title: 2013 m. liepos 9 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas. # Oscar Orlando Arango Jaramillo ir kt. prieš Europos investicijų banką (EIB). # Apeliacinis skundas - Viešoji tarnyba - EIB personalas - Tarnautojų teismo sprendimo peržiūra - Ieškinio atmetimas kaip nepriimtino pirmojoje instancijoje - Pensijos - Įmokų į pensijų sistemą padidinimas - Ieškinio pareiškimo terminas - Protingas terminas. # Byla T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         BENDROJO TEISMO (apeliacinių skundų kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. liepos 9 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Viešoji tarnyba — EIB personalas — Bendrojo Teismo sprendimo peržiūra — Ieškinio atmetimas kaip nepriimtino pirmojoje instancijoje — Pensijos — Įmokų į pensijų sistemą padidinimas — Ieškinio pareiškimo terminas — Protingas terminas“
      Byloje T-234/11 P-RENV-RX
      dėl apeliacinio skundo dėl 2011 m. vasario 4 d. Europos Sąjungos Tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) nutarties Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (F-34/10), kuriuo prašoma panaikinti šią nutartį,

         Oscar Orlando Arango Jaramillo, Europos investicijų banko tarnautojas, gyvenantis Liuksemburge (Liuksemburgas), ir kiti 34 Europos investicijų banko tarnautojai, kurių sąrašas pateiktas priede, atstovaujami advokatų B. Cortese ir C. Cortese,
      apeliantai,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:

         Europos investicijų bankui (EIB), atstovaujamam C. Gómez de la Cruz ir T. Gilliams, padedamų advokato P.-E. Partsch,
      atsakovui pirmojoje instancijoje,
      BENDRASIS TEISMAS (apeliacinių skundų kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Jaeger, teisėjai I. Pelikánová (pranešėja) ir A. Dittrich,
      kancleris E. Coulon,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Ši byla nagrinėjama Teisingumo Teismui (ketvirtoji kolegija) priėmus 2013 m. vasario 28 d. Sprendimą Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) (C-334/12 RX-II), kuriuo šis teismas, pripažinęs, jog 2012 m. birželio 19 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (T-234/11 P, toliau – peržiūrėtas sprendimas) dėl apeliacinio skundo, paduoto dėl 2011 m. vasario 4 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) nutarties Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (F-34/10, toliau – skundžiama nutartis), kėlė pavojų Europos Sąjungos teisės darnai, panaikino peržiūrėtą sprendimą ir perdavė bylą iš naujo nagrinėti Bendrajam Teismui.

         Faktinės bylos aplinkybės

               2

               Iš 1 punkte nurodytos skundžiamos nutarties 2–4 punktų matyti, kad Oscar Orlando Arango Jaramillo ir kiti 34 apeliantai, kurių sąrašas pateiktas priede, yra Europos investicijų banko (EIB) tarnautojai. Nuo 2007 m. sausio 1 d. EIB tarnautojų atlyginimo lapeliai pateikiami nebe įprasta popierine forma, o elektroninėje laikmenoje. Nuo to laiko kiekvieną mėnesį jie įkeliami į EIB informacinę sistemą „Peoplesoft“ ir taip kiekvienas tarnautojas iš savo darbo kompiuterio gali su jais susipažinti.

               3

               2010 m. vasario 13 d., šeštadienį, 2010 m. vasario mėn. atlyginimo lapeliai įkelti į informacinę sistemą „Peoplesoft“. Iš šių lapelių aiškiai buvo matyti įmokų į pensijų sistemą normos padidėjimas, palyginti su 2010 m. sausio mėn. atlyginimo lapeliais, kurį lėmė EIB sprendimai, priimti įgyvendinant jo tarnautojų pensijų sistemos reformą.

         Procesas pirmojoje instancijoje ir skundžiama nutartis

               4

               2010 m. gegužės 26 d. apeliantai pareiškė Tarnautojų teisme ieškinį (įregistruotą numeriu F-34/10), kuriuo prašė, pirma, panaikinti jų 2010 m. vasario mėn. atlyginimo lapelius tiek, kiek iš jų matyti EIB sprendimai padidinti jų įmokas į pensijų sistemą, ir, antra, priteisti iš EIB simbolinį 1 euro neturtinės žalos atlyginimą.

               5

               Tarnautojų teismo kanceliarijai adresuotu atskiru dokumentu EIB, remdamasis Tarnautojų teismo procedūros reglamento 78 straipsniu, pateikė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą ir prašė, kad šis nuspręstų dėl ieškinio nepriimtinumo nenagrinėdamas bylos iš esmės.

               6

               Pastabose dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo apeliantai, be kita ko, nurodė, kad, atsižvelgiant į ypatingas šios bylos aplinkybes, ypač į tai, kad nėra jokios teisės nuostatos dėl EIB tarnautojų ieškinių pareiškimo terminų, griežtas bendro trijų mėnesių ir dešimties dienų termino taikymas pažeidžia jų teisę į veiksmingą teisminę gynybą (1 punkte nurodytos skundžiamos nutarties 18 punktas).

               7

               1 punkte nurodyta skundžiama nutartimi, kuri priimta taikant Tarnautojų teismo procedūros reglamento 78 straipsnį, šis teismas, nepradėjęs žodinės proceso dalies ir nutaręs, kad priimtinumo klausimas nebus sprendžiamas bylą nagrinėjant iš esmės, atmetė ieškinį kaip nepriimtiną dėl to, kad jis pareikštas pavėluotai.

         Apeliacinis skundas Bendrajame Teisme

               8

               2011 m. balandžio 28 d. apeliantai Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė apeliacinį skundą pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto I priedo 9 straipsnį dėl 1 punkte nurodytos skundžiamos nutarties; jis įregistruotas numeriu T-234/11 P.

               9

               Šiuo apeliaciniu skundu apeliantai Bendrojo Teismo prašė panaikinti šią nutartį, atmesti EIB pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą byloje F-34/10 ir grąžinti bylą Tarnautojų teismui, kad jis išnagrinėtų ją iš esmės.

               10

               Konstatavęs, kad bylos šalys per mėnesį po to, kai buvo pranešta apie rašytinės proceso dalies pabaigą, nepateikė prašymo surengti teismo posėdžio, Bendrasis Teismas priėmė sprendimą dėl ginčo be žodinės proceso dalies.

               11

               Grįsdami apeliacinį skundą apeliantai nurodė tris pagrindus: pirmąjį kaip pagrindinį, o kitus du papildomai. Pirmasis pagrindas buvo susijęs su teisės klaida aiškinant sąvoką „protingas terminas“ ieškiniui pirmojoje instancijoje pareikšti, būtent su proporcingumo principo pažeidimu, taip pat teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu. Antrasis pagrindas buvo susijęs su teisės klaida aiškinant taikytinas proceso teisės normas, visų pirma dėl aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti, buvimo. Trečiasis pagrindas buvo susijęs su Tarnautojų teismui pateiktų aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti, buvimo įrodymų iškraipymu, taip pat su tyrimo ir proceso organizavimo priemones pirmojoje instancijoje reglamentuojančių nuostatų pažeidimu.

               12

               1 punkte nurodytame peržiūrėtame sprendime Bendrasis Teismas atmetė apeliacinį skundą remdamasis tuo, kad dalis apeliantų nurodytų pagrindų buvo nepriimtini, o likę – nepagrįsti.

               13

               Atmetęs pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, kuris nurodytas kaip pagrindinis, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Tarnautojų teismas 1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje teisingai ieškovų situacijai pritaikė taisyklę, pagal kurią, analogiškai Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 91 straipsnio 3 dalyje numatytam ieškinio pareiškimo terminui, trijų mėnesių terminas, per kurį EIB tarnautojas turi pareikšti ieškinį dėl šio banko jo nenaudai priimto akto panaikinimo, iš principo laikytinas protingu (1 punkte nurodyto peržiūrėto sprendimo 27 punktas). Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, kad taip EIB tarnautojams nustatyta pareiga pareikšti ieškinius per tikslų terminą negali būti vertinama kaip pažeidžianti jų teisę į veiksmingą teisminę gynybą arba proporcingumo principą (1 punkte nurodyto peržiūrėto sprendimo 41 punktas).

