title: 2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # M. E. A. van Hilten-van der Heijden paveldėtojai prieš Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Nyderlandai. # Kapitalo judėjimas - EB sutarties 73b straipsnio 1 dalis (dabar - EB 56 straipsnio 1 dalis) - Paveldėjimo mokestis - Teisinė fikcija, pagal kurią valstybės narės pilietis, miręs per dešimt metų po to, kai išvyko iš šios valstybės narės, yra laikomas gyvenusiu joje iki savo mirties - Trečiosios valstybės. # Byla C-513/03.

text:
      Byla C‑513/03
      M. E. A. van Hilten-van der Heijden paveldėtojai
      prieš
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (Gerechtshof te's-Hertogenbosch prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Kapitalo judėjimas – EB sutarties 73b straipsnio 1 dalis (dabar – EB 56 straipsnio 1 dalis) – Paveldėjimo mokestis – Teisinė fikcija, pagal kurią valstybės narės pilietis, miręs per dešimt metų po to, kai išvyko iš šios valstybės narės, yra
         laikomas gyvenusiu joje savo mirties momentu – Trečioji valstybė“

      Sprendimo santrauka
      Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai
      (EB sutarties 73b straipsnis (dabar – EB 56 straipsnis))
      EB sutarties 73b straipsnis (dabar – EB 56 straipsnis) turi būti aiškinamas taip, jog jis nedraudžia tokių valstybės narės
         teisės aktų, pagal kuriuos šios valstybės narės piliečio, mirusio per dešimt metų nuo tada, kai jis gyvenamąją vietą šioje
         valstybėje narėje perkėlė į užsienį, palikimas yra apmokestinamas, lyg jo gyvenamoji vieta būtų likusi toje pačioje valstybėje
         narėje, sumažinant mokestį kitose valstybėse sumokėtų paveldėjimo mokesčių dydžiu.

      Iš tiesų teisės aktai, numatantys vienodas palikimo apmokestinimo sąlygas gyventi į užsienį persikėlusiems piliečiams ir tiems,
         kurie liko atitinkamoje valstybėje narėje, negali nei pirmųjų atgrasinti nuo investavimo šioje valstybėje narėje iš kitos
         valstybės, nei antrųjų atgrasinti tai daryti kitoje valstybėje iš minėtos valstybės narės ir, nepaisant to, kur yra nagrinėjamas
         turtas, taip pat negali sumažinti savo gyvenamąją vietą į užsienį perkėlusio piliečio palikimo vertės.

      Skirtingas požiūris į tuos atitinkamos valstybės narės gyventojus, kurie yra jos piliečiai, ir tuos, kurie yra kitų valstybių
         narių piliečiai, kurį lemia tokie teisės aktai, nesant suvienodintų ir suderintų Bendrijos teisės aktų, išplaukia iš valstybių
         narių kompetencijos konvencijomis ar vienašališkai apibrėžti apmokestinimo galių pasidalijimo kriterijus.

      Be to, nacionalinės teisės aktai, kurių poveikis yra toks, kad jie atgrasina pilietį, norintį perkelti savo gyvenamąją į kitą
         valstybę, ir taip apsunkina jo teisę laisvai judėti, dėl šios vienintelės priežasties neturėtų būti laikomi kapitalo judėjimo
         apribojimu Sutarties 73b straipsnio prasme.

      (žr. 46–47, 50–51 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 23 d.(*)

      „Kapitalo judėjimas – EB sutarties 73b straipsnio 1 dalis (dabar – EB 56 straipsnio 1 dalis) – Paveldėjimo mokestis – Teisinė fikcija, pagal kurią valstybės narės pilietis, miręs per dešimt metų po to, kai išvyko iš šios valstybės narės, yra
         laikomas gyvenusiu joje savo mirties momentu – Trečioji valstybė“

      Byloje C‑513/03
      dėl Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch (Nyderlandai) 2003 m. lapkričio 5 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gruodžio 8 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      M. E. A. van Hilten-van der Heijden paveldėtojai
      prieš
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, S. von Bahr (pranešėjas), A. Borg Barthet ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas P. Léger,
      posėdžio sekretorius H. Von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. gegužės 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        M. E. A. van Hilten-van der Heijden paveldėtojų, atstovaujamų belastingadviseur P. Kavelaars,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir S. Terstal,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos A. Tiemann ir M. Lumma,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir A. Weimar,
      susipažinęs su 2005 m. birželio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dėl EB sutarties 73c straipsnio 1 dalies ir 73d straipsnio 3 dalies (dabar – EB 57 straipsnio
         1 dalis ir 58 straipsnio 3 dalis), galiojusių M. E. A. van Hilten-van der Heijden mirties dieną, išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp M. E. A. van Hilten-van der Heijden paveldėtojai ir Inspecteurvan de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen (Heerlen nacionalinės mokesčių tarnybos užsienio fizinių asmenų ir įmonių skyriaus inspektorius, toliau – inspektorius) dėl
         paveldėjimo mokesčių, nustatytų mirusiosios paliktam turtui Nyderlanduose.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio (panaikinto Amsterdamo sutartimi) įgyvendinimo
         (OL L 178, p. 5) I priedo „Kapitalo judėjimų, nurodytų direktyvos 1 straipsnyje, nomenklatūra“ įvade nurodyta:

      „Šioje nomenklatūroje kapitalo judėjimai skirstomi pagal turto ir įsipareigojimų, su kuriais jie susiję, ekonominį pobūdį
         ir išreiškiami arba nacionaline, arba užsienio valiuta.

      Kapitalo judėjimai, išvardyti nomenklatūroje, aprėpia:
      –        visas būtinas kapitalo judėjimų operacijas: sandorių sudarymą ir su jais susijusių pervedimų vykdymą. Paprastai sudaromas
         skirtingų valstybių narių rezidentų sandoris, nors kai kuriuos kapitalo judėjimus vykdo vienas asmuo (pvz., aktyvų, priklausančių
         emigrantams, pervedimai),

      –        operacijas, kurias atlieka fizinis ar juridinis asmuo <...>,
      –        visus įmanomus ūkio subjekto taikomus finansinių operacijų metodus rinkoje, kurie pasirenkami atliekant atitinkamą operaciją.
         Pvz., vertybinių popierių ir kitų finansinių instrumentų įsigijimo sąvoka apibrėžia ne tik sandorius vietoje, bet ir visus
         galimus veikimo būdus: išankstinius sandorius, opcionus arba sandorius dėl vertybinių popierių, suteikiančių teisę pasirašyti
         kitus vertybinius popierius, apsikeitimo sandorius ir t. t. <...>,

      –        operacijas, skirtas sukauptam turtui parduoti ar perleisti jį kitiems subjektams, jo pardavimo įplaukų repatrijavimą <...>
         ar šių įplaukų skubų panaudojimą nenukrypstant nuo Bendrijos įpareigojimų,

      –        operacijas kreditams arba paskoloms grąžinti.
      Ši nomenklatūra išsamiai neišvardija visų kapitalo judėjimų, patenkančių į šią sąvoką, dėl to joje yra skyrius xiii – F. „Kiti kapitalo judėjimai – Įvairūs“. Todėl ji neturėtų būti aiškinama kaip ribojanti direktyvos 1 straipsnyje nurodytą
         visiško kapitalo judėjimo liberalizavimo principą.“

      4        Minėta nomenklatūra apima trylika skirtingų kapitalo judėjimo kategorijų. XI skyriuje „Asmeninio kapitalo judėjimas“ numatyta:

      „<...>
      D.      Paveldėjimai ir palikimai
      <...>“
      5        Pasirašant 1992 m. vasario 7 d. Europos Sąjungos Baigiamąjį aktą ir tarpvyriausybinių konferencijų deklaracijas, valstybių
         narių vyriausybių atstovų konferencija priėmė Deklaraciją dėl Europos Bendrijos steigimo sutarties 73d straipsnio (OL C 191,
         p. 99, toliau – Deklaracija dėl Sutarties 73d straipsnio), kurios turinys yra toks:

      „Konferencija teigia, kad Europos Bendrijos sutarties 73d straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta valstybių narių teisė taikyti
         atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas galios tik 1993 m. pabaigoje galiojančioms atitinkamoms nuostatoms. Tačiau ši
         deklaracija yra taikoma tik kapitalo judėjimui tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių vykdomiems mokėjimams.“

       Nacionalinės teisės aktai
      6        Pagal Nyderlandų teisę kiekvienas paveldėjimas yra apmokestinamas. 1956 m. birželio 28 d. Paveldėjimų įstatymo (Successiewet) (Stb. 1956, Nr. 362, toliau – 1956 m. PĮ) 1 straipsnio 1 dalyje nustatomi kriterijai, pagal kuriuos nustatoma, ar miręs asmuo,
         kurio turtas gali būti paveldėtas, gyveno Nyderlanduose, ar užsienyje. Ši nuostata numato:

      „Pagal šį įstatymą turi būti renkami šie mokesčiai:
      1.      Paveldėjimo mokesčiai nuo bendros pagal paveldėjimo teisę perduodamo turto vertės po asmens, gyvenusio iki mirties momento
         Nyderlanduose, mirties.

