title: 2008 m. gruodžio 4 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Jobra Vermögensverwaltungs-Gesellschaft mbH prieš Finanzamt Amstetten Melk Scheibbs. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Wien - Austrija. # Laisvė teikti paslaugas - Įsisteigimo laisvė - Mokesčių teisės aktai - Investicinis priedas - Nacionalinės teisės aktai, kuriais mokestinė lengvata suteikiama tik turtui, naudojamam nacionalinėje teritorijoje esančiame nuolatiniame padalinyje - Netaikymas atlygintinai perleidžiamam turtui, kuris daugiausia naudojamas kitose valstybėse narėse - Transporto priemonių išperkamoji nuoma - Piktnaudžiavimo prevencija. # Byla C-330/07.

text:
      Byla C‑330/07
      Jobra Vermögensverwaltungs-Gesellschaft mbH
      prieš
      Finanzamt Amstetten Melk Scheibbs
      (Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Wien prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvė teikti paslaugas – Įsisteigimo laisvė − Mokesčių teisės aktai − Investicinis priedas − Nacionalinės teisės aktai, kuriais mokesčių lengvata
         suteikiama tik turtui, naudojamam nacionalinėje teritorijoje esančiame nuolatiniame padalinyje − Netaikymas atlygintinai perleidžiamam
         turtui, kuris daugiausia naudojamas kitose valstybėse narėse − Transporto priemonių išperkamoji nuoma − Piktnaudžiavimo prevencija“

      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai – Pateisinimas – Kova su piktnaudžiavimu – Sąlygos
      (EB 49 straipsnis)
      2.        Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai
      (EB 49 straipsnis)
      1.        Nacionalinė priemonė, apribojanti laisvę teikti paslaugas, gali būti pateisinama, jei ji konkrečiai skirta uždrausti visiškai
         fiktyvius, ekonomiškai nepagrįstus susitarimus, kuriais tik siekiama gauti mokesčių lengvatų. Tačiau tai, jog įmonė, galinti
         prašyti investicinio priedo, atlygintinai perleidžia turtą įmonei, kuri jį daugiausia naudoja kitose valstybėse narėse, savaime
         nėra piktnaudžiavimas. Toks perleidimas taip pat negali pagrįsti bendros piktnaudžiavimo buvimo prezumpcijos ir pateisinti
         priemonės, trukdančios naudotis pagrindine Sutarties garantuojama laisve.

      (žr. 35–37 punktus)
      2.        EB 49 straipsnis draudžia tokius valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos materialųjį turtą įsigyjančioms įmonėms atsisakoma
         suteikti investicinį priedą vien dėl to, kad turtas, už kurį prašoma šio priedo ir kuris atlygintinai perleidžiamas, daugiausia
         naudojamas kitose valstybėse narėse.

      Iš tiesų tokie teisės aktai, kurie investicijoms į atlygintinai perleidžiamą, kitoje valstybėje narėje naudojamą turtą taiko
         mažiau palankų mokesčių režimą nei taikomas investicijoms į nacionalinėje teritorijoje naudojamą tokį turtą, iš esmės sudaro
         laisvės teikti paslaugas apribojimą, nes jie gali atgrasinti šios mokesčių lengvatos prašyti galinčias įmones nuo nuomos paslaugų
         teikimo ūkio subjektams, vykdantiems veiklą kitose valstybėse narėse. Tuo atveju, kai įmonė atlygintinai perleidžia turtą
         naudotis kitai įmonei, kuri glaudžiai su ja susijusi ekonominiu požiūriu, šie teisės aktai gali atgrasinti įmonę nuomininkę
         nuo tarpvalstybinės veiklos.

      Tokių teisės aktų negalima pateisinti subalansuoto apmokestinimo kompetencijos pasidalijimo tarp valstybių narių reikalavimu,
         nes iš nuomos gautos pajamos, t. y. pajamos už suteikimą naudotis materialiuoju turtu, už kurį prašoma investicinio priedo,
         apmokestinamos šį priedą skiriančioje valstybėje narėje ir todėl, nesant nagrinėjamų teisės aktų, nekyla pavojus šios valstybės
         narės teisei įgyvendinti savo mokesčių kompetenciją jos teritorijoje vykdomos veiklos atžvilgiu.

      Tokių teisės aktų taip pat negali pateisinti būtinybė užtikrinti nacionalinės mokesčių sistemos nuoseklumą, nes mokesčių sistemos
         požiūriu nėra tiesioginio ryšio tarp investicinio priedo, suteikto nuomotojui už jo įsigytą materialųjį turtą, ir vėlesnio
         nuomininko pajamų, gautų iš šio turto, kuris buvo atlygintinai perleistas, naudojimo apmokestinimo.

      Be to, kadangi jie neleidžia investicinio priedo nesuteikti vien visiškai fiktyvių susitarimų sudarymo atveju, bet daro neigiamą
         poveikį bet kuriam turinčiam teisę prašyti investicinio priedo nuomotojui, kuris atlygintinai perleidžia turtą tarpvalstybinę
         veiklą vykdančioms įmonėms, net jei nėra objektyvių požymių, galinčių įrodyti tokį susitarimą, tokie teisės aktai negali būti
         pateisinti būtinybe išvengti piktnaudžiavimo.