         Teisingumo teismo atlikta peržiūra

               14

               Pirmajam generaliniam advokatui pateikus pasiūlymą, Teisingumo Teismas (pasiūlymo pateikimo dieną galiojusios redakcijos Teisingumo Teismo procedūros reglamento 123 b straipsnyje numatyta specialioji kolegija) 2012 m. liepos 12 d. sprendimu (C-334/12 RX) nusprendė, kad reikia pradėti peržiūrą. Tame sprendime numatyta, kad turi būti persvarstyti šie klausimai: pirma, ar peržiūrimas sprendimas, nurodytas 1 punkte, kelia pavojų Sąjungos teisės vienovei arba darnai tuo, kad Bendrasis Teismas, kaip apeliacinis teismas, nagrinėdamas EIB tarnautojų ieškinio dėl jų nenaudai šio banko priimto akto panaikinimo pareiškimo aplinkybes, „protingo termino“ sąvoką išaiškino taip, kad jį praleidus ieškinys laikomas pareikštu pavėluotai ir dėl to nepriimtinu ir Sąjungos teismas neprivalo atsižvelgti į konkrečias bylos aplinkybes, ir, antra, ar šis „protingo termino“ sąvokos aiškinimas negali pažeisti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje įtvirtintos teisės į veiksmingą teisminę gynybą (OL C 83, 2010, p. 389).

               15

               1 punkte nurodytame Sprendime Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) Teisingumo Teismas panaikino 1 punkte nurodytą peržiūrėtą sprendimą, nusprendęs, kad jis iš tiesų kėlė pavojų Sąjungos teisės darnai tiek, kiek Bendrasis Teismas, kaip apeliacinis teismas, nagrinėdamas EIB tarnautojų pareikšto ieškinio dėl šio banko jų nenaudai priimto akto panaikinimo aplinkybes, išaiškino „protingo termino“ sąvoką kaip trijų mėnesių trukmės terminą, kurio praleidimas automatiškai reiškia, kad jis pareikštas pavėluotai ir dėl to yra nepriimtinas, o Sąjungos teismas neprivalo atsižvelgti į bylos aplinkybes.

               16

               Vis dėlto, kadangi galutinis apeliantų ieškinio priimtinumo klausimo, konkrečiai kalbant, klausimo, ar šis ieškinys pareikštas per protingą terminą, kaip tai suprantama pagal teismų praktiką, kuri atitinka teisės į veiksmingą teisminę gynybą principą, sprendimas nekyla iš konstatuotų faktų, kuriais pagrįstas 1 punkte nurodytas peržiūrėtas sprendimas, Teisingumo Teismas nusprendė negalįs pats priimti galutinio sprendimo šioje byloje pagal Teisingumo Teismo statuto 62b straipsnį. Todėl, nusprendęs dėl peržiūros procedūros išlaidų, Teisingumo Teismas grąžino bylą Bendrajam Teismui tam, kad, atsižvelgęs į bylos aplinkybių visumą, šis įvertintų termino, per kurį apeliantai pareiškė ieškinį Tarnautojų teismui, protingumą.

         Dėl po peržiūros grąžintos bylos

         Procesas

               17

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 121a straipsnį 1 punkte nurodytu Sprendimu Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) ši byla vėl perduota nagrinėti Bendrajam Teismui.

               18

               2013 m. kovo 1 d. laišku Bendrojo Teismo kanceliarija, vadovaudamasi Bendrojo Teismo procedūros reglamento 121c straipsnio 1 dalimi, pasiūlė šalims per mėnesį nuo 1 punkte nurodyto Sprendimo Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) įteikimo pateikti savo pastabas dėl iš šio sprendimo darytinų išvadų, kad būtų išspręstas ginčas.

               19

               2013 m. kovo 22 d. ir balandžio 16 d. atitinkamai EIB ir apeliantai pateikė pastabas Bendrojo Teismo kanceliarijai.

               20

               Savo pastabose EIB Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        grąžinti bylą Tarnautojų teismui (pagrindinis reikalavimas),

                        —

                        jei pirmasis reikalavimas nebūtų patenkintas, patvirtinti apeliantų Tarnautojų teismui pareikšto ieškinio nepriimtinumą, remiantis tuo, kad jis pareikštas pavėluotai, nes tai padaryta per terminą, kuris, atsižvelgiant į bylos aplinkybių visumą, neatrodo protingas, ir atmesti apeliacinį skundą bei priteisti iš apeliantų bylinėjimosi apeliaciniame procese išlaidas.

               21

               Savo pastabose apeliantai Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        pritarti pirmajam apeliacinio skundo pagrindui ir dėl to panaikinti 1 punkte nurodytą skundžiamą nutartį, remiantis tuo, kad, atsižvelgiant į bylos aplinkybių visumą, jų ieškinys Tarnautojų teismui pareikštas per protingą terminą,

                        —

                        grąžinti bylą Tarnautojų teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl ieškinio esmės ir dėl bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidų,

                        —

                        priteisti iš EIB bylinėjimosi apeliaciniame procese išlaidas.

         Dėl teisės

               22

               1 punkte nurodytu Sprendimu Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) 8 punkte nurodytas apeliacinis skundas vėl perduotas nagrinėti Bendrajam Teismui ir jis turi iš naujo išnagrinėti apeliantų nurodytus tris šio skundo pagrindus, apie kuriuos priminta 11 punkte, taip pat atlikti visus veiksmus, kurių šiuo sprendimu reikalaujama siekiant išspręsti ginčą.

         Dėl pirmojo (apeliacinio skundo) pagrindo, susijusio su teisės klaida aiškinant sąvoką „protingas terminas“ ieškiniui pirmojoje instancijoje pareikšti, būtent su proporcingumo principo pažeidimu, taip pat teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu

               23

               Šį apeliacinio skundo pagrindą iš esmės sudaro dvi dalys. Pirmoji dalis susijusi su teisės klaida aiškinant sąvoką „protingas terminas“ ieškiniui pirmojoje instancijoje pareikšti. Antroji dalis susijusi su proporcingumo principo ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu.

               24

               Pirma pirmojo pagrindo dalimi apeliantai kaltina Tarnautojų teismą, kad 1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje padarė teisės klaidą, kai atmetė jų ieškinį kaip nepriimtiną, iš esmės remdamasis tuo, kad trijų mėnesių, dešimties dienų ir kelių sekundžių terminas ieškiniui pirmojoje instancijoje Tarnautojų teismo kanceliarijoje pareikšti nėra protingas terminas. Tai darydamas Tarnautojų teismas suteikė teismo praktikai dėl EIB darbuotojų ieškinių pareiškimo terminų (2001 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo De Nicola prieš EIB, T-7/98, T-208/98 ir T-109/99, Rink. VT p. I-A-49 ir II-185, 99 punktas ir 2001 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Dunnett ir kt. prieš EIB, T-192/99, Rink. p. II-813, 53 ir 58 punktai) nebūdingą apimtį, nes faktiškai, užuot taikęs protingo termino laikymosi principą, kuris pagal savo pobūdį yra lankstus ir leidžia konkrečiai suderinti atitinkamus interesus, nusprendė, jog turi būti laikomasi tikslaus, griežtai ir bendrai taikomo trijų mėnesių termino. Be to, Tarnautojų teismas neatsižvelgė į jam pateiktus dokumentus ar parodymus, kurie įrodo, pirma, kad per trijų mėnesių ir dešimties dienų terminą ieškinio pirmojoje instancijoje kopijas el. paštu gavo kiti adresatai, kurie buvo prisijungę prie kitų nei siuntėjo serverių, ir, antra, kad jų advokatų darbinėse patalpose ieškinio pirmojoje instancijoje išsiuntimo vakarą įvyko elektros įrenginių gedimas, kuris baigėsi maždaug likus dešimčiai minučių iki vidurnakčio ir dėl kurio vėluota išsiųsti ieškinį. Maža to, Tarnautojų teismas neatsižvelgė į konkrečias bylos aplinkybes, būtent į tai, kad EIB neįgyvendino teisėkūros įgaliojimų ir nenustatė tikslaus ir patikimo ieškinio pareiškimo termino, ir į tai, kad jis priėmė ginčijamus sprendimus, kurie pateikti 2010 m. vasario mėn. atlyginimo lapelių forma, remdamasis teisės aktais, kurie dar nebuvo paskelbti ir kurie ieškinio pareiškimo dieną vis dar nebuvo paskelbti.