      <...>“
      7        1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalis nustato:

      „Karalystėje gyvenęs Nyderlandų pilietis, kuris mirė arba padovanojo turtą per dešimt metų nuo išvykimo iš gyvenamosios vietos
         Karalystėje, laikomas gyvenusiu Karalystėje savo mirties ar dovanojimo momentu.“

      8        1951 m. lapkričio 12 d. Hagoje pasirašytos Šveicarijos Konfederacijos ir Nyderlandų Karalystės sutarties dėl dvigubo apmokestinimo
         išvengimo paveldėjimo mokesčių srityje (toliau – Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo) 2 straipsnio pirmoji pastraipa
         numato:

      „Nekilnojamasis turtas <...> gali būti apmokestinamas paveldėjimo mokesčiais tik toje šalyje, kurioje jis yra. <...>“
      9        Sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo 3 straipsnio pirmoji pastraipa nurodo:

      „Paveldimas turtas, kuriam netaikomas <...> 2 straipsnis, apmokestinamas paveldėjimo mokesčiais tik toje valstybėje, kurioje
         buvo paskutinė mirusiojo gyvenamoji vieta.“

      10      Paaiškinant gyvenamosios vietos sąvoką, Sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo 3 straipsnio antrojoje pastraipoje nurodomos
         tos pačios dienos Šveicarijos Konfederacijos ir Nyderlandų Karalystės sutarčių dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo pajamų
         ir turto mokesčių srityse nuostatos.

      11      Pasirašydamos Sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo šalys priėmė keletą deklaracijų, tapusių jos sudedamosiomis dalimis,
         iš kurių viena yra konkrečiai susijusi su 3 straipsniu.

      12      Ši deklaracija nustato:

      „1.      Nepaisant šios Sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo 3 straipsnio antrosios pastraipos nuostatų, valstybė, kurios
         pilietis buvo mirusysis savo mirties momentu, gali apmokestinti jo paliktą turtą, lyg mirusiojo gyvenamoji vieta būtų buvusi
         toje valstybėje, jei šis per 10 metų iki mirties joje turėjo gyvenamąją vietą bei iš jos išvykdamas turėjo šios valstybės
         pilietybę; šiuo atveju mokesčio dalis, kuria ši valstybė neapmokestintų turto, jei mirusysis išvykdamas iš gyvenamosios vietos
         ar mirties momentu neturėtų minėtos valstybės pilietybės, bus sumažinama kitoje valstybėje dėl ten turėtos gyvenamosios vietos
         mokėtinu mokesčiu.

      2.      Pirmosios pastraipos nuostatos netaikomos asmenims, kurie savo mirties momentu yra dviejų valstybių piliečiai.“
      13      Pagal 1989 m. Nutarimo dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo (Besluit vookoming dubbele belasting 1989, 1989 m. gruodžio 21 d., Stb. 1989, Nr. 594, toliau – Nutarimas) 13 straipsnį:

      „1.      Mirusiojo, kuris pagal 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalį laikomas mirties momentu gyvenusiu Nyderlanduose, turtui taikomas kitoje
         valstybėje taikomo paveldėjimo mokesčio dydžio mokesčio sumažinimas, jei tas turtas nėra numatytas 11 straipsnyje, tiek, kiek
         panašiu mokesčiu kita valstybė apmokestina paveldimo turto sudedamąsias dalis, kurios nebūtų apmokestintos, jei mirusysis
         iš tiesų savo mirties momentu gyventų Nyderlanduose. <...>

      2.      1 dalyje nurodyto sumažinimo suma bus mažiausia iš šių sumų:
      a)      kitų valstybių nustatytų mokesčių suma;
      b)      suma, kuri lyginant su paveldėjimo mokesčiu, kuris turėtų būti mokamas pagal 1956 m. PĮ netaikant šio nutarimo, tiksliai atitinka
         santykį tarp bendros palikimo, numatyto šio straipsnio 1 dalyje, dalių vertės ir visų sukauptų dalių vertės, sumažintos įmonės
         nuosavų įsipareigojimų verte, įskaitant įsipareigojimų, kylančių iš kitų nei akcininkų teisių, verte ir įsipareigojimų, kurie
         nėra pačios įmonės, bet laiduoti nekilnojamo turto hipoteka ar teise į nuosavybę įmonėje, verte.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      M. E. A. van Hilten-van der Heijden mirė 1997 m. lapkričio 22 dieną. Būdama Nyderlandų pilietė iki 1988 m. pradžios ji gyveno
         Belgijoje, o nuo 1991 m. – Šveicarijoje.

      15      Šios mirusiosios turtą pirmiausia sudarė nekilnojamasis turtas, esantis Nyderlanduose, Belgijoje ir Šveicarijoje, kotiruojami
         vertybiniai popieriai Nyderlanduose, Vokietijoje, Šveicarijoje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose, taip pat Europos Sąjungoje
         Nyderlandų ir Belgijos bankų institucijų padaliniuose atidarytose ir jų valdomose banko sąskaitose esančios lėšos.

      16      Šio asmens paveldėtojai buvo apmokestinti paveldėjimo mokesčiu, apskaičiuotu 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalies pagrindu. Inspektorius
         sprendimo dėl šio mokesčio nepakeitė ir po to, kai keturi paveldėtojai pateikė skundą.

      17      Taigi pastarieji Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch pareiškė ieškinį dėl šio sprendimo.

      18      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, jog iš Direktyvos 88/361 I priedo XI skyriuje esančios nuorodos
         į „Paveldėjimus ir palikimus“ yra aišku, kad pagrindinėje byloje kapitalas judėjo tarp trečiosios valstybės ir valstybių narių.

      19      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendime jis nusprendė,
         jog 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalis yra nacionalinė priemonė, kuria apribojamas arba tampa mažiau patrauklus laisvas kapitalo
         judėjimas. Tokia nuostata apsunkina išvykimą dėl nepatogumo, kurį sukuria joje numatyta teisinė fikcija, taikoma per dešimt
         metų nuo emigravimo paveldėtojams perduodamam turtui. Nyderlandų Karalystė apmokestina paveldėjimo ar dovanojimo mokesčiais
         per dešimt metų nuo emigravimo iš Nyderlandų paliktą turtą, kai šie mokesčiai užsienyje yra mažesni, tačiau ši valstybė užsienyje
         sumokėto paveldėjimo mokesčio perviršiui netaiko nei restitucijos, nei įskaitymo. Taigi pagal šį prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo sprendimą 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalis yra paslėptas tarpvalstybinių paveldėjimų apribojimas.

      20      Tame pačiame sprendime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė, kad 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalis
         taip pat yra neteisėtas diskriminavimas. Iš tiesų Nyderlandų teisė atskyrė Nyderlandų piliečius nuo kitų valstybių piliečių;
         Nyderlandų pilietis galėjo išvengti minėtos nuostatos taikymo tik atsisakydamas pilietybės. Be to, ši nuostata negali būti
         pateisinta privalomais viešojo intereso motyvais, nes jos vienintelė apribojimo priežastis yra ta, kad Nyderlandų Karalystė
         praranda paveldėjimo mokesčius dėl savo piliečių išvykimo.

      21      Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos nėra aišku, ar tokia nuostata, kaip antai ginčijama pagrindinėje byloje, patenka į Sutarties
         73c straipsnio 1 dalies taikymo sritį.

      22      Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Deklaracija dėl Sutarties 73d straipsnio nustato,
         kad teisės aktai, taikytini kapitalo judėjimui tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių, nėra apsaugomi pagal Sutarties
         73d straipsnio 1 dalies a punktą, ar šis straipsnis visada taikomas kapitalo judėjimui tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių
         bei neapsiriboja šios srities nuostatomis, galiojusiomis 1993 m. pabaigoje.