      (žr. 24–26, 32–35, 38–41 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gruodžio 4 d.(*)

      „Laisvė teikti paslaugas – Įsisteigimo laisvė − Mokesčių teisės aktai − Investicinis priedas − Nacionalinės teisės aktai, kuriais mokestinė lengvata
         suteikiama tik turtui, naudojamam nacionalinėje teritorijoje esančiame nuolatiniame padalinyje − Netaikymas atlygintinai perleidžiamam
         turtui, kuris daugiausia naudojamas kitose valstybėse narėse − Transporto priemonių išperkamoji nuoma − Piktnaudžiavimo prevencija“

      Byloje C‑330/07
      dėl Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Wien (Austrija) 2007 m. liepos 3 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2007 m. liepos 16 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Jobra Vermögensverwaltungs-Gesellschaft mbH
      prieš
      Finanzamt Amstetten Melk Scheibbs,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas (pranešėjas), teisėjai A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus ir P. Lindh,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. rugsėjo 18 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos Lumma ir C. Blaschke,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer ir J. Bauer,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Mölls ir R. Lyal,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 43 ir 49 sraipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Vermögensverwaltungs-Gesellschaft mbH (toliau – Jobra), pagal Austrijos teisę įsteigtos bendrovės, ir Finanzamt Amstetten Melk Scheibbs (toliau – Finanzamt), dėl to, kad pastaroji atsisakė skirti šiai bendrovei investicijų prieaugio priedą (toliau – investicinį priedą) už krovininius
         automobilius, kuriuos ji nusipirko ir pagal išperkamosios nuomos sutartį perdavė Braunshofer GmbH (toliau – Braunshofer) kitai pagal Austrijos teisę įsteigtai bendrovei, nes pastaroji juos daugiausia naudojo kitose valstybėse narėse.

       Teisinis pagrindas
      3        Pagal 1988 m. Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz, BGBl. 400/1988) 108e straipsnio 1 ir 2 dalis, BGBl. I 155/2002
         paskelbta redakcija:

      „1.      Už investicijas į turtą, už kurį gali būti suteikiamas priedas, gali būti suteiktas 10 % investicinis priedas. Investicinis
         priedas suteikiamas su sąlyga, kad įsigijimo ar pagaminimo išlaidos bus nurašytos kaip nusidėvėjimas (7 ir 8 straipsniai).

      2.      Turtas, už kurį gali būti suteikiamas priedas, tai – naujas materialusis turtas, priskirtinas amortizuojamam kapitalui. Turtui,
         už kurį priedas neskiriamas, priskiriamas:

      <...>
      –      turtas, naudojamas ne nacionalinėje teritorijoje esančiame nuolatiniame padalinyje, kuriame gaunamos pajamos 2 straipsnio
         3 dalies 1–3 punktų prasme. Turtas, už užmokestį perleistas daugiausia naudoti užsienyje, nelaikomas naudojamu nacionalinėje
         teritorijoje esančiame padalinyje.“

      4        Pagal 1988 m. Bendrovių pelno mokesčio įstatymo (Körperschaftsteuergesetz, BGBl. 401/1988) 24 straipsnio 6 dalies BGBl. I 155/2002
         redakciją:

      „1988 m. Pajamų mokesčio įstatymo <...> 108e ir 108f straipsniai atitinkamai taikomi juridiniams asmenims 1 straipsnio prasme,
         jeigu jie neatleisti nuo pelno mokesčio.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      5        Jobra yra turto administravimo bendrovė, turinti savo buveinę Austrijoje, kurios įstatinis kapitalas 100 % priklauso Josef Braunshofer. Braunshofer yra bendrovė, kuri verčiasi tarptautiniais pervežimais ir taip pat turi savo buveinę Austrijoje. Pastarosios bendrovės įstatinis
         kapitalas 100 % priklauso Jobra. 2003 m. rugpjūčio mėnesį Braunshofer įsteigė filialą Vokietijoje.

      6        Jobra priklauso transporto priemonių parkas. Braunshofer verslo reikmėms ji pagal išperkamosios nuomos sutartį suteikia savo krovininius automobilius. Vykdydama savo transporto veiklą,
         Braunshofer daugiausia juos naudoja kitose valstybėse narėse.

      7        2003 m. savo mokesčių deklaracijoje Jobra, remdamasi Einkommensteuergesetz 108e straipsniu, paprašė 46 770 eurų investicinio priedo už krovininius automobilius, kuriuos
         ji nusipirko nuo 2002 m. balandžio iki rugsėjo mėnesio. 2004 m. birželio mėn. ši suma buvo įskaityta į jos mokesčių sąskaitą.

      8        Tačiau, atlikdama Jobra patikrinimą, mokesčių administracija konstatavo, kad pagrindinėje byloje aptariamo priedo suteikimo sąlygos nebuvo įvykdytos,
         nes Braunshofer pagal išperkamosios nuomos sutartį suteiktus krovininius automobilius daugiausia naudojo užsienyje ir todėl jie negalėjo būti
         laikomi nacionalinėje teritorijoje esančiame nuolatiniame padalinyje naudojamu turtu pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės
         aktų prasme. Todėl Jobra buvo atsisakyta suteikti šią mokestinę lengvatą.

      9        2005 m. lapkričio 2 d. Sprendimu Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Wien atmetė Jobra pateiktą skundą. 2006 m. balandžio 20 d. Sprendimu Verwaltungsgerichtshof panaikino šį sprendimą visų pirma dėl procedūrinių taisyklių pažeidimo. Be to, jis pareiškė abejonių dėl to, ar aplinkybė,
         kad „turtas, kuris, jį atlygintinai perleidus, daugiausia naudojamas kitose <...> valstybėse narėse, nepriskiriamas turtui,
         už kurį suteikiamas priedas“, atitinka laisvės teikti paslaugas sąvoką EB 49 straipsnio prasme.