               25

               Nurodydami antrą pirmojo pagrindo dalį apeliantai tvirtina, kad 1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje Tarnautojų teismas nepaisė jų teisės į veiksmingą teisminę gynybą ir pažeidė proporcingumo principą, kuriais turi būti vadovaujamasi taikant teisės aktų nuostatas ar principus, jeigu jais varžoma teisė kreiptis į teismą. Nutoldamas nuo savo ankstesnės praktikos, kuri grindžiama lanksčiu ir ieškovams palankiu protingo termino laikymosi principo taikymu, Tarnautojų teismas nesilaikė esminio reikalavimo tinkamai suderinti teisės subjekto teisę į veiksmingą teisminę gynybą su teisinio saugumo poreikiu. Šis nesilaikymas akivaizdžiai matyti iš konkrečių bylos aplinkybių, kurios aprašytos 24 punkte. Atsižvelgiant į šias konkrečias aplinkybes, aišku, kad griežtai ir bendrai taikant tikslų trijų mėnesių terminą, kuris nenustatytas teisės akte ir juo labiau neišplaukia iš aiškios ir nusistovėjusios teismų praktikos, pernelyg suvaržoma Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu garantuojama jų teisė kreiptis į teismą. Be to, toks taikymas neproporcingas protingo termino laikymosi principu siekiamam tikslui, būtent – užtikrinti EIB aktų stabilumą.

               26

               EIB ginčija apeliantų nurodomus argumentus ir iš esmės prašo pirmąjį pagrindą, vertinant abi jo dalis, atmesti kaip nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą. Jo nuomone, prisidengdami pirmuoju pagrindu apeliantai siekia, kad apeliacinis teismas patikrintų Tarnautojų teismo 1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje atliktus faktinių aplinkybių įvertinimus, o tai nepriklauso šio teismo kompetencijai. Bet kuriuo atveju šis pagrindas yra nepagrįstas. Iš teismų praktikos matyti, kad protingas terminas, per kurį EIB tarnautojas gali pareikšti ieškinį, yra tikslus trijų mėnesių terminas, pratęsiant jį fiksuotu 10 dienų terminu dėl nuotolių, kuris pagal analogiją išplaukia iš Pareigūnų tarnybos nuostatų normų, reglamentuojančių teisių gynimo priemones. Be to, iš Europos Žmogaus Teisių Teismo ir Sąjungos teismo praktikos matyti, kad normos, kuriomis nustatomi ieškinio pareiškimo terminai, gali būti derinamos ir su proporcingumo principu, ir su teise į veiksmingą teisminę gynybą.

               27

               Kiek EIB ginčija pirmojo pagrindo, vertinant abi jo dalis, priimtinumą, primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pirmosios instancijos teismas yra vienintelis kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados akivaizdžiai neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, ir, antra, vertinti šias faktines aplinkybes. Pirmosios instancijos teismui konstatavus ar įvertinus faktines aplinkybes, apeliacinis teismas turi kompetenciją patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis (2010 m. liepos 2 d. Bendrojo Teismo sprendimo Kerstens prieš Komisiją, T-266/08 P, 37 punktas; šiuo klausimu žr. 2006 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo General Motors prieš Komisiją, C-551/03 P, Rink. p. I-3173, 51 punktą ir 2006 m. rugsėjo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo JCB Service prieš Komisiją, C-167/04 P, Rink. p. I-8935, 106 punktą).

               28

               Nurodydami pirmąjį pagrindą apeliantai ginčija ne 1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje Tarnautojų teismo konstatuotas faktines aplinkybes, susijusias su terminu, per kurį pareikštas ieškinys pirmojoje instancijoje, o išvadas, kurias šis teismas padarė remdamasis šiais konstatavimais, t. y. kad terminas, per kurį pareikštas šis ieškinys, negali būti kvalifikuojamas kaip „protingas“. Pažymėtina, kad klausimas, ar remdamasis bylos aplinkybėmis Tarnautojų teismas galėjo pagrįstai nuspręsti, kad apeliantai ieškinį pareiškė ne per protingą terminą, yra teisės klausimas, kuriam taikoma apeliacinio teismo kontrolė.

               29

               Todėl EIB nurodytas nepriimtinumu grindžiamas prieštaravimas dėl pirmojo pagrindo turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

               30

               Nagrinėjant iš esmės pirmojo pagrindo pirmą dalį, susijusią su teisės klaida aiškinant „protingo termino“ ieškiniui pirmojoje instancijoje pareikšti sąvoką, reikia pažymėti, kad nei ESV sutartyje, nei EIB valdybos remiantis EIB vidaus darbo tvarkos taisyklių 29 straipsniu patvirtintame EIB personalo reglamente nėra nuorodų dėl EIB ir jo tarnautojų ginčams taikytino ieškinių pareiškimo termino. Tačiau, viena vertus, teisės į veiksmingą teisminę gynybą, kuri yra bendrasis Sąjungos teisės principas ir kuria reikalaujama, kad asmuo turėtų pakankamai laiko įvertinti jo nenaudai priimto akto teisėtumą ir prireikus pasirengti gynybai, ir, kita vertus, teisinio saugumo reikalavimo, pagal kurį praėjus tam tikram laikui Sąjungos instancijų priimti aktai turėtų tapti galutiniai, derinimas reikalauja, kad šie ginčai Sąjungos teismui būtų pateikti per protingą terminą (žr. 24 punkte minėtų Sprendimo De Nicola prieš EIB 97–99 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką ir Sprendimo Dunnett ir kt. prieš EIB 51–53 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką; 2002 m. gruodžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties D prieš EIB, T-275/02 R, Rink. VT p. I-A-259 ir II-1295, 31 ir 32 punktus).

               31

               Pagal teismų praktiką termino „protingumas“, nesvarbu, ar būtų kalbama apie administracinės procedūros arba teismo proceso trukmę, ar apie terminą, kuris, kaip ir nagrinėjamoje byloje, turi tiesioginės įtakos ieškinio priimtinumui, visuomet turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybių visumą ir ypač į bylos svarbą suinteresuotam asmeniui, bylos sudėtingumą ir dalyvaujančių šalių elgesį (žr. 1 punkte nurodyto Sprendimo Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) 28–37 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką). Vadinasi, apskritai protingo termino sąvoka negali būti suprantama kaip konkretus naikinamasis terminas ir ypač Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 3 dalyje numatytas trijų mėnesių terminas negali būti pagal analogiją kaip naikinamasis terminas taikomas EIB tarnautojams pareiškiant ieškinius dėl jų nenaudai šio banko priimto akto panaikinimo (žr. 1 punkte nurodyto Sprendimo Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) 39 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

               32

               Todėl vien to, kad EIB tarnautojas pareiškė ieškinį dėl šio banko jo nenaudai priimto akto panaikinimo per terminą, kuris viršija tris mėnesius ir dešimt dienų, nepakanka išvadai, jog šis ieškinys pareikštas per vėlai, padaryti, ir Sąjungos teismas bet kuriuo atveju privalo patikrinti termino protingumą atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes.

               33

               Vien tai, kad Bendrasis Teismas 24 punkte minėtuose Sprendime De Nicola prieš EIB (118–120 punktai) ir Sprendime Dunnett ir kt. prieš EIB (57 ir 58 punktai) nusprendė, kad trijų mėnesių ir dešimties dienų neviršijantys terminai yra „protingi“, nereiškia, kad, atsižvelgiant į konkrečias nagrinėjamų bylų aplinkybes, „protingi“ negalėjo būti kvalifikuoti ir ilgesni terminai, nes Sąjungos teismas paprasčiausia priėmė sprendimą dėl konkrečių jo nagrinėtų atvejų ir nenagrinėjo klausimo, ar „protingais“ būtų galima laikyti dar ilgesnius terminus. Atvirkščiai, remiantis tuo, kad 30 punkte minėtoje Nutartyje D prieš EIB (38–40 punktai) Bendrojo Teismo pirmininkas nusprendė, jog penkių mėnesių terminas, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, nėra pagrįstas, negalima daryti išvados, kad trumpesnis terminas, nors ir viršijantis tris mėnesius ir dešimt dienų, negalėjo būti kvalifikuotas kaip „protingas“, arba a fortiori, kad kitomis aplinkybėmis toks terminas negalėtų būti laikomas „protingu“.