      23      Remdamasis šiomis aplinkybėmis Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch nusprendė atodėti sprendimo priėmimą ir kreiptis į Teisingumo Teismą su šiais prejudiciniais klausimais:

      „1.      Ar (1956 m.) PĮ 3 straipsnio 1 dalis yra leistinas apribojimas (Sutarties 73c) straipsnio (1 dalies) prasme?
      2.      Ar (1956 m.) PĮ 3 straipsnio 1 dalis yra draudžiama neteisėto diskriminavimo priemonė, ar užslėptas laisvo kapitalo judėjimo
         apribojimas, numatytas (Sutarties 73d) straipsnio (3 dalyje), kai ji taikoma kapitalo judėjimui tarp valstybės narės ir trečiosios
         valstybės, taip pat atsižvelgiant į Deklaraciją dėl Europos Bendrijos steigimo sutarties (73d straipsnį), priimtą pasirašant
         1992 m. vasario 7 d. Europos Sąjungos Baigiamąjį aktą ir tarpvyriausybinių konferencijų deklaracijas?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Pradinės pastabos
      24      Iš esmės savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar tokie nacionalinės teisės aktai,
         kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje, patenka į Sutarties 73c straipsnio 1 dalies ir (ar) 73d straipsnio 3 dalies taikymo
         sritį.

      25      Tačiau, kaip yra aišku iš paties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo ir nurodyta visose šioje
         byloje Teisingumo Teismui pateiktose pastabose, prieš nagrinėjant minėtas EB sutarties nuostatas yra būtina nustatyti, ar
         tokie teisės aktai yra kapitalo judėjimo apribojimas EB sutarties 73b straipsnio (dabar – EB 56 straipsnis) prasme.

      26      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas, siekdamas pateikti tinkamą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikusiam teismui, gali atsižvelgti į Bendrijos teisės normas, kuriomis nacionalinis teismas nesirėmė savo prejudiciniuose
         klausimuose (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 12 d. Sprendimo Wolff & Müller, C‑60/03, Rink. p. I‑9553, 24 punktą ir 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Weide, Rink. p. I‑0000, 25 punktą).

      27      Taigi reikia išnagrinėti, ar Sutarties 73b straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia tokius valstybės narės teisės
         aktus, kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos šios valstybės narės piliečio, mirusio per dešimt metų nuo
         tada, kai jis gyvenamąją vietą šioje valstybėje narėje perkėlė į užsienį, palikimas yra apmokestinamas, lyg jo gyvenamoji
         vieta būtų toje pačioje valstybėje narėje, taikant mokesčio sumažinimą kitose valstybėse nustatytų paveldėjimo mokesčių dydžiu.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      28      M. E. A. van Hilten-van der Heijden paveldėtojai tvirtina, kad 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalis pažeidžia Sutarties 73b straipsnį.
         Iš tiesų tai yra netiesioginis diskriminavimas ir bet kuriuo atveju netiesioginis apribojimas, nes, pirma, asmenys atskirti
         pagal tai, ar jie gyveno iki savo mirties Nyderlanduose, ir, antra, minėta nuostata netaikoma, jei iš Nyderlandų išvykstantis
         asmuo nėra Nyderlandų pilietis.

      29      Nyderlandų ir Vokietijos vyriausybės tvirtina, jog tam, kad būtų galima atsakyti į pateiktus klausimus, reikia nustatyti,
         ar Sutarties 73b straipsnis draudžia 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalimi nustatytą gyvenamosios vietos teisinę fikciją.

      30      Šiuo klausimu Nyderlandų vyriausybė teigia, kad net paveldėjimo atveju visada reikia kalbėti apie kapitalo judėjimą. Mirties
         atveju turtas aprašomas mirties momentu ir paveldėjimo mokestis apskaičiuojamas tuo pagrindu. Kadangi dar nebuvo nei kapitalo
         judėjimo, nei su tuo susijusio perdavimo, nebuvo ir veiksmo, susijusio su laisvu kapitalo judėjimu.

      31      Be to, nebuvo nei diskriminavimo, nei laisvo kapitalo judėjimo apribojimo. Iš tiesų nebuvo jokio diskriminavimo dėl pilietybės
         tarp Nyderlandų piliečių, likusių šalyje, ir iš jos išvykusiųjų. Be to, išvykstančio iš Nyderlandų piliečio padėtis skyrėsi
         nuo kitos valstybės narės piliečio, kuris išvyko iš Nyderlandų juose pagyvenęs, padėties.

      32      Iš to yra aišku, kad Sutarties 73b straipsniui neprieštarauja 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalimi gyvenamajai vietai nustatyta
         teisinė fikcija.

      33      Vokietijos vyriausybė teigia, kad Sutarties 73b straipsnis netaikytinas tokiai nuostatai, kaip antai 1956 m. PĮ 3 straipsnio
         1 dalis, nes būtent tokia nuostata nedaro įtakos laisvam kapitalo judėjimui.

      34      Europos Bendrijų Komisija teigia, kad 1956 m. PĮ 3 straipsnio 1 dalyje neatsižvelgiama į palikimo ar jo dalies buvimo vietą
         atitinkamo asmens mirties momentu. Taigi šis straipsnis nenustato kapitalo judėjimo iš Nyderlandų ir į juos apribojimų. Todėl
         Sutarties 73b straipsnio ir po jo esančių straipsnių užtikrintas laisvas kapitalo judėjimas nėra susijęs su pagrindinėje byloje
         nagrinėjamais klausimais.

      35      Kalbant apie galimą minėtos Sutarties nuostatų dėl laisvo asmenų judėjimo ir įsisteigimo laisvės taikymo, Komisija primena,
         kad šios nuostatos taikomos tik judėjimui Europos Sąjungoje.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      36      Pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors tiesioginių mokesčių sistemos reguliavimas priskirtinas
         valstybių narių kompetencijai, jos privalo šia teise naudotis laikydamosi Bendrijos teisės (šiuo klausimu žr. 1995 m. rugpjūčio
         11 d. Sprendimo Wielockx, C‑80/94, Rink. p. I‑2493, 16 punktą ir 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Laboratoires Fournier, C‑39/04, Rink. p. I‑2057, 14 punktą).

      37      Taip pat reikia priminti, kad Sutarties 73b straipsnio 1 dalis numato laisvą kapitalo judėjimą tarp valstybių narių bei tarp
         valstybių narių ir trečiųjų valstybių. Todėl Sutarties skyriaus „Kapitalas ir mokėjimai“ nuostatos numato, kad visi laisvo
         kapitalo judėjimo tarp valstybių narių bei tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių apribojimai yra draudžiami.

      38      Taigi pirmiausia reikia išnagrinėti, ar paveldėjimas yra kapitalo judėjimas Sutarties 73b straipsnio prasme.

      39      Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad Sutartis nepaaiškina sąvokų „kapitalo judėjimas“ ir „mokėjimai“. Todėl iš nusistovėjusios
         teismų praktikos yra aišku, kad tiek, kiek Sutarties 73b straipsnis iš esmės perėmė Direktyvos 88/361 1 straipsnio turinį,
         ir net jei ši buvo priimta EEB sutarties 69 straipsnio ir 70 straipsnio 1 dalies (EEB sutarties 67–73 straipsniai buvo pakeisti
         EB 73b–73g straipsniais, dabar – EB 56–60 straipsniai) pagrindu, prie jos pridėta „kapitalo judėjimo nomenklatūra“ tebenaudotina
         kaip gairės, aiškinant kapitalo judėjimo sąvoką taip pat, kaip ir prieš įsigaliojant minėtiems straipsniams, įvertinant tai,
         kad, remiantis jos įvadu, joje pateiktas sąrašas nėra baigtinis (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo
         Trummer ir Mayer, C‑222/97, Rink. p. I‑1661, 21 punktą ir 2002 m. kovo 5 d. Sprendimo Reisch ir kt., C‑515/99, C‑519/99–C‑524/99 ir C‑526/99–C‑540/99, Rink. p. I‑2157, 30 punktą).

      40      Paveldėjimai yra paminėti Direktyvos 88/361 I priedo XI skyriuje „Asmeninio kapitalo judėjimas“. Taigi, kaip teigia generalinis
         advokatas išvados 53 punkte, šis skyrius konkrečiai nurodo operacijas, kuriomis perduodamas visas ar dalis asmens turto jam
         esant gyvam arba po jo mirties.