      10      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai numato nevienodą
         vertinimą, pagrįstą paslaugų teikimo vieta, ir klausia, ar šie teisės aktai atitinka EB 43 ir 49 straipsnius.

      11      Tokiomis aplinkybėmis Unabhängiger Finanzsenat, Aussenstelle Wien, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar įsisteigimo laisvės (EB 43 ir paskesni straipsniai) ir (arba) laisvės teikti paslaugas (EB 49 ir paskesni straipsniai)
         nuostatos draudžia 2003 m. gruodžio 31 d. galiojusias nacionalinės teisės normas, pagal kurias įmonėms suteikiama mokestinė
         lengvata (investicijų didinimo priedas) naujam materialiajam turtui įsigyti, be kita ko, jei šis turtas naudojamas tik nacionalinėje
         teritorijoje esančiame nuolatiniame padalinyje, ir pagal kurias dėl to ši mokestinė lengvata (investicinis priedas) nesuteikiama
         įmonėms, įsigijančioms naują materialųjį turtą, kuris bus naudojamas likusioje Europos Sąjungos dalyje esančiame nuolatiniame
         padalinyje?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Pirminės pastabos
      12      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar EB 43 ir paskesni straipsniai
         bei EB 49 ir paskesni straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinės teisės aktus, kurie investiciniam priedui,
         skirtam įmonėms, įsigijančioms materialųjį turtą, gauti nustato sąlygą, kad turtas, už kurį prašoma šio priedo, būtų naudojamas
         tik šioje valstybėje esančiame nuolatiniame padalinyje, aiškiai nustatant, jog atlygintinai perleidžiamas turtas, daugiausia
         naudojamas kitose valstybėse narėse, nėra laikomas naudojamu tokiame padalinyje.

      13      Kalbėdama apie nacionalines teisines aplinkybes, kuriomis pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Austrijos vyriausybė
         teigia, jog tai, kad turtas, už kurį prašoma suteikti investicinį priedą, naudojamas kitų valstybių narių teritorijoje, nedaro
         neigiamo poveikio suteikiant šį priedą. Pagrindinėje byloje ginčijamuose teisės aktuose šiai mokestinei lengvatai gauti numatyta
         sąlyga, kad atitinkamas turtas būtų priskirtas Austrijos teritorijoje esančiam nuolatiniam padaliniui. Remiantis nacionalinių
         teismų praktika, reikėtų nustatyti, ar šį turtą toks padalinys naudojo laikotarpiu, atitinkančiu bent pusę jo naudojimo trukmės.

      14      Dėl faktinių aplinkybių, Austrijos vyriausybė pabrėžia, kad 2003 m. rugpjūčio mėn. Braunshofer įsteigė filialą Vokietijoje. Taigi, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, kyla klausimas, ar mokesčių mokėtojas,
         turtą daugiausia naudojantis nacionaliniame nuolatiniame padalinyje, ir mokesčių mokėtojas, tokį turtą naudojantis užsienio
         nuolatiniame padalinyje, yra panašioje padėtyje investicinio priedo suteikimo požiūriu.

      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad pagrindinėje byloje jis turi taikyti 1988 m. Einkommensteuergesetz
         nuostatas dėl investicinio priedo suteikimo už turtą, kuris, atlygintinai jį perleidus, daugiausia naudojamas kitose valstybėse
         narėse. Jam kyla abejonių, ar šios nuostatos atitinka EB 43 ir 49 straipsnius, nes konstatuotinas nevienodas vertinimas dėl
         paslaugų teikimo vietos.

      16      Nors iš Nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Braunshofer įsteigė filialą Vokietijoje, iš šioje nutartyje išdėstytų faktinių aplinkybių neišplaukia, kad Jobra buvo atsisakyta suteikti pagrindinėje byloje nagrinėjamą priedą dėl to, jog toks padalinys yra kitoje valstybėje narėje.

      17      Tokiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą, Teisingumo Teismas negali
         aiškinti nacionalinių nuostatų ar nustatyti faktinių aplinkybių. Iš tiesų Teisingumo Teismas, atskirdamas Bendrijos ir nacionalinių
         teismų kompetenciją, turi atsižvelgti į prašyme priimti prejudicinį sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų faktines
         ir teisines aplinkybes (be kita ko, žr. 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 10 punktą, 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Dörr ir Ünal, C‑136/03, Rink. p. I‑4759, 46 punktą ir 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Dynamic Medien, C‑244/06, Rink. p. I‑0000, 19 punktą).

      18      Be to, net jei Austrijos vyriausybė teisingai aiškina pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus, matyti, kad prašymą priimti
         prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotas klausimas vis tiek lieka svarbus. Net jei darytume prielaidą, kad investicinį
         priedą buvo atsisakyta suteikti, nes atlygintinai perleistą turtą, už kurį buvo prašyta skirti šią lengvatą, naudojo užsienio
         nuolatinis padalinys laikotarpiu, viršijančiu pusę šio turto naudojimo trukmės, vien šios aplinkybės nepakanka, kad būtų išsklaidytos
         šio teismo pareikštos abejonės dėl minėtų teisės aktų atitikties pagrindinėms teisėms.

       Dėl pagrindinių teisių apribojimo
      19      Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, jog EB 43 ir 49 straipsniuose įtvirtintų įsisteigimo laisvės bei laisvės teikti
         paslaugas apribojimus sudaro priemonės, kurios šių laisvių įgyvendinimą draudžia, riboja arba daro jį mažiau patrauklų (šiuo
         klausimu žr. 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 22 punktą, 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 31 punktą ir 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑248/06, Rink. p. I‑0000, 21 punktą).