               34

               Nagrinėjamoje byloje Tarnautojų teismas nusprendė, kad ieškinys pirmojoje instancijoje nebuvo pareikštas per protingą terminą, dėl to turėjo būti atmestas kaip nepriimtinas dėl pareiškimo pavėluotai, remdamasis vieninteliu motyvu, kad jis pateiktas keliomis sekundėmis ar sekundės dalimis vėliau, nei pasibaigė trijų mėnesių terminas (dėl nuotolių pratęsiant jį fiksuotu 10 dienų terminu, numatytu Tarnautojų teismo procedūros reglamento 100 straipsnio 3 dalyje), kuris pagal analogiją atitiko Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnio 3 dalyje numatytą ieškinio pareiškimo terminą. Taigi, kai nagrinėdamas EIB tarnautojų ieškinio dėl jų nenaudai šio banko priimto akto panaikinimo pareiškimo aplinkybes „protingo termino“ sąvoką išaiškino kaip trijų mėnesių ir dešimties dienų terminą, kurio praleidimas automatiškai reiškia, kad jis pareikštas pavėluotai ir dėl to yra nepriimtinas, neatsižvelgęs, kaip teisiškai privalėjo, į bylos aplinkybes, ypač į bylos svarbą suinteresuotam asmeniui, bylos sudėtingumą ir į atitinkamą EIB ir apeliantų elgesį, Tarnautojų teismas 1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje padarė teisės klaidą (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 1 punkte nurodyto Sprendimo Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB (peržiūra) 22, 27, 28, 46 ir 54 punktus).

               35

               Taigi reikia pritarti pirmojo pagrindo pirmai daliai, susijusiai su teisės klaida, kurią Tarnautojų teismas padarė 1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje aiškindamas „protingo termino“ ieškiniui pirmojoje instancijoje pareikšti sąvoką.

               36

               Todėl net nesant reikalo priimti sprendimo dėl pirmojo pagrindo antros dalies ir dėl antrojo ir trečiojo pagrindų, reikia patenkinti apeliacinio skundo reikalavimus ir panaikinti 1 punkte nurodytą skundžiamą nutartį.

         Dėl bylos grąžinimo Tarnautojų teismui

               37

               Pagal Teisingumo Teismo statuto I priedo 13 straipsnio 1 dalį, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Bendrasis Teismas Tarnautojų teismo sprendimą panaikina ir pats sprendžia bylą. Tuo atveju, jei sprendimas negali būti priimtas toje stadijoje, jis grąžina bylą Tarnautojų teismui, kad šis priimtų sprendimą.

               38

               1 punkte nurodytoje skundžiamoje nutartyje spręsdamas dėl ieškinio pareiškimo termino protingumo, taigi ir dėl šio ieškinio priimtinumo, Tarnautojų teismas neatliko visų teisiškai reikalaujamų vertinimų. Dėl šios priežasties galutinis apeliantų ieškinio priimtinumo klausimo sprendimas nekyla iš konstatuotų faktų, kuriais pagrįsta 1 punkte nurodyta skundžiama nutartis. Tokiomis aplinkybėmis sprendimas negali būti priimtas šioje bylos stadijoje. Todėl reikia grąžinti bylą Tarnautojų teismui, kad šis priimtų sprendimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               39

               Kadangi byla grąžinama Tarnautojų teismui, reikia atidėti su šiuo apeliaciniu procesu susijusių bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (apeliacinių skundų kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2011 m. vasario 4 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) nutartį Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB.

                           2.

                           Grąžinti bylą Tarnautojų teismui.

                           3.

                           Atidėti klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimą.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Paskelbta 2013 m. liepos 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            Priedas

         María Esther Badiola, gyvenanti Liuksemburge (Liuksemburgas),

         Marcella Bellucci, gyvenanti Liuksemburge,

         Stefan Bidiuc, gyvenantis Grėvenmacheryje (Liuksemburgas),

         Raffaella Calvi, gyvenanti Schuttrange (Liuksemburgas),

         Maria José Cerrato, gyvenanti Liuksemburge,

         Sara Confortola, gyvenanti Veronoje (Italija),

         Carlos D’Anglade, gyvenantis Liuksemburge,

         Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires, gyvenantis Liuksemburge,

         Andrew Davie, gyvenantis Medernach (Liuksemburgas),

         Marta De Sousa e Costa Correia, gyvenanti Itzig (Liuksemburgas),

         Nausica Di Rienzo, gyvenanti Liuksemburge,

         José Manuel Fernandez Riveiro, gyvenantis Sandweiler (Liuksemburgas),

         Eric Gällstad, gyvenantis Rameldange (Liuksemburgas),

         Andres Gavira Etzel, gyvenantis Liuksemburge,

         Igor Greindl, gyvenantis Liuksemburge,

         José Doramas Jorge Calderón, gyvenantis Liuksemburge,

         Monica Lledó Moreno, gyvenanti Sandweiler,

         Antonio Lorenzo Ucha, gyvenantis Liuksemburge,

         Juan Antonio Magaña-Campos, gyvenantis Liuksemburge,

         Petia Manolova, gyvenanti Bereldange (Liuksemburgas),

         Ferran Minguella Minguella, gyvenantis Gonderange (Liuksemburgas),

         Barbara Mulder-Bahovec, gyvenanti Liuksemburge,

         István Papp, gyvenantis Liuksemburge,

         Stephen Richards, gyvenantis Blaschette (Liuksemburgas),

         Lourdes Rodriguez Castellanos, gyvenanti Sandweiler,

         Daniela Sacchi, gyvenanti Mondorf le Bene (Liuksemburgas),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos, gyvenanti Almargem do Bispo (Portugalija),

         Isabelle Stoffel, gyvenanti Mondorf le Bene,

         Fernando Torija, gyvenantis Liuksemburge,

         María del Pilar Vargas Casasola, gyvenanti Liuksemburge,

         Carolina Vento Sánchez, gyvenanti Liuksemburge,

         Pé Verhoeven, gyvenantis Briuselyje (Belgija),

         Sabina Zajc, gyvenanti Contern (Liuksemburgas),

         Peter Zajc, gyvenantis Contern.
      (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


2015 m. birželio 16 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Best-Lock (Europe) Ltd prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Byla T-395/14.


2000 m. balanžio 13 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-123/99.


2017 m. rugsėjo 27 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#BelTechExport ZAO prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Baltarusijai taikomos ribojamosios priemonės – Lėšų įšaldymas – Priemonių taikymo sustabdymas – Pareiga motyvuoti – Teisė į gynybą – Teisė būti išklausytam – Vertinimo klaida.#Byla T-765/15.


title: Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas 2004 m. spalio 14 d. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH prieš Bundesrepublik Deutschland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sozialgericht Stuttgart - Vokietija. # Socialinė apsauga - Kitoje valstybėje narėje patirtų gydymo išlaidų kompensavimas - Reglamento (EEB) Nr. 574/72 34 straipsnis - Ligonių kasa, taikanti nedidelių sumų sąskaitoms supaprastintą visiško kompensavimo tvarką. # Byla C-193/03.

