title: 2010 m. balanžio 15 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#X Holding BV prieš Staatssecretaris van Financiën (C-538/08) ir Oracle Nederland BV prieš Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C-33/09).#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden ir Gerechtshof Amsterdam - Nyderlandai.#Šeštoji PVM direktyva - Teisė į pirkimo mokesčio atskaitą - Nacionalinės teisės aktai, ribojantys atskaitą tam tikroms prekių ir paslaugų rūšims - Valstybių narių galimybė toliau taikyti teisę į atskaitą ribojančias taisykles, buvusias įsigaliojant Šeštajai PVM direktyvai - Pakeitimai įsigaliojus šiai direktyvai.#Sujungtos bylos C-538/08 ir C-33/09.

text:
      Sujungtos bylos C‑538/08 ir C‑33/09
      X Holding BV
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën
      ir
      Oracle Nederland BV
      prieš
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi
      (Hoge Raad der Nederlanden ir Gerechtshof Amsterdam prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Teisė į perkant sumokėto mokesčio atskaitą – Nacionalinės teisės aktai, ribojantys atskaitą tam tikroms prekių ir paslaugų rūšims – Valstybių narių galimybė toliau taikyti teisę į atskaitą ribojančias taisykles, buvusias įsigaliojant Šeštajai PVM direktyvai
         – Pakeitimai įsigaliojus šiai direktyvai“

      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą apribojimai – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus, buvusius Šeštosios direktyvos
            įsigaliojimo momentu
      (Tarybos direktyvos 67/228 11 straipsnio 4 dalis ir Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalis)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą apribojimai – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus, buvusius Šeštosios direktyvos
            įsigaliojimo momentu
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalis)
      3.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą apribojimai – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus, buvusius Šeštosios direktyvos
            įsigaliojimo momentu
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalis)
      1.        Antrosios direktyvos 67/228 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 11 straipsnio 4 dalis ir Šeštosios direktyvos
         77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio 6 dalis aiškintinos taip, kad jos nedraudžia
         įsigaliojant Šeštajai direktyvai taikytinų valstybės narės mokesčių teisės nuostatų, pagal kurias draudžiama atskaityti pridėtinės
         vertės mokestį, susijusį su išlaidomis, patirtomis, pirma, apmokestinamojo asmens darbuotojams sudarant „privataus transporto
         galimybes“, tiekiant „maistą“ ir „gėrimus“, suteikiant „apgyvendinimą“ bei sudarant „sporto ir pramogų“ galimybes, ir, antra,
         „verslo dovanoms“ bei „kitoms dovanoms“, jeigu tokiose nuostatose šios išlaidų rūšys, kurioms taikomas atskaitos apribojimas,
         apibrėžtos pakankamai tiksliai. Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antroje pastraipoje valstybėms narėms suteikta
         galimybė suponuoja, kad jos pakankamai tiksliai apibrėš prekių bei paslaugų, kurioms netaikoma atskaita, pobūdį ar paskirtį,
         siekiant užtikrinti, kad ši galimybė nepasitarnaus nustatant bendro pobūdžio atskaitos apribojimus.

      (žr. 44–45, 57 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio 6 dalis aiškintina taip,
         kad ji nedraudžia prieš šios direktyvos įsigaliojimą priimtų nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias pridėtinės vertės
         mokestį, sumokėtą įsigyjant tam tikrų iš dalies verslo, o iš dalies asmeniniams tikslams naudojamų prekių ar paslaugų, apmokestinamasis
         asmuo gali atskaityti ne visą, o tik proporcingai jų naudojimui verslo tikslais.

      Kadangi, atsižvelgiant į šioje nuostatoje valstybėms narėms suteiktos galimybės apimtį, jos turi teisę toliau taikyti visus
         teisės į atskaitą apribojimus pakankamai apibrėžtoms išlaidų rūšims, valstybės narės taip pat gali numatyti tam tikro teisės
         į atskaitą apribojimo išimtis, kiek tai susiję su tokiomis išlaidų rūšimis, nes tokios teisės nuostatos atitinka šia direktyva
         siekiamą tikslą, be kita ko, išreikštą jos 17 straipsnio 2 dalyje.

      (žr. 59–61 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 17 straipsnio 6 dalis aiškintina kaip
         nedraudžianti įsigaliojus šiai direktyvai valstybei narei įvesti teisės į atskaitą apribojimo pakeitimą, iš esmės skirtą sumažinti
         apribojimo taikymo sritį, tačiau dėl kurio negali būti atmesta galimybė, jog konkrečiu atveju ir tam tikru ataskaitiniu laikotarpiu
         dėl bendro pakeistos tvarkos pobūdžio pakeitimas išplės apribojimo taikymo sritį. Vien dėl galimybės, kad galėtų atsirasti
         tokios nepalankios pasekmės, tokio padaryto teisės aktų pakeitimo negalima laikyti pažeidžiančiu šios direktyvos 17 straipsnio
         6 dalį, nes apskritai šis pakeitimas apmokestinamiesiems asmenims yra naudingesnis nei iki tol galiojusi tvarka. Tokiomis
         sąlygomis, net ir įrodytas, toks pavienis ar išimtinis atvejis nedarytų įtakos principui, pagal kurį nacionalinės teisės aktų
         pakeitimu, priimtu įsigaliojus Šeštajai direktyvai, buvo susiaurinta prieš tai galiojusių teisės į atskaitą apribojimų apimtis.

      (žr. 70–71 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. balandžio 15 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Teisė į perkant sumokėto mokesčio atskaitą – Nacionalinės teisės aktai, ribojantys atskaitą tam tikroms prekių ir paslaugų rūšims – Valstybių narių galimybė toliau taikyti teisę į atskaitą ribojančias taisykles, buvusias įsigaliojant Šeštajai PVM direktyvai
         – Pakeitimai įsigaliojus šiai direktyvai“

      Sujungtose bylose C‑538/08 ir C‑33/09
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) (C‑538/08) ir Gerechtshof Amsterdam (Nyderlandai) (C‑33/09) atitinkamai 2008 m. lapkričio 14 d. ir 2009 m. sausio 20 d. sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas
         gavo 2008 m. gruodžio 4 d. ir 2009 m. sausio 26 d., pagal EB 234 straipsnį pateiktų dviejų prašymų priimti prejudicinį sprendimą
         bylose

      X Holding BV
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën (C‑538/08)

      ir
      Oracle Nederland BV
      prieš
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C‑33/09),

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta (pranešėjas), E. Juhász, T. von Danwitz ir D. Šváby,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gruodžio 3 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į pastabas, pateiktas:
      –        Oracle Nederland BV, atstovaujamos advokato H. Hop ir belastingadviseur P. Schrijver,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. M. Wissels, M. de Mol bei Y. de Vries,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos O. Patsopoulou, S. Trekli, V. Karra bei G. Konstantinos,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou ir W. Roels,
      susipažinęs su 2010 m. sausio 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinius sprendimus susiję su 1967 m. balandžio 11 d. Antrosios Tarybos direktyvos 67/228/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo − Bendros pridėtinės vertės mokesčio sistemos taikymo struktūra ir tvarka (OL 71,
         p. 1303, toliau – Antroji direktyva) 11 straipsnio 4 dalies bei 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 6 straipsnio 2 dalies, 17 straipsnio
         2 ir 6 dalių išaiškinimu.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant du teisinius ginčus tarp, pirma, X Holding BV (toliau – X Holding) ir Staatssecretaris van Financiën (Finansų valstybės sekretorius) bei, antra, Oracle Nederland BV (toliau – Oracle) ir Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (Utrechto-Gooi mokesčių administratorius, toliau – inspecteur) dėl teisės atskaityti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM) tam tikroms išlaidų kategorijoms.

       Bendrijos teisinis pagrindas
      3        Antrosios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:

      „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, jis turi turėti teisę
         iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, kuris jam įrašytas sąskaitoje dėl jam patiektų prekių ar suteiktų paslaugų;
      <...>“
      4        Pagal to paties straipsnio 4 dalį:

      „Atskaitos sistema netaikoma tam tikroms prekėms ir paslaugoms, ypač toms, kurios gali būti išimtinai ar iš dalies naudojamos
         asmeniniams apmokestinamojo asmens ar jo personalo tikslams.“

      5        Antrosios direktyvos 2 straipsnyje nustatyta:

      Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1)      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      <...>“
      6        Antrosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalis buvo suformuluota taip:

      „Paslaugų teikimu už atlygį laikoma:
      a)      prekių, sudarančių verslui skirto turto dalį, naudojimas apmokestinamojo asmens arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba
         jų naudojimas ne verslo tikslams, kai pridėtinės vertės mokestis už tas prekes buvo visiškai ar iš dalies atskaitytas;

      b)      apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas neatlygintinai jo paties arba jo darbuotojų privatiems poreikiams arba apskritai
         ne verslo tikslais.

      Šios dalies nuostatoms valstybės narės gali taikyti išimtis su sąlyga, kad tokios išimtys nesudarys prielaidų konkurencijos
         iškraipymui.“

      7        Pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 ir 6 dalis:

      „2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

      a)      pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas;
      <...>
      6.      Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
         išlaidomis susijęs pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali
         būti atskaitomas, jeigu jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai,
         pramogoms ar pasilinksminimams.

      Kol aukščiau minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose
         įstatymuose, galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.“

       Nacionalinė teisė
      8        1968 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Wet op de omzetbelasting 1968, toliau – PVM įstatymas) 2 straipsnyje numatyta:

      „Mokestis, kuriuo apmokestinamas prekių tiekimas ir paslaugų teikimas verslininkui, jo prekių įsigijimas Bendrijoje, taip
         pat jam skirtų prekių importas, yra atskaitomas iš mokesčio, kurį reikia sumokėti už prekių tiekimą ir paslaugų teikimą.“

      9        Šio įstatymo 15 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:

      ,,1. 2 straipsnyje numatytas ūkio subjekto atskaitomas mokestis yra:
      a)      mokestis, kurį kiti ūkio subjektai nurodo nustatyta tvarka išrašytoje sąskaitoje faktūroje už šiam ūkio subjektui deklaracijoje
         nurodytu laikotarpiu tiektas prekes ar suteiktas paslaugas;

      <...>“
      10      To paties įstatymo 16 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Pagal Karaliaus nutarimą atskaita, numatyta 15 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje, gali būti visiškai ar iš dalies apribota
         siekiant išvengti, kad prabangos prekės ir paslaugos, įsigytos kitų asmenų, bet ne verslininko, poreikiams tenkinti, <...>
         būtų iš dalies ar visai neapmokestinamos.“

      11      Nuo 1969 m. sausio 1 d. iki 1979 m. spalio 31 d. galiojusios 1968 m. Nutarimo dėl PVM atskaitos netaikymo (Besluit uitsluiting aftrek omzetbelasting 1968, toliau – Nutarimas dėl PVM) redakcijos 1 straipsnyje buvo nustatyta:

      „1.      [PVM įstatymo] 15 straipsnio 1 dalyje numatyta atskaita netaikoma, jei ir kiek prekės ir paslaugos naudojamos:
      <...>
      b)      verslo dovanoms ar kitoms dovanoms, skirtoms asmenims, kai tuo atveju, jei pridėtinės vertės mokestis jiems yra ar būtų apskaičiuotas,
         jis visas ar didelė jo dalis nebūtų atskaitoma;

      c)      tiekiant maistą ir gėrimus, suteikiant gyvenamąsias patalpas verslininko darbuotojams, išmokant darbo užmokestį natūra, sudarant
         galimybes sportuoti, ilsėtis arba naudotis transporto priemone asmeniškai arba kitiems privatiems darbuotojų tikslams.

