1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Hoffmann-La Roche & Co. AG prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 85/76.


title: 2009 m. balanžio 2 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Bouygues SA ir Bouygues Télécom SA prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Apeliacinis skundas - Valstybės pagalba - EB 88 straipsnio 2 dalis - Formalios tyrimo procedūros pradėjimo sąlygos - Rimti sunkumai - Valstybės pagalbos kriterijai - Valstybės ištekliai - Nediskriminavimo principas.#Byla C-431/07 P.

text:
      Byla C‑431/07 P
      Bouygues SA
      ir
      Bouygues Télécom SA
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – EB 88 straipsnio 2 dalis – Formalios tyrimo procedūros pradėjimo sąlygos – Rimti sunkumai – Valstybės pagalbos kriterijai – Valstybės ištekliai – Nediskriminavimo principas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Apeliacinis skundas – Pagrindai – Nepakankamas motyvavimas – Pirmosios instancijos teismo rėmimasis netiesioginiais motyvais
            – Leistinumas – Sąlygos
      (EB 225 straipsnis; Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnis ir 53 straipsnio pirmoji pastraipa)
      2.        Valstybių teikiama pagalba – Ketinimas suteikti pagalbą – Komisijos tyrimas – Pirminio tyrimo stadija ir rungtyniško tyrimo
            stadija – Pagalbos suderinamumas su bendrąja rinka – Vertinimo sunkumai
      (EB 88 straipsnio 2 ir 3 dalys)
      3.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Bendrųjų leidimų ir individualių licencijų bendrieji principai – Direktyva
            97/13 – Išdavimo procedūros
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13)
      4.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sritis – Bendrųjų leidimų ir individualių licencijų bendrieji principai – Direktyva
            97/13 – Išdavimo procedūros – Diskriminavimo draudimas
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13)
      1.        Pagal Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį ir 53 straipsnio pirmąją pastraipą Pirmosios instancijos teismui tenkanti sprendimų
         motyvavimo pareiga neįpareigoja Pirmosios instancijos teismo pateikti detalaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių pateiktą argumentą.
         Taigi motyvavimas gali būti netiesioginis su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, dėl ko buvo imtasi
         tokių priemonių, o Teisingumo Teismui turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią teisminę kontrolę.

      (žr. 42 punktą)
      2.        EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatyta procedūra yra privaloma, kai Komisija patiria didelių sunkumų vertindama, ar valstybės
         pagalba suderinama su bendrąja rinka. Taigi Komisija, priimdama pagalbai palankų sprendimą, gali apsiriboti EB 88 straipsnio
         3 dalyje nustatyta pirminio tyrimo stadija tik tuo atveju, jei ji po pirmojo tyrimo gali įsitikinti, kad ta pagalba suderinama
         su bendrąja rinka. Ir, atvirkščiai, jei po šio pirmojo tyrimo Komisija padaro priešingą išvadą arba jei per pirmąjį tyrimą
         nesugebėjo įveikti visų sunkumų, kilusių vertinant šios pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka, ji privalo surinkti visas
         reikalingas nuomones ir pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą.

      Kadangi rimtų sunkumų sąvoka yra objektyvaus pobūdžio, ar jie yra, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į ginčijamo akto
         priėmimo aplinkybes, bet ir į vertinimus, kuriais rėmėsi Komisija.

      (žr. 61, 63 punktus)
      3.        Direktyva 97/13 dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų
         palieka valstybėms narėms diskreciją pasirinkti licencijų išdavimo procedūrą, jeigu laikomasi laisvos konkurencijos ir vienodo
         požiūrio principų. Taigi Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) licencijų išdavimas taikant lyginamosios atrankos procedūrą yra leidžiamas, jeigu operatoriams taikomas tas pats vertinimas,
         visų pirma mokesčių už licencijas srityje.

      Konkrečiau kalbant apie nacionalinę priemonę, sumažinančią mokesčius už licencijas dviem pirmiesiems UMTS licencijas gavusiems
         operatoriams siekiant suvienodinti visų licencijų išdavimo sąlygas, tokia procedūra leidžia išvengti situacijos, kurioje šie
         operatoriai patirtų diskriminaciją, kai aiškus šio suvienodinimo tikslas yra atsižvelgti į aplinkybę, kad licencijos išdavimo
         naujam operatoriui metu nė vienas iš trijų operatorių dėl priežasčių, nepriklausančių nuo jų valios, dar nebuvo įėjęs į rinką,
         todėl dėl šios aplinkybės jų situacija buvo panaši.

      (žr. 90–91, 97 punktus)
      4.        Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) licencijos ekonominę vertę visų pirma lemia licencijos gavėjo galimybė pasinaudoti šia licencija suteikiamomis teisėmis,
         t. y. visų pirma galimybė užimti viešuosius radijo dažnius siekiant naudoti UMTS technologiją.

      Diskriminacija yra tik tuomet, kai panašioms situacijoms taikomos skirtingos taisyklės arba kai ta pati taisyklė taikoma skirtingoms
         situacijoms. Kalbant apie UMTS licencijų išdavimą, aplinkybe, kad licencijos kai kuriems operatoriams buvo išduotos anksčiau,
         galima pateisinti ar net reikalauti to, kad su šiomis licencijomis susiję mokesčiai būtų nustatyti didesni nei naujojo operatoriaus
         mokėtinas mokestis, tik tuo atveju, jei šių licencijų ekonominė vertė vien dėl to, kad jos buvo išduotos anksčiau, gali būti
         laikoma didesne už šiam naujajam operatoriui išduotos licencijos vertę.

      Todėl tai, kad licencijos buvo išduotos skirtingu laiku, neleidžia manyti, jog pirmieji gavėjai tuo metu, kai licencija buvo
         išduota naujajam operatoriui, buvo skirtingoje situacijoje Direktyvos 97/13 dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų
         išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų tikslo atžvilgiu, t. y. tikslo užtikrinti, kad operatoriai įeitų
         į UMTS rinką tomis pačiomis sąlygomis.

      (žr. 114–115, 119, 122 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 2 d.(*)

      „Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – EB 88 straipsnio 2 dalis – Formalios tyrimo procedūros pradėjimo sąlygos – Rimti sunkumai – Valstybės pagalbos kriterijai – Valstybės ištekliai – Nediskriminavimo principas“
      Byloje C‑431/07 P
      dėl 2007 m. rugsėjo 18 d. pagal Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
      Bouygues SA, įsteigta Paryžiuje (Prancūzija),

      Bouygues Télécom SA, įsteigta Bulonėje-Bijankūre (Prancūzija),

      atstovaujamos advokatų F. Sureau, D. Théophile, S. Perrotet, A. Bénabent, J. Vogel ir L. Vogel,
      apeliantės,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:
      Europos Bendrijų Komisijai, atstovaujamai C. Giolito ir nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      Prancūzijos Respublikai, atstovaujamai G. de Bergues, O. Christmann ir A.‑L. Vendrolini,

      Orange France SA, atstovaujamai advokatų S. Hautbourg, S. Quesson ir L. Olza Moreno,

      Société française du radiotéléphone – SFR, atstovaujamai advokato A. Vincent ir QC C. Vajda,

      pirmojoje instancijoje įstojusioms į bylą šalims,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič, A. Tizzano (pranešėjas), A. Borg Barthet ir J.‑J. Kasel,
      generalinė advokatė V. Trstenjak,
      posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. rugsėjo 11 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2008 m. spalio 8 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Apeliaciniame skunde Bouygues Télécom SA (toliau – Bouygues Télécom) ir Bouygues SA prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2007 m. liepos 4 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą Bouygues ir Bouygues Télécom prieš Komisiją (T‑475/04, Rink. p. II‑2097, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo pastarasis teismas atmetė jų ieškinį panaikinti 2004 m.
         liepos 20 d. Komisijos sprendimą dėl Orange ir SFR mokėtinų mokesčių už UMTS (Universal Mobile Telecommunications System) licencijas pakeitimo (valstybės pagalba NN 42/2004
         – Prancūzija) (toliau – ginčijamas sprendimas).

       Bendrijos teisės aktai
      2        Tuo metu, kai vyko šioje byloje nagrinėjami įvykiai, galiojusios 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos
         97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų (OL L 117,
         p. 15) redakcijos 8 straipsnio 4 dalyje buvo numatyta:

      „Objektyviai pagrįstais atvejais ir laikydamosi proporcingumo kriterijaus, valstybės narės gali atitinkamai keisti individualiose
         licencijose nustatytas sąlygas. Keisdamos sąlygas, valstybės narės pateikia atitinkamą pranešimą apie savo ketinimą bei leidžia
         suinteresuotoms šalims pareikšti nuomonę dėl pasiūlytų pakeitimų.“

      3        Šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies pirmoje įtraukoje buvo nustatyta:

      „Jeigu valstybė narė ketina išduoti individualias licencijas,
      –        ji išduoda tokias licencijas, taikydama atviras, nediskriminuojančias ir skaidrias procedūras, todėl visiems pareiškėjams
         taikomos vienodos procedūros, jeigu nėra objektyvių priežasčių jas diferencijuoti.“

      4        Šios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies pirmojoje pastraipoje buvo numatyta:

      „3.      Valstybės narės išduoda licencijas remdamosi objektyviais, nediskriminuojančiais, išsamiais, skaidriais ir proporcingais atrankos
         kriterijais. Atliekant bet kokią atranką, turi būti tinkamai atsižvelgta į poreikį leisti vartotojui gauti maksimalią naudą
         bei palengvinti konkurencijos plėtrą.“

      5        Direktyvos 97/13 11 straipsnyje buvo nurodyta:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad bet kokie iš įmonių reikalaujami su leidimų gavimo procedūromis susiję mokesčiai būtų skirti
         tik individualių licencijų išdavimo, administravimo, kontrolės ir įgyvendinimo procedūrų administracinėms sąnaudoms padengti.
         Mokestis už individualią licenciją turi būti proporcingas reikalingo darbo apimčiai ir tinkamai bei pakankamai išsamiai paskelbtas
         tam, kad apie jį būtų galima lengvai gauti informaciją.

      2.      Neprieštaraujant 1 daliai, valstybės narės gali, kai naudojami riboti ištekliai, leisti savo nacionalinėms reguliavimo institucijoms
         nustatyti mokesčius, skirtus optimaliam tokių išteklių panaudojimui garantuoti. Tokie mokesčiai turi būti nediskriminuojantys
         ir nustatomi visų pirma atsižvelgiant į poreikį skatinti naujų paslaugų plėtrą ir konkurenciją.“ (Pataisytas vertimas)

      6        Tuo metu, kai vyko šioje byloje nagrinėjami įvykiai, galiojusios 1998 m. gruodžio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos sprendimo
         Nr. 128/1999/EB dėl vieningo trečios kartos judriojo ir bevielio ryšio sistemos (UMTS) įdiegimo Bendrijoje (OL L 17, 1999,
         p. 1) redakcijos 1 straipsnyje buvo nurodyta, kad šiuo sprendimu siekiama „<...> palengvinti greitą ir koordinuotą suderinamų
         UMTS tinklų ir paslaugų diegimą Bendrijoje <...>“ (Neoficialus vertimas).

      7        Šio sprendimo 3 straipsnio 1 dalyje buvo nustatyta:

      „Valstybės narės imasi visų būtinų veiksmų, kad, remiantis Direktyvos 97/13/EB 1 straipsniu, ne vėliau kaip iki 2002 m. sausio
         1 d. jų teritorijose koordinuotai ir laipsniškai būtų pradėtos diegti UMTS paslaugos <...>.“ (Neoficialus vertimas)

       Ginčo aplinkybės
      8        2000 m. rugpjūčio 18 d. Prancūzijos pramonės, pašto ir telekomunikacijų ministras, siekdamas išduoti keturias licencijas įdiegti
         Prancūzijos metropolijoje judriojo ir bevielio ryšio sistemas UMTS, paskelbė kvietimą teikti paraiškas. Buvo patvirtintas
         paraiškų pateikimo terminas – 2001 m. sausio 31 d., o paraiškas buvo galima atsiimti iki 2001 m. gegužės 31 dienos.

      9        Kadangi buvo pateiktos tik dvi paraiškos, t. y. bendrovės Société française du radiotéléphone – SFR (toliau – SFR) ir bendrovės France Télécom mobiles, kuri vėliau, po kelių mėnesių, tapo bendrove Orange France SA (toliau – Orange), Prancūzijos valdžios institucijos manė, jog būtinas papildomas kvietimas teikti paraiškas, kad būtų užtikrinta reali konkurencija.

      10      Dviem 2001 m. vasario 22 d. vienodo teksto laiškais Ekonomikos ir finansų ministras ir už pramonę atsakingas valstybės sekretorius
         patikino SFR ir Orange vadovus, kad „<...> kvietimo teikti papildomas paraiškas sąlygos <...> užtikrins teisingą operatorių, kuriems galiausiai
         bus išduota licencija, vertinimą.

