title: 2009 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Margarete Block prieš Finanzamt Kaufbeuren.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija.#Laisvas kapitalo judėjimas - EB 56 ir 58 straipsniai - Paveldimo turto mokestis - Nacionalinės teisės aktai, neleidžiantys užskaityti į valstybėje narėje, kurioje mirties dieną gyveno turto savininkas, taikomą paveldimo turto mokestį kitoje valstybėje narėje paveldėtojo sumokėto paveldimo turto mokesčio, jeigu paveldimą turtą sudaro piniginiai reikalavimai - Dvigubas apmokestinimas - Apribojimas - Nebuvimas.#Byla C-67/08.

text:
      Byla C‑67/08
      Margarete Block
      prieš
      Finanzamt Kaufbeuren
      (Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 ir 58 straipsniai – Paveldimo turto mokestis – Nacionalinės teisės aktai, neleidžiantys įskaityti į valstybėje narėje, kurioje mirties dieną gyveno turto savininkas, taikomą
         paveldimo turto mokestį kitoje valstybėje narėje paveldėtojo sumokėto paveldimo turto mokesčio, jeigu paveldimą turtą sudaro
         piniginiai reikalavimai – Dvigubas apmokestinimas – Apribojimas – Nebuvimas“

      Sprendimo santrauka
      Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Paveldimo turto mokestis
      (EB 56 ir 58 straipsniai)
      EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami taip, jog jie nedraudžia tokio valstybės narės reglamentavimo, pagal kurį apskaičiuojant
         paveldimo turto mokestį, kurį turi mokėti šioje valstybėje narėje gyvenantis paveldėtojas už piniginius reikalavimus kitoje
         valstybėje narėje esančios kredito įstaigos atžvilgiu, nenumatytas kitoje valstybėje narėje sumokėto paveldimo turto mokesčio
         įskaitymas į pirmojoje valstybėje narėje taikomą paveldimo turto mokestį, jeigu palikėjas mirties dieną gyveno šioje valstybėje
         narėje.

      Tokios nepalankios mokesčių sąlygos atsiranda dėl to, jog abi suinteresuotos valstybės narės lygiagrečiai įgyvendina savo
         kompetenciją mokesčių srityje, ir tai lemia, jog viena apmokestina piniginius reikalavimus nacionaliniu paveldimo turto mokesčiu,
         jeigu kreditorius gyvena šioje valstybėje narėje, o kita apmokestina tokius reikalavimus nacionaliniu paveldimo turto mokesčiu,
         jeigu skolininkas įsikūręs šioje valstybėje narėje. Tačiau dabar galiojanti Bendrijos teisė su paveldimo turto mokesčiu susijusioje
         situacijoje nenustato bendrų kompetencijos tarp valstybių narių pasidalijimo kriterijų, siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo
         Europos bendrijos viduje. Iš to išplaukia, kad, atsižvelgiant į dabar galiojančią Bendrijos teisę, valstybės narės, su sąlyga,
         jog laikosi Bendrijos teisės, turi tam tikrą autonomiją šioje srityje ir todėl jos neprivalo pritaikyti savo mokesčių sistemos
         prie įvairių kitų valstybių narių mokesčių sistemų tam, kad būtų išvengta dvigubo apmokestinimo, kuris atsiranda dėl lygiagrečiai
         įgyvendinamos minėtų valstybių kompetencijos mokesčių srityje, ir todėl leisti įskaityti paveldimo turto mokestį, sumokėtą
         kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje gyvena paveldėtojas.

      Šių išvadų negali paneigti aplinkybė, kad nacionaliniame reglamentavime numatytos palankesnes įskaitymo taisyklės, jeigu palikėjas
         mirties momentu gyveno kitoje valstybėje narėje, nes toks skirtingas vertinimas, kai kalbama apie asmens, mirties momentu
         gyvenusio ne šioje valstybėje narėje, palikimą, taip pat nulemtas atitinkamos valstybės narės pasirinkimo, kuris priskiriamas
         jos kompetencijai mokesčių srityje, nustatant, ar paveldimas turtas yra „užsienyje“, ir kartu sprendžiant, ar įskaityti kitoje
         valstybėje narėje sumokėtą paveldimo turto mokestį, remtis kreditoriaus gyvenamąja vieta.

      (žr. 28, 30–32, 34, 36 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. vasario 12 d.(*)

      „Laisvas kapitalo judėjimas – EB 56 ir 58 straipsniai – Paveldimo turto mokestis – Nacionalinės teisės aktai, neleidžiantys įskaityti į valstybėje narėje, kurioje mirties dieną gyveno turto savininkas, taikomą
         paveldimo turto mokestį kitoje valstybėje narėje paveldėtojo sumokėto paveldimo turto mokesčio, jeigu paveldimą turtą sudaro
         piniginiai reikalavimai – Dvigubas apmokestinimas – Apribojimas – Nebuvimas“

      Byloje C‑67/08
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2008 m. sausio 16 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2008 m. vasario 20 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Margarete Block
      prieš
      Finanzamt Kaufbeuren,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka ir A. Arabadjiev,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. lapkričio 27 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        M. Block, atstovaujamos advokato S. Gorski,
      –        Finanzamt Kaufbeuren, atstovaujamos M. Stock,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. Muñoz Pérez,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. Noort,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Ossowski, padedamo baristerės S. Ford,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 56 ir 58 straipsnių, reglamentuojančių laisvą kapitalo judėjimą, išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp M. Block, Vokietijoje mirusio asmens turto paveldėtojos, ir Finanzamt Kaufbeuren (Kaufboireno mokesčių inspekcija, toliau – Finanzamt) dėl paveldimo turto mokesčio piniginiams reikalavimams, kuriuos palikėja turėjo Ispanijoje esančių finansinių institucijų
         atžvilgiu, apskaičiavimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio (panaikinto Amsterdamo sutartimi) įgyvendinimo
         (OL L 178, p. 5) 1 straipsnį:

      „1.      Nepažeisdamos toliau pateikiamų nuostatų, valstybės narės panaikina kapitalo judėjimų tarp asmenų, gyvenančių valstybėse narėse,
         apribojimus. Šios direktyvos taikymui palengvinti kapitalo judėjimai skirstomi pagal I priede pateiktą nomenklatūrą.

      2.      Pervedimai, susiję su kapitalo judėjimais, atliekami tomis pačiomis valiutų keitimo kurso sąlygomis kaip ir su einamaisiais
         sandoriais susiję mokėjimai.“

      4        Direktyvos 88/361 I priede išvardyti kapitalo judėjimai; šio priedo XI skyrius „Asmeninio kapitalo judėjimams“ apima paveldėjimą
         ir palikimą.

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Paveldimo ir dovanojamo turto mokesčio įstatymo (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz), 1999 m. galiojusios redakcijos
         (BGBl. 1997 I, p. 378, toliau – ErbStG), 1 straipsnio 1 dalis numato, kad paveldėjimui, kaip apmokestintinai operacijai, taikomas
         šis įstatymas.