      41      Iš tiesų paveldėjimas yra mirusio asmens palikto paveldimo turto perdavimas vienam ar keliems asmenims arba, kitaip tariant,
         nuosavybės teisės į įvairų turtą, teises ir t. t., kurie sudaro paveldimą turtą, perdavimas paveldėtojams.

      42      Iš to aišku, kad palikimas yra kapitalo judėjimas Sutarties 73b straipsnio prasme (šiuo klausimu taip pat žr. 2003 m. gruodžio
         11 d. Sprendimo Barbier, C‑364/01, Rink. p. I‑15013, 58 punktą), išskyrus tuos atvejus, kai jų sudėtinės dalys yra vienoje valstybėje narėje.

      43      Antra, reikia išnagrinėti, ar tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje, apriboja kapitalo
         judėjimą.

      44      Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismo praktikos yra aišku, kad tarp Sutarties 73b straipsnio 1 dalimi draudžiamų priemonių
         yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, nes dėl jo kitos valstybės narės piliečiams nenaudinga investuoti vienoje valstybėje
         narėje arba pastarosios valstybės narės piliečiams nenaudinga investuoti kitose valstybėse narėse, arba palikimo atveju jis
         sumažina kitos valstybės narės nei ta, kurioje turtas yra ir kuri apmokestina tą palikimą, nuolatinio gyventojo gaunamo palikimo
         vertę (šiuo klausimu žr. 1995 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Svensson ir Gutavsson, C‑484/93, Rink. p. I‑3955, 10 punktą; minėto sprendimo Trummer ir Mayer 26 punktą; 1999 m. spalio 14 d. Sprendimo Sandoz, C‑439/97, Rink. p. I‑7041, 19 punktą ir minėto sprendimo Barbier 62 punktą).

      45      Tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje, kurie numato, kad valstybės narės piliečio, mirusio
         per dešimt metų nuo tada, kai jis gyvenamąją vietą šioje valstybėje narėje pakeitė persikeldamas į užsienį, palikimas apmokestinimas,
         lyg jo gyvenamoji vieta būtų likusi toje pačioje valstybėje narėje, sumažinant mokestį valstybėje narėje, į kurią mirusioji
         perkėlė savo gyvenamąją vietą, sumokėtų mokesčių dydžiu, neapriboja kapitalo judėjimo.

      46      Iš tiesų teisės aktai, numatantys vienodas palikimo apmokestinimo sąlygas gyventi į užsienį persikėlusiems piliečiams ir tiems,
         kurie liko atitinkamoje valstybėje narėje, neturėtų nei pirmųjų atgrasinti nuo investavimo šioje valstybėje narėje iš kitos
         valstybės, nei antrųjų nuo investavimo kitoje valstybėje narėje iš minėtos atitinkamos valstybės narės ir, nepaisant to, kur
         yra nagrinėjamas turtas, neturėtų sumažinti išvykusio į užsienį piliečio palikimo vertės. Ta aplinkybė, kad tokie teisės aktai
         neapima piliečių, gyvenančių užsienyje daugiau nei dešimt metų, ar tų, kurie niekada neturėjo gyvenamosios vietos atitinkamoje
         valstybėje narėje, šiuo atveju nėra svarbi. Kadangi jie taikomi tik atitinkamos valstybės narės piliečiams, jie neturėtų apriboti
         kitų valstybių narių piliečių kapitalo judėjimo.

      47      Kalbant apie skirtingą požiūrį į tuos atitinkamos valstybės narės gyventojus, kurie yra jos piliečiai, ir tuos, kurie yra
         kitų valstybių narių piliečiai, kurį lemia tokie nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, reikia
         pastebėti, kad toks diferencijavimas dėl mokestinės kompetencijos pasiskirstymo neturėtų būti laikomas Sutarties 73b straipsnio
         draudžiamu diskriminavimu. Iš tiesų, nesant suvienodintų ir suderintų Bendrijos teisės aktų, tai išplaukia iš valstybių narių
         kompetencijos konvencijomis ar vienašališkai apibrėžti apmokestinimo galių pasidalijimo kriterijus (šiuo klausimu, kiek tai
         susiję su EB sutarties 48 straipsniu (po pakeitimo – EB 39 straipsnis), žr. 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo Gilly, C‑336/96, Rink. p. I‑2793, 30 punktą ir, kiek tai susiję su EB sutarties 52 straipsniu (po pakeitimo – EB 43 straipsnis)
         bei EB sutarties 58 straipsniu (dabar – EB 48 straipsnis), – 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 57 punktą).

      48      Be to, Teisingumo Teismas jau turėjo progą nuspręsti, kad dėl mokestinės kompetencijos pasidalijimo valstybės narės pagrįstai
         gali remtis tarptautine praktika, būtent Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (OECD) pavyzdinėmis sutartimis
         (žr. minėto sprendimo Gilly 31 punktą). Taip pat, kaip teigia Nyderlandų vyriausybė, pagrindinėje byloje ginčijami teisės aktai atitinka pavyzdinės sutarties
         dėl dvigubo apmokestinimo paveldėjimo ir dovanojimo srityje komentarą (OECD Mokesčių komiteto 1982 m. pranešimas, toliau –
         OECD pavyzdinė sutartis). Iš minėto pavyzdžio komentaro 4, 7, 9A ir 9B straipsnių yra aišku, kad tokios rūšies teisės aktai
         pagrindžiami siekiu užkirsti kelią mokesčių vengimo būdui, kai vienos valstybės pilietis, numatydamas savo mirtį, pakeičia
         savo gyvenamąją vietą, persikeldamas į kitą valstybę, kurioje mokesčiai yra mažesni. Komentaras pabrėžia, kad dvigubo apmokestinimo
         išvengiama dėl mokesčių kredito sistemos ir kad mokesčių vengimo prevencija yra pateisinama, tik jei asmuo miršta netrukus
         po gyvenamosios vietos pakeitimo; maksimalus leidžiamas terminas yra dešimt metų. Šis komentaras taip pat nurodo, kad taikymo
         sritis gali būti išplėsta tam, kad apimtų ne tik atitinkamos valstybės piliečius, bet ir gyventojus, kurie nėra jos piliečiai.

      49      Šiame kontekste reikia pastebėti, kad Sutarties 73b straipsnis netaikomas paprastam gyvenamosios vietos pakeitimui persikeliant
         ją iš vienos valstybės į kitą. Iš tiesų, kaip nurodė generalinis advokatas išvados 58 punkte, toks gyvenamosios vietos pakeitimas
         savaime nebuvo finansinės operacijos ar nuosavybės perdavimas ir nebuvo kitų kapitalo judėjimo požymių, kurie numatyti Direktyvos 88/361
         I priede.

      50      Iš to yra aišku, kad nacionalinės teisės aktai, kurių poveikis yra toks, kad jie atgrasina pilietį nuo savo gyvenamosios vietos
         perkėlimo į kitą valstybę ir taip apsunkina jo teisę laisvai judėti, dėl šios vienintelės priežasties neturėtų būti laikomi
         kapitalo judėjimo apribojimu Sutarties 73b straipsnio prasme.

      51      Taigi į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Sutarties 73b straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog jis nedraudžia tokių
         valstybės narės teisės aktų, kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos šios valstybės narės piliečio, mirusio
         per dešimt metų nuo tada, kai jis gyvenamąją vietą šioje valstybėje narėje perkėlė į užsienį, palikimas yra apmokestinamas,
         lyg jo gyvenamoji vieta būtų likusi toje pačioje valstybėje narėje, taikant kitose valstybėse mokamų paveldėjimo mokesčių
         dydžio sumažinimą.