      20      Vokietijos ir Austrijos vyriausybės mano, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus reikia vertinti atsižvelgiant
         į EB 43 ir paskesnius straipsnius, reglamentuojančius įsisteigimo laisvę. Šių vyriausybių teigimu, šie teisės aktai įgyvendina
         teritorialumo principą. Mokesčių mokėtojas, naudojantis turtą nacionaliniame nuolatiniame padalinyje, mokesčių požiūriu nėra
         tokioje pačioje padėtyje kaip mokesčių mokėtojas, naudojantis tokį turtą užsienio nuolatiniame padalinyje. Kadangi situacijos
         nėra panašios, minėti teisės aktai nesudaro pagrindinių teisių apribojimo.

      21      Komisija mano, kad turi būti taikomos nuostatos, reglamentuojančios laisvę teikti paslaugas EB 49 straipsnio prasme. Jobra buvo atsisakyta skirti investicinį priedą remiantis nacionalinėmis nuostatomis dėl atlygintinio turto perleidimo. Be to,
         pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų taikymo sritis nėra apribota tik situacijomis įmonių grupės viduje. Komisijos
         teigimu, atsisakant skirti investicinį priedą nuomotojams tuo atveju, kai nuomininkai naudoja atlygintinai jiems perleistą
         turtą kitose valstybėse narėse, trukdoma įgyvendinti šią teisę.

      22      Šiuo atveju Jobra pagal išperkamosios nuomos sutartį suteikia Braunshofer krovininius automobilius. Transporto priemonių nuoma yra paslaugų teikimas EB 50 straipsnio prasme (be kita ko, žr. 2002 m.
         kovo 21 d. Sprendimo Cura Anlagen, C‑451/99, Rink. p. I‑3193, 18 punktą). Braunshofer naudoja šias transporto priemones vykdydama savo pervežimo veiklą.

      23      Pagal Nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Jobra buvo atsisakyta skirti investicinį priedą taikant pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus, nes krovininius automobilius,
         kuriuos pagal išperkamosios nuomos sutartį ji suteikė Braunshofer, pastaroji daugiausia naudojo kitose valstybėse narėse.

      24      Reikia konstatuoti, kad tokie teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kurie investicijoms į atlygintinai perleidžiamą,
         kitoje valstybėje narėje naudojamą turtą taiko mažiau palankų mokesčių režimą nei taikomas investicijoms į nacionalinėje teritorijoje
         naudojamą tokį turtą, gali atgrasinti šios mokesčių lengvatos prašyti galinčias įmones nuo nuomos paslaugų teikimo ūkio subjektams,
         vykdantiems veiklą kitose valstybėse narėse.

      25      Be to, tuo atveju, kai įmonė atlygintinai perleidžia turtą naudotis kitai įmonei, kuri glaudžiai su ja susijusi ekonominiu
         požiūriu, pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai gali atgrasinti įmonę nuomininkę nuo tarpvalstybinės veiklos.

      26      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad tokie teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, iš esmės
         sudaro laisvės teikti paslaugas EB 49 straipsnio prasme apribojimą. Todėl reikia išnagrinėti, ar toks apribojimas gali būti
         objektyviai pateisinamas.

       Dėl galimo pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų pateisinimo
      27      Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad laisvės teikti paslaugas apribojimas leistinas, tik jeigu juo siekiama Sutartį
         atitinkančio teisėto tikslo ir jis grindžiamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, su sąlyga, kad tokiu atveju šis
         apribojimas yra tinkamas siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (be kita ko, žr. 1997 m. birželio
         5 d. Sprendimo SETTG, C‑398/95, Rink. p. I‑3091, 21 punktą ir 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Laval un Partneri, C‑341/05, Rink. p. I‑11767, 101 punktą).

      28      Austrijos ir Vokietijos vyriausybės tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai atitinka apmokestinimo kompetencijos
         pasidalijimą tarp valstybių narių. Sąlyga, kad investicinis priedas suteikiamas tik tada, kai turtas, už kurį jo prašoma,
         skirtas nacionaliniam nuolatiniam padaliniui, siekiama užtikrinti ryšį tarp šios finansinės lengvatos skyrimo ir pelno, gauto
         naudojant tokį turtą, apmokestinimo.

      29      Austrijos vyriausybė taip pat nurodo kovos su piktnaudžiavimu būtinybę. Pagrindinėje byloje nagrinėjamais teisės aktais siekiama
         užkirsti kelią visiškai fiktyviems susitarimams atlygintinio perleidimo atveju. Jei nebūtų šios nuostatos, nuomotojui priskiriamas
         turtas galėtų pagrįsti teisę į investicinį priedą, neatsižvelgiant į tai, kur nuomininkas jį naudoja. Reikėtų nuogąstauti,
         jog visą priedą ar jo dalį nuomotojas perduos nuomininkui, kuris savo ruožtu naudos šį turtą tam, kad gautų pelną kitose valstybėse
         narėse. Taip būtų galima apeiti apribojimą, pagal kurį ši lengvata taikoma tik nacionalinėje teritorijoje.

      30      Ši vyriausybė patikslina, kad, nesant pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų, įmonių grupė, įsteigusi išperkamosios nuomos
         bendrovę Austrijoje, galėtų reikalauti investicinio priedo už visus šios grupės įsigijimus, nesvarbu, kur šis turtas būtų
         naudojamas.

      31      Komisijos teigimu, pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų negali pateisinti nei būtinybė užtikrinti nacionalinės mokesčių
         sistemos nuoseklumą ar išsaugoti veiksmingą mokesčių kontrolę, nei visiškai ekonominio pobūdžio tikslai.