      6        ErbStG 2 straipsnio „Asmeninė mokestinė pareiga“ 1 dalies 1 punktas suformuluotas taip:

      „1)      Mokestis taikomas
      1.      1 straipsnio 1 dalies 1–3 punktuose nurodytais atvejais už visą turtą, jeigu palikėjas mirties dieną, dovanotojas dovanojimo
         dieną arba įgijėjas mokesčio atsiradimo momentu buvo Vokietijos gyventojas. Vokietijos gyventojais laikomi:

      a)      fiziniai asmenys, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra nacionalinėje teritorijoje,
      <...>“
      7        ErbStG 21 straipsnio „Užsienyje sumokėto paveldimo turto mokesčio įskaitymas“ 1 ir 2 dalyse nurodoma:

      „1)      Įgijėjams, kurių užsienio valstybėje esantis turtas joje apmokestinamas Vokietijos paveldimo turto mokestį atitinkančiu –
         užsienio – mokesčiu, nustatytas, privalomas sumokėti, sumokėtas ir negalintis būti sumažintas užsienio mokestis 2 straipsnio
         1 dalies 1 punkte nurodytais atvejais, jeigu netaikomos dvigubo apmokestinimo išvengimo sutarties nuostatos, pateikus prašymą
         įskaitomas į Vokietijos paveldimo turto mokestį, jei užsienyje esančiam turtui taikomas ir Vokietijos paveldimo turto mokestis.
         <...>

      2)      Užsienyje esančiu turtas 1 dalies prasme laikomas:
      1.      jeigu palikėjas mirties dieną gyveno nacionalinėje teritorijoje: visas kitoje valstybėje esantis turtas, kuris pagal rūšis
         išvardytas Vertinimo įstatymo (Bewertungsgesetz; 1999 m. galiojusi redakcija; BGBl. 1991 I, p. 230, toliau – BewG) 121 straipsnyje,
         bei visos su minėtu turtu susijusios naudojimosi teisės;

      2.      jeigu palikėjas mirties dieną negyveno nacionalinėje teritorijoje: visas turtas, išskyrus nacionalinėje teritorijoje esantį
         turtą (BewG) 121 straipsnio prasme, bei visos su minėtu turtu susijusios naudojimosi teisės.“

      8        BewG 121 straipsnis „Nacionalinėje teritorijoje esantis turtas“ suformuluotas taip:

      „Nacionalinėje teritorijoje esantį turtą sudaro:
      1.      nacionalinėje teritorijoje esantis žemės ir miško ūkio paskirties turtas;
      2.      nacionalinėje teritorijoje esantis nekilnojamasis turtas;
      3.      nacionalinėje teritorijoje esantis apyvartinis kapitalas. Apyvartiniu kapitalu laikomas turtas, skirtas pramoninės ar komercinės
         veiklos vykdymui nacionalinėje teritorijoje, jeigu šiuo tikslu nacionalinėje teritorijoje yra nuolatinis padalinys arba paskiriamas
         nuolatinis atstovas;

      4.      kapitalo bendrovės akcijos, jeigu bendrovės buveinė arba jos vadovybė yra nacionalinėje teritorijoje, o akcininkui vienam
         arba kartu su kitais artimais asmenimis Užsienyje gautų pajamų apmokestinimo įstatymo (Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen
         (Außensteuergesetz)) 1 straipsnio 2 dalies prasme <...> tiesiogiai arba netiesiogiai priklauso mažiausiai viena dešimtoji
         bendrovės kapitalo;

      5.      3 punktui nepriskiriami išradimai, naudingieji modeliai ir topografijos, įtraukti į nacionalinį registrą;
      6.      1, 2 ir 5 punktams nepriskiriamas materialus turtas, perleistas, ypač nuomojamas, nacionalinėje teritorijoje veikiančiai verslo
         įmonei;

      7.      hipotekos, žemės hipotekos, žemės rentos ir kiti reikalavimai bei teisės, jeigu jie tiesiogiai arba netiesiogiai užtikrinti
         nacionalinėje teritorijoje esančiu nekilnojamuoju turtu, nacionalinėje teritorijoje esančiomis daiktinėms teisėms prilyginamomis
         teisėmis arba į nacionalinį registrą įtrauktais laivais. Šiam punktui nepriskiriamos paskolos ir reikalavimai, dėl kurių išduotos
         bendros obligacijos;

      8.      reikalavimai, kylantys iš neskelbiamųjų akcininkų dalyvavimo verslo įmonėje ir iš paskolų, suteikiamų su teisę gauti pelno
         dalį, kai skolininko gyvenamoji vieta, buveinė arba vadovybė yra nacionalinėje teritorijoje;

      9.      naudojimosi teisės, susijusios su vienu iš 1–8 punktuose nurodytu turto objektu.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      9        Vokietijoje gyvenanti M. Block yra vienintelė 1999 m. šioje valstybėje narėje mirusio asmens, kurioje buvo jo paskutinė gyvenamoji
         vieta, turto paveldėtoja. Palikimą iš esmės sudarė 144 255 DM Vokietijoje ir, konvertavus, 994 494 DM – Ispanijos kredito
         įstaigose esančios piniginės lėšos. Už pastarąjį turtą M. Block Ispanijoje sumokėjo 207 565 DM paveldimo turto mokestį.

      10      2000 m. kovo 14 d. pranešime apie mokėtiną mokestį Finanzamt nustatė M. Block Vokietijoje mokėtiną paveldimo turto mokestį, neatsižvelgusi į sumokėtąjį Ispanijoje. Dėl šio pranešimo
         M. Block pateikė skundą, kuriame reikalavo, kad Ispanijoje sumokėtas paveldimo turto mokestis būtų įskaitytas į Vokietijoje
         mokėtiną paveldimo turto mokestį ir kad jai būtų grąžinta Vokietijos mokestį viršijanti suma.

      11      2003 m. liepos 4 d. Sprendimu dėl šio skundo Finanzamt leido mokestinę skolą pagal Ispanijos teisę atskaityti kaip su palikimu susijusį įsipareigojimą, t. y. atskaityti Ispanijoje
         sumokėtą paveldimo turto mokestį iš Vokietijos paveldimo turto mokesčio apskaičiavimo pagrindo. Pagal šį sprendimą, atsižvelgiant
         į su palikimu susijusius įsipareigojimus ir į asmeniui taikomą neapmokestinamąją sumą, apmokestinamą palikimą sudarė 579 000 DM,
         o paveldimo turto mokestis buvo lygus 124 500 DM (63 655,84 EUR).

      12      Nagrinėdamas M. Block skundą, kuriuo ji reikalavo įskaityti Ispanijoje sumokėtą paveldimo turto mokestį į Vokietijoje mokėtiną
         paveldimo turto mokestį, o ne atskaityti jį, kaip su paveldėjimu susijusį įsipareigojimą, iš apmokestinimo pagrindo, Finanzgericht (Finansų teismas) nusprendė, jog Ispanijoje sumokėto paveldimo turto mokesčio įskaitymas pagal ErbStG 21 straipsnio 1 dalį
         nėra įmanomas remiantis šio straipsnio 2 dalies 1 punktu, nes BewG 121 straipsnis neapima piniginių reikalavimų Ispanijoje
         esančių kredito įstaigų atžvilgiu. Taigi šie piniginiai reikalavimai nėra „užsienyje esantis turtas“ ErbStG 21 straipsnio
         2 dalies 1 punkto prasme. Finanzgericht nuomone, nors aptariamiems piniginiams reikalavimams taikomas dvigubas apmokestinimas, kompetentingos Vokietijos mokesčių
         institucijos neprivalo subsidijuoti kitų valstybių narių.