      52      Todėl nereikia atsakyti į prejudicinius klausimus tiek, kiek jie susiję su Sutarties 73c ir 73d straipsniais.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      53      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymus priimti prejudicinius sprendimus pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      EB sutarties 73b straipsnis (dabar EB 56 straipsnis) turi būti aiškinamas taip, jog jis nedraudžia tokių valstybės narės teisės
            aktų, kaip antai ginčijami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos šios valstybės narės piliečio, mirusio per dešimt metų nuo tada,
            kai jis gyvenamąją vietą šioje valstybėje narėje perkėlė į užsienį, palikimas yra apmokestinamas, lyg jo gyvenamoji vieta
            būtų likusi toje pačioje valstybėje narėje, sumažinant mokestį kitose valstybėse sumokėtų paveldėjimo mokesčių dydžiu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji išplėstinė kolegija) sprendimas. # El Corte Inglés, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo, kuriame yra žodiniai elementai "PiraÑAM diseño original Juan Bolaños", paraiška - Ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai PIRANHA - Santykiniai atsisakymo registruoti pagrindai - Galimybė supainioti - Prekių panašumas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-443/05.

text:
      Byla T‑443/05
      El Corte Inglés, SA
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą
      (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños“ paraiška – Ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai PIRANHA – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybė supainioti – Prekių panašumas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      1.      Siekiant įvertinti nagrinėjamų prekių ar paslaugų panašumą Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio 1 dalies
         b punkto prasme, reikia atsižvelgti į visus svarbius ryšį tarp šių prekių ar paslaugų apibūdinančius veiksnius, tarp kurių
         visų pirma yra jų rūšis, paskirtis, naudojimas bei konkuruojantis ar papildomas pobūdis. Taip pat galima atsižvelgti į kitus
         veiksnius, kaip antai atitinkamų prekių platinimo būdai.

      Šiuo klausimu vienos kitas papildančios prekės yra tokios, tarp kurių egzistuoja glaudus ryšys ta prasme, jog viena yra būtina
         ar svarbi kitai naudoti tiek, jog vartotojai gali manyti, kad atsakomybė už šių prekių pagaminimą tenka tai pačiai įmonei.

      Tokios prekės, kaip antai avalynė, drabužiai, galvos apdangalai ar krepšiai, be savo pirminės funkcijos, gali atlikti bendrą
         estetinę funkciją, nes jos kartu prisideda prie suinteresuoto vartotojo išvaizdos. Tad juos vienijančių ryšių suvokimas turi
         būti vertinamas atsižvelgiant į galimas suderinimo pastangas nurodant šią išvaizdą, kuri reikalauja įvairių sudedamųjų dalių
         suderinimo jas kuriant ar įsigyjant. Toks derinimas, be kita ko, gali būti tarp Nicos sutarties 25 klasei priklausančių drabužių,
         avalynės ir galvos apdangalų bei įvairių juos papildančių minėtos sutarties 18 klasei priklausančių aprangos priedų, kaip
         antai krepšių. Toks galimas suderinimas priklauso nuo suinteresuoto vartotojo, veiklos, kuriai ši išvaizda yra kuriama (be
         kita ko, darbas, sportas ar laisvalaikis), pobūdžio arba ūkio sektoriaus dalyvių rinkodaros pastangų. Be to, aplinkybė, kad
         šios prekės yra dažnai parduodamos tose pačiose specializuotose prekybos vietose, suinteresuotam vartotojui gali palengvinti
         suvokti glaudžius jų tarpusavio ryšius ir sustiprinti įspūdį, kad atsakomybė už jų pagaminimą tenka tai pačiai įmonei.

      Iš to matyti, kad tam tikri vartotojai suvokia, jog yra glaudus ryšys tarp 25 klasei priklausančių drabužių, avalynės ir galvos
         apdangalų bei aprangos priedų, kurie yra tam tikri 18 klasei priklausantys „odos ir odų pakaitalų gaminiai, nepriskirti prie
         kitų klasių“, ir kad dėl to jie gali galvoti, jog atsakomybė už jų pagaminimą tenka tai pačiai įmonei. Todėl šios 25 klasei
         priklausančios prekės yra daugiau nei tik šiek tiek panašios į aprangos priedus, kurie priskiriami 18 klasei priklausantiems
         „odos ir odos pakaitalų gaminiams, nepriskirtiems prie kitų klasių“.

      (žr. 37, 48–51 punktus)
      2.      Negalima priimti sprendimo, kad nėra galimybės, kad atitinkama visuomenė supainios vaizdinį žymenį „PiraÑAM diseño original
         Juan Bolaños“, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą Nicos sutarties 25 klasės prekėms „Drabužiai, avalynė,
         galvos apdangalai“, ir žodinius prekių ženklus PIRANHA, anksčiau įregistruotus Ispanijoje minėtos sutarties 18 klasės prekėms
         „Odos ir odų pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių“, remiantis vien nagrinėjamų prekių palyginimu, nes 25 klasei
         priklausančios prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos prekės yra daugiau nei tik šiek tiek panašios į aprangos priedus,
         kurie priskiriami 18 klasei priklausantiems „odos ir odos pakaitalų gaminiams, nepriskirtiems prie kitų klasių“. Todėl negalima
         manyti, kad nėra galimybės supainioti, prieš tai neatlikus galimo žymenų panašumo analizės.

      (žr. 40, 47, 51–52 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji išplėstinė kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 11 d. (*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños“ paraiška – Ankstesni žodiniai nacionaliniai prekių ženklai PIRANHA – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybė supainioti – Prekių panašumas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas“
      Byloje T‑443/05
      El Corte Inglés, SA, įsteigta Madride (Ispanija), atstovaujama advokato J. Rivas Zurdo,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą J. García Murillo,

      atsakovę,
      kita procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šalis, įstojusi į bylą Pirmosios instancijos teisme:
      Juan Bolaños Sabri, gyvenantis Torrellano (Ispanija), atstovaujamas advokatų P. López Ronda ir G. Marín Raigal,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2005 m. rugsėjo 21 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1191/2004-1), susijusio
         su protesto procedūra tarp El Corte Inglés, SA ir Juan Bolaños Sabri,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas H. Legal, teisėjai I. Wiszniewska-Białecka, V. Vadapalas, E. Moavero Milanesi ir N. Wahl,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      susipažinęs su 2005 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su 2006 m. liepos 24 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu atsakymu į ieškinį,
      įvykus 2007 m. gegužės 10 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Bylos aplinkybės
      1        2001 m. lapkričio 9 d. įstojęs į bylą asmuo, remdamasis iš dalies pakeistu 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentu (EB)
         Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL OL 11, 1994, p. 1), Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam
         dizainui) (VRDT) pateikė paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2        Prašomas įregistruoti prekių ženklas yra toliau pateikiamas vaizdinis žymuo, kuriame yra žodiniai elementai „pirañam diseño
         original juan bolaños“:

      3        Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d.
         Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti (toliau – Nicos sutartis) 16, 21 ir
         25 klasėms ir apibūdinamos taip:

      –        16 klasė: „Popierius, kartonas ir jų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių; spaudiniai, fotonuotraukos; raštinės reikmenys;
         raštinės ir buitinės lipniosios medžiagos; dailininkų reikmenys; teptukai; rašomosios mašinėlės ir biuro reikmenys (išskyrus
         baldus); mokomoji medžiaga ir vaizdinės priemonės (išskyrus aparatūrą); plastikinės pakavimo medžiagos (nepriskirtos prie
         kitų klasių); šriftai; klišės“;

      –        21 klasė: „Namų apyvokos arba virtuvės reikmenys ir indai (išskyrus brangiųjų metalų arba jais padengtus); šukos ir kempinės;
         šepečiai (išskyrus teptukus); šepečių medžiagos; valymo reikmenys; metaliniai raizginiai šveistukai; neapdirbtas arba iš dalies
         apdirbtas stiklas (išskyrus statybinį); stiklo, porceliano ir keramikos gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių;

      –        25 klasė: „Drabužiai, avalynė, galvos apdangalai“.
      4        2002 m. rugsėjo 23 d. ši paraiška buvo paskelbta Bendrijos prekių ženklų biuletenyje Nr. 76/2002.

      5        2002 m. lapkričio 28 d. ieškovė pateikė protestą dėl prašomo prekių ženklo registracijos. Protestas buvo grindžiamas Ispanijoje
         įregistruotais žodiniais prekių ženklais PIRANHA, t. y.:

      –        1978 m. vasario 28 d. įregistruotu prekių ženklu Nr. 790520 25 klasės prekėms: „Drabužiai, įskaitant aulinius batus, batus
         ir šliures“;

      –        1998 m. kovo 20 d. įregistruotu prekių ženklu Nr. 2116007 18 klasės prekėms: „Odos ir odų pakaitalai, jų gaminiai, nepriskirti
         prie kitų klasių; kailiai, lagaminai, kelioniniai krepšiai, lietaus ir saulės skėčiai ir lazdos; vytiniai ir pakinktai“.