      2.      „Verslo dovanos“ ar „kitos dovanos“ suprantamos kaip bet koks prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kurias verslininkas skiria
         kitiems verslo santykiais susijusiems asmenims arba laisvai, be atlygio, ar už atlygį, mažesnį nei įsigijimo išlaidos ar gamybos
         sąnaudos, arba – paslaugų atveju – lygų galutinės prekių tiekimo ar paslaugų teikimo sąnaudoms be pridėtinės vertės mokesčio.“

      12      Šio nutarimo 2 straipsnyje buvo numatyta:

      „Jei verslininkas įskaičiavo atlygį už 1 straipsnio b ar c punkte numatytą prekių tiekimą ar paslaugų teikimą ir todėl turi
         sumokėti pridėtinės vertės mokestį, atskaita nėra apribota už šį prekių tiekimą ar paslaugų teikimą mokėtino mokesčio atžvilgiu.“

      13      To paties nutarimo 3 straipsnyje buvo nustatyta:

      „Jei visų prekių ar paslaugų, numatytų 1 straipsnio b ir c punktuose ir verslininko patiektų ar suteiktų tam pačiam asmeniui,
         įsigijimo išlaidos ar gamybos sąnaudos arba galutinės tiekimo ir teikimo sąnaudos per apskaitos metus neviršija 250 NLG, šiam
         prekių tiekimui ar paslaugų teikimui netaikomas šis nutarimas.“

      14      Nuo 1980 m. sausio 1 d. Nutarimas dėl PVM pakeistas siekiant nustatyti specialią tvarką tiekiant maistą ir gėrimus, kitas
         šio nutarimo nuostatas paliekant nepakeistas.

      15      Taigi nuo 1980 m. sausio 1 d. Nutarimo dėl PVM 1 straipsnio 1 dalies c punktas netaikomas tiekiant maistą ir gėrimus. Buvo
         įtrauktas naujas 3 straipsnis, kuriame numatyta, kad PVM už maisto ir gėrimų tiekimą neatskaitomas. Buvusiame 3 straipsnyje,
         tapusiame 4 straipsniu, įtvirtinta suma padidinta nuo 250 iki 500 NLG.

      16      Nuo to momento Nutarimo dėl PVM 3 ir 4 straipsniai buvo suformuluoti taip:

      „3 straipsnis
      1.      Jei verslininkas prekes ir paslaugas naudoja tiekdamas maistą ir gėrimus darbuotojams ir sąskaitoje nurodo mažesnę sumą nei
         nurodyta 2 straipsnyje, negalima atskaityti sumos, kurią sudaro iki 6 % skirtumas tarp šios sumos ir sumos, nurodytos sąskaitoje.

      2.      1 dalyje nurodytą sumą sudaro maisto ir gėrimų įsigijimo išlaidos be pridėtinės vertės mokesčio, pridėjus 25 %. Jei verslininkas
         maistą ir gėrimus pagamino pats, užuot rėmusis maisto ir gėrimų įsigijimo išlaidomis, remiamasi pradinių žaliavų maistui ir
         gėrimams įsigijimo išlaidomis.

      4 straipsnis
      1.      Jei prekių tiekimo ar paslaugų teikimo, numatyto 1 straipsnio 1 dalies b ir c punktuose, bendra įsigijimo išlaidų, gamybos
         arba pateikimo sąnaudų be pridėtinės vertės mokesčio suma per vienus apskaitos metus tam pačiam apmokestinamajam asmeniui
         ir 3 straipsnio 1 dalyje numatytas skirtumas, susijęs su šiuo apmokestinamuoju asmeniu, bendrai yra ne didesni nei 500 NLG,
         taikant šį nutarimą neatsižvelgiama į šį prekių tiekimą ar paslaugų teikimą ir šį skirtumą.

      2.      Apskaičiuojant bendrą sumą remiantis 1 dalimi, į skirtumą pagal 3 dalį neatsižvelgiama, jei tiekiant maistą ir gėrimus verslininko
         darbuotojams taikomas atskaitos apribojimas pagal 3 straipsnį.“

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C‑538/08
      17      1997 m. sausio 1 d. – 1999 m. gruodžio 31 d. X Holding nusipirko 34 keleivinius automobilius iš automobilių prekybos atstovų. Ji išlaikė automobilius tam tikrą laiką ir vėliau juos
         pardavė.

      18      X Holding atskaitė visą PVM, kuris jai buvo apskaičiuotas įsigyjant automobilius. Pateikdama deklaraciją, ji sumokėjo PVM už kiekvieną
         automobilį.

      19      2001 m. liepos 10 d. buvo pradėtas tyrimas dėl X Holding pateiktų PVM deklaracijų už nagrinėjamus metus teisingumo. 2002 m. lapkričio 13 d. ataskaitoje mokesčių inspektorius priėjo
         prie išvados, kad didžioji dalis įsigytų automobilių nebuvo naudojama įmonės tikslams ir kad todėl X Holding neteisingai pasinaudojo teise į sumokėto pirkimo PVM atskaitą. Todėl jis priėmė nurodymą sumokėti 887 852 NLG (402 889 eurai)
         PVM.

      20      X Holding apskundė šį sprendimą. Iš naujo išnagrinėjęs šį klausimą, mokesčių inspektorius nustatė, kad keturi iš 34 automobilių įsigyti
         ir naudoti įmonėje vien profesiniams tikslams. Šiomis aplinkybėmis buvo pritarta įsigyjant šiuos keturis automobilius sumokėto
         pirkimo PVM atskaitai. Taigi nurodyme sumokėti PVM reikalavimas buvo sumažintas nustačius 856 605 NLG (388 710 eurų) mokėtino
         PVM sumą.

      21      X Holding apskundė šį sprendimą Gerechtshof Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas). Šis, nusprendęs, kad 30 automobilių, dėl kurių buvo priimtas priminimas sumokėti PVM, buvo
         naudojami ir profesiniams, ir privatiems tikslams, atmetė skundą.

      22      Nagrinėdamas kasacinį skundą dėl Gerechtshof Amsterdam sprendimo Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų aukščiausiasis teismas), pažymėjo, kad pagal Antrosios direktyvos 11 straipsnio 4 dalį valstybėms narėms buvo
         leidžiama netaikyti atskaitos sistemos tam tikroms prekėms ir paslaugoms, ypač toms, kurios gali būti visiškai ar iš dalies
         naudojamos apmokestinamojo asmens ar jo darbuotojų privatiems poreikiams. Taip šia nuostata valstybėms narėms buvo leidžiama
         netaikyti šios atskaitos sistemos automobiliams, tačiau neleidžiama netaikyti jos visoms prekėms, kurios naudojamos privatiems
         apmokestinamojo asmens poreikiams. Jo nuomone, šia suteikta galimybe buvo siekiama išsaugoti tik pagal įgytų prekių ar paslaugų
         pobūdį, o ne pagal veiklą, kurioje jos naudojamos, arba šio naudojimo ypatumus apibrėžtas išimtis.

      23      Hoge Raad der Nederlanden pastebėjo, kad Nutarimo dėl PVM 1 straipsnio 1 dalies c punkte įtvirtintas atskaitos apribojimas susijęs ir su prekėmis bei
         paslaugomis, skirtomis „kitiems [verslininko] darbuotojų privatiems tikslams“, ir išmokant darbo užmokestį natūra. Kadangi
         ši sistema taikoma visoms privačiam naudojimui skirtoms prekėms, šis apribojimas apskritai nepakankamai apibrėžtas ir per
         platus. Vis dėlto kai kurios prekių ir paslaugų rūšys, visų pirma prekės bei paslaugos, naudojamos sudarant privataus transporto
         galimybes, apibrėžtos tiksliau.

      24      Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Antrosios direktyvos 11 straipsnio 4 dalį ir Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybė
         narė, norėjusi pasinaudoti šiuose straipsniuose įtvirtinta galimybe netaikyti (toliau netaikyti) atskaitos išlaidoms, kurios
         apibūdinamos kaip „privačių transporto galimybių sudarymas“, įvykdė sąlygą įvardyti pakankamai apibrėžtų prekių ir paslaugų
         rūšį?

      2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalį ir 17 straipsnio 2 ir 6 dalis
         leistina tokia nacionalinė nuostata, kokia nagrinėjama šioje byloje, kuri buvo priimta iki įsigaliojant direktyvai ir pagal
         kurią apmokestinamasis asmuo negali visiškai atskaityti įsigyjant tam tikras prekes ir paslaugas, iš dalies naudojamas verslo
         ir iš dalies asmeniniais tikslais, sumokėto PVM, t. y. gali tik tiek, kiek PVM susijęs su naudojimu verslo tikslais?“

       Byla C‑33/09
      25      2005 m. gegužės mėnesį Oracle už atlygį savo darbuotojams tiekė maistą ir gėrimus. Be to, ji sumokėjo už vakaro vedėjo paslaugas darbuotojams skirtoje
         šventėje ir ieškojo gyvenamosios vietos vienam iš savo darbuotojų. Greta to, ši bendrovė kaip verslo dovaną padovanojo įmonei
         nepriklausantiems tretiesiems asmenims golfo abonementą. Ji taip pat iš dalies už atlygį suteikė tam tikriems savo darbuotojams
         jai priklausančias arba finansinės nuomos būdu jos nuomojamas transporto priemones.

      26      Savo PVM deklaracijoje už 2005 m. gegužės mėnesį Oracle kaip neatskaitomą nurodė 62 127 eurų PVM sumą, o iš viso tą patį mėnesį ji buvo sumokėjusi 9 768 326 eurus PVM.

      27      Minėtą 62 127 eurų sumą sudarė tokios išlaidos:

      –        automobilių išperkamoji nuoma
      –        be darbuotojų įmokų 8 480 eurų
      –        su darbuotojų įmokomis 41 520 eurų
      –        nuosavi automobiliai 306 eurai
      –        mobiliojo ryšio telefonai 6 358 eurai
      –        maitinimas 3 977 eurai
      –        pramogos 850 eurų
      –        apgyvendinimas 380 eurų
      –        verslo dovanos 256 eurai.
      28      Vėliau Oracle pateikė skundą, tvirtindama iš tikrųjų turinti teisę atskaityti šioms išlaidoms tenkantį PVM.

      29      Inspecteur atmetė šį skundą kaip nepagrįstą.

      30      Tokį sprendimą Oracle apskundė Rechtbank te Haarlem (Harlemo apylinkės teismas).

      31      Šis nusprendė, kad inspecteur neteisingai atmetė pirkimo PVM atskaitą, kiek tai susiję su mokėjimais už pokalbius mobiliojo ryšio telefonais, nekilnojamojo
         turto tarpininkų paslaugomis bei golfo abonementais, nes tai nėra pakankamai apibrėžti atskaitos apribojimai. Tačiau, šio
         teismo nuomone, kitos neatskaitomų išlaidų rūšys pakankamai apibrėžtos ir todėl inspecteur teisingai nepritarė atitinkamoms išlaidoms tenkančio pirkimo PVM atskaitai.

      32      Ir Oracle, ir inspecteur pateikė apeliacinius skundus dėl šio sprendimo Gerechtshof Amsterdam.

      33      Šiame teisme Oracle, be kita ko, tvirtino, kad taikytini ginčijami Nyderlandų teisės aktai, kuriuose neleidžiama ar ribojama PVM atskaita už
         pagrindinėje byloje nagrinėjamas prekes ir paslaugas, prieštarauja Antrosios direktyvos 11 straipsnio 4 daliai bei Šeštosios
         direktyvos 6 straipsnio 2 ir 6 dalims. Inspecteur savo ruožtu nurodė, kad sumokėto pirkimo PVM atskaitos apribojimas pagrįstas teisės norma, kuri Nyderlanduose buvo priimta
         prieš įsigaliojant Šeštajai direktyvai, atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje įtvirtintą valstybių narių
         galimybę, ir tebegalioja.

