title: 2006 m. balanžio 27 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#H. A. Solleveld (C-443/04) ir J. E. van den Hout-van Eijnsbergen (C-444/04) prieš Staatssecretaris van Financiën.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai.#Šeštoji PVM direktyva - 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas - Atleidimas nuo mokesčio - Sveikatos priežiūros paslaugos, kurias teikia gydytojai ir vidurinis bei pagalbinis medicinos personalas - Fizioterapeuto ir psichoterapeuto teikiamos terapinio gydymo paslaugos - Tam tikros valstybės narės vidurinio bei pagalbinio medicinos personalo apibrėžimas - Diskrecija - Ribos.#Sujungtos bylos C-443/04 ir C-444/04.

text:
      Sujungtos bylos C‑443/04 ir C‑444/04
      H. A. Solleveld
      ir
      J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas – Atleidimas nuo mokesčio – Sveikatos priežiūros paslaugos, kurias teikia gydytojai ir vidurinysis bei pagalbinis medicinos personalas – Fizioterapeuto ir psichoterapeuto teikiamas terapinis gydymas – Viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo apibrėžtis tam tikroje valstybėje narėje – Diskrecija – Ribos“
      Generalinės advokatės J. Kokott išvada, pateikta 2005 m. gruodžio 15 d. I‑0000
      2006 m. balandžio 27 d Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Šeštojoje
            direktyvoje numatytas atleidimas nuo mokesčio
      (Tarybos direktyvos 77/388 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas)
      Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas
         turi būti aiškinamas taip, kad jis suteikia valstybėms narėms diskreciją šioje nuostatoje numatyto neapmokestinimo tikslais
         apibrėžti vidurinįjį bei pagalbinį medicinos personalą ir jų teikiamas sveikatos priežiūros paslaugas. Tačiau valstybės narės,
         įgyvendindamos šią diskreciją, turi atsižvelgti į šia nuostata siekiamą tikslą, t. y. užtikrinti, kad neapmokestinamos būtų
         tik tos paslaugos, kurias teikia asmenys, turintys reikalaujamą profesinę kvalifikaciją, ir fiskalinio neutralumo principą.

      Nacionalinės teisės aktai, kurie psichoterapeuto nepriskiria viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui, prieštarauja
         minėtam tikslui ir principui tik tiek, kiek psichoterapinio gydymo paslaugos, teikiamos psichiatrų, psichologų arba kitų gydytojų
         ar viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo, būtų neapmokestinamos pridėtinės vertės mokesčiu, nors, teikiamos psichoterapeutų,
         jos gali būti laikomos lygiavertės kokybės atsižvelgiant į pastarųjų profesinę kvalifikaciją, o tai patikrinti turi prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      Nacionalinės teisės aktai, kurie tam tikros specifinės fizioterapeutų vykdomos sveikatos priežiūros veiklos, pavyzdžiui, gydymo
         taikant trikdžių laukų diagnozę, nepriskiria viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo vykdomai veiklai, prieštarauja
         minėtam tikslui ir principui tik tiek, kiek toks gydymas, atliekamas gydytojų ar stomatologų, būtų neapmokestinamas pridėtinės
         vertės mokesčiu, nors, atliekamas fizioterapeutų, jis gali būti laikomas lygiavertės kokybės atsižvelgiant į pastarųjų profesinę
         kvalifikaciją, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      (žr. 51 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. balandžio 27 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas – Atleidimas nuo mokesčio – Sveikatos priežiūros paslaugos, kurias teikia gydytojai ir vidurinysis bei pagalbinis medicinos personalas – Fizioterapeuto ir psichoterapeuto teikiamos terapinio gydymo paslaugos – Viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo apibrėžtis tam tikroje valstybėje narėje – Diskrecija – Ribos“
      Sujungtose bylose C‑443/04 ir C‑444/04
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2004 m. spalio 15 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal EB 234 straipsnį pateiktų
         prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      H. A. Solleveld (C‑443/04),

      J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen (C‑444/04)

      prieš
      Staatssecretaris van Financiën,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. spalio 20 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       H. A. Solleveld, atstovaujamo advocaat A. B. Schoonbeek,

      –       J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen, atstovaujamos belastingadviseur F. D. Kouwenhoven,

      –       Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir D. J. M. de Grave,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos P. van Nuffel ir D. Triantafyllou,
      susipažinęs su 2005 m. gruodžio 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau − Šeštoji direktyva) 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto išaiškinimo.

      2       Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčus, kilusius tarp fizioterapeuto H. A. Solleveld bei psichoterapeutės J. E. van den Hout‑van
         Eijnsbergen ir Staatssecretaris van Financiën dėl Inspecteur van de Belastingdienst - Ondernemingen (įmokų inspektorius, toliau − inspektorius) sprendimų, kuriais atsisakoma nuo pridėtinės vertės mokesčio (toliau − PVM) atleisti
         sveikatos priežiūros paslaugas, kurias jie suteikė vykdydami atitinkamą profesinę veiklą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3       Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalyje nustatyta:
      „Nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato siekdamos užtikrinti teisingą ir sąžiningą
         atleidimo nuo mokesčių taikymą bei užkirsti kelią galimam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui ar piktnaudžiavimui, valstybės
         narės atleidžia nuo mokesčio:

      <…>
      c)      sveikatos priežiūros paslaugas, kurias teikia gydytojai ir vidurinis bei pagalbinis medicinos personalas, kaip jį apibrėžia
         pačios valstybės narės;

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
       Nacionalinės teisės aktai PVM srityje
      4       1968 m. birželio 28 d. Įstatymo dėl pridėtinės vertės mokesčio (Wet op de omzetbelasting 1968, Stb. 1968, p. 329, toliau − 1968 m. Įstatymas dėl PVM), kurio redakcija galiojo iki 1997 m. gruodžio 1 d., 11 straipsnio 1 dalies
         g punkte buvo numatyta, kad PVM neapmokestinamos:

      „paslaugos, kurias teikia gydytojai, išskyrus veterinarus, psichologai ir ortofonistai, medicinos seserys ir akušerės; paslaugos,
         kurias teikia vidurinysis bei pagalbinis medicinos personalas, kurį reglamentuoja Įstatymas dėl viduriniojo bei pagalbinio
         medicinos personalo <...>.“

      5       Nuo 1997 m. gruodžio 1 d. 1968 m. Įstatymo dėl PVM 11 straipsnio 1 dalies g punkte numatyta, kad PVM neapmokestinamos:
      „paslaugos, kurias teikia asmenys, užsiimantys profesija, kurią reglamentuoja Įstatymas dėl sveikatos priežiūros paslaugas
         teikiančių asmenų <…>“

       Teisės aktai sveikatos priežiūros srityje
      6       Iki jo panaikinimo 1997 m., 1963 m. kovo 21 d. Įstatymo dėl viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo (Wet op de paramedische beroepen, Stb. 1963, Nr. 113, toliau − Įstatymas dėl viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo) 1 straipsnio 2 dalyje buvo įtvirtinta:

      „Šis įstatymas netaikomas slaugai, o taikomas tik viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui, numatytam Bendrame administracijos
         akte, remiantis 2 straipsniu.“

      7       Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑444/04 matyti, kad tuo metu, kai galiojo Įstatymas dėl viduriniojo
         bei pagalbinio medicinos personalo, sąlygos, kurias reikėjo tenkinti norint būti įraštytam į psichoterapeutų registrą, buvo
         skelbiamos Nutarimu dėl psichoterapeutų įregistravimo (Besluit inzake registratie van psychotherapeuten, Stcrt. 1986, Nr. 149, toliau − 1986 m. Nutarimas). Akivaizdu, kad šis nutarimas nebuvo Bendrasis administracijos aktas Įstatymo dėl
         viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo prasme.

      8       1993 m. lapkričio 11 d. Įstatymo dėl sveikatos priežiūros paslaugas teikiančių asmenų (Wet op de beroepen in de individuele gezondheidszorg, Stb. 1993, Nr. 655), iš dalies pakeisto 1997 m. (toliau − Įstatymas BIG), 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Sukuriami registrai, kuriuose tie, kas atitinka sąlygas, nustatytas šiame įstatyme arba juo remiantis ir kurie to prašo,
         įregistruojami atitinkamai kaip: gydytojas, dantų gydytojas, vaistininkas, sveikatos priežiūros psichologas, psichoterapeutas,
         fizioterapeutas, akušeris, medicinos sesuo.“

      9       Į specifinę fizioterapeutų veiklos sritį Įstatymo BIG prasme patenkančios paslaugos yra apibrėžiamos ir išvardijamos atitinkamai
         jo 29 straipsnyje ir 1997 m. spalio 13 d. Nutarimo dėl fizioterapeutų praktikos ir jų specifinės veiklos sąlygų (Besluit opleidingseisen en deskundigheidsgebied fysiotherapeut, Stb. 1997, Nr. 516; toliau − 1997 m. Nutarimas) 5 straipsnyje. Remiantis šio nutarimo 5 straipsnio 1 dalimi, šios paslaugos apima
         paciento apžiūrą dėl pastarojo motorinių nervų sutrikimo ar jo grėsmės ir jo gydymą taikant fizioterapinius metodus. Pagal
         to paties straipsnio 2 dalį, šie metodai apima judesio terapiją, masažą ir fizinį stimuliavimą, išskyrus švitinimą jonizuojančiais
         spinduliais.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C‑443/04
      10     H. A. Solleveld yra fizioterapeutas, įrašytas į registrą remiantis Įstatymu BIG. Be jo vykdomos „klasikinės“ fizioterapeuto
         veiklos, H. A. Solleveld taip pat teikia paslaugas, vadinamas „trikdžių laukų diagnoze“, dėl kurių jis atliko papildomą specialią
         praktiką Vokietijoje. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šia veikla skiriamas ypatingas dėmesys
         žandikaulio ir burnos negalavimams, kurie nustatomi radiografija, elektros srove burnos ir dermos srityje bei atliekant burnos
         ertmės tyrimus. Ši veikla paremta teorija, pagal kurią žandikaulio, dantų ir burnos ertmės išsamus tyrimas leidžia nustatyti
         skausmo ir ligų priežastis ir konstatuoti gydymo būdą, kuris padėtų pacientui pasveikti ar pagerinti jo būklę.

