title: 2009 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#X (C-155/08) ir E. H. A. Passenheim-van Schoot (C-157/08) prieš Staatssecretaris van Financiën.#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai.#Laisvė teikti paslaugas - Laisvas kapitalo judėjimas - Turto mokestis - Pajamų mokestis - Kitoje nei gyvenamosios vietos valstybėje narėje esančios santaupos - Nedeklaravimas - Papildomo reikalavimo terminas - Papildomo reikalavimo termino pratęsimas lėšų, esančių už gyvenamosios vietos valstybės narės ribų, atveju - Direktyva 77/799/EEB - Valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalba tiesioginių ir netiesioginių mokesčių srityje - Banko paslaptis.#Sujungtos bylos C-155/08 ir C-157/08.

text:
      Sujungtos bylos C‑155/08 ir C‑157/08
      X
      ir
      E. H. A. Passenheim-van Schoot
      prieš
      Staatssecretaris van Financiën
      (Hoge Raad der Nederlanden prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Laisvė teikti paslaugas – Laisvas kapitalo judėjimas – Turto mokestis – Pajamų mokestis – Lėšos, gautos iš kitoje nei gyvenamosios vietos valstybėje narėje esančių santaupų – Nedeklaravimas – Papildomo reikalavimo terminas – Papildomo reikalavimo termino pratęsimas lėšų, esančių už gyvenamosios vietos valstybės narės ribų, atveju – Direktyva 77/799/EEB – Valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalba tiesioginių ir netiesioginių mokesčių srityje – Banko paslaptis“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvė teikti paslaugas – Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai
      (EB 49 ir 56 straipsniai; Tarybos direktyva 77/799)
      2.        Laisvė teikti paslaugas – Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai
      (EB 49 ir 56 straipsniai)
      1.        EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei narei tais atvejais, kai nuslepiamos lėšos iš santaupų
         bei pajamos iš šių lėšų nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų, kurios neturi šių lėšų ir pajamų buvimo įrodymų, leidžiančių
         pradėti tyrimą, taikyti ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminą kitoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu
         nei pirmojoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu. Aplinkybė, kad šioje kitoje valstybėje narėje taikoma banko paslaptis,
         šiuo atveju nėra svarbi.

      Savaime suprantama, kad tokie teisės aktai yra ir laisvės teikti paslaugas, ir laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, iš esmės
         draudžiamas atitinkamai EB 49 ir 56 straipsniais, nes dėl nagrinėjamoje valstybėje narėje gyvenantiems mokesčių mokėtojams
         ilgesnio papildomo reikalavimo, susijusio su ne šioje valstybėje narėje turimų lėšų ir pajamų iš jų, termino taikymo galimybė
         perkelti lėšas į kitą valstybę narę, siekiant pasinaudoti ten teikiamomis finansinėmis paslaugomis, tampa mažiau patraukli,
         nei laikyti šias lėšas pirmojoje valstybėje narėje ir naudotis čia teikiamomis finansinėmis paslaugomis.

      Vis dėlto šis apribojimas gali būti pateisintas būtinybe užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą ir kovą su sukčiavimu
         mokesčių srityje su sąlyga, kad laikomasi proporcingumo principo, t. y. jis turi būti tinkamas pasiekti numatytą tikslą ir
         neviršyti to, kas būtina jam pasiekti.

      Šiuo atžvilgiu tokiais teisės aktais iš dalies užtikrinamas mokesčių kontrolės veiksmingumas ir kovojama su sukčiavimu mokesčių
         srityje. Iš tiesų, nors papildomo reikalavimo termino pratęsimas nepadidina valstybės narės mokesčių institucijų tyrimo galių,
         jis leidžia aptikus kitoje valstybėje narėje turimų apmokestinimo objektų, apie kuriuos mokesčių institucijos nežinojo, ir
         nustačius, kad jie nebuvo apmokestinti ar buvo apmokestinti mažesniu mokesčiu, papildomai pareikalauti sumokėti mokestį. Tai
         taip pat taikoma, kai valstybės narės mokesčių institucijos informuojamos apie kitoje valstybėje narėje, kurioje taikoma banko
         paslaptis, esančius apmokestinimo objektus. Be to, valstybei narei taikant ilgesnį papildomo reikalavimo terminą kitoje valstybėje
         narėje esančių ar atsiradusių apmokestinimo objektų atveju tokių lėšų turintys mokesčių mokėtojai gali būti atgrasyti nuo
         šių lėšų ar pajamų iš jų slėpimo nuo mokesčių administracijos, kad jiems nebūtų pritaikytas ilgesnis reikalavimo terminas
         bei bauda, abu nustatyti remiantis laikotarpiu, kuris gali būti lygus net dvylikai metų.

      Dėl nustatymo, ar nagrinėjami teisės aktai neviršija to, kas būtina užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą ir kovoti su
         sukčiavimu mokesčių srityje, papildomas terminas, nustatytas atitinkamos valstybės narės mokesčių institucijoms papildomam
         reikalavimui dėl kitoje valstybėje narėje esančių ar atsiradusių apmokestinimo objektų pateikti, nebūtinai atitinka terminą,
         kuris būtinas šioms institucijoms patikrinti tam tikrą informaciją kreipiantis į šią kitą valstybę narę pasinaudojant tarpusavio
         pagalba, numatyta Direktyvoje 77/799 dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio ir netiesioginio
         apmokestinimo srityje ar pasikeitimo informacija sistema, įtvirtinta dvišalėse sutartyse. Tačiau iš to dar nematyti, kad apskritai
         termino, per kurį šios institucijos gali pateikti papildomą reikalavimą dėl kitoje valstybėje narėje esančių santaupų ar pajamų
         iš jų, pratęsimas yra neproporcingas tikslui užtikrinti nacionalinės mokesčių teisės nuostatų laikymąsi. Šiuo atžvilgiu, nepažeidžiant
         tam tikrais atvejais taikomų Bendrijos suderinimo nuostatų, negalima įpareigoti valstybės narės pakeisti savo teisės aktus
         mokesčių kontrolės srityje atsižvelgiant į konkrečią situaciją, egzistuojančią kiekvienoje valstybėje narėje ar trečiojoje
         valstybėje.

      Situacijos, kai valstybėje narėje apmokestinami objektai, esantys kitoje valstybėje narėje, buvo nuslėpti nuo pirmosios valstybės
         narės mokesčių administracijos, kuri neturi jokių tokių objektų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti tyrimą, atveju pailginto
         papildomo reikalavimo termino taikymas nuslėptiems nuo mokesčių administracijos apmokestinimo objektams neviršija to, kas
         būtina užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą ir kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje. Šiuo atveju pirmoji valstybė narė
         negali kreiptis į kitos valstybės narės kompetentingas institucijas, prašydama suteikti būtinos informacijos teisingai įvertinti
         mokestį. Kadangi neturint tyrimui pradėti būtinos informacijos negalima pasinaudoti pasikeitimo informacija mechanizmu, ilgesnis
         terminas valstybės narės mokesčių administracijai mokesčiui, susijusiam su kitoje valstybėje narėje esančiais apmokestinimo
         objektais, įvertinti laikytinas skirtu ne suteikti minėtai administracijai pakankamai laiko gauti informacijos iš kitos valstybės
         narės apie joje esančius apmokestinimo objektus, bet numatyti tik ilgesnį laikotarpį, per kurį, nustačius tokių apmokestinimo
         objektų, būtų galima papildomai pareikalauti sumokėti mokestį tais atvejais, kai gavus tokios informacijos ir pradėjus tyrimą
         papildomas reikalavimas pateikiamas iki šio termino pabaigos. Be to, kadangi ilgesnio papildomo reikalavimo termino taikymas
         šiomis aplinkybėmis nėra susijęs su šios administracijos galimybe gauti informacijos iš kitos valstybės narės, nėra svarbu,
         ar ši taiko banko paslaptį. Valstybės pasirinkimas šį terminą apriboti laiko atžvilgiu bei šią ribą nustatyti atsižvelgiant
         į laikotarpį, per kurį baudžiamąja tvarka gali būti persekiojama už mokesčių slėpimo deliktą, neatrodo neproporcingas. Be
         to, valstybei narei negalima uždrausti taikyti ilgesnį papildomo reikalavimo terminą apmokestinimo objektams, apie kuriuos
         mokesčių administracija nežinojo, tik jos teritorijoje nesantiems apmokestinimo objektams.