      13      Nagrinėdamas kasacinį skundą Bundesfinanzhof konstatavo, kad, kadangi Bendrijoje nesuderinta „užsienyje esančio turto“ sąvoka, M. Block taikomas dvigubas apmokestinimas,
         nes apmokestindama piniginius reikalavimus paveldimo turto mokesčiu Vokietijos Federacinė Respublika vadovaujasi kreditoriaus
         gyvenamosios vietos kriterijumi, o Ispanijos Karalystė – skolininko gyvenamosios vietos kriterijumi.

      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar toks dvigubas apmokestinimas prieštarauja Bendrijos
         teisei. Viena vertus, jeigu visas palikėjos turtas būtų buvęs Vokietijoje, būtų reikalaujama sumokėti tik Vokietijos paveldimo
         turto mokestį. Kita vertus, apmokestinimo susiejimas su kreditoriaus gyvenamąja vieta nėra mažiau pagrįstas nei susiejimas
         su skolininko gyvenamąja vieta, nes paliktas turtas yra kreditoriaus.

      15      Be to, jeigu dvigubas apmokestinimas ribotų laisvą kapitalo judėjimą, minėtam teismui kyla klausimas, ar tokį apribojimą pateisina
         EB sutarties 73d straipsnio 1 dalies a punktas (EB 58 straipsnio 1 dalies a punktas), kaip jis aiškinamas prie ES sutarties
         pridedamoje Deklaracijoje Nr. 7 dėl Europos Bendrijos steigimo sutarties 73d straipsnio (OL C 191, p. 99), kurios turinys
         yra toks: „Konferencija pabrėžia, kad Europos Bendrijos sutarties 73d straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta valstybių narių
         teisė taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas galios tik 1993 m. pabaigoje galiojančioms atitinkamoms nuostatoms.
         Tačiau ši deklaracija taikoma tik kapitalo judėjimui tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių vykdomiems mokėjimams.“
         (Neoficialus vertimas) ErbStG 21 straipsnio nuostatos priimtos iki 1993 m., nes naujos šio įstatymo redakcijos paskelbimas
         1997 m. nebuvo naujo teisės akto paskelbimas.

      16      Tokiomis aplinkybėmis Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar remiantis EB sutarties 73d straipsnio 1 dalies a punktu ir 3 dalimi (EB 58 straipsnio 1 dalies a punktas ir 3 dalis) Ispanijos
         paveldimo turto mokesčio galima neįskaityti į Vokietijos paveldimo turto mokestį pagal ErbStG 21 straipsnio 1 dalį ir 2 dalies
         1 punktą bei BewG (nagrinėjamas apribojimas) 121 straipsnį ir tuomet, kai palikimas atsirado 1999 m.?

      2)      Ar EB sutarties 73d straipsnio 1 dalį (EB 56 straipsnio 1 dalis) reikia aiškinti taip, kad paveldimo turto mokestis, kurį
         kita Europos Sąjungos narė renka už tai, kad paskutinę gyvenamąją vietą Vokietijoje turėjusio palikėjo piniginius reikalavimus
         tos valstybės narės kredito įstaigos atžvilgiu paveldi taip pat Vokietijoje gyvenantis paveldėtojas, turi būti įskaitomas
         į Vokietijos paveldimo turto mokestį?

      3)      Ar sprendžiant, kuri iš susijusių valstybių turi vengti dvigubo apmokestinimo, turi reikšmės įvairių apmokestinimo bazių nacionalinėje
         mokesčių teisės sistemoje pagrįstumas ir – jei taip – ar rėmimasis kreditoriaus gyvenamąja vieta yra svarbesnis už rėmimąsi
         skolininko gyvenamąja vieta?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      17      Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami ta prasme, kad jie draudžia tokį valstybės narės reglamentavimą, kaip nagrinėjamas
         pagrindinėje byloje, pagal kurį, apskaičiuojant paveldimo turto mokestį, kurį šioje valstybėje narėje gyvenantis paveldėtojas
         turi mokėti už piniginius reikalavimus kitoje valstybėje narėje esančių kredito įstaigų atžvilgiu, jeigu palikėjo gyvenamoji
         vieta mirties momentu buvo pirmojoje valstybėje narėje, į šioje valstybėje narėje mokėtiną paveldimo turto mokestį nėra įskaitomas
         antrojoje valstybėje narėje jau sumokėtas paveldimo turto mokestis.

      18      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 56 straipsnio 1 dalis draudžia visus kapitalo judėjimo tarp valstybių narių
         apribojimus (2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Federconsumatori ir kt., C‑463/04 ir C‑464/04, Rink. p. I‑10419, 19 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      19      Kadangi EB sutartyje „kapitalo judėjimo“ sąvoka EB 56 straipsnio 1 dalies prasme nėra apibrėžta, Teisingumo Teismas anksčiau
         yra pripažinęs Direktyvos 88/361 I priede esančią nomenklatūrą pagalbinėmis gairėmis, net jei ši direktyva buvo priimta remiantis
         EEB sutarties 69 straipsniu ir 70 straipsnio 1 dalimi (EB sutarties 69 straipsnis ir 70 straipsnio 1 dalis, panaikinti Amsterdamo
         sutartimi), turint omenyje, kad, remiantis šio priedo įžanginės dalies trečiąja pastraipa, jame pateikiama nomenklatūra išsamiai
         neišvardija visų kapitalo judėjimų, patenkančių į šią sąvoką (žr., be kita ko, 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Rink. p. I‑1957, 39 punktą ir 2008 m. sausio 17 d. Sprendimo Jäger, C‑256/06, Rink. p. I‑123, 24 punktą).

      20      Šiuo klausimu, be kita ko, pažymėjęs, kad palikimas, kuris yra mirusio asmens turto perdavimas vienam arba keliems asmenims,
         patenka į Direktyvos 88/361 I priedo XI skyrių „Asmeninio kapitalo judėjimai“, Teisingumo Teismas konstatavo, jog palikimas,
         neatsižvelgiant į tai, ar paliekamos piniginės lėšos, nekilnojamasis turtas ar kilnojamasis turtas, yra kapitalo judėjimas
         EB 56 straipsnio prasme, išskyrus tuos atvejus, kai jo sudėtinės dalys yra vienoje valstybėje narėje (žr., be kita ko, 2003 m.
         gruodžio 11 d. Sprendimo Barbier, C‑364/01, Rink. p. I‑15013, 58 punktą, 2008 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Arens-Sikken, C‑43/07, Rink. p. I‑0000, 30 punktą ir sprendimo Eckelkamp, C‑11/07, Rink. p. I‑0000, 39 punktą bei 2009 m. sausio 27 d. Sprendimo Persche, C‑318/07, Rink. p. I‑0000, 30 ir 31 punktus).

      21      Situacija, kai asmuo, mirties dieną gyvenęs Vokietijoje, kitiems taip pat šioje valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims
         palieka piniginius reikalavimus Ispanijoje esančių kredito institucijų atžvilgiu, už kuriuos apskaičiuojamas paveldimo turto
         mokestis ir Vokietijoje, ir Ispanijoje, anaiptol nėra vien vidaus situacija.

