title: 2010 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Ekologinio projektavimo reikalavimai energiją vartojantiems gaminiams - Neperkėlimas per nustatytą terminą. # Byla C-169/09.

text:
      2010 m. kovo 25 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Graikiją
      (Byla C‑169/09)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Ekologinio projektavimo reikalavimai energiją vartojantiems gaminiams – Neperkėlimas per nustatytą terminą“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 11 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2005 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2005/32/EB,
                  nustatančią ekologinio projektavimo reikalavimų energiją vartojantiems gaminiams nustatymo sistemą ir iš dalies keičiančią
                  Tarybos direktyvą 92/42/EEB bei Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 96/57/EB ir 2000/55/EB (OL L 191, p. 29), nepriėmimas
                  per nustatytą terminą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi 2005 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2005/32/EB, nustatančią ekologinio
                     projektavimo reikalavimų energiją vartojantiems gaminiams nustatymo sistemą ir iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 92/42/EEB
                     bei Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 96/57/EB ir 2000/55/EB, įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Graikijos
                     Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.


title: 2011 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Malgožata Runevič-Vardyn ir Łukasz Paweł Wardyn prieš Vilniaus miesto savivaldybės administracija ir kt..#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas - Lietuva.#Sąjungos pilietybė - Laisvė judėti ir apsigyventi valstybėse narėse - Nediskriminavimo pilietybės pagrindu principas - SESV 18 ir 21 straipsniai - Vienodo požiūrio į asmenis, nepaisant jų rasės arba etninės kilmės, principas - Direktyva 2000/43/EB - Nacionalinės teisės aktai, kuriuose įtvirtinta pareiga fizinių asmenų vardus ir pavardes civilinės būklės aktų įrašuose rašyti laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių.#Byla C-391/09.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑391/09
            dėl Vilniaus miesto 1 apylinkės teismo (Lietuva) 2009 m. rugsėjo 8 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2009 m. spalio 2 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Malgožata Runevič-Vardyn ,
            Łukasz Paweł Wardyn
            prieš
            Vilniaus miesto savivaldybės administraciją ,
            Lietuvos Respublikos teisingumo ministeriją ,
            Valstybinę lietuvių kalbos komisiją ,
            Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Teisės departamento Civilinės metrikacijos skyrių
            TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh (pranešėjas),
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 15 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – M. Runevič-Vardyn ir Ł. P. Wardyn, atstovaujamų advokatų E. Juchnevičiaus ir Ł. Wardyn,
            – Lietuvos vyriausybės, atstovaujamos D. Kriaučiūno ir V. Balčiūnaitės,
            – Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek,
            – Estijos vyriausybės, atstovaujamos L. Uibo ir M. Linntam,
            – Latvijos vyriausybės, atstovaujamos K. Drēviņa ir Z. Rasnača,
            – Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar ir M. Jarosz,
            – Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir P. M. Pinto,
            – Slovakijos vyriausybės, atstovaujamos B. Ricziová,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos D. Maidani, A. Steiblytės ir J. Enegren,
            susipažinęs su 2010 m. gruodžio 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su SESV 18 ir 21 straipsnių bei 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės (OL L 180, p. 22; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 20 sk., 1 t., p. 23), 2 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimu.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp Lietuvos Respublikos pilietės Malgožatos Runevič-Vardyn ir jos sutuoktinio Lenkijos piliečio Łukasz Paweł Wardyn, iš vienos pusės, bei Vilniaus miesto savivaldybės administracijos, Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijos, Valstybinės lietuvių kalbos komisijos ir Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Teisės departamento Civilinės metrikacijos skyriaus (toliau – Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyrius), iš kitos pusės, dėl pastarojo atsisakymo pakeisti pareiškėjų pagrindinėje byloje vardus ir pavardes, įrašytus šio skyriaus jiems išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisės aktai
            3. Direktyvos 2000/43 dvyliktoje ir šešioliktoje konstatuojamosiose dalyse numatoma:
            „12) Siekiant užtikrinti demokratinių ir tolerantiškų visuomenių, leidžiančių visiems asmenims laisvai veikti nepaisant jų rasės ar etninės priklausomybės, vystymąsi, turėtų būti imtasi specialių veiksmų diskriminavimo dėl rasės arba etninės priklausomybės srityje dar prieš kalbant apie veiklą, kai dirbama pagal darbo sutartį ir kai dirbama savarankiškai, kurie apimtų ir tokias sritis, kaip švietimas, socialinė apsauga, įskaitant socialinį draudimą ir sveikatos priežiūrą, socialinius privalumus, taip pat prekių gavimo bei jų tiekimo klausimus.
            < ... >
            16) Svarbu visus fizinius asmenis apsaugoti nuo diskriminacijos dėl rasės arba etninės priklausomybės. < ... > “
            4. Pagal Direktyvos 2000/43 1 straipsnį jos tikslas – „sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės sistemą siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą“.
            5. Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies b punkte nustatoma:
            „1. Šioje direktyvoje vienodo požiūrio principas reiškia, kad nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos dėl rasės ar etninės priklausomybės.
            2. Šio straipsnio 1 dalyje:
            < ... >
            b) netiesioginė diskriminacija yra tada, kai dėl akivaizdžiai neutralių sąlygų, kriterijų ar praktikos tam tikros rasės ar etninės priklausomybės asmenys gali patekti tam tikru atžvilgiu į prastesnę padėtį nei kiti asmenys, nebent tas sąlygas, kriterijus ar praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama atitinkamomis ir būtinomis priemonėmis.“
            6. Direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje taip apibrėžiama jos taikymo sritis:
            „Neviršijant Bendrijai suteiktų įgaliojimų, visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas, ši direktyva taikoma:
            a) įsidarbinant, savarankiškai įsidarbinant ir darbo sąlygoms, įskaitant atrankos kriterijus ir priėmimo į darbą sąlygas, visoms veiklos rūšims ir visais profesinės karjeros etapais, įskaitant paaukštinimą darbe;
            b) galimybei gauti visų rūšių ir visų lygių profesinį orientavimą, profesinį mokymą, sudėtingesnį profesinį mokymą ir perkvalifikavimą, įskaitant praktinę darbo patirtį;
            c) įdarbinimui ir darbo sąlygoms, įskaitant atleidimą iš darbo ir atlyginimą;
            d) narystei ir dalyvavimui darbuotojų ar darbdavių organizacijose ar kitose organizacijose, kurių nariai turi tam tikrą profesiją, įskaitant tokių organizacijų teikiamą naudą;
            e) socialinei apsaugai, įskaitant socialinį draudimą ir sveikatos priežiūrą;
            f) socialiniams privalumams;
            g) švietimui;
            h) galimybei gauti visuomenei prieinamas prekes ir paslaugas, įskaitant aprūpinimą būstu, bei jų tiekimą.“