      11      Nelaukiant, kol bus paskelbtas kvietimas teikti papildomas paraiškas, dviem 2001 m. liepos 18 d. Nutarimais dvi pirmosios
         UMTS licencijos buvo išduotos SFR ir Orange. Šios dvi licencijos buvo skirtos už bendrą 4 954 593 000 EUR mokestį, mokėtiną dalimis, pirmosios iš kurių mokėjimo terminas
         yra 2001 m. rugsėjo 31 d., o paskutiniosios – 2016 m. birželio 30 diena.

      12      Paskelbus kvietimą teikti papildomas paraiškas, trečioji UMTS licencija 2002 m. gruodžio 3 d. buvo išduota įmonei Bouygues Télécom. Kadangi daugiau paraiškų nebuvo gauta, ketvirtoji licencija nebuvo išduota.

      13      Trečioji licencija buvo išduota už mokestį, kurį sudaro fiksuota 619 209 795,27 EUR dalis, mokėtina licencijos išdavimo metų
         rugsėjo 30 d. arba ją išduodant, jeigu licencija išduota po rugsėjo 30 d., ir kintama dalis, mokama kasmet iki einamųjų metų
         birželio 30 d. už dažnių naudojimą praėjusiais metais ir apskaičiuojama kaip naudojant šiuos dažnius gautos apyvartos procentinė
         dalis.

      14      Be to, dviem kitais taip pat 2002 m. gruodžio 3 d. priimtais nutarimais (JORF (Prancūzijos Respublikos oficialusis leidinys),
         2002 m. gruodžio 12 d., p. 20498 ir 20499), susijusiais atitinkamai su SFR ir Orange, už pramonę atsakingas ministras pakeitė, be kita ko, nuostatas, susijusias su mokesčiais už dažnių suteikimą ir valdymą,
         patvirtindamas nuostatas, tapačias taikomoms Bouygues Télécom, kaip aprašyta ankstesniame šio sprendimo punkte.

      15      Gavusi apeliančių skundą, kuriame buvo pranešta apie nemažai pagalbos priemonių, kurias Prancūzijos valdžios institucijos
         tariamai priėmė France Télécom naudai, 2003 m. sausio 31 d. Europos Bendrijų Komisija dėl kai kurių iš šių priemonių, tarp kurių įmonių SFR ir Orange mokėtinų mokesčių suvienodinimo su įmonei Bouygues Télécom nustatytais mokesčiais priemonės nebuvo, pradėjo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą tyrimo procedūrą.

      16      Ginčijamu sprendimu Komisija, remdamasi EB 88 straipsnio nuostatomis, nusprendė neprieštarauti dėl šios minėtų mokesčių suvienodinimo
         priemonės motyvuodama tuo, kad ji neturi pagalbos elementų EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.

      17      2004 m. lapkričio 24 d. apeliantės, siekdamos, kad ginčijamas sprendimas būtų panaikintas, pareiškė ieškinį Pirmosios instancijos
         teisme.

       Skundžiamas sprendimas
      18      Grįsdamos ieškinį dėl panaikinimo, apeliantės, be kita ko, rėmėsi dviem pagrindais, pagrįstais tuo, kad Komisija pažeidė,
         pirma, EB 87 straipsnio 1 dalį, nes įmonių Orange ir SFR mokėtinų mokesčių pakeitimas, jų manymu, yra valstybės pagalba šios nuostatos prasme, ir, antra, EB 88 straipsnio 2 dalį,
         nes kadangi byloje kilo rimtų sunkumų, Komisija turėjo pradėti 88 straipsnyje numatytą formalią procedūrą.

      19      Pirmosios instancijos teismas šiuos du pagrindus nagrinėjo kartu, pareikšdamas nuomonę tik dėl rimtų sunkumų buvimo. Iš tiesų
         skundžiamo sprendimo 93 punkte jis nurodė, kad jeigu tokių sunkumų būtų, ginčijamas sprendimas galėtų būti panaikintas dėl
         šio vienintelio motyvo, t. y. dėl to, kad nebuvo atliktas EB sutartyje numatytas išsamus tyrimas, kuriam taikomas rungtyniškumo
         principas, net jeigu nebūtų įrodyta, jog Komisijos pateikti vertinimai dėl esmės buvo klaidingi teisės ar fakto klausimais.

      20      Atlikdamas šį patikrinimą, skundžiamo sprendimo 95–126 punktuose Pirmosios instancijos teismas pirmiausia atmetė argumentus,
         kuriais buvo siekiama įrodyti laikiną pranašumą, kurį Orange ir SFR įgijo dėl to, kad pirmosios dvi UMTS licencijos šioms dviem bendrovėms buvo išduotos anksčiau nei Bouygues Télécom gavo trečiąją licenciją. To paties sprendimo 126 punkte jis taip pat nurodė, kad toks vertinimas nesudaro rimtų sunkumų.

      21      Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 100 ir 106 punktuose pirmiausia konstatavo, kad šios licencijos
         turi ekonominę vertę ir dėl to apeliančių atveju reikia pripažinti, jog sumažindamos įmonių Orange ir SFR mokėtinus mokesčius Prancūzijos valdžios institucijos atsisakė didelės dalies valstybės išteklių.

      22      Vis dėlto toliau skundžiamo sprendimo 107 punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad skoliniai reikalavimai Orange ir SFR atžvilgiu, kurio atsisakė Prancūzijos valstybė, nebuvo užtikrinti. Iš tikrųjų, „pirma, per pirmojo kvietimo teikti paraiškas
         procedūrą šie du operatoriai galėjo atsiimti paraiškas iki 2001 m. gegužės 31 d., jeigu jiems nebūtų suteiktos garantijos,
         kad bus taikomas vienodas vertinimas kaip ir kitiems operatoriams <...> ir, antra, vėliau minėti operatoriai galėjo atsisakyti
         licencijų ir todėl nutraukti mokesčio mokėjimą, būtent jei manė, jog jiems taikomas skirtingas vertinimas nei Bouygues Télécom“.

      23      Be to, skundžiamo sprendimo 111 punkte Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad dėl Bendrijos telekomunikacijų teisės
         specifiškumo bendrosios valstybės pagalbos teisės atžvilgiu nagrinėjamų skolinių reikalavimų atsisakymas bet kuriuo atveju
         negali būti vertinamas kaip valstybės pagalba.

      24      Galiausiai skundžiamo sprendimo 113 ir 116 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nors egzistuoja objektyvus
         skirtumas tarp, pirma, Orange ir SFR situacijos bei, antra, Bouygues Télécom situacijos kalbant apie momentą, kada joms buvo išduotos atitinkamos licencijos, su UMTS technologija ir ne itin palankiu
         jos vystymosi ekonominiu kontekstu susijusios problemos nesuteikė galimybės pirmiesiems gavusiems licencijas įeiti į rinką,
         taigi ir praktiškai pasinaudoti pranašumu, kurį jie galėjo įgyti dėl anksčiau gautų licencijų.

      25      Bet kuriuo atveju skundžiamo sprendimo 123 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad „Orange ir SFR suteikta galima nauda buvo vienintelis būdas išvengti, kad nesilaikant Direktyvos 97/13 būtų priimta priemonė, kuri, atsižvelgiant
         į didelį nacionalinių institucijų viena po kitos įtvirtintų mokesčių tvarkų skirtumą, būtų diskriminavusi šiuos du operatorius,
         nes, pirma, ginčijamo pakeitimo dieną dėl Orange ir SFR vėlavimo plėtoti savo UMTS paslaugas joks operatorius neveikė rinkoje <...> ir, antra, trijų konkuruojančių operatorių licencijų
         sąlygos yra tokios pačios“.

      26      Antra, skundžiamo sprendimo 127–156 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliančių teiginius, kuriais buvo siekiama
         parodyti, kad mokesčių pakeitimas pažeidžia nediskriminavimo principą, ir nusprendė, kad šio principo laikymosi vertinimas
         taip pat nėra rimti sunkumai, dėl kurių reikėtų pradėti EB 88 straipsnyje numatytą tyrimo procedūrą.

      27      Pirma, skundžiamo sprendimo 134 ir 136 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad UMTS licencijų išdavimo procedūra,
         neatsižvelgiant į tai, kaip ji buvo praktiškai atlikta, iš tikrųjų buvo viena procedūra, kuria siekta išduoti keturias licencijas,
         ir kad dėl to nediskriminavimo principas turi būti taikomas abiem vienas po kito paskelbtiems kvietimams teikti paraiškas.

      28      Antra, skundžiamo sprendimo 148 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė: kadangi šių trijų licencijų turinys yra identiškas
         ir iki įmonių Orange ir SFR mokėtinų mokesčių pakeitimo datos nė vienas operatorius nebuvo įėjęs į rinką, pasirinktas sprendimas atgaline data pakeisti
         šiuos mokesčius sudarė galimybę Prancūzijos valdžios institucijoms ne tik užtikrinti vienodą šių trijų operatorių vertinimą,
         bet ir išvengti Direktyvoje 97/13 numatyto UMTS paslaugų teikimo vėlavimo.

      29      Trečia, skundžiamo sprendimo 157 ir 158 punktuose Pirmosios instancijos teismas taip pat nusprendė, kad nei bylos sudėtingumas,
         nei procedūros Komisijoje trukmė nebuvo tokie, kad iš to būtų buvę galima daryti išvadą, jog mokesčių suvienodinimo priemonės
         tyrime susidurta su rimtais sunkumais.

      30      Remdamasis šiais argumentais, Pirmosios instancijos teismas šį ieškinį atmetė.

       Šalių reikalavimai
      31      Apeliaciniame skunde apeliantės Teisingumo Teismo prašo:

      –        panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui pakartotinai nagrinėti atsižvelgiant į Teisingumo
         Teismo teisinę nuomonę,

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      32      Komisija, Prancūzijos Respublika, Orange ir SFR prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

       Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
      33      2008 m. lapkričio 17 d. kanceliarijai pateiktu raštu apeliantės, remdamosi Procedūros reglamento 61 straipsniu, paprašė Teisingumo
         Teismo atnaujinti žodinę proceso dalį.

      34      Grįsdamos prašymą, jos tvirtina, kad kai kurie generalinės advokatės išvadoje iškelti klausimai yra nauji ir gali turėti įtakos
         Teisingumo Teismo sprendimui.

      35      Šiuo požiūriu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas gali savo nuožiūra, generalinio advokato pasiūlymu arba šalių prašymu
         priimti nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį, jei mano, kad nepakanka informacijos
         arba byla turi būti nagrinėjama remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepareiškė savo nuomonių (žr., be kita ko, 2000 m. vasario
         4 d. Nutarties Emesa Sugar, C‑17/98, Rink. p. I‑665, 18 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Kvaerner Warnow Werft, C‑181/02 P, Rink. p. I‑5703, 25 punktą ir 2008 m. birželio 26 d. Sprendimo Burda, C‑284/06, Rink. p. I‑0000, 37 punktą).

      36      Tačiau šiuo atveju, susipažinęs su generalinės advokatės nuomone, Teisingumo Teismas mano turįs visą informaciją, kuri jam
         reikalinga priimant sprendimą dėl apeliančių pateikto skundo, ir kad apie tai šalys jau yra diskutavusios per teisminius ginčus.
         Todėl prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį reikia atmesti.

       Dėl apeliacinio skundo
      37      Grįsdamos apeliacinį skundą, apeliantės nurodo keturis apeliacinio skundo pagrindus, pagrįstus atitinkamai pareigos motyvuoti
         pažeidimu, teisės klaida dėl rimtų sunkumų nebuvimo, teisinio faktinių aplinkybių kvalifikavimo klaidomis ir galiausiai keletu
         teisės klaidų taikant EB 87 straipsnį.

       Dėl pirmojo pagrindo, pagrįsto pareigos motyvuoti pažeidimu, kiek tai susiję su išimties, pagrįstos sistemos pobūdžiu ir struktūra,
            taikymu
       Šalių argumentai
      38      Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantės priekaištauja, kad Pirmosios instancijos teismas nepakankamai motyvavo išimties,
         pagrįstos sistemos pobūdžiu ir struktūra, kaip nuo principo, pagal kurį diferencijavimas, kuriuo palankesnės sąlygos sudaromos
         vienai arba kelioms įmonėms, būtinai yra pranašumas, nukrypstančios taisyklės taikymą konkrečiu atveju. Jų teigimu, konkrečiai
         skundžiamame sprendime nepateikiama pakankamai aiškių motyvų nei dėl šios išimties turinio, nei dėl priežastinio ryšio tarp
         jos ir didelės dalies valstybės išteklių atsisakymo.