      6        Protestas pateiktas dėl visų paraiškoje įregistruoti nurodytų prekių.

      7        Protestas buvo grindžiamas pagrindais, nurodytais Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkte ir 5 dalyje. Ieškovė
         nurodė, kad dėl nagrinėjamų prekių ženklų panašumo ir dėl prašomu įregistruoti prekių ženklu ir ankstesniu prekių ženklu žymimų
         prekių panašumo bei dėl pastarojo prekių ženklo gero vardo egzistuoja galimybė supainioti.

      8        2004 m. liepos 1 d. VRDT nusiuntė pranešimą ieškovei, kad ši pateiktų ankstesnio prekių ženklo Nr. 790520 naudojimo įrodymų.
         Protestų skyrius, per nustatytą terminą jų negavęs, priėmė sprendimą remdamasis tik turimais įrodymais.

      9        2004 m. spalio 29 d. Sprendimu Protestų skyrius iš dalies patenkino protestą dėl 25 klasei priklausančių „drabužių, avalynės“
         bei „galvos apdangalų“ ir atmetė paraišką įregistruoti šias prekes. Jis manė, kad 25 klasei priklausančios prekės, kurioms
         prašyta įregistruoti Bendrijos prekių ženklą, ir 18 klasei priklausančios prekės, kurias žymi ankstesnis prekių ženklas Nr. 2116007,
         turi tam tikrą panašumo laipsnį. Palyginus nagrinėjamus žymenis matyti akivaizdūs vizualūs ir konceptualūs panašumai, taip
         pat tam tikras fonetinis tapatumas. Todėl Protestų skyrius pripažino, kad egzistuoja galimybė supainioti.

      10      Protestų skyrius atmetė tą protesto dalį, kuri susijusi su 16 ir 21 klasei priklausančiomis prekėmis, nesant įrodymų dėl ankstesnio
         prekių ženklo gero vardo Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalies prasme.

      11      2004 m. gruodžio 15 d. įstojęs į bylą asmuo pateikė VRDT apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.

      12      2005 m. rugsėjo 21 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba patenkino apeliaciją ir atmetė
         visą protestą. Ji manė, kad skiriasi nagrinėjamų prekių pobūdis ir paskirtis, kad jas gamino skirtingi gamintojai ir buvo
         parduodamos skirtingais platinimo būdais. Apeliacinės tarybos nuomone, šios prekės nėra konkuruojančios ar pakeičiančios vienos
         kitas ir dėl to jos negali būti laikomos panašiomis. Be to, aplinkybė, kad nagrinėjamos prekės estetiniu požiūriu yra vienos
         kitas papildančios, yra per daug subjektyvi, kad į ją būtų atsižvelgta. Kadangi nebuvo tenkinama prekių panašumo sąlyga, būtina
         tam, kad būtų nustatyta galimybė supainioti atitinkamoje teritorijoje, Apeliacinė taryba nusprendė, jog nėra būtina nagrinėti
         aptariamų žymenų panašumo laipsnio ar galimo jų tapatumo.

       Šalių reikalavimai
      13      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        nurodyti VRDT atmesti paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños“ 25 klasės prekėms,
      –        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
      14      VRDT, pateikusi reikalavimus raštu, Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        grąžinti bylą nagrinėti apeliacinėms taryboms, kad jos, vertindamos galimybę supainioti šiuo atveju, įvertintų ryšio tarp
         nagrinėjamų prekių svarbą,

      –        nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo išlaidas,
      arba papildomai:
      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
      15      Per posėdį VRDT nurodė, kad jos reikalavimai turėtų būti aiškinami taip, jog ji pasikliauja Pirmosios instancijos teismo nuomone.

      16      Per posėdį įstojęs į bylą asmuo Pirmosios instancijos teismo prašė atmesti ieškinį.

       Dėl teisės
       Dėl šalių kai kurių reikalavimų priimtinumo
       Šalių argumentai
      17      VRDT nurodo, kad tas ieškovės reikalavimas, kuriuo ji prašo Pirmosios instancijos teismo aiškiai nurodyti VRDT atmesti paraišką
         įregistruoti Bendrijos prekių ženklą „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños“, yra nepriimtinas. Ji primena, kad Pirmosios instancijos
         teismas negali duoti nurodymų VRDT, bet pati Tarnyba turi padaryti išvadas iš Pirmosios instancijos teismo sprendimų rezoliucinių
         dalių bei motyvų.

      18      Kalbėdama apie savo pačios reikalavimus VRDT tvirtina, kad niekas jai netrukdo palaikyti ieškovės reikalavimų arba nuspręsti
         pasikliauti Pirmosios instancijos teismo nuomone, pateikiant visus, jos manymu, tinkamus argumentus, skirtus paaiškinti savo
         poziciją Pirmosios instancijos teismui.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      19      Antruoju savo reikalavimu ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo nurodyti VRDT atmesti paraišką įregistruoti Bendrijos
         prekių ženklą „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños“ 25 klasės prekėms.

      20      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad, Bendrijos teisme pateikus ieškinį dėl VRDT apeliacinės tarybos sprendimo,
         pagal Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 6 dalį VRDT turi imtis būtinų priemonių Bendrijos teismo sprendimui įvykdyti. Todėl
         Pirmosios instancijos teismas neturi įpareigoti VRDT to daryti, o pastaroji turi padaryti išvadas iš Bendrijos teismo sprendimų
         rezoliucinės dalies bei motyvų (2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld prieš VRDT (Giroform), T‑331/99, Rink. p. II‑433, 33 punktas ir 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Madaus prieš VRDT– Optima Healthcare (ECHINAID), T‑202/04, Rink. p. II‑1115, 14 punktas). Todėl ieškovės reikalavimas, kad Pirmosios instancijos teismas nurodytų VRDT atmesti
         registracijos paraišką, yra nepriimtinas.

      21      Kalbant apie VRDT reikalavimus, iš kurių matyti, jog ji pasikliauja Pirmosios instancijos teismo nuomone, reikia priminti,
         kad pagal teismo praktiką niekas netrukdo VRDT palaikyti ieškovės reikalavimų arba juo labiau nuspręsti pasikliauti Pirmosios
         instancijos teismo nuomone, pateikiant visus, jos manymu, tinkamus argumentus, skirtus paaiškinti savo poziciją Pirmosios
         instancijos teismui (2004 m. birželio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo GE Betz prieš VRDT – Atofina Chemicals (BIOMATE), T‑107/02, Rink. p. II‑1845, 36 punktas ir 2007 m. sausio 16 d. Sprendimo Calavo Growers prieš VRDT – Calvo Sanz (Calvo), T‑53/05, Rink. p. II‑0000, 27 punktas). Atvirkščiai, negalima prašyti panaikinti arba pakeisti Apeliacinės tarybos sprendimo
         tais klausimais, kurie nėra išdėstyti ieškinyje, arba pateikti jame nesančių įrodymų (2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Peek & Cloppenburg prieš VRDT (Cloppenburg), T‑379/03, Rink. p. II‑4633 22 punktas).

      22      Todėl, kadangi VRDT pasikliauja Pirmosios instancijos teismo nuomone, jos reikalavimai yra nepriimtini.

       Dėl esmės
      23      Savo reikalavimus dėl panaikinimo ieškovė grindžia vieninteliu pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies
         b punkto pažeidimu.

       Šalių argumentai
      24      Ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba klaidingai manė, jog nėra jokios galimybės supainioti 25 klasei priklausančių prašomu
         įregistruoti prekių ženklu žymimų prekių ir 18 klasei priklausančių ankstesniu prekių ženklu žymimų prekių. Ji primena, kad
         prekių ir paslaugų klasifikacija taikoma vien administravimo tikslais ir kad lemiamas veiksnys, vertinant jų panašumą, yra
         tikri ryšiai tarp prekių, o ne jų priklausymas vienai ar kitai klasei. Šiuo atveju Apeliacinė taryba automatiškai pasirėmė
         per daug bendrais ir abstrakčiais kriterijais. Prekių panašumo veiksniai, kuriuos sudaro prekių pobūdis, naudojimas ar paskirtis,
         konkuruojantis ar papildomas pobūdis, nėra nei absoliutūs, nei išimtiniai kitų veiksnių atžvilgiu.