      Kita vertus, kai valstybės narės mokesčių administracija turi įrodymų, kuriais remdamasi galėtų kreiptis į kitos valstybės
         narės kompetentingas institucijas, nesvarbu, ar tai būtų padaryta naudojantis Direktyvoje 77/799 numatyta tarpusavio pagalba,
         ar keičiantis informacija pagal dvišalę sutartį, kad šios institucijos suteiktų būtinos informacijos teisingai įvertinti mokestį,
         vien tai, jog šie apmokestinami objektai yra kitoje valstybėje narėje, nepateisina visuotinio papildomo reikalavimo termino,
         nesusijusio su laikotarpiu, būtinu tinkamai pasinaudoti šiomis tarpusavio pagalbos procedūromis, taikymo.

      (žr. 39–40, 45, 47, 49–52, 59–61, 63, 67–70, 73, 75–76 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei narei tais atvejais, kai lėšas iš santaupų bei pajamas
         iš šių lėšų nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų, kurios neturi šių lėšų ir pajamų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti
         tyrimą, ji taikė ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminą kitoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu
         nei pirmojoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu, už tokias nuslėptas užsienio lėšas ir pajamas nustatyti baudą, proporcingą
         papildomai reikalaujamam mokesčiui ir šiam ilgesniam terminui.

      Iš tiesų rizika, kad mokesčių mokėtojui rezidentui bus skirta didesnė bauda už kitoje valstybėje narėje esančias lėšas ir
         pajamas nei už esančias nacionalinėje teritorijoje, kyla tik dėl to, kad laikotarpis, į kurį galima atsižvelgti nustatant
         papildomo reikalavimo, taigi ir baudos, dydį, gali būti ilgesnis ne nacionalinėms lėšoms ir pajamoms nei nacionalinėms, nes
         pastarosioms netaikomas ilgesnis papildomo reikalavimo terminas. Taigi EB 49 ir 56 straipsniai nedraudžia valstybei narei
         tais atvejais, kai nuslepiamos lėšos bei pajamos iš jų nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų, kurios neturi šių lėšų
         ir pajamų iš jų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti tyrimą, taikyti ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminą
         kitoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu nei taikomas pirmojoje valstybėje narėje esančioms lėšoms; tokiomis pačiomis
         aplinkybėmis šiais straipsniais taip pat nedraudžiama už tokias nuslėptas užsienio lėšas ir pajamas nustatyti baudą, proporcingą
         papildomai reikalaujamam mokesčiui ir šiam ilgesniam terminui.

      (žr. 84–86 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 11 d.(*)

      „Laisvė teikti paslaugas – Laisvas kapitalo judėjimas – Turto mokestis – Pajamų mokestis – Lėšos, gautos iš kitoje nei gyvenamosios vietos valstybėje narėje esančių santaupų – Nedeklaravimas – Papildomo reikalavimo terminas – Papildomo reikalavimo termino pratęsimas lėšų, esančių už gyvenamosios vietos valstybės narės ribų, atveju – Direktyva 77/799/EEB – Valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalba tiesioginių ir netiesioginių mokesčių srityje – Banko paslaptis“
      Sujungtose bylose C‑155/08 ir C‑157/08
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2008 m. kovo 21 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo Teismas gavo 2008 m. balandžio 16 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose

      X (C‑155/08),

      E. H. A. Passenheim-van Schoot (C‑157/08)

      prieš
      Staatssecretaris van Financiën,

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai T. von Danwitz, E. Juhász, G. Arestis ir J. Malenovský,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. kovo 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        X, atstovaujamo advocaten J. J. Feenstra ir L. C. A. Wijsman,

      –        E. H. A. Passenheim-van Schoot, atstovaujamos advocaat J. Hamer ir belastingadviseurs J. A. R. van Eijsden ir E. C. C. M. Kemmeren,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir M. de Grave,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Halleux,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocato dello Stato S. Fiorentino,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Roels,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą susiję su EB 49 ir 56 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant dvi bylas tarp Nyderlanduose gyvenančių fizinių asmenų, t. y. X (byla C‑155/08) bei E. H. A. Passenheim-van
         Schoot (byla C‑157/08), ir Staatssecretaris van Financiën (Už finansų sritį atsakingas valstybės sekretorius) dėl Nyderlandų mokesčių administracijos pateiktų papildomų reikalavimų,
         kitoje valstybėje narėje aptikus nuslėptas lėšas ir pajamas iš jų.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio
         ir netiesioginio apmokestinimo srityje (OL L 336, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 63), iš
         dalies pakeistos Aktu dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis
         yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, 1994, p. 21 ir OL L 1, 1995, p. 1, toliau − Direktyva 77/799),
         1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Pagal šios direktyvos nuostatas valstybių narių kompetentingos institucijos keičiasi bet kokia informacija, kuri gali padėti
         joms atlikti teisingą pajamų ir kapitalo mokesčių įvertinimą <...>“

      4        Direktyvos 77/799 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės kompetentinga institucija gali kreiptis į kitos valstybės narės instituciją, prašydama konkrečiu atveju atsiųsti
         1 straipsnio 1 dalyje nurodytą informaciją. Paaiškėjus, kad prašymą pateikusios valstybės kompetentinga institucija neišnaudojo
         savo įprastų informacijos šaltinių, kuriais, atsižvelgiant į aplinkybes, ji, nerizikuodama pakenkti siekiamam tikslui, galėjo
         pasinaudoti, kad gautų reikiamą informaciją, valstybės narės, į kurią kreipiamasi, kompetentinga institucija tokio prašymo
         nevykdo.“

      5        Direktyvos 77/779 3 straipsnyje įtvirtinta:

      „Minėtos valstybės narės institucijos tam tikrais atvejais, kuriuos jos nustato pasikonsultavusios 9 straipsnyje nustatyta
         tvarka, reguliariai be išankstinio prašymo keičiasi 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta informacija.“

      6        Pagrindinės bylos C‑155/08 faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Direktyvos 77/779 8 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Ši direktyva neįpareigoja atlikti tyrimo arba suteikti informacijos, jeigu valstybės narės, kuri turėtų pateikti tokią informaciją,
         įstatymai arba administracinė praktika draudžia atlikti šiuos tyrimus arba surinkti ar naudoti šią informaciją saviems tikslams.“

      7        2003 m. birželio 3 d. Tarybos direktyva 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo pajamų, apmokestinimo (OL L 157, p. 38;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 369) siekiama užtikrinti, kad taupymo pajamos, kaip palūkanų mokėjimai
         mokamos vienoje valstybėje narėje faktiškiesiems savininkams, kurie yra fiziniai asmenys, kitos valstybės narės nuolatiniai
         gyventojai mokesčių tikslais, būtų veiksmingai apmokestinamos pagal pastarosios valstybės narės teisės aktus.