      39      Apeliantės visų pirma nurodo įvairias aplinkybes, kurios, jų teigimu, galėtų pateisinti rėmimąsi sistemos struktūros sąvoka
         nagrinėjamoje byloje, t. y. Bendrijos telekomunikacijų teisės specifiškumą bendrosios valstybės pagalbos teisės atžvilgiu,
         būtinybę laikytis Sprendimo Nr. 128/1999 3 straipsnio 1 dalyje nustatyto įdiegimo termino – 2002 m. sausio 1 d. arba keturių
         operatorių paieška siekiant užtikrinti pakankamą konkurenciją. Vis dėlto apeliantės mano, kad nė viena iš šių aplinkybių nėra
         lemiama arba bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas jų pakankamai nemotyvavo.

      40      Tačiau Komisija, Prancūzijos Respublika, Orange ir SFR mano, kad skundžiamas sprendimas šiuo klausimu yra pakankamai motyvuotas, nes jame, siekiant įvertinti šią išimtį, plačiai
         remiamasi teisiniu pagrindu ir reikšminga teismų praktika.

      41      Dėl aplinkybių, kurias nurodo apeliantės, Komisija ir SFR tvirtina, kad jų vertinimas pagrįstas sprendimo motyvų analize, o ne pareigos motyvuoti laikymusi. Prancūzijos Respublika
         šiuo atžvilgiu teigia, kad, priešingai nei tvirtina apeliantės, tokios aplinkybės yra visiškai suderinamos ir viena kitą papildo.
         SFR priduria, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas bet kuriuo atveju yra nepriimtinas, nes apeliantės faktiškai ginčija
         Pirmosios instancijos teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      42      Pirmiausia primintina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį ir 53 straipsnio pirmąją pastraipą Pirmosios instancijos
         teismui tenkanti sprendimų motyvavimo pareiga neįpareigoja šio teismo pateikti detalaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių pateiktą
         argumentą. Taigi motyvavimas gali būti netiesioginis su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, dėl
         ko buvo imtasi tokių priemonių, o Teisingumo Teismui turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią
         teisminę kontrolę (2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją, C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 60 punktas ir 2007 m. vasario 8 d. Sprendimo Groupe Danone prieš Komisiją, C‑3/06 P, Rink. p. I‑1331, 46 punktas).

      43      Reikia konstatuoti, kad šiuo atveju Pirmosios instancijos teismas nurodė pagrindus, kodėl jis nusprendė, jog dėl telekomunikacijų
         teisės sistemos struktūros valstybės pagalbos, nesuderinamos su Bendrijos teise, sąvoka neapima nagrinėjamų skolinių reikalavimų
         atsisakymo.

      44      Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas visų pirma skundžiamo sprendimo 108–110 punktuose išsamiai paaiškino Bendrijos reglamentavimą
         telekomunikacijų paslaugų srityje, koks įtvirtintas Direktyvoje 97/13 ir Sprendime Nr. 128/1999. Visų pirma jis nusprendė,
         kad šiuo reglamentavimu reikalaujama, jog valstybės narės, nors ir gali laisvai pasirinkti UMTS licencijų išdavimo procedūrą,
         vis dėlto privalo laikytis vienodo operatorių vertinimo principo, atsižvelgiant į laiko momentą, kuriuo kiekvienas iš atitinkamų
         operatorių įeina į rinką.

      45      Be to, remiantis skundžiamo sprendimo 109 punktu, Teisingumo Teismas jau išaiškino minėtos direktyvos 11 straipsnio 2 dalį
         kaip reikalaujančią, kad skirtingiems operatoriams nustatyti mokesčiai ekonominiu požiūriu būtų ekvivalentiški.

      46      Pirmosios instancijos teismo teigimu, tai reiškia, kad Prancūzijos valdžios institucijos nagrinėjamomis aplinkybėmis neturėjo
         kitos galimybės kaip tik sumažinti Orange ir SFR mokėtinų mokesčių sumą, taigi atsisakyti nagrinėjamų skolinių reikalavimų, siekiant padaryti šią sumą ekvivalentišką įmonės
         Bouygues Télécom mokėtinai sumai.

      47      Todėl iš minėtų 108–110 punktų aiškiai matyti, kad Pirmosios instancijos teismas aiškiai nustatė aplinkybes, nagrinėjamu atveju
         pateisinančias išimties, pagrįstos sistemos struktūra, taikymą, t. y. nacionalinių valdžios institucijų pareigą laikytis vienodo
         vertinimo reikalavimų, kuriuos specialiai nustato Bendrijos telekomunikacijų teisė.

      48      Be to, kitos apeliančių nurodytos aplinkybės pagrįstos klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu.

      49      Iš tiesų, priešingai nei tvirtina apeliantės, pirma, Pirmosios instancijos teismas kaip sistemos požymio visiškai nenagrinėjo
         būtinybės laikytis Sprendimo Nr. 128/1999 3 straipsnio 1 dalyje nustatyto termino – 2002 m. sausio 1 d., iki kurio UMTS paslaugos
         turėjo būti įdiegtos valstybių narių teritorijoje. Į šią aplinkybę jis skundžiamo sprendimo 141 punkte iš tiesų atsižvelgė
         tik siekdamas įvertinti priežastis, dėl kurių Prancūzijos valdžios institucijos nusprendė nepradėti licencijų išdavimo procedūros
         iš pradžių.

      50      Antra, iš skundžiamo sprendimo 11 ir 138 punktų aiškiai matyti, kad Pirmosios instancijos teismas atsižvelgė į būtinybę „atrinkti
         pakankamą operatorių skaičių tam, kad konkurencija šiame sektoriuje galėtų būti veiksmingai užtikrinta“, ne kaip į sistemos
         požymį, o tik kad padarytų išvadą, jog, atsižvelgiant į būtinybę užtikrinti, kad šiame sektoriuje būtų konkurencija, pirmojo
         kvietimo teikti paraiškas rezultatas buvo nepatenkinamas ir dėl to turėjo būti ieškoma kitų operatorių.

      51      Galiausiai, kalbant apie nepakankamą skundžiamo sprendimo motyvavimą, kiek tai susiję su priežastiniu ryšiu tarp sistemos
         pobūdžio ir skolinių reikalavimų įmonių Orange ir SFR atžvilgiu atsisakymo, pakanka pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas minėto sprendimo 123 punkte paaiškino priežastis,
         dėl kurių jis nusprendė: kadangi trijų UMTS licencijų sąlygos yra identiškos, pradinės įmonių Orange ir SFR mokėtinų mokesčių sumos palikimas neišvengiamai būtų reiškęs įpareigojimų, Bendrijos telekomunikacijų teisėje specialiai
         nustatytų vienodo vertinimo srityje, pažeidimą pastarųjų įmonių atžvilgiu, ir padarė išvadą, jog toks ryšys egzistuoja.

      52      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo motyvai teisiniu požiūriu pakankamai aiškiai
         leidžia suprasti priežastis, dėl kurių Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog dėl sistemos struktūros įmonių Orange ir SFR mokėtinų mokesčių sumažinimas ir dėl to skolinių reikalavimų į juos atsisakymas negali būti laikomi valstybės pagalba.

      53      Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

       Dėl antrojo pagrindo, pagrįsto teisės klaida dėl rimtų sunkumų nebuvimo
       Šalių argumentai
      54      Antruoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas supainiojo rimtų sunkumų buvimo
         vertinimą ir ginčijamo sprendimo pagrindimo vertinimą. Jos teigia, kad pirmiausia, siekdamas nustatyti, ar Komisija privalėjo
         pradėti išsamaus tyrimo stadiją, Pirmosios instancijos teismas apsiribojo tuo, jog šalių nurodyto kiekvieno ieškinio pagrindo
         nagrinėjimo pabaigoje formaliai pridūrė, kad atliekant šį nagrinėjimą rimtų sunkumų nekilo.

      55      Iš tiesų rimtų sunkumų buvimą, jų teigimu, patvirtina tai, kad skundžiamame sprendime Pirmosios instancijos teismas pats pakeitė
         Komisijos vertinimą kai kuriais sudėtingais klausimais savuoju, iš dalies prieštaraudamas ginčijamame sprendime pateiktai
         analizei.

      56      Komisija ginčija šio apeliacinio skundo pagrindo priimtinumą, nes jis nebuvo pateiktas pirmojoje instancijoje. O Prancūzijos
         Respublika tvirtina, kad Pirmosios instancijos teisme apeliantės būtinybę pradėti formalią pagalbos tyrimo procedūrą, numatytą
         EB 88 straipsnyje, nurodė tik tuo atveju, jei nebūtų patenkintas pagrindinis reikalavimas.

      57      Dėl bylos esmės Komisija, Prancūzijos Respublika, SFR ir Orange nurodo, kad Pirmosios instancijos teismo veiksmai teisiniu požiūriu yra teisingi ir nekelia painiavos. Be to, Orange teigimu, Pirmosios instancijos teismas nagrinėjimą atliko būtent taip, kaip to reikalavo apeliantės. Komisija priduria, kad
         aplinkybės, kuriomis rėmėsi Pirmosios instancijos teismas, yra tos pačios, kuriomis buvo remtasi ginčijamame sprendime. Tai
         rodo, jog šių aplinkybių pakako tam, kad būtų galima nagrinėti apeliančių nurodytus klausimus.

      58      Kalbėdama apie argumentą, kad Komisijos vertinimas neva buvo atmestas, Prancūzijos Respublika tvirtina, kad Pirmosios instancijos
         teismas Komisijos vertinimo nepakeitė savuoju, nes skundžiamas sprendimas labai daug kur pagrįstas ginčijamame sprendime pateiktu
         vertinimu. Be to, Komisija, SFR ir Orange mano, kad skirtingais Pirmosios instancijos teismo vertinimais buvo tik siekiama atsakyti į argumentus, kuriais apeliantės
         rėmėsi savo ieškinyje. Visų pirma SFR priduria, kad Pirmosios instancijos teismas negalėjo tikrinti, ar buvo  rimtų sunkumų, išsamiau neišnagrinėjęs Komisijos
         turimų faktų. Bet kuriuo atveju, Komisijos teigimu, toks argumentavimas ne tik nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su faktinių
         aplinkybių vertinimu; remiantis juo negalima nustatyti, dėl ko Pirmosios instancijos teismo vertinimas, kuris skiriasi nuo
         Komisijos vertinimo, gali turėti pasekmių dėl rimtų sunkumų buvimo ir skundžiamo sprendimo galiojimui.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      59      Pirmiausia reikia pažymėti, kad, priešingai nei teigia Komisija, šiuo apeliacinio skundo pagrindu ne reiškiama kritika dėl
         skundžiamo sprendimo galiojimo, o priekaištaujama Pirmosios instancijos teismui dėl to, kad šis, nagrinėdamas šio sprendimo
         turinį siekiant patikrinti rimtų sunkumų buvimą, padarė teisės klaidą.

      60      Tai reiškia, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.

      61      Kalbant apie šio apeliacinio skundo pagrindo pagrįstumą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 88 straipsnio
         2 dalyje nustatyta procedūra yra privaloma, kai Komisija patiria didelių sunkumų vertindama, ar valstybės pagalba suderinama
         su bendrąja rinka. Taigi Komisija, priimdama pagalbai palankų sprendimą, gali apsiriboti EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatyta
         pirminio tyrimo stadija tik tuo atveju, jei ji po pirmojo tyrimo gali įsitikinti, kad ta pagalba suderinama su bendrąja rinka.
         Ir, atvirkščiai, jei po šio pirmojo tyrimo Komisija padaro priešingą išvadą arba jei per pirmąjį tyrimą nesugebėjo įveikti
         visų sunkumų, kilusių vertinant šios pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka, ji privalo surinkti visas reikalingas nuomones
         ir pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą (žr., be kita ko, 1993 m. gegužės 19 d. Sprendimo Cook prieš Komisiją, C‑198/91, Rink. p. I‑2487, 29 punktą; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 39 punktą ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Athinaïki Techniki prieš Komisiją, C‑521/06 P, Rink. p. I‑0000, 34 punktą).

      62      Nagrinėjamu atveju, kaip matyti ir iš atitinkamos skundžiamo sprendimo dalies, kurioje nagrinėjami „<...> antrasis ir trečiasis
         ieškinio pagrindai, susiję atitinkamai su EB 87 straipsnio 1 dalies ir EB 88 straipsnio 2 dalies nesilaikymu“, pavadinimo,
         Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 95–160 punktuose nagrinėjo antrąjį ieškinio pagrindą, pagrįstą EB 87 straipsnio
         1 dalies pažeidimu ir susijusį su pranašumo ir nediskriminavimo principo aiškinimu, kartu su trečiuoju ieškinio pagrindu,
         pagrįstu EB 88 straipsnio 2 dalies pažeidimu, motyvuodamas tuo, kad Komisija nepradėjo formalios tyrimo procedūros, net jei
         dėl mokesčių suvienodinimo priemonės kilo rimtų sunkumų.