      34      Šiomis aplinkybėmis Gerechtshof te Amsterdam sustabdė bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Antrosios direktyvos 11 straipsnio 4 dalį ir Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalį reikia aiškinti taip, kad valstybė
         narė, norėjusi pasinaudoti šiuose straipsniuose įtvirtinta galimybe apriboti (ir toliau riboti) atskaitą išlaidoms, kurios
         apibūdinamos kaip:

      –        „išlaidos tiekiant maistą ir gėrimus verslininko darbuotojams“,
      –        „išlaidos verslo dovanoms ar kitoms dovanoms asmenims, kai tuo atveju, jei mokestis jiems yra ar būtų apskaičiuotas, jis visas
         ar didelė jo dalis nebūtų atskaitoma“,

      –        „išlaidos verslininko darbuotojams apgyvendinti“,
      –        „išlaidos verslininko darbuotojams sporto ir pramogų tikslais“,
      įvykdo sąlygą, reikalaujančią pakankamai apibrėžti prekių ir paslaugų rūšį?
      2.      Jei į pirmąjį klausimą dėl minėtų išlaidų rūšių būtų atsakyta teigiamai: ar pagal Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalį
         ir 17 straipsnio 2 ir 6 dalis leistina tokia nacionalinė nuostata, kokia nagrinėjama šioje byloje, kuri buvo priimta iki įsigaliojant
         direktyvai ir pagal kurią apmokestinamasis asmuo negali visiškai atskaityti įsigyjant tam tikras prekes ir paslaugas sumokėto
         mokesčio, nes už jas buvo įskaičiuotas atlygis, kuriam taikomas mokestis, t. y. jį galima atskaityti tik iki už šį prekių
         tiekimą ar paslaugų teikimą mokėtino mokesčio sumos?

      3.      Jei kalbant apie „maisto ir gėrimų tiekimą“ yra įvykdyta sąlyga, reikalaujanti pakankamai apibrėžti prekių ir paslaugų rūšis:
         ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis draudžia pakeisti egzistuojantį atskaitos apribojimą, jei galima numanyti, kad
         šis pakeitimas susiaurintų šio apribojimo apimtį, ir kartu vis dėlto negalima atmesti galimybės, kad atskiru atveju konkrečiais
         metais dėl bendro pakeistos tvarkos pobūdžio šio atskaitos apribojimo apimtis bus išplėsta?“

      35      2009 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑538/08 ir C‑33/09 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
         žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmųjų abiejose bylose pateiktų klausimų
      36      Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismai iš esmės siekia sužinoti, ar Antrosios direktyvos 11 straipsnio
         4 dalimi ir Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalimi valstybėms narėms leidžiama apriboti pirkimo PVM atskaitą tam tikram
         nacionalinės teisės aktuose išvardytų prekių ir paslaugų kiekiui, kai šie nacionalinės teisės aktai galiojo dar prieš įsigaliojant
         Šeštajai direktyvai.

      37      Norint atsakyti į šiuos klausimus, pirmiausia reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje numatyta teisė
         į PVM atskaitą, kaip sudedamoji PVM sistemos dalis, yra pagrindinis bendrajai PVM sistemai būdingas principas ir iš esmės
         ji negali būti ribojama (žr. 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 43 punktą; 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 42 punktą ir 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Kretztechnik, C‑465/03, Rink. p. I‑4357, 33 punktą).

      38      Tačiau teisės į atskaitą principui taikoma Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje ir konkrečiai jos antroje pastraipoje
         nustatyta nukrypti leidžianti nuostata. Kol Taryba priims šiame straipsnyje numatytas nuostatas, valstybės narės gali toliau
         taikyti savo įsigaliojant Šeštajai direktyvai galiojusius teisės aktus dėl atskaitos apribojimo (žr. 2001 m. liepos 14 d.
         Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑345/99, Rink. p. I‑4493, 19 punktą ir 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Danfoss ir AstraZeneca, C‑371/07, Rink. p. I‑9549, 28 punktą).

      39      Tačiau, kadangi Taryba nepriėmė nė vieno pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies pirmą pastraipą Komisijos jai pateikto
         pasiūlymo, valstybės narės gali toliau taikyti savo teisės aktus dėl PVM atskaitos apribojimo, kol Sąjungos teisės aktų leidėjas
         nustatys Bendrijos atskaitos apribojimo tvarką ir taip laipsniškai suderins nacionalinės teisės aktus PVM srityje. Taigi iki
         šiol nėra jokios Sąjungos teisės nuostatos, išvardijančios išlaidas, kurioms ribojama teisė į PVM atskaitą (žr. 2005 m. gruodžio
         8 d. Sprendimo Jyske Finans, C‑280/04, Rink. p. I‑10683, 23 punktą ir minėto Sprendimo Danfoss ir AstraZeneca 29 punktą).

      40      Vis dėlto Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalį suponuojama, jog išimtys,
         kurias valstybės narės gali išlaikyti šios nuostatos pagrindu, buvo teisėtos pagal Antrąją direktyvą, kuri priimta anksčiau
         už Šeštąją direktyvą (žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Royscot ir kt., C‑305/97, Rink. p. I‑6671, 21 punktą).

      41      Antrosios direktyvos 11 straipsnio, kurio 1 dalyje numatyta teisė į atskaitymą, 4 dalyje nustatyta, jog valstybės narės galėjo
         atskaitymų režimo netaikyti „tam tikroms prekėms ir paslaugoms, ypač toms, kurios gali būti išimtinai ar iš dalies naudojamos
         asmeniniams apmokestinamojo asmens ar jo personalo tikslams“. Šiuo atžvilgiu Antrosios direktyvos 11 straipsnio, kurio 1 dalyje
         buvo numatyta teisė į atskaitą, 4 dalyje buvo nustatyta, kad valstybės narės gali netaikyti atskaitos sistemos tam tikroms
         prekėms ir paslaugoms, ypač toms, kurios gali būti išimtinai ar iš dalies naudojamos asmeniniams apmokestinamojo asmens ar
         jo personalo tikslams.

      42      Taigi pastarąja nuostata valstybėms narėms nebuvo suteikta absoliuti diskrecija netaikyti atskaitos sistemos visoms arba beveik
         visoms prekėms ir paslaugoms ir taip panaikinti Antrosios direktyvos 11 straipsnio 1 dalyje nustatyto režimo esmę (žr. minėto
         Sprendimo Royscot ir kt. 24 punktą).

      43      Be to, Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antra pastraipa, taip pat atsižvelgiant į tai, kad, kaip nukrypti leidžianti
         nuostata, ji turi būti aiškinama siaurai, negali būti laikoma leidžiančia valstybei narei toliau taikyti teisės į PVM atskaitą
         apribojimą, kuris gali būti bendrai taikomas visoms išlaidoms, susijusioms su prekių įsigijimu, nesvarbu, koks būtų jų pobūdis
         ar paskirtis (žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Rink. p. I‑0000, 28 punktą).

      44      Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies antroje pastraipoje valstybėms narėms suteikta
         galimybė suponuoja, kad jos pakankamai tiksliai apibrėš prekių bei paslaugų, kurioms netaikoma atskaita, pobūdį ar paskirtį,
         siekiant užtikrinti, kad ši galimybė nepasitarnaus nustatant bendro pobūdžio atskaitos apribojimus (šiuo klausimu žr. minėto
         Sprendimo PARAT Automotive Cabrio 29 punktą).

      45      Todėl reikia patikrinti, ar išlaidų, kurioms taikomas atskaitos apribojimas, kaip antai numatytų pagrindinėse bylose ginčijamose
         nacionalinės teisės nuostatose, rūšys apibrėžtos pakankamai tiksliai.

      46      Pirmiausia, kalbant apie tokias išlaidas, dėl kurių pateiktas pirmasis klausimas byloje C‑538/08, t. y. išlaidas, susijusias
         su vienu iš Nutarime dėl PVM 1 straipsnio 1 dalies c punkte išvardytų sandorių, nagrinėjamu atveju – prekės ir paslaugos,
         naudojamos verslininko, siekiant sudaryti savo darbuotojams „privačias transporto galimybes“, pažymėtina, kad ši konkreti
         sandorių rūšis apima prekes ir paslaugas, naudojamas siekiant sukurti privačias transporto galimybes bei suteikti transporto
         priemonę, kad apmokestinamojo asmens darbuotojai galėtų pasiekti darbo vietą iš savo gyvenamosios vietos.

      47      Teismo praktikoje dėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje įtvirtintos nukrypti leidžiančios schemos suformuluotų reikalavimų
         požiūriu ypatingi tokių sandorių požymiai laikytini pakankamai tiksliu jais apimamų prekių ir paslaugų pobūdžio ar paskirties
         apibrėžimu.

      48      Toliau reikia įvertinti, ar tokios išlaidos, dėl kurių pateiktas pirmasis klausimas byloje C‑33/09, taip pat gali būti laikomos
         atitinkančiomis šiuos reikalavimus.

      49      Nagrinėjamu atveju kalbama apie „maisto“ ir „gėrimų“ tiekimą verslininko darbuotojams, „apgyvendinimo“ suteikimą tam tikriems
         darbuotojams, „verslo dovanas“ ir „kitas dovanas“ tam tikromis aplinkybėmis bei apie darbuotojų galimybę naudotis „sporto
         ir pramogų“ paslaugomis.

      50      Dėl su maisto ir gėrimų tiekimu bei su apgyvendinimo suteikimu susijusių išlaidų rūšių pasakytina, kad, atsižvelgiant į minėtą
         teismo praktiką, jos laikytinos pakankamai tiksliai aprašytomis.

      51      Kaip pažymi Gerechtshof Amsterdam, „maistas ir gėrimai“ apima maisto produktus bei jiems gaminti ir paruošti naudojamus produktus bei paslaugas. Kaip pastebi
         šis teismas, kita išlaidų rūšis, t. y. susijusi su apgyvendinimo suteikimu, apima gyvenamosios vietos suteikimą verslininko
         darbuotojams bei išlaidas už naudojimąsi agentūros ar tarpininkavimo paslaugomis, siekiant suteikti gyvenamąją vietą.

      52      Kalbant apie „galimybę naudotis sporto ir pramogų paslaugomis“ bei „verslo dovanas“ ar “kitas dovanas“, pasakytina, kad, atsižvelgiant
         į minėtą teismo praktiką, tai irgi laikytina pakankamai tiksliu aprašymu.

      53      „Verslo dovanų“ sąvoka patikslinama Nutarimo dėl PVM 1 straipsnio 2 dalyje, pagal kurią „verslo dovanos“ ar „kitos dovanos“
         suprantamos kaip verslininko „verslo santykiais susijusiems asmenims arba laisvai“ tiekiamos prekės ar teikiamos paslaugos.

      54      „Išlaidų verslininko darbuotojams sporto ir pramogų tikslais“ sąvoka taip pat apima tik tam tikras prekes ir paslaugas. Jos
         gali būti nustatytos atsižvelgiant į įprastą įmonės praktiką darbuotojų motyvacijos tikslais.

      55      Be to, tokį aiškinimą patvirtina Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies pirma pastraipa, pagal kurią Tarybai imantis
         teisėkūros veiksmų šioje srityje teisės į atskaitą jokiais atvejais negali suteikti išlaidos, kurios nėra griežtai verslo
         išlaidos, pavyzdžiui, išlaidos prabangai, pramogoms ar pasilinksminimams.

      56      Taigi visos pirma išnagrinėtos išlaidų rūšys laikytinos atitinkančiomis Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje įtvirtintą
         nukrypti leidžiančią schemą.

      57      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pirmąjį abiejose bylose pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Antrosios direktyvos
         11 straipsnio 4 dalis ir Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis aiškintinos taip, kad jos nedraudžia valstybės narės mokesčių
         teisės nuostatų, pagal kurias draudžiama atskaityti PVM, susijusį su išlaidomis, pirma, sudarant „privačias transporto galimybes“,
         „tiekiant maistą“ ir „gėrimus“, suteikiant „apgyvendinimą“ bei sudarant „sporto ir pramogų“ galimybes apmokestinamojo asmens
         darbuotojams, ir, antra, „verslo dovanoms“ bei „kitoms dovanoms“.

       Dėl antrųjų abiejose bylose pateiktų klausimų
      58      Kadangi į pirmuosius abiejose bylose pateiktus klausimus buvo atsakyta teigiamai, abiejose bylose vienodu būdu reikia patikrinti,
         ar Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalis bei 17 straipsnio 2 ir 6 dalys draudžia iki šios direktyvos įsigaliojimo priimtas
         nacionalinės teisės nuostatas, pagal kurias PVM, sumokėtą įsigyjant vienos iš pagrindinėse bylose nagrinėjamos rūšies ir iš
         dalies verslo, o iš dalies asmeniniams tikslams naudojamų prekių ar paslaugų, apmokestinamasis asmuo gali atskaityti ne visą,
         o tik proporcingai jų naudojimui verslo tikslais.