      11     H. A. Solleveld veikla šioje srityje pasireiškia pirmiausia diagnozuojant, ar skausmas, kuriuo ligonis skundžiasi, susijęs
         su „trikdžių laukais“ žandikaulyje arba dantyse. Jei taip yra, H. A. Solleveld nustato gydymo būdą. Dažniausiai tai lazerinis
         spinduliavimas, homeopatinė medicina ir manualinė terapija. Prieš apžiūrėdamas, H. A. Solleveld taip pat gali nusiųsti pacientą
         pas stomatologą ar žandikaulių chirurgą.

      12     H. A. Solleveld nesumokėjus PVM už suteiktas paslaugas, susijusias su trikdžių laukų diagnoze, jam mokesčių administratorius
         nurodė sumokėti mokestinę nepriemoką už laikotarpį nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 31 dienos. Skundus, kurie
         buvo pateikti dėl šio nurodymo, inspektorius atmetė. Sprendimai atmesti skundus buvo pagrįsti Inspecteur voor de Gezondheiszorg (Sveikatos priežiūros inspektorius) nuomone, kad trikdžių laukų diagnozė remiantis BIG įstatymo 29 straipsniu ir 1997 m.
         Nutarimo 5 straipsniu nėra specifinės fizioterapeuto veiklos sritis.

      13     2002 m. lapkričio 18 d. sprendimu Gerechtshof te Amsterdam atmetė H. A. Solleveld pareikštą ieškinį dėl sprendimų atmesti jo skundus iš esmės motyvuodamas tuo, kad aptariamos priežiūros
         paslaugos negali būti pripažįstamos fizioterapeuto teikiamomis paslaugomis.

      14     H. A. Solleveld dėl šio sprendimo pateikė Hoge Raad der Nederlanden kasacinį skundą. Šis teismas sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, pažymėjęs, kad aptariamos H. A. Solleveld teikiamos priežiūros
         paslaugos nelaikomos fizioterapeuto teikiamomis paslaugomis Įstatymo BIG prasme, klausia ar jos neturėtų būti atleistos nuo
         PVM, nes, viena vertus, jų tikslas vertinant subjektyviai yra suteikti gydymą, kita vertus, kaip matyti iš Gerechtshof te Amsterdam nustatytų faktų, kad 40 % atvejų pacientus pas H. A. Solleveld nukreipia gydytojas ar stomatologas ir kad dauguma draudimo
         bendrovių kompensuoja gydymo išlaidas, nes pacientai apsidraudė papildomu draudimu, apimančiu ne tik tradicinės medicinos
         gydymo būdus.

      15     Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies <...> c punktas turi būti aiškinamas taip, kad paslaugos, kurias
         sudaro diagnozės nustatymas, terapijos kurso pasiūlymas ir galimas terapinis gydymas, teikiamos diagnozuojant (trikdžių laukus),
         neapmokestinamos pridėtinės vertės mokesčiu net ir tuo atveju, kai šios paslaugos dėl asmens, kuris tas paslaugas teikia,
         nepriskiriamos gydytojų ir viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo, kaip jį apibrėžia pačios valstybės narės, paslaugoms?“

       Byla C‑444/04
      16     J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen savarankiškai dirba psichoterapeute pagal įgytą pedagogo diplomą. Geneeskundig Hoofdinspecteur voor de Geestelijke Volksgezondheid (vyriausiasis psichinės sveikatos medicinos inspektorius), konstatavęs, kad ji atitiko 1986 m. Nutarimu nustatytas sąlygas,
         1988 m. įrašė ją į šiuo nutarimu nustatytą psichoterapeutų registrą.

      17     J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen nesumokėjus PVM už suteiktas paslaugas, susijusias su jos vykdoma veikla, jai mokesčių
         administratorius nurodė sumokėti mokestinę nepriemoką už laikotarpį nuo 1992 m. sausio 1 d. iki 1995 m. gruodžio 31 dienos.
         Skundą, kurį ji pateikė dėl šio nurodymo, inspektorius atmetė.

      18     2003 m. kovo 20 d. sprendimu Gerechtshof te 's‑Gravenhage atmetė J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen pareikštą ieškinį dėl sprendimo, kuriuo buvo atmestas jos skundas, iš esmės motyvuodamas
         tuo, kad „gydytojų ir psichologų teikiamų paslaugų“ sąvoka, numatyta 1968 m. Įstatymo dėl PVM, kurio redakcija galiojo apmokestinimo
         pagrindinėje byloje metais, 11 straipsnio 1 dalies g punkte apima tik paslaugas, teikiamas asmenų, kurie turi leidimus vykdyti
         gydytojo ar psichologo veiklą.

      19     J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą Hoge Raad der Nederlanden. Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodęs, kad niekas neleidžia pagrįstai abejoti faktu, kad gydymu, kurį
         praktikuoja savarankiškai dirbantys psichoterapeutai, siekiama terapinių tikslų, šis teismas konstatuoja, kad psichoterapeutai
         nebuvo įtraukti į profesijų sąrašą, numatytą 1968 m. Įstatymo dėl PVM, kurio redakcija taikoma ginčui, 11 straipsnio 1 dalies
         g punkte, net jei jie tenkino įstatymo nustatytas registravimo sąlygas ir buvo realiai įrašyti į psichoterapeutų registrą.
         Be to, šis teismas nurodo, kad ši nuostata, kurios redakcija galioja nuo 1997 m. gruodžio 1 d., vis dėlto numato, kad psichoterapeutų
         teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos neapmokestinamos PVM. Todėl šis teismas klausia, ar baigtinio medicinos profesijų
         sąrašo, įtvirtinto 1968 m. Įstatyme dėl PVM, kurio redakcija galiojo iki nurodytos datos, pakanka, kad aptariamos sveikatos
         priežiūros paslaugos nebūtų atleidžiamos nuo mokesčio pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą.

      20     Šiomis aplinkybėmis Hoge Raad der Nederlanden nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad psichoterapeutų paslaugos,
         kurias teikia šia profesija užsiimantis asmuo, atitinkantis (pirmiau) nurodytas įstatymo nustatytas registracijos sąlygas
         ir įtrauktas į <...> psichoterapeutų registrą, neapmokestinamos PVM net ir tuo atveju, jei šios paslaugos dėl asmens, kuris
         tas paslaugas teikia, nepriskiriamos gydytojų ir viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo, kaip jį apibrėžia pačios
         valstybės narės, paslaugoms?“

      21     2005 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑443/04 ir C‑444/04 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
         rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
      22     Šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar neapmokestinimas PVM, numatytas
         Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte, taikomas gydymo paslaugoms, kurias teikia psichoterapeutas
         ir psichoterapeutas, nevykdantis gydytojų ir viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo, kaip jį apibrėžia pačios valstybės
         narės, veiklos.

      23     Remiantis pažodiniu Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto aiškinimu tam, kad paslaugas teikiantis
         asmuo galėtų pasinaudoti šioje nuostatoje numatytu neapmokestinimu, jis turi tenkinti dvi sąlygas, tai yra, pirma, teikti
         „sveikatos priežiūros paslaugas“ ir, antra, jas turi „teikti gydytojai ir vidurinis bei pagalbinis medicinos personalas, kaip
         jį apibrėžia pačios valstybės narės“.

      24     Šiuo atveju neginčijama, kad ieškovų pagrindinėse bylose teikiamos gydymo paslaugos yra sveikatos priežiūra šios nuostatos
         prasme, nes šiomis paslaugomis siekiama diagnozuoti, prižiūrėti ir, esant galimybei, išgydyti ligas ar sveikatos sutrikimus,
         atliekant terapinį gydymą (2003 m. lapkričio 20 d. Sprendimas D’Ambrumenil ir Dispute Resolution Services, C‑307/01, Rink. p. I‑13989, 57 punktas).

      25     Tačiau prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikti klausimai susiję su tuo, ar šios gydymo paslaugos
         gali būti pripažįstamos tokiomis, kurias teikia gydytojai ir vidurinysis bei pagalbinis medicinos personalas, kaip jį apibrėžia
         nacionalinės teisės aktai remiantis Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte įtvirtinta antrąja sąlyga.

      26     Šiuo požiūriu iš sprendimų dėl prašymų priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad byloje C‑444/04 aptariamas gydymo paslaugas
         teikė asmuo, kuris pagrindinės bylos nagrinėjimo metu nepriklausė viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui, kaip
         jį apibrėžia nacionalinės teisės aktai, kad galėtų būti atleistas nuo PVM, o byloje C‑443/04 aptariamos gydymo paslaugos,
         nors jas teikė asmuo, kuris priklausė tokiam viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui, kaip jį apibrėžia nacionalinės
         teisės aktai, tačiau jos nebuvo priskiriamos šios profesijos specifinės veiklos sričiai.