      63      Šis požiūris yra pateisinamas atsižvelgiant į tai, kad, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 208 ir 214 punktuose,
         kadangi rimtų sunkumų sąvoka yra objektyvaus pobūdžio, ar jie yra, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į ginčijamo akto
         priėmimo aplinkybes, bet ir į vertinimus, kuriais rėmėsi Komisija (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo Cook prieš Komisiją 30 ir 31 punktus).

      64      Pirmosios instancijos teismas tokį tyrimą atliko būtent analizuodamas priežastis, dėl kurių Komisija nusprendė, kad mokesčių
         suvienodinimo priemonė nereiškia pranašumo ir kad ji nepažeidžia nediskriminavimo principo.

      65      Todėl Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas Komisijos vertinimą siekiant įvertinti, ar jis pagrįstas pakankama informacija
         ir gali atmesti rimtų sunkumų buvimo galimybę, nepadarė teisės klaidos.

      66      Beje, apeliaciniame skunde apeliantės pačios pripažįsta, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 93 punkte,
         remdamasis teismo praktika, pagrįstai padarė išvadą, jog „reikia išnagrinėti ieškovių pateiktus (ginčijamą) sprendimą kritikuojančius
         argumentus rimtų sunkumų buvimo atžvilgiu. Iš tikrųjų, jeigu tokių sunkumų buvo, sprendimas galėtų būti panaikintas dėl vienintelio
         motyvo, t. y. dėl to, kad nebuvo atliktas Sutartyje numatytas išsamus tyrimas, kuriam taikomas rungtyniškumo principas, net
         jeigu nebūtų įrodyta, jog Komisijos pateikti vertinimai dėl esmės buvo klaidingi teisės ar fakto klausimais“.

      67      Bet kuriuo atveju bendras dviejų ieškinio pagrindų nagrinėjimas reikalavo, kad Pirmosios instancijos teismas neapsiribotų
         vien rimtų sunkumų buvimo vertinimu, bet ir atsakytų į ieškovių pateiktus argumentus, kuriais grindžiamas jų antrasis ieškinio
         pagrindas dėl panaikinimo, susijęs ir su Komisijos vertinimo pagrįstumu.

      68      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad motyvų pakeitimas, dėl kurio priekaištauja apeliantės, iš tiesų yra tik atsakymai į
         jų argumentus.

      69      Taigi pirmiausia yra nepagrįsti apeliančių argumentai, jog Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 105, 109 ir
         110 punktuose nuspręsdamas, kad UMTS paslaugos turi rinkos vertę, ginčijamo sprendimo motyvus pakeitė savo paties vertinimu.

      70      Iš tiesų, kaip matyti iš minėto 105 punkto ir kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 222 punkte, Komisija priešingą
         poziciją, t. y. kad šios paslaugos neturi ekonominės vertės, nors ginčijamas sprendimas buvo pagrįstas kitais argumentais,
         užėmė tik per posėdį Pirmosios instancijos teisme. Tokiomis aplinkybėmis negali būti taip, kad Pirmosios instancijos teismas
         pakeitė motyvus.

      71      Antra, tas pats taikoma teiginiui, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 113–121 punktuose nuspręsdamas,
         jog Orange ir SFR pasinaudojo galimu laikinu pranašumu, įgytu dėl to, kad licencijas gavo anksčiau, ginčijamo sprendimo motyvus pakeitė savo
         paties vertinimu.

      72      Iš tiesų net darant prielaidą, kad atsakydamas į ieškovių argumentą Pirmosios instancijos teismas priėjo kitokią išvadą nei
         Komisijos išvada ginčijamame sprendime, skundžiamo sprendimo 123–125 punktuose jis, subsidiariai ir visiškai nekeisdamas motyvų,
         patvirtino Komisijos motyvus, pagal kuriuos pranašumo nebuvimas yra susijęs su Bendrijos reglamentavimo telekomunikacijų paslaugų
         srityje taikymu.

      73      Trečia, taip pat negali būti sutinkama su argumentais, kuriais apeliantės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo
         sprendimo 131 ir 132 punktuose nuspręsdamas, jog Orange bei SFR ir Bouygues Télécom nebuvo panašioje situacijoje, nes pastaroji bendrovė rizikavo, kad negalės įdiegti arba galės tik pavėluotai įdiegti savo
         UMTS paslaugas, Komisijos vertinimą pakeitė savuoju.

      74      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas nebuvo diskriminuojantis ne dėl trijų atitinkamų operatorių situacijos
         panašumo, o dėl Bendrijos reglamentavimo telekomunikacijų paslaugų srityje taikymo, sprendimą dėl kurio turėjo priimti Prancūzijos
         valdžios institucijos. Todėl panašios šių trijų operatorių situacijos jų prisiimtos rizikos atžvilgiu buvimas ar nebuvimas
         nebuvo aspektas, galintis turėti įtakos Komisijos pozicijai.

      75      Ketvirta ir paskučiausia, pagrindo neturi ir teiginys, kad Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 137–153 punktuose
         analizuodamas įvairias galimybes, kurias turėjo Prancūzijos valdžios institucijos, ir jų poveikį vienodam licencijų gavėjų
         vertinimui, Komisijos vertinimą pakeitė savuoju.

      76      Iš tiesų, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 225 punkte, Komisija šias galimybes ginčijamame sprendime jau buvo
         analizavusi, todėl Pirmosios instancijos teismas Komisijos vertinimo nepakeitė savuoju.

      77      Taigi, atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad net jei Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas kai
         kuriuos ieškovių pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus, priėjo kitokias išvadas nei Komisija buvo padariusi ginčijamame
         sprendime, nė vienas Pirmosios instancijos teismo vertinimas negali paneigti jo pagrįstumo ar leisti daryti išvadą, kad egzistuoja
         rimti sunkumai.

      78      Taigi antrasis apeliacinio skundo pagrindas, kurį nurodo apeliantės grįsdamos savo apeliacinį skundą, turi būti atmestas kaip
         nepriimtinas.

       Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo, pagrįsto taikant EB 87 straipsnį padarytomis klaidomis
      79      Ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindas, kurį nagrinėti reikia prieš trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą, turi tris dalis.

       Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo pirmosios ir antrosios dalių
      –       Šalių argumentai
      80      Pirmojoje šio apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas, jog
         sistemos struktūra pagrįsta išimtis nagrinėjamu atveju lėmė, kad Prancūzijos valstybės skolinių reikalavimų atsisakymas įmonių
         Orange ir SFR atžvilgiu tapo neišvengiamas, padarė teisės klaidą. Iš tiesų, kadangi sistemos struktūra reikalavo ieškoti daugiau operatorių,
         Prancūzijos valdžios institucijos galėjo arba pradėti visą procedūrą iš naujo, arba paskelbti naują kvietimą teikti paraiškas,
         kaip buvo padaryta nagrinėjamu atveju.

      81      Tačiau pastaruoju atveju Prancūzijos valdžios institucijos privalėjo taikyti kitokias ekonomines sąlygas. Iš tiesų, priešingai
         nei nusprendė Pirmosios instancijos teismas, jos nelėmė jokios diskriminacijos, kadangi pirmieji licencijų gavėjai nebuvo
         tokioje pačioje situacijoje, kokioje būtų atsidūrę tie, kurie būtų buvę atrinkti po naujo kvietimo teikti paraiškas, nes,
         pirma, šie licencijų gavėjai galėjo būti tikri, kad išsaugos savo UMTS licencijas ir to negalės užginčyti nauji kandidatai,
         ir, antra, šias licencijas jie turėjo iš anksčiau, o tai savaime yra akivaizdus pranašumas.

      82      Orange ir SFR manymu, ši ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo dalis nepriimtina, nes ja siekiama, kad pirmojoje instancijoje nurodyti
         ieškinio pagrindai būtų iš naujo įvertinti.

      83      Bet kuriuo atveju Komisija, Prancūzijos Respublika, SFR ir Orange tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo kitas galimybes, kurias galėjo svarstyti Prancūzijos valdžios institucijos,
         ir dėl būtinybės laikytis ne tik vienodo vertinimo ir laisvos konkurencijos principų, bet ir Sprendimo Nr. 128/1999 3 straipsnio
         1 dalyje nustatyto įdiegimo termino – 2002 m. sausio 1 d., nusprendė, jog galiausiai pasirinkta galimybė buvo vienintelė,
         leidžianti užtikrinti šių principų laikymąsi, ir dėl to jos pasirinkimas buvo „neišvengiamas“.

      84      Antroje ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo dalyje apeliantės nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas dėl
         Orange ir SFR pranašumo nebuvimo, padarė keletą teisės klaidų.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      85      Pirmiausia reikia pažymėti, kad priimtini šie du argumentai, kuriuos apeliantės nurodė grįsdamos savo teiginį, jog skirtingo
         dydžio mokesčių už UMTS licencijas nustatymas įmonėms Orange bei SFR ir Bouygues Télécom nebūtų lėmęs diskriminacijos pirmųjų dviejų licencijos gavėjų nenaudai.

      86      Iš tiesų iš EB 225 straipsnio, Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros
         reglamento 112 straipsnio 1 dalies c punkto matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį
         prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą (2003 m. lapkričio 11 d.
         Nutarties Martinez prieš Parlamentą, C‑488/01 P, Rink. p. I‑13355, 40 punktas ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Lindorfer prieš Tarybą, C‑227/04 P, Rink. p. I‑6767, 45 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      87      Grįsdamos pirmąjį iš šių dviejų argumentų, pagal kurį Orange ir SFR buvo tikros, kad išsaugos savo licencijas ir kad jų negalės užginčyti kiti dalyviai, apeliantės nenurodo jokios teisės klaidos,
         susijusios su skundžiamo sprendimo motyvuojamąja dalimi, visų pirma su 144 punktu, kuriame Pirmosios instancijos teismas nusprendė,
         kad yra panašioje situacijoje.

      88      Kalbant apie antrąjį iš šių argumentų, jog SFR ir Orange pasinaudojo pranašumu dėl to, kad licencijos joms buvo išduotos anksčiau, taip pat reikia konstatuoti, kad apeliantės nenurodo
         jokio argumento, galinčio paneigti Pirmosios instancijos teismo vertinimą šiuo atžvilgiu, visų pirma išdėstytą skundžiamo
         sprendimo 115–122 punktuose.

      89      Kalbant apie kitus argumentus, pateiktus ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje, reikia pažymėti, kad, priešingai
         nei teigia Orange ir SFR, jie neapsiriboja tuo, kad pakartoja pirmojoje instancijoje nurodytus ieškinio pagrindus, o iš tiesų yra nukreipti prieš
         esminę skundžiamo sprendimo motyvavimo dalį, visų pirma jo 108–111 punktus, ir dėl to priimtini.

      90      Kalbant apie šių argumentų pagrįstumą, reikia priminti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 108 punkte
         konstatavo, jog Direktyva 97/13 ir Sprendimas Nr. 128/1999 palieka valstybėms narėms diskreciją pasirinkti licencijų išdavimo
         procedūrą, jeigu laikomasi laisvos konkurencijos ir vienodo požiūrio principų.

      91      Tuo remdamasis Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, o jos šiuo atžvilgiu apeliantės neginčijo, kad valstybės narės
         gali pasirinkti lyginamosios atrankos procedūrą, o svarbiausia yra tai, jog operatoriams būtų taikomas tas pats vertinimas,
         visų pirma mokesčių už licencijas srityje.

      92      Nagrinėjamu atveju Prancūzijos valdžios institucijos, naudodamosi šia laisve, nusprendė išduoti UMTS licencijas taikydamos
         būtent lyginamosios atrankos procedūrą. Kaip pažymėjo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 12 punkte, tik dėl
         to, kad iš dalies nepavyko pirmasis kvietimas teikti paraiškas, per kurį nebuvo galima išduoti pakankamo licencijų skaičiaus
         tam, kad telekomunikacijų paslaugų rinkoje būtų užtikrinta reali konkurencija, šios valdžios institucijos buvo priverstos
         ieškoti, kam išduoti kitas licencijas.

      93      Tokioje situacijoje minėtos valdžios institucijos turėjo tris galimybes, kaip pripažįsta pačios apeliantės, būtent pradėti
         procedūrą nuo pradžių, paskelbti kvietimą teikti papildomas paraiškas nekeičiant atgaline data įmonių Orange ir SFR mokėtinų UMTS mokesčių sumų arba paskelbti tokį kvietimą kartu atgaline data pakeičiant šiuos mokesčius.

      94      Nagrinėjamu atveju esančiomis aplinkybėmis, kaip nurodė Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 141 punkte, galimybė
         pradėti procedūrą nuo pradžių būtų kėlusi grėsmę Sprendimo Nr. 128/1999 3 straipsnio 1 dalyje nustatyto termino – 2002 m.
         sausio 1 d. – laikymuisi, t. y. termino, iki kurio valstybės narės turėjo įgyvendinti Direktyvą 97/13, kiek tai susiję su
         koordinuoto ir laipsniško UMTS paslaugų diegimo jų teritorijose pradžia. Be to, kaip pagrįstai Pirmosios instancijos teismas
         nurodė savo sprendimo 144 ir 145 punktuose, galimybė reikalauti, kad Orange ir SFR mokėtų gerokai didesnius mokesčius nei reikalaujami iš Bouygues Télécom, nors nė vienas iš trijų operatorių dėl priežasčių, priklausančių ne tik nuo jų valios, dar nebuvo įėjęs į rinką ir šių licencijų
         sąlygos buvo identiškos, būtų buvusi diskriminacija Orange ir SFR atžvilgiu.