      59      Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia pažymėti: kadangi, atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje valstybėms
         narėms suteiktos galimybės apimtį, jos turi teisę toliau taikyti visus teisės į atskaitą apribojimus pakankamai apibrėžtoms
         išlaidų rūšims, valstybės narės taip pat gali numatyti tam tikro teisės į atskaitą apribojimo išimtis, kiek tai susiję su
         tokiomis išlaidų rūšimis.

      60      Tokios teisės nuostatos atitinka Šeštąja direktyva siekiamą tikslą, be kita ko, išreikštą jos 17 straipsnio 2 dalyje.

      61      Todėl į antruosius abiejose bylose pateiktus klausimus reikia atsakyti, jog Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis aiškintina
         taip, kad ji nedraudžia prieš šios direktyvos įsigaliojimą priimtų nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias PVM, sumokėtą
         įsigyjant tam tikrų iš dalies verslo, o iš dalies asmeniniams tikslams naudojamų prekių ar paslaugų, apmokestinamasis asmuo
         gali atskaityti ne visą, o tik proporcingai jų naudojimui verslo tikslais.

       Dėl trečiojo klausimo byloje C‑33/09
      62      Kadangi į pirmąjį klausimą byloje C‑33/09 buvo atsakyta teigiamai, kiek tai susiję su prekėmis ir paslaugomis „tiekiant maistą
         ir gėrimus“, reikia išnagrinėti trečiąjį šioje byloje pateiktą prejudicinį klausimą.

      63      Šiuo klausimu Gerechtshof Amsterdam siekia sužinoti, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis draudžia, kad įsigaliojus šiai direktyvai valstybė narė įvestų
         teisės į atskaitą apribojimo pakeitimą, iš esmės skirtą sumažinti apribojimo taikymo sritį, tačiau dėl kurio negali būti atmesta
         galimybė, jog konkrečiu atveju ir tam tikru ataskaitiniu laikotarpiu dėl bendro pakeistos tvarkos pobūdžio pakeitimas išplės
         apribojimo taikymo sritį.

      64      Siekiant atsakyti į šį klausimą pirmiausia pažymėtina, kad jis susijęs tik su ypatinga situacija, kai teisė į atskaitą iš
         dalies ribojama, kiek tai susiję su išlaidomis „tiekiant maistą ir gėrimus [verslininko darbuotojams]“, pagal Nutarimo dėl
         PVM 1 straipsnio 1 dalies c punktą.

      65      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Nutarimas dėl PVM, kiek tai susiję su šia išlaidų rūšimi, buvo pakeistas įsigaliojus Šeštajai
         direktyvai.

      66      Kaip pažymėjo Gerechtshof Amsterdam, dėl šio pakeitimo teisės į atskaitą apribojimo šiai išlaidų kategorijai taikymo sritis sumažėjo.

      67      Dėl tokio pakeitimo suderinamumo su Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalimi Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad jei
         po Šeštosios direktyvos įsigaliojimo valstybė narė pakeičia teisės aktus ir sumažina egzistuojančių apribojimų apimtį, taip
         juos priartindama prie šios direktyvos tikslo, turi būti laikoma, kad šiam teisės aktui yra taikomas 17 straipsnio 6 dalies
         antroje pastraipoje numatytas nukrypimas ir jis nepažeidžia šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalies (žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Prancūziją 22 punktą; Metropol ir Stadler 45 punktą bei Danfoss ir AstraZeneca 32 punktą).

      68      Dėl Gerechtshof Amsterdam nurodytos, tačiau pagrindinei bylai akivaizdžiai nereikšmingos galimybės, kad išimtiniais atvejais pakeista bendrojo pobūdžio
         dalinio teisės į atskaitą apribojimo tvarka, įvesta įsigaliojus Šeštajai direktyvai, dėl ypatingų naujos tvarkos taikymo sąlygų
         galėtų lemti nepalankesnes pasekmes nei ankstesnė tvarka, konstatuotina, jog ši aplinkybė neturi įtakos minėtoje teismo praktikoje
         suformuluotam aiškinimo principui.

      69      Kaip pastebėjo Gerechtshof Amsterdam, nagrinėjamu atveju tokia situacija galėtų susiklostyti, tik jei apmokestinamasis asmuo tiektų maistą ir gėrimus darbuotojams
         pats neprisidėdamas nei prie jų ruošimo, nei prie galimybių juos vartoti sudarymo ir kartu per tuos pačius apskaitos metus
         būtų viršyta tam tikra riba vienam darbuotojui.

      70      Kaip savo išvados 86 punkte pažymėjo generalinis advokatas, vien dėl galimybės, kad galėtų atsirasti tokios nepalankios pasekmės,
         tokio įsigaliojus Šeštajai direktyvai padaryto pakeitimo negalima laikyti pažeidžiančiu šios direktyvos 17 straipsnio 6 dalį,
         nes apskritai šis pakeitimas apmokestinamiesiems asmenims apskritai yra naudingesnis nei iki tol galiojusi tvarka. Tokiomis
         sąlygomis, net ir įrodytas, toks pavienis ar išimtinis atvejis nedarytų įtakos principui, pagal kurį nacionalinės teisės aktų
         pakeitimu, priimtu įsigaliojus Šeštajai direktyvai, buvo susiaurinta prieš tai galiojusių teisės į atskaitą apribojimų apimtis.

      71      Todėl Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis aiškintina kaip nedraudžianti įsigaliojus šiai direktyvai valstybei narei
         įvesti teisės į atskaitą apribojimo pakeitimą, iš esmės skirtą sumažinti apribojimo taikymo sritį, tačiau dėl kurio negali
         būti atmesta galimybė, jog konkrečiu atveju ir tam tikru ataskaitiniu laikotarpiu dėl bendro pakeistos tvarkos pobūdžio pakeitimas
         išplės apribojimo taikymo sritį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinius sprendimus pateikusių teismų
         nagrinėjamose bylose, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šie teismai. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1967 m. balandžio 11 d. Antrosios Tarybos direktyvos 67/228/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo −
            Bendros pridėtinės vertės mokesčio sistemos taikymo struktūra ir tvarka 11 straipsnio 4 dalis ir 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios
            Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio
            sistema: vienodas vertinimo pagrindas 17 straipsnio 6 dalis aiškintinos taip, kad jos nedraudžia valstybės narės mokesčių
            teisės nuostatų, pagal kurias draudžiama atskaityti pridėtinės vertės mokestį, susijusį su išlaidomis, pirma, sudarant „privačias
            transporto galimybes“, tiekiant „maistą“ ir „gėrimus“, suteikiant „apgyvendinimą“ bei sudarant „sporto ir pramogų“ galimybes
            apmokestinamojo asmens darbuotojams, ir, antra, „verslo dovanoms“ bei „kitoms dovanoms“.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalis aiškintina taip, kad ji nedraudžia prieš šios direktyvos įsigaliojimą priimtų
            nacionalinės teisės nuostatų, pagal kurias PVM, sumokėtą įsigyjant tam tikrų iš dalies verslo, o iš dalies asmeniniams tikslams
            naudojamų prekių ar paslaugų, apmokestinamasis asmuo gali atskaityti ne visą, o tik proporcingai jų naudojimui verslo tikslais.

      3.      Šeštosios direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalis aiškintina kaip nedraudžianti įsigaliojus šiai direktyvai valstybei narei
            įvesti teisės į atskaitą apribojimo pakeitimą, iš esmės skirtą sumažinti apribojimo taikymo sritį, tačiau dėl kurio negali
            būti atmesta galimybė, jog konkrečiu atveju ir tam tikru ataskaitiniu laikotarpiu dėl bendro pakeistos tvarkos pobūdžio pakeitimas
            išplės apribojimo taikymo sritį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1991 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Antonio Crispoltoni prieš Fattoria autonoma tabacchi di Città di Castello. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura circondariale di Perugia - Italija. # Byla C-368/89.


1995 m. kovo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Parlamentas prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Byla C-65/93.


title: 2011 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Ispanijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 93/37/EEB ir 2004/18/EB - Viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka - Valensijos autonominės srities urbanistikos teisės aktai.#Byla C-306/08.

text:
      Byla C‑306/08
      Europos Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyvos 93/37/EEB ir 2004/18/EB – Viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Valensijos autonominės srities urbanistikos teisės aktai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Direktyvos 93/37 ir 2004/18 –
            Viešojo darbų pirkimo sutartys – Sąvoka – Mišrios sutartys – Taikytinos taisyklės
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies b punktas; Tarybos direktyvos 93/37 1 straipsnio a punktas)
      2.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Įsipareigojimų neįvykdymo įrodymas – Komisijai tenkanti pareiga – Prielaidos – Neleistinumas
      (EB 226 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies b punktas; Tarybos direktyvos 93/37
            1 straipsnio c punktas)
      1.        Viešojo darbų pirkimo sutarčių sąvoka, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/37 dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo
         tvarkos derinimo 1 straipsnio a punktą ir Direktyvos 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo
         tvarkos derinimo 1 straipsnio 2 dalies b punktą, apima atlygintines sutartis, sudarytas raštu tarp, pirma, vieno ar kelių
         ūkio subjektų ir, antra, vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų, kurių tikslas atlikti arba kartu atlikti ir suprojektuoti
         darbus, susijusius su viena iš Direktyvos 93/37 II priede ir Direktyvos 2004/18 I priede nurodytų veiklos rūšių, arba darbą,
         apibrėžtą Direktyvos 93/37 1 straipsnio c punkte ir Direktyvos 2004 18 1 straipsnio 2 dalies b punkte, arba bet kokiomis priemonėmis
         atlikti darbą, atitinkantį perkančiosios organizacijos nurodytus reikalavimus. Sutartis gali būti laikoma viešojo darbų pirkimo
         sutartimi, tik jeigu jos dalykas atitinka šį apibrėžimą. Papildomi darbai, kurie nėra sutarties dalykas, nepateisina jos kvalifikavimo
         kaip viešojo darbų pirkimo sutarties.

      Kai sutartyje yra elementų, susijusių tiek su viešuoju darbų pirkimu, tiek su kitos rūšies pirkimu, būtent pagrindinis sutarties
         dalykas lemia, kurios Sąjungos viešųjų pirkimų teisės normos turi būti iš principo taikomos. Tai nustatant reikia atsižvelgti
         į esminius dominuojančius įsipareigojimus, kurie, kaip tokie, apibūdina šį pirkimą, palyginti su papildomais ar antriniais
         įsipareigojimais, kurie atsiranda dėl paties sutarties dalyko.

      (žr. 88–91 punktus)
      2.        Vykstant procedūrai dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį Komisijai tenka pareiga įrodyti šį įsipareigojimų
         neįvykdymą. Būtent ji turi pateikti Teisingumo Teismui įrodymus, būtinus, kad šis galėtų patikrinti šio įsipareigojimų neįvykdymo
         egzistavimą, ir ji negali remtis kokia nors prielaida.

      Kai ieškinys susijęs su savivaldybės ir urbanistinio projekto vystytojo sudarytų sutarčių kvalifikavimu kaip viešojo darbų
         pirkimo sutarčių, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/37 dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo arba
         pagal Direktyvą 2004/18 dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo, ir Komisija tik
         nurodo argumentą, jog šios sutartys turi būti laikomos viešojo darbų pirkimo sutartimis, nes pagrindinis tokių sutarčių dalykas,
         kaip tai suprantama pagal Direktyvos 93/37 1 straipsnio c punktą ir Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies b punktą, yra
         urbanizavimo darbas, tačiau nepateikia to įrodymų, nėra išankstinės sąlygos konstatuoti tokį įsipareigojimų neįvykdymą ir
         ieškinys turi būti atmestas.