      27     Iš to išplaukia, kad savo klausimu byloje C‑444/04 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia
         išsiaiškinti, kiek neapmokestinimo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą tikslais valstybės
         narės gali tam tikrų profesijų nepriskirti viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui, kaip jį apibrėžia nacionalinės
         teisės aktai, o byloje C‑443/04 šis teismas iš esmės klausia, ar valstybės narės gali šiam personalui nepriskirti asmenų,
         kurie vykdo specifinę sveikatos priežiūros veiklą.

      28     Iš Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto formuluotės aiškiai matyti, kad pati ši nuostata nepateikia
         „vidurinio bei pagalbinio medicinos personalo“ sąvokos, bet dėl šio klausimo ji nukreipia į valstybių narių teisės aktuose
         pateiktą apibrėžtį.

      29     Šiomis aplinkybėmis kiekviena valstybė narė savo teisėje apibrėžia viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo, kurių atžvilgiu
         asmens sveikatos priežiūra remiantis Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktu yra neapmokestinama PVM,
         sąvoką. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad ši nuostata šiuo klausimu valstybėms narėms suteikia diskreciją (2003 m. lapkričio
         6 d. Sprendimo Dornier, C‑45/01, Rink. p. I‑12911, 81 punktas).

      30     Ši diskrecija pasireiškia ne vien tik nustatant šiai profesijai būtinus kvalifikacijos reikalavimus, bet ir nustatant tokiai
         profesijai būdingą specifinę sveikatos priežiūros veiklą. Kadangi paslaugų teikėjų įgyta skirtinga kvalifikacija nebūtinai
         leidžia pastariesiems teikti visų rūšių priežiūrą, valstybė narė, įgyvendindama savo diskreciją, turi teisę pripažinti, kad
         viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo apibrėžtis nėra išsami, jei ja tik nustatomi bendri reikalavimai paslaugų teikėjo
         kvalifikacijai, nenurodant priežiūros, kurią teikti jie yra kvalifikuoti vykdant šią profesinę veiklą.

      31     Tačiau valstybių narių turima diskrecija šioje srityje nėra neribota.
      32     Žinoma, kaip tvirtina Nyderlandų vyriausybė, valstybės narės pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies
         pirmąjį sakinį turi teisę nustatyti neapmokestinimo sąlygas, kad užtikrintų teisingą ir paprastą jo taikymą.

      33     Be to, priešingai nei teigia Europos Bendrijų Komisija, reikia pripažinti, kad valstybių narių turima diskrecija apibrėžiant
         vidurinįjį bei pagalbinį medicinos personalą suteikia joms teisę nepriskirti šiam personalui ir todėl netaikyti Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte numatyto neapmokestinimo konkrečiai profesijai, pavyzdžiui, psichoterapeuto
         byloje C‑444/04, nepaisant aplinkybės, kad vis dėlto kai kuriuos šios profesijos aspektus apibrėžia konkretus nacionalinės
         teisės aktas.

      34     Be to, kaip teigia Nyderlandų vyriausybė, teisinga yra tai, kad teisingas ir paprastas neapmokestinimo PVM, numatyto Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte, taikymas, kaip byloje C‑443/04 nurodytų psichoterapeuto teikiamų gydymo
         paslaugų atžvilgiu, yra užtikrinamas tada, kai neapmokestinami tik asmenys, turintys profesinę kvalifikaciją, nacionalinės
         teisės aktuose nustatytą viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui ir tik specifinės sveikatos priežiūros veiklos,
         dėl kurios ši kvalifikacija buvo įgyta ir kurią šie teisės aktai apibrėžia, atžvilgiu.

      35     Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad reikalavimas teisingai ir paprastai taikyti neapmokestinimą neleidžia
         valstybėms narėms pažeisti nei Šeštosios direktyvos siekiamų tikslų, nei Bendrijos teisės principų, ypač vienodo požiūrio
         principo, kurį PVM srityje atspindi fiskalinio neutralumo principas (žr. minėto sprendimo Dornier 42 ir 69 punktus; 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Kingscrest Associates ir Montecello, C‑498/03, Rink. p. I‑4427, 29 ir 52 punktus ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Turn- und Sportunion Waldburg, C‑246/04, Rink. p. I‑0000, 44–46 punktus).

      36     Todėl jei apmokestinamasis asmuo prašo, kad jo teikiamos sveikatos priežiūros paslaugos būtų pripažintos viduriniojo bei pagalbinio
         medicinos personalo teikiamomis paslaugomis, siekdamas pasinaudoti Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies
         c punkte numatytu neapmokestinimu PVM, nacionaliniai teismai turi išsiaiškinti, ar kompetentingos valdžios institucijos neviršijo
         šia nuostata suteiktos diskrecijos, atsižvelgdami į šia nuostata siekiamus tikslus ir bendrajai PVM sistemai būdingą fiskalinio
         neutralumo principą (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Kügler, C‑141/00, Rink. p. I‑6833, 56 punktą; minėto sprendimo Dornier 69 punktą ir minėto sprendimo Kingscrest Associates ir Montecello 52 punktą).

      37     Šiuo požiūriu, kalbant visų pirma apie Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkto siekiamą tikslą, reikia
         pažymėti, kad sąlyga, kurią numato ši nuostata, kad sveikatos priežiūros paslaugas turi teikti vidurinysis bei pagalbinis
         medicinos personalas, kaip jį apibrėžia atitinkama valstybė narė, siekiama užtikrinti, kad neapmokestinamos būtų tik sveikatos
         priežiūros paslaugos, kurias teikia asmenys, turintys reikalaujamą kvalifikaciją (minėto sprendimo Kügler 27 punktas). Taigi ne visos sveikatos priežiūros paslaugos neapmokestinimos, nes jis taikomas tik toms paslaugoms, kurių
         kokybė yra pakankama atsižvelgiant į paslaugų teikėjų profesinį išsilavinimą.

      38     Iš to išplaukia, kad konkrečios profesijos ar specifinės sveikatos priežiūros veiklos nepriskyrimas viduriniajam bei pagalbiniam
         medicinos personalui ar jo vykdomai veiklai, kaip juos apibrėžia nacionalinės teisės aktai neapmokestinimo, numatyto Šeštosios
         direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte, tikslais, turi būti pateisinamas objektyviais motyvais, paremtais priežiūrą
         teikiančių asmenų profesine kvalifikacija, ir argumentais, susijusiais su teikiamų paslaugų kokybe.

      39     Antra, dėl fiskalinio neutralumo principo, kuris būdingas bendrai PVM sistemai, reikia priminti, kad, remiantis teismo praktika,
         šiam principui prieštarauja skirtingas tarpusavyje konkuruojančių panašių paslaugų traktavimas PVM požiūriu (2003 m. spalio
         23 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑109/02, Rink. p. I‑12691, 20 punktas ir minėto sprendimo Kingscrest Associates ir Montecello 54 punktas).

      40     Siekiant nustatyti, ar sveikatos priežiūros paslaugos yra panašios, vis dėlto reikia atsižvelgti, kalbant apie Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte numatytą neapmokestinimą bei atsižvelgiant į šia nuostata siekiamą tikslą, į šių
         paslaugų teikėjo profesinę kvalifikaciją. Iš tikrųjų, kadangi jos nėra identiškos, sveikatos priežiūros paslaugos gali būti
         pripažįstamos panašiomis tik tuo atveju, kai jų kokybė paslaugos gavėjų atžvilgiu yra lygiavertė.

      41     Iš to išplaukia, kad profesijos ar specifinės sveikatos priežiūros veiklos nepriskyrimas viduriniajam bei pagalbiniam medicinos
         personalui ar jo vykdomai veiklai, kaip juos apibrėžia nacionalinės teisės aktai neapmokestinimo PVM, numatyto Šeštosios direktyvos
         13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punkte, tikslais, prieštarauja fiskalinio neutralumo principui tik tuo atveju, jei galima
         įrodyti, kad šios profesijos asmenys ar asmenys, vykdantys šią veiklą, teikdami tokias sveikatos priežiūros paslaugas turi
         profesinę kvalifikaciją, kuri leidžia garantuoti šių paslaugų kokybę, lygiavertę tų paslaugų kokybei, kurias teikia asmenys,
         turintys teisę pasinaudoti neapmokestinimu pagal šiuos nacionalinės teisės aktus.

      42     Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į visas šias aplinkybes, privalo nustatyti, ar,
         siekiant atleisti nuo PVM pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą, byloje C‑444/04 − psichoterapeuto
         profesijos, o byloje C‑443/04 − fizioterapeuto vykdomos trikdžių laukų diagnozės nepriskyrimas viduriniajam bei pagalbiniam
         medicinos personalui ar jo vykdomai veiklai viršija valstybėms narėms šia nuostata suteiktos diskrecijos ribas.

      43     Šiuo požiūriu, kalbant apie bylą C‑444/04, reikia iš karto pažymėti, kad, priešingai nei teigia Nyderlandų vyriausybė, nėra
         svarbu tai, jog visi psichoterapeutai nepaisant jų teisinio statuso PVM požiūriu, teikė identiškas paslaugas. Tačiau reikia
         išsiaiškinti, ar, kaip tvirtina J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen, atitinkama valstybė narė mokestiniais pagrindinėje byloje
         metais psichoterapeutų, turinčių pedagogo diplomą, vykdomos veiklos atžvilgiu taikė skirtingą PVM režimą nei psichiatrų ir
         psichologų vykdomos tos pačios veiklos atžvilgiu.