      8        Direktyvos 2003/48 II skyriuje „Keitimasis informacija“ numatyta, kad šių palūkanų mokėjimų tarpininkas informuoja valstybės
         narės, kurioje jis yra įsisteigęs, kompetentingą instituciją (8 straipsnis) bei automatinį pasikeitimą informacija tarp šios
         institucijos ir faktiškojo savininko gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingos institucijos (9 straipsnis).

      9        Pagal minėtą 9 straipsnį:

      „1.      Mokėjimų tarpininko valstybės narės kompetentinga institucija perduoda 8 straipsnyje nurodytą informaciją faktiškojo savininko
         gyvenamosios vietos valstybės narės kompetentingai institucijai.

      2.      Informacijos perdavimas yra automatinis ir vyksta mažiausiai kartą per metus, per šešis mėnesius nuo mokėjimų tarpininko valstybės
         narės mokestinių metų pabaigos, ir jis apima visus tais metais atliktus palūkanų mokėjimus.

      3. Direktyvos 77/799/EEB nuostatos taikomos keitimuisi informacija pagal šią direktyvą, su sąlyga, kad nuo jų nenukrypsta
         šios direktyvos nuostatos. Tačiau Direktyvos 77/799/EEB 8 straipsnio nuostatos netaikomos informacijai, teikiamai pagal šį
         skyrių.“

      10      Direktyvos 2003/48 10 straipsnio 1 dalyje, esančioje jos III skyriuje „Pereinamojo laikotarpio nuostatos“, numatyta, kad pereinamuoju
         laikotarpiu Belgija, Liuksemburgas ir Austrija neprivalo taikyti II skyriaus nuostatų.

       Nyderlandų teisės aktai
      11      Bendrojo įstatymo dėl valstybės mokesčių (Algemene wet inzake rijksbealstingen, toliau – AWR) 16 straipsnyje numatyta:

      „1.      Jei tam tikra aplinkybė leidžia daryti prielaidą, kad nepagrįstai nebuvo nustatytas mokėtinas mokestis arba buvo nustatytas
         mažesnis mokėtinas mokestis, <...> inspektorius gali papildomai pareikalauti nesumokėto mokesčio. <…>

      2.      <…>
      3.      Teisė priimti papildomą reikalavimą išnyksta praėjus penkeriems metams, skaičiuojant nuo mokesčių skolos atsiradimo momento
         <...>.

      4.      Jei per mažas mokestis buvo nustatytas užsienyje esančiai ar ten atsiradusiai apmokestinimo objekto daliai, nukrypstant nuo
         3 dalies pirmojo sakinio, teisė priimti papildomą reikalavimą išnyksta praėjus dvylikai metų, skaičiuojant nuo mokesčių skolos
         atsiradimo momento.“

      12      AWR 67e straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:

      „1.      Jei mokesčio surinkimui jį apskaičiuojant tyčia ar dėl didelio mokesčių mokėtojo aplaidumo pranešime apie mokesčio dydį buvo
         nustatytas ar pritaikytas per mažas mokestis, tai yra pažeidimas, už kurį inspektorius, reikalaudamas sumokėti šį neprimokėtą
         mokestį, gali skirti baudą, kurią sudaro iki 100 % pagal šio straipsnio 2 dalį nustatytos sumos.

      2.      Baudos dydis nustatomas <...> pagal papildomai reikalaujamo sumokėti neprimokėto mokesčio sumą <...>.“
      13      2002 m. gegužės 24 d. Finansų valstybės sekretoriaus sprendime Nr. CPP2001/3595, V‑N 2002/29.4 dėl tarptautinės tarpusavio
         pagalbos mokesčių surinkimo srityje (Besluit van de Staatssecretaris van Financiën Nr. CPP2001/3595, V‑N 2002/29.4, inzake
         het voorschrift internationale wederzijdse bijstand bij de heffing van belastingen) (toliau – Staatssecretaris van Financiën sprendimas) įtvirtintos Direktyvos 77/799 įgyvendinimo rekomendacijos.

      14      Pagal šio sprendimo 4.1 punktą „Prašymo užsienio kompetentingai institucijai pateikimo sąlygos“:

      „Prašymas suteikti informaciją gali būti susijęs su juridiniais bei fiziniais asmenimis ir jį galima pateikti, jei ši informacija
         padėtų teisingai nustatyti mokesčių skolos dydį (Direktyvos 77/799 1 straipsnis), ar ji reikalinga taikant dvišalių sutarčių
         mokesčių srityje nuostatas ir (arba) Nyderlandų mokesčių teisės aktus (žr. dvišalių sutarčių mokesčių srityje straipsnius
         dėl prašymų pateikti informaciją). Prašymas turi būti susijęs su konkrečiu atveju. Jų negalima pateikti be pagrindo. Prieš
         paduodant prašymą suteikti informaciją užsienio kompetentingoms institucijoms turi būti išnaudotos visos įprastos informacijos
         gavimo priemonės („priemonių išnaudojimo principas“).“

      15      Staatssecretaris van Financiën sprendimo 5.2 punktas pavadintas „Reguliarus pasikeitimas informacija“. 5.2.1 punkte „Teisinis pagrindas“ numatyta:

      „Direktyvos 77/799 3 straipsnyje ir konvencijos dėl tarpusavio administracinės pagalbos mokesčių klausimais (pasirašytos 1998 m.
         sausio 25 d. Strasbūre) 6 straipsnyje numatytas reguliarus pasikeitimas informacija. Iš 1997 m. (Ekonominio bendradarbiavimo
         ir plėtros organizacijos (EBPO)) modelinės konvencijos komentaro matyti, kad nuostatos dėl pasikeitimo informacija susijusios,
         be kita ko, su jos reguliariu pasikeitimu.

      Pasikeitimas informacija įgyvendinamas konvencijos šalių susitarimais. Šiose sutartyse numatyta, kokia informacija bus keičiamasi
         ir kokiomis sąlygomis bei kaip tai bus daroma.

      Šie susitarimai įtvirtinami sutartimis (arba sutarčių priedais).  Nyderlanduose tokios sutartys skelbiamos Staatscouran“ <...>

      Nyderlandai sudarė keletą reguliariam pasikeitimui informacija skirtų sutarčių. <...>“
      16      1997 m. spalio 6 d. Nyderlandų Karalystė ir Vokietijos Federacinė Respublika sudarė sutartį dėl pasikeitimo informacija mokesčių
         srityje (Nr. AFZ97/3934 M, Stcr., 1997, Nr. 235). Šioje sutartyje nenumatytas nei reguliarus, nei savaiminis pasikeitimas
         duomenimis apie palūkanas ar lėšas iš santaupų. Nyderlandų Karalystė nėra sudariusi jokios sutarties su Liuksemburgo Didžiąja
         Hercogyste dėl pasikeitimo informacija mokesčių srityje.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
       Byla C‑155/08
      17      2000 m. spalio 27 d. raštu Belgijos Karalystės mokesčių inspekcija savo iniciatyva perdavė Nyderlandų mokesčių administracijai
         duomenis apie Nyderlanduose gyvenančių asmenų sąskaitas Kredietbank Luxembourg (toliau – KB‑Lux), Liuksemburge įsteigtame banke.

      18      Išnagrinėjęs šią informaciją Nyderlandų mokesčių administracijos inspecteur van de Belastingdienst (toliau – inspektorius) padarė prielaidą, kad viena šių sąskaitų priklauso X, ir paprašė jo pateikti paaiškinimus šiuo klausimu.
         Inspektoriui ir X įgaliotiniui pasikeitus korespondencija, pastarasis 2002 m. gegužės 8 d. patvirtino, kad nuo 1993 m. X turi
         sąskaitą KB‑Lux. 2002 m. rugpjūčio 23 d. raštu X pateikė papildomą informaciją, susijusią, be kita ko, su lėšų judėjimu sąskaitoje atitinkamu
         laikotarpiu.