      22      Vadinasi, pagrindinėje byloje nagrinėjamas palikimas yra kapitalo judėjimas EB 56 straipsnio 1 dalies prasme.

      23      Todėl reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia M. Block, toks nacionalinis reglamentavimas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
         riboja kapitalo judėjimą.

      24      Kiek tai susiję su palikimu, nusistovėjusi Teisingumo Teismo praktika patvirtina, kad pagal EB 56 straipsnio 1 dalį draudžiamos
         priemonės, kurios sudaro kapitalo judėjimo apribojimus, yra tos, kurios sumažina kitos valstybės narės nei ta, kurioje yra
         turtas ir kuri apmokestina minėtą paveldėtą turtą, nuolatinio gyventojo gaunamo palikimo vertę (minėtų sprendimų van Hilten‑van der Heijden 44 punktas ir Jäger 31 punktas, sprendimo Arens-Sikken 37 punktas ir sprendimo Eckelkamp 44 punktas).

      25      Tačiau neabejotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai, kiek jie susiję su paveldimo turto mokesčio,
         kurį Vokietijoje gyvenantis paveldėtojas turi mokėti už asmens, mirties dieną taip pat gyvenusio šioje valstybėje narėje,
         pinginius reikalavimus, apskaičiavimu, numato tapačias palikimo apmokestinimo taisykles neatsižvelgiant į tai, ar minėtas
         pinigines lėšas skolinga kredito įstaiga yra Vokietijoje, ar kitoje valstybėje narėje.

      26      Tačiau M. Block tvirtina, jog minėti nacionalinės teisės aktai riboja laisvą kapitalo judėjimą, nes asmens paliekamas turtas,
         esantis kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje šis asmuo gyveno mirties dieną, nebūtinai suteikia teisę įskaityti kitoje
         valstybėje narėje sumokėtą paveldimo turto mokestį. Jeigu, kaip yra pagrindinėje byloje, minėto turto savininkas mirties momentu
         gyveno Vokietijoje, sąvoka „užsienyje esantis turtas“ ErbStG 21 straipsnio prasme, suteikianti teisę į tokį įskaitymą, pagal
         šio straipsnio 2 dalies 1 punktą neapima tam tikro turto, pavyzdžiui, piniginių reikalavimų, net jeigu ekonominiu požiūriu
         akivaizdu, kad jie yra užsienyje. Iš to išplaukia EB 56 straipsnio 1 daliai prieštaraujanti kliūtis, nes galimas dvigubas
         apmokestinimas atgraso nuo investavimo tam tikrose valstybėse narėse ir savininkus, ir jų paveldėtojus.

      27      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, jog, kaip nurodo M. Block, aplinkybė, kad toks paveldimas turtas kaip piniginiai reikalavimai
         Vokietijoje nepatenka į „užsienyje esančio turto“ sąvoką, kuri, remiantis racionalinės teisės aktais, suteikia teisę įskaityti
         į šioje valstybėje narėje taikomą paveldimo turto mokestį užsienyje sumokėtą paveldimo turto mokestį, lemia, kad jeigu piniginiai
         reikalavimai turimi kredito įstaigai, kuri yra kitoje valstybėje narėje, apmokestinusioje šiuos reikalavimus paveldimo turto
         mokesčiu, šiuo atveju Ispanijos Karalystėje, mokestinė našta yra didesnė nei tuomet, jeigu tokie piniginiai reikalavimai būtų
         susiję su Vokietijoje įsteigta kredito įstaiga.

      28      Tačiau, kaip teisingai nurodė visos rašytines pastabas Teisingumo Teismui pateikusios vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija,
         tokios nepalankios mokesčių sąlygos atsiranda dėl to, jog abi suinteresuotos valstybės narės lygiagrečiai įgyvendina savo
         kompetenciją mokesčių srityje, ir tai lemia, jog Vokietijos Federacinė Respublika apmokestina piniginius reikalavimus Vokietijos
         paveldimo turto mokesčiu, jeigu kreditorius gyvena šioje valstybėje narėje, o Ispanijos Karalystė apmokestina tokius reikalavimus
         Ispanijos paveldimo turto mokesčiu, jeigu skolininkas įsikūręs šioje valstybėje narėje (žr. šiuo klausimu 2006 m. lapkričio
         14d. Sprendimo Kerckhaert ir Morres, C‑513/04, Rink. p. I‑10967, 20 punktą ir 2007m. gruodžio 6 d. Sprendimo Columbus Container Services, C‑298/05, Rink. p. I‑10451, 43 punktą).

      29      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad sutartimis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, numatytomis EB 293 straipsnyje, siekiama
         pašalinti arba sušvelninti neigiamą poveikį vidaus rinkos funkcionavimui, išplaukiantį iš bendro pirmesniame punkte aprašytų
         nacionalinių mokesčių sistemų egzistavimo (minėtų sprendimų Kerckhaert ir Morres 21 punktas bei Columbus Container Services 44 punktas).

      30      Tačiau dabar galiojanti Bendrijos teisė tokioje situacijoje, kokia yra pagrindinėje byloje, nenustato bendrų kompetencijos
         tarp valstybių narių pasidalijimo kriterijų, siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo Europos Bendrijos viduje. Išskyrus 1990 m.
         liepos 23 d. Tarybos direktyvą 90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms
         ir dukterinėms bendrovėms (OL L 225, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k, 9 sk., 1 t., p. 147), 1990 m. liepos 23 d.
         Konvenciją dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo koreguojant asocijuotų įmonių pelną (OL L 225, p. 10; lietuvių k. – OL C 160,
         2005 6 30, p. 11) ir 2003 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo
         (OL L 157, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 369), Bendrijos teisėje iki šiol nebuvo priimta
         jokios suvienodinančios ar derinančios priemonės, kuria būtų siekiama išvengti dvigubo apmokestinimo situacijų (žr. minėtų
         sprendimų Kerckhaert ir Morres 22 punktą bei Columbus Container Services 45 punktą).

      31      Iš to išplaukia, kad, atsižvelgiant į dabar galiojančią Bendrijos teisę, valstybės narės, su sąlyga, jog laikosi Bendrijos
         teisės, turi tam tikrą autonomiją šioje srityje ir todėl jos neprivalo pritaikyti savo mokesčių sistemos prie įvairių kitų
         valstybių narių mokesčių sistemų tam, kad būtų išvengta dvigubo apmokestinimo, kuris atsiranda dėl lygiagrečiai įgyvendinamos
         minėtų valstybių kompetencijos mokesčių srityje, ir todėl, tokiu atveju kaip šioje byloje, leisti įskaityti paveldimo turto
         mokestį, sumokėtą kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje gyvena paveldėtojas (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo Columbus Container Services 51 punktą).

      32      Šių išvadų negali paneigti M. Block rašytinėse pastabose nurodyta aplinkybė, kad ErbStG 21 straipsnis numato palankesnes įskaitymo
         taisykles, jeigu palikėjas mirties momentu gyveno ne Vokietijos Federacinėje Respublikoje, o kitoje valstybėje narėje, nes
         tokiu atveju „užsienyje esančio turto“ sąvoka pagal šio straipsnio 2 dalies 2 punktą yra platesnė nei taikoma ieškovės pagrindinėje
         byloje atveju.