      25      Šioje byloje nagrinėjamo atvejo ypatumų, visų pirma nagrinėjamų prekių priklausymo mados sektoriui atžvilgiu prekių panašumas
         turi būti vertinamas atsižvelgiant į suinteresuotųjų vartotojų poziciją. Šie vartotojai nustato glaudų nagrinėjamų prekių
         ryšį dėl jų bendros estetinės funkcijos. Šiuo klausimu ieškovė mano, kad Apeliacinė taryba nepakankamai įvertino moderniosios
         visuomenės estetinių poreikių svarbą. Nagrinėjamų prekių panašumo suvokimą, be kita ko, sustiprina tai, kad joms dažnai naudojamas
         tas pats platinimo ir pardavimo būdas ir jos dažnai gaminamos iš tos pačios medžiagos, priklausančios 18 klasei, t. y. odos.

      26      Todėl yra pakankamas nagrinėjamų prekių ryšys, kad jos būtų laikomos panašiomis. Ieškovė primena, kad viename iš ankstesnių
         teisminių procesų pati VRDT gynė teiginį, jog 25 klasei priklausančios prekės ir 18 klasei priklausantys odos ir jos pakaitalų
         gaminiai, nepriklausantys kitoms klasėms, yra vieni kitus papildantys dėl jų bendro estetinio lygmens. Šis papildomas pobūdis
         būdingas visoms 18 klasei priklausančioms prekėms.

      27      Ieškovė pažymi, kad žymenys, dėl kurių kilo ginčas, taip pat yra panašūs ir todėl nurodo, kad turi būti taikomas Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas.

      28      25 klasei priklausančių prekių panašumo į 18 klasei priklausančias prekes analizės tikslais VRDT išskiria dvi 18 klasei priklausančių
         prekių grupes.

      29      Pirma, dėl 18 klasei priklausančių odos ir jos pakaitalų gaminių, nepriskirtų prie kitų klasių, kaip antai asmeniniai reikmenys,
         VRDT mano, kad, be savo pagrindinės funkcijos, jie atlieka svarbią dekoratyvinę, puošybos ir estetinę funkciją, kuri yra lemiama
         įsigyjant šias prekes. Be to, šios prekės dažnai gaminamos iš tos pačios medžiagos ir platinamos tose pačiose prekybos vietose
         kaip ir 25 klasei priklausančios prekės. Todėl nagrinėjamos prekės turi daugiau nei vieną bendrą savybę ir todėl yra bent
         jau šiek tiek panašios. Taigi Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą manydama, kad
         skirtumai tarp šių prekių patys savaime atmeta bet kokią galimybę suklaidinti atitinkamą visuomenę.

      30      Be to, VRDT Pirmosios instancijos teismo prašo nurodyti, ar abstraktus šių prekių įvertinimas leidžia nustatyti, kad yra arba
         galėtų būti tam tikras jų panašumas, kurį sukelia galimas jų tarpusavio papildymo ryšys, o prireikus, patikslinti, kokios
         yra sąlygos, kalbant apie kitus veiksnius, leidžiančius nustatyti, kad egzistuoja galimybė supainioti atitinkamose teritorijose,
         į kurias reikia atsižvelgti.

      31      Ji patvirtino, kad ankstesniuose teisminiuose procesuose palaikė teiginį dėl glaudaus tarpusavio papildymo ryšio tarp kai
         kurių 18 klasei priklausančių prekių, kaip antai rankinės, portfeliai, piniginės ir kiti aksesuarai iš odos ar odų pakaitalų
         (kurie patenka tarp odos ir odų pakaitalų gaminių, nepriskirtų prie kitų klasių, žymimų ankstesniu prekių ženklu), ir prašomu
         įregistruoti prekių ženklu žymimų drabužių, avalynės ir galvos apdangalų. Pirmosios instancijos teismo praktika neprieštarauja
         tokiam teiginiui.

      32      Kita vertus, kalbėdama apie kitas 18 klasei priklausančias prekes (odos ir jų pakaitalai, kailiai; lagaminai, kelioniniai
         krepšiai; lietaus ir saulės skėčiai ir lazdos; vytiniai ir pakinktai), VRDT mano, kad jos yra kur kas labiau nutolusios nuo
         25 klasei priklausančių prekių ir kad jų atžvilgiu estetinis lygmuo nėra svarbiausias.

      33      Per posėdį įstojęs į bylą asmuo tvirtino, kad Apeliacinė taryba teisingai įvertino teismo praktiką, tvirtindama, jog nagrinėjamos
         prekės nebuvo panašios. Iš esmės jis mano, kad nagrinėjamų prekių platinimo būdai paprastai skiriasi. Be to, estetinis tarpusavio
         papildymas yra per daug neaiškus kriterijus, kad į jį būtų atsižvelgta. Be to, šis asmuo mano: kadangi nagrinėjami žymenys
         yra tik šiek tiek panašūs, bet kuriuo atveju negali būti galimybės suklaidinti atitinkamą visuomenę.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      34      Pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas,
         kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas, „jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo
         jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę
         toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas; galimybė suklaidinti apima ir galimybę sieti su ankstesniu
         prekių ženklu“. Be to, pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį ankstesni prekių ženklai reiškia
         valstybėje narėje įregistruotus prekių ženklus, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių
         ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą.

      35      Pagal nusistovėjusią Bendrijos teismų praktiką galimybė suklaidinti visuomenę, kuri apibrėžiama kaip galimybė, jog visuomenė
         gali manyti, kad nagrinėjamos prekės ar paslaugos pagamintos arba suteiktos tos pačios įmonės arba ekonomiškai susijusių įmonių,
         turi būti visapusiškai įvertinta atsižvelgiant į visus su nagrinėjama byla susijusius veiksnius (dėl 1988 m. gruodžio 21 d.
         Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL OL 40, 1989,
         p. 1) 4 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimo žr. 1998 m. rugsėjo 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo Canon, C‑39/97, Rink. p. I‑5507, 29 punktą ir 1999 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 17 punktą; dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto išaiškinimo žr. 2002 m. spalio
         23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Oberhauser prieš VRDT – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Rink. p. II‑4359, 25 ir 26 punktus).

      36      Toks visapusis vertinimas reiškia, jog tarp veiksnių, į kuriuos yra atsižvelgiama, būtent tarp prekių ženklų panašumo ir jais
         žymimų prekių bei paslaugų panašumo, egzistuoja tam tikra tarpusavio priklausomybė. Mažą prekių ar paslaugų, kurias žymi ženklai,
         panašumo laipsnį gali kompensuoti didelis prekių ženklų panašumo laipsnis ir, atvirkščiai (šio sprendimo 35 punkte minėtų
         sprendimų Canon 17 punktas; Lloyd Schuhfabrik Meyer 19 punktas ir Fifties 27 punktas).

      37      Siekiant įvertinti nagrinėjamų prekių panašumą, reikia atsižvelgti į visus svarbius ryšį tarp šių prekių ar paslaugų apibūdinančius
         veiksnius, tarp kurių visų pirma yra jų rūšis, paskirtis, naudojimas bei konkuruojantis ar papildomas pobūdis (šio sprendimo
         35 punkte minėto sprendimo Canon 23 punktas). Taip pat galima atsižvelgti į kitus veiksnius, kaip antai atitinkamų prekių platinimo būdai (2005 m. balandžio
         21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Ampafrance prieš VRDT – Johnson & Johnson (monBeBé), T‑164/03, Rink. p. II‑1401, 53 punktas).

      38      Pagal iš dalies pakeisto 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94
         (OL L 303, p. 1), 2 taisyklės 4 dalį prekių ir paslaugų klasifikacija taikoma vien administravimo tikslams. Todėl prekės negali
         būti laikomos skirtingomis dėl to, kad atsiduria skirtingose klasėse.

      39      Taigi ginčijamo sprendimo teisėtumas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į šiuos vertinimus.

      40      Reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba manė, jog nėra galimybės suklaidinti atitinkamos visuomenės, remiantis vien nagrinėjamų
         prekių palyginimu. Tačiau net ir nedidelis nagrinėjamų prekių panašumas reikalauja, kad Apeliacinė taryba patikrintų, ar galimas
         didelis žymenų panašumo laipsnis vartotojui negalėjo sudaryti galimybės supainioti prekių kilmę.

      41      Todėl reikia patikrinti, ar Apeliacinės tarybos vertinimas, pagal kurį nagrinėjamos prekės nėra panašios, yra pagrįstas.

      42      Pirmiausia 25 klasei ir 18 klasei priklausančios prekės dažnai gaminamos iš tos pačios pirminės medžiagos, t. y. odos ar jos
         pakaitalų. Todėl į šią aplinkybę gali būti atsižvelgiama vertinant prekių panašumą. Tačiau atsižvelgiant į prekių, gaminamų
         iš odos arba jos pakaitalų, įvairovę, vien šio veiksnio nepakanka prekių panašumui nustatyti (šiuo klausimu žr. 2005 m. kovo
         1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Sergio Rossi prieš VRDT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03, Rink. p. II‑685, 55 punktą).

      43      Tačiau, antra, atrodo, kad tam tikrų nagrinėjamų prekių platinimo būdai yra tapatūs. Vis dėlto reikia skirti pagal tai, ar
         25 klasės prekės palyginamos su viena, ar su kita 18 klasės prekių grupe, kurią nurodė VRDT.

      44      Viena vertus, kalbant apie antrąją 18 klasės prekių grupę (odos ir jų pakaitalai; kailiai; lagaminai, kelioniniai krepšiai;
         lietaus ir saulės skėčiai ir lazdos, vytiniai ir pakinktai), Apeliacinė taryba galėjo teisingai pripažinti, kad platinimo
         būdai skiriasi nuo tų, kurie naudojami platinant 25 klasės prekes. Aplinkybė, kad šios dvi prekių kategorijos gali būti parduodamos
         tose pačiose prekybos vietose, kaip antai didelės parduotuvės ar prekybos centrai, šiuo požiūriu nėra ypač svarbi, nes čia
         galima rasti labai skirtingų prekių, kurių vartotojai automatiškai nepriskiria tai pačiai kilmei (šiuo klausimu žr. 2004 m.
         gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo El Corte Inglés prieš VRDT – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03, Rink. p. II‑4297, 43 punktą).

      45      Kita vertus, kalbant apie pirmąją 18 klasės prekių grupę, t. y. odų ir jų pakaitalų gaminiai, nepriskirti prie kitų klasių,
         kaip antai, pavyzdžiui, rankinė, piniginė ar portfelis, reikia pažymėti, kad šios prekės dažnai parduodamos su 25 klasei priklausančiomis
         prekėmis prekybos vietose, kurios apima ne tik dideles, bet ir labiau specializuotas parduotuves. Čia kalbama apie vieną iš
         veiksnių, į kurį turi būti atsižvelgta vertinant šių prekių panašumą.

      46      Reikia priminti, kad Pirmosios instancijos teismas, be kita ko, yra pripažinęs, jog egzistuoja nedidelis panašumas tarp prekių
         „moteriški krepšiai“ ir „moteriška avalynė“ (šio sprendimo 42 punkte minėto sprendimo SISSI ROSSI 68 punktas). Tokia išvada turi būti išplėsta ryšio tarp visų 25 klasei priklausančių prekių, žymimų prašomu įregistruoti prekių
         ženklu, ir ankstesniu prekių ženklu žymimų 18 klasei priklausančių odos ir odų pakaitalų gaminių, nepriskirtų prie kitų klasių,
         atžvilgiu.

      47      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad egzistuoja nedidelis panašumas tarp 25 klasės prekių ir pirmos
         18 klasės grupės prekių. Todėl Apeliacinė taryba negalėjo daryti išvados, kad nėra galimybės suklaidinti atitinkamos visuomenės
         remiantis vien nagrinėjamų prekių palyginimu.

      48      Dėl galimo tarpusavio papildymo ryšio tarp 25 klasei priklausančių drabužių, avalynės ir galvos apdangalų ir 18 klasei priklausančių
         „odos ir odų pakaitalų gaminių, nepriskirtų prie kitų klasių“, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienos
         kitas papildančios prekės yra tokios, tarp kurių egzistuoja glaudus ryšys ta prasme, jog viena yra būtina ar svarbi kitai
         naudoti tiek, jog vartotojai gali manyti, kad atsakomybė už šių prekių pagaminimą tenka tai pačiai įmonei (šio sprendimo 42 punkte
         minėto sprendimo SISSI ROSSI 60 punktas).

      49      Todėl tokios prekės, kaip antai avalynė, drabužiai, galvos apdangalai ar krepšiai, be savo pirminės funkcijos, gali atlikti
         bendrą estetinę funkciją, nes jos kartu prisideda prie suinteresuoto vartotojo išvaizdos.

      50      Tad juos vienijančių ryšių suvokimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į galimas suderinimo pastangas nurodant šią išvaizdą,
         kuri reikalauja įvairių sudedamųjų dalių suderinimo jas kuriant ar įsigyjant. Toks derinimas, be kita ko, gali būti tarp 25
         klasei priklausančių drabužių, avalynės ir galvos apdangalų bei įvairių juos papildančių 18 klasei priklausančių aprangos
         priedų, kaip antai krepšių. Toks galimas suderinimas priklauso nuo suinteresuoto vartotojo, veiklos, kuriai ši išvaizda yra
         kuriama (be kita ko, darbas, sportas ar laisvalaikis), pobūdžio arba ūkio sektoriaus dalyvių rinkodaros pastangų. Be to, aplinkybė,
         kad šios prekės yra dažnai parduodamos tose pačiose specializuotose prekybos vietose, suinteresuotam vartotojui gali palengvinti
         suvokti glaudžius jų tarpusavio ryšius ir sustiprinti įspūdį, kad atsakomybė už jų pagaminimą tenka tai pačiai įmonei.

      51      Iš to matyti, kad tam tikri vartotojai suvokia, jog yra glaudus ryšys tarp 25 klasei priklausančių drabužių, avalynės ir galvos
         apdangalų bei aprangos priedų, kurie yra tam tikri 18 klasei priklausantys „odos ir odų pakaitalų gaminiai, nepriskirti prie
         kitų klasių“, ir kad dėl to jie gali galvoti, jog atsakomybė už jų pagaminimą tenka tai pačiai įmonei. Todėl 25 klasei priklausančios
         prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos prekės yra daugiau nei tik šiek tiek panašios į aprangos priedus, kurie priskiriami
         18 klasei priklausantiems „odos ir odų pakaitalų gaminiams, nepriskirtiems prie kitų klasių“.

      52      Todėl Apeliacinė taryba neteisingai manė, kad šiuo atveju nėra galimybės supainioti, prieš tai neatlikusi galimo žymenų panašumo
         analizės.

      53      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia patenkinti vienintelį ieškinio pagrindą, pagrįstą Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio
         1 dalies b punkto pažeidimu, ir todėl panaikinti ginčijamą sprendimą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      54      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
         išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

      55      Kadangi Apeliacinės tarybos sprendimas buvo panaikintas ir todėl VRDT turi būti laikoma pralaimėjusia šalimi, ji turi atlyginti
         ieškovės nurodytas bylinėjimosi išlaidas pagal pastarosios reikalavimus. Kadangi įstojęs į bylą asmuo taip pat pralaimėjo
         bylą, jis padengia savo paties bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2005 m. rugsėjo 21 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios
            apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 159/2004‑1).
      2.      VRDT padengia savo ir El Corte Inglés, SA patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Juan Bolaños Sabri padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               Legal

                Wiszniewska-Białecka

                Vadapalas

               Moavero Milanesi

                      Wahl

         Paskelbta 2007 m. liepos 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               E. Coulon

                     H. Legal

         * Proceso kalba: ispanų.

    ---documentbreak--- unsupported format


2003 m. liepos 3 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # José Alejandro, SL prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Absoliutūs atmetimo pagrindai. # Byla T-129/01.


1983 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 319/81.


1996 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Carmen Gómez de Enterría y Sanchez prieš Europos Parlamentą. # Pareigūnai. # Byla T-82/95.


2016 m. balandžio 14 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės, taikytinos tam tikriems asmenims ir subjektams atsižvelgiant į padėtį Tunise – Lėšų įšaldymas – Teisinis pagrindas – Naujais motyvais pagrįstas ieškovo įtraukimas į sąrašą po to, kai buvo panaikintos ankstesnės priemonės dėl lėšų įšaldymo – Pareiga motyvuoti – Nuosavybės teisė – Proporcingumas – Fakto klaida – Teisė į gynybą – Teisė į veiksmingą teisminę gynybą – Piktnaudžiavimas įgaliojimais – Teisė į gyvenimą – Teisė į pagarbą šeimos gyvenimui – Deliktinė atsakomybė.#Byla T-200/14.