      (žr. 92, 94, 98 ir 99 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gegužės 26 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyvos 93/37/EEB ir 2004/18/EB – Viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarka – Valensijos autonominės srities urbanistikos teisės aktai“
      Byloje C‑306/08
      dėl 2008 m. liepos 9 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama A. Alcover San Pedro, D. Kukovec ir M. Konstantinidis,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą M. Muñoz Pérez,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász ir T. von DanwitFz,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. gegužės 6 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. rugsėjo 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Europos Komisija ieškiniu siekia, kad būtų konstatuota, jog priėmusi sprendimus sudaryti sutartis dėl „integruotų veiksmų
         programų“ (toliau – IVP) pagal 1994 m. lapkričio 15 d. įstatymą 6/1994, reglamentuojantį urbanistinę veiklą Valensijos autonominėje
         srityje (Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana, toliau – LRAU) ir vėliau pagal 2005 m. gruodžio 30 d. Valensijos autonominės srities urbanistikos kodeksą patvirtinantį
         įstatymą 16/2005 (Ley 16/2005, de 30 de diciembre, Urbanística Valenciana, toliau – LUV), Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų atitinkamai pagal 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvą 93/37/EEB
         dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 199, 1993, p. 54; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         6 sk., 2 t., p. 163) su pakeitimais, padarytais 2001 m. rugsėjo 13 d. Komisijos direktyva 2001/78/EB (OL L 285, 2001, p. 1;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 4 t., p. 94), (toliau – Direktyva 93/37), ir 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento
         ir Tarybos direktyvą 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 134,
         2004, p. 114; 2004 m.; specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 7 t., p. 132).

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
       Direktyva 92/50/EEB
      2        1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (OL L 209,
         p. 1; specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 322) šešioliktoje konstatuojamojoje dalyje sakoma:

      „Kadangi viešojo paslaugų pirkimo sutartys, ypač nuosavybės valdymo srityje, gali kartais apimti ir tam tikrus darbus; kadangi
         Direktyva 71/305/EEB nustato, jog tam, kad sutartis būtų laikoma viešojo darbų pirkimo sutartimi, ja turi būti siekiama gauti
         darbą; kadangi atsitiktiniai darbai, kurie nėra sutarties objektas, nepateisina sutarties traktavimo kaip viešojo darbų pirkimo
         sutarties.“

      3        Direktyvos 92/50 8 straipsnyje teigiama:

      „Sutartys, kurių objektas – I A priede išvardytos paslaugos, yra sudaromos pagal III–VI dalių nuostatas.“
      4        Direktyvos 92/50 I A priedo 12 kategorijoje nurodomos, be kita ko, „architektūrinės paslaugos: inžinerinės ir integruotos
         inžinerinės paslaugos; miestų planavimo ir landšafto planavimo paslaugos; atitinkamos mokslo ir technikos konsultavimo paslaugos;
         techninių bandymų ir analizės paslaugos“.

       Direktyva 93/37
      5        Direktyvos 93/37 1 straipsnyje numatyta:

      „Šioje direktyvoje:
      a)      „viešojo darbų pirkimo sutartys“ – tai atlygintinio piniginio pobūdžio sutartys, kurios tarp rangovo ir perkančiosios organizacijos,
         kaip ji apibrėžta b punkte, sudarytos raštu ir kurių tikslas – atlikti arba kartu atlikti ir suprojektuoti darbus, susijusius
         su viena iš II priede nurodytų profesinės veiklos rūšių, arba atlikti darbą, apibrėžtą c punkte, arba bet kokiomis priemonėmis
         atlikti darbą, atitinkantį perkančiosios organizacijos nurodytus reikalavimus;

      <...>
      c)      „darbas“ – tai statybos ar civilinės inžinerijos rezultatas, tokia darbų visuma, kurios pakanka ekonominei ir techninei funkcijai
         atlikti;

      d) „viešojo darbų pirkimo koncesija“ – tai tokio paties pobūdžio, kaip nurodyta a punkte, sutartis, išskyrus tai, kad atlyginimą
         už numatomus atlikti darbus sudaro arba tik teisė eksploatuoti pastatą, arba ši teisė kartu su užmokesčiu;

      <...>.“
      6        Direktyvos 93/37 6 straipsnio 6 dalyje įtvirtinta perkančiųjų organizacijų pareiga laikytis nediskriminavimo principo.

      7        Direktyvos 93/37 11 ir 12 straipsniuose nustatytos bendros paskelbimo taisyklės šioje srityje ir, be kita ko, numatyta, kad
         skelbimai apie pirkimus visi skelbiami Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje, taip pat nustatyti taikytini pasiūlymų priėmimo bei specifikacijų bei kitų dokumentų išsiuntimo terminai.

      8        Direktyvos 93/37 24–29 straipsniuose nustatyti taikytini kokybinės rangovų atrankos kriterijai, tarp jų – kriterijai, skirti
         įvertinti rangovų techninius pajėgumus.

       Direktyva 2004/18
      9        Direktyvos 2004/18 10 konstatuojamojoje dalyje numatyta:

      „Sutartis laikytina viešojo darbų pirkimo sutartimi tik tuomet, kai jos dalykas yra veiklos rūšių, išvardytų I priede, vykdymas,
         net jei sutartis apima ir kitų paslaugų, kurių reikia norint atlikti minėtas veiklas, teikimą. Viešojo paslaugų pirkimo sutartys,
         ypač susijusios su nuosavybės valdymo paslaugomis, tam tikromis aplinkybėmis gali apimti ir darbus. Jeigu šie darbai tik papildo
         pagrindinį sutarties dalyką ir yra galimas jo padarinys, tas faktas, kad šie darbai įtraukti į sutartį, nėra pagrindas ją
         laikyti viešojo darbų pirkimo sutartimi.“

      10      Direktyvos 2004/18 1 straipsnyje teigiama:

      „1.      Šioje direktyvoje taikomi šio straipsnio 2–15 dalyse pateikti sąvokų apibrėžimai.
      2.      a) „[Viešojo pirkimo] sutartys“ – tai dėl piniginės naudos vieno arba kelių ūkio subjektų ir vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų
         raštu sudarytos sutartys, kurių dalykas yra darbų atlikimas, prekių tiekimas arba paslaugų teikimas, kaip apibrėžta šioje
         direktyvoje.

      b)      „Viešojo darbų pirkimo sutartys“ – tai [viešojo pirkimo] sutartys, kurių dalykas yra darbų arba darbo, susijusio su viena
         iš I Priede nurodytų veiklų, įvykdymas, arba įvykdymas ir suprojektavimas, arba [darbo, atitinkančio perkančiosios organizacijos
         nustatytus reikalavimus, realizavimas bet kokiomis priemonėmis]. Darbas yra tam tikrų statybos arba civilinės inžinerijos
         darbų, kaip visumos, rezultatas, kurio pakanka ekonominei ar techninei funkcijai atlikti.

      <...>
      d)      „Viešojo paslaugų pirkimo sutartys“ – tai [viešojo pirkimo] sutartys, kurių dalykas yra II priede išvardytų paslaugų teikimas,
         išskyrus darbų ir prekių pirkimo sutartis.

      <...>
      3.      „Viešoji darbų koncesija“ – tai tos pačios rūšies sutartis kaip ir viešojo darbų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis
         už atliktus darbus yra tik teisė naudotis darbo rezultatais arba tokia teisė kartu su mokėjimu.

      4.      „Viešoji paslaugų koncesija“ – tai tos pačios rūšies sutartis, kaip ir paslaugų pirkimo sutartis, išskyrus tai, kad atlygis
         už suteiktas paslaugas yra teisė naudotis paslauga arba tokia teisė kartu su mokėjimu.

      <...>.“
      11      Direktyvos 2004/18 2 straipsnyje nustatyta perkančiųjų organizacijų pareiga laikytis nediskriminavimo, vienodo požiūrio ir
         skaidrumo principų.

      12      Direktyvos 2004/18 6 straipsnyje įtvirtintas draudimas atskleisti ūkio subjektų perkančiajai organizacijai atsiųstą informaciją,
         kurią jie pažymėjo kaip konfidencialią.

      13      Direktyvos 2004/18 17 straipsnyje numatyta, kad „nepažeidžiant 3 straipsnio taikymo, ši direktyva netaikoma paslaugų koncesijoms,
         kaip apibrėžta 1 straipsnio 4 dalyje“.

      14      Direktyvos 2004/18 24 straipsnyje nustatytos taisyklės, taikomos dalyviams pateikiant alternatyvius pasiūlymus, kai laimėtojo
         nustatymo kriterijus yra ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas.

      15      Direktyvos 2004/18 53 straipsnyje įtvirtinti sutarties sudarymo kriterijai  ir numatyta perkančiųjų organizacijų pareiga,
         kai sutartis sudaroma perkančiajai organizacijai išsirinkus ekonomiškai naudingiausią pasiūlymą, nurodyti santykinį kiekvieno
         kriterijaus lyginamąjį svorį.

      16      Direktyvos 2004/18 II A priedo 12 kategorijoje, be kita ko, numatytos „architektūrinės paslaugos: inžinerijos ir integruotos
         inžinerijos paslaugos; miestų planavimo ir kraštovaizdžio inžinerijos paslaugos; susijusios mokslo ir techninio konsultavimo
         paslaugos; techninių tyrimų ir analizės paslaugos“.

       Valensijos autonominės srities teisės aktai
       IVP
      17      LRAU ir LUV numatyti du miesto planavimo įgyvendinimo režimai, būtent: atskiri veiksmai, kai yra vienas žemės sklypas ir numatytas
         jo užstatymas, ir integruoti veiksmai, kuriais siekiama urbanizuoti du ar daugiau žemės sklypų pagal vieną programą, kuria
         šie sklypai transformuojami į statyboms skirtus žemės sklypus (LRAU 6 straipsnio 2 ir 3 dalys bei LUV 14 ir 15 straipsniai).

      18      IVP – tai planavimo priemonė, reglamentuojanti integruotų veiksmų įgyvendinimą (LRAU 12 straipsnio G punktas ir LUV 39 straipsnio
         a punktas). Ja nustatoma integruotų veiksmų apimtis ir atliktini darbai, taikytini terminai, techninės bei ekonominės jų valdymo
         sąlygos, taip pat reglamentuojami miesto vystymo pareigūno (toliau – vystytojo) įsipareigojimai ir pareigos, apibrėžiant jo
         santykius su atitinkamais savininkais bei administracija, ir nustatomos šių pareigų laikymąsi užtikrinančios garantijos bei
         taikytinos sankcijos (LRAU 29 straipsnio 2 dalis ir LUV 117 straipsnio 1 dalis).

      19      Visų pirma IVP turi būti numatytos konkrečios nuostatos, skirtos įvykdyti šiuos būtinus tikslus: urbanizuoti visus žemės sklypus;
         prijungti ir integruoti atitinkamus sklypus į esamus infrastruktūros, energetikos, komunikacijų ir viešųjų paslaugų tinklus;
         nemokamai administracijos naudai gauti viešosioms paslaugoms skirtus sklypus; nemokamai administracijos naudai gauti teisę
         statyti, taikytiną pagal teisės aktus ir skirtą viešajam žemės fondui; valdyti atitinkamų sklypų teisinio statuso pakeitimą
         ir įgyvendinti teisingą išlaidų ir naudos paskirstymą tarp suinteresuotųjų šalių (LRAU 30 straipsnis ir LUV 124 straipsnis).

      20      Atskiri veiksmai gali būti įgyvendinami viešai arba privačiai, o IVP įgyvendinimas – visuomet viešas ir administracija gali
         nuspręsti, ar jos valdymas bus tiesioginis, ar netiesioginis (LRAU 7 straipsnio 1 ir 2 dalys ir LUV 117 straipsnio 4 dalis).
         Valdymas būna tiesioginis, kai visi darbai ir investicijos finansuojami iš viešųjų fondų ir valdomi administracijos, jos įstaigų,
         padalinių ar jos viešųjų įmonių (LRAU 7 straipsnio 2 dalis ir LUV 117 straipsnio 4 dalis) ir šie negali gauti komercinio pelno
         (LUV 128 straipsnio 4 dalis ). Netiesioginio valdymo atveju, priešingai, administracija vystytojo funkcijas perduoda pagal
         viešą varžymosi procedūrą atrinktam privačiam asmeniui, kuris gali būti sklypų savininkas arba ne (LRAU 7 straipsnio 2 dalis
         ir LUV 117 straipsnio 4 dalis).