      33      Teisinga, kad, kaip per posėdį patvirtino Vokietijos vyriausybė ir Komisija, jeigu palikėjas mirties dieną gyveno ne Vokietijos
         Federacinėje Respublikoje, o kitoje valstybėje narėje, apskaičiuojant paveldimo turto mokestį, kurį Vokietijoje už palikėjo
         piniginius reikalavimus kitoje valstybėje narėje esančios kredito įstaigos atžvilgiu turi mokėti Vokietijoje gyvenantis paveldėtojas,
         nacionalinės teisės aktai numato kitoje valstybėje narėje už tuos pačius reikalavimus sumokėto paveldimo turto mokesčio įskaitymą,
         nes tokioje situacijoje šie piniginiai reikalavimai patenka į „užsienyje esančio turto“ sąvoką ErbStG 21 straipsnio 2 dalies
         2 punkto prasme.

      34      Tačiau toks skirtingas vertinimas, kai kalbama apie asmens, mirties momentu gyvenusio ne Vokietijoje, palikimą, taip pat nulemtas
         atitinkamos valstybės narės pasirinkimo – kuris, remiantis šio sprendimo 28–31 punktuose minėta teismų praktika, priskiriamas
         jos kompetencijai mokesčių srityje, – nustatant, ar paveldimas turtas yra „užsienyje“, ir kartu sprendžiant, ar įskaityti
         Vokietijoje kitoje valstybėje narėje sumokėtą paveldimo turto mokestį, remtis kreditoriaus gyvenamąja vieta.

      35      Be to, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Sutartis nesuteikia Sąjungos piliečiui jokių garantijų, kad jo
         gyvenamosios vietos perkėlimas į kitą valstybę narę nei ta, kurioje šis pilietis gyveno anksčiau, bus neutralus apmokestinimo
         atžvilgiu. Dėl valstybių narių teisės aktų skirtumų šioje srityje toks perkėlimas, atsižvelgiant į aplinkybes, piliečiui gali
         būti daugiau ar mažiau palankus (žr. šiuo klausimu 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Lindfors, C‑365/02, Rink. p. I‑7183, 34 punktą ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Schempp, C‑403/03, Rink. p. I‑6421, 45 punktą).

      36      Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami taip, jog jie nedraudžia tokio
         valstybės narės reglamentavimo, pagal kurį apskaičiuojant paveldimo turto mokestį, kurį turi mokėti šioje valstybėje narėje
         gyvenantis paveldėtojas už piniginius reikalavimus kitoje valstybėje narėje esančios kredito įstaigos atžvilgiu, nenumatytas
         kitoje valstybėje narėje sumokėto paveldimo turto mokesčio įskaitymas į pirmojoje valstybėje narėje taikomą paveldimo turto
         mokestį, jeigu palikėjas mirties dieną gyveno šioje valstybėje narėje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami taip, jog jie nedraudžia tokio valstybės narės reglamentavimo, kaip nagrinėjamas
            pagrindinėje byloje, pagal kurį apskaičiuojant paveldimo turto mokestį, kurį turi mokėti šioje valstybėje narėje gyvenantis
            paveldėtojas už piniginius reikalavimus kitoje valstybėje narėje esančios kredito įstaigos atžvilgiu, nenumatytas kitoje valstybėje
            narėje sumokėto paveldimo turto mokesčio įskaitymas į pirmojoje valstybėje narėje taikomą paveldimo turto mokestį, jeigu palikėjas
            mirties dieną gyveno šioje valstybėje narėje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2011 m. lapkričio 10 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Three-N-Products Private Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijos prekių ženklo AYUURI NATURAL paraiška - Ankstesni žodiniai ir vaizdiniai Bendrijos prekių ženklai AYUR - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Žymenų panašumas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-313/10.

text:
      2011 m. lapkričio 10 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas Three‑N‑Products Private prieš VRDT – Shah (AYUURI NATURAL)
      (Byla T‑313/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo AYUURI NATURAL paraiška – Ankstesni žodiniai ir vaizdiniai Bendrijos prekių ženklai AYUR – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Žymenų panašumas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 54,
         64 ir 65 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. birželio 1 d. VRDT ketvirtosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1005/2009-4), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Three‑N‑Products Private Ltd
                ir S. Shah bei A. Shah, M. Shah.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2010 m. birželio 1 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui (VRDT) ketvirtosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 1005/2009-4).

                  2.

                  	VRDT padengia savo ir Three-N-Products Private Ltd bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  	Sheleish Shah ir Akhil Shah padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir Three-N-Products Private Ltd patirtas būtinąsias bylinėjimosi
                     išlaidas per procedūrą ketvirtojoje apeliacinėje taryboje.