            Nacionalinės teisės aktai
            Lietuvos Respublikos Konstitucija
            7. Lietuvos Respublikos Konstitucijos 14 straipsnyje nustatyta, kad valstybinė kalba yra lietuvių kalba.
            Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas
            8. Lietuvos Respublikos civilinio kodekso (toliau – Civilinis kodeksas) 2.20 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „kiekvienas fizinis asmuo turi teisę į vardą. Teisė į vardą apima teisę į pavardę, vardą (vardus) ir pseudonimą“.
            9. Civilinio kodekso 3.31 straipsnyje nustatyta:
            „Abu sutuoktiniai turi teisę pasilikti iki santuokos turėtą savo pavardę, pasirinkti kito sutuoktinio pavardę kaip bendrą pavardę arba pasirinkti dvigubą pavardę, kai prie savo pavardės prijungiama sutuoktinio pavardė.“
            10. Civilinio kodekso 3.281 straipsnyje numatyta, kad civilinės būklės aktai registruojami, atkuriami, keičiami, papildomi ir ištaisomi, laikantis Civilinės metrikacijos taisyklių, kurias tvirtina teisingumo ministras.
            11. Civilinio kodekso 3.282 straipsnyje nustatyta, kad „civilinės būklės aktų įrašai įrašomi lietuvių kalba. Vardas, pavardė ir vietovardžiai rašomi pagal lietuvių kalbos taisykles“.
            Civilinės metrikacijos taisyklės
            12. 2008 m. liepos 22 d. Lietuvos Respublikos teisingumo ministro įsakymu Nr. 1R‑294 patvirtintų Civilinės metrikacijos taisyklių (Žin., 2008, Nr. 88-3541) 11 punkte nustatyta, kad civilinės būklės aktų įrašai daromi lietuvių kalba.
            Asmens tapatybės kortelės ir paso taisyklės
            13. 2001 m. lapkričio 6 d. Asmens tapatybės kortelės įstatyme Nr. IX-577 (Žin., 2001, Nr. 97-3417) su pakeitimais (Žin., 2008, Nr. 76-3007) ir 2001 m. lapkričio 8 d. Paso įstatyme Nr. IX-590 (Žin., 2001, Nr. 99-3524) su pakeitimais (Žin. 2008, Nr. 87-3466) numatyta, kad duomenys asmens tapatybės kortelėje ir pase įrašomi lietuviškais rašmenimis.
            14. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos 1991 m. sausio 31 d. nutarimo Nr. I-1031 „Dėl vardų ir pavardžių rašymo Lietuvos Respublikos piliečio pase“ (Žin., 1991, Nr. 5-132) 1–3 punktuose numatoma:
            „1. Lietuvos Respublikos piliečio pase vardai ir pavardės rašomi lietuvių kalbos rašmenimis pagal turimų pasų ar kitų asmens dokumentų, kuriais remiantis išduodamas pasas, lietuviškus įrašus.
            2. Nelietuvių tautybės asmenų vardai ir pavardės išduodamame Lietuvos Respublikos piliečio pase rašomi lietuviškais rašmenimis. Nustatytos formos raštišku piliečio pageidavimu vardas ir pavardė rašomi:
            a) pagal tarimą ir nesugramatinti (be lietuviškų galūnių)
            arba
            b) pagal tarimą ir gramatinami (pridedant lietuviškas galūnes).
            3. Asmenų, turėjusių kitos valstybės pilietybę, vardai ir pavardės išduodamame Lietuvos Respublikos piliečio pase gali būti rašomi pagal tos valstybės piliečio pasą ar jį atitinkantį dokumentą.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            15. 1977 m. kovo 20 d. Vilniuje gimusi Malgožata Runevič‑Vardyn yra Lietuvos Respublikos pilietė. Remiantis Teisingumo Teismui pateiktais duomenimis, ji priklauso Lietuvos Respublikos lenkų mažumai, tačiau neturi Lenkijos pilietybės.
            16. Ji teigia, kad jos tėvai jai suteikė lenkišką vardą „Małgorzata“ ir tėvo pavardę „Runiewicz“.
            17. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą pažymima, kad 1977 m. birželio 14 d. išduotame pareiškėjos gimimo liudijime jos vardas ir pavardė buvo sulietuvinti ir nurodyti kaip „Malgožata Runevič“. Pareiškėjos pagrindinėje byloje vardas ir pavardė analogiškai nurodyti 2003 m. rugsėjo 9 d. Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotame naujame gimimo liudijime ir 2002 m. rugpjūčio 7 d. kompetentingų valdžios institucijų išduotame Lietuvos Respublikos pase.
            18. Iš pareiškėjų pagrindinėje byloje pastabų matyti, kad 1977 m. birželio 14 d. gimimo liudijime įrašai buvo daryti kirilicos rašmenimis, o 2003 m. rugsėjo 9 d. gimimo liudijime – lotyniškais rašmenimis ir pareiškėjos pagrindinėje byloje vardas ir pavardė nurodyti kaip „Malgožata Runevič“.
            19. Pareiškėja pagrindinėje byloje teigia, kad 2006 m. liepos 31 d. Varšuvos civilinės metrikacijos skyrius jai išdavė lenkišką gimimo liudijimą. Jame jos vardas ir pavardė buvo užrašyti pagal lenkų kalbos rašybos taisykles kaip „Małgorzata Runiewicz“. Pareiškėjai pagrindinėje byloje pažymi, kad kompetentingos Lenkijos valdžios institucijos jiems taip pat išdavė santuokos liudijimą, kuriame jų vardai ir pavardės užrašyti pagal lenkų kalbos rašybos taisykles.