text:
      Byla C‑193/03
      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką
      (Sozialgericht Stuttgart prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė apsauga – Kitoje valstybėje narėje patirtų gydymo išlaidų kompensavimas – Reglamento (EEB) Nr. 574/72 34 straipsnis – Ligonių kasa, nedidelių sumų sąskaitoms taikanti supaprastintą visiško kompensavimo tvarką“
      Sprendimo santrauka
      Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Sveikatos draudimas – Kompetentingos valstybės narės vykdomas kitoje valstybėje narėje
            dėl suteiktos priežiūros patirtų išlaidų kompensavimas – Buvimo valstybėje narėje galiojančių tarifų taikymas – Reglamento
            Nr. 574/72 34 straipsnis – Ligonių kasos vykdoma veikla, kurią sudaro joje apdraustų asmenų visų gydymo išlaidų, neviršijančių
            nustatytos sumos, kompensavimas – Priimtinumas
      (Tarybos reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis)
      Sveikatos draudimu apdraustiems asmenims neįvykdžius tokių formalumų, kurių sutvarkymas jų buvimo kitoje valstybėje narėje
         nei kompetentinga valstybė, metu suteikia teisę į išmoką natūra, kurią kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo vietos
         įstaiga, Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis leidžia, kad socialiniu draudimu apdraustų asmenų išlaidos šio buvimo metu būtų
         padengtos pagal buvimo vietos įstaigos taikomus tarifus. Šią nuostatą reikia aiškinti taip, kad ji nedraudžia pagal vidaus
         teisės aktus vykdomos ligonių kasos veiklos, apimančios joje apdraustų asmenų visų buvimo kitoje valstybėje narėje metu patirtų
         gydymo išlaidų, jeigu jos neviršija nustatytos sumos, kompensavimą. Iš tikro pakanka visiško kompensavimo fakto užtikrinti,
         kad sveikatos draudimu apdrausto asmens gaunama kompensacija būtų bent jau tokia pat arba didesnė nei ta, kurią asmuo gautų
         jeigu būtų kompensuojama pagal šioje nuostatoje numatytus reikalavimus.

      (žr. 24, 27 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 14 d.(*)

      „Socialinė apsauga – Kitoje valstybėje narėje patirtų gydymo išlaidų kompensavimas – Reglamento (EEB) Nr. 574/72 34 straipsnis – Ligonių kasa, nedidelių sumų sąskaitoms taikanti supaprastintą visiško kompensavimo tvarką“
      Byloje C‑193/03,
      dėl Sozialgericht Stuttgart (Vokietija) 2003 m. kovo 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gegužės 9 d., pateikto prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą pagal EB 234 straipsnį byloje

      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      prieš
      Vokietijos Federacinę Respubliką,
      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Borg Barthet (pranešėjas), teisėjai J.‑P. Puissochet ir S. von Bahr,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      sekretorius R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      – Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos Bundesversicherungsamt  K. Schmidt,

      – Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir H. Kreppel,
      atsižvelgęs į susipažinus su generalinio advokato nuomone priimtą sprendimą nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento
         (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems
         Bendrijoje, įgyvendinimo tvarką (OL L 74, p. 1), iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu
         (EEB) Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6) ir iš dalies pakeisto 1999 m. balandžio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1399/1999 (OL L 164,
         p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 574/72), 34 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Betriebkrankenkasse der Robert Bosch GmbH (toliau – R. Bosch) ir Bundesversicherungsamt (toliau – BVA) dėl pastarojo sprendimo įpareigoti R. Bosch nutraukti kitose valstybėse narėse patirtų gydymo išlaidų visišką kompensavimą,
         jeigu jų suma neviršija 200 DEM.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis „Vienos valstybės narės kompetentingos įstaigos išlaidų, patirtų buvimo kitoje valstybėje
         narėje metu, kompensavimas“ numato:

      „1.      Jeigu neįmanoma pagal darbo sutartį dirbančio arba savarankiškai dirbančio asmens buvimo valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga
         valstybė, metu sutvarkyti visų Reglamento <Nr. 574/72> 20 straipsnio 1 ir 4 dalyse bei 21, 23 ir 31 straipsniuose numatytų
         formalumų, jo prašymu, kompetentinga įstaiga kompensuoja jo išlaidas pagal buvimo vietos įstaigos taikomus tarifus.

      2.      Buvimo vietos įstaiga, kompetentingos įstaigos prašymu, pateikia būtiną informaciją apie šiuos tarifus.
      Jeigu buvimo vietos įstaiga ir kompetentinga įstaiga laikosi susitarimo, nustatančio, kad pagal Reglamento <Nr. 1408/71> 22 straipsnio
         1 dalies a punkto i papunktį ir 31 straipsnį netaikoma jokia kompensacija arba suteiktos išmokos kompensuojamos vienkartinėmis
         sumomis, be to, buvimo vietos įstaiga kompetentingai įstaigai turi pervesti sumą, kuri atitinkamam asmeniui kompensuojama
         pagal 1 dalies nuostatas.

      <...>
      4.      Nepaisant 1, 2 ir 3 dalių, kompetentinga įstaiga gali kompensuoti patirtas išlaidas pagal jos taikomus tarifus su sąlyga,
         kad galimas pagal tokius tarifus kompensavimas neviršytų Administracinės komisijos nustatyto kompensuotinų išlaidų dydžio
         ir pagal darbo sutartį dirbantis arba savarankiškai dirbantis asmuo ar pensininkas sutiktų su šios nuostatos taikymu. Bet
         kuriuo atveju kompensacijos dydis neturi būti didesnis už faktines išlaidas.

      5.      Jeigu valstybės narės, kurios teritorijoje gyvena asmuo, teisės aktais kompensacijos tarifai nenustatyti, kompetentinga įstaiga,
         laikydamasi 4 dalies sąlygų, gali kompensuoti be atitinkamo asmens sutikimo.“ (Pataisytas vertimas)

      4        Pagal 1999 m. birželio 24 d. Europos Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos sprendimo
         Nr. 176 dėl vienos valstybės narės kompetentingos įstaigos išlaidų, patirtų buvimo kitoje valstybėje narėje metu, kompensavimo
         Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio 4 dalyje nurodyta tvarka (OL L 243, 2000, p. 42) 1 straipsnį didžiausia šioje nuostatoje
         nurodyta išlaidų suma yra 1 000 eurų.

      5        1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
         asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto
         Reglamentu Nr. 2001/83 ir iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1399/1999 (toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 22 straipsnio 1 dalis
         nustato:

      „1. Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais
         nustatytas sąlygas teisei į išmoką, kur reikia, atsižvelgiant į 18 straipsnio nuostatas:

      a)      pagal kurio būklę reikia, kad jam neatidėliojant būtų mokama išmoka jo buvimo kitos valstybės narės teritorijoje metu, arba
      <...>
      gauna:
      i)       išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos taikomus teisės
         aktus, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės teisės
         aktus;

      <...>“.
      6        Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis nurodo:

      „Pensininkas, turintis teisę į pensiją ar pensijas pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba pensijas pagal dviejų ar
         daugiau valstybių narių teisės aktus, ir turintis teisę gauti išmokas pagal vienos iš tų valstybių teisės aktus, būdamas su
         savo šeimos nariais valstybių narių teritorijoje, kitoje nei viena iš tų, kurioje jie gyvena, gauna:

      a)      išmokas natūra, kurias teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos taikomų teisės aktų nuostatas pensininko gyvenamosios vietos
         įstaigos sąskaita;

      <...>“.
       Nacionalinės teisės aktai
      7        Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gezetzliche Krankenversicherung (Socialinio draudimo kodekso V knyga – Įstatymu nustatyta sveikatos draudimo sistema, toliau – SGB V) 13 straipsnio 3 dalis
         numato, kad paprastai pagal šį teisės aktą kompensavimo sistemos išimtis yra:

      „Kai ligonių kasa neturi galimybės skubią išmoką skirti laiku arba kai ji klaidingai atsisako ją skirti ir dėl šios išmokos
         apdraustiems asmenims kyla išlaidų, kurias privalo patys padengti, ji turi apdraustiems asmenims kompensuoti išlaidų sumą,
         jei ši išmoka yra būtina.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      8        Federalinio sveikatos draudimo fondo R. Bosch veiklos priežiūrą vykdo BVA.

      9        Iš bylos medžiagos ir iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, kad taikydamas vidaus teisės aktų nuostatas, reglamentuojančias
         sveikatos priežiūros išlaidų kompensavimą, R. Bosch apdraustiems asmenims visiškai kompensuoja patirtas išlaidas, jeigu jų
         sumokėta suma už gautą priežiūrą buvimo kitoje valstybėje narėje metu neviršija 200 DEM (toliau – ginčijama veikla).