       Netiesioginis valdymas
      21      Netiesioginio IVP valdymo atveju vystytojas yra viešas pareigūnas, atsakingas už IVP nurodytų miesto planavimo veiksmų rengimą
         ir vykdymą, įskaitant bet kuriuo atveju techninių dokumentų surašymą, atitinkamo žemės konsolidacijos projekto siūlymą ir
         valdymą bei statybų rangovo, atsakingo už planavimo projekto įgyvendinimą, pasitelkimą įstatyme numatytais atvejais ir sąlygomis.
         Vystytojas finansuoja investicijų, darbų, instaliacijų ir kompensacijų, būtinų užtikrinti programos įvykdymą pakankama apimtimi
         ir proporcijomis, išlaidas, kurios gali būti vėliau padengtos iš įgyvendinus programą suformuotų statyboms skirtų žemės sklypų
         nuosavybės teisių tokiais būdais: arba kompensuojant sutvarkytais sklypais, arba įgyvendinus integruotus veiksmus sutvarkytų
         žemės sklypų savininkų mokamu piniginiu atlygiu (LRAU 29 straipsnio 9 dalies A punktas ir LUV 119 straipsnis bei 162 straipsnio
         1 dalis). Minėtos išlaidos apima, be kita ko, urbanizavimo darbų išlaidas ir vystytojo komercinį pelną, kuris pagal LUV neviršija
         10 proc. urbanizavimo išlaidų (LRAU 67 straipsnio 1 dalis ir LUV 168 straipsnis).

      22      Savininkai, su kuriais susiję integruoti veiksmai, gali prie jų prisidėti suteikdami nesutvarkytą žemės sklypą ir už tai gaudami
         sutvarkytus sklypus. Visų pirma jie gali: arba prisidėti proporcingai prie urbanizavimo išlaidų perleisdami dalį jų žemės
         sklypų vystytojui, arba dalį urbanizavimo išlaidų apmokėti pinigais kaip atlygį vystytojui (LRAU 29 straipsnio 9 dalies B punktas
         ir LUV 162 straipsnio 2 dalis).

      23      Savininkai, aiškiai atsisakę bendradarbiauti, gali prašyti žemės paėmimo visuomenės poreikiams remiantis atitinkamų sklypų
         pradine verte (LRAU 29 straipsnio 9 dalies C punktas ir LUV 162 straipsnio 3 dalis).

      24      Administracija savo iniciatyva arba vystytojo prašymu įgyvendina savo viešąsias prerogatyvas, kaip antai priverstinis žemės
         paėmimas visuomenės poreikiams arba priverstinė žemės konsolidacija tais atvejais, kai tai būtina įgyvendinti IVP (LRAU 29 straipsnio
         10 dalis, 66 bei 68 straipsniai ir LUV 162 straipsnio 3 dalis bei 169 straipsnis).

       Sutarties sudarymo ir patvirtinimo procedūra
      –       LRAU
      25      LRAU 44 straipsnyje numatyta, kad procedūra gali būti pradėta viešosios valdžios institucijos arba privataus asmens iniciatyva,
         nesvarbu, ar jis yra urbanizuotinų žemės sklypų savininkas.

      26      LRAU 45 straipsnio 1 dalyje teigiama, kad kiekvienas asmuo gali prašyti administracijos pateikti visuomenei susipažinti IVP
         techninį pasiūlymą, kuriame turi būti kompetentingos administracinės valdžios institucijos išduotos urbanizavimo pažymos kopija
         arba jo prašymo dėl integruotų veiksmų pasiūlymo prijungimo ir integravimo minimalių sąlygų kopija bei preliminarus urbanizavimo
         projektas su vykdytinų urbanizavimo darbų aprašais.

      27      Pagal LRAU 45 straipsnio 2 dalį administracija gali arba atmesti šį prašymą, arba apklausti visuomenę, prireikus kartu pateikdama
         pastabas ar alternatyvas.

      28      LRAU 46 straipsnyje nustatyta, kad privataus asmens arba viešosios iniciatyvos atveju – kompetentingos administravimo institucijos
         parengtas IVP pasiūlymas skelbiamas bendrame informaciniame leidinyje ir Valensijos autonominės srities oficialiajame leidinyje.
         Pagal šią nuostatą visuomenės informavimo etapu priimamos pastabos ir techniniai pasiūlymai. Pasibaigus visuomenės informavimo
         etapui, dalyviai gali pateikti teisinius ir finansinius pasiūlymus. Pastabos ir techniniai pasiūlymai pateikiami atvirame
         voke per 20 dienų nuo IVP paskelbimo, o teisiniai ir finansiniai pasiūlymai – užklijuotame voke per 5 dienas nuo minėto termino
         pabaigos (šį terminą galima pratęsti 20 dienų).

      29      LRAU 46 straipsnio 2 dalyje minimi dokumentai, kurie pateikiami, viena vertus, techniniame pasiūlyme – tai visų pirma urbanizavimo
         darbų aprašas, ir, kita vertus, teisiniame ir finansiniame pasiūlyme – išsamios taisyklės, reglamentuojančios vystytojo ir
         savininkų santykius, galimi jau egzistuojantys susitarimai su savininkais, urbanizavimo darbų išlaidų sąmata (kad ir preliminari
         bei apytikslė) ir vystytojo atlygis, nurodant koreguojamuosius indeksus pagal urbanizavimo darbų išlaidų sąmatą.

      30      LRAU 47 straipsnyje numatyta, kad administracija gali arba atmesti visus pasiūlymus ir prireikus nuspręsti tiesiogiai valdyti
         IVP, arba patvirtinti IVP, kurios turinį apibrėžia pasirinkdama vieną iš pateiktų techninių pasiūlymų bei vieną iš pateiktų
         teisinių ir finansinių pasiūlymų ir padarydama, jos manymu, reikalingus jų dalinius pakeitimus. Administracija kartu gali
         sutartimi pavesti IVP vykdyti dalyviui, pateikusiam teisinį ir finansinį pasiūlymą, susijusį su tinkamiausiu techniniu pasiūlymu.
         Toks pavedimas atliekamas pagal joje nurodytus sutarčių sudarymo kriterijus, tarp kurių yra atitinkamų savininkų bendradarbiavimo,
         siekiant palengvinti ar užtikrinti integruotų veiksmų įgyvendinimą, garantijos ar galimybės.

      31      Administracija ir vystytojas sudaro urbanistikos sutartį, kurioje, remiantis LRAU 32 straipsnio c punktu, numatomi abipusiai
         įsipareigojimai, terminai, vystytojo teikiamos garantijos ir baudos už vystytojo pareigų nevykdymą.

      32      LRAU 48 straipsnyje numatyta supaprastinta privataus asmens iniciatyvos procedūra.

      33      Remiantis LRAU 67 straipsnio 3 dalimi, iš pradžių IVP numatytos išlaidos gali būti iš naujo įvertintos vystymo projekto patvirtinimo
         etapu dėl objektyvių priežasčių, kurių vystytojas negalėjo numatyti.

      –       LUV
      34      Pagal LUV 130 straipsnį IVP sutarties sudarymo ir IVP patvirtinimo procedūra gali būti pradėta viešosios valdžios subjekto
         ar privataus asmens iniciatyva, nesvarbu, ar jie yra žemės savininkai.

      35      Pagal LUV 130 straipsnio 2 dalį privatūs asmenys gali prie savo prašymo pridėti planavimo dokumentą, kuriame nurodomas siūlomas
         vystyti detalusis arba struktūrinis planas, ir LUV 131 straipsnio 2 dalies a–e punktuose nurodytus dokumentus.

      36      LUV 130 straipsnio 3 dalyje teigiama, kad administracija gali arba atmesti privataus asmens prašymą, arba pradėti netiesioginio
         valdymo procedūrą, arba nuspręsti imtis tiesioginio valdymo.

      37      LUV 130 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad administracijos neveikimas reiškia pritarimą tuo atveju, kai pirmojo dalyvio pateiktas
         pasiūlymas susijęs su galiojančių struktūrinio planavimo gairių vykdymu, o administracija per tris mėnesius nepateikia atsakymo
         į prašymą.

      38      Pagal LUV 131 straipsnio 2 dalį sprendimu pradėti netiesioginio IVP valdymo procedūrą taip pat patvirtinamos konkrečios sąlygos,
         reglamentuojančios IVP sutarties sudarymo procedūrą. Jose turi būti nurodyta, ar priimtini alternatyvūs pasiūlymai, apibrėžti
         aspektai, dėl kurių dalyviai gali teikti alternatyvius pasiūlymus, ir nustatytos minimalios sąlygos, kurias tokie pasiūlymai
         turi atitikti.

      39      LUV 132 straipsnio 2 ir 4 dalyse nustatyta, kad, nesvarbu, kokia numatoma IVP vertė, apie viešą projekto konkursą dėl IVP
         turi būti paskelbta bent jau Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje ir Valensijos autonominės srities oficialiajame leidinyje.

      40      Remiantis LUV 133 straipsniu, dalyvių pasiūlymuose pateikiami dokumentai dėl reikalaujamų pajėgumų, techninio pasiūlymo bei
         teisinio ir finansinio pasiūlymo.

      41      Dalyvių techninio ir profesinio pajėgumo vertinimo kriterijai numatyti LUV 123 straipsnyje.

      42      Techninio pasiūlymo turinys apibrėžtas LUV 126 straipsnyje.

      43      Teisinio ir finansinio pasiūlymo turinys savo ruožtu apibrėžtas LUV 127 straipsnyje, kuriame nustatyta, jog šiame pasiūlyme
         turi būti numatytos sąlygos, reglamentuojančios vystytojo santykius su atitinkamais savininkais ir ypač jo atlyginimo tvarką,
         bei pakankamai informacijos, kad savininkai galėtų suprasti, kokias ekonomines pasekmes jiems turės atitinkamas pasiūlymas.
         Visų pirma teisiniame ir finansiniame pasiūlyme turi būti nurodytos numatomos urbanizavimo išlaidos, vystytojo pelnas ir mainų
         koeficientas, taikytinas atsiskaitymo žeme atveju.

      44      LUV 135 straipsnio 3 dalyje išvardijami IVP sutarties sudarymo kriterijai, pagal kuriuos vertintinas techninis pasiūlymas.

      45      LUV 135 straipsnio 4 dalyje išvardijami IVP sutarties sudarymo kriterijai, pagal kuriuos vertintinas teisinis ir finansinis
         pasiūlymas, visų pirma urbanizavimo išlaidų suma bei mažiausia statyboms skirtų žemės sklypų ar teisių statyti dalis, kuri
         vystytojui pateikta naudotis atlikus priverstinę žemės sklypų konsolidaciją, arba didžiausia jam ar jo parneriams priklausančių
         žemės sklypų, kurie turės būti naudojami įgyvendinti specialius statybų įsipareigojimus, kylančius dėl IVP patvirtinimo, dalis.

      46      LUV 137 straipsnyje pateikiamos nuostatos, taikytinos sudarant IVP sutartis ir patvirtinant IVP. LUV 137 straipsnio 5 dalyje
         numatyta, kad tuo atveju, kai IVP pakeičia struktūrinį planavimą, administracija ją patvirtina su sąlyga, kad regiono vyriausybė
         tam suteiks galutinį leidimą.

      47      LUV 138 straipsniu reikalaujama, kad sutartis su vystytoju būtų įforminta kaip administracinis dokumentas per mėnesį nuo sprendimo
         dėl sutarties sudarymo dienos. Šiame straipsnyje išvardijami elementai, kurie turi būti nurodyti šioje sutartyje.

      48      LUV 143 straipsnio 4 dalies d punkte numatyta, kad sutarties su vystytoju nutraukimo atveju administracija gali prašyti dalyvių,
         pateikusių teisinius ir finansinius pasiūlymus, susijusius su laimėjusiu techniniu pasiūlymu, tęsti programos įgyvendinimą
         ir papildomai gali pakviesti teikti pasiūlymus remdamasi po pirmojo kvietimo teikti pasiūlymus atrinktu techniniu pasiūlymu.