      19      2002 m. lapkričio 12 d. X buvo pranešta apie papildomą reikalavimą sumokėti turto mokestį už 1998 m. po pajamų mokesčio ir
         socialinio draudimo įmokų už 1993−2000 m. mokestinius laikotarpius ir turto mokesčio už 1994−2001 m. mokestinius laikotarpius
         pakoregavimo. Jam taip pat skirta 50 % papildomai reikalaujamų sumų dydžio bauda.

      20      Atmetus X skundą dėl šio reikalavimo, jis pateikė ieškinį Gerechtshof te Amsterdam (Amsterdamo apeliacinis teismas), tvirtindamas, kad AWR 16 straipsnio 4 dalies numatytas dvylikos metų papildomo reikalavimo,
         susijusio su užsienyje esančiu apmokestinimo objektu, terminas pažeidžia Bendrijos teisę.

      21      2006 m. sausio 18 d. Sprendimu šis teismas pripažino ieškinį nepagrįstu, tačiau nusprendęs, kad praleistas protingas reikalavimo
         terminas, panaikino inspektoriaus sprendimą ir sumažino papildomo reikalavimo sumą.

      22      X apskundė šį sprendimą kasacine tvarka le Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandų aukščiausiasis teismas), kuris nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia valstybei narei tais atvejais, kai nuo jos mokesčių
         administracijos nuslepiamos užsienyje esančios lėšos (ar pajamos iš jų), taikyti teisės nuostatą, kuria, siekiant kompensuoti
         kontrolės galimybių užsienio lėšų atžvilgiu stoką, numatytas dvylikos metų papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminas,
         nors nacionalinėje teritorijoje esančioms lėšoms iš santaupų (ir pajamoms iš jų), kurias galima veiksmingai kontroliuoti,
         galioja penkerių metų papildomo reikalavimo terminas?

      2.       Ar atsakymui į pirmąjį klausimą svarbu, kad lėšos yra valstybėje narėje, kurioje galioja banko paslaptis?
      3.       Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar tuomet EB 49 ir 56 straipsniai nedraudžia už nuslėptas papildomame reikalavime
         nurodytas pajamas ar turtą skirti baudą, kuri apskaičiuojama proporcingai šiai sumai ir šiam ilgesniam laikotarpiui?“

       Byla C‑157/08
      23      2003 m. sausio 10 d. mirus sutuoktiniui, Passenheim-van Schoot savo iniciatyva pateikė Nyderlandų mokesčių administracijai
         visą informaciją apie savo ir mirusio sutuoktinio lėšas, kurias administruoja Vokietijoje buveinę turintis bankas. Prieš tai
         šios lėšos niekuomet nebuvo nurodytas jų pajamų mokesčio, socialinio draudimo įmokų ir turto mokesčio deklaracijose.

      24      E. H. A. Passenheim-van Schoot prašymu inspektorius leido jai pasinaudoti vadinamąja „atgailos nuostata“, todėl bauda nebuvo
         skirta. Tačiau 2005 m. gegužės 13 d. buvo pranešta, pirma, apie papildomus reikalavimus sumokėti pajamų mokestį bei socialinio
         draudimo įmokas už 1993−1996 m., turto mokestį už 1994−1997 m. ir, antra, apie sprendimus, susijusius su delspinigiais.

      25      E. H. A. Passenheim-van Schoot apskundė šiuos sprendimus Rechtbank te Arnhem (Arnhemo teismas) tvirtindama, kad AWR 16 straipsnio 4 dalies numatytas dvylikos metų papildomo reikalavimo, susijusio su
         užsienyje esančiais apmokestinimą lemiančiais objektais, terminas pažeidžia Bendrijos teisę.

      26      Atmetus šį ieškinį E. H. A. Passenheim-van Schoot pateikė kasacinį skundą Hoge Raad der Nederlanden, kuris nusprendė sustabdyti bylą ir Teisingumo Teismui pateikti prejudicinį klausimą, identišką pirmajam bylos C‑155/08 klausimui.

      27      2008 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑155/08 ir C‑157/08 sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma
         rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų byloje C‑155/08 ir klausimo byloje C‑157/08
      28      Pirmuoju ir antruoju klausimu byloje C‑155/08 ir klausimu byloje C‑157/08 prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         klausia, ar EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip draudžiantys valstybei narei taikyti teisės nuostatą, pagal kurią
         nuo jos mokesčių administracijos nuslėptoms nacionalinėje teritorijoje esančioms lėšoms iš santaupų ir (arba) pajamoms iš
         šių lėšų galioja penkerių metų papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminas, o užsienyje esančioms lėšoms iš santaupų
         ir (arba) pajamoms iš šių lėšų numatytas dvylikos metų terminas. Jis taip pat klausia, kokią įtaką šiam atvejui daro tai,
         kad šios kitos valstybės narės teisės aktuose numatyta banko paslaptis.

       Dėl judėjimo laisvių apribojimo
      29      Ieškovų pagrindinėje byloje ir Europos Bendrijų Komisijos nuomone, tokie teisės, kokie nagrinėjami pagrindinėse bylose, apriboja
         ir laisvą kapitalo judėjimą, ir laisvę teikti paslaugas. Tiesa, dėl jų Nyderlanduose nuolat gyvenančiam mokesčių mokėtojui
         santaupų pervedimas į kitą valstybę narę ir jų laikymas tampa mažiau patrauklus. Taip pat asmeniui, įsisteigusiam ne Nyderlandų
         teritorijoje, dėl jų tampa mažiau patrauklu rinkti lėšas iš šios valstybės narės nuolatinių gyventojų ir teikti jiems paslaugas.

      30      Nyderlandų ir Belgijos vyriausybės, atvirkščiai, teigia, kad šie teisės aktai neriboja nei laisvės teikti paslaugas, nei laisvo
         kapitalo judėjimo. AWR 16 straipsnio 4 dalis taikoma neatsižvelgiant mokesčių mokėtojo pilietybę, įsisteigimą ar gyvenamąją
         vietą. Mokesčių mokėtojui, kuris deklaruoja mokesčių administracijai savo lėšas iš santaupų ir pajamas iš šių lėšų, šia nuostata
         taip pat netrukdoma laikyti savo lėšų kitoje valstybėje narėje. Net jeigu tokios lėšos nuslepiamos nuo mokesčių administracijos,
         ilgesnio papildomo reikalavimo taikymas negali atgrasyti laikyti jas kitoje valstybėje narėje, nes tokiu atveju ši administracija
         neturėtų jokių realių galimybių gauti informacijos apie šias lėšas.

      31      Nyderlandų vyriausybė priduria, kad užsienyje laikomoms lėšoms taikomas ilgesnis terminas papildomiems reikalavimams pareikšti
         nėra diskriminacija teisinio saugumo požiūriu, palyginti su Nyderlanduose esančiomis lėšomis, nes abiem atvejais teisinis
         saugumas galėjo ir turėjo būti užsitikrintas, visų pirma deklaravus šias lėšas iš santaupų ir pajamas iš šių lėšų. Belgijos
         vyriausybė pritaria, kad AWR 16 straipsnio 4 dalis negali būti laikoma diskriminacine, nes mokesčių mokėtojų, laikančių lėšų
         Nyderlanduose įsteigtuose bankuose, banko duomenys savaime pranešami mokesčių administracijai ir todėl jas nuslėpti neįmanoma,
         o keitimasis informacija apie kitose valstybėse narėse santaupų turinčius mokesčių mokėtojus yra ribotas.