      44     Jei taip būtų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti, ar psichoterapeutai, pavyzdžiui,
         ieškovė pagrindinėje byloje, įgijusi pedagogo diplomą, realiai turi, kaip psichiatrai ir psichologai, profesinę kvalifikaciją,
         kurios reikalaujama suteikiant psichoterapinį gydymą, teikiamą šios ieškovės, ir ar tokiu atveju jie tokios veiklos atžvilgiu
         gali būti atleisti nuo PVM.

      45     Teigiamai atsakius į šį klausimą, pagrindinėje byloje aptariami nacionalinės teisės aktai viršytų valstybių narių turimą diskreciją
         pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą tik tuo atveju, jei psichoterapeutų, atsižvelgiant į
         jų profesinę kvalifikaciją, teikiamos paslaugos būtų lygiavertės panašioms psichiatrų, psichologų ar kitų gydytojų ar viduriniojo
         bei pagalbinio medicinos personalo teikiamoms paslaugoms, o tai turi įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas atsižvelgdamas į visas reikšmingas jo nagrinėjamos bylos aplinkybes.

      46     Šiuo tikslu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galės, inter alia, atsižvelgti į tai, kad ieškovė pagrindinėje byloje turi pedagogo diplomą ir kad psichoterapinį gydymą, kurį ji teikė aptariamais
         mokestiniais metais, pagal teisės aktus kontroliavo visuomenės sveikatos inspekcija laikydamasi konkrečiuose teisės aktuose
         nustatytų sąlygų, kurių laikymasis buvo užtikrinimas įrašant į šiuo tikslu sukurtą registrą, todėl šios aplinkybės užtikrina,
         kad vykdydama savo veiklą ji turėjo reikiamą profesinę kvalifikaciją.

      47     Dėl bylos C‑443/04, siekiant nustatyti, ar atitinkama valstybė narė viršijo pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio
         1 dalies c punkte turimą diskreciją, reikia įvertinti, ar trikdžių laukų diagnozė neapmokestinama PVM, jei ją atlieka gydytojai
         ar stomatologai.

      48     Apklausiama dėl šio klausimo per posėdį, nenorėdama dėl jo išsakyti tvirtos pozicijos, Nyderlandų vyriausybė vis dėlto dėl
         gydytojų nurodė, kad atsižvelgiant į jų patirtį ir didesnę medicininę praktiką, a priori nėra atmetama, kad pastarųjų teikiamos paslaugos gali būti neapmokestinamos PVM.

      49     Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta šio sprendimo
         44 ir 45 punktuose, turi nustatyti, ar, neatleisdama nuo PVM ieškovo pagrindinėje byloje teiktų trikdžių laukų diagnozės paslaugų,
         atitinkama valstybė narė viršijo diskrecijos, kurią ji turi pagal Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktą,
         atsižvelgiant į PVM režimą, taikomą gydytojams ir stomatologams, kurie naudoja tokį patį gydymo metodą, ir atsižvelgiant į
         kiekvieno iš jų teikiamų sveikatos priežiūros paslaugų kokybę.

      50     Šiuo požiūriu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galės, inter alia, atsižvelgti į tai, kad, kaip fizioterapeutas, ieškovas pagrindinėje byloje, remiantis atitinkamos valstybės narės teisės
         aktais, priskirtinas viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui ir kad jis atliko papildomą specialią praktiką, jog
         galėtų teikti tokias paslaugas, ir kad pacientus pas jį dažnai nukreipia gydytojai ar stomatologai.

      51     Todėl į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip:
      –       Šeštosios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis suteikia valstybėms narėms
         diskreciją šioje nuostatoje numatyto neapmokestinimo tikslais apibrėžti vidurinįjį bei pagalbinį medicinos personalą ir jų
         teikiamas sveikatos priežiūros paslaugas. Tačiau valstybės narės, įgyvendindamos šią diskreciją, turi atsižvelgti į šia nuostata
         siekiamą tikslą, t. y. užtikrinti, kad būtų neapmokestinamos tik tos paslaugos, kurias teikia asmenys, turintys reikalaujamą
         profesinę kvalifikaciją, ir fiskalinio neutralumo principą.

      –       Nacionalinės teisės aktai, kurie psichoterapeuto nepriskiria viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui, prieštarauja
         minėtam tikslui ir principui tik tiek, kiek psichoterapinio gydymo paslaugos, teikiamos psichiatrų, psichologų ar kitų gydytojų
         ar viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo, būtų neapmokestinamos PVM, nors, teikiamos psichoterapeutų, jos gali būti
         laikomos lygiavertės kokybės atsižvelgiant į pastarųjų profesinę kvalifikaciją, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas.

      –       Nacionalinės teisės aktai, kurie tam tikros specifinės fizioterapeutų vykdomos sveikatos priežiūros veiklos, pavyzdžiui, gydymo
         taikant trikdžių laukų diagnozę, nepriskiria viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo vykdomai veiklai, prieštarauja
         minėtam tikslui ir principui tik tiek, kiek toks gydymas, atliekamas gydytojų ar stomatologų, būtų neapmokestinamas PVM, nors,
         atliekamas fizioterapeutų, jis gali būti laikomas lygiavertės kokybės atsižvelgiant į pastarųjų profesinę kvalifikaciją, o
         tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      52     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo — Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies c punktas turi būti aiškinamas
            taip, kad jis suteikia valstybėms narėms diskreciją šioje nuostatoje numatyto neapmokestinimo tikslais apibrėžti vidurinįjį
            bei pagalbinį medicinos personalą ir jų teikiamas sveikatos priežiūros paslaugas. Tačiau valstybės narės, įgyvendindamos šią
            diskreciją, turi atsižvelgti į šia nuostata siekiamą tikslą, t. y. užtikrinti, kad būtų neapmokestinamos tik tos paslaugos,
            kurias teikia asmenys, turintys reikalaujamą profesinę kvalifikaciją, ir fiskalinio neutralumo principą.
      Nacionalinės teisės aktai, kurie psichoterapeuto nepriskiria viduriniajam bei pagalbiniam medicinos personalui, prieštarauja
            minėtam tikslui ir principui tik tiek, kiek psichoterapinio gydymo paslaugos, teikiamos psichiatrų, psichologų ar kitų gydytojų
            ar viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo, būtų neapmokestinamos PVM, nors, teikiamos psichoterapeutų, jos gali būti
            laikomos lygiavertės kokybės atsižvelgiant į pastarųjų profesinę kvalifikaciją, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį
            sprendimą pateikęs teismas.
      Nacionalinės teisės aktai, kurie tam tikros specifinės fizioterapeutų vykdomos sveikatos priežiūros veiklos, pavyzdžiui, gydymo
            taikant trikdžių laukų diagnozę, nepriskiria viduriniojo bei pagalbinio medicinos personalo vykdomai veiklai, prieštarauja
            minėtam tikslui ir principui tik tiek, kiek toks gydymas, atliekamas gydytojų ar stomatologų, būtų neapmokestinamas PVM, nors,
            atliekamas fizioterapeutų, jis gali būti laikomas lygiavertės kokybės atsižvelgiant į pastarųjų profesinę kvalifikaciją, o
            tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 1 d. # Kohlpharma GmbH prieš Bundesrepublik Deutschland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen - Vokietija. # Laisvas prekių judėjimas. # Byla C-112/02.


title: 2009 m. balanžio 2 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#A.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Korkein hallinto-oikeus - Suomija.#Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose - Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas - Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 - Materialinė taikymo sritis - "Civilinių bylų" sąvoka - Sprendimas dėl vaikų paėmimo priežiūrai ir apgyvendinimo ne jų šeimoje - Vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta - Apsaugos priemonės - Jurisdikcija.#Byla C-523/07.

text:
      Byla C‑523/07,
      pradėta
      A
      (Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 – Materialinė taikymo sritis – „Civilinių bylų“ sąvoka – Sprendimas dėl vaikų paėmimo priežiūrai ir apgyvendinimo ne jų šeimoje – Vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta – Apsaugos priemonės – Jurisdikcija“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis,
            pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas Nr. 2201/2003 – Taikymo sritis – „Civilinių bylų“ sąvoka
      (Tarybos reglamento Nr. 2201/2003 5 ir 10 konstatuojamosios dalys, 1 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies d punktas ir 2 straipsnio
            7 punktas)
      2.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis,
            pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas Nr. 2201/2003 – „Nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoka 8 straipsnio 1 dalies prasme
      (Tarybos reglamento Nr. 2201/2003 12 konstatuojamoji dalis ir 8 straipsnio 1 dalis)
      3.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis,
            pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas Nr. 2201/2003 – Laikinos ir apsaugos priemonės
      (Tarybos reglamento Nr. 2201/2003 20 bei 53 straipsniai ir 55 straipsnio c punktas)
      4.        Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis,
            pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas Nr. 2201/2003 – Jurisdikcija
      (Tarybos reglamento Nr. 2201/2003 53 straipsnis)
      1.        Reglamento Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei
         vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 1 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog „civilinių bylų“
         sąvoka šios nuostatos prasme apima sprendimą, kuriuo nurodoma nedelsiant paimti priežiūrai ir apgyvendinti vaiką ne jo paties
         šeimoje, kai šis sprendimas buvo priimtas pagal vaikų apsaugą reglamentuojančias viešosios teisės normas.