            20. Kurį laiką pareiškėja pagrindinėje byloje gyveno ir dirbo Lenkijoje, paskui, 2007 m. liepos 7 d., sudarė santuoką su pareiškėju pagrindinėje byloje. Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotame santuokos liudijime „Łukasz Paweł Wardyn“ perrašyta kaip „Lukasz Pawel Wardyn“, t. y. naudojant lotynų abėcėlę be diakritinių modifikacijų, o jo sutuoktinės vardas ir pavardė, įskaitant ir prie jos pavardės prijungtą sutuoktinio pavardę, užrašyti kaip „Malgožata Runevič-Vardyn“, t. y. tik lietuvių kalbos rašmenimis, tarp kurių nėra raidės „W“.
            21. Iš bylos medžiagos matyti, kad pareiškėjai pagrindinėje byloje šiuo metu su savo sūnumi gyvena Belgijoje.
            22. 2007 m. rugpjūčio 16 d. pareiškėja pagrindinėje byloje kreipėsi į Vilniaus miesto civilinės metrikacijos sky rių su prašymu gimimo liudijime pakeisti jos vardą ir pavardę iš „Malgožata Runevič“ į „Małgorzata Runiewicz“, o santuokos liudijime pakeisti jos vardą ir pavardę iš „Malgožata Runevič-Vardyn“ į „Małgorzata Runiewicz-Wardyn“.
            23. 2007 m. rugsėjo 19 d. atsakyme Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyrius pranešė pareiškėjai pagrindinėje byloje, kad pagal taikytiną Lietuvos Respublikos teisinį reglamentavimą šiuo atveju nėra galimybės pakeisti civilinės būklės aktų įrašų.
            24. Pareiškėjai pagrindinėje byloje pateikė pareiškimą nacionaliniam teismui, pateikusiam prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
            25. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nutartyje nurodo įvairius argumentus, kuriais rėmėsi pareiškėjai pagrindinėje byloje savo pareiškimui pagrįsti. Teismas pažymi, kad pareiškėjas pagrindinėje byloje mano, jog Lietuvos valdžios institucijų atsisakymas santuokos liudijime jo vardus užrašyti laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių yra Sąjungos piliečio, sudariusio santuoką ne savo kilmės valstybėje, diskriminavimas. Jei santuoka būtų buvusi sudaryta Lenkijoje, jo vardai santuokos liudijime būtų buvę užrašyti tais pačiais rašmenimis, kokie naudojami jo gimimo liudijime. Jei raidės „W“ oficialiai nėra lietuvių kalbos abėcėlėje, pareiškėjui kyla klausimas, kodėl Lietuvos valdžios institucijos paliko originalią jo pavardės rašybą, bet pakeitė jo vardų rašybą.
            26. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat konstatuoja, kad Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyrius ir kitos suinteresuotosios šalys nesutiko su pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymu įpareigoti juos pakeisti civilinės būklės aktų įrašus.
            27. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 1999 m. spalio 21 d. Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas priėmė nutarimą dėl Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos 1991 m. sausio 31 d. nutarimo dėl vardų ir pavardžių rašymo Lietuvos Respublikos piliečio pase atitikties Lietuvos Respublikos Konstitucijai. Konstitucinis Teismas konstatavo, kad asmens vardas ir pavardė piliečio pase turi būti rašomi pagal valstybinės kalbos rašybos taisykles, antraip būtų paneigtas konstitucinis valstybinės kalbos statusas.
            28. Manydamas, kad negali aiškiai atsakyti į nagrinėjamoje byloje iškeltus klausimus, kiek jie susiję su SESV 18 ir 21 straipsnių bei Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimu, Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar, atsižvelgiant į < ... > Direktyvos 2000/43 < ... > normas, šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punktas turėtų būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybėms narėms netiesiogiai diskriminuoti asmenis dėl jų etninės kilmės, nacionaliniame teisiniame reguliavime numatant, kad civilinės būklės aktuose asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi tik valstybinės kalbos rašmenimis?
            2. Ar, atsižvelgiant į < ... > Direktyvos 2000/43 < ... > normas, šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalies b punktas turėtų būti aiškinamas kaip draudžiantis valstybėms narėms netiesiogiai diskriminuoti asmenis dėl jų etninės kilmės, nacionaliniame teisiniame reguliavime numatant, kad civilinės būklės aktuose kitos tautybės ar pilietybės asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi lotynų kalbos rašmenimis, nenaudojant skirtingose kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių modifikacijų?
            3. Ar, atsižvelgiant į [SESV 21] straipsnio 1 dalį, numatančią, jog kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, ir [SESV 18] straipsnio pirmą pastraipą, draudžiančią diskriminaciją dėl pilietybės, šios nuostatos turėtų būti aiškinamos kaip draudžiančios valstybėms narėms nacionaliniame teisiniame reguliavime numatyti, kad civilinės būklės aktuose asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi tik valstybinės kalbos rašmenimis?
            4. Ar, atsižvelgiant į [SESV 21] 1 dalį, numatančią jog kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, ir [SESV 18] straipsnio pirmą pastraipą, draudžiančią diskriminaciją dėl pilietybės, šios nuostatos turėtų būti aiškinamos kaip draudžiančios valstybėms narėms nacionaliniame teisiniame reguliavime numatyti, kad civilinės būklės aktuose kitos tautybės ar pilietybės asmenų vardai ir pavardės būtų rašomi lotynų kalbos rašmenimis, nenaudojant skirtingose kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių modifikacijų?“
            Dėl antrojo ir ketvirtojo prejudicinių klausimų priimtinumo
            29. Visų pirma reikia pažymėti, kad Lietuvos vyriausybė siūlo Teisingumo Teismui atmesti antrąjį ir ketvirtąjį klausimus kaip nepriimtinus. Vyriausybės nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja pareiškimą dėl dviejų pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymų, susijusių su jos gimimo ir santuokos liudijimais, bet nenagrinėja pareiškėjo pagrindinėje byloje pareiškimo dėl jo santuokos liudijimo. Tokiomis aplinkybėmis klausimai dėl pareiškėjo pagrindinėje byloje vardų transkripcijos nėra susiję su konkrečia problema, kurią turi išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Todėl Teisingumo Teismas turėtų atsisakyti priimti sprendimą dėl šių klausimų, nes prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku.
            30. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų procedūrai tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes, turi įvertinti tai, ar siekiant priimti sprendimą reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, taip pat tai, kokia yra Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarba. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (be kita ko, žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman , C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 59 punktą ir 2010 m. spalio 12 d. Sprendimo Rosenbladt , C‑45/09, dar nepaskelbto Rinkinyje, 32 punktą).
            31. Be to, pagal Teisingumo Teismo praktiką SESV 267 straipsniu įtvirtinamas ne ginčo procesas, kuris yra atskirojo procesinio klausimo, iškelto nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme, pobūdžio ir kuriame pagrindinės bylos šalys turi tik galimybę pareikšti pastabas neperžengdamos šio teismo nustatytų teisinių ribų. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „bylos šalys“ apima tik asmenis, kurie turi tokį statusą nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje (be kita ko, žr. 1973 m. kovo 1 d. Sprendimo Bollmann prieš Hauptzollamt Hamburg-Waltershof , 62/72, Rink. p. 269, 4 punktą ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Nutarties Satakunnan Markkinapörssi ir Satamedia , C‑73/07, Rink. p. I‑7075, 11 punktą).
            32. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimų matyti, kad pareiškimą padavė abu pareiškėjai pagrindinėje byloje, o ne vienas iš jų, ir kad jie abu pasiūlė nacionaliniam teismui pateikti klausimus Teisingumo Teismui. Šie klausimai susiję tiek su atsisakymu pakeisti pareiškėjos pagrindinėje byloje pavardės ir vardo transkripciją, tiek su pareiškėjo pagrindinėje byloje vardų, kaip jie įrašyti kompetentingų Lietuvos valdžios institucijų išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, transkripcijos pakeitimu. Nacionalinio teismo, įgyvendinant jam SESV 267 straipsniu suteiktą išimtinę kompetenciją, pateiktuose klausimuose ir nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje kalbama apie abiejų pareiškėjų pagrindinėje byloje situaciją.
            33. Tiesa, atsižvelgdamas į SESV 267 straipsniu jam patikėtą užduotį, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad negali priimti sprendimo dėl nacionalinio teismo pateikto klausimo, jeigu yra akivaizdu, kad jo prašomas Sąjungos teisės normos išaiškinimas arba galiojimo vertinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku (be kita ko, žr. 1995 m. spalio 26 d. Sprendimo Furlanis costruzioni generali , C‑143/94, Rink. p. I‑3633, 12 punktą).
            34. Tačiau, atsižvelgiant į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą esančią informaciją, ypač nurodytą šio sprendimo 26 punkte, ir nacionalinio teismo apibrėžtą jo nagrinėjamo ginčo dalyką ir apimtį, nėra akivaizdu, kad jo prašomas Sąjungos teisės normų išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku.
            35. Todėl antrasis ir ketvirtasis klausimai laikytini priimtinais.
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
            36. Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2000/43 2 straipsnio 2 dalies b punktu draudžiama valstybės narės kompetentingoms valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti asmens vardo ir pavardės transkripciją, juos užrašant tik valstybinės kalbos rašmenimis, nenaudojant skirtingose kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių modifikacijų.
            37. Lietuvos, Čekijos, Estijos, Lenkijos bei Slovakijos vyriausybės ir Europos Komisija teigia, kad nacionalinės civilinės būklės aktų įrašų rašymo taisyklės nepatenka į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį, kaip ji apibrėžta jos 3 straipsnio 1 dalyje. Pareiškėja pagrindinėje byloje esą nepateikė jokių įrodymų, kad patyrė konkrečių nepatogumų dėl rasinės ar etninės priklausomybės į Direktyvos 2000/43 materialinę taikymo sritį patenkančioje sferoje.
            38. Tačiau pareiškėjai pagrindinėje byloje pabrėžia, kad Direktyvos 2000/43 taikymo sritis yra labai plati ir apima daug socialinio gyvenimo sričių. Pavyzdžiui, norint pasinaudoti tam tikromis šioje direktyvoje numatytomis teisėmis ir turėti galimybę naudotis jos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytomis prekėmis ir paslaugomis bei viešai tiekti prekes ir teikti paslaugas, būtina pateikti asmens tapatybės dokumentą ir įvairių rūšių dokumentus, pažymas ar diplomus.
            39. Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Direktyvos 2000/43 1 straipsnį jos tikslas yra sukurti kovos su diskriminacija dėl rasės ar etninės priklausomybės pagrindus, siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.
            40. Pagal šios direktyvos šešioliktą konstatuojamąją dalį svarbu visus fizinius asmenis apsaugoti nuo diskriminacijos dėl rasės arba etninės priklausomybės.
            41. Kalbant apie Direktyvos 2000/43 materialinę taikymo sritį, pažymėtina, jog iš jos dvyliktos konstatuojamosios dalies matyti, kad siekiant užtikrinti demokratinių ir tolerantiškų visuomenių, leidžiančių visiems asmenims laisvai veikti, nepaisant jų rasės ar etninės priklausomybės, vystymąsi specialios priemonės diskriminavimo dėl rasės arba etninės priklausomybės srityje turi apimti ne tik galimybę įsidarbinti pagal darbo sutartį ir dirbti savarankiškai, bet ir sritis, kurios išvardytos šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje.
            42. Šioje nuostatoje numatoma, kad neviršijant Bendrijai, kuri dabar tapo Europos Sąjunga, suteiktų įgaliojimų, visiems asmenims tiek valstybiniame, tiek privačiame sektoriuje, įskaitant valstybines įstaigas, ši direktyva taikoma joje nurodytoms sritims, kurių baigtinis sąrašas pateiktas šio sprendimo 6 punkte.
            43. Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad atsižvelgiant į Direktyvos 2000/43 tikslą, teisių, kurias ja siekiama apsaugoti, pobūdį ir į tai, kad nagrinėjamoje srityje ši direktyva yra ne kas kita kaip lygybės principo, kuris yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų, pripažintų Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnyje, išraiška, šios direktyvos taikymo sritis negali būti apibrėžiama siaurai.
            44. Tačiau tai nereiškia, kad nacionalinis vardų ir pavardžių rašymo civilinės būklės aktų įrašuose reglamentavimas turi būti laikomas patenkančiu į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį.
            45. Nors Direktyvos 2000/43 3 straipsnio 1 dalies h punkte bendrai nurodoma galimybė gauti visuomenei prieinamas prekes ir paslaugas bei jas teikti, kaip savo išvados 58 punkte pažymėjo generalinis advokatas, negalima teigti, kad tokį nacionalinį reglamentavimą apima „paslaugos“ sąvoka šioje normoje vartojama prasme.
            46. Be to, reikia priminti, kad iš Direktyvos 2000/43, kurią pagal EB 13 straipsnį vieningai priėmė Europos Sąjungos Taryba, parengiamųjų dokumentų matyti, kad Taryba nenorėjo atsižvelgti į Parlamento pataisos pasiūlymą, pagal kurį į šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą veiklos rūšių sąrašą turėjo būti įtrauktos „bet kokių valdžios institucijų ar organų, įskaitant viešosios tvarkos palaikymo, imigracijos ir teisėsaugos institucijas, atliekamos funkcijos“.
            47. Todėl nors, kaip matyti iš šio sprendimo 43 punkto, Direktyvos 2000/43 taikymo sritis, kaip ji apibrėžta jos 3 straipsnio 1 dalyje, neturi būti aiškinama siaurai, į ją nepatenka tokie nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys vardų ir pavardžių rašymą civilinės būklės aktų įrašuose, kaip antai taikomi pagrindinėje byloje.
            48. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, yra susiję su situacija, kuri nepatenka į Direktyvos 2000/43 taikymo sritį.
            Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
            49. Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 18 ir 21 straipsniais draudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti asmens vardo ir pavardės transkripciją, juos užrašant tik valstybinės kalbos rašmenimis, nenaudojant skirtingose kalbose vartojamų diakritinių ženklų, ligatūrų ir kitų lotyniškosios abėcėlės raidžių modifikacijų.
            50. Šie klausimai yra susiję su trimis skirtingais pagrindinės bylos elementais:
            – pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymu dėl jos mergautinės pavardės ir vardo užrašymo jos gimimo ir santuokos liudijimuose laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių, t. y. naudojant šios kalbos diakritinius ženklus,
            – pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymais dėl santuokos liudijime įrašytos pareiškėjo pagrindinėje byloje pavardės, prijungtos prie pareiškėjos pagrindinėje byloje mergautinės pavardės, užrašymo laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių ir
            – pareiškėjo pagrindinėje byloje prašymu dėl jo vardų santuokos liudijime užrašymo laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių.
            Pirminės pastabos dėl taikytinų Sąjungos teisės normų
            51. Visų pirma reikia išnagrinėti, ar, priešingai nei teigia Lietuvos ir Čekijos vyriausybės, pareiškėjos pagrindinėje byloje situacija, susijusi su kompetentingų Lietuvos valdžios institucijų išduotais civilinės būklės aktų liudijimais, kurie nagrinėjami pagrindinėje byloje, patenka į Sąjungos teisės, konkrečiai – į Sutarties nuostatų dėl Sąjungos pilietybės taikymo sritį.
            52. Dėl gimimo liudijimo Lietuvos vyriausybė pažymi, kad pirmą kartą jis buvo išduotas 1977 m. birželio 14 d., t. y. gerokai anksčiau, nei Lietuva įstojo į Europos Sąjungą. Be to, šios valstybės narės kompetentingos valdžios institucijos jį išdavė savo piliečiui. Taigi, Lietuvos vyriausybės nuomone, pareiškėjos pagrindinėje byloje situacija, susijusi su jos gimimo liudijimo išdavimu, yra išskirtinai vidaus situacija. Todėl pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymas šį liudijimą pakeisti nei ratione temporis , nei ratione materiae esą nepatenka į Sąjungos teisės ir, be kita ko, į nuostatų dėl Sąjungos pilietybės taikymo sritį.
            53. Dėl šių Sąjungos teisės nuostatų taikymo ratione temporis  reikia pažymėti, kad pagrindinė byla nėra susijusi su iš Sąjungos teisės kilusių teisių, tariamai įgytų iki Lietuvos Respublikos įstojimo ir nuostatų dėl Sąjungos pilietybės įsigaliojimo jos atžvilgiu, pripažinimu. Ji yra susijusi su tariama dabartine Sąjungos piliečio diskriminacija arba dabar jam taikomais apribojimais (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo D’Hoop , C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 24 punktą).
            54. Iš tikrųjų pareiškėja pagrindinėje byloje prašo ne pakeisti jos gimimo liudijimą atgaline data, bet kad siekiant palengvinti jos, kaip Sąjungos pilietės, laisvą judėjimą, atsižvelgiant į tai, jog po santuokos su Lenkijos piliečiu sudarymo ji apsigyveno Belgijoje, kur pagimdė sūnų, turintį dvigubą – Lietuvos ir Lenkijos – pilietybę, kompetentingos Lietuvos valdžios institucijos išduotų gimimo liudijimą, kuriame jos vardas ir mergautinė pavardė būtų užrašyti laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių.
            55. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nuostatos dėl Sąjungos pilietybės taikomos nuo jų įsigaliojimo. Todėl pažymėtina, kad jos turi būti taikomos praeityje kilusių situacijų dabartinėms pasekmėms (minėto Sprendimo D’Hoop 25 punktas).
            56. Vadinasi, pareiškėjos pagrindinėje byloje nurodyta diskriminacija ar jai taikomi apribojimai, atsisakius gimimo liudijime pakeisti jos vardą ir mergautinę pavardę, iš principo gali būti vertinami pagal SESV 18 ir 21 straipsnius.
            57. Klausimas dėl nuostatų, susijusių su Sąjungos pilietybe, taikymo ratione temporis nekyla kalbant apie prašymą pakeisti pareiškėjams pagrindinėje byloje 2007 m. liepos 7 d. išduotą santuokos liudijimą.
            58. Dėl klausimo, ar prašymas pakeisti pareiškėjos pagrindinėje byloje gimimo ir santuokos liudijimus yra susijęs su išskirtinai vidaus situacija ir nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį, nes civilinės būklės aktų liudijimus jai išdavė kompetentingos jos kilmės valstybės narės valdžios institucijos, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 54 punkto, pareiškėja pagrindinėje byloje, pasinaudojusi jai tiesiogiai SESV 21 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi, nori, kad šie liudijimai būtų pakeisti, siekiant palengvinti jos naudojimąsi šia teise. Savo prašymą ji, be kita ko, grindžia SESV 21 straipsniu, ir nurodo nepatogumus, kuriuos ji patiria įgyvendindama pagal šias nuostatas jai suteikiamas teises, turėdama naudoti civilinės būklės aktų liudijimus, kuriuose jos vardas ir pavardė nėra užrašyti lenkiškais rašmenimis, todėl jie neparodo, kokio pobūdžio ryšiai ją sieja su pareiškėju pagrindinėje byloje ir net su jos sūnumi.
            59. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad SESV 20 straipsniu kiekvienam asmeniui, turinčiam valstybės narės pilietybę, yra suteikiamas Sąjungos piliečio statusas (be kita ko, žr. minėto Sprendimo D’Hoop 27 punktą ir 2011 m. kovo 8 d. Sprendimo Ruiz Zambrano , C‑34/09, dar nepaskelbto Rinkinyje, 40 punktą). Pareiškėja pagrindinėje byloje, kuri turi Sąjungos valstybės narės pilietybę, turi šį statusą.
            60. Kaip ne kartą pripažindamas Sąjungos piliečio statuso svarbą pirminėje teisėje yra nurodęs Teisingumo Teismas, Sąjungos pilietybe siekiama, jog šis statusas būtų esminis valstybių narių piliečių statusas (žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Baumbast ir R , C‑413/99, Rink. p. I‑7091, 82 punktą; 2010 m. kovo 2 d. Sprendimo Rottmann , C‑135/08, dar nepaskelbto Rinkinyje, 43 ir 56 punktus bei minėto Sprendimo Ruiz Zambrano 41 punktą).
            61. Šis statusas leidžia Sąjungos piliečiams, kurių situacija yra vienoda, Sutarties ratione materiae  taikymo srityje būti vienodai teisiškai vertinamiems, nepaisant jų pilietybės, ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų išimčių (be kita ko, žr. 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk , C‑184/99, Rink. p. I‑6193, 31 punktą).
            62. Situacijoms, kurios patenka į Sąjungos teisės ratione materiae taikymo sritį, priskirtinos situacijos, susijusios su Sutarties garantuojamų pagrindinių laisvių, be kita ko, kylančių iš SESV 21 straipsnyje įtvirtintos laisvės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, įgyvendinimu (žr. minėtų sprendimų Grzelczyk  33 punktą ir D’Hoop  29 punktą).
            63. Nors pagal dabar galiojančią Sąjungos teisę asmens vardo ir pavardės užrašymą civilinės būklės aktų įrašuose reglamentuojančios taisyklės priklauso valstybių narių kompetencijai, įgyvendindamos šią kompetenciją jos privalo laikytis Sąjungos teisės ir, konkrečiai tariant, Sutarties nuostatų dėl visiems Sąjungos piliečiams pripažintos laisvės judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (šiuo klausimu žr. 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo Garcia Avello , C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 25 ir 26 punktus; 2008 m. spalio 14 d. Sprendimo Grunkin ir Paul , C‑353/06, Rink. p. I‑7639, 16 punktą ir 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Sayn-Wittgenstein , C‑208/09, dar nepaskelbto Rinkinyje, 38 ir 39 punktus).
            64. Akivaizdu, kad pagrindinėje byloje abu pareiškėjai, kaip Sąjungos piliečiai, įgyvendino laisvę judėti ir apsigyventi kitų nei savo kilmės valstybių narių teritorijoje.
            65. Kadangi SESV 21 straipsnyje yra įtvirtinta ne tik teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, bet, kaip matyti iš šio sprendimo 61 ir 62 punktų ir kaip savo pastabose pažymėjo Komisija, ir bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės draudimas, šios nuostatos atžvilgiu reikia išnagrinėti valstybės narės atsisakymą tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė pagrindinėje byloje, pakeisti civilinės būklės aktų įrašus.
            Dėl laisvo judėjimo ribojimo buvimo
            66. Pirmiausia pažymėtina, kad asmens vardas ir pavardė yra vienas iš jo identiteto ir privataus gyvenimo, kuriam apsaugoti skirtas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnis ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnis, elementų. Nors šios konvencijos 8 straipsnyje nėra aiškios nuorodos į asmens vardą ir pavardę, jie vis dėlto susiję su jo privačiu ir šeimos gyvenimu, nes yra asmens tapatybės nustatymo priemonė ir rodo šeiminius ryšius (visų pirma žr. minėto Sprendimo Sayn-Wittgenstein 52 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
            67. Kadangi Sąjungos pilietis visose valstybėse narėse turi būti taip pat teisiškai vertinamas, kaip toje pačioje situacijoje esantys tų valstybių narių piliečiai, su laisvo judėjimo teise nesuderinama tai, kad jo pilietybės valstybėje narėje jam būtų taikomas mažiau palankus statusas nei tas, kuris būtų taikomas, jeigu jis nepasinaudotų Sutartyje suteiktomis judėjimo galimybėmis (minėto Sprendimo D’Hoop 30 punktas).
            68. Iš tikrųjų Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad nacionalinės teisės nuostatos, kuriose numatytos nepalankesnės sąlygos kai kuriems savo piliečiams tik todėl, kad jie pasinaudojo laisve judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, yra SESV 21 straipsnio 1 dalimi kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažintų laisvių apribojimas (be kita ko, žr. minėtų sprendimų Grunkin ir Paul  21 punktą ir Sayn-Wittgentstein  53 punktą).
            69. Pirma, dėl pareiškėjos pagrindinėje byloje prašymo pakeisti Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotuose gimimo ir santuokos liudijimuose jos vardą ir mergautinę pavardę reikia pažymėti, kad, kai Sąjungos pilietis persikelia į kitą valstybę narę ir paskui susituokia su šios kitos valstybės narės piliečiu, tai, kad šio piliečio vardas ir iki santuokos turėta pavardė jo kilmės valstybės narės civilinės būklės aktų įrašuose negali būti pakeisti ir gali būti užrašyti tik tos valstybės narės kalbos rašmenimis, negali būti laikoma mažiau palankiu vertinimu nei tas, kuris jam taikomas prieš pasinaudojant Sutarties suteikiamomis galimybėmis laisvo asmenų judėjimo srityje.
            70. Tokios teisės nebuvimas negali atgrasinti Sąjungos piliečio nuo noro pasinaudoti SESV 21 straipsniu pripažįstamomis judėjimo teisėmis ir tai šiuo atžvilgiu nelaikytina ribojimu. Iš tikrųjų visuose kompetentingų Lietuvos valdžios institucijų pareiškėjai pagrindinėje byloje išduotuose dokumentuose, dėl kurių vyksta ginčas pagrindinėje byloje, gimus įregistruotas vardas ir mergautinė pavardė yra užrašyti vienodai, todėl nėra ribojamas naudojimasis šiomis teisėmis.
            71. Vadinasi, SESV 21 straipsnis nedraudžia kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti vieno iš savo piliečių vardo ir iki santuokos sudarymo turėtos pavardės transkripciją, kai jie buvo įregistruoti gimus pagal nacionalinės teisės aktus.
            72. Antra, kalbant apie pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymus pakeisti įrašus santuokos liudijime, kiek tai susiję su prie pareiškėjos pagrindinėje byloje mergautinės pavardės prijungta sutuoktinio pavarde, reikia priminti, kad sutuoktinio pavardė buvo prijungta pagal galiojančius Lietuvos teisės aktus remiantis aiškiu pareiškėjų pagrindinėje byloje prašymu.
            73. Daugelyje kasdienio gyvenimo situacijų tiek viešoje, tiek privačioje sferoje reikia pateikti savo tapatybės, o šeimos atveju – tarp įvairių šeimos narių egzistuojančių ryšių pobūdžio – įrodymą. Sąjungos piliečių pora, kaip antai pareiškėjų pora, nuolat gyvenanti ir dirbanti ne savo kilmės valstybėje narėje, remiantis 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/38/EB dėl Sąjungos piliečių ir jų šeimos narių teisės laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, iš dalies keičiančios Reglamentą (EEB) Nr. 1612/68 ir panaikinančios Direktyvas 64/221/EEB, 68/360/EEB, 72/194/EEB, 73/148/EEB, 75/34/EEB, 75/35/EEB, 90/364/EEB, 90/365/EEB ir 93/96/EEB (OL L 158, p. 77; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 46), nuostatomis, turi turėti galimybę įrodyti tarp jų egzistuojančius ryšius.
            74. Akivaizdu, kad skirtingą pareiškėjos pagrindinėje byloje vardo ir mergautinės pavardės užrašymą Lietuvos ir Lenkijos valdžios institucijų išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose lemia jos pačios sąmoningas pasirinkimas, todėl jis neriboja jos teisės laisvai judėti ir apsigyventi. Tačiau negalima atmesti to, kad aplinkybė, jog santuokos liudijime prie jos mergautinės pavardės prijungta jos sutuoktinio pavardė, užrašyta tokia forma, kuri neatitinka jo kilmės valstybėje narėje įregistruotos jo pavardės ir, beje, pareiškėjo pagrindinėje byloje pavardės, įrašytos tame pačiame santuokos liudijime, gali sukelti nepatogumų suinteresuotiesiems asmenims.
            75. Nepatogumų gali atsirasti dėl skirtingo tos pačios pavardės, taikomos dviem vienos sutuoktinių poros asmenims, užrašymo (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Garcia Avello  36 punktą bei Sayn-Wittgenstein  55 ir 66 punktus).
            76. Tačiau pagal Teisingumo Teismo praktiką atsisakymas pagal taikytinus nacionalinės teisės aktus pakeisti bendrą pareiškėjų pagrindinėje byloje pavardę gali būti laikomas SESV 21 straipsnyje pripažintų laisvių ribojimu tik tada, kai jis suinteresuotiesiems asmenims gali sukelti „rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų“ (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Garcia Avello  36 punktą; Grunkin ir Paul  23–28 punktus ir Sayn-Wittgenstein  67, 69 ir 70 punktus).
            77. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar egzistuoja realus pavojus, kad tokia šeima, kaip antai pareiškėjų pagrindinėje byloje, kompetentingoms valdžios institucijoms atsisakius pakeisti vieno iš šeimos narių pavardėje raidę „V“ į raidę „W“, turės išsklaidyti abejones dėl jų tapatybės ir pateikiamų dokumentų autentiškumo. Jei pagrindinės bylos aplinkybėmis dėl tokio atsisakymo gali būti kvestionuojamas šiuose dokumentuose esančios informacijos teisingumas ir kilti abejonių dėl šeimos tapatybės bei tarp jos narių esančių santykių, tai galėtų turėti rimtų pasekmių, be kita ko, įgyvendinant SESV 21 straipsnyje tiesiogiai įtvirtintą apsigyvenimo teisę (šiuo klausimu taip pat žr. minėtų sprendimų Garcia Avello  36 punktą ir Sayn-Wittgenstein  55 ir 66–70 punktus).
            78. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar kompetentingoms valdžios institucijoms remiantis nacionalinės teisės aktais atsisakius pakeisti Sąjungos piliečių poros santuokos liudijimą ir abiejų sutuoktinių bendrą pavardę užrašyti, pirma, vienodai ir, antra, taip, kad ji atitiktų sutuoktinio, su kurio pavarde susijęs klausimas sprendžiamas, kilmės valstybės narės rašybos taisykles, suinteresuotiesiems asmenims gali kilti rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų. Jei taip, tai yra SESV 21 straipsnyje kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažintų laisvių ribojimas.
            79. Trečia, dėl pareiškėjo pagrindinėje byloje prašymo, kad jo vardai Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus išduotame santuokos liudijime būtų užrašyti laikantis lenkų kalbos rašybos taisyklių kaip „Łukasz Paweł“, reikia priminti, kad vardai santuokos liudijime buvo užrašyti kaip „Lukasz Pawel“. Skirtumas tarp šių transkripcijų yra tas, kad praleisti diakritiniai ženklai, kurie nenaudojami lietuvių kalboje.
            80. Šiuo klausimu pareiškėjas pagrindinėje byloje ir Lenkijos vyriausybė tvirtina, kad bet koks valstybės narės atliktas asmens kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose įrašyto jo vardo ar pavardės originalios rašybos pakeitimas gali turėti neigiamų pasekmių, neatsižvelgiant į tai, ar pakeitimą sudaro nauja vardo ir (arba) pavardės transkripcija, ar jį lemia tik diakritinių ženklų praleidimas. Iš tikrųjų tai gali turėti įtakos vardo ir (arba) pavardės tarimui, be to, tam tikrais atvejais nenaudojant diakritinių ženklų gali būti sukurtas kitas asmenvardis.
            81. Tačiau, kaip savo išvados 96 punkte pažymėjo generalinis advokatas, diakritiniai ženklai yra dažnai praleidžiami daugelyje kasdienio gyvenimo situacijų dėl techninių priežasčių, pavyzdžiui, dėl objektyvių apribojimų, taikomų tam tikrose kompiuterinėse sistemose. Be to, užsienio kalbos nemokantis asmuo dažnai nesupranta diakritinių ženklų reikšmės ir jų net nepastebi. Taigi mažai tikėtina, kad vien diakritinių ženklų nenaudojimas suinteresuotajam asmeniui gali sukelti realių ir rimtų nepatogumų, kaip jie apibrėžiami šio sprendimo 76 punkte cituojamoje teismo praktikoje, ir abejonių dėl asmens tapatybės bei jo pateiktų dokumentų autentiškumo ar juose esančių duomenų teisingumo.
            82. Vadinasi, valstybės narės kompetentingų valdžios institucijų atsisakymas tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis, remiantis taikytinais nacionalinės teisės aktais, pakeisti Sąjungos piliečio, turinčio kitos valstybės narės pilietybę, santuokos liudijimą taip, kad jo vardai jame būtų užrašyti su diakritiniais ženklais, kurie naudojami jo kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, ir laikantis tos valstybės narės valstybinės kalbos rašybos taisyklių, neriboja SESV 21 straipsnyje kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažintų laisvių.
            Dėl Sąjungos piliečių laisvės judėti ir apsigyventi ribojimo pateisinimo
            83. Tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas padarytų išvadą, kad atsisakymas pakeisti bendrą pareiškėjų pagrindinėje byloje pavardę yra SESV 21 straipsnio apribojimas, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką laisvo asmenų judėjimo apribojimas gali būti pateisinamas, tik jeigu jis pagrįstas objektyviomis priežastimis ir yra proporcingas nacionalinės teisės teisėtai siekiamam tikslui (be kita ko, žr. minėtų sprendimų Grunkin ir Paul  29 punktą bei Sayn-Wittgenstein  81 punktą).
            84. Remiantis kelių vyriausybių, pateikusių Teisingumo Teismui pastabas, nuomone, valstybė narė turi teisę rūpintis valstybinės kalbos apsauga, siekdama išsaugoti tautinę vienybę ir socialinę sanglaudą. Lietuvos vyriausybė, be kita ko, pabrėžia, kad lietuvių kalba yra konstitucinė vertybė, kuri saugo tautos identitetą, integruoja pilietinę tautą, užtikrina tautos suvereniteto raišką, valstybės vientisumą ir jos nedalomumą, normalų valstybės ir savivaldybių įstaigų funkcionavimą.
            85. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Sąjungos teisės nuostatos nedraudžia vykdyti politikos, kuria siekiama ginti ir remti valstybės narės kalbą, kuri yra nacionalinė ir pirmoji valstybinė kalba (žr. 1989 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Groener , C‑379/87, Rink. p. 3967, 19 punktą).
            86. Pagal ESS 3 straipsnio 3 dalies ketvirtą pastraipą ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 22 straipsnį Sąjunga gerbia turtingą savo kultūros ir kalbų įvairovę. Pagal ESS 4 straipsnio 2 dalį Sąjunga taip pat gerbia valstybių narių nacionalinį savitumą, kurio dalis yra valstybinės kalbos apsauga.
            87. Vadinasi, nacionalinės teisės aktais, kaip antai taikytini pagrindinėje byloje, kuriais norima apsaugoti valstybinę kalbą nustatant toje kalboje taikomas rašybos taisykles, siekiamas tikslas iš principo yra teisėtas ir gali pateisinti SESV 21 straipsnyje numatytos teisės laisvai judėti ir apsigyventi apribojimus ir į jį galima atsižvelgti ieškant pusiausvyros tarp teisėtų interesų ir šių Sąjungos teisėje pripažįstamų teisių.
            88. Tačiau pagrindinę laisvę, kaip antai numatytą SESV 21 straipsnyje, ribojančios priemonės gali būti pateisinamos objektyviais pagrindais, tik jeigu jos yra būtinos interesų, kuriuos jomis siekiama užtikrinti, apsaugai ir tik tiek, kiek šių tikslų negalima pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis (žr. minėto Sprendimo Sayn-Wittgenstein 90 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            89. Kaip matyti iš šio sprendimo 66 punkto, pavardė yra vienas iš asmens identiteto ir privataus gyvenimo, kuriam apsaugoti skirtas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnis ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsnis, elementų.
            90. Maža to, Sąjungos teisėje buvo pripažinta, jog būtina užtikrinti valstybių narių piliečių šeimos gyvenimo apsaugą, siekiant pašalinti kliūtis naudotis Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Orfanopoulos ir Oliveri , C‑482/01 ir C‑493/01, Rink. p. I‑5257, 98 punktą).
            91. Jei bus įrodyta, kad atsisakymas pakeisti pagrindinėje byloje dalyvaujančios Sąjungos piliečių poros bendrą pavardę sukelia jiems arba jų šeimai rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės nustatyti, ar tokiu atsisakymu yra užtikrinama interesų – viena vertus, pareiškėjų pagrindinėje byloje teisės į jų asmeninio ir šeimos gyvenimo gerbimą ir, kita vertus, teisėtos atitinkamos valstybės narės valstybinės kalbos ir jos tradicijų apsaugos – pusiausvyra.
            92. Kalbant apie lenkiškos pavardės „Wardyn“ pakeitimą santuokos liudijime į „Vardyn“, pažymėtina, kad Vilniaus miesto civilinės metrikacijos skyriaus atsisakymo patenkinti pareiškėjų pagrindinėje byloje dėl to pateiktus prašymus neproporcingumą galėtų rodyti, pavyzdžiui, tai, kad ši institucija tą pačią pavardę pareiškėjo pagrindinėje byloje atveju tame pačiame liudijime užrašė pagal lenkų kalbos rašybos taisykles.
            93. Be to, reikia konstatuoti, kad, remiantis Teisingumo Teismui pateikta