      32      Šiuo klausimu reikia prisiminti, kad EB 49 straipsniu draudžiama taikyti bet kokį nacionalinės teisės aktą, kuris paslaugų
         teikimą tarp valstybių narių padaro sunkesnį už paslaugų teikimą vienoje valstybėje narėje (žr., be kita ko, 1998 m. balandžio
         24 d. Sprendimo Safir, C‑118/96, Rink. p. I‑1897, 23 punktą; 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑334/02, Rink. p. I‑2229 23 punktą; taip pat 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑318/05, Rink. p. I‑6957, 81 punktą).

      33      Be to, pagal EB 56 straipsnio 1 dalį draudžiamos valstybių narių priemonės, kurios sudaro kapitalo judėjimo apribojimus, yra
         tos, kurios gali atgrasyti vienos valstybės gyventojus imti paskolas ar investuoti kitose valstybėse narėse (žr., be kita
         ko, 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 18 punktą).

      34      Iš AWR 16 straipsnio 3 ir 4 dalių matyti, kad nesumokėjus mokesčio arba sumokėjus per mažai, mokesčių administracija gali
         papildomai pareikalauti jį sumokėti per penkerius metus, jei lėšos turimos ir pajamos gaunamos iš Nyderlandų, ir per dvylika
         metų, – jei lėšos turimos ir pajamos gaunamos iš užsienio.

      35       Nors nustatydamas maksimalų terminą, per kurį mokesčių institucijos gali pareikalauti sumokėti mokestį, Nyderlandų įstatymų
         leidėjas norėjo savo mokesčių mokėtojams užtikrinti teisinį saugumą jų mokestinių pareigų atžvilgiu, kitoje valstybėje narėje
         esančių lėšų ir pajamų atveju teisinis saugumas suteikiamas tik po dvylikos metų vietoje penkerių.

      36      Šis skirtingas lėšų iš santaupų vertinimas neišnyksta net atsižvelgiant į tai, ką nurodė Nyderlandų ir Belgijos vyriausybės,
         kad mokesčių mokėtojas visada gali deklaruoti mokesčių administracijai užsienyje laikomas lėšas ir pajamas iš jų.

      37      Tiesa, užtenka nurodyti, jog nacionalinių lėšų ar pajamų atveju, kaip teismo posėdyje patvirtino Nyderlandų vyriausybė, papildomo
         reikalavimo terminas nėra pratęsiamas, net jei jos buvo nuslėptos nuo mokesčių administracijos. Tai taip pat taikoma ir nedeklaruotoms
         nacionalinėms lėšoms bei pajamoms, apie kurias, priešingai nei apie lėšas, esančias banko sąskaitoje, ar pajamas, nėra savaime
         pranešama mokesčių administracijai. Iš to matyti, kad kai mokesčių mokėtojas nedeklaruoja nacionalinių lėšų ar pajamų, po
         penkerių metų jis užsitikrina, kad jos nebebus apmokestintos, o kitoje valstybėje narėje esančių lėšų ir pajamų nedeklaravimo
         atveju tai užsitikrinama tik po dvylikos metų.

      38      Be to, kai kartu su papildomu reikalavimu sumokėti mokestį paskiriama bauda, ji apskaičiuojama remiantis papildomai reikalaujama
         suma, taigi ir laikotarpiu, už kurį ji reikalaujama, o tai, taikant AWR 16 straipsnio 4 dalyje numatytą ilgesnį papildomo
         reikalavimo terminą, mokesčių mokėtojui gali lemti baudą, apskaičiuotą atsižvelgiant į papildomą reikalavimą už ilgesnį terminą
         nei galėtų būti Nyderlanduose laikomų ar juose uždirbtų papildomai reikalaujamų apmokestinamųjų veiksnių atveju.

      39      Dėl šių priežasčių Nyderlanduose gyvenantiems mokesčių mokėtojams taikant ilgesnį papildomo reikalavimo dėl ne šioje valstybėje
         narėje turimų lėšų ir pajamų galimybė perkelti lėšas į kitą valstybę narę, siekiant pasinaudoti ten teikiamomis finansinėmis
         paslaugomis, tampa mažiau patraukli, nei laikyti šias lėšas Nyderlanduose ir naudotis čia teikiamomis finansinėmis paslaugomis.

      40      Iš to išplaukia, kad nacionalinės teisės nuostatos, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, yra ir laisvės teikti paslaugas,
         ir laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, iš principo draudžiama atitinkamai EB 49 ir 56 straipsniais.

       Dėl judėjimo laisvių apribojimų pateisinimo
      41      Nyderlandų, Belgijos ir Italijos vyriausybės teigia, kad AWR 16 straipsnio 4 dalį pateisina būtinybė užtikrinti mokesčių kontrolės
         veiksmingumą ir, Nyderlandų vyriausybės nuomone, kova su sukčiavimu mokesčių srityje.

      42      Minėtos vyriausybės nurodo, pirma, kad valstybės narės nuolatinių gyventojų už jos ribų turimų lėšų ir pajamų iš jų atveju
         taikomas ilgesnis papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminas, nes šios valstybės narės mokesčių administracija iš tikrųjų
         negali gauti informacijos apie tokias kitoje valstybėje esančias lėšas ir pajamas iš jų. Jos pabrėžia tai, kad Direktyvos 2003/48
         5 konstatuojamojoje dalyje Bendrijos teisės aktų leidėjas pripažino, kad „(nesant) jokio nacionalinių mokesčių sistemų suderinimo
         apmokestinant taupymo pajamas, gautas kaip palūkanų mokėjimai, ypač kiek tai susiję su požiūriu į palūkanas, kurias gauna
         ne rezidentai, valstybių narių rezidentai dažnai gali išvengti bet kokio palūkanų, kurias jie gauna kitoje valstybėje narėje,
         apmokestinimo jų gyvenamosios vietos valstybėje narėje“.

      43      Tokiomis aplinkybėmis ilgesnis papildomų reikalavimų pateikimo terminas leidžia vienodai apmokestinti nustatytas kitose valstybėse
         narėse laikomas lėšas bei jų duodamas pajamas ir nacionalines pajamas. Taigi, jei pagrindinėse bylose papildomo reikalavimo
         terminas nebūtų ilgesnis, jose nagrinėjamos lėšos ir atitinkamos pajamos negalėtų būti apmokestinamos tam tikrą skaičių metų.
         Taikant ilgesnio papildomo reikalavimo terminą kompensuojamas laikas, reikalingas informacijai naudojantis valstybių narių
         tarpusavio pagalba gauti.

      44      Antra, ilgesnis papildomo reikalavimo terminas reikalingas kovai su sukčiavimu mokesčių srityje. Nyderlandų vyriausybė nurodo,
         kad AWR 16 straipsnio 4 dalis taikoma tik užsienyje esančioms lėšoms, kurios buvo nuslėptos nuo mokesčių administracijos,
         ir kad ši savo iniciatyva pradeda tyrimą tik sukčiavimo ir mokesčių vengimo atvejais.

      45      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pripažino, kad būtinybė užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą (žr., be kita ko, 2007 m.
         gruodžio 18 d. Sprendimo A, C‑101/05, Rink. p. I‑11531, 55 punktą) ir kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje (žr., be kita ko, 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo
         ELISA, C‑451/05, Rink. p. I‑8251, 81 punktą) yra privalomi bendrojo intereso pagrindai, galintys pateisinti naudojimosi EB sutartimi
         garantuojamomis laisvėmis apribojimą.