title: 2015 m. liepos 2 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#État belge prieš Nathalie De Fruytier.#Cour d'appel de Mons prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Šeštoji PVM direktyva – Tam tikros su visuomenės interesais susijusios veiklos atleidimas nuo mokesčio – 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktai – Ligoninių ir sveikatos priežiūros veikla – Glaudžiai susijusi veikla – Organų ir mėginių transportavimo veikla, atliekama medicininio tyrimo ar sveikatos arba terapinės priežiūros tikslais – Savarankiškai vykdoma veikla – Ligoninės ir gydymo ir diagnozavimo centrai – Panašaus pobūdžio įstaigos.#Byla C-334/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑334/14
            dėl Cour d’appel de Mons  (Belgija) 2014 m. birželio 27 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. liepos 9 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            État belge
            prieš
            Nathalie De Fruytier
            TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Ó Caoimh, teisėjai C. Toader ir C. G. Fernlund (pranešėjas),
            generalinė advokatė E. Sharpston,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – N. De Fruytier, atstovaujamos advokato O. D’Aout,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.‑C. Halleux,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Georgiadis ir I. Kotsoni,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios, M. Owsiany-Hornung ir C. Soulay,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23, toliau – Šeštoji direktyva) 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktų išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant N. De Fruytier ir Belgijos valstybės ginčą dėl žmogaus organų ir mėginių transportavimo įvairioms ligoninėms ir laboratorijoms veiklos, kuria verčiasi savarankiškai dirbantis suinteresuotasis asmuo, apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (toliau – PVM).
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b–d punktuose nustatyta:
            „ < … > taikydamos sąlygas, kurias jos nustato siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą atleidimo nuo mokesčių taikymą bei užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, valstybės narės atleidžia nuo mokesčio:
            < … >
            b) ligoninių ir kitas sveikatos priežiūros paslaugas bei glaudžiai su jomis susijusią veiklą, kurias vykdo viešosios teisės subjektai arba ligoninės, gydymo ir diagnozavimo centrai bei kitos panašaus pobūdžio deramai pripažintos įstaigos tokiomis pat socialinėmis sąlygomis, kokios taikomos viešosios teisės subjektams;
            c) sveikatos priežiūros paslaugas, kurias teikia gydytojai ir vidurinis bei pagalbinis medicinos personalas, kaip jį apibrėžia pačios valstybės narės;
            d) tiekiamus žmogaus organus, kraują ir pieną.“
            4. Šios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 2 dalies a punkte numatyta, kad valstybės narės gali susieti šio straipsnio 1 dalies b punkte numatyto atleidimo nuo mokesčio taikymą ne viešosios teisės reglamentuojamiems subjektams su vienos ar daugiau iš šiame punkte nurodytų sąlygų įvykdymu kiekvienu konkrečiu atveju.
            5. To paties 13 straipsnio A skirsnio 2 dalies b punkte nustatyta:
            „Paslaugos ir prekės neturi būti atleistos nuo mokesčio pagal aukščiau pateiktos 1 dalies b, g, h, i, l, m ir n punktus, jeigu:
            – tos paslaugos ir prekės nėra būtinos atleidžiamiems nuo mokesčio sandoriams;
            – pagrindinis paslaugų teikimo ar prekių tiekimo tikslas – organizacijai gauti papildomų pajamų iš sandorių, kurie tiesiogiai konkuruoja su komercinių įstaigų, turinčių mokėti [PVM], sudaromais sandoriais.“
            Belgijos teisė
            6. Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1969 m. liepos 3 d. Įstatymo dėl pridėtinės vertės mokesčio kodekso sukūrimo ( Moniteur belge , 1969 m. liepos 17 d., p. 7046; toliau – PVM kodeksas), kuriuo į Belgijos teisę perkeltas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnis, 44 straipsnis susijęs su tam tikros su visuomenės interesais susijusios veiklos atleidimu nuo PVM. Šiame straipsnyje nustatyta:
            „1. Nuo mokesčio atleidžiamos paslaugos, kurias vykdydami savo įprastą veiklą teikia šie asmenys:
            < … >
            2° gydytojai, odontologai, kineziterapeutai, akušerės, slaugytojai ir slaugytojos, slaugytojų padėjėjai ir padėjėjos, priežiūros specialistai, masažuotojai ir masažuotojos, kurių asmeniui teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos yra įtrauktos į sveikatos priežiūros paslaugų, patenkančių į privalomojo draudimo nuo ligų ir invalidumo sritį, nomenklatūrą;
            < … >
            2. Nuo mokesčio taip pat atleidžiami:
            1° paslaugų teikimas ir prekių tiekimas, kuris glaudžiai su jomis susijęs, atliktas ligoninių ir psichiatrijos centrų, klinikų ir dispanserių, vykdančių savo įprastinę veiklą; ligonių ir sužeistųjų transportavimas specialiai šiems tikslams įrengtomis transporto priemonėmis;
            < … >
            l° ter žmogaus organų, kraujo ir motinos pieno tiekimas;
            < … > “
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            7. N. De Fruytier užsiima savarankiška žmogaus organų ir mėginių transportavimo įvairioms ligoninėms ir laboratorijoms veikla, kurią prižiūri ir už kurią atsako gydytojas.
            8. Belgijos mokesčių administratorius apmokestino PVM N. De Fruytier vykdomą veiklą.
            9. Manydama, kad jos veikla turi būti atleista nuo PVM, N. De Fruytier pateikė skundą teismui. 2006 m. birželio 1 d. sprendimu Tribunal de prèmiere instance de Namur (Namiūro pirmosios instancijos teismas), paskui 2007 m. spalio 26 d. sprendimu Cour d'appel de Liège (Lježo apeliacinis teismas) patenkino suinteresuotosios skundą ir atitinkamai atleido ją nuo mokesčio.
            10. Belgijos valstybei pateikus kasacinį skundą Cour de cassation  (Kasacinis teismas) 2009 m. birželio 18 d. sprendimu Europos Sąjungos Teisingumo Teismui pateikė prejudicinį klausimą dėl Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies d punkto išaiškinimo.
            11. Savo Sprendime De Fruytier (C‑237/09, EU:C:2010:316) Teisingumo Teismas nusprendė, kad šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad ji netaikytina žmogaus organų ir mėginių transportavimo veiklai, kuria ligoninių ir laboratorijų sąskaita verčiasi savarankiškai dirbantis asmuo.
            12. 2010 m. rugsėjo 16 d. sprendimu Cour de cassation  panaikino skundžiamą Cour d’appel de Liège  sprendimą ir todėl perdavė bylą nagrinėti kitam, t. y. Monso, apeliaciniam teismui. 2013 m. vasario 15 d. sprendimu šis teismas pripažino apeliacinį skundą priimtinu ir prieš priimdamas sprendimą iš esmės atnaujino žodinę proceso dalį.
            13. Per šią žodinę proceso dalį N. De Fruytier tvirtino, kad nors jos teikiamos paslaugos negali būti atleistos nuo mokesčio remiantis PVM kodekso, kuriuo į Belgijos teisę perkeltas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies d punktas, 44 straipsnio 2 dalies 1 ter punktu, tačiau jos turi būti atleistos nuo mokesčio pagal šios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punktą. Konkrečiai kalbant, ji grindė šį argumentą Sprendimu Komisija / Prancūzija (C‑76/99, EU:C:2001:12).
            14. Šiomis aplinkybėmis Cour d’appel de Mons nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar pagal [Šeštosios PVM direktyvos] 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktus organų ir mėginių transportavimą medicininio tyrimo ar sveikatos arba terapinės priežiūros tikslais, atliktą savarankišką veiklą vykdančio trečiojo asmens, kurio paslaugų įsigijimo išlaidos klinikoms ir laboratorijoms kompensuojamos pagal socialinės apsaugos sistemą, draudžiama atleisti nuo PVM kaip paslaugas, glaudžiai susijusias su sveikatos priežiūros paslaugomis, t. y. kuriomis siekiama diagnozuoti, stebėti eigą ir, kiek įmanoma, gydyti ligas ar sveikatos sutrikimus?