      10      R. Bosch teigimu, yra labai daug atvejų, kai sveikatos draudimu apdrausti asmenys tiesiogiai sumoka gydymo išlaidas, patirtas
         buvimo kitoje valstybėje narėje metu. Iš tiesų dažnai pasitaiko, kad sveikatos priežiūros paslaugas teikiantys asmenys nepripažįsta
         ligonių kasos išduotų dokumentų, reikalingų gauti sveikatos priežiūrą užsienyje, arba apdrausti asmenys šių dokumentų neturi.
         Šiomis aplinkybėmis, kai gydymo išlaidų suma yra gana nedidelė, esant poreikiui supaprastinti administracines procedūras ir
         sutaupyti lėšų, kompetentinga įstaiga netaiko Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje įtvirtintų ilgai trunkančių, sudėtingų
         ir, remiantis R. Bosch patirtimi, neįgyvendinamų procedūrų, bet kompensuoja visą šių išlaidų sumą.

      11      Manydama, kad ginčijama veikla prieštarauja minėto straipsnio 4 dalies reikalavimams, 2001 m. sausio 31 d. sprendimu BVA įpareigojo R. Bosch ją nutraukti.

      12      Grįsdamas dėl šio sprendimo pareikštą ieškinį R. Bosch tvirtina, kad sprendimas negalioja dėl vertinimo klaidos ir proporcingumo
         principo pažeidimo.

      13      Sozialgericht Stuttgart  mano, kad ginčijama veikla yra veiksminga, kad sutaupomos lėšos ir kad apdraustiems asmenims ji taip pat naudinga, nes jiems
         greičiau kompensuojamos išlaidos. Be to, šis teismas primena, kad Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio 4 dalis bei juo remiantis
         priimti sprendimai, iš pradžių nustatantys didžiausią 500 eurų sumą, o vėliau 1 000 eurų sumą, už kurią mažesnių sumų atžvilgiu
         esant tam tikroms sąlygoms, kompetentingos įstaigos gali taikyti savo nustatytus kompensavimo tarifus, o ne buvimo vietos
         įstaigos taikomus tarifus, kelia tokį patį susirūpinimą, kaip ir ginčijamos veiklos atveju.

      14      Šiomis aplinkybėmis Sozialgericht Stuttgart  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar taikant SGB V 3 straipsnio 3 dalį Reglamento (EEB) Nr. 574/72 34 straipsnis draudžia draudimo įstaigos veiklą, kuri, remiantis
         kitomis analogiškomis nuostatomis dėl nedidelių sumų, kompensuotų kitoje valstybėje narėje patirtas gydymo išlaidas vienkartinėmis
         išmokomis (?)“

       Dėl prejudicinio klausimo
      15      Kaip matyti iš šio sprendimo 9 punkto, pagrindinėje byloje nagrinėjamame sprendime nurodyta ginčijama veikla yra visiškas
         gydymo išlaidų, kurias sveikatos draudimu apdrausti asmenys patyrė buvimo kitoje valstybėje narėje metu, kai šios išlaidos
         neviršija 200 DEM sumos, kompensavimas.

      16       Iš to išplaukia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis
         turi būti aiškinamas kaip draudžiantis pagal vidaus teisės aktus vykdomą ligonių kasos veiklą, kuri apima joje apdraustų asmenų
         visiškas gydymo išlaidų, patirtų buvimo kitoje valstybėje narėje metu, jeigu šios išlaidos neviršija 200 DEM sumos, kompensavimą.

      17      Siekiant atsakyti į taip performuluotą klausimą, pabrėžtina, kad Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje įtvirtinta kompensavimo
         sistema, kaip matyti iš šios nuostatos 1 dalies, taikoma, kai šio reglamento 20 straipsnio 1 ir 4 dalyse, 21, 23 ir 31 straipsniuose
         nustatyti formalumai negali būti sutvarkyti buvimo kitoje valstybėje narėje metu.

      18      Taip pat primintina, kad tai yra tokie formalumai, kurių sutvarkymas paprastai turi suteikti sveikatos draudimu apdraustiems
         asmenims jų buvimo kitoje nei kompetentinga valstybė valstybėje narėje metu teisę į išmoką natūra, kurias kompetentingos įstaigos
         sąskaita teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos taikomų teisės aktų nuostatas, tartum jis būtų apdraustas šioje įstaigoje
         pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 ir 31 straipsniuose numatytus reikalavimus.

      19      Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau buvo nusprendęs, šiomis nuostatomis suteiktomis teisėmis siekiama palengvinti laisvą sveikatos
         draudimu apdraustų darbuotojų judėjimą (žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Vanbraekel ir kt., C‑368/98, Rink., p. I-5363, 32 punktą; 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo IKA,  C-326/00, Rink. p. I-1703, 38 ir 51 punktus bei 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Inizan, C‑56/01, Rink. p. I-0000, 21 punktą).

      20      Taip pat yra dėl Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje įtvirtintos kompensavimo sistemos, kadangi ji taikoma tik alternatyviu
         atveju, jeigu pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 ir 31 straipsnius užtikrinamų išmokų natūra negalima gauti nesutvarkius numatytų
         formalumų, ir ja siekiama užtikrinti, jog šiose nuostatose numatyta teisė į sveikatos priežiūros išlaidų padengimą nepriklausytų
         vien nuo formalių reikalavimų.

      21      Be to, primintina, kad Teisingumo Teismas dėl Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio yra patikslinęs, jog šia nuostata nėra
         siekiama reglamentuoti, ir todėl ji nesudaro kliūčių valstybėms narėms kompensuoti išlaidas, patirtas dėl suteiktos priežiūros
         kitoje valstybėje narėje pagal valstybėje narėje, kurioje asmuo yra apdraustas, galiojančius tarifus, jeigu valstybės narės,
         kurioje asmuo yra apdraustas, teisės aktai numato tokią kompensaciją, ir jei pagal šiuos teisės aktus taikomi tarifai yra
         naudingesni už toje valstybėje narėje, kurioje buvo suteikta sveikatos priežiūra, taikomus tarifus (žr. minėto sprendimo Vanbraekel ir kt. 36 punktą).

      22      Tuo pačiu požiūriu reikia remtis Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio atžvilgiu, kuriuo šio sprendimo 20 punkte nurodytomis
         aplinkybėmis, siekiama tik įtvirtinti alternatyvią kompensavimo schemą, taikomą, kai sveikatos draudimu apdraustas asmuo gali
         gauti tik išmoką natūra, kurią buvimo vietos įstaiga tiesiogiai teikia kompetentingos įstaigos sąskaita pagal Reglamento Nr. 1408/71
         22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį arba 31 straipsnį.

      23      Šiuo atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 9 punkto, remiantis nacionaline teise ginčijama veikla yra visiškas gydymo išlaidų,
         kurias apdraustas asmuo patyrė buvimo kitoje valstybėje narėje metu, kompensavimas, jeigu šių išlaidų suma neviršija 200 DEM.

      24      Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog pakanka visiško kompensavimo fakto užtikrinti, kad sveikatos draudimu apdrausto asmens
         gaunama kompensacija būtų bent jau tokia pat arba didesnė nei ta, kurią asmuo gautų, jeigu būtų kompensuojama pagal Reglamento
         Nr. 574/72 34 straipsnyje numatytus reikalavimus.

      25      Iš to išplaukia, jog ši nuostata nedraudžia tokios ginčijamos veiklos, užtikrinančios, jog sveikatos draudimu apdraustam asmeniui
         būtų visiškai kompensuojamos gydymo išlaidos.

      26      Klausimas, ar tokia veikla gali būti vykdoma remiantis vidaus teisės aktais, nepriklauso Teisingumo Teismo kompetencijai.