      46      Kalbant apie laisvą kapitalo judėjimą, EB 58 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad EB 56 straipsnio nuostatos nepažeidžia
         valstybių narių teisės imtis visų reikalingų priemonių, kad būtų užkirstas kelias nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų
         pažeidimams, ypač apmokestinimo srityje.

      47      Tačiau tam, kad ribojanti priemonė būtų pateisinama, ji turi atitikti proporcingumo principą, t. y. ji turi būti tinkama pasiekti
         numatytą tikslą ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 28 punktas).

      48      Šiuo klausimu ieškovai pagrindinėse bylose nurodė, pirma, kad bylose nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos nėra tinkamos
         pasiekti numatytą tikslą, nes ilgesnis papildomo reikalavimo terminas savaime dar nepadidina valstybės narės mokesčių administracijos
         galių užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą kitoje valstybėje narėje esančių apmokestinimo objektų atžvilgiu. Taip yra
         būtent tada, kai šioje kitoje valstybėje narėje taikoma banko paslaptis.

      49      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors papildomo reikalavimo termino pratęsimas nepadidina valstybės narės mokesčių institucijų
         tyrimo galių, jis leidžia aptikus kitoje valstybėje narėje turimų apmokestinimo objektų, apie kuriuos mokesčių institucijos
         nežinojo, ir nustačius, kad jie nebuvo apmokestinti ar buvo apmokestinti mažesniu mokesčiu, papildomai pareikalauti sumokėti
         mokestį.

      50      Kaip matyti iš pagrindinės bylos C‑155/08 faktinių aplinkybių, tai taip pat taikoma ir tuo atveju, kai valstybės narės mokesčių
         administracija yra informuojama apie kitoje valstybėje narėje, kurioje taikoma banko paslaptis, esančius apmokestinimo objektus.

      51      Be to, valstybei narei taikant ilgesnį papildomo reikalavimo terminą kitoje valstybėje narėje esančių ar atsiradusių apmokestinimo
         objektų atveju tokių lėšų turintys mokesčių mokėtojai gali būti atgrasyti nuo šių lėšų ar pajamų iš jų slėpimo nuo mokesčių
         administracijos, kad jiems nebūtų pritaikytas ilgesnis reikalavimo terminas bei bauda, abu nustatyti remiantis laikotarpiu,
         kuris gali būti lygus net dvylikai metų.

      52      Taigi pripažintina, kad AWR 16 straipsnio 4 dalimi užtikrinamas mokesčių kontrolės veiksmingumas ir kovojama su sukčiavimu
         mokesčių srityje.

      53      Tačiau, antra, kaip nurodo ieškovai pagrindinėse bylose, reikia nustatyti, ar tokios teisės nuostatos neviršija to, kas būtina
         tikslui pasiekti.

      54      Ieškovai pagrindinėse bylose teigia, kad AWR 16 straipsnio 4 dalyje neatsižvelgiama į Direktyvos 77/799 1−3 straipsniuose
         numatytą galimybę iš kitos valstybės narės gauti visą reikalingą informaciją teisingai įvertinti mokesčius. Jie atkreipia
         dėmesį į tai, kad minėtame 3 straipsnyje numatyta galimybė reguliariai keistis informacija. Jei valstybė narė savo valia nesinaudoja
         šiomis galimybėmis, už dėl to kilusias pasekmes mokesčių mokėtojas neturi atsakyti.

      55      Be to, nagrinėjama nacionalinė nuostata yra neproporcinga, nes joje neatsižvelgiama į tai, ar Nyderlandų Karalystė sudarė
         sutartį dėl pasikeitimo informacija su valstybe nare, kurioje atsirado apmokestinimo objektai, ar šioje valstybėje narėje
         galioja banko paslaptis, nei į tai, ar santaupos yra valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje. Šiuo klausimu kasatoriai
         pagrindinėse bylose pabrėžia, kad sutarčiai dėl pasikeitimo informacija sudaryti nereikia AWR 16 straipsnio 4 dalyje numatytų
         papildomų septynerių metų. Jie teigia, kad šis terminas nustatytas nepagrįstai, palyginti su laikotarpiu, per kurį baudžiamąja
         tvarka gali būti persekiojama už mokesčių slėpimo deliktą, nors pagal Nyderlandų baudžiamąją teisę persekiojimo terminas yra
         vienodas tiek dėl nacionalinių, tiek dėl tarptautinių atvejų.

      56      Kita vertus, pastabas pateikusios valstybės narės nurodo, kad ilgesnio papildomo reikalavimo termino taikymas kitoje valstybėje
         narėje esančių apmokestinimo objektų atžvilgiu yra būtinas, nes šios valstybės narės mokesčių administracija neturi realių
         galimybių gauti informacijos apie kitoje valstybėje esančias lėšas.

      57      Kalbant apie valstybių narių tarpusavio pagalbos prašymą, pažymėtina, kad šios vyriausybės atkreipė dėmesį į tai, jog remiantis
         Direktyvos 77/799 2 straipsniu prašymas suteikti informacijos gali būti pateiktas tik konkrečiu atveju, kai ši valstybė narė
         jau žino tam tikrą pradinę informaciją. Be to, jei valstybė narė taiko banko paslaptį, šią paslaptį sudaranti informacija
         pagal šios direktyvos 8 straipsnį negali būti suteikta. Galiausiai dėl pajamų iš santaupų nėra sudaryta dvišalių sutarčių,
         kuriose, kaip numatyta minėtos direktyvos 3 straipsnyje, būtų leista reguliariai keistis informacija.

      58      Šiuo klausimu užtenka nurodyti, kad pagal AWR 16 straipsnio 4 dalį papildomo reikalavimo terminas yra pailgintas nuo penkerių
         iki dvylikos metų, neatsižvelgiant į tai, ar konkrečiu atveju Nyderlandų Karalystė turi priemonių gauti reikalingos informacijos
         iš valstybės narės, kurioje yra apmokestinami objektai, remiantis Direktyvoje 77/799 numatyta tarpusavio pagalba ar dvišale
         sutartimi, sudaryta su šia kita valstybe nare. Be to, ilgesnis papildomo reikalavimo terminas taikomas ir tuo atveju, kai
         dėl banko paslapties kitoje valstybėje narėje prašymas pranešti banko duomenis nebuvo patenkintas.

      59      Remiantis tuo, kas išdėstyta, pagrindinėse bylose nagrinėjamose teisės nuostatose numatytas papildomas terminas, nustatytas
         atitinkamos valstybės narės mokesčių institucijoms papildomam reikalavimui dėl kitoje valstybėje narėje esančių ar atsiradusių
         apmokestinimo objektų pateikti, nebūtinai atitinka terminą, kuris būtinas šioms institucijoms patikrinti tam tikrą informaciją
         kreipiantis į šią kitą valstybę narę pasinaudojant Direktyvoje 77/799 numatyta abipuse pagalba ar pasikeitimo informacija
         sistema, įtvirtinta dvišalėse sutartyse.

      60      Tačiau iš to dar nematyti, kad apskritai termino, per kurį šios institucijos gali pateikti papildomą reikalavimą dėl kitoje
         valstybėje narėje esančių lėšų ar pajamų iš jų, pratęsimas yra neproporcingas tikslui užtikrinti nacionalinės mokesčių teisės
         nuostatų laikymąsi.

      61      Šiuo klausimu pažymėtina, kad nepažeidžiant tam tikrais atvejais taikomų Bendrijos suderinimo nuostatų, negalima įpareigoti
         valstybę narę pakeisti savo teisės aktus mokesčių kontrolės srityje atsižvelgiant į konkrečią situaciją, egzistuojančią kiekvienoje
         valstybėje narėje ar trečiojoje valstybėje.