            2. Ar organų ir mėginių transportavimo medicininio tyrimo ar sveikatos arba terapinės priežiūros tikslais, atlikto savarankišką veiklą vykdančio trečiojo asmens, kurio paslaugų įsigijimo išlaidos klinikoms ir laboratorijoms kompensuojamos pagal socialinės apsaugos sistemą, siekiant atlikti medicininius tyrimus, veikla gali būti atleidžiama nuo mokesčio pagal Šeštosios PVM direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktus?
            3. Ar kitų tokio paties pobūdžio deramai pripažintų įstaigų sąvoką, nurodytą Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte, reikia aiškinti taip, kad ji apima privačias bendroves, kurių paslaugos – transportuoti žmogaus mėginius siekiant atlikti tyrimą, būtiną ligoninių ir sveikatos priežiūros įstaigų siekiamiems terapiniams tikslams įgyvendinti?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            15. Trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b arba c punktus reikia aiškinti taip, kad jie taikomi organų ir mėginių transportavimo medicininio tyrimo ar sveikatos arba terapinės priežiūros tikslais, atlikto savarankišką veiklą vykdančio trečiojo asmens, kurio paslaugų įsigijimo išlaidos klinikoms ir laboratorijoms kompensuojamos pagal socialinės apsaugos sistemą, veiklai ir, konkrečiai kalbant, ar tokia veikla gali būti atleista nuo PVM kaip paslauga, glaudžiai susijusi su sveikatos priežiūros paslaugomis, kaip antai numatytos to paties 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte.
            16. Pirmiausia, reikia priminti, kad Šeštojoje direktyvoje nustatyta labai plati PVM taikymo sritis, nes prie šios srities pagal 2 straipsnį, susijusį su apmokestinamaisiais sandoriais, priskiriamas ne tik prekių importas, bet ir prekių tiekimas ar paslaugų teikimas šalies teritorijoje už atlygį, kuriuos vykdo apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks (žr. Sprendimo Verigen Transplantation Service International , C‑156/09, EU:C:2010:695, 21 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            17. Pagal šios direktyvos 13 straipsnį tam tikra veikla atleidžiama nuo PVM. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką šiame straipsnyje nurodyti atleidimo nuo mokesčio atvejai yra Sąjungos teisės savarankiškos apibrėžtys, kuriomis siekiama išvengti PVM sistemos taikymo skirtumų įvairiose valstybėse narėse (žr. Sprendimo Verigen Transplantation Service International , C‑156/09, EU:C:2010:695, 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            18. Be to, iš tos pačios teismo praktikos matyti, kad sąvokos, vartojamos apibrėžti Šeštosios direktyvos 13 straipsnyje numatytiems atleidimo nuo mokesčio atvejams, turi būti aiškinamos siaurai, nes jomis nukrypstama nuo bendrojo principo, pagal kurį PVM apmokestinamas kiekvienas apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas už atlygį. Tačiau šių sąvokų aiškinimas turi atitikti tokiu atleidimu siekiamus tikslus ir nepažeisti mokesčio neutralumo principo, būdingo bendrajai PVM sistemai, reikalavimų. Taigi ši siauro aiškinimo taisyklė nereiškia, jog sąvokos, vartojamos minėtame 13 straipsnyje numatytiems atleidimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinamos taip, kad atleidimas nuo mokesčio netektų savo veiksmingumo (žr. Sprendimo Verigen Transplantation Service International , C‑156/09, EU:C:2010:695, 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            19. Dėl sveikatos priežiūros paslaugų pažymėtina, kad joms taikomas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktuose įtvirtintas atleidimas nuo mokesčio. Iš teismo praktikos matyti, kad Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte numatytos ligoninėje suteiktos paslaugos, o tos pačios dalies c punkte – ne ligoninėje, t. y. paslaugų teikėjo ar paciento buvimo vietoje ar bet kurioje kitoje vietoje, suteiktos sveikatos priežiūros paslaugos (šiuo klausimu žr. Sprendimo Kügler , C‑141/00, EU:C:2002:473, 36 punktą ir Sprendimo CopyGene , C‑262/08, EU:C:2010:328, 27 punktą).
            20. Konkrečiai kalbant, dėl sąvokos „sveikatos priežiūros paslaugos“, numatytos Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte, ir sąvokos „sveikatos priežiūros paslaugų teikimas“, esančios šios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte, Teisingumo Teismas jau daug kartų konstatavo, kad abi šios sąvokos apima paslaugų teikimą, kurio tikslas – diagnozuoti ligas ar sveikatos sutrikimus, stebėti jų eigą ir, kiek įmanoma, gydyti (žr. Sprendimo Klinikum Dortmund , C‑366/12, EU:C:2014:143, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            21. Todėl sveikatos priežiūros paslaugoms, suteiktoms siekiant apsaugoti, palaikyti ar grąžinti asmenų sveikatą, taikomas Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktuose numatytas atleidimas nuo mokesčio. Taigi, net jei šios nuostatos taikymo sritis skiriasi, jos tikslas – reglamentuoti visus sveikatos priežiūros paslaugų siaurąja prasme neapmokestinimo atvejus (žr. Sprendimo Klinikum Dortmund , C‑366/12, EU:C:2014:143, 30 ir 31 punktus ir juo se nurodytą teismo praktiką).
            22. Nors „sveikatos priežiūros paslaugos“ ir „sveikatos priežiūros paslaugų teikimas“ turi turėti terapinį tikslą, nebūtina terapinės paslaugos tikslo suprasti labai siaurai (žr. Sprendimo CopyGene , C‑262/08, EU:C:2010:328, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            23. Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad veikla, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, t. y. žmogaus organų ir mėginių transportavimo įvairioms ligoninėms ir laboratorijoms veikla, akivaizdžiai nėra „sveikatos priežiūros paslauga“ arba „sveikatos priežiūros paslaugų teikimas“, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktus, nes ji neapima sveikatos priežiūros paslaugų, vykdomų realiu tikslu – diagnozuoti ligas ar sveikatos sutrikimus, stebėti jų eigą ir gydyti, arba realiu sveikatos apsaugos, palaikymo arba grąžinimo tikslu (šiuo klausimu žr. Sprendimo Future Health Technologies , C‑86/09, EU:C:2010:334, 43 punktą).
            24. Be to, Teisingumo Teismas jau konstatavo, kad, priešingai nei Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkto formuluotėje, jos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto formuluotėje nėra jokios nuorodos į veiklą, glaudžiai susijusią su sveikatos priežiūros paslaugomis, nors ši nuostata eina iš karto po minėto 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkto, todėl reikia konstatuoti, kad iš esmės šis straipsnis neapima glaudžiai su sveikatos priežiūros paslaugomis susijusios veiklos ir kad ši sąvoka neturi jokios reikšmės aiškinant Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Klinikum Dortmund , C‑366/12, EU:C:2014:143, 32 punktą).
            25. Todėl, kaip teigia visos šioje byloje pastabas pateikusios šalys, reikia konstatuoti, kad veikla, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, negali būti atleista nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą.
            26. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Teisingumo Teismas, siekdamas atsakyti į pateiktus klausimus, turi dar išnagrinėti, ar veikla, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali būti atleista pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punktą, jei ši veikla būtų prilyginta paslaugoms, glaudžiai susijusioms su ligoninių arba sveikatos priežiūros paslaugomis. Šiuo tikslu reikia nagrinėti minėtą veiklą pagal įvairius minėto 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte nurodytus kriterijus ir atsižvelgiant į šios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 2 dalies b punkte įtvirtintus papildomus kriterijus.
            27. Taigi reikia pabrėžti, kad iš Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkto formuluotės matyti, kad veikla, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali būti atleista nuo PVM pagal šią nuostatą kaip paslaugos, glaudžiai susijusios su ligoninių arba sveikatos priežiūros paslaugomis, jei, pirma, ji kvalifikuojama kaip „su ligoninių ir kitomis sveikatos priežiūros paslaugomis glaudžiai susijusi veikla“ ir, antra, ją vykdo viešosios teisės subjektai arba ligoninės, gydymo ir diagnozavimo centrai ir kitos panašaus pobūdžio deramai pripažintos įstaigos tokiomis pat socialinėmis sąlygomis, kokios taikomos viešosios teisės subjektams.