      49      Remdamasi LUV 155 straipsnio 6 ir 7 dalimis administracija gali iš dalies pakeisti urbanizavimo projektą, esantį per IVP sutarties
         sudarymo procedūrą atrinktame pasiūlyme, kai dėl tokių pakeitimų urbanizavimo darbų išlaidos padidėja ne daugiau kaip 20 proc.

      50      LUV 168 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad urbanizavimo darbų išlaidų suma negali būti padidinta, išskyrus jų įvertinimą iš
         naujo, kuris negali reikšti, jog urbanizavimo išlaidų dalies padidėjimas atitinka vystytojo pelną.

      51      Kiek tai susiję su urbanizavimo darbų vykdymu, LUV reikalaujama, kad jis būtų pavestas statybų rangovui, kurį vystytojas pasirenka
         viešo projekto konkurso būdu, laikydamasis viešojo pirkimo sutarčių sudarymo taisyklių. Nei atitinkamas vystytojas, nei su
         juo susijusios įmonės negali dalyvauti šiame viešame projekto konkurse.

      52      Pirmojoje LUV pereinamojo laikotarpio nuostatoje numatyta, kad iki jo įsigaliojimo, t. y. 2006 m. vasario 1 d., pradėtas IVP
         reglamentuoja LRAU, jeigu iki šios datos jas patvirtino savivaldybė arba pasibaigė maksimalus terminas priimti aiškų sprendimą
         dėl šio patvirtinimo.

       Ikiteisminė procedūra ir Komisijos ieškinys
      53      Gavusi skundus, 2005 m. kovo 21 d. oficialiu pranešimu Komisija Ispanijos Karalystei nurodė, kad, jos nuomone, įvairios LRAU
         nuostatos, susijusios su IVP sutarčių sudarymu, prieštarauja Direktyvai 93/37 ir Direktyvai 92/50. Į šį oficialų pranešimą
         Ispanijos Karalystė atsakė 2005 m. kovo 31 dienos laišku, kuriame nurodė, kad IVP sutarties sudarymas nėra šių direktyvų reglamentuojamas
         pirkimas. Be to, ji rėmėsi LUV priėmimo projektu, dėl kurio su Komisija susisiekė ir pasikeitė laiškais.

      54      Kadangi Komisijos netenkino Ispanijos Karalystės pateikti paaiškinimai, manydama, jog IVP sutarčių sudarymas pagal LRAU yra
         minėtų direktyvų pažeidimas, 2005 m. gruodžio 15 d. ji priėmė pagrįstą nuomonę, kurią įgyvendinti valstybė narė turėjo per
         trijų savaičių terminą, pasibaigusį 2006 m. sausio 6 d.

      55      2006 m. sausio 26 d. atsakyme į pagrįstą nuomonę Ispanijos Karalystė nurodė, jog priimtas LUV, kuriuo panaikintas LRAU ir
         kurio įsigaliojimo data numatyta 2006 m. vasario 1 d. Po susirašinėjimo su Komisija 2006 m. kovo 17 d. laišku ši valstybė
         narė pateikė papildomas pastabas.

      56      Atsižvelgdama į tai, kad pažeidimas, kuriuo kaltinama, toliau tęsėsi ir Direktyvos 2004/18 perkėlimo į nacionalinę teisę terminas
         baigėsi, Komisija 2006 m. balandžio 10 d. Ispanijos Karalystei išsiuntė papildomą oficialų pranešimą, į kurį ši atsakė 2006 m.
         liepos 7 d. laišku.

      57      Manydama, kad, viena vertus, LUV ir, antra vertus, IVP sutarčių sudarymas pagal LRAU laikotarpiu nuo 2005 m. kovo 21 d. iki
         2006 m. sausio 31 d. yra visų pirma Direktyvos 2004/18 pažeidimas, Komisija 2006 m. spalio 12 d. priėmė papildomą pagrįstą
         nuomonę.

      58      Kadangi 2007 m. sausio 11 d. atsakyme į papildomą pagrįstą nuomonę Ispanijos Karalystė laikėsi savo pozicijos, Komisija pareiškė
         šį ieškinį ir paprašė Teisingumo Teismo pripažinti, kad Ispanijos Karalystė:

      –        sudariusi IVP sutartis pagal LRAU, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 93/37 1 straipsnį, 6 straipsnio 6 dalį, 11 ir
         12 straipsnius bei 24–29 straipsnius, ir

      –        sudariusi IVP sutartis pagal LUV, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2004/18 2, 6, 24, 30 straipsnius, 31 straipsnio
         4 dalies a punktą ir 53 straipsnį.

       Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
      59      2010 m. lapkričio 22 d. laišku Komisija paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį; ji nurodė iš esmės, kad atsakingos administracijos
         finansinio įnašo klausimas, kurį analizavo generalinis advokatas savo išvadoje, yra esminis bylos klausimas ir reikalauja
         papildomų paaiškinimų.

      60      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas gali savo nuožiūra, generalinio advokato siūlymu arba šalių prašymu
         priimti nutartį atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį, jeigu mano, kad nepakanka informacijos
         arba kad byla turi būti nagrinėjama remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepareiškė savo nuomonių (žr., be kita ko, 2009 m.
         rugsėjo 8 d. Sprendimo Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International, C‑42/07, Rink. p. I‑7633, 31 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      61      Tačiau Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente nenumatyta šalims galimybė pateikti atsiliepimus
         į generalinio advokato išvadą (žr. minėto Sprendimo Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International 32 punktą).

      62      Teisingumo Teismas, susipažinęs su generalinio advokato nuomone, mano, jog šiuo atveju pakanka informacijos, kad priimtų sprendimą
         dėl jam pateiktos nagrinėti bylos ir kad ši neturi būti nagrinėjama remiantis argumentais, dėl kurių nebuvo pareikštos nuomonės.
         Todėl nereikia priimti nutarties atnaujinti žodinę proceso dalį.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
      63      Ispanijos Karalystė nurodo šio ieškinio dalinį nepriimtinumą, kiek jis susijęs su tuo, kad LRAU pažeista Direktyva 93/37.
         Šiuo klausimu Ispanijos Karalystė kritikuoja aplinkybę, kad pirmojoje pagrįstoje nuomonėje reikalauta LRAU suderinti su Direktyva
         93/37, o ne su Direktyva 2004/18, kurios perkėlimo į nacionalinę teisę terminas buvo besibaigiąs.

      64      Pasak Ispanijos Karalystės, LRAU nebetaikoma nuo to momento, kai įsigaliojo LUV, ir Komisija neįrodė, kad LUV vacatio legis laikotarpiu pagal LRAU būtų patvirtinta daug IVP. Be to, Ispanijos Karalystės nuomone, tuo atveju, kai nacionalinės ir Bendrijų
         teisės aktai neteko galios daugiau nei dveji metai prieš pareiškiant ieškinį – o taip yra nagrinėjamu atveju, nebėra suinteresuotumo
         tęsti procedūrą.

      65      Šiuo klausimu pasakytina, kad būtent atsižvelgiant į 2006 m. sausio 6 d., t. y. 2005 m. gruodžio 15 d. pirmojoje pagrįstoje
         nuomonėje nurodyto termino pabaigos dieną, galiojusius teisės aktus reikia nuspręsti, ar galėjo egzistuoti tariamas valstybės
         įsipareigojimų neįvykdymas. Konstatuotina, kad tą dieną ir LRAU, ir Direktyva 93/37 galiojo.

      66      Dėl momento, kurį Komisija pasirinko pareikšti ieškinį Ispanijos Karalystei, pakanka priminti, kad Komisija, vykdydama EB
         211 straipsniu jai patikėtą uždavinį, turi užtikrinti, kad būtų taikomos Sutarties nuostatos, ir patikrinti, ar valstybės
         narės veikė laikydamosi šių nuostatų. Jeigu ji mano, kad valstybė narė jų nesilaikė, ji turi įvertinti, ar reikia imtis veiksmų
         prieš šią valstybę, nustatyti, kokias nuostatas ji pažeidė, ir pasirinkti, kada pradėti procedūrą dėl jos įsipareigojimų neįvykdymo,
         o šį pasirinkimą lemiantys motyvai negali turėti poveikio ieškinio priimtinumui (žr. 1998 m. birželio 18 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑35/96, Rink. p. I‑3851, 27 punktą; 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C‑33/04, Rink. p. I‑10629, 66 punktą ir 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑531/06, Rink. p. I‑4103, 23 punktą).

      67      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti Ispanijos Karalystės pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      68      Komisija mano, kad įvairūs LRAU ir LUV numatyti netiesioginio valdymo IVP sutarčių sudarymo ir tvirtinimo procedūros aspektai
         prieštarauja atitinkamai Direktyvos 93/37 1 straipsniui, 6 straipsnio 6 daliai, 11, 12 ir 24–29 straipsniams bei Direktyvos
         2004/18 2, 6, 24, 30 straipsniams, 31 straipsnio 4 dalies a punktui ir  53 straipsniui.

      69      Komisija tvirtina, kad administracijos ir vystytojo santykis, remiantis direktyvomis 93/37 ir 2004/18, yra viešojo pirkimo
         sutartis, kurios pagrindinis dalykas, kaip matyti iš integruotų veiksmų aprašo, yra viešųjų infrastruktūros ir urbanistikos
         darbų atlikimas.

      70      Tai, kad pagal LUV vystytojas turi pavesti šiuos darbus fiziškai atlikti statybų rangovui, nekeičia fakto, kad ši sutartis
         laikytina viešojo darbų pirkimo sutartimi, nes būtent vystytojas administracijai įsipareigoja juos atlikti.

      71      Dėl IVP sutarties sudarymo ir IVP patvirtinimo atlygintinio pobūdžio Komisija pastebi, kad LRAU ir LUV įdiegiama sistema,
         kurioje esama dvišalės sutarties tarp vystytojo ir savivaldybės, pagal kurią atlygis pastarajai tiesiogiai susijęs su viešųjų
         darbų atlikimu ir tam tikrų susijusių paslaugų suteikimu. Be to, vystytojas iš žemės savininkų gauna pinigų sumą arba jos
         atitikmenį žeme.

      72      Pasak Komisijos, sutarties atlygintinis pobūdis išreikštas administracijos sprendime patvirtinti IVP ir atrinkti vystytoją
         ir tuo, kad ši įgyvendina savo viešąsias prerogatyvas siekdama užtikrinti patvirtintos IVP nuostatų laikymąsi.

      73      Komisija priduria, kad kai administracija nusprendžia tiesiogiai valdyti IVP, ji turi pati įgyvendinti projektus ir pati sumokėti
         darbams būtinas sumas. Šiuo atveju ji patiria išlaidų, kurias vėliau perkelia savininkams, o pasirinkdama netiesioginį valdymą
         administracija nebeišleidžia sumų, tačiau ir nieko nebegauna. Ji iš to daro išvadą, kad pasirinkdama netiesioginį valdymą
         administracija visiškai nebegauna tam tikrų pajamų, o aplinkybė, kad ji nebepatiria ir tam tikrų išlaidų, nė kiek nesusilpnina
         šio teiginio.

      74      Pagaliau Komisija pabrėžia, kad, kaip matyti visų pirma iš 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Ordine degli Architetti ir kt. (C‑399/98, Rink. p. I‑5409, 77 ir 84 punktai) ir 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo Auroux ir kt. (C‑220/05, Rink. p. I‑385, 45 ir 57 punktai), trečiųjų asmenų atlikti mokėjimai rodo atlygintiną pobūdį.

      75      Atsiliepime į ieškinį Komisija pastebi, kad Tribunal Supremo pateikė išaiškinimą, kuris yra visiškai priešingas išsakytajam Ispanijos Karalystės ir iš esmės sutampa su Komisijos analize.

      76      Ispanijos Karalystė savo ruožtu tvirtina, kad administracijos ir vystytojo santykis, atsižvelgiant į pastarojo atlyginimo
         būdą, yra ne viešasis darbų pirkimas, o viešoji paslaugų koncesija, kuri nepatenka į direktyvų 93/37 ir 2004/18 taikymo sritį,
         ir todėl sudarant IVP sutartis taikytini Sąjungos pirminės teisės principai.