      95      Kitaip tariant, vienos iš šių dviejų galimybių taikymas Prancūzijos valdžios institucijoms nebūtų leidęs laikytis Bendrijos
         teisės reikalavimų.

      96      Tokiomis aplinkybėmis, įgyvendinant minėtų valdžios institucijų galiausiai pasirinktą galimybę, nagrinėjamų skolinių reikalavimų,
         išplaukiančių iš įmonių Orange ir SFR mokėtinų UMTS mokesčių suvienodinimo atgaline data su įmonei Bouygues Télécom nustatytais mokesčiais priemonės, atsisakymas buvo neišvengiamas.

      97      Iš tiesų tuo metu tik tokia priemonė galėjo, pirma, sumažinti pavėluoto UMTS paslaugų įdiegimo riziką, nes ji leido užsitikrinti,
         kad Sprendimo Nr. 128/1999 3 straipsnio 1 dalyje nustatytu terminu bus išduotos bent dvi licencijos. Antra, ši priemonė taip
         pat leido išvengti situacijos, kai šie trys operatoriai patirtų diskriminaciją, atsižvelgiant į tai, kad aiškus mokesčių suvienodinimo
         tikslas buvo atsižvelgti į aplinkybę, jog licencijos išdavimo įmonei Bouygues Télécom metu nė vienas iš trijų operatorių dėl priežasčių, nepriklausančių nuo jų valios, dar nebuvo įėjęs į rinką, todėl dėl šios
         aplinkybės jų situacija buvo panaši.

      98      Tai reiškia, kad šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas, nuspręsdamas, kad Bendrijos reglamentavimas telekomunikacijų
         paslaugų srityje ir visų pirma nediskriminavimo principas reikalauja, jog Prancūzijos valdžios institucijos suvienodintų įmonių
         Orange ir SFR mokėtinus mokesčius su įmonei Bouygues Télécom nustatytais mokesčiais, nepadarė jokios teisės klaidos.

      99      Todėl reikia pripažinti, kad ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis yra iš dalies nepriimtina ir iš dalies nepagrįsta.

      100    Kadangi ši pirmoji dalis turi būti atmesta, tai reiškia, kad ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis turi būti
         pripažinta nereikšminga.

      101    Iš tiesų reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pagalbos nustatymas reikalauja, jog visos EB 87 straipsnio
         1 dalyje numatytos sąlygos būtų įvykdytos (žr. 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Pearle ir kt., C‑345/02, Rink. p. I‑7139, 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      102    EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatytos keturios kumuliacinės sąlygos. Pirma, turi būti valstybės priemonės arba priemonės panaudojant
         valstybinius išteklius. Antra, šios priemonės turi turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Trečia, jomis turi būti
         suteikta nauda pagalbos gavėjui. Ketvirta, jos turi ar gali iškraipyti konkurenciją (minėto sprendimo Pearle ir kt. 33 punktas ir nurodyta teismo praktika).

      103    Kaip matyti iš ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo pirmosios dalies analizės, skundžiamo sprendimo 111 punkte nuspręsdamas,
         kad valstybės išteklių atsisakymas nagrinėjamu atveju negalėjo reikšti valstybės pagalbos, nes skolinių reikalavimų atsisakymas
         įmonių Orange ir SFR atžvilgiu buvo neišvengiamas dėl sistemos struktūros, Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos.

      104    Tai reiškia, kad šiuo atveju pirmoji iš šio sprendimo 102 punkte nurodytų sąlygų, būtinų siekiant nustatyti valstybės pagalbos
         buvimą, nėra tenkinama.

      105    Todėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis, susijusi su Orange ir SFR pranašumo buvimu, bet kuriuo atveju negali turėti įtakos Pirmosios instancijos teismo išvados dėl valstybės pagalbos buvimo
         nagrinėjamu atveju pagrįstumui.

       Dėl ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies
      –       Šalių argumentai
      106    Ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo trečioje dalyje apeliantės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, taikydamas
         nediskriminavimo principą, padarė teisės klaidą.

      107    Jos pirmiausia tvirtina, kad Orange bei SFR ir Bouygues Télécom tuo metu, kai buvo suvienodinti mokesčiai, nebuvo tokioje pačioje situacijoje, nes veiklai vykdyti skirtos UMTS licencijos
         buvo išduotos ne vienu metu. Be to, licencijų išdavimo kriterijų pakeitimas teisiniu požiūriu buvo neįmanomas ir dėl kriterijų
         vienodumo principo konkurencijos sukūrimo procedūroje, ir dėl Direktyvos 97/13. Galiausiai Bendrijos direktyvų, visų pirma
         Direktyvos 97/13, numatytų tikslų laikymasis nebuvo nurodytas leidžiančiose nukrypti nuostatose, kurių baigtinis sąrašas pateikiamas
         EB 87 straipsnio 2 dalyje.

      108    Tačiau, Orange ir Komisijos teigimu, šie trys UMTS licencijų gavėjai faktiškai buvo toje pačioje situacijoje, nes Orange ir SFR iš šių licencijų negavo jokios materialinės naudos. Tokiomis aplinkybėmis nediskriminavimo principas neišvengiamai reikalavo,
         kad mokesčiai už licencijas būtų suvienodinti atgaline data. Bet kuriuo atveju Orange ginčija šios ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo dalies priimtinumą, nes nediskriminavimo principo įgyvendinimas, remiantis
         tais pačiais argumentais, jau buvo ginčijamas Pirmosios instancijos teisme.

      109    Dėl leistinumo keisti licencijų išdavimo sąlygas, pirma, Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog
         šis vienodumo principas nenurodytas nei Direktyvoje 97/13, nei jokioje kitoje taikytinoje Bendrijos teisės nuostatoje. Bet
         kuriuo atveju, Orange manymu, toks principas negali paneigti pareigos laikytis nediskriminavimo principo. Antra, Komisijos, SFR ir Orange teigimu, Direktyva 97/13 aiškiai numato galimybę keisti licencijų išdavimo sąlygas. Prancūzijos Respublika šiuo klausimu
         nurodo, kad toks pakeitimas buvo ne tik galimas, bet ir privalomas pagal šios direktyvos 11 straipsnio 2 dalį, kurioje nurodyta,
         kad mokesčiai turi būti nediskriminuojantys.

      110    Galiausiai Komisija, Prancūzijos Respublika, SFR ir Orange tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas Direktyvos 97/13 nelaikė nuo EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatyto draudimo skirti
         nesuderinamą pagalbą leidžiančia nukrypti nuostata, papildančia jau numatytąsias to paties straipsnio 2 dalyje. Tačiau Pirmosios
         instancijos teismas nurodė šią direktyvą tik tam, kad suteiktų teisinį pagrindą negalėjimui mokesčių suvienodinimo priemonę
         priskirti valstybės pagalbai.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      111    Kalbant pirmiausia apie apeliančių argumentą, kad Pirmosios instancijos teismas nepagrįstai nusprendė, jog Orange bei SFR ir Bouygues Télécom buvo tokioje pačioje situacijoje, reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia Orange, šis argumentas yra priimtinas.

      112    Šiuo atžvilgiu primintina, kad jeigu apeliantas ginčija tai, kaip Pirmosios instancijos teismas išaiškino ar taikė Bendrijos
         teisę, pirmojoje instancijoje nagrinėti teisės klausimai gali būti iš naujo keliami apeliaciniame procese (žr. 2000 m. liepos
         13 d. Sprendimo Salzgitter prieš Komisiją, C‑210/98 P, Rink. p. I‑5843, 43 punktą). Iš tikrųjų, jeigu apeliantas negalėtų grįsti savo apeliacinio skundo Pirmosios
         instancijos teisme pateiktais ieškinio pagrindais ir argumentais, apeliacinis procesas netektų dalies prasmės (žr., be kita
         ko, 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Interporc prieš Komisiją, C‑41/00 P, Rink. p. I‑2125, 17 punktą ir minėtos nutarties Martinez prieš Parlamentą 39 punktą).

      113    Argumentas dėl trijų atitinkamų operatorių situacijos tapatumo atitinka tokius reikalavimus tiek, kiek juo aiškiai siekiama
         ginčyti Pirmosios instancijos teismo atliktą šios situacijos analizę nediskriminavimo principo atžvilgiu.

      114    Dėl pagrįstumo reikia pažymėti, kad, kaip pagrįstai primena apeliantės, pagal nusistovėjusią teismo praktiką diskriminacija
         gali atsirasti tik tuomet, kai panašioms situacijoms taikomos skirtingos taisyklės arba kai ta pati taisyklė taikoma skirtingoms
         situacijoms (1995 m. vasario 14 d. Sprendimo Schumacker, C‑279/93, Rink. p. I‑225, 30 punktas ir 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Laval un Partneri, C‑341/05, Rink. p. I‑11767, 115 punktas).

      115    Nagrinėjamu atveju aplinkybe, kad UMTS licencijos Orange ir SFR buvo išduotos anksčiau, buvo galima pateisinti ar net reikalauti to, kad su šiomis licencijomis susiję mokesčiai būtų nustatyti
         didesni nei Bouygues Télécom mokėtinas mokestis, tik tuo atveju, jei šių licencijų ekonominė vertė vien dėl to, kad jos buvo išduotos anksčiau, galėjo
         būti laikoma didesne už pastarajai bendrovei išduotos licencijos vertę.

      116    Tačiau yra aišku, kad šiuo atveju taip nėra.

      117    Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 116 punkte konstatavo, kad Orange ir SFR negalėjo naudotis joms suteiktomis licencijomis.

      118    Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai priminė skundžiamo sprendimo 100 ir 110 punktuose, nors licencija ir turi ekonominę
         vertę, tačiau ši vertė priklauso nuo kiekvieno atitinkamo operatoriaus patekimo į rinką momento (taip pat žr. 2003 m. gegužės
         22 d. Sprendimo Connect Austria, C‑462/99, Rink. p. I‑5197, 93 punktą).

      119    Kitaip tariant, licencijos ekonominę vertę visų pirma lemia licencijos gavėjo galimybė pasinaudoti šia licencija suteikiamomis
         teisėmis, t. y. šiuo atveju galimybė užimti viešuosius radijo dažnius siekiant naudoti UMTS technologiją.

      120    Kaip Pirmosios instancijos teismas konstatavo minėtame skundžiamo sprendimo 116 punkte, ir tam apeliantės šiame apeliaciniame
         procese neprieštaravo, aišku, kad 2002 m. gruodžio 3 d., t. y. tuomet, kai įmonei Bouygues Télécom buvo išduota licencija, Orange ir SFR dar negalėjo pradėti teikti savo UMTS paslaugų, taigi naudotis licencijomis, ir taip buvo dėl priežasčių, nepriklausančių
         nuo jų valios, t. y. problemų, susijusių su UMTS technologija ir ne itin palankiu jos vystymosi ekonominiu kontekstu. Dėl
         to įmonėms Orange ir SFR išduotų licencijų ekonominė vertė vien dėl to, kad jos buvo išduotos anksčiau, negalėjo būti didesnė nei įmonei Bouygues Télécom išduotos licencijos vertė.

      121    Be to, skundžiamo sprendimo 119 ir 121 punktuose Pirmosios instancijos teismas taip pat atmetė, o apeliantės šiame apeliaciniame
         procese tokiam vertinimui neprieštaravo, pastarųjų argumentus, kuriais siekta įrodyti, jog tai, kad įmonėms Orange ir SFR licencijos buvo išduotos anksčiau, suteikė joms pranašumų, susijusių su vietų užėmimu, prekių ženklo įvaizdžiu ir rinkos
         dalių užėmimu.

      122    Todėl aplinkybė, kad licencijos šiems trims operatoriams buvo išduotos skirtingu laiku, neleidžia manyti, kad jie tuo metu,
         kai licencija buvo išduota įmonei Bouygues Télécom, buvo skirtingoje situacijoje Direktyvos 97/13 tikslo atžvilgiu, t. y. tikslo užtikrinti, kad operatoriai įeitų į UMTS rinką
         tomis pačiomis sąlygomis.

      123    Todėl nuspręsdamas, kad šie trys operatoriai buvo toje pačioje situacijoje, Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios
         teisės klaidos.