            28. Dėl sąvokos „su ligoninių ir kitomis sveikatos priežiūros paslaugomis glaudžiai susijusi veikla“, kaip ji suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punktą, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ji turi būti aiškinama kaip neapimanti tokios veiklos kaip kraujo paėmimas ir gabenimas, jei ligoninėje teikiama sveikatos priežiūra, su kuria ši veikla tik galbūt bus susijusi, nėra nei suteikta, nei teikiama, nei planuojama teikti (žr. Sprendimo Future Health Technologies , C‑86/09, EU:C:2010:334, 49 punktą). Darytina išvada, kad bet koks mėginių transportavimas negali būti kvalifikuojamas kaip „su ligoninių ir kitomis sveikatos priežiūros paslaugomis glaudžiai susijusi veikla“.
            29. Iš tiesų, dėl sveikatos priežiūros paslaugų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte numatytu atleidimu nuo mokesčio siekiamą tikslą, tik paslaugos, kurios logiškai susijusios su ligoninių ir kitų sveikatos priežiūros paslaugų teikimu ir yra būtinas etapas jų terapiniams tikslams pasiekti, gali būti laikomos „glaudžiai < ... > susijusia veikla“, kaip ji suprantama šioje nuostatoje, nes tik tokios paslaugos gali daryti poveikį sveikatos priežiūros paslaugų kainai, kurios dėl nagrinėjamo atleidimo nuo mokesčio gali būti prieinamos privatiems asmenims (žr. Sprendimo Ygeia , C‑394/04 ir C‑395/04, EU:C:2005:734, 25 punktą).
            30. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgęs į jam pateiktų ginčų medžiagą, turi nustatyti pagrindinėje byloje nagrinėjamos veiklos būtinumą.
            31. Taigi, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prieis prie išvados, kad minėta veikla yra ligoninių ir kitų sveikatos priežiūros paslaugų tikrai būtinas etapas jų terapiniams tikslams pasiekti, reikia patikrinti, ar ją vykdo viešosios teisės subjektas arba ligoninės, gydymo ir diagnozavimo centrai ir kitos panašaus pobūdžio deramai pripažintos įstaigos tokiomis pat socialinėmis sąlygomis, kokios taikomos viešosios teisės subjektams.
            32. Neginčijama, kad vežėjas, kaip antai aptariamas pagrindinėje byloje, negali būti laikomas „viešosios teisės subjektu“ ir jis neatitinka „ligoninių“, „gydymo centrų“ arba „diagnozavimo centrų“, kurie veikia tokiomis pat socialinėmis sąlygomis, kokios taikomos viešosios teisės subjektams, kaip jie suprantami pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punktą, požymių.
            33. Todėl reikia patikrinti, ar toks vežėjas gali patekti į „kitos panašaus pobūdžio deramai pripažintos įstaigos“, vykdančios nagrinėjamą veiklą tomis pačiomis sąlygomis, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, sąvoką.
            34. Šiuo klausimu pagrindinėje byloje neginčijama, kad N. De Fruytier užsiima savarankiška žmogaus organų ir mėginių transportavimo įvairioms ligoninėms ir laboratorijoms veikla, tačiau jos įmonė negali būti laikoma įstaiga, kuri yra „panašaus pobūdžio“ kaip įstaigos, kurios užsakė jos teikiamas transportavimo paslaugas.
            35. Iš tiesų iš teismo praktikos, susijusios su ūkio subjekto kvalifikavimu kaip esančio „panašaus pobūdžio“ kaip ligoninė, gydymo ar diagnostikos centras, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punktą, matyti, kad, be kita ko, pasirenkant sąvoką „įstaiga“ tarsi daroma prielaida, jog yra atskiras vienetas, vykdantis konkrečią funkciją (žr. Sprendimo Gregg , C‑216/97, EU:C:1999:390, 18 punktą). Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad medicininio diagnozavimo tyrimus atliekanti privatinės teisės reglamentuojama laboratorija laikytina esančia „panašaus pobūdžio“ įstaiga kaip „ligoninė“ ir „gydymo ir diagnozavimo centras“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nes šie tyrimai dėl jais siekiamų terapinių tikslų priskirtini prie „sveikatos priežiūros paslaugų“, numatytų šioje nuostatoje (žr. Sprendimo L.u.P. , C‑106/05, EU:C:2006:380, 18 ir 35 punktus ir Sprendimo CopyGene , C‑262/08, EU:C:2010:328, 60 punktą).
            36. Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad savarankiška veikla užsiimantis vežėjas, kaip antai N. De Fruytier, priešingai nei medicininio diagnozavimo tyrimus atliekanti privatinės teisės reglamentuojama laboratorija, turinti terapinių tikslų, nėra atskiras vienetas, vykdantis konkrečią funkciją, kaip ligoninė arba gydymo ir diagnozavimo centrai. Taigi toks vežėjas negali būti laikomas esančiu „panašaus pobūdžio įstaiga“ kaip šios ligoninės arba centrai, kaip tai suprantama pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punktą, todėl negali būti atleistas nuo PVM pagal šią nuostatą.
            37. Priešingai, nei teigia N. De Fruytier, mokesčio neutralumo principas nepaneigia šios išvados. Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, šis principas neleidžia išplėsti atleidimo nuo mokesčio taikymo srities, nesant tuo tikslu aiškiai suformuluotos nuostatos, nes minėtas principas yra ne pirminės teisės norma, kurioje gali būti nustatytas atleidimo nuo mokesčio teisėtumas, o aiškinimo principas, kuris turi būti taikomas kartu su principu, pagal kurį atleidimas nuo mokesčio aiškinamas siaurai (žr. Sprendimo Klinikum Dortmund , C‑366/12, EU:C:2014:143, 40 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
            38. Galiausiai, kadangi pagrindinėje byloje nagrinėjama veikla neatitinka Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte įtvirtintų kriterijų, nereikia nagrinėti šios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 2 dalies b punkte nurodytų kriterijų.
            39. Iš to, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktus reikia aiškinti taip, kad jie netaikomi organų ir mėginių transportavimo medicininio tyrimo ar sveikatos arba terapinės priežiūros tikslais, atlikto savarankišką veiklą vykdančio trečiojo asmens, kurio paslaugų įsigijimo išlaidos klinikoms ir laboratorijoms kompensuojamos pagal socialinės apsaugos sistemą, veiklai. Konkrečiai kalbant, tokia veikla negali būti atleista nuo PVM kaip paslauga, glaudžiai susijusi su sveikatos priežiūros paslaugomis, kaip antai numatytomis to paties 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte, nes šis savarankišką veiklą vykdantis trečiasis asmuo negali būti laikomas „viešosios teisės subjektu“ ir jis neatitinka „ligoninių“, „gydymo centrų“ arba „diagnozavimo centrų“ arba „panašaus pobūdžio deramai pripažintos įstaigos“, kuri veikia tokiomis pat socialinėmis sąlygomis, kokios taikomos viešosios teisės subjektams, požymių.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            40. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
            1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b ir c punktus reikia aiškinti taip, kad jie netaikomi organų ir mėginių transportavimo medicininio tyrimo ar sveikatos arba terapinės priežiūros tikslais, atlikto savarankišką veiklą vykdančio trečiojo asmens, kurio paslaugų įsigijimo išlaidos klinikoms ir laboratorijoms kompensuojamos pagal socialinės apsaugos sistemą, veiklai. Konkrečiai kalbant, tokia veikla negali būti atleista nuo pridėtinės vertės mokesčio kaip paslauga, glaudžiai susijusi su sveikatos priežiūros paslaugomis, kaip antai numatytomis to paties 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies b punkte, nes šis savarankišką veiklą vykdantis trečiasis asmuo negali būti laikomas „viešosios teisės subjektu“ ir jis neatitinka „ligoninių“, „gydymo centrų“ arba „diagnozavimo centrų“ arba „panašaus pobūdžio deramai pripažintos įstaigos“, kuri veikia tokiomis pat socialinėmis sąlygomis, kokios taikomos viešosios teisės subjektams, požymių.


1968 m. balanžio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Firma Fink-Frucht GmbH prieš Hauptzollamt München-Landsbergerstrasse. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht München - Vokietija. # Byla 27-67.