      62      Siekiant nustatyti, ar pagrindinėse bylose nagrinėjamos teisės nuostatos neviršija to, kas būtina užtikrinti mokesčių kontrolės
         veiksmingumą ir kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje, reikia atskirti šiuos du atvejus.

      63      Pirmas atvejis susijęs su situacija, kai valstybėje narėje apmokestinami objektai, esantys kitoje valstybėje narėje, buvo
         nuslėpti nuo pirmosios valstybės narės mokesčių administracijos, kuri neturi jokių tokių objektų buvimo įrodymų, leidžiančių
         pradėti tyrimą. Šiuo atveju pirmoji valstybė narė negali kreiptis į kitos valstybės narės kompetentingas institucijas, prašydama
         suteikti būtinos informacijos teisingai įvertinti mokestį.

      64      Kadangi pagal Direktyvos 77/799 2 straipsnį valstybės narės institucijos gali kreiptis į kitos valstybės narės kompetentingas
         institucijas tik dėl konkretaus atvejo, pirmosios valstybės narės mokesčių administracija, neturėdama jokių įrodymų apie apmokestinamų
         objektų buvimą kitoje valstybėje narėje, gali pradėti tyrimą, tik jeigu kita valstybė narė, remdamasi Direktyvos 2003/48 9 straipsnyje
         numatytu reguliariu pasikeitimu informacija, pats mokesčių mokėtojas ar tretieji asmenys joms prieš tai praneša apie tokius
         objektus.

      65      Priešingai nei teigia E. H. A. Passenheim-van Schoot, to, kad valstybė narė, norinti gauti su jos mokesčių mokėtojais susijusius
         banko duomenis, nepasinaudojo Direktyvos 77/799 3 straipsnyje numatyta reguliaraus pasikeitimo informacija galimybe, neužtenka,
         jog būtų neleista šiai valstybei narei minėtiems mokesčių mokėtojams taikyti skirtingų papildomo reikalavimo terminų, neatsižvelgiant
         į tai, ar jų lėšos iš santaupų yra toje pačioje valstybėje narėje, ar kitoje. Tiesa, palikdamas pačioms valstybėms narėms
         pasirūpinti reguliaraus ir savaiminio pasikeitimo informacija dėl tam tikrų atvejų, kuriuos jos turi numatyti konsultacijos
         procedūrai pagal šios direktyvos 9 straipsnį, mechanizmu, minėtas 3 straipsnis įtvirtina tik galimybę valstybei narei susisiekti
         su kitomis valstybėmis narėmis dėl tokio mechanizmo sukūrimo, kurio įgyvendinimas priklauso nuo šių kitų valstybių narių.

      66      Jei valstybėje narėje apmokestinami objektai, esantys kitoje valstybėje narėje, buvo nuslėpti nuo pirmosios valstybės narės
         mokesčių administracijos, neturinčios jokių tokių objektų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti tyrimą, atsakymas į klausimą,
         ar ilgesnio papildomo reikalavimo termino taikymas yra proporcinga priemonė užtikrinti nacionalinių mokesčių teisės nuostatų
         laikymąsi, visiškai nepriklauso nuo atsakymo į klausimą, ar šis terminas atitinka terminą, būtiną informacijai iš valstybės
         narės, kurioje yra apmokestinami objektai, gauti.

      67      Kadangi tokiu atveju, neturint tyrimui pradėti būtinos informacijos, negalima pasinaudoti pasikeitimo informacija mechanizmu,
         ilgesnis terminas valstybės narės mokesčių administracijai mokesčiui, susijusiam su kitoje valstybėje narėje esančiais apmokestinimo
         objektais, įvertinti laikytinas skirtu ne suteikti minėtai administracijai pakankamai laiko gauti informacijos iš kitos valstybės
         narės apie joje esančius apmokestinimo objektus, bet numatančiu tik ilgesnį laikotarpį, per kurį, nustačius tokių apmokestinimo
         objektų, būtų galima papildomai pareikalauti sumokėti mokestį tais atvejais, kai gavus tokios informacijos ir pradėjus tyrimą
         papildomas reikalavimas pateikiamas iki šio termino pabaigos.

      68      Be to, kadangi ilgesnio papildomo reikalavimo termino taikymas kitoje valstybėje narėje esančių apmokestinimo objektų, kurių
         buvimo įrodymų valstybės narės mokesčių administracija neturi, atžvilgiu nėra susijęs su šios administracijos galimybe gauti
         informacijos iš kitos valstybės narės, nėra svarbu, ar pastaroji taiko banko paslaptį.

      69      Kalbant apie argumentą, kad AWR 16 straipsnio 4 dalyje numatytas dvylikos metų papildomo reikalavimo terminas nustatytas nepagrįstai,
         konstatuotina, jog numatant ilgesnį terminą apmokestinimo objektų nuslėpimo nuo mokesčių administracijos atveju valstybės
         pasirinkimas jį apriboti laiko atžvilgiu bei šią ribą nustatyti atsižvelgiant į laikotarpį, per kurį baudžiamąja tvarka gali
         būti persekiojama už mokesčių slėpimo deliktą, neatrodo neproporcingas.

      70      Šiomis aplinkybėmis iki dvylikos metų pailginto papildomo reikalavimo termino taikymas nuslėptiems nuo mokesčių administracijos
         apmokestinimo objektams neviršija to, kas būtina užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą ir kovoti su sukčiavimu mokesčių
         srityje.

      71      Negalima iš valstybės narės, taikančios ilgesnį papildomo reikalavimo terminą kitoje valstybėje narėje esantiems apmokestinimo
         objektams, apie kuriuos pirmosios valstybės mokesčių administracija nežinojo, nei tą, kuris taikomas nustačius apmokestinimo
         objektų, kurie, nors ir buvo nuslėpti nuo šios administracijos, tačiau yra toje pačioje valstybėje narėje, reikalauti laikytis
         penkerių metų laikotarpio, per kurį minėtos institucijos galėtų pareikšti papildomą reikalavimą ir kuris negali būti pratęstas.

      72      Nors mokesčių mokėtojas turi identišką pareigą deklaruoti mokesčių institucijoms tiek nacionalines, tiek ne nacionalines lėšas
         bei pajamas, lėšų ir pajamų, apie kurias nepranešama naudojantis reguliaraus pasikeitimo informacija sistema, mokesčių mokėtojo
         rizika, kad apie lėšas ir pajamas, nuslėptas nuo jo gyvenamosios vietos valstybės narės mokesčių administracijos, bus sužinota,
         yra gerokai mažesnė, jeigu jos yra kitoje valstybėje narėje, o ne jo valstybėje narėje.

      73      Kadangi valstybė narė nustatė ilgesnį papildomo reikalavimo terminą apmokestinimo objektams, apie kuriuos mokesčių administracija
         nežinojo, negalima jai uždrausti taikyti šį terminą tik jos teritorijoje nesantiems apmokestinimo objektams.

      74      Antrasis atvejis susijęs su situacija, kai vienos valstybės narės mokesčių administracija turi kitoje valstybėje narėje esančių
         apmokestinimo objektų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti tyrimą. Tokiu atveju negalima pateisinti pirmosios valstybės narės
         taikomo ilgesnio papildomo reikalavimo termino, kuris nebūtų skirtas šios valstybės narės mokesčių administracijai tinkamai
         pasinaudoti valstybių narių tarpusavio pagalbos procedūromis ir kuris taikomas tik kitoje valstybėje narėje esantiems apmokestinimo
         objektams.