      124    Toliau kalbant apie tariamą licencijų išdavimo kriterijų vienodumo principą reikia pažymėti, kad, pirma, priešingai nei teigia
         apeliantės, Pirmosios instancijos teismas savo 2000 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Telaustria ir Telefonadress (C‑324/98, Rink. p. I‑10745) 60 punkte tik patvirtino, kad perkančiosios organizacijos nediskriminavimo principo privalo
         laikytis ir tuomet, kai jos sudaro sutartis, nepatenkančias į 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyvos 93/38/EEB dėl subjektų,
         vykdančių savo veiklą vandens, energetikos, transporto ir telekomunikacijų sektoriuose, vykdomų pirkimų tvarkos derinimo (OL L 199,
         p. 84; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t., p. 194) taikymo sritį, tačiau tokio vienodumo principo nenustatė.

      125    Antra, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 192 punkte, iš Direktyvos 97/13 11 straipsnio 2 dalies išplaukia, kad
         mokesčių suma turėjo būti atsižvelgta į poreikį skatinti naujų paslaugų plėtrą ir konkurenciją. Nagrinėjamu atveju neginčijama,
         kad jeigu Prancūzijos valdžios institucijos nebūtų priėmusios UMTS mokesčių suvienodinimo priemonės, būtų kilusi grėsmė, kad Orange ir SFR atsiims savo paraiškas. Todėl būtent siekiant užtikrinti konkurencijos vystymąsi dviejų pirmųjų licencijos gavėjų mokėtini
         mokesčiai buvo pakeisti tam, kad būtų suvienodinti su įmonei Bouygues Télécom nustatytais mokesčiais.

      126    Galiausiai taip pat nepagrįstas yra argumentas, kad nuspręsdamas, jog Direktyva 97/13 nustatyta nuo EB 87 straipsnio 1 dalies
         leidžianti nukrypti nuostata, kuri papildė to paties straipsnio 2 dalyje pateiktą baigtinį tokių nuostatų sąrašą, Pirmosios
         instancijos teismas padarė teisės klaidą.

      127    Iš tiesų, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 196 punkte, reikia priminti, kad EB 87 straipsnio 2 dalyje išvardijamos
         nuo valstybės pagalbos nesuderinamumo su Sutartimi taisyklės leidžiančios nukrypti nuostatos.

      128    Atsižvelgiant visų pirma į Direktyvą 97/13 nuspręsdamas, kad Orange ir SFR mokėtinų mokesčių suvienodinimo su įmonei Bouygues Télécom nustatytais mokesčiais priemonė nebuvo valstybės pagalba, Pirmosios instancijos teismas negalėjo išplėsti EB 87 straipsnio
         2 dalies turinio, nes ši nuostata taikoma tik priemonėms, kurios yra valstybės pagalba.

      129    Kadangi nė viena iš trijų ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindo dalių negali būti patvirtinta, šis pagrindas turi būti atmestas.

       Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, pagrįsto atliekant teisinį faktinių aplinkybių kvalifikavimą padarytomis klaidomis
      130    Trečiasis apeliančių nurodytas apeliacinio skundo pagrindas, pagrįstas klaidomis, kurias neva padarė Pirmosios instancijos
         teismas atlikdamas teisinį faktinių aplinkybių kvalifikavimą, taip pat turi tris dalis.

      131    Prancūzijos Respublika ir SFR ginčija pirmiausia šio apeliacinio skundo pagrindo priimtinumą, nes kiekvienoje šio pagrindo dalyje siekiama kritikuoti Pirmosios
         instancijos teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą.

       Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies
      –       Šalių argumentai
      132    Trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmojoje dalyje apeliantės tvirtina, kad dvi viena paskui kitą vykdytas UMTS licencijų
         išdavimo procedūras laikydamas viena procedūra, Pirmosios instancijos teismas padarė teisinio faktinių aplinkybių kvalifikavimo
         klaidą. Jų teigimu, visų pirma taikydamas Direktyvos 97/13 11 straipsnį Pirmosios instancijos teismas turėjo apsiriboti tik
         praktinio procedūros vykdymo sąlygų analize, taigi privalėjo padaryti išvadą, kad tai buvo dvi atskiros procedūros. Dėl šios
         klaidos Pirmosios instancijos teismas, manydamas, kad šių trijų licencijų gavėjų situacija yra panaši, nors iš tiesų ji buvo
         skirtinga, nepagrįstai nusprendė, jog diskriminavimo nėra.

      133    Komisija – kaip ir Prancūzijos Respublika, SFR ir Orange subsidiariai – mano, kad Pirmosios instancijos teismas turėjo teisę galvoti, jog UMTS licencijų išdavimo procedūra iš tiesų
         buvo viena procedūra. Šiuo atžvilgiu Prancūzijos Respublika, SFR ir Orange pažymi, kad nuoroda į Direktyvos 97/13 11 straipsnį šiuo atveju nereikšminga.

      134    Komisijos manymu, ši dalis bet kuriuo atveju nereikšminga, nes klausimas, ar tai buvo viena procedūra, nebuvo lemiamas Pirmosios
         instancijos teismui vertinant vienodo vertinimo principo laikymąsi, nes šis teismas atsižvelgė ne tik į kvietimo teikti paraiškas
         organizavimo sąlygas, bet ir į jo poveikį. Be to, ji tvirtina, kad nediskriminavimo principas turi būti taikomas bendrai abiem
         vienas po kito organizuotiems kvietimams teikti paraiškas.

      135    SFR mano, kad Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į besiformuojančios UMTS rinkos kontekstą ir manydamas, jog nė vienas
         iš atitinkamų operatorių nebuvo įėjęs į rinką, teisingai išaiškino vienodo požiūrio principą.

      136    Galiausiai Komisija tvirtina, kad vykstant naujai licencijų išdavimo procedūrai UMTS licencijos tiems patiems operatoriams
         buvo išduotos vienodomis sąlygomis.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      137    Reikia priminti, kad iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad apeliacinis
         skundas Teisingumo Teisme pateikiamas tik teisės klausimais. Todėl tik Pirmosios instancijos teismas gali nustatyti faktines
         aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitiktų jam pateiktų bylos dokumentų, bei įvertinti šias faktines
         aplinkybes. Faktinių aplinkybių vertinimas nėra Teisingumo Teismo kontrolei pateiktinas teisės klausimas, išskyrus atvejus,
         kai Pirmosios instancijos teismas iškraipė faktus (1994 m. kovo 2 d. Sprendimo Hilti prieš Komisiją, C‑53/92 P, Rink. p. I‑667, 42 punktas; 2001 m. birželio 21 d. Sprendimo Moccia Irme ir kt. prieš Komisiją, C‑280/99 P–C‑282/99 P, Rink. p. I‑4717, 78 punktas ir 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo Wunenburger prieš Komisiją, C‑362/05 P, Rink. p. I‑4333, 66 punktas).

      138    Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad Pirmosios instancijos teismas tam, kad padarytų išvadą, jog tai buvo viena procedūra,
         priešingai nei teigia apeliantės, visiškai netaikė Direktyvos 97/13 11 straipsnio, kuriame, be to, nepateikiamas joks teisinis
         kriterijus, skirtas įvertinti, ar licencijų išdavimo procedūra yra viena, ar apima kelis vieną paskui kitą einančius etapus.
         Iš tiesų jis tik konstatavo, pirma, kad licencijų išdavimo procedūros tikslas buvo išduoti keturias licencijas (skundžiamo
         sprendimo 11 punktas), ir, antra, kad nepasiekusios pirminio tikslo – išduoti keturias licencijas, Prancūzijos valdžios institucijos
         organizavo „kvietimą teikti papildomas paraiškas“ (skundžiamo sprendimo 12, 14 ir 15 punktai).

      139    Vertindamas šias aplinkybes, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 134 punkte padarė išvadą, kad, „neatsižvelgiant
         į materialias organizavimo taisykles, 2000 m. liepos mėn. Prancūzijos valdžios institucijų pradėta UMTS licencijų paskyrimo
         procedūra iš tikrųjų sudarė vieną procedūrą“.

      140    Tokiomis aplinkybėmis klausimas, ar minėtos valdžios institucijos organizavo vieną, ar dvi procedūras, yra klausimas, susijęs
         su Pirmosios instancijos teismo atliekamu faktinių aplinkybių vertinimu, o ne teisės klausimas, susijęs su teisiniu šių faktinių
         aplinkybių kvalifikavimu atsižvelgiant į Direktyvos 97/13 11 straipsnį, kaip teigia apeliantės.

      141    Kadangi apeliantės nenurodo, jog Pirmosios instancijos teismas iškraipė faktines aplinkybes arba įrodymus, kurie buvo jam
         pateikti, trečiojo apeliacinio skundo pagrindo pirmoji dalis turi būti pripažinta nepriimtina.

       Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies
      –       Šalių argumentai
      142    Trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antroje dalyje apeliantės Pirmosios instancijos teismui priekaištauja, kad šis, nuspręsdamas,
         jog nagrinėjami skoliniai reikalavimai, kurių atsisakė Prancūzijos valstybė, nebuvo užtikrinti, padarė teisinio faktinių aplinkybių
         kvalifikavimo klaidą.

      143    Šiuo atžvilgiu apeliantės tvirtina, pirma, kad UMTS licencijos įmonėms Orange ir SFR buvo išduotos dviem 2001 m. liepos 18 d. Nutarimais, t. y. pasibaigus terminui, per kurį buvo galima pasinaudoti galimybe
         atsiimti paraiškas, nes šis terminas pasibaigė 2001 m. gegužės 31 dieną. Antra, jos teigia, kad vien galimybė operatoriams
         atsisakyti licencijos neleidžia daryti išvados, jog nagrinėjami skoliniai reikalavimai nebuvo užtikrinti, nes pagal nusistovėjusią
         teismo praktiką skolinis reikalavimas nėra užtikrintas, tik jeigu jo buvimas priklauso nuo galimo įvykio ateityje arba atidedančiosios
         sąlygos įvykdymo.

      144    Tačiau Komisija, Prancūzijos Respublika, SFR ir Orange mano, kad nagrinėjami skoliniai reikalavimai nebuvo užtikrinti.

      145    Jos visų pirma tvirtina, kad be 2001 m. vasario 22 d. ministerijos laiškuose išdėstytų patikinimų, jog Orange ir SFR bus vertinamos teisingai, šios dvi bendrovės galbūt būtų atsiėmusios savo paraiškas, nes terminas pasinaudoti šia atsiėmimo
         teise tuo metu dar nebuvo pasibaigęs. Be to, Komisijos teigimu, prieš 2001 m. liepos 18 d. Nutarimais minėtoms bendrovėms
         išduodant licencijas šių skolinių reikalavimų dar nebuvo galima pateikti.

      146    Orange priduria, kad, kalbant apie leidimus užimti viešąją sritį, atsiėmimo galimybė po 2001 m. gegužės 31 d. egzistavo, nes licencijų
         gavėjai bet kuriuo metu galėjo jų atsisakyti ir dėl to nustoti mokėti su jomis susijusius mokesčius.

      147    Komisijos, Prancūzijos Respublikos ir Orange teigimu, ši trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antra dalis bet kuriuo atveju nėra reikšminga, nes ji pateikta dėl skundžiamo
         sprendimo neesminio motyvo, o Pirmosios instancijos teismas savo vertinimą, kuriuo remiantis nagrinėjamų skolinių reikalavimų
         atsisakymas nėra valstybės pagalba, taip pat pagrindė motyvais dėl su sistemos struktūra susijusios išimties.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      148    Reikia priminti, kad dėl antraeilio Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvo pateikti argumentai negali lemti šio sprendimo
         panaikinimo ir todėl nėra reikšmingi (žr., be kita ko, 2005 m. birželio 28 d. Sprendimo Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 148 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      149    Pirma, kaip nurodė generalinė advokatė savo išvados 131 punkte, nors Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 106 punkte
         ir pripažino, kad Prancūzijos valdžios institucijos nagrinėjamu atveju atsisakė didelės dalies valstybės išteklių, kartu nurodydamas,
         jog jie nebuvo užtikrinti, Pirmosios instancijos teismas to paties sprendimo 111 punkte nusprendė, jog „to, kad valstybė galėjo
         atsisakyti išteklių ir iš mokesčio sumažinimo asmenys galėjo gauti naudą, nepakanka teigti, kad egzistuojanti valstybės pagalba
         nesuderinama su bendrąja rinka, atsižvelgiant į Bendrijos telekomunikacijų teisės ypatybes bendrosios valstybės pagalbos teisės
         atžvilgiu. Iš tikrųjų šioje byloje nagrinėjamas skolinių reikalavimų atsisakymas buvo neišvengiamas dėl sistemos struktūros
         ir, be to, <...> šis skolinis reikalavimas buvo abejotinas.“

      150    Antra, reikia priminti, kad dėl šio sprendimo 87–95 punktuose išdėstytų priežasčių apeliančių apeliacinio skundo pagrindas,
         kuriuo ginčijami skundžiamo sprendimo motyvai ir kuriuo valstybės išteklių atsisakymą siekiama pateisinti sistemos pobūdžiu
         ir struktūra, nėra pagrįstas.