      (žr. 29 punktą ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Kadangi Reglamento Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo
         bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 8 straipsnio 1 dalyje nėra jokios aiškios nuorodos į valstybių narių
         teisę, taikomą norint nustatyti sąvokos „nuolatinė gyvenamoji vieta“ prasmę bei apimtį, ši sąvoka turi būti nustatyta atsižvelgiant
         į reglamento nuostatų ir tikslo kontekstą, visų pirma kylantį iš jo 12 konstatuojamosios dalies, kurioje numatyta, kad jame
         įtvirtinamos jurisdikcijos taisyklės yra suformuluotos labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų.
         Taigi, be fizinio vaiko buvimo tam tikroje valstybėje narėje, reikia atsižvelgti ir į kitus veiksnius, galinčius atskleisti,
         kad toks buvimas visai nėra laikinas ar atsitiktinis ir kad ten gyvendamas vaikas yra tam tikra dalimi integravęsis į socialinę
         ir šeiminę aplinką.

      Todėl „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoka Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnio 1 dalies prasme turi būti aiškinama taip,
         kad ši gyvenamoji vieta atitinka vietą, kur vaikas tam tikra dalimi integravosi į socialinę ir šeiminę aplinką. Šiuo tikslu,
         be kita ko, turi būti atsižvelgta į gyvenimo valstybės narės teritorijoje ir šeimos persikėlimo į šią valstybę trukmę, teisėtumą,
         sąlygas ir priežastis, vaiko pilietybę, mokyklos lankymo vietą ir sąlygas, kalbų žinias ir šeiminius bei socialinius vaiko
         ryšius toje valstybėje. Nustatyti vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą turi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas kiekvienam
         konkrečiam atvejui būdingas faktines aplinkybes.

      (žr. 33, 35, 38, 44 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Nuspręsti taikyti apsaugos priemonę, kaip antai vaikų paėmimas priežiūrai, nacionalinis teismas gali pagal Reglamento Nr. 2201/2003
         dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą
         (EB) Nr. 1347/2000, 20 straipsnį, jeigu įvykdomos šios sąlygos:

      –        ši priemonė turi būti neatidėliotina,
      –        ji turi būti taikoma asmenims, esantiems šioje atitinkamoje valstybėje narėje, ir
      –        ji turi būti laikino pobūdžio.
      Tokios priemonės skyrimas labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus ir privalomas pobūdis nustatomas pagal nacionalinę teisę.
         Skyręs apsaugos priemonę, nacionalinis teismas neprivalo bylos perduoti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.
         Tačiau, kadangi laikinos ar apsaugos priemonės yra pereinamojo pobūdžio, su vaiko fiziniu, psichologiniu ir intelektiniu vystymusi
         susijusios aplinkybės gali lemti būtinybę jurisdikciją turinčiam teismui anksčiau imtis veiksmų, kad būtų priimtos galutinės
         priemonės. Todėl, jeigu to reikalauja siekis labiausiai apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris skyrė laikinas
         ar apsaugos priemones, privalo apie tai tiesiogiai ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento Nr. 2201/2003 53 straipsnį,
         pranešti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.

      (žr. 47, 56, 59, 64–65 punktus ir rezoliucinės dalies 3 punktą)
      4.        Tuo atveju, kai valstybės narės teismas visai neturi jurisdikcijos, jis privalo ex officio pareikšti, kad jos neturi, tačiau neprivalo perduoti bylos kitam teismui. Vis dėlto, jeigu to reikalauja siekis labiausiai
         apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris ex officio pareiškė neturįs jurisdikcijos, privalo apie tai tiesiogiai ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento Nr. 2201/2003
         dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą
         (EB) Nr. 1347/2000, 53 straipsnį, pranešti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.

      (žr. 71 punktą ir rezoliucinės dalies 4 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. balandžio 2 d.(*)

      „Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas – Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003 – Materialinė taikymo sritis – „Civilinių bylų“ sąvoka – Sprendimas dėl vaikų paėmimo priežiūrai ir apgyvendinimo ne jų šeimoje – Vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta – Apsaugos priemonės – Jurisdikcija“
      Byloje C‑523/07
      dėl Korkein hallinto-oikeus (Suomija) 2007 m. lapkričio 19 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo tą pačią dieną, pagal EB 68 ir 234 straipsnius
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje

      A,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), U. Lõhmus ir P. Lindh,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. spalio 22 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J. Heliskoski ir A. Guimaraes‑Purokoski,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir J. Kemper,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos T. Papadopoulou,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos R. Adam, padedamo avvocato dello Stato W. Ferrante,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos V. Jackson, padedamos QC C. Howard,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos P. Aalto ir V. Joris,
      susipažinęs su 2009 m. sausio 29 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos
         ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000
         (OL L 338, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 19 sk., 6 t., p. 243; toliau – Reglamentas), išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant A, kuri yra vaikų C, D ir E motina, pateiktą skundą dėl Kuopion hallinto-oikeus (Kuopijaus Administracinis teismas, Suomija) sprendimo, patvirtinančio sprendimą, kuriuo perusturvalautakunta (pagrindinių socialinių teisių užtikrinimo komisija, toliau – užtikrinimo komisija) skubiai paėmė šiuos vaikus priežiūrai
         ir apgyvendino juos profesionalioje šeimynoje.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Reglamento 12 ir 13 konstatuojamosiose dalyse sakoma:

      „(12) Jurisdikcijos pagrindai, susiję su tėvų pareigomis, nustatyti šiame reglamente, yra suformuluoti labiausiai atsižvelgiant
         į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų. Tai reiškia, kad jurisdikcija turėtų pirmiausiai priklausyti vaiko nuolatinės
         gyvenamosios vietos valstybei narei, išskyrus tam tikrus vaiko gyvenamosios vietos pakeitimo atvejus arba pagal tėvų pareigų
         turėtojų susitarimą.

      (13)      Vaiko labui šis reglamentas išimties tvarka ir tam tikromis sąlygomis leidžia jurisdikciją turinčiam teismui perduoti bylą
         kitos valstybės narės teismui, jei šis teismas yra geresnėje vietoje bylai nagrinėti. <...>.“

      4        Reglamento 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „1.      Šis reglamentas taikomas bet kokio pobūdžio teismo civilinėms byloms, susijusioms su:
      <…>
      b)      tėvų pareigų skyrimu, naudojimusi jomis, perdavimu, apribojimu ar atėmimu.“
      5        Reglamento 8 straipsnio 1 dalyje nurodoma:

      „Valstybės narės teismai turi jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta
         tuo metu, kai byla patenka jų žinion, yra toje valstybėje narėje.“

      6        Pagal minėto Reglamento 13 straipsnio 1 dalį:

      „Jei vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta negali būti nustatyta ir jurisdikcija negali būti nustatyta remiantis 12 straipsniu,
         jurisdikciją turi valstybės narės, kurioje yra vaikas, teismai.“

      7        Reglamento 15 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Išimties tvarka valstybės narės teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, manydami, kad kuris nors kitos valstybės
         narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą ar kurią nors konkrečią jos dalį, ir
         jei tai labiausiai atitinka vaiko interesus, gali:

      a)      sustabdyti atitinkamą bylą arba jos dalį ir paraginti šalis pateikti pareiškimą tos kitos valstybės narės teismui pagal šio
         straipsnio 4 dalį; arba

      b)      prašyti kitos valstybės narės teismą prisiimti jurisdikciją pagal šio straipsnio 5 dalį.“
      8        Pagal šio Reglamento 17 straipsnį:

      „Jeigu valstybės narės teisme iškeliama byla, kurią nagrinėti pagal šį reglamentą jurisdikciją turi ne jis, o kitos valstybės
         narės teismas, pirmiau nurodytas teismas savo iniciatyva pareiškia, kad jurisdikcijos neturi.“

      9        Minėto Reglamento 20 straipsnio 1 dalyje teigiama:

      „Neatidėliotinais atvejais šio reglamento nuostatos neužkerta kelio valstybės narės teismams toje valstybėje esantiems asmenims
         ar turtui taikyti laikinas, įskaitant apsaugines, priemones, kurios gali būti numatytos tos valstybės narės teisėje, netgi
         jei pagal šį reglamentą kitos valstybės narės teismas turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės.“

      10      Reglamento 53 straipsnyje sakoma:

      „Kiekviena valstybė narė paskiria vieną ar daugiau centrinių institucijų padėti taikyti šį reglamentą ir nurodo kiekvienos
         iš jų geografinę ar funkcinę jurisdikciją. Jei valstybė narė paskiria daugiau nei vieną centrinę instituciją, pranešimai paprastai
         siunčiami tiesiogiai atitinkamai jurisdikciją turinčiai institucijai. Kai pranešimas siunčiamas jurisdikcijos neturinčiai
         institucijai, pastaroji yra atsakinga už jo persiuntimą jurisdikciją turinčiai institucijai ir informavimą apie tai.“

      11      Šio Reglamento 55 straipsnyje, be kita ko, numatyta:

      „Centrinės institucijos kitos valstybės narės centrinės institucijos arba tėvų pareigų turėtojo prašymu bendradarbiauja konkrečiose
         bylose siekdamos šio reglamento tikslų. Dėl to jos, veikdamos tiesiogiai arba per valdžios institucijas ar kitas įstaigas,
         imasi atitinkamų priemonių pagal tos valstybės narės teisę asmens duomenų apsaugos reikaluose:

      a)      rinkti informaciją ir keistis informacija:
      i)      apie vaiko padėtį;
      ii)      apie visas atliekamas procedūras; arba
      iii) dėl vaiko priimtus sprendimus;
      <…>
      c)      lengvinti komunikaciją tarp teismų, ypač taikant 11 straipsnio 6 ir 7 dalis bei 15 straipsnį;
      <...>“
       Nacionalinės teisės aktai
      12      Pagal bylos aplinkybių atsiradimo momentu galiojusios redakcijos Socialinės paramos įstatymo (sosiaalihuoltolaki (710/1982),
         toliau – Įstatymas 710/1982) 15 straipsnio 1 dalį skubos atvejais, arba kai to reikalauja susiklosčiusios aplinkybės, savivaldybė
         taip pat skiria apgyvendinimą socialinėje įstaigoje ir rūpinasi kitų socialinių paslaugų teikimu tiems asmenims, kurie yra
         savivaldybės teritorijoje, tačiau nėra jos gyventojai.