      32      Dėl Austrijos ir Vokietijos vyriausybių nurodyto pirmojo pateisinimo reikia pažymėti, kad savo praktikoje Teisingumo Teismas
         iš tiesų yra pripažinęs, jog kartu su kitais pateisinančiais veiksniais subalansuotas apmokestinimo kompetencijos pasidalijimas
         tarp valstybių narių galėtų būti laikomas teisėtu reikalavimu (be kita ko, žr. 2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 45, 46 ir 51 punktus, 2007 m. kovo 29 d. Sprendimo Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Rink. p. I‑2647, 41 punktą, 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C‑231/05, Rink. p. I‑6373, 51 punktą ir 2008 m. gegužės 15 d. Sprendimo Lidl Belgium, C‑414/06, Rink. p. I‑0000, 42 punktą). Vis dėlto ši teismo praktika negali būti taikoma tokiomis aplinkybėmis, kokios yra
         pagrindinėje byloje.

      33      Šiuo atžvilgiu, nesant reikalo analizuoti visų minėtos teismo praktikos taikymo sąlygų, pakanka pažymėti, kad nagrinėjamu
         atveju iš nuomos gautos pajamos, t. y. pajamos už suteikimą naudotis materialiuoju turtu, už kurį Jobra prašo investicinio priedo, apmokestinamos Austrijoje. Todėl negalima teigti, kad, nesant pagrindinėje byloje nagrinėjamų
         teisės aktų, kiltų pavojus Austrijos Respublikos teisei įgyvendinti savo mokesčių kompetenciją jos teritorijoje vykdomos veiklos
         atžvilgiu (taip pat žr. minėtų sprendimų Marks & Spencer 46 punktą ir Rewe Zentralfinanz 42 punktą).

      34      Kadangi, bendrai paėmus, Teisingumo Teismui pastabas pateikusių suinteresuotų šalių argumentai susiję su būtinybe užtikrinti
         nacionalinės mokesčių sistemos nuoseklumą, reikia pažymėti, kad mokesčių sistemos požiūriu nėra tiesioginio ryšio tarp investicinio
         priedo, suteikto nuomotojui už jo įsigytą materialųjį turtą, ir vėlesnio nuomininko pajamų, gautų iš šio turto, kuris buvo
         atlygintinai perleistas, naudojimo apmokestinimo (šiuo klausimu žr. 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Laboratoires Fournier, C‑39/04, Rink. p. I‑2057, 20 ir 21 punktus).

      35      Kalbant apie pateisinimą, grindžiamą būtinybe išvengti piktnaudžiavimo, reikia konstatuoti, kad nacionalinė priemonė, apribojanti
         laisvę teikti paslaugas, gali būti pateisinama, jei ji konkrečiai skirta uždrausti visiškai fiktyvius, ekonomiškai nepagrįstus
         susitarimus, kuriais tik siekiama gauti mokestinių lengvatų (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Rink. p. I‑7995, 51 ir 55 punktus ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Rink. p. I‑2107, 74 punktą).

      36      Šiuo atveju negalima teigti, kad tai, jog įmonė, galinti prašyti investicinio priedo, atlygintinai perleidžia turtą įmonei,
         kuri jį daugiausia naudoja kitose valstybėse narėse, savaime yra piktnaudžiavimas.

      37      Toks perleidimas taip pat negali pagrįsti bendros piktnaudžiavimo buvimo prezumpcijos ir pateisinti priemonės, trukdančios
         naudotis pagrindine Sutarties garantuojama laisve (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 73 punktą ir 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo Lammers & Van Cleef, C‑105/07, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).

      38      Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai daro neigiamą poveikį bet kuriam turinčiam
         teisę prašyti investicinio priedo nuomotojui, kuris atlygintinai perleidžia turtą tarpvalstybinę veiklą vykdančioms įmonėms,
         net jei nėra objektyvių požymių, galinčių įrodyti tokį visiškai fiktyvų susitarimą. Be to, neatrodo, kad šie teisės aktai
         leistų nuomotojams pateikti įrodymų, kad nėra piktnaudžiaujama.

      39      Todėl reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai neleidžia investicinio priedo nesuteikti vien visiškai
         fiktyvių susitarimų sudarymo atveju. Be to, Teisingumo Teisme nebuvo teigiama, kad pagrindinėje byloje toks susitarimas egzistavo.

      40      Atsižvelgiant į tai, kad pasakyta, reikia pripažinti, kad šių teisės aktų negali pateisinti privalomieji bendrojo intereso
         pagrindai.

      41      Todėl į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: EB 49 straipsnis draudžia tokius valstybės narės teisės aktus, kokie nagrinėjami
         pagrindinėje byloje, pagal kuriuos materialųjį turtą įsigijančioms įmonėms atsisakoma suteikti investicinį priedą vien dėl
         to, kad turtas, už kurį prašoma šio investicinio priedo ir kuris atlygintinai perleidžiamas, daugiausia naudojamas kitose
         valstybėse narėse.

      42      Kadangi su laisve teikti paslaugas susijusios Sutarties nuostatos draudžia tokius teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje
         byloje, nereikia nagrinėti klausimo, ar juos galėtų drausti ir su įsisteigimo laisve susijusios Sutarties nuostatos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      43      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      EB 49 straipsnis draudžia tokius valstybės narės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos materialųjį
            turtą įsigijančioms įmonėms atsisakoma suteikti investicinį priedą vien dėl to, kad turtas, už kurį prašoma šio investicinio
            priedo ir kuris atlygintinai perleidžiamas, daugiausia naudojamas kitose valstybėse narėse.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2006 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # United Utilities plc prieš Commissioners of Customs & Excise. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: House of Lords - Jungtinė Karalystė. # Šeštoji PVM direktyva - 13 straipsnio B skirsnio f punktas - Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio - Taikymo sritis - ,,Call centre" veikla. # Byla C-89/05.

text:
      Byla C‑89/05
      United Utilities plc
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise
      (House of Lords prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 13 straipsnio B skirsnio f punktas – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Taikymo sritis – „Call centre“ veikla“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštojoje
            direktyvoje numatytas atleidimas nuo mokesčio
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio f punktas)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema:
         vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio B skirsnio f punktas turi būti aiškinamas taip, kad „call centre“ paslaugų teikimas
         lažybų telefonu organizatoriui, apimantis statymų priėmimą organizatoriaus vardu, kurį atlieka šių paslaugų teikėjo darbuotojai,
         nėra lažybų sandoris šios nuostatos prasme ir todėl negali būti atleistas nuo pridėtinės vertės mokesčio, kaip numatyta šioje
         nuostatoje.

      Taigi vien ši veikla, priešingai nei šioje nuostatoje numatytas lažybų sandoris, bet kuriuo atveju negali būti apibūdinama
         kaip galimybės laimėti lažybų dalyviams suteikimas ir sutikimas savo ruožtu prireikus finansuoti šį laimėjimą, todėl negali
         būti laikoma lažybų sandoriu šios nuostatos prasme.

      (žr. 26, 29 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 13 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 13 straipsnio B skirsnio f punktas – Azartinių lošimų atleidimas nuo mokesčio – Taikymo sritis – ,,Call centre“ veikla“
      Byloje C‑89/05
      dėl House of Lords (Jungtinė Karalystė) 2004 m. lapkričio 3 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. vasario 18 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      United Utilities plc
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Schintgen (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, G. Arestis
         ir J. Klučka,

      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. vasario 2 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        United Utilities plc, atstovaujamos QC D. Goy ir barrister  C. McDonnell, įgaliotų solicitor P. Drinkwater,

      –        Commissioners of Customs & Excise, atstovaujamų barrister  R. Hill,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. White ir T. Harris, padedamų QC  K. Parker ir barrister  R. Hill,

      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir A. Matos Barros,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 13 straipsnio B skirsnio f punkto išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp bendrovės United Utilities plc (toliau – United Utilities) ir Jungtinėje Karalystėje už pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) surinkimą atsakingos institucijos Commissioners of Customs & Excise (toliau – Commissioners) dėl Vertex Data Science Ltd (toliau – Vertex) paslaugų, teikiamų Littlewoods Promotions Ltd (toliau – Littlewoods), kuri organizuoja lažybas telefonu, apmokestinimo PVM.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnis, kuris sudaro II antraštinę dalį „Taikymo sritis“, nustato:

      „Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1)      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      <...>“
      4        Pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktą valstybės narės atleidžia nuo PVM „lažybas, loterijas ir kitas
         azartinių lošimų formas, laikydamosi kiekvienos valstybės narės nustatytų sąlygų ir apribojimų“.

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktas buvo perkeltas į nacionalinę teisę 1994 m. PVM įstatymo (Value Added Tax Act 1994) 9 priedo 4 grupe, pagal kurį bet kokios įrangos, skirtos lažybų statymams pateikti ar bet kokiems azartiniams lošimams vykdyti,
         suteikimas naudotis atleidžiamas nuo PVM.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      6        United Utilities yra bendrovių, kurios prilyginamos atskiram apmokestinamajam asmeniui Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antrosios
         pastraipos prasme, grupės narė. Vertex taip pat yra šios grupės narė.

      7        Littlewoods organizuoja lažybas telefonu, žinomas „Bet Direct“ pavadinimu. Klientai gali eiti lažybų dėl sporto varžybų ar kitų atsitiktinių
         įvykių, kaip antai oro prognozės, baigties. Lažybos vykdomos tik telefonu. 1999 m. Littlewoods nusprendė perduoti dalį savo veiklos ir sudarė „call centre“ paslaugų teikimo sutartį su Vertex. Pagal šią sutartį Vertex, kuriai leista veikti ir kaip Littlewoods agentei, turi aprūpinti personalu, patalpomis, telefono bei kompiuterine įranga, kad būtų galima rengti nagrinėjamas lažybas.

      8        Littlewoods parenka sporto varžybas ar kitus įvykius, dėl kurių gali būti rengiamos lažybos, nustato koeficientus, įvertina lažybas ir
         kontroliuoja su tuo susijusias pajamas ir išlaidas.

      9        Savo ruožtu Vertex tik priima telefoninius skambučius ir registruoja lažybas, laikydamasi Littlewoods nustatytų sąlygų. Šiuo atžvilgiu ji neturi jokios diskrecijos. Be to, Vertex darbuotojai niekuomet neinformuoja lažybų dalyvių, kad šie yra Vertex, o ne Littlewoods klientai. Dar daugiau, Vertex pavadinimo nėra jokiame lažybų dalyviams pateikiamame dokumente.

      10      Vertex gaunamą atlyginimą sudaro fiksuota ir kintanti dalys. Pastaroji apskaičiuojama remiantis Vertex  gautų skambučių trukme minutėmis. Tuo atveju, kai Vertex vykdydama savo funkcijas suklysta, numatytos įvairios baudos. Atlyginimas nepriklauso nei nuo įregistruotų lažybų skaičiaus
         ar jų vertės, nei nuo šių lažybų koeficientų. Vertex neatsako finansiškai Littlewoods pasiūlytų lažybų atžvilgiu.

      11      United Utilities mano, kad Vertex teikiamos paslaugos patenka į Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkto taikymo sritį, todėl jos turi būti atleidžiamos
         nuo PVM, kaip numatyta šioje nuostatoje.

      12      Grįsdama savo poziciją, United Utilities pirmiausia tvirtina, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punktas numato atleisti nuo mokesčio vietos, kurioje
         vyksta azartiniai lošimai, įrengimą. Todėl gali būti atleidžiama nuo mokesčio ir veikla, kurios paskirtis – sukurti pagrindą,
         t. y. struktūrą, kurioje arba kuria naudojantis gali būti vykdomi azartiniai lošimai.

      13      Be to, iš 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC (C‑2/95, Rink. p. I‑3017) ir 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo CSC Financial Services (C‑235/00, Rink. p. I‑10237) matyti, kad atleidimas nuo mokesčio pagrindinėje byloje turėtų būti taikomas agento teikiamoms
         paslaugoms, nes pastarasis yra tik sandorio dėl paties azartinio lošimo įrankis. Bet koks kitoks aiškinimas reikštų, kad šis
         atleidimas nuo mokesčio būtų taikomas tik tam tikriems elementams, sudarantiems struktūrą, kurioje vykdomas azartinio lošimo
         sandoris.

      14      United Utilities  taip pat tvirtina, kad, kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos finansinių paslaugų atleidimo nuo PVM srityje (minėtas
         1999 m. vasario 25 d. Sprendimas SDC, CPP, C‑349/96, Rink. p. I‑973 ir minėtas sprendimas CSC Financial Services), kai agentas atstovaujamojo vardu įvykdo tam tikrą veiksmą, šio agento paslaugos atstovaujamajam dėl atleidimo nuo PVM turi
         būti nagrinėjamos atsižvelgiant į konkretų jų vaidmenį pagrindiniame sandoryje tarp atstovaujamojo ir galutinio kliento. Šio
         agento teikiamos paslaugos gali būti atleistos, tik kai agentas įvykdo „esminį veiksmą, pakeičiantį tarp šalių esančią teisinę
         ir finansinę situaciją“, atlikdamas sandorį, kuris patenka į vieną iš neapmokestinamų kategorijų. Ar šis agentas yra atstovaujamojo,
         ar kliento agentas šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.

      15      Ši teismo praktika mutatis mutandis taikoma lažybų ir azartinių lošimų atleidimui nuo PVM. Be to, lažybų ir azartinių lošimų srityje lažybų sutarties sudarymas
         yra šių lažybų konkreti ir pagrindinė funkcija, pakeičianti tarp šalių esančią teisinę ir finansinę situaciją. Kadangi Vertex žodinis lažybų priėmimas sukuria teisinį ryšį tarp lažybų dalyvių ir Littlewoods, Vertex įvykdo konkrečią ir pagrindinę lažybų organizatoriaus funkciją.

      16      Galiausiai United Utilities tvirtina, kad jos aiškinimo nepaneigia tai, jog Vertex neturi jokios diskrecijos priimdama arba atsisakydama priimti statymus Littlewoods vardu, nes sutarties sudarymas niekada nėra administracinio pobūdžio aktas.

      17      Commissioners nepritaria šiai nuomonei ir savo nuožiūra mano, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytas atleidimas
         nuo mokesčio netaikomas Vertex teikiamoms paslaugoms, nes jos yra tik materialios, techninės ar administracinės paslaugos, teikiamos lažybų organizatoriui.

      18      VAT  and Duties Tribunal, High Court of Justice bei Court of Appeal atmetė United Utilities argumentus.

      19      Šiomis aplinkybėmis House of Lords, bylą nagrinėjantis teismas, nusprendė sustabdyti nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar Šeštosios direktyvos <...> 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytas lažybų atleidimas nuo mokesčio <…> taikomas, kai
         asmuo (toliau – agentas) kito asmens (atstovaujamojo) vardu teikia statymų priėmimo paslaugą iš klientų ir juos informuoja,
         kad atstovaujamasis priima statymus, kai:

      a)      agentas savo veiksmais atlieka būtinus veiksmus, kad tarp kliento ir atstovaujamojo atsirastų lažybų teisinis santykis ir
         būtų sudarytas lažybų sandoris; bet

      b)      agentas nepriima sprendimų dėl koeficientų nustatymo, nes juos nustato atstovaujamasis arba tam tikrais atvejais trečiosios
         šalys pagal nagrinėjamoje sporto šakoje galiojančias taisykles; ir

      c)      agentas sprendžia, ar priimti statymą atstovaujamojo vardu, vadovaudamasis pastarojo nustatytais kriterijais, todėl pats neturi
         diskrecijos šiuo klausimu ?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      20      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio
         f punktas turi būti aiškinamas taip, kad „call centre“ paslaugų teikimas lažybų telefonu organizatoriui, apimančiam statymų
         priėmimą organizatoriaus vardu, kurį atlieka šių paslaugų teikėjo darbuotojai, yra lažybų sandoris šios nuostatos prasme ir
         todėl gali būti atleidžiamas nuo PVM, kaip numatyta šioje nuostatoje.

      21      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad formuluotės, vartojamos Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje nurodytam
         atleidimui nuo mokesčio apibrėžti, turi būti aiškinamos griežtai, nes šis atleidimas yra išimtis iš bendro principo, pagal
         kurį PVM mokamas už visų mokesčio mokėtojo už atlygį atliekamų paslaugų teikimą (be kita ko, žr. minėto sprendimo SDC 20 punktą ir 2005 m. kovo 3 d. Sprendimo Arthur Andersen, C‑472/03, Rink. p. I‑1719, 24 punktą).

      22      Be to, šioje nuostatoje vartojamų formuluočių aiškinimas turi atitikti šio atleidimo nuo mokesčio tikslus ir tenkinti bendrai
         PVM sistemai būdingo fiskalinio neutralumo principo reikalavimus (2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Dornier, C‑45/01, Rink. p. I‑12911, 42 punktas).

      23      Kalbant konkrečiai apie lažybas, loterijas ir kitus azartinius lošimus, reikia pažymėti, kad jiems taikomas atleidimas nuo
         mokesčio grindžiamas praktiniais sumetimais, nes azartinių lošimų sandoriams ne taip paprasta taikyti PVM (2001 m. gegužės
         29 d. Sprendimo Freemans, C‑86/99, Rink. p. I‑4167, 30 punktas), o ne, kaip tai yra tam tikrų bendrojo intereso paslaugų teikimo socialiniame sektoriuje
         atveju, – siekiant užtikrinti šios veiklos rūšims palankesnes sąlygas PVM srityje.

      24      Atsižvelgiant į šiuos teiginius, reikia išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama veikla yra lažybų sandoris Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkto prasme, kurį galima atleisti nuo PVM.

      25      Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Vertex teikiamos paslaugos apima aprūpinimą personalu, patalpomis, telefono bei kompiuterine įranga, kad būtų galima rengti nagrinėjamas
         lažybas, kurių objektą ir koeficientus nustato šios paslaugos gavėjas, šiuo atveju Littlewoods.

      26      Taigi reikia konstatuoti, kad vien ši veikla, priešingai nei Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytas
         lažybų sandoris, bet kuriuo atveju negali būti apibūdinama kaip galimybės laimėti lažybų dalyviams suteikimas ir sutikimas
         savo ruožtu prireikus finansuoti šį laimėjimą, todėl negali būti laikoma lažybų sandoriu šios nuostatos prasme.

      27      Dėl to paties motyvo šio aiškinimo nenuginčija tai, kad statymų priėmimas, kurį šiuo atveju vykdo Vertex darbuotojai, yra svarbus lažybų elementas, nes priėmus šiuos statymus tarp Littlewoods ir jos klientų atsiranda teisinis ryšys.

      28      Be to, teismo praktika, pagal kurią tarp paslaugų teikėjo ir jo kliento esančių teisinių ir finansinių santykių pakeitimas
         yra konkreti sandorių dėl pervedimų funkcija (minėto sprendimo SDC 66 punktas ir minėto sprendimo CSC Financial Services 26 punktas), neturėtų mutatis mutandis būti taikoma Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkte numatytoms veiklos rūšims, nes sandorio dėl pervedimo
         srityje numatyto atleidimo nuo mokesčio tikslai šios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio d punkto prasme nėra tokie patys,
         kuriais grindžiamas atleidimas nuo mokesčio, įtvirtintas tos pačios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio f punkte.

      29      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio
         f punktas turi būti aiškinamas taip, kad „call centre“ paslaugų teikimas lažybų telefonu organizatoriui, apimantis statymų
         priėmimą organizatoriaus vardu, kurį atlieka šių paslaugų teikėjo darbuotojai, nėra lažybų sandoris šios nuostatos prasme
         ir todėl negali būti atleistas nuo PVM, kaip numatyta šioje nuostatoje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      30      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio B skirsnio f punktas turi būti aiškinamas taip,
            kad „call centre“ paslaugų teikimas lažybų telefonu organizatoriui, apimančiam statymų priėmimą organizatoriaus vardu, kurį
            atlieka šių paslaugų teikėjo darbuotojai, nėra lažybų sandoris šios nuostatos prasme ir todėl negali būti atleistas nuo PVM,
            kaip numatyta šioje nuostatoje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2012 m. birželio 14 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Seven Towns Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Bendrijos prekių ženklas – Prašymas įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, vaizduojantį septynis skirtingų spalvų kvadratus – Žymuo, kuris gali sudaryti Bendrijos prekių ženklą – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 4 straipsnis.#Byla T‑293/10.

text:
      2012 m. birželio 14 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimasSeven Towns prieš VRDT (Septynių skirtingų spalvų kvadratų vaizdavimas)
      (Byla T-293/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Prašymas įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, vaizduojantį septynis skirtingų spalvų kvadratus – Žymuo, kuris gali sudaryti Bendrijos prekių ženklą – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 4 straipsnis“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Registracijos procedūra – Paraiškos paskelbimas – Veiksmas, negarantuojantis prekių ženklo registracijos
            (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 37 straipsnis ir 39 straipsnio 2 dalis) (žr. 33, 35 ir 36 punktus)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Apskundimo procedūra – Sprendimas dėl apeliacijos – Apeliacinės tarybos atliekamos eksperto funkcijos –
            Pareiga paisyti teisės į gynybą (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 37 straipsnio 3 dalis, 64 straipsnio 1 dalis ir 75 straipsnis)
            (žr. 42 ir 43 punktus)
      3.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Žymenys, galintys sudaryti prekių ženklą – Spalvos
            ar spalvų kombinacijos – Sąlygos (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 4 straipsnis) (žr. 50 punktą)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2010 m. balandžio 29 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R
                  1475/2009-1) dėl prašymo kaip Bendrijos prekių ženklą įregistruoti žymenį, vaizduojantį septynis skirtingų spalvų kvadratus.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


1996 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Hüpeden & Co. KG prieš Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Hamburg - Vokietija. # Byla C-295/94.