      151    Tokiu atveju net ir preziumuojant, jog apeliančių argumentai dėl to, kad nuspręsdamas, jog nagrinėjami skoliniai reikalavimai
         yra neužtikrinti, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, yra priimtini ir pagrįsti, reikia konstatuoti, kad tokia
         klaida, net jei būtų nustatyta, bet kuriuo atveju negalėtų paneigti išvados, kurią Pirmosios instancijos teismas padarė skundžiamo
         sprendimo 111 punkte.

      152    Todėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nereikšmingą.

       Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies
      –       Šalių argumentai
      153    Trečiojo apeliacinio skundo pagrindo trečioje dalyje apeliantės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas iškreipė 2001 m.
         vasario 22 d. ministerijos laiškuose vartojamas sąvokas, nurodydamas, jog juose kalbama apie „vienodo vertinimo“, palyginti
         su kitais operatoriais, pažadą, nors iš tiesų buvo garantuojamas tik „teisingas vertinimas“. Tačiau ministerijos įsipareigojimas
         vertinti teisingai negali būti pažadas atgaline data suvienodinti pirmųjų UMTS licencijų gavėjų mokėtinų mokesčių sumą su
         mokesčio už vėliau išduotą licenciją suma. Toks minėtų laiškų iškraipymas gali iškreipti visą Pirmosios instancijos teismo
         sprendimą.

      154    Komisijos teigimu, šis argumentas nepriimtinas dėl to, kad sąvokų „teisingumas“ ir „lygybė“ semantinio lygiavertiškumo klausimas
         yra naujas argumentas. Orange taip pat mano, kad šis argumentas nepriimtinas, nes juo ginčijamas Pirmosios instancijos teismo atliktas faktinių aplinkybių
         vertinimas.

      155    Bet kuriuo atveju Komisija mano – tai subsidiariai pažymi ir Orange – kad ši trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalis nereikšminga, nes ministerijos pažadai nevaidino pagrindinio vaidmens
         Pirmosios instancijos teismo konstatavimuose ir svarstymuose.

      156    Jei nebūtų sutinkama su šiuo argumentu, Komisija mano, kad apeliantams nepavyktų paneigti Pirmosios instancijos teismo išvadų,
         jog pirmieji du licencijų gavėjai iš tiesų nepasinaudojo pranašumu. Prancūzijos Respublika ir SFR teigia, kad tai, jog Pirmosios instancijos teismas iškraipė minėtų laiškų turinį, yra neįmanoma.

      –       Teisingumo Teismo vertinimas
      157    Kaip tvirtina Komisija ir Orange, ši trečiojo apeliacinio skundo pagrindo dalis taip pat nėra reikšminga.

      158    Iš tiesų iš skundžiamo sprendimo 153 ir 154 punktų aiškiai matyti, kad Pirmosios instancijos teismas savo vertinimą, dėl ko
         Prancūzijos valdžios institucijoms buvo būtina sumažinti įmonių SFR ir Orange mokėtinus mokesčius, pagrindė vienodo vertinimo principu, kaip to reikalauja Direktyva 97/13.

      159    Kitaip tariant, Pirmosios instancijos teismas jokiu būdu nemanė, kad mokesčių suvienodinimo priemonės reikėjo dėl to, kad
         Prancūzijos valdžios institucijos 2001 m. vasario 22 d. ministerijos laiškuose užtikrino „teisingą vertinimą“.

      160    Todėl net jei preziumuotume, kad apeliančių argumentas, jog Pirmosios instancijos teismas aiškiai iškraipė šių laiškų turinį,
         kiek tai susiję su minėtu užtikrinimu, yra priimtinas ir pagrįstas, bet kuriuo atveju toks iškraipymas neturėtų jokių pasekmių
         skundžiamo sprendimo pagrįstumui.

      161    Todėl, atsižvelgiant į šio sprendimo 148 punkte primintą teismo praktiką, reikia atmesti šią trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
         dalį.

      162    Kadangi nė vienas iš keturių apeliančių grindžiant jų apeliacinį skundą nurodytų pagrindų negali būti priimtas, šis skundas
         turi būti atmestas kaip iš dalies nepriimtinas ir iš dalies nepagrįstas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      163    Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
         šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.

      164    Kadangi Komisija, Orange ir SFR prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliančių, o pastarosios pralaimėjo bylą, jos turi padengti bylinėjimosi šioje
         instancijoje išlaidas.

      165    Pagal minėto reglamento 69 straipsnio 4 dalį, taip pat taikomą pagal šio reglamento 118 straipsnį, įstojusios į bylą valstybės
         narės pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl reikia nuspręsti, kad Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi
         išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti apeliacinį skundą.
      2.      Bouygues SA ir Bouygues Télécom SA padengia bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2007 m. lapkričio 8 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Marta Andreasen prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Motyvavimas. # Byla F-40/05.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. lapkričio 8 d.
      Byla F‑40/05
      Marta Andreasen
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Drausminės priemonės – Drausminė procedūra – Pašalinimas iš pareigų – Drausmės komisija – Sudėtis – Naujų nuostatų taikymas laiko atžvilgiu – Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnis – Drausminės procedūros terminų laikymasis – Non bis in idem – Proporcingumas – Motyvavimas“
      Dalykas: Pagal EB 236 ir AE 152 straipsnius pareikštas ieškinys, kuriuo M. Andreasen prašo, be kita ko, panaikinti 2004 m. spalio 13 d. Komisijos sprendimą pašalinti ją iš pareigų, neapribojant jos
         teisių į pensiją.

      Sprendimas:      Atmesti ieškinį. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.      Pareigūnai – Drausminės priemonės – Drausminė procedūra – Teisėtumas – Teisminė kontrolė – Ribos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedas)
      2.      Bendrijos teisė – Principai – Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą
      (Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis)
      3.      Pareigūnai – Drausminės priemonės – Drausminė procedūra – Pagrindo, susijusio su Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsniu,
            netinkamumas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedas)
      4.      Pareigūnai – Drausminės priemonės – Drausminė procedūra – Naujų taisyklių, taikomų drausmės komisijai, įsigaliojimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 5 straipsnio 1 ir 4 dalys bei 6 straipsnio 5 dalis)
      5.      Pareigūnai – Drausminės priemonės – „Ne bis in idem“ principas – Laikinas nušalinimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 9 straipsnio 3 dalis, 23 straipsnio 1 dalis ir 24 straipsnio 2 dalis)
      6.      Pareigūnai – Drausminės priemonės – Drausminė procedūra – Terminas sprendimui dėl laikinai nušalinto pareigūno situacijos
            priimti
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 24 straipsnio 2 dalis)
      7.      Pareigūnai – Drausminės priemonės – Drausminė procedūra – Terminai
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 18 straipsnis ir 22 straipsnio 1 dalis)
      8.      Pareigūnai – Drausminės priemonės – Sankcija – Atšaukimas
      9.      Pareigūnai – Teisės ir pareigos – Saviraiškos laisvė – Naudojimasis – Ribos – Pareigų garbingumas – Lojalumo pareiga
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 11 straipsnis, 12 straipsnio pirma pastraipa ir 21 straipsnis)
      10.    Pareigūnai – Teisės ir pareigos – Oficialus dalyvavimas mokslo renginiuose
      11.    Bendrijos teisė – Principai – Pagrindinės teisės – Saviraiškos laisvė – Bendruoju interesu pagrįsti apribojimai
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 17 straipsnio antra pastraipa)
      12.    Pareigūnai – Asmens nenaudai priimtas sprendimas – Drausminė nuobauda – Pareiga motyvuoti – Apimtis
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 25 straipsnio antra pastraipa)
      1.      Pareigūnų tarnybos nuostatais Paskyrimo tarnybai ir drausmės komisijai suteikiami išimtiniai įgaliojimai pradėti drausmines
         procedūras. Jokia su drausminėmis priemonėmis susijusia Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostata Tarnautojų teismui neleidžiama
         savo iniciatyva ir neatsižvelgiant į ieškovo teisėtai nurodytus pagrindus iš naujo vykdyti tokios procedūros. Todėl netgi
         drausminiais klausimais Bendrijos teismo, nagrinėjančio ieškinį dėl panaikinimo, vykdoma kontrolė apsiriboja drausminės procedūros
         eigos teisėtumo, taip pat faktų, kuriuos Paskyrimo tarnyba konstatavo siekdama skirti ginčijamą drausminę nuobaudą, tikrumo,
         apimties ir rimtumo patikrinimu, atsižvelgiant tik į nurodytus pagrindus.

      (žr. 111 punktą)
      Nuoroda:
      1999 m. gegužės 4 d Pirmosios instancijos teismo sprendimo Z prieš Parlamentą, T‑242/97, Rink. VT p. I‑A‑77 ir II‑401, 19 punktas.

      2.      Pagrindinės teisės yra sudedamoji bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina Bendrijos teismai, dalis. Šis laikymasis
         kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir gairių, pateiktų tarptautiniuose susitarimuose žmogaus teisių
         apsaugos srityje, kuriuos rengiant valstybės narės bendradarbiavo arba prie kurių prisijungė. Atsižvelgiant į tai Europos
         žmogaus teisių konvencija turi ypatingą reikšmę.

      Teisė į nepriklausomą ir nešališką teismą yra tokia pagrindinė teisė. Asmenys turi turėti teisę į veiksmingą teisminę teisių,
         kurias jie kildina iš Bendrijos teisinės sistemos, apsaugą. Ši teisė taip pat įtvirtinta Europos žmogaus teisių konvencijos
         6 ir 13 straipsniuose bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje.

      (žr. 122 ir 124 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo Johnston, 222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas; 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą, C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 39 punktas; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Schmidberger, C‑112/00, Rink. p. 5659, 71 punktas; 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimo Komisija prieš Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, Rink. p. I‑3425, 29 punktas; 2006 m. birželio 27 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑540/03, Rink. p. I‑5769, 35 punktas; 2007 m. sausio 18 d. Sprendimo PKK ir KNK prieš Tarybą, C‑229/05 P, Rink. p. I‑439, 76 punktas; 2007 m. gegužės 13 d. Sprendimo Unibet, C‑432/05, Rink. p. I‑2271, 37 punktas.

      3.      Pagal Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio 1 dalį, kai yra sprendžiamas tam tikro asmens civilinio pobūdžio teisių
         ir pareigų ar jam pareikšto kokio nors baudžiamojo kaltinimo klausimas, toks asmuo turi teisę, kad bylą per įmanomai trumpiausią
         laiką viešumo sąlygomis teisingai išnagrinėtų pagal įstatymą įsteigtas nepriklausomas ir bešališkas teismas.

      Pagrindą, susijusį su Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsnio 1 dalimi, pateiktą dėl drausminės nuobaudos, skirtos
         pasibaigus pareigūno atžvilgiu pradėtai drausminei procedūrai, galima tik atmesti.

      Pirma, tokia nuobauda akivaizdžiai neturi baudžiamojo kaltinimo, kaip tai suprantama pagal Europos žmogaus teisių konvencijos
         6 straipsnio 1 dalį, požymių.

      Antra, iš Europos žmogaus teisių teismo praktikos matyti, kad administracinės institucijos priimtam drausminiam sprendimui
         nėra privalomai taikomi reikalavimai, numatyti minėtoje nuostatoje, kuria tik reikalaujama, jog tokį sprendimą galėtų peržiūrėti
         joje nustatytas sąlygas tenkinantis teismas.

      (žr. 125–127 punktus)
      Nuoroda:
      1991 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo De Compte prieš Parlamentą, T‑26/89, Rink. p. II‑781, 94 punktas.

      4.      2004 m. gegužės 1 d. įsigaliojusių Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 5–8 straipsniais buvo padaryti tam tikri pakeitimai,
         susiję su drausmės komisijos sudarymu ir sudėtimi. Jų taikymas iki minėtos datos sudarytai drausmės komisijai sprendimui dėl
         pareigūno, kurio atžvilgiu pradėta drausminė procedūra, priimti būtų susijęs ne tik su galiojant ankstesniam teisės aktui
         susidariusios situacijos padariniais ateityje, bet būtinai reikštų, kad jie turi būti taikomi atgaline data.

      Atsižvelgiant į principus, kurie pagal nusistovėjusią teismų praktiką taikomi Bendrijos teisės nuostatų padariniams laiko
         atžvilgiu, ir naujose nuostatose nesant jokių nuorodų, netgi netiesioginių, leidžiančių daryti išvadą, kad jos turi būti taikomos
         atgaline data, reikia pripažinti, jog šiomis nuostatomis neįpareigojama peržiūrėti iki jų įsigaliojimo sudarytos drausmės
         komisijos sudarymo ir sudėties.