      27      Iš to, kas pirmiau išdėstyta, išplaukia, jog į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnis
         turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia ligonių kasos veiklos, kuria, taikant nacionalinės teisės aktus, visiškai kompensuojamos
         apdrausto asmens buvimo kitoje valstybėje narėje metu patirtos gydymo išlaidos, jeigu jos neviršija 200 DEM sumos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      28      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra iš vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti pastarasis teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nutaria:
      1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų
            taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, įgyvendinimo tvarką, iš dalies
            pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 ir iš dalies pakeisto 1999 m. balandžio
            29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1399/1999, 34 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia ligonių kasos veiklos,
            kuria, taikant nacionalinės teisės aktus, visiškai kompensuojamos apdrausto asmens buvimo kitoje valstybėje narėje metu patirtos
            gydymo išlaidos, jeigu jos neviršija 200 DEM sumos.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2017 m. sausio 19 d. Bendrojo Teismo (devintoji kolegija) sprendimas.#Stock Polska sp. z o.o. prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo LUBELSKA paraiška – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas „Lubeca“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Visuomenės pastabumo lygis – Žymenų panašumas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-701/15.


2015 m. rugsėjo 23 d. Bendrojo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#L'Oréal prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Bendrijos prekių ženklas AINHOA – Ankstesni vaizdiniai tarptautinis ir Bendrijos prekių ženklai NOA – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis.#Byla T-400/13.


title: Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas 2005 m. sausio 13 d.#Heinecken Brouwerijen BV prieš Hoofdproductschap Akkerbouw.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nyderlandai.#Grūdai - Importo tvarka - Bendrijos salyklinių miežių tarifinės kvotos - Diskriminacija.#Byla C-126/04.

text:
      Byla C-126/04
      Heineken Brouwerijen BV
      prieš
      Hoofdproductschap Akkerbouw
      (College van Beroep voor het bedrijfsleven prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Grūdai – Importo tvarka – Bendrijos salyklinių miežių tarifinės kvotos – Diskriminacija“
      2005 m. sausio 13 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Grūdai – Importo tvarka – Tarifinė kvota – Miežiai – Kvota tik aukščiausios rūšies
            miežiams – Nediskriminavimo principo pažeidimas – Nebuvimas
      (EB 34 str. 2 dalies 2 pastraipa; Tarybos reglamentai Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001)
      Bendrijos tarifinių kvotų taikymo srities pagal Reglamentus Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 apribojimas tik aukščiausios rūšies
         miežiais, skirtais salyklui, naudojamam ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamyboje, nėra nediskriminavimo principo pažeidimas,
         jei jis objektyviai pateisinamas dėl skirtumų tarp, pirma, šių miežių ir, antra, miežių, skirtų kitų rūšių alaus gamybai.

      (žr. 22 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. sausio 13 d.(*)

      „Grūdai – Importo tvarka – Bendrijos salyklinių miežių tarifinės kvotos – Diskriminacija“
      Byloje C‑126/04,
      dėl College van Beroep voor het bedrijfsleven (Nyderlandai) 2004 m. vasario 18 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. kovo 8 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Heineken Brouwerijen BV
      prieš
      Hoofdproductschap Akkerbouw,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai E. Juhász ir M. Ilešič,
      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      kancleris R. Grass,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –      Heineken Brouwerijen BV, atstovaujamos advokato H. Bronkhorst,

      –      Graikijos vyriausybės, atstovaujamos V. Kontolaimos ir E. Svolopoulou,
      –      Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos M. Balta ir K. Michoel,
      –      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos F. Clotuche-Duvieusart ir D. W. V. Zijlstra,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1999 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1269/1999 ir dėl 2001 m.
         balandžio 24 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 822/2001 dėl Bendrijos tarifinių kvotų KN 1003 00 kodo salykliniams miežiams atidarymo
         (atitinkamai OL L 151, p. 1 ir OL L 120, p. 1) galiojimo, taip pat dėl 1992 m. birželio 30 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1766/92
         dėl bendro grūdų rinkos organizavimo (OL L 181, p. 21), iš dalies pakeisto 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB)
         Nr. 3290/94 dėl žemės ūkio sektoriuje būtinų pritaikomųjų pataisų ir pereinamojo laikotarpio priemonių, kad būtų įgyvendintos
         daugiašalių derybų dėl prekybos Urugvajaus raunde sudarytos sutartys (OL L 349, p. 105, toliau – Reglamentas Nr. 1766/92),
         10 straipsnio išaiškinimo ir dėl 2001 m. spalio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2023/2001, nustatančio importo muitus
         grūdų sektoriuje (OL L 273, p. 18), nuostatų išaiškinimo.

      2       Šis prašymas pateiktas byloje Heineken Brouwerijen BV (toliau – Heineken) prieš centrinį žemės ūkio produktų pardavimų biurą (Hoofdproductschap Akkerbouw, toliau – HPA) dėl importo muitų salykliniams miežiams, kuriuos Heineken importavo į Bendriją.

       Teisinis pagrindas
      3       Reglamento Nr. 1766/92 1 straipsnyje miežiai, pažymėti KN 1003 00 kodu, priskiriami prie produktų, kuriems taikomos nuostatos
         dėl bendro grūdų rinkos organizavimo.

      4       Reglamento Nr. 1766/92 10 straipsnis numato:
      „1. Jei šiame reglamente nenurodyta kitaip, Bendrajame muitų tarife nurodytos muito normos taikomos 1 straipsnyje išvardytiems
         produktams.

      2. Nepaisant 1 dalies, muitas, nustatytas importuojamiems produktams, kurių KN kodai yra <...> 1003 <...> yra lygus intervencinei
         kainai, galiojančiai tokiems produktams importavimo metu ir padidintai 55 %, atėmus tokioms prekių siuntoms taikomą CIF importo
         kainą. Tačiau šis muitas neturi viršyti Bendrajame muitų tarife numatytos muito normos.

      <...>“
      5       Reglamentas Nr. 2023/2001 nustato importo muitus grūdų sektoriuje.
      6       1996 m. birželio 28 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1249/96 dėl Reglamento Nr. 1766/92 taikymo taisyklių (grūdų sektoriaus
         importo muitų srityje) (OL L 161, p. 125) redakcijos, kuri galiojo iki 2003 m. liepos 1 d., 2 straipsnio 5 dalis numato:

      „Importo muitai sumažinami vienodu dydžiu, kuris yra <...>
      –       8 (eurai) už toną salykliniams miežiams <...>,
      jeigu importuotojas pateikia patvirtinimą, kad įprasta produkto kaina buvo padidinta priemoka už kokybę.
      <...>“
      7       Reglamento Nr. 1269/1999 1 straipsnis nurodo:
      „1. 50 000 tonų Bendrijos metinė tarifinė kvota aukščiausios rūšies miežiams, kurių kodas yra KN 1003 00, skirtiems salyklui,
         naudojamam tam tikro ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamybai, atidaroma 1999 ir 2000 metams.

      2. Nustatomas Bendrojo muitų tarifo mokestis lygus 50 % viso galiojančio mokesčio dydžio, be mokesčių sumažinimo, taikomo
         salyklinių miežių importui importo dieną.“ (Neoficialus vertimas)

      8       Reglamento Nr. 822/2001 1 straipsnis taip pat atidaro tą pačią „50 000 tonų Bendrijos metinę tarifinę kvotą aukščiausios rūšies
         miežiams, kurių kodas yra KN 1003 00, skirtiems salyklui, naudojamam tam tikro ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamybai“
         2001 ir 2002 metams.

      9       Reglamentų Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 pirma ir antra konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
      „1)      atsižvelgiant į tai, kad užbaigusi derybas dėl GATT (bendrasis susitarimas dėl muitų tarifų ir prekybos) XXIV straipsnio 6 punkto,
         Bendrija įsipareigojo išnagrinėti problemas, atsiradusias tais atvejais, kai grūdų „tipinių kainų“ sistemos veikimas sudarė
         kliūčių prekybai; ir kad tam tikros salyklinių miežių siuntos sukėlė sunkumų;

      2)      atsižvelgiant į tai, kad siekiant panaikinti tokias kliūtis reikėtų atidaryti <...> Bendrijos tarifinę kvotą KN 1003 00 kodo
         salykliniams miežiams.“ (Neoficialus vertimas)

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      10     Heineken  yra tarptautiniu mastu alaus gamybos ir pardavimo sektoriuje veikianti įmonė.

      11     HPA 2001 m. spalio 25 d. sprendimu pareikalavo iš Heineken  sumokėti 254,82 euro importo muitą už šios įmonės 15 177 kg salyklinių miežių importą. 2002 m. spalio 28 d. sprendimu HPA atmetė Heineken pareikštą skundą dėl šio sprendimo.