      75      Tiesa, jei, kaip nurodo ieškovai pagrindinėse bylose, valstybės narės mokesčių administracija turi įrodymų, kuriais remiantis
         ji galėtų kreiptis į kitos valstybės narės kompetentingas institucijas, nesvarbu, ar tai būtų padaryta naudojantis Direktyvoje 77/799
         numatyta tarpusavio pagalba, ar keičiantis informacija pagal dvišalę sutartį, kad šios institucijos suteiktų būtinos informacijos
         teisingai įvertinti mokestį, vien tai, jog šie apmokestinami objektai yra kitoje valstybėje narėje, nepateisina visuotinio
         papildomo reikalavimo termino, nesusijusio su laikotarpiu, būtinu tinkamai pasinaudoti šiomis tarpusavio pagalbos procedūromis,
         taikymo.

      76      Remiantis tuo, kas išdėstyta, galima daryti išvadą, kad EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei
         narei tais atvejais, kai nuslepiamos lėšos iš santaupų bei pajamos iš šių lėšų nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų,
         kurios neturi šių lėšų ir pajamų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti tyrimą, taikyti ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti
         mokesčius terminą kitoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu nei pirmojoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu.
         Aplinkybė, kad šioje kitoje valstybėje narėje taikoma banko paslaptis, šiuo atveju nėra svarbi.

       Dėl trečiojo klausimo byloje C‑155/08
      77      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, jei EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami
         taip, kad jie nedraudžia valstybei narei taikyti ilgesnio papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius termino kitoje valstybėje
         narėje esančių lėšų atžvilgiu nei taikomas pirmojoje valstybėje narėje esančioms lėšoms, ar tuomet šie straipsniai aiškintini
         kaip prieštaraujantys aplinkybei, kad bauda už lešų ar pajamų, už kurias reikalaujama sumokėti mokestį, nuslėpimą nustatoma
         proporcingai papildomai reikalaujamam mokesčiui, taigi ir šiam ilgesniam terminui.

      78      Sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas nurodo: kadangi AWR 67e straipsniu mokesčių
         administracijai suteikiama galimybė mokesčių mokėtojui, kuris tyčia ar dėl didelio aplaidumo sumokėjo nepakankamai mokesčių,
         skirti baudą, kurią sudaro iki 100 % iš pradžių nesumokėto mokesčio sumos, termino papildomiems reikalavimams pateikti pailginimas
         užsienio lėšų ar pajamų iš jų atveju turi įtakos galimos skirti baudos dydžiui.

      79      Ieškovė pagrindinėje byloje C‑155/08 teigia, kad nors Bendrijos teisė nedraudžia taikyti tokios nuostatos, kokia yra AWR 16 straipsnio
         4 dalis, EB 56 straipsnis draudžia taikyti nuostatą, pagal kurią numačius ilgesnį papildomo reikalavimo terminą užsienyje
         esančių lėšų ir pajamų atveju, bauda, kuri tokiu atveju gali būti skirta, yra didesnė už tą, kuri galėtų būti skirta nacionalinėje
         teritorijoje esančių lėšų ir pajamų atveju.

      80      Nyderlandų, Belgijos ir Italijos vyriausybės tvirtina, kad judėjimo laisvė nedraudžia ne nacionalinių lėšų ar pajamų nuslėpimo
         atveju skirti baudą, proporcingą papildomo reikalavimo dydžiui bei šiam ilgesniam terminui.

      81      Komisijos nuomone, minėto ilgesnio papildomo reikalavimo termino taikymas neprieštarauja EB 49 ir 56 straipsniams; tas pats
         taikoma ir skirtumams tarp baudų, kurios gali būti skirtos pagal Nyderlandų mokesčių teisės aktus, atsižvelgiant į tai, ar
         šios lėšos arba pajamos yra šioje valstybėje narėje, ar kitoje valstybėje narėje.

      82      Šiuo klausimu reikia priminti, pirma, kad pagal AWR 67e straipsnio 1 dalį, kai tyčia ar dėl didelio mokesčių mokėtojo aplaidumo
         buvo pritaikytas per mažas mokestis, gali būti skirta bauda iki 100 % papildomo reikalaujamo mokesčio, neatsižvelgiant į tai,
         ar lėšos buvo Nyderlanduose, ar kitose valstybėse narėse.

      83      Priešingai nei teigia ieškovė byloje C‑155/08, pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos negali būti
         lyginamos su Italijos ir Prancūzijos teisės aktais, kurie buvo nagrinėti 1988 m. vasario 25 d. Sprendime Drexl (299/86, Rink. p. 1213) ir 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendime Komisija prieš Prancūziją (C‑276/91, Rink. p. I‑4413) ir kuriais už pažeidimus pridėtinės vertės mokesčio srityje įtvirtinta sankcijų sistema, kuri
         importo iš kitos valstybės narės atveju buvo gerokai griežtesnė nei taikoma valstybės narės viduje sudarytiems sandoriams.

      84      Pagrindinėje byloje nagrinėjamų nuostatų atveju rizika, kad Nyderlanduose nuolat gyvenančiam mokesčių mokėtojui bus skirta
         didesnė bauda už kitoje valstybėje narėje esančias lėšas ir pajamas nei už esančias nacionalinėje teritorijoje, kyla tik dėl
         to, kad laikotarpis, į kurį galima atsižvelgti nustatant papildomo reikalavimo, taigi ir baudos, dydį, gali būti ilgesnis
         ne nacionalinėms lėšoms ir pajamoms nei nacionalinėms, nes pastarosioms netaikomas ilgesnis papildomo reikalavimo terminas,
         numatytas AWR 16 straipsnio 4 dalyje.

      85      Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 60−73 punktų, EB 49 ir 56 straipsniai nedraudžia valstybei narei tais atvejais, kai nuslepiamos
         lėšos ir pajamos nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų, kurios neturi šių lėšų ir pajamų buvimo įrodymų, leidžiančių
         pradėti tyrimą, taikyti ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminą kitoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu
         nei taikomas pirmojoje valstybėje narėje esančioms lėšoms.

      86      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei narei
         tais atvejais, kai nuslėpus lėšas bei pajamas iš jų nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų, kurios neturi šių lėšų
         ir pajamų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti tyrimą, ji taikė ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminą kitoje
         valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu nei pirmojoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu, už tokias nuslėptas užsienio
         lėšas ir pajamas nustatyti baudą, proporcingą papildomai reikalaujamam mokesčiui ir šiam ilgesniam terminui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      87      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei narei tais atvejais, kai nuslepiamos lėšos iš santaupų
            bei pajamos iš šių lėšų nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų, kurios neturi šių lėšų ir pajamų buvimo įrodymų, leidžiančių
            pradėti tyrimą, taikyti ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminą kitoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu
            nei pirmojoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu. Aplinkybė, kad šioje kitoje valstybėje narėje taikoma banko paslaptis,
            šiuo atveju nėra svarbi.
      2.      EB 49 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybei narei tais atvejais, kai lėšas iš santaupų bei pajamas
            iš šių lėšų nuo šios valstybės narės mokesčių institucijų, kurios neturi šių lėšų ir pajamų buvimo įrodymų, leidžiančių pradėti
            tyrimą, ji taikė ilgesnį papildomo reikalavimo sumokėti mokesčius terminą kitoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu
            nei pirmojoje valstybėje narėje esančių lėšų atžvilgiu, už tokias nuslėptas užsienio lėšas ir pajamas nustatyti baudą, proporcingą
            papildomai reikalaujamam mokesčiui ir šiam ilgesniam terminui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


1972 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Michel Jamet prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 37-71.