      77      Šios valstybės narės nuomone, Komisija painioja IVP ir planavimo darbų projektą; viešųjų darbų vykdymas nėra nei išimtinis,
         nei pagrindinis IVP dalykas. IVP patvirtinimas varžytinių būdu kartu reiškia žemės konsolidacijos finansavimą bei valdymą
         ir planavimo darbų pavedimą paslaugų teikėjams. Taigi vystytojas taip pat yra finansiškai atsakingas už darbų vykdymą ir privalo
         imtis būtinų administracinių veiksmų tam, kad administracijai operacijos būtų nemokamos, o savininkams būtų užtikrintas teisingas
         atitinkamų su nekilnojamuoju turtu susijusių išlaidų ir pelno paskirstymas.

      78      Ispanijos Karalystė taip pat nurodo, kad atlygintinis santykis, kurio našta tektų administracijai, neegzistuoja, nes vystytojui
         atlyginimą moka tik savininkai.

      79      Pirma, savininko pareiga finansuoti planavimo išlaidas, taigi ir mokėti atlyginimą vystytojui, kyla ne iš vienašalio administracijos
         sprendimo, o iš jo savanoriško apsisprendimo dalyvauti žemės konsolidacijoje ir taip įgyti teisę naudotis naujais statyboms
         skirtais žemės sklypais.

      80      Antra, LRAU ir LUV nenumatyta jokia mokėjimo iš viešųjų fondų garantija, iš kurios būtų galima daryti išvadą, jog esama atlygintinės
         sutarties tarp administracijos ir vystytojo, kuris jai atsako net ir tuo atveju, jeigu statybų rangovas arba savininkai neįvykdytų
         savo atitinkamų pareigų.

      81      Galiausiai netiesioginio valdymo pasirinkimas vietoj tiesioginio, kaip ir administracijos naudojimasis savo viešosiomis prerogatyvomis
         siekiant konsoliduoti žemę ar paimti visuomenės poreikiams, nereiškia atlygintinio pobūdžio.

      82      Atsižvelgdama į šiuos argumentus, Ispanijos Karalystė tvirtina, kad vystytojas turi būti laikomas ne pirkimą „laimėjusiu dalyviu“
         strigto sensu, o „koncesininku“, kurio atlygis priklauso nuo statyboms skirtų žemės sklypų panaudojimo rinkoje, o ne nuo administracijos
         garantuojamos fiksuoto dydžio kainos. Visų pirma jam būdingi paslaugų koncesininko požymiai, nes ekonominiu požiūriu svarbiausia
         funkcija yra ekonominis žemės konsolidacijos valdymas.

      83      Be to, Ispanijos Karalystė nurodo, jog Komisijos tezė prieštarauja direktyvų 93/37 ir 2004/18 veiksmingumui.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      84      Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad šis ieškinys susijęs tik su urbanizavimo sutarčių sudarymu pagal Valensijos autonominės srities
         paeiliui priimtus teisės aktus, remiantis jos regionine kompetencija urbanistikos, žemės užstatymo ir teritorijų planavimo
         srityse.

      85      Konkrečiau tariant, Komisija kaltina Ispanijos Karalystę IVP sutarčių sudarymu, t. y. integruotais veiksmais, kurių tikslas
         – bendras kelių sklypų urbanizavimas remiantis viena programa, kuria šie sklypai pertvarkomi į statyboms skirtus žemės sklypus
         pagal, pirma, LRAU ir, antra, LUV, pažeidžiant atitinkamai direktyvas 93/37 ir 2004/18.

      86      Komisijos suformuluoti kaltinimai susiję tik su netiesioginio valdymo IVP tvirtinimo procedūra, kuri, remiantis nagrinėjamais
         teisės aktais, reiškia, kad kompetentinga perkančioji organizacija perleidžia vystytojo statusą privačiam asmeniui, atrinktam
         pagal viešą varžymosi procedūrą, nesvarbu, ar jis yra atitinkamų žemės sklypų savininkas, ar ne.

      87      Šiuo klausimu Komisija tvirtina, kad nagrinėjamos urbanizavimo sutartys turi būti kvalifikuojamos kaip „viešojo darbų pirkimo
         sutartys“ ir todėl turi atitikti Direktyvos 93/37 ir vėliau Direktyvos 2004/18 nustatytus reikalavimus. Kiek tai susiję su
         kaltinimais dėl LRAU, tai matyti iš ieškinio teisinio pagrindo, kuriame minimas tik Direktyvos 93/37 pažeidimas, o kiek tai
         susiję su kaltinimais dėl LUV, – iš papildomos pagrįstos nuomonės, kaip Komisija pažymėjo ieškinyje ir patvirtino per teismo
         posėdį.

      88      Kalbant apie „viešojo darbų pirkimo sutarčių“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 93/37 1 straipsnio a punktą ir Direktyvos
         2004/18 1 straipsnio 2 dalies b punktą, reikia pažymėti, kad ji apima atlygintines sutartis, sudarytas raštu tarp, pirma,
         vieno ar kelių ūkio subjektų ir, antra, vienos ar kelių perkančiųjų organizacijų, kurių tikslas atlikti arba kartu atlikti
         ir suprojektuoti darbus, susijusius su viena iš Direktyvos 93/37 II priede ir Direktyvos 2004/18 I priede nurodytų veiklos
         rūšių, arba darbą, apibrėžtą Direktyvos 93/37 1 straipsnio c punkte ir Direktyvos 2004 18 1 straipsnio 2 dalies b punkte,
         arba bet kokiomis priemonėmis atlikti darbą, atitinkantį perkančiosios organizacijos nurodytus reikalavimus.

      89      Be to, iš Direktyvos 92/50 šešioliktos konstatuojamosios dalies ir iš Direktyvos 2004/18 10 konstatuojamosios dalies, skaitomų
         atitinkamai kartu su Direktyvos 93/37 1 straipsnio a punktu bei Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies b punktu, matyti,
         kad sutartis gali būti laikoma „viešojo darbų pirkimo sutartimi“ tik tuomet, kai jos dalykas atitinka pirmesniame punkte pateiktą
         apibrėžtį, ir papildomi darbai, kurie nėra sutarties dalykas, negali būti pagrindas ją laikyti viešojo darbų pirkimo sutartimi.

      90      Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad kai sutartis sudaryta iš elementų, susijusių tiek su viešuoju darbų pirkimu,
         tiek su kitos rūšies pirkimu, būtent pagrindinis sutarties dalykas lemia, kurios Sąjungos viešųjų pirkimų taisyklės turi būti
         iš principo taikomos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Auroux ir kt. 37 punktą).

      91      Tai nustatant reikia atsižvelgti į esminius dominuojančius įsipareigojimus, kurie, kaip tokie, apibūdina šį pirkimą, palyginti
         su papildomais ar antriniais įsipareigojimais, kurie atsiranda dėl paties sutarties dalyko (2008 m. vasario 21 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją, C‑412/04, Rink. p. I‑619, 49 punktas).

      92      Šioje byloje pažymėtina, kad Komisija tik nurodo argumentą, jog nagrinėjamos urbanizavimo sutartys turi būti laikomos „viešojo
         darbų pirkimo sutartimis“, nes pagrindinis IVP dalykas, kaip numatyta Direktyvos 93/37 1 straipsnio c punkte ir Direktyvos
         2004/18 1 straipsnio 2 dalies b punkte, yra dviejų ar daugiau sklypų urbanizavimo darbas, kuriuo sukuriama prieiga grįstu
         keliu, geriamojo vandens bei elektros paskirstymas, nuotekų šalinimas nuo šaligatvių pakraščių ir viešas apšvietimas. Šiuo
         klausimu ji pažymi, kad vystytojo teikiamos paslaugos, kaip antai techninių dokumentų rengimas, sklypų pertvarkymo projekto
         valdymas arba, remiantis LUV, rangovo, kuris atliks darbus, atranka, yra pagalbinės ir antraeilės.

      93      Taip pat reikia pastebėti, kad Ispanijos Karalystė atmeta Komisijos vertinimą, pagal kurį IVP turėtų būti laikomos „darbu“,
         kaip tai suprantama pagal direktyvas 93/37 ir 2004/18, ir tvirtina, kad tokio darbo atlikimas yra neišimtinis ir net nepagrindinis
         jų tikslas. Šiuo klausimu ši valstybė narė nurodo, jog vystytojas taip pat yra finansiškai atsakingas už darbų vykdymą ir
         privalo imtis būtinų priemonių tam, kad administracijai operacijos būtų nemokamos, o statyboms skirtų žemės sklypų savininkams,
         kurie juos finansuoja, būtų užtikrintas teisingas atitinkamų išlaidų ir atitinkamo su nekilnojamuoju turtu susijusio pelno
         paskirstymas. Be to, ši valstybė narė tvirtina, kad nagrinėjamos sutartys turi būti laikomos „paslaugų koncesija“, kaip tai
         suprantama pagal Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 4 dalį.

      94      Tačiau pagal nusistovėjusią teismų praktiką procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį Komisijai tenka
         pareiga įrodyti šį įsipareigojimų neįvykdymą. Būtent ji turi pateikti Teisingumo Teismui įrodymus, būtinus patikrinti šio
         įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimą, ir negali šiuo atžvilgiu remtis kokia nors prielaida (2011 m. sausio 27 d. Sprendimo
         Komisija prieš Liuksemburgą, C‑490/09, Rink. p. I‑0000, 49 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      95      Šiuo klausimu ir dėl vystytojui pavestos veiklos pobūdžio reikia pasakyti, kad, nepaisant Ispanijos Karalystės pateiktos analizės,
         Komisija nebandė pagrįsti savo kaltinimų ir atmesti valstybės narės atsakovės teiginių, nuodugniau išnagrinėdama šią analizę.

      96      Iš tikrųjų neįrodyta, kad atitinkamų sklypų prijungimo ir integravimo į esamus infrastruktūros, energetikos, komunikacijų
         ir viešųjų paslaugų tinklus darbai yra pagrindinis savivaldybės ir vystytojo sutarties, sudarytos remiantis netiesioginio
         valdymo IVP, dalykas. Vystytojo atliekamas IVP įgyvendinimas, kaip matyti, be kita ko, iš šio sprendimo 21 ir 23 punktų, apima
         veiklą, kuri negali būti laikoma „darbais“, kaip tai suprantama pagal Komisijos ieškinyje nurodytas direktyvas, t. y. vystymo
         plano parengimą, atitinkamo žemės konsolidacijos projekto pasiūlymą ir valdymą, teisių į teritorinio administracinio vieneto
         turtui ir žemės fondui priskirtinus sklypus gavimą administracijos naudai ir nemokamai, atitinkamų sklypų teisinio statuso
         pakeitimo valdymą, teisingo išlaidų ir naudos paskirstymo tarp suinteresuotųjų šalių įgyvendinimą, taip pat investicijų, darbų,
         instaliacijų ir kompensacijų, būtinų užtikrinti IVP įvykdymą, finansavimo ir garantavimo operacijas. Taip yra ir tuo atveju,
         kai vystytojas privalo organizuoti viešą projekto konkursą, kurio tikslas – paskirti statybų rangovą, kuriam bus pavesta vykdyti
         urbanizavimo darbus, kaip numatyta LUV 119 straipsnio 1 dalyje.

      97      Be to, konstatuotina, kad tam tikra ankstesniame punkte nurodyta veikla, kurią apima IVP tiek pagal LRAU, tiek pagal LUV,
         atrodo savo pobūdžiu atitinka Direktyvos 92/50 I A priedo ir Direktyvos 2004/18 II A priedo 12 kategorijoje nurodytą veiklą,
         susijusią su Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkte ir Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 2 dalies d punkte nurodytomis paslaugomis.

      98      Vadinasi, Komisija neįrodė, kad pagrindinis savivaldybės ir vystytojo sudarytos sutarties dalykas yra viešas darbų pirkimas,
         kaip tai suprantama pagal Direktyvą 93/37 arba Direktyvą 2004/18, o tai yra išankstinė sąlyga konstatuoti nurodomą įsipareigojimų
         neįvykdymą.

      99      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad Komisijos ieškinys turi būti atmestas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      100    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Ispanijos Karalystė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.