      12     Heineken šį sprendimą apskundė College van Beroep voor het bedrijfsleven. Kadangi tokie gamintojai, šiuo atveju Heineken, kurie negamina ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus, negalėjo pasinaudoti Reglamentuose Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 numatytomis
         tarifinėmis kvotomis 1999 ir 2000 metams, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas klausia, ar šie Bendrijos teisės
         aktai nėra diskriminaciniai.

      13     Šiomis aplinkybėmis College van Beroep voor het bedrijfsleven  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)       Ar Reglamentas Nr. 1269/1999 <...> ir Reglamentas Nr. 822/2001 <...>, numatantys Bendrijos tarifines kvotas tik miežių, skirtų
         ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamybai, importui, yra suderinami su EB 34 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje
         numatytu bet kokios gamintojų diskriminacijos draudimu?

      2)      Tuo atveju, jei šie reglamentai negalioja, ar susijusios Reglamento <...> Nr. 1766/92 <...> 10 straipsnio 2 dalies ir Reglamento
         <...> Nr. 2023/2001 <...> nuostatos bet kuriuo atveju reikalauja sumokėti importo muitą už aukščiausios rūšies alaus salyklo
         gamybai skirtus miežius, kurių kodas yra KN 1003 00?“

       Prejudiciniai klausimai
       Pirmas klausimas
      14     Heineken tvirtina, kad nuo 1999 iki 2002 metų Reglamentai Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 atidarė tarifines kvotas tik aukščiausios
         rūšies miežiams, kurių kodas yra KN 1003 00, skirtiems tam tikros rūšies alaus gamybai. Nagrinėjami reglamentai pažeidė EB 34 straipsnio
         2 dalies antrąją pastraipą, nes dėl jų atsirado nepateisinamų skirtumų tarp ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamybai
         skirtų miežių ir alaus gamybai kitokiais būdais skirtų miežių.

      15     Atvirkščiai, Graikijos vyriausybė, Europos Sąjungos Taryba ir Europos Bendrijų Komisija teigia, kad Reglamentai Nr. 1269/1999
         ir Nr. 822/2001 nepažeidžia nediskriminavimo principo. Pirma, miežių, skirtų salyklui, naudojamam ąžuolinėse statinėse bręstančio
         alaus gamybai, tarifinių kvotų atidarymas buvo atliktas atsižvelgiant į Bendrijos rinkos aprūpinimo poreikius ir būtinybę
         išlaikyti jos pusiausvyrą. Antra, skirtingas požiūris į miežius, skirtus skirtingų rūšių alaus gamybai, yra objektyviai pateisinamas.

      16     Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 34 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa, draudžianti bet kokią diskriminaciją
         bendros žemės ūkio politikoje, yra tik konkreti bendrojo lygybės principo, reikalaujančio, kad panašios situacijos nebūtų
         traktuojamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent skirtingas elgesys yra objektyviai pateisinamas, išraiška
         (žr. 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Ispanija prieš Tarybą, 203/86, Rink. p. 4563, 25 punktą; 1997 m. balandžio 17 d. Sprendimo EARL de Kerlast,  C‑15/95, Rink.  p. I‑1961, 35 punktą; 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo Karlsson ir kt.,  C‑292/97, Rink.  p. I‑2737, 39 punktą ir 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Niemann,  C‑14/01, Rink.  p. I‑2279, 49 punktą).

      17     Šiuo atveju, vadovaujantis Reglamento Nr. 1766/92 10 straipsnio 2 dalimi, grūdų importo muitai apskaičiuojami atsižvelgiant,
         pirma, į intervencinę kainą ir, antra, į importo tipinę kainą, nustatomą remiantis biržos kaina pasaulinėje rinkoje.

      18     Tačiau Reglamentų Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 pirma ir antra konstatuojamosios dalys parodo, kad „tipinių kainų“ sistema
         stabdė prekybą.

      19     Taryba ir Komisija šiuo klausimu teigia, kad pašarinių bei salyklinių miežių importo muitai, jeigu neįmanoma pateikti atskirų
         pastarųjų miežių biržos kainų, yra apskaičiuojami atsižvelgiant į pašarinių miežių kainą Mineapolio (Jungtinės Amerikos Valstijos)
         grūdų biržoje. Kadangi salyklinių miežių kaina yra daug aukštesnė nei pašarinių miežių kaina, taikant Reglamento Nr. 1766/92
         10 straipsnio 2 dalyje numatytą apskaičiavimą, salyklinių miežių praktiškai neįmanoma importuoti. Reglamento Nr. 1249/96 2 straipsnio
         5 dalyje numatytas muitų sumažinimas nėra pakankamas miežių importą veikiančioms prekybos kliūtims pašalinti.

      20     Todėl iš Reglamentų Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 pirmos ir antros konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad tarifinės kvotos buvo
         atidarytos būtent siekiant atlyginti už Jungtinių Amerikos Valstijų ginčijamas Bendrijos įsipareigojimų GATT atžvilgiu atsiradusias
         kliūtis.

      21     Dėl Bendrijos tarifinių kvotų, atidarytų Reglamentais Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001, taikymo srities apribojimo Taryba ir
         Komisija nurodo, kad salyklinių miežių Bendrijoje pakanka, tačiau alaus ąžuolinėse statinėse gamybai naudojamų miežių būtina
         importuoti iš Jungtinių Valstijų. Taigi ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamintojai priklauso nuo salyklinių miežių importo
         iš trečiųjų šalių, o kiti Bendrijos gamintojai nesunkiai randa jų alaus gamybai reikalingų miežių Bendrijoje. Kadangi importo
         muitų mokesčiai buvo per dideli tęsti ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamybą Bendrijoje, o Reglamento Nr. 1249/96 2 straipsnio
         5 dalyje numatyto muitų sumažinimo nepakako prekybos kliūtims, darančioms įtaką ąžuolinėse statinėse bręstančio alaus gamybai
         naudojamų miežių importui, pašalinti, tarifinių kvotų tik miežiams, naudojamiems tokio alaus gamybai, atidarymas buvo objektyviai
         pateisinamas. Taip Reglamentai Nr. 1269/1999 ir Reglamentas Nr. 822/2001 sukuria pusiausvyrą tarp Bendrijos įpareigojimų pagal
         GATT ir įpareigojimų pagal bendro grūdų sektoriaus organizavimą, užtikrindami Bendrijos rinkoje negaminamų miežių aprūpinimą
         Bendrijoje, kurių kaina, neatidarius tam tikrų kvotų, būtų per didelė.

      22     Iš to išplaukia, kad Bendrijos tarifinių kvotų pagal Reglamentus Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 taikymo srities apribojimas
         yra objektyviai pateisinamas dėl skirtumų tarp, pirma, miežių, skirtų salyklui, naudojamam ąžuolinėse statinėse bręstančio
         alaus gamyboje, ir, antra, miežių, skirtų kitų rūšių alaus gamybai.

      23     Iš to kas pasakyta, išplaukia, kad pirmo klausimo nagrinėjimas neatskleidė jokių faktų ar aplinkybių, galinčių paveikti Reglamentų
         Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 galiojimą.

       Antras klausimas
      24     Antras klausimas pateiktas dėl kartu nagrinėjamų Reglamento Nr. 1766/92 10 straipsnio 2 dalies ir Reglamento <...> Nr. 2023/2001
         <...> nuostatų, išaiškinimo, tuo atveju, jei Reglamentai Nr. 1269/1999 ir Nr. 822/2001 negaliotų.

      25     Atsižvelgiant į atsakymą į pirmą klausimą, nėra būtina atsakyti į antrą klausimą.
       Dėl bylos išlaidų
      26     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija), nusprendžia:
      Pateiktų klausimų nagrinėjimas neatskleidė jokio esminio elemento, galinčio paveikti 1999 m birželio 14 d. Tarybos reglamento
            (EB) Nr. 1269/1999 ir 2001 m balandžio 24 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 822/2001 dėl Bendrijos tarifinių kvotų atidarymo
            salykliniams miežiams, kurių kodas yra KN 1003 00, galiojimą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.