      (žr. 159 ir 171 punktus)
      5.      Laikino nušalinimo priemonė, galima pritaikyti pareigūnui, kurio atžvilgiu pradėta drausminė procedūra, pagal savo pobūdį
         yra laikina ir kaip tokia nėra drausminė priemonė, todėl visiškai nesusijusi su Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatose, susijusiose
         su pareigūnams taikomomis drausminėmis priemonėmis, aiškiai įtvirtinto principo ne bis in idem taikymu.

      (žr. 181–183 punktus)
      Nuoroda:
      2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo SGL Carbon prieš Komisiją, C‑308/04 P, Rink. p. I‑5977, 26 punktas.

      2001 m. spalio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo X prieš ECB, T‑333/99, Rink. p. II‑3021, 149 ir 151 punktai.

      6.      2004 m. gegužės 1 d. įsigaliojusių Pareigūnų tarnybos nuostatų IX priedo 24 straipsnio 2 dalimi, kurioje numatyta, kad laikinai
         nušalinto pareigūno atvejis turi būti galutinai išspręstas per šešis mėnesius nuo tos dienos, kurią įsigaliojo laikinas nušalinimas
         ir kad jei toks sprendimas per šešis mėnesius nepriimamas, suinteresuotas pareigūnas turi teisę vėl gauti visą atlyginimą,
         siekiama išvengti atvejo, kai pareigūnas, kurio atžvilgiu pradėta drausminė procedūra, negauna savo atlyginimo ilgiau nei
         šešis mėnesius, nepriimant dėl jo sprendimo. Darytina išvada, kad šis terminas yra naikinamasis tik tiek, kad jam pasibaigus
         pareigūnas vėl turi teisę gauti visą atlyginimą. Tačiau tai, kad Paskyrimų tarnyba nepriėmė galutinio sprendimo dėl susijusio
         pareigūno per aptariamą laikotarpį, savaime nereiškia, jog sprendimas, kuriuo užbaigiama jo atžvilgiu pradėta drausminė procedūra,
         yra neteisėtas.

      (žr. 189 ir 190 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1995 m. sausio 26 d. Sprendimo D prieš Komisiją, T‑549/93, Rink. VT p. I‑A‑13 ir II‑43, 32 ir 33 punktai; 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Irving prieš Komisiją, T‑121/99, Rink. VT p. I‑A‑85 ir II‑357, 49 punktas.

      7.      Nors drausminei procedūrai nustatyti terminai nėra naikinamieji, tai yra gero administravimo taisyklės, kuriomis siekiama
         ir administracijos, ir pareigūnų interesais išvengti nepateisinamo delsimo priimant sprendimą drausminės procedūros pabaigoje.
         Todėl drausminės institucijos turi pareigą rūpestingai vykdyti drausminę procedūrą ir elgtis taip, kad kiekvieno procedūros
         veiksmo būtų imtasi praėjus protingam laikotarpiui nuo ankstesnio veiksmo. Tiek pagal ankstesnę Pareigūnų tarnybos nuostatų
         redakciją, tiek pagal nuo 2004 m. gegužės 1 d. galiojančią redakciją dėl šio termino nesilaikymo, kurį galima įvertinti tik
         atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, gali būti panaikinta praleidus terminą priimta priemonė.

      (žr. 194 ir 195 punktus)
      Nuoroda:
      Teisingumo Teismo sprendimai: 1970 m. vasario 4 d. Sprendimo Van Eick prieš Komisiją, 13/69, Rink. p. 3, 4 punktas; 1985 m. sausio 29 d. Sprendimo F. prieš Komisiją, 228/83, Rink. p. 275, 30 punktas; 1988 m. balandžio 19 d. Sprendimo M. prieš Tarybą, 175/86 ir 209/86, Rink. p. 1891, 16 punktas.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: minėto Sprendimo De Compte prieš Parlamentą 88 punktas; minėto Sprendimo D prieš Komisiją 25 punktas; 2002 m. gegužės 30 d. Sprendimo Onidi prieš Komisiją, T‑197/00, Rink. VT p. I‑A‑69 ir II‑325, 91 punktas; 2004 m. birželio 10 d. Sprendimo François prieš Komisiją, T‑307/01, Rink. p. II‑1669, 47 punktas.

      8.      Sprendimas, kuriuo skiriama pašalinimo iš pareigų nuobauda, atsižvelgiant į rimtas ir neatšaukiamas iš jo kylančias pasekmes,
         būtinai reikalauja kruopštaus institucijos atlikto nagrinėjimo. Šiuo klausimu institucija turi didelę diskreciją, o teismo
         kontrolė ribojama patikrinimu, ar tiksliai nustatytos faktinės aplinkybės ir ar nepadaryta akivaizdi faktinių aplinkybių vertinimo
         klaida.

      (žr. 220 punktą)
      Nuoroda:
      1999 m. rugsėjo 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Yasse prieš EIB, T‑141/97, Rink. VT p. I‑A‑177 ir II‑929, 63 punktas.

      9.      Pareigūnų tarnybos nuostatų (pagal iki 2004 m. balandžio 30 d. galiojusią redakciją) 12 straipsnio pirma pastraipa siekiama
         užtikrinti, kad Bendrijų pareigūnų veiksmai būtų garbingi, atitinkantys ypač teisingą ir gerbtiną elgesį, kurio galima tikėtis
         iš tarptautinės viešosios tarnybos narių. Remiantis tuo darytina, be kita ko, išvada, kad įžeidimai, viešai pareikšti pareigūno
         ir kenkiantys asmenų, su kuriais jie susiję, garbei, savaime kenkia tarnybos garbingumui, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
         Minėtų Pareigūnų tarnybos nuostatų 12 straipsnio pirmoje pastraipoje, kaip ir 11 ir 21 straipsniuose, konkrečiai išreikšta
         lojalumo pareiga, kuri verčia pareigūną ne tik susilaikyti nuo tarnybos garbingumui ir deramai institucijos bei jos tarnybų
         pagarbai kenkiančių veiksmų, bet ir elgtis nepriekaištingai, ypač jeigu jis yra priskirtas aukštesniam lygiui, kad visuomet
         būtų apsaugoti jo ir institucijos tarpusavio pasitikėjimo ryšiai. Pareigūnų tarnybos nuostatų 12 straipsniu ne ribojama saviraiškos
         laisvė, kuri yra pagrindinė Bendrijos pareigūnų teisė, bet tarnybos interesais nustatomos protingos naudojimosi šia teise
         ribos.

      Pagal minėtų Pareigūnų tarnybos nuostatų 12 straipsnio pirmą pastraipą didelė žala atitinkamų asmenų garbei padaroma ne tik
         kaltinimais, galinčiais pakenkti pačių šių asmenų orumui, bet ir kaltinimais, kuriais gali būti diskredituota šių asmenų profesinė
         garbė. Minėtų kaltinimų forma neturi reikšmės: tai taikoma tiek tiesioginiams puolimams, tiek kaltinimams abejonių forma,
         netiesioginiams, paslėptiems kaltinimams, insinuacijoms ar kaltinimams asmeniui, kuris aiškiai nepaminėtas, tačiau kurį įmanoma
         identifikuoti.

      Šiuo atžvilgiu tai, kad pareigūnas siuntinėjo raštus, kurie dėl savo pobūdžio padaro žalos jo pareigų garbingumui, savaime
         yra minėtų Pareigūnų tarnybos nuostatų 12 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytos pareigos pažeidimas, neatsižvelgiant į
         tai, kad šie raštai galėjo būti paviešinti.

      (žr. 233–235 punktus)
      Nuoroda:
      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1991 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Williams prieš Audito Rūmus, T‑146/89, Rink. p. II‑1293, 76 punktas; 1997 m. gegužės 15 d. Sprendimo N prieš Komisiją, T‑273/94, Rink. VT p. I‑A‑97 ir II‑289, 126–129 punktai; 1998 m. vasario 17 d. Sprendimo E prieš CES, T‑183/96, Rink. VT p. I‑A‑67 ir II‑159, 38, 39 ir 41 punktai; 1999 m. gegužės 19 d. Sprendimo Connolly prieš Komisiją, T‑34/96 ir T‑163/96, Rink. VT p. I‑A‑87 ir II‑463, 123, 124 ir 129 punktai; 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Teixeira Neves prieš Teisingumo Teismą, T‑259/97, Rink. VT p. I‑A‑169 ir II‑773, 29, 30 ir 47 punktai.

      10.    Tik aukštesnė institucija turi teisę nuspręsti, ar leisti savo pareigūnams oficialiai dalyvauti mokslo renginiuose.

      (žr. 250 punktą)
      Nuoroda:
      1984 m. gegužės 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Albertini ir Montagnani prieš Komisiją, 338/82, Rink. p. 2123, 32 punktas.

      11.    Europos žmogaus teisių konvencijos 10 straipsnyje įtvirtinta teisė laisvai reikšti savo mintis ir įsitikinimus yra pagrindinė
         teisė, kurios laikymąsi užtikrina Bendrijos teismai ir kurią taip pat turi Bendrijos pareigūnai. Vis dėlto teisė laisvai reikšti
         savo mintis ir įsitikinimus nėra absoliuti prerogatyva, bet gali būti apribota su sąlyga, kad šie apribojimai iš tiesų atitinka
         bendrojo intereso tikslus, kurių siekia Bendrija, ir, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, tai nėra neproporcingas ir netoleruotinas
         kišimasis, pažeidžiantis pačią taip saugomos teisės esmę. Pagal šiuos principus išnagrinėjus Pareigūnų tarnybos nuostatų (iki
         2004 m. balandžio 30 d. galiojusios redakcijos) 17 straipsnio antrą pastraipą dėl pareigūnų skelbiamų tekstų, susijusių su
         Bendrijų veiksmais, negalima daryti išvados, kad ja nustatomas nepateisinamas pareigūnų saviraiškos laisvės apribojimas.

      Pirma, šiame straipsnyje numatytas reikalavimas, kad prieš paskelbiant turi būti gautas leidimas, atitinka teisėtą tikslą,
         kad su Bendrijų veiksmais susijęs tekstas nepakenktų jų interesams ir visų pirma vienos iš institucijų reputacijai ir įvaizdžiui.
         Antra, minėto 17 straipsnio antra pastraipa nėra bendrojo intereso tikslui, kurį ja siekiama apsaugoti, neproporcinga priemonė.
         Išankstinio leidimo paskelbti reikalaujama tik kai tekstas, kurį suinteresuotas pareigūnas ketina paskelbti arba siekia, kad
         jis būtų paskelbtas, yra susijęs su Bendrijų veiksmais. Taip pat nėra numatytas visiškas skelbimo draudimas. Priešingai, minėtų
         Pareigūnų tarnybos nuostatų 17 straipsnio antros pastraipos paskutiniu sakiniu aiškiai nustatytas leidimo skelbti išdavimo
         principas, nes tokio leidimo galima nesuteikti tik jei nagrinėjamas paskelbimas gali pakenkti Bendrijų interesams.

      (žr. 251 ir 252 punktus)
      Nuoroda:
      minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo Connolly prieš Komisiją 148 ir 149–152 punktai.

      12.    Asmens nenaudai priimto sprendimo motyvais siekiama, pirma, suteikti suinteresuotam asmeniui informacijos, kurios reikia,
         kad šis asmuo žinotų, ar sprendimas pagrįstas ir, antra, sudaryti galimybę vykdyti šio sprendimo teisminę kontrolę.

      Tai, ar Paskyrimų tarnybos sprendimo, kuriuo pareigūnui skiriama nuobauda, motyvai atitinka šiuos reikalavimus, reikia įvertinti
         atsižvelgiant ne tik į formuluotę, bet ir į jo kontekstą bei visas atitinkamą klausimą reglamentuojančias teisės normas. Nors
         Paskyrimų tarnyba turi tiksliai nurodyti, kuo kaltinamas pareigūnas, ir argumentus, kurie jai leido skirti pasirinktą nuobaudą,
         nėra reikalaujama, kad ji aptartų visus faktinius ir teisinius klausimus, kuriuos suinteresuotas pareigūnas iškėlė per procedūrą.
         Jei Paskyrimų tarnyba pasirenka tokią pačią nuobaudą, kokią siūlė drausmės komisija, nėra reikalaujama papildomai motyvuoti
         nuobaudos tinkamumo.

      (žr. 259 ir 260 punktus)
      Nuoroda:
      1997 m. lapkričio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš V, C‑188/96 P, Rink. p. I‑6561, 26–29 punktai.

      Pirmosios instancijos teismo sprendimai: 1995 m. kovo 28 d. Sprendimo Daffix prieš Komisiją, T‑12/94, Rink. VT p. I‑A‑71 ir II‑233, 33 punktas; 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Y prieš Parlamentą, T‑144/96, Rink. VT p. I‑A‑405 ir II‑1153, 27 punktas; minėto Sprendimo Connolly prieš Komisiją 93 punktas; minėto Sprendimo Onidi prieš Komisiją 156 punktas; 2002 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Stevens prieš Komisiją, T‑277/01, Rink. VT p. I‑A‑253 ir II‑1273, 70 ir 71 punktai.