
         akcijų, kurios leidžia jam daryti tokią įtaką bendrovės sprendimams, kad jis gali spręsti dėl jos veiklos, taip visuomet yra,
         kai toks asmuo turi 100 % bendrovės kapitalo, gali būti taikoma įsisteigimo laisvė (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Baars 22 ir 26 punktus).

      28      Konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama Bendrijos piliečio situacija, kuris, pakeitęs gyvenamąją vietą, gyvena
         vienoje valstybėje narėje ir turi visas kitoje valstybėje narėje įsteigtų bendrovių akcijas. Iš to išplaukia, kad N nuo savo
         persikėlimo patenka į EB 43 straipsnio taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Ritter-Coulais, C‑152/03, Rink. p. I‑1711, 32 punktą).

      29      Todėl EB 18 straipsnio taikymas neturi būti nagrinėjamas.

      30      Taigi į pirmus du klausimus reikia atsakyti, kad EB 43 straipsniu gali remtis toks Bendrijos pilietis kaip ieškovas pagrindinėje
         byloje, kuris, persikėlęs gyventi kitur, gyvena vienoje valstybėje narėje ir turi visas kitoje valstybėje narėje įsteigtų
         bendrovių akcijas.

       Dėl trečio ir penkto klausimų
      31      Trečiu ir penktu klausimais, kurie taip pat nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės
         klausia, ar EB 43 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia valstybei narei įvesti tokią apmokestinimo sistemą,
         kuri ginčijama pagrindinėje byloje, pagal kurią apmokestinamos pajamos, jeigu mokesčių mokėtojas išvyksta iš šios valstybės
         narės.

      32      Pagrindinei bylai svarbiu laikotarpiu Nyderlandų teisė numatė latentinių iš bendrovės akcijų perleidimo gautų pajamų apmokestinimą,
         o apmokestinamąją priežastį sudarė mokesčių mokėtojo, turinčio esminį bendrovės akcijų paketą, gyvenamosios vietos perkėlimas
         iš Nyderlandų.

      33      Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad, pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nors tiesioginių mokesčių sistemos reguliavimas
         pagal dabartinę Bendrijos teisę yra valstybių narių kompetencija, šia teise jos privalo naudotis, laikydamosi Bendrijos teisės
         (minėto sprendimo Lasteyrie du Saillant 44 punktas ir 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑446/03, Rink. p. I‑10837 29 punktas).

      34      Neginčytina, kad nors pagrindinėje byloje nagrinėjamu laikotarpiu PMĮ, MRĮ ir Įgyvendinimo įsakymo sukurta sistema neatima
         galimybės iš Nyderlandų mokesčių mokėtojo pasinaudoti savo įsisteigimo, laisvo judėjimo ir apsigyvenimo teisėmis, tačiau dėl
         savo atgrasančio poveikio ji gali trukdyti jomis pasinaudoti.

      35      Pagal analogiją taikant principus, suformuluotus Teisingumo Teismo dėl panašios sistemos (minėto sprendimo Lasteyrie du Saillant 46 punktas), mokesčių mokėtojas, pageidaujantis, pasinaudojant jam EB 43 straipsniu garantuotomis teisėmis, perkelti savo
         gyvenamąją vietą už Nyderlandų teritorijos ribų, pagrindinei bylai svarbiu laikotarpiu buvo traktuojamas mažiau palankiai
         nei asmuo, išlaikantis savo gyvenamąją vietą Nyderlanduose. Vien dėl to, kad išvyksta, šis mokesčių mokėtojas turėjo sumokėti
         pajamų mokestį už pajamas, kurių dar nebuvo gavęs ir kuriomis dar nedisponavo, nors, jeigu jis būtų ir toliau gyvenęs Nyderlanduose,
         pajamos būtų buvusios apmokestinamos tik tuomet, jeigu jos faktiškai būtų buvusios gautos. Šis skirtingas požiūris galėjo
         atgrasinti suinteresuotą asmenį nuo gyvenamosios vietos perkėlimo už Nyderlandų ribų.

      36      Šių latentinių pajamų iš bendrovės akcijų apmokestinimo tvarkos sąlygų taikymo analizė patvirtiną tokią išvadą. Pirmiausia,
         nors egzistavo galimybė atidėti mokėjimą, šis atidėjimas nebuvo automatiškas, o jam buvo keliamos tam tikros sąlygos, visų
         pirma reikalavimas pateikti garantijas. Pačios šios garantijos turi ribojantį poveikį, nes neleidžia mokesčių mokėtojui naudotis
         turtu, kuris suteiktas kaip garantija (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Lasteyrie du Saillant 47 punktą).

      37      Be to, į pajamų sumažėjimą, atsiradusį jau perkėlus gyvenamąją vietą, pagrindinei bylai svarbiu laikotarpiu nebuvo atsižvelgiama
         siekiant sumažinti mokėtinus mokesčius. Taip, mokestis nuo negautų pajamų, kuris buvo nustatytas perkeliant gyvenamąją vietą,
         kurio mokėjimas buvo atidėtas ir kuris būtų buvęs mokėtinas vėlesnio perleidimo atveju, galėjo viršyti mokestį, kurį mokesčių
         mokėtojas būtų privalėjęs mokėti, jei perleidimas būtų vykdomas tuo pačiu metu, bet mokesčių mokėtojas nebūtų perkėlęs savo
         gyvenamosios vietos iš Nyderlandų. Tokiu atveju pajamų mokestis būtų buvęs apskaičiuotas remiantis faktiškai perleidimo momentu
         gautomis pajamomis, o šios pajamos galėjo būti mažesnės ar nulinės.

      38      Galiausiai, kaip savo išvados 79 punkte teisingai pažymi generalinė advokatė, išvykstant iš Nyderlandų reikalaujama pateikti
         mokesčių deklaracija yra papildomas formalumas, galintis sutrukdyti suinteresuotajam asmeniui išvykti ir taikomas Nyderlanduose
         likusiems gyventi mokesčių mokėtojams tik tuomet, kai jie faktiškai perleidžia savo akcijas.

      39      Šiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjama apmokestinimo tvarka gali riboti galimybę pasinaudoti įsisteigimo teise.

      40      Tačiau iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad nacionalinės priemonės, galinčios apriboti galimybę pasinaudoti
         Sutarties garantuotomis pagrindinėmis laisvėmis ar naudojimąsi jomis padaryti mažiau patrauklų, gali būti leistinos, jei jomis
         siekiama bendro intereso tikslo, jos yra tinkamos šiam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas reikalinga siekiant minėto tikslo
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Lasteryrie du Saillant 49 punktą).

      41      Pirmiausia, dėl sąlygos, susijusios su bendro intereso tikslo įgyvendinimu ir galimybe jį pasiekti nustačius nagrinėjamą apmokestinimo
         tvarką, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis įstatymų rengimo projektais, pagrindinėje
         byloje nagrinėjamomis teisės normomis visų pirma siekiama užtikrinti teritorialumo principu pagrįstą iš bendrovės akcijų perleidimo
         gaunamų pajamų apmokestinimo įgaliojimų paskirstymą tarp valstybių narių. Nyderlandų vyriausybės teigimu, šia tvarka taip
         siekiama išvengti dvigubo apmokestinimo.

      42      Visų pirma reikia pažymėti, kad apmokestinimo įgaliojimų paskirstymas tarp valstybių narių yra Teisingumo Teismo pripažintas
         teisėtas tikslas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Marks & Spencer 45 punktą). Be to, remiantis EB 293 straipsniu, prireikus valstybės narės veda tarpusavio derybas, kad savo nacionaliniams
         subjektams užtikrintų dvigubo apmokestinimo panaikinimą Bendrijoje.

      43      Vis dėlto, išskyrus Konvenciją 90/436/CEE dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo koreguojant asocijuotų įmonių pelną (OL L 225,
         1990, p. 10), Bendrijos lygmeniu nebuvo priimta jokia suvienodinimo ar derinimo priemonė, kuria siekiama panaikinti dvigubą
         apmokestinimą, o valstybės narės šioje srityje nesudarė jokios daugiašalės sutarties pagal EB 293 straipsnį (šiuo klausimu
         žr. 1998 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Gilly, C‑336/96, Rink. p. I‑2793, 23 punktą ir minėto sprendimo D. 50 punktą).

      44      Šiame kontekste Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių, valstybės
         narės lieka kompetentingos sutartimis ar vienašališkai nustatyti savo mokestinių įgaliojimų pasiskirstymą, visų pirma siekiant
         išvengti dvigubo apmokestinimo (minėto sprendimo Gilly 24 ir 30 punktai; 1999 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 57 punktas; 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo De Groot, C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 93 punktas ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Rink. p. I‑1957, 47 ir 48 punktai).

      45      Šiuo atveju valstybės narės pagrįstai gali remtis tarptautine praktika ir visų pirma Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros
         organizacijos (EBPO) pavyzdinėmis sutartimis (žr. minėtų sprendimų Gilly 31 punktą ir Hilten-van der Heijden 48 punktą).

      46      Taip, remiantis OECD pavyzdinės sutarties dėl pajamų ir kapitalo, visų pirma jos 2005 metų redakcijos, 13 straipsnio 5 dalimi,
         pajamos, gautos perleidus turto dalis, apmokestinamos toje valstybėje, kurios rezidentas yra perleidėjas. Kaip savo išvados
         96 ir 97 punktuose pažymi generalinė advokatė, su laiko veiksniu, t. y. su buvimu valstybės teritorijoje atsirandant apmokestinamam
         pelnui, susijusį mokestinio teritorialumo principą atitinka tai, kad nagrinėjamos nacionalinės normos numato mokestį nuo Nyderlanduose
         atsiradusių pajamų, kurio dydis nustatomas atitinkamam mokesčių mokėtojui išvykstant iš Nyderlandų, atidedant mokesčio mokėjimą
         iki realaus akcijų perleidimo.

      47      Iš to išplaukia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama priemone siekiama bendro intereso tikslo ir kad ji yra tinkama užtikrinti
         šio tikslo įgyvendinimą.

      48      Galiausiai reikia išnagrinėti, kad tokia priemonė, kuri yra nagrinėjama pagrindinėje byloje, neviršija to, kas reikalinga
         nustatytam tikslui pasiekti.

      49      Nors šio sprendimo 38 punkte buvo konstatuota, kad mokesčių deklaracija, kurios reikalaujama perkeliant gyvenamąją vietą ir
         kuri reikalinga pajamų mokesčiui apskaičiuoti, iš tikrųjų yra administracinis formalumas, galintis apriboti suinteresuoto
         mokesčių mokėtojo galimybę pasinaudoti Sutarties garantuotomis pagrindinėmis laisvėmis ar naudojimąsi jomis padaryti mažiau
         patrauklų, tačiau ji negali būti laikoma neproporcinga atsižvelgiant į teisėtą tikslą paskirstyti tarp valstybių narių mokestinius
         įgaliojimus visų pirma siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo.

      50      Nors būtų įmanoma nustatyti kilmės valstybei tenkantį mokestį tik vėliau, kai akcijos faktiškai perleidžiamos, tai nesumažintų
         tokio mokesčių mokėtojo įsipareigojimų. Be mokesčių deklaracijos, kurią jis būtų turėjęs pateikti kompetentingoms Nyderlandų
         institucijoms perleisdamas akcijas, jis būtų įpareigotas saugoti visus dokumentus, patvirtinančius akcijų pardavimo kainą
         gyvenamosios vietos perkėlimo momentu bei galimas atskaitytinas išlaidas.

      51      Tačiau net jeigu įprastai mokėtino mokesčio mokėjimui atidėti reikalavimas pateikti garantijas neabejotinai palengvina šio
         mokesčio surinkimą iš užsienio rezidento, jis viršija tai, kas būtina užtikrinant tokios mokestinio teritorialumo principu
         pagrįstos mokesčių tvarkos veikimą ir veiksmingumą. Iš tikrųjų egzistuoja mažiau pagrindines laisves ribojančių priemonių.

      52      Kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 113 punkte, Bendrijos teisės aktų leidėjas jau yra ėmęsis derinimo priemonių,
         kuriomis iš esmės siekiama to paties tikslo. Konkrečiai kalbant, 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyva 77/799/EEB dėl valstybių
         narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje, tam tikrų akcizo mokesčių ir draudimo
         įmokų apmokestinimo srityje (OL L 336, p. 15), iš dalies pakeista 2004 m. lapkričio 16 d. Tarybos direktyva 2004/106/EB (OL L 359,
         p. 30), leidžia valstybei narei prašyti kitos valstybės narės kompetentingų institucijų bet kokios informacijos, kuri leistų
         jai teisingai apskaičiuoti pajamų mokesčius (1999 m. spalio 28 d. Sprendimo Vestergaard, C‑55/98, Rink. p. I‑7641, 26 punktas ir 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Skandia ir Ramstedt, C-422/01, Rink. p. I-6817, 42 punktas).

      53      Be to, 1976 m. kovo 15 d. Tarybos direktyva 76/308/EEB dėl savitarpio paramos patenkinant pretenzijas, kylančias dėl operacijų,
         įeinančių į Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo finansavimo sistemą, ir dėl žemės ūkio mokesčių bei muitų susigrąžinimo
         (OL L 73, p. 18), iš dalies pakeista 2001 m. birželio 15 d. Tarybos direktyva 2001/44/EB (OL L 175, p. 17), numato, kad valstybė narė gali prašyti kitos valstybės narės pagalbos patenkinant pretenzijas dėl tam
         tikrų mokesčių, įskaitant pajamų ir kapitalo mokesčius.

      54      Galiausiai šiomis aplinkybėmis siekiamo tikslo atžvilgiu proporcinga gali būti laikoma tik tokia mokesčio nuo pajamų iš vertybinių
         popierių perleidimo išieškojimo sistema, pagal kurią atsižvelgiama į pajamų sumažėjimą, galintį atsirasti atitinkamam mokesčių
         mokėtojui persikėlus gyventi kitur, su sąlyga, kad į šį pajamų sumažėjimą dar nebuvo atsižvelgta priimančiojoje valstybėje
         narėje.

      55      Todėl į trečiąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad EB 43 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybei
         narei įtvirtinti tokią kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamą pajamų apmokestinimo tvarką, mokesčių mokėtojui iš šios valstybės
         narės persikėlus gyventi kitur, pagal kurią, siekiant atidėti šio mokesčio mokėjimą, reikia pateikti garantijas ir pagal kurią
         visiškai neatsižvelgiama į pajamų sumažėjimą, kuris gali vėliau atsirasti suinteresuotajam asmeniui persikėlus gyventi kitur
         ir į kurį nebuvo atsižvelgta priimančiojoje valstybėje narėje.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      56      Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokiu kaip pagrindinėje byloje
         nagrinėjamu atveju, grąžinus garantiją, pateiktą siekiant atidėti mokesčio nuo iš vertybinių popierių perleidimo gautų pajamų
         mokėjimą, bet kokia kliūtis panaikinama atgaline data. Taip pat jis klausia, ar akto, kuriuo remiantis buvo grąžinta garantija,
         forma turi kokios nors įtakos šiam vertinimui. Galiausiai jis nori sužinoti, ar reikia atlyginti galėjusią taip atsirasti
         žalą.

      57      Kaip pastebėjo generalinė advokatė savo išvados 128 punkte, pateikiant garantijas, paprastai patiriamos atitinkamos išlaidos.
         Konkrečiai kalbant, įkeitus bendrovių vertybinius popierius, gali sumažėti pasitikėjimas dėl jų savininko mokumo; šiems savininkams
         galėtų būti pritaikytos mažiau palankios kredito sąlygos. Taigi tokios pasekmės negali būti atlygintos atgaline data vien
         grąžinant garantiją.

      58      Be to, neginčijama, kad šiuo atžvilgiu klausimas dėl akto, kuriuo remiantis buvo grąžinta garantija, formos yra visiškai nereikšmingas.

      59      Kalbant apie galimybę gauti atlyginimą už dėl pareigos pateikti garantiją, kad būtų galima pasinaudoti nagrinėjamo mokesčio
         mokėjimo atidėjimu, atsiradusią žalą, reikia priminti, kad pagal EB 10 straipsnyje nurodytą bendradarbiavimo principą valstybių
         narių teismai turi užtikrinti iš Bendrijos teisės tiesioginio veikimo asmenims kylančią teisinę apsaugą. Nesant Bendrijos
         reglamentavimo atitinkamoje srityje, kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus
         teismus ir nustatyti ieškinių, skirtų užtikrinti iš Bendrijos teisės tiesioginio veikimo asmenims kylančių teisių apsaugą,
         procesines taisykles. Tačiau tokios taisyklės neturi būti mažiau palankios nei tos, kurios taikomos panašiems nacionaline
         teise grindžiamiems ieškiniams (lygiavertiškumo principas), ir, antra, kad dėl jų  Bendrijos teisės sistemoje nustatytų teisių
         įgyvendinimas neturi būti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas)  (šiuo klausimu žr. 1976 m.
         gruodžio 16 d. Sprendimo Rewe, 33/76, Rink. p. 1989, 5 punktą; 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Peterbroeck, C‑312/93, Rink. p. I‑4599, 12 punktą ir 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir 410/98, Rink. p. I‑1727).

      60      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nacionalinė teisė, laikantis minėtų principų, turi reglamentuoti visus su
         neteisėtai surinktų mokesčių grąžinimu susijusius papildomus klausimus, kaip antai galimų palūkanų mokėjimą,  taip pat datą,
         nuo kurios pastarieji turi būti apskaičiuojami, bei jų dydį  (1976 m. gegužės 16 d. Sprendimo Roquette frères prieš Komisiją, 26/74, Rink. p. 677, 11 ir 12 punktai; 1980 m. birželio 12 d. Sprendimo Express Dairy Foods, 130/79, Rink. p. 1887, 16 ir 17 punktai bei minėto sprendimo Metallgesellschaft ir kt. 86 punktas).

      61      Atsižvelgiant į neteisėtai surinktų mokesčių grąžinimo ir pažeidžiant Bendrijos teisę reikalaujamų garantijų grąžinimo panašumus,
         tas pats galioja ir prašymui sumokėti palūkanas, skirtas kompensuoti pateikiant garantijas atsiradusias išlaidas.

      62      Be to, dėl Bendrijos teisę pažeidžiančio reikalavimo pateikti garantiją padaryta žala gali sukelti ginčijamą priemonę priėmusios
         valstybės narės atsakomybę.

      63      Dėl sąlygų, pagal kurias valstybė narė privalo atlyginti jai priskiriamais Bendrijos teisės pažeidimais privatiems asmenims
         padarytą žalą, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad jų yra trys, t. y. pažeista teisės norma privatiems asmenims turi
         suteikti teises, pažeidimas turi būti pakankamai rimtas ir turi egzistuoti tiesioginis priežastinis ryšys tarp valstybei tenkančios
         pareigos nesilaikymo ir asmenų patirtos žalos. Šios sąlygos vertinamos kiekvienu konkrečiu atveju (1996 m. kovo 5 d. Sprendimo
         Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 51 punktas; 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo Dillenkofer ir kt., C‑178/94, C‑179/94 ir C‑188/94–C‑190/94, Rink. p. I‑4845, 21 punktas, ir 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo  Haim, C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 36 punktas).

      64      Konkrečiau kalbant apie antrąją sąlygą, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, pirma, Bendrijos teisės pažeidimas yra
         pakankamai rimtas, kai, įgyvendindama savo įstatymų leidybos kompetenciją, valstybė narė aiškiai ir labai viršijo savo kompetenciją
         (žr. minėto sprendimo Brasserie du pêcheur et Factortame 55 punktą ir minėto sprendimo Dillenkofer ir kt. 25 punktą), ir, antra, pakankamai rimto pažeidimo buvimui įrodyti gali pakakti paprasto Bendrijos teisės pažeidimo, jeigu
         pažeidimo metu  aptariama valstybė narė turėjo tik labai mažą diskreciją ar jos neturėjo (1996 m. kovo 23 d. Sprendimo Hedley Lomas, C‑5/94, Rink. p. I‑2553, 28 punktas).

      65      Siekdamas nustatyti, ar Bendrijos teisės pažeidimas yra pakankamai rimtas, prašymą dėl žalos atlyginimo nagrinėjantis nacionalinis
         teismas turi atsižvelgti į visus jam pateiktą nagrinėti situaciją apibūdinančius veiksnius. Šie veiksniai apima būtent pažeistos
         normos aiškumą ir tikslumą, tai, ar pažeidimas arba žala yra padaryti tyčia ar neatsargiai, ar galima teisės klaida yra atleistina
         ar ne, tai, kad Bendrijos institucijų veiksmai galėjo prisidėti priimant ar paliekant galioti Bendrijos teisei prieštaraujančias
         priemones arba nacionalinę praktiką (žr. minėtų sprendimų Brasserie du pêcheur ir Factortame 56 punktą ir minėto sprendimo Haim 43 punktą).

      66      Reikia pažymėti, kad šiuo atveju reikšmingos Bendrijos teisės normos yra galiojančios Sutarties nuostatos, kurios buvo tiesiogiai
         taikomos daug anksčiau nei pagrindinės bylos faktinės aplinkybės. Tačiau tuo metu, kai nagrinėjama mokesčių sistema įsigaliojo,
         t. y. 1997 m. sausio 1 d., Teisingumo Teismas dar nebuvo priėmęs minėto Lasteyrie du Saillant sprendimo, kuriame jis pirmą kartą nusprendė, kad pareiga pateikti garantijas, siekiant atidėti mokesčio nuo iš vertybinių
         popierių perleidimo gautų pajamų mokėjimą, o tai, t. y. šis atidėjimas keletu aspektų analogiškas pagrindinėje byloje nagrinėjamam,
         prieštarauja įsisteigimo laisvei.

      67      Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad dėl Bendrijos teisę pažeidžiančio reikalavimo pateikti garantiją atsirandanti
         kliūtis negali būti panaikinta atgaline data vien grąžinus šią garantiją. Šiam vertinimui akto, kuriuo remiantis buvo grąžinta
         garantija, forma neturi jokios reikšmės. Kai valstybė narė numato palūkanų mokėjimą, grąžinus pažeidžiant nacionalinę teisę
         reikalaujamą garantiją, šios palūkanos taip pat mokėtinos Bendrijos teisės pažeidimo atveju. Be to, prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo pateiktas gaires bei laikydamasis lygiavertiškumo bei veiksmingumo
         principų, turi įvertinti, ar aptariama valstybė narė yra atsakinga už žalą, atsiradusią dėl pareigos pateikti tokią garantiją.

       Dėl bylinėjimosi išlaidoms atlyginti taikomų taisyklių
      68      Nors nacionalinio teismo sprendimo rezoliucinėje dalyje pateikiami tik pirmiau išnagrinėti penki klausimai, iš tame pačiame
         sprendime pateiktos nuorodos į minėtą sprendimą D matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori, kad būtų pateikti patikslinimai apie Nyderlandų
         taisyklių, taikomų atlyginant išlaidas atitiktį Bendrijos teisei. Šiuo atveju tai yra vienas iš klausimų, kuris šiam teismui
         iškilo pagrindinėje byloje.

      69      Tačiau iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad dėl būtinybės pateikti nacionaliniam teismui naudingą išaiškinimą reikia,
         kad jis apibrėžtų faktinį ir teisinį pagrindą, kuris susijęs su jo pateikiamais klausimais, arba kad bent jau paaiškintų faktines
         aplinkybes, kuriomis grindžiami šie klausimai (žr., be kita ko, 1993 m. sausio 26 d. Sprendimo Telemarsicabruzzo ir kt., C‑320/90–C‑322/90, Rink. p. I‑393, 6 ir 7 punktus 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Albany, C‑67/96, Rink. p. I‑5751, 39 punktą ir 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo Lehtonen ir Castors Braine, C‑176/96, Rink. p. I‑2681, 22 punktą).

      70      Sprendimuose dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija turi ne tik leisti Teisingumo Teismui pateikti
         naudingus atsakymus, bet taip pat suteikti valstybių narių vyriausybėms bei kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti
         pastabas pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį. Teisingumo Teismas turi prižiūrėti, kad ši galimybė būtų užtikrinta,
         atsižvelgdamas į tai,  kad pagal minėtą nuostatą tik apie sprendimus dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą yra pranešama
         suinteresuotosioms šalims (žr., be kita ko, 1995 m. kovo 23 d. Nutarties  Saddik, C‑458/93, Rink. p. I‑511, 13 punktą, minėto sprendimo Albany 40 bei  minėto sprendimo Lehtonen ir Castors Braine 23 punktą).

      71      Taigi reikia konstatuoti, kad šios sąlygos neįvykdytos išlaidoms atlyginti taikomų taisyklių  atžvilgiu.

      72      Šiomis aplinkybėmis klausimas dėl šių taisyklių nepriimtinas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 43 straipsniu gali remtis toks Bendrijos pilietis, kaip ieškovas pagrindinėje byloje, kuris, persikėlęs gyventi kitur,
            gyvena vienoje valstybėje narėje ir turi visas kitoje valstybėje narėje įsteigtų bendrovių akcijas.
      2.      EB 43 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybei narei įtvirtinti tokią kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamą
            pajamų apmokestinimo tvarką, mokesčių mokėtojui iš šios valstybės narės persikėlus gyventi kitur, pagal kurią, siekiant atidėti
            šio mokesčio mokėjimą, reikia pateikti garantijas ir pagal kurią visiškai neatsižvelgiama į pajamų sumažėjimą, kuris gali
            vėliau atsirasti suinteresuotajam asmeniui persikėlus gyventi kitur ir į kurį nebuvo atsižvelgta priimančiojoje valstybėje
            narėje.
      3.      Dėl Bendrijos teisę pažeidžiančio reikalavimo pateikti garantiją atsirandanti kliūtis negali būti panaikinta atgaline data
            vien grąžinus šią garantiją. Šiam vertinimui akto, kuriuo remiantis garantija buvo grąžinta, forma neturi jokios reikšmės.
            Kai valstybė narė numato palūkanų mokėjimą, grąžinus pažeidžiant nacionalinę teisę  reikalaujamą garantiją, šios palūkanos
            taip pat mokėtinos Bendrijos teisės pažeidimo atveju. Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas
            į Teisingumo Teismo pateiktas gaires bei laikydamasis lygiavertiškumo bei veiksmingumo principų, turi įvertinti, ar aptariama
            valstybė narė yra atsakinga už žalą, atsiradusią dėl pareigos pateikti tokią garantiją.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2011 m. lapkričio 15 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Václav Hrbek prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT paraiška - Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas "alpine" - Piktnaudžiavimas įgaliojimais - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 65 straipsnio 2 dalis - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-434/10.

text:
      2011 m. lapkričio 15 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Hrbek prieš VRDT – Outdoor Group (ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT)
      (Byla T‑434/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas „alpine“ – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 65 straipsnio 2 dalis – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr.
         31, 47, 65, 71–74 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. liepos 8 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1441/2009‑2), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               The Outdoor Group Ltd
               ir Václav Hrbek.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Václav Hrbek bylinėjimosi išlaidas.