      13      Pagal bylos aplinkybių atsiradimo momentu galiojusios redakcijos Vaikų apsaugos įstatymo (lastensuojelulaki (683/1983), toliau
         – Įstatymas 683/1983) 16 straipsnį savivaldybės socialinių reikalų tarnyba nedelsdama turi imtis pagalbos priemonių, jeigu
         sąlygos, kuriomis vaikas arba jaunuolis auga, gali kelti pavojų jo sveikatai ar vystymuisi arba jų neužtikrina.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      2001 m. gruodį vaikai C, D ir E apsigyveno Švedijoje kartu su motina A ir patėviu F. Iki tol D ir E buvo miesto X (Suomijoje)
         priežiūroje. Šio paėmimo priežiūrai pagrindas buvo jų patėvio smurtas; vėliau priežiūra buvo panaikinta. 2005 m. vasarą šeima
         išvyko iš Švedijos atostogų į Suomiją. Šeima pasiliko Suomijos teritorijoje ir gyveno namelyje ant ratų įvairiose Suomijos
         stovyklavietėse; vaikai mokyklos nelankė. Ši šeima 2005 m. spalio 30 d. miesto Y (Suomija) socialinių tarnybų paprašė buto.

      15      2005 m. lapkričio 16 d. pagal Įstatymą 683/1983 Užtikrinimo komisijos priimtais sprendimais vaikai C, D ir E Suomijoje buvo
         skubiai paimti priežiūrai ir apgyvendinti šeimynoje, nes jais nebuvo rūpinamasi.

      16      A ir F pateikė prašymus panaikinti sprendimus nedelsiant paimti priežiūrai.

      17      2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimu Užtikrinimo komisija šiuos prašymus atmetė ir, remdamasi Įstatymo 683/1983 16 straipsniu,
         paėmė vaikus C, D ir E priežiūrai bei nurodė apgyvendinti juos profesionalioje šeimynoje.

      18      A pateikė Kuopion hallinto-oikeus skundą dėl šių sprendimų panaikinimo ir vaikų priežiūros teisių jai atkūrimo. A pažymėjo, kad 2005 m. lapkričio viduryje
         išvykdama su F į Švediją ji paliko savo vaikus Suomijoje pas jų patėvio seserį. 2006 m. spalio 25 d. Sprendimu minėtas teismas
         atmetė šį skundą ir patvirtino skundžiamus sprendimus. Kuopion hallinto-oikeus savo sprendimą pagrindė pabrėždamas, kad, atsižvelgiant į Įstatymo 710/1982 15 straipsnio 1 dalį, Užtikrinimo komisija veikė
         neviršydama savo kompetencijos. Minėtas teismas pridūrė, kad aptariamų vaikų gyvenimo sąlygos kėlė rimtą pavojų jų psichinei
         būklei, sveikatai bei vystymuisi. Šių vaikų paėmimas priežiūrai ir apgyvendinimas leido gauti psichiatrinį gydymą, kurio jiems
         reikėjo, suteikė galimybę lankyti mokyklą ir užtikrino saugią bei stabilią aplinką.

      19      A šį sprendimą apskundė Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas), nurodydama Suomijos valdžios institucijų kompetencijos trūkumą. Šiuo klausimu A
         nurodė, kad vaikai C, D ir E nuo 2007 m. balandžio 2 d. yra Švedijos piliečiai, kurie nuo seno turėjo nuolatinę gyvenamąją
         vietą Švedijoje. Taigi jurisdikciją nagrinėti šią bylą turėjo Švedijos teismai.

      20      Kadangi nagrinėjamam ginčui išspęsti buvo būtinas Reglamento išaiškinimas, Korkein hallinto-oikeus nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      a)     Ar <...> Reglamentas <...> taikytinas viso tokio sprendimo dėl vaiko paėmimo priežiūrai nedelsiant ir jo apgyvendinimo ne
         jo paties šeimoje, kuris nagrinėjamas šiuo atveju, vykdymui, jeigu šis sprendimas priimtas kaip vienintelis sprendimas užtikrinant
         vaiko apsaugą pagal viešąją teisę?

               b)     Ar vis dėlto Reglamentas, atsižvelgiant į jo 1 straipsnio 2 dalies d punktą, taikytinas tik tai sprendimo daliai, kuri skirta
         apgyvendinti ne savoje šeimoje?

      2.               Kaip Bendrijos teisės požiūriu turi būti aiškinama Reglamento 8 straipsnio 1 dalies ir su ja susijusios 13 straipsnio 1 dalies
         sąvoka „nuolatinė gyvenamoji vieta“, visų pirma tuo atveju, kai pastovi vaiko gyvenamoji vieta yra vienoje valstybėje narėje,
         tačiau jis vieši kitoje valstybėje narėje ir ten keliauja iš vienos vietos į kitą?

      3.      a)     Jeigu darytina prielaida, kad vaikas neturi nuolatinės gyvenamosios vietos pastarojoje valstybėje narėje, kokiomis sąlygomis
         šioje valstybėje narėje vis dėlto gali būti imtasi skubios apsaugos priemonės (paėmimo priežiūrai) pagal Reglamento 20 straipsnio
         1 dalį?

               b)     Ar apsaugos priemonės pagal Reglamento 20 straipsnio 1 dalį yra tik tokios priemonės, kurios gali būti paskirtos pagal nacionalinę
         teisę, ir ar nacionalinės teisės nuostatos dėl šių priemonių yra privalomos taikant šį straipsnį?

               c)     Ar paskyrus apsaugos priemonę byla turi būti ex officio perduota kompetentingos valstybės narės teismui?

      4.               Jeigu valstybės narės teismas apskritai neturi jurisdikcijos, ar tuomet skundas turi būti atmestas kaip nepriimtinas, ar vis
         dėlto byla turi būti perduota kitos valstybės narės teismui?“

      Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      21      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 2201/2003 1 straipsnio
         1 dalį reikia aiškinti taip, kad, pirma, ji taikoma vieninteliam sprendimui, kurį sudaro nurodymas nedelsiant paimti priežiūrai
         ir apgyvendinti vaiką ne jo paties šeimoje, ir, antra, kad sąvoka „civilinės bylos“ šios nuostatos prasme apima šį sprendimą,
         jeigu jis buvo priimtas pagal vaikų apsaugą reglamentuojančias viešosios teisės normas.

      22      Šis klausimas buvo pateiktas to paties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, yra pagrįstas tais pačiais
         motyvais ir jo formuluotė lygiai tokia pati kaip ir klausimo, kurio pagrindu priimtas 2007 m. lapkričio 27 d. Sprendimas C (C‑435/06, Rink. p. I‑10141). Tokiomis aplinkybėmis į šį klausimą turi būti atsakyta taip pat, kaip ir į pirmąjį klausimą
         minėtame sprendime C.

      23      Reglamento 2 straipsnio 7 punkte numatyta, kad tėvų pareigos apima visas su vaiko asmeniu ar turtu susijusias teises ir pareigas,
         fiziniam ar juridiniam asmeniui suteikiamas teismo sprendimu, įstatymų nustatyta tvarka ar juridinę galią turinčiu susitarimu.

      24      Pagal Reglamento 1 straipsnio 2 dalies d punktą vaiko paskyrimas į šeimą (šeimyną) ar globos instituciją priklauso su tėvų
         pareigomis susijusioms byloms.

      25      Be to, iš Reglamento 5 konstatuojamosios dalies matyti, kad siekiant užtikrinti lygybę visiems vaikams šis Reglamentas taikomas
         visiems sprendimams dėl tėvų pareigų, įskaitant vaiko apsaugos priemones.

      26      Sprendimas paimti vaiką priežiūrai, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į jo pobūdį, priklauso viešosios
         valdžios institucijų priimtoms priemonėms, kurių tikslas – tenkinti nepilnamečių apsaugos ir pagalbos jiems poreikius.

      27      Dėl „civilinių bylų“ sąvokos pažymėtina, jog ją reikia aiškinti taip, kad ji gali apimti net ir tas priemones, kurias valstybės
         narės teisė priskiria viešosios teisės sričiai.

      28      Šį aiškinimą patvirtina Reglamento 10 konstatuojamoji dalis, pagal kurią šis Reglamentas nėra skirtas taikyti „bendro pobūdžio
         viešosioms priemonėms švietimo ar sveikatos srityje“. Ši išimtis patvirtina, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas neketino iš
         šio Reglamento taikymo srities pašalinti visų viešosios teisės sričiai priskiriamų priemonių.

      29      Taigi į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento 1 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog „civilinių bylų“
         sąvoka šios nuostatos prasme apima sprendimą, kuriuo nurodoma nedelsiant paimti priežiūrai ir apgyvendinti vaiką ne jo paties
         šeimoje, kai šis sprendimas buvo priimtas pagal vaikų apsaugą reglamentuojančias viešosios teisės normas.

       Dėl antrojo klausimo
      30      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kaip reikėtų aiškinti sąvoką „nuolatinė
         gyvenamoji vieta“ Reglamento 8 straipsnio 1 dalies prasme, visų prima tuo atveju, kai vaikas turi pastovią gyvenamąją vietą
         vienoje valstybėje narėje, tačiau vieši kitoje valstybėje narėje ir ten gyvena kaip nuolatinės gyvenamosios vietos neturintis
         asmuo.

      31      Reglamento 8 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas principas, kad bylose, susijusiose su tėvų pareigomis, valstybių narių teismų
         kompetencija nustatoma pagal vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą tuo metu, kai byla patenka jų žinion, tačiau šios sąvokos turinys
         neapibrėžiamas.

      32      Pagal Reglamento 13 straipsnio 1 dalį, jei vaiko nuolatinė gyvenamoji vieta negali būti nustatyta, jurisdikciją turi valstybės
         narės, kurioje yra vaikas, teismai.

      33      Taigi vien fizinio vaiko buvimo valstybėje narėje – nes tai yra subsidiari jurisdikcijos taisyklė 8 straipsnyje įtvirtintos
         taisyklės atžvilgiu – negali pakakti vaiko nuolatinei gyvenamajai vietai nustatyti.

      34      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tiek iš vienodo Bendrijos teisės taikymo, tiek iš lygybės principo išplaukia, jog tuomet,
         kai Bendrijos teisės nuostata aiškiai nenurodo valstybių narių teisės, taikomos norint nustatyti jos prasmę bei apimtį, jos
         turinys visoje Europos bendrijoje paprastai turi būti aiškinamas autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant į nuostatos kontekstą
         ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (žr., be kita ko, 1984 m. sausio 18 d. Sprendimo Ekro, 327/82, Rink. p. 107, 11 punktą ir 2008 m. kovo 6 d. Sprendimo Nordania Finans ir BG Factoring, C‑98/07, Rink. p. I‑1281, 17 punktą).

      35      Kadangi Reglamento 8 straipsnio 1 dalyje nėra jokios aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, taikomą norint nustatyti sąvokos
         „nuolatinė gyvenamoji vieta“ prasmę bei apimtį, jos prasmė bei apimtis turi būti nustatyta atsižvelgiant į Reglamento nuostatų
         ir tikslo kontekstą, visų pirma kylantį iš jo 12 konstatuojamąją dalį, kurioje numatyta, kad Reglamentu įtvirtinamos jurisdikcijos
         taisyklės yra suformuluotos labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų.

      36      Teisingumo Teismo praktika, susijusi su gyvenamosios vietos sąvoka, vartojama kitose Europos Sąjungos teisės srityse (žr.,
         be kita ko, 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Magdalena Fernández prieš Komisiją, C‑452/93 P, Rink. p. I‑4295, 22 punktą; 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Adanez-Vega, C‑372/02, Rink. p. I‑10761, 37 punktą ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Kozłowski, C‑66/08, Rink. p. I‑0000), negali būti tiesiogiai pritaikyta vertinant vaikų nuolatinę gyvenamąją vietą Reglamento 8 straipsnio
         1 dalies prasme.

      37      Vaiko „nuolatinė gyvenamoji vieta“ Reglamento 8 straipsnio 1 dalies prasme turi būti nustatoma remiantis visomis kiekvienam
         konkrečiam atvejui būdingomis faktinėmis aplinkybėmis.

      38      Be fizinio vaiko buvimo tam tikroje valstybėje narėje, reikia atsižvelgti ir į kitus veiksnius, galinčius atskleisti, kad
         toks buvimas visai nėra laikinas ar atsitiktinis ir kad ten gyvendamas vaikas yra tam tikra dalimi integravęsis į socialinę
         ir šeiminę aplinką.

      39      Visų pirma reikia atsižvelgti į gyvenimo valstybės narės teritorijoje ir šeimos persikėlimo į šią valstybę trukmę, teisėtumą,
         sąlygas ir priežastis, vaiko pilietybę, mokyklos lankymo vietą ir sąlygas, kalbos žinias ir šeiminius bei socialinius vaiko
         ryšius toje valstybėje.

      40      Kaip savo išvados 44 punkte pažymėjo generalinė advokatė, tėvų ketinimas įsikurti su vaiku kitoje valstybėje narėje, išreikštas
         tam tikromis konkrečiomis priemonėmis, kaip antai būsto priimančiojoje valstybėje narėje įsigijimas arba išsinuomojimas, gali
         būti nuolatinės gyvenamosios vietos pakeitimo rodiklis. Kitas rodiklis gali būti prašymo gauti socialinį būstą pateikimas
         atitinkamoms tos valstybės tarnyboms.

      41      Atvirkščiai, aplinkybė, jog vaikai vieši valstybėje narėje, kur trumpą laiką gyvena kaip nuolatinės gyvenamosios vietos neturintys
         asmenys, gali rodyti, kad vaikų nuolatinė gyvenamoji vieta nėra šioje valstybėje.

      42      Nustatyti vaikų nuolatinę gyvenamąją vietą nacionalinis teismas turi būtent atsižvelgdamas į šio sprendimo 38–41 punktuose
         nurodytus kriterijus ir vadovaudamasis visumos vertinimu.

      43      Vis dėlto neatmetama galimybė, kad atlikus tokį vertinimą paaiškėtų, jog neįmanoma nustatyti, kurioje valstybėje yra vaiko
         nuolatinė gyvenamoji veta. Tokiu išimtiniu atveju ir, jeigu netaikytinas Reglamento 12 straipsnis, nustatantis nacionalinių
         teismų jurisdikciją su tėvų pareigomis susijusiais klausimais, kai šie klausimai yra dėl santuokos nutraukimo, gyvenimo skyrium
         (separacija) arba santuokos pripažinimo negaliojančia, valstybės narės, kur yra vaikas, nacionaliniai teismai pagal Reglamento
         13 straipsnio 1 dalį įgyja jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės.

      44      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad „nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoka Reglamento 8 straipsnio 1 dalies prasme
         turi būti aiškinama taip, kad ši gyvenamoji vieta atitinka vietą, kur vaikas tam tikra dalimi integravosi į socialinę ir šeiminę
         aplinką. Šiuo tikslu, be kita ko, turi būti atsižvelgta į gyvenimo valstybės narės teritorijoje ir šeimos persikėlimo į šią
         valstybę trukmę, teisėtumą, sąlygas ir priežastis, vaiko pilietybę, mokyklos lankymo vietą ir sąlygas, kalbų žinias ir šeiminius
         bei socialinius vaiko ryšius toje valstybėje. Nustatyti vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą turi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas
         į visas kiekvienam konkrečiam atvejui būdingas faktines aplinkybes.

       Dėl trečiojo klausimo
      45      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, pirma, kokios sąlygos turi būti įvykdytos, kad
         būtų galima imtis skubios apsaugos priemonės, kaip antai vaikų paėmimas priežiūrai, Reglamento 20 straipsnio 1 dalies prasme.
         Antra, teismas klausia, ar tokia priemonė gali būti taikoma pagal nacionalinę teisę ir ar nacionalinės teisės nuostatos dėl
         tokios priemonės yra privalomos. Trečia, jis klausia, ar paskyrus tokią apsaugos priemonę byla turi būti perduota kompetentingam
         kitos valstybės narės teismui.

      46      Reglamento 20 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad neatidėliotinais atvejais jo nuostatos neužkerta kelio valstybės narės teismams
         toje valstybėje esantiems asmenims ar turtui taikyti laikinas, įskaitant apsaugos, priemones, kurios gali būti numatytos tos
         valstybės teisėje, net jei pagal šį Reglamentą kitos valstybės narės teismas turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės.

      47      Iš pačios šios nuostatos formuluotės matyti, jog tam, kad valstybių narių teismai, kurie neturi jurisdikcijos nagrinėti su
         tėvų pareigomis susijusios bylos iš esmės, galėtų taikyti priemones tokioje byloje, turi būti įvykdytos trys kumuliacinės
         sąlygos, būtent:

      –        šios priemonės turi būti neatidėliotinos,
      –        jos turi būti taikomos teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybėje narėje esantiems asmenims ar turtui, ir
      –        jos turi būti laikino pobūdžio.
      48      Šios priemonės taikytinos vaikams, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta yra vienoje valstybėje narėje, tačiau jie laikinai ar
         atsitiktinai vieši kitoje valstybėje narėje ir yra atsidūrę situacijoje, kuri gali rimtai pakenkti jų gerovei, įskaitant sveikatą
         ar vystymąsi, ir todėl pateisina neatidėliotinų apsaugos priemonių taikymą. Tokių priemonių laikinas pobūdis matyti iš Reglamento
         20 straipsnio 2 dalies: jos nebetaikomos, kai valstybės narės teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, jau
         yra ėmęsis priemonių, kurias laiko tinkamomis.

      49      Reglamente nėra materialinių nuostatų, numatančių neatidėliotinų priemonių, kurių turi būti imamasi, rūšis.

      50      Reglamento 20 straipsnio 1 dalyje sakoma, kad laikinos ar apsaugos priemonės, kurias taikyti neatidėliotinais atvejais gali
         tekti valstybės narės nacionaliniams teismams, yra priemonės, „numatytos tos valstybės narės teisėje“.

      51      Tokiomis aplinkybėmis nacionalinis teisės aktų leidėjas turi įtvirtinti, kokių priemonių nacionalinės valdžios institucijos
         turi imtis, kad būtų labiausiai atsižvelgta į vaiko interesus, ir nustatyti jų įgyvendinimo tvarką.

      52      Kadangi tokios priemonės taikomos remiantis nacionalinės teisės nuostatomis, privalomasis tokių priemonių pobūdis turi išplaukti
         iš atitinkamų nacionalinės teisės aktų.

      53      Lieka patikrinti, ar pritaikius apsaugos priemonę byla turi būti ex officio perduota jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.

      54      Pagal Reglamento 15 straipsnio 1 dalies b punktą vienos valstybės narės teismai, turintys jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės,
         manydami, kad kuris nors kitos valstybės narės, su kuria vaiką sieja konkretus ryšys, teismas būtų tinkamesnis nagrinėti bylą,
         gali prašyti šios valstybės teismą prisiimti jurisdikciją.

      55      Tarp nuostatų, nustatančių jurisdikcijos taisykles tėvų pareigų srityje, minėtas 15 straipsnis vienintelis numato prašymą
         kitos valstybės narės teismui prisiimti jurisdikciją.

      56      Reglamente nenumatyta, kad nacionaliniai teismai, kurie imasi laikinų ar apsaugos priemonių, privalo perduoti bylą kitos valstybės
         narės teismui po to, kai šios priemonės buvo įvykdytos.

      57      Kitas klausimas – ar nacionaliniai teismai, kurie skyrė laikinas ar apsaugos priemones, privalo apie tai pranešti jurisdikciją
         turintiems kitos valstybės narės teismams.

      58      Kaip nurodyta šio sprendimo 48 punkte, pagal Reglamento 20 straipsnio 2 dalį laikinos ar apsaugos priemonės nebetaikomos,
         kai valstybės narės teismas, turintis jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, jau yra ėmęsis priemonių, kurias jis laiko tinkamomis.

      59      Kadangi laikinos ar apsaugos priemonės yra pereinamojo pobūdžio, su vaiko fiziniu, psichologiniu ir intelektiniu vystymusi
         susijusios aplinkybės gali lemti būtinybę jurisdikciją turinčiam teismui anksčiau imtis veiksmų, kad būtų priimtos galutinės
         priemonės.

      60      Galutinių priemonių būtinumas ir neatidėliotinumas turi būti vertinami atsižvelgiant į vaiko situaciją, numatomus jos pokyčius
         ir laikinų ar apsaugos priemonių veiksmingumą.

      61      Tokiomis aplinkybėmis siekis labiausiai apsaugoti vaiko interesus gali reikalauti, kad nacionalinis teismas, kuris skyrė laikinas
         ar apsaugos priemones, apie tai tiesiogiai ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento 53 straipsnį, praneštų jurisdikciją
         turinčiam kitos valstybės narės teismui.

      62      Bendradarbiavimas konkrečiose bylose, susijusiose su tėvų pareigomis, yra numatytas Reglamento 55 straipsnyje ir apima, be
         kita ko, informacijos apie vaiko padėtį, atliekamas procedūras ir visus dėl vaiko priimtus sprendimus rinkimą bei keitimąsi
         ja.

      63      Reglamento 55 straipsnio c punkte numatytas valstybių narių teismų bendravimas taikant šį Reglamentą.

      64      Darytina išvada, kad jeigu to reikalauja siekis labiausiai apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris skyrė laikinas
         ar apsaugos priemones, privalo apie tai tiesiogiai ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento 53 straipsnį, pranešti
         jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.

      65      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad nuspręsti taikyti apsaugos priemonę, kaip antai
         vaikų paėmimas priežiūrai, nacionalinis teismas gali pagal Reglamento 20 straipsnį, jeigu įvykdomos šios sąlygos:

      –        ši priemonė turi būti neatidėliotina,
      –        ji turi būti taikoma asmenims, esantiems atitinkamoje valstybėje narėje, ir
      –        ji turi būti laikino pobūdžio.
      Tokios priemonės skyrimas ir privalomas pobūdis nustatomas pagal nacionalinę teisę. Skyręs apsaugos priemonę, nacionalinis
         teismas neprivalo bylos perduoti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui. Tačiau, jeigu to reikalauja siekis
         labiausiai apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris skyrė laikinas ar apsaugos priemones, privalo apie tai tiesiogiai
         ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento 53 straipsnį, pranešti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės
         teismui.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      66      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tuo atveju, kai valstybės narės
         teismas apskritai neturi jurisdikcijos, jis turi pareikšti, kad jos neturi, ar perduoti bylą kitos valstybės narės teismui.

      67      Reglamento 17 straipsnyje numatyta, kad „jeigu valstybės narės teisme iškeliama byla, kurią nagrinėti pagal šį Reglamentą
         jurisdikciją turi ne jis, o kitos valstybės narės teismas, pirmiau nurodytas teismas savo iniciatyva pareiškia, kad jurisdikcijos
         neturi“.

      68      Kaip konstatuota šio sprendimo 55 punkte, tarp nuostatų, nustatančių jurisdikcijos taisykles tėvų pareigų srityje, Reglamento
         15 straipsnis vienintelis numato prašymą kitos valstybės narės teismui prisiimti jurisdikciją.

      69      Tuo atveju, kai valstybės narės teismas ex officio pareiškia neturįs jurisdikcijos, Reglamentas nenumato, kad byla turi būti perduota kitos valstybės narės teismui.

      70      Vis dėlto dėl tų pačių priežasčių, kokios numatytos šio sprendimo 59–63 punktuose, ir jeigu to reikalauja siekis labiausiai
         apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris ex officio pareiškė neturįs jurisdikcijos, privalo apie tai tiesiogiai ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento 53 straipsnį,
         pranešti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.

      71      Taigi į ketvirtąjį klausimą riekia atsakyti, kad tuo atveju, kai valstybės narės teismas apskritai neturi jurisdikcijos, jis
         privalo ex officio pareikšti, kad jos neturi, tačiau neprivalo perduoti bylos kitam teismui. Vis dėlto, jeigu to reikalauja siekis labiausiai
         apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris ex officio pareiškė neturįs jurisdikcijos, privalo apie tai tiesiogiai ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento 53 straipsnį,
         pranešti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka
            ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 1 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
            taip, jog „civilinių bylų“ sąvoka šios nuostatos prasme apima sprendimą, kuriuo nurodoma nedelsiant paimti priežiūrai ir apgyvendinti
            vaiką ne jo paties šeimoje, kai šis sprendimas buvo priimtas pagal vaikų apsaugą reglamentuojančias viešosios teisės normas.
      2.      „Nuolatinės gyvenamosios vietos“ sąvoka Reglamento Nr. 2201/2003 8 straipsnio 1 dalies prasme turi būti aiškinama taip, kad
            ši gyvenamoji vieta atitinka vietą, kur vaikas tam tikra dalimi integravosi į socialinę ir šeiminę aplinką. Šiuo tikslu, be
            kita ko, turi būti atsižvelgta į gyvenimo valstybės narės teritorijoje ir šeimos persikėlimo į šią valstybę trukmę, teisėtumą,
            sąlygas ir priežastis, vaiko pilietybę, mokyklos lankymo vietą ir sąlygas, kalbų žinias ir šeiminius bei socialinius vaiko
            ryšius toje valstybėje. Nustatyti vaiko nuolatinę gyvenamąją vietą turi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas kiekvienam
            konkrečiam atvejui būdingas faktines aplinkybes.
      3.      Nuspręsti taikyti apsaugos priemonę, kaip antai vaikų paėmimas priežiūrai, nacionalinis teismas gali pagal Reglamento 20 straipsnį,
            jeigu įvykdomos šios sąlygos:
      –        ši priemonė turi būti neatidėliotina,
      –        ji turi būti taikoma asmenims, esantiems šioje atitinkamoje valstybėje narėje, ir
      –        ji turi būti laikino pobūdžio.
      Tokios priemonės skyrimas ir privalomas pobūdis nustatomas pagal nacionalinę teisę. Skyręs apsaugos priemonę, nacionalinis
            teismas neprivalo bylos perduoti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui. Tačiau, jeigu to reikalauja siekis
            labiausiai apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris skyrė laikinas ar apsaugos priemones, privalo apie tai tiesiogiai
            ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento 53 straipsnį, pranešti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės
            teismui.
      4.      Tuo atveju, kai valstybės narės teismas visai neturi jurisdikcijos, jis privalo ex officio pareikšti, kad jos neturi, tačiau neprivalo perduoti bylos kitam teismui. Vis dėlto, jeigu to reikalauja siekis labiausiai
            apsaugoti vaiko interesus, nacionalinis teismas, kuris ex officio pareiškė neturįs jurisdikcijos, privalo apie tai tiesiogiai ar per centrinę instituciją, paskirtą pagal Reglamento Nr. 2201/2003
            53 straipsnį, pranešti jurisdikciją turinčiam kitos valstybės narės teismui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


1994 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Società Finanziaria Siderurgica Finsider SpA (in liquidazione) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Apeliacinis EAPB skundas. # Byla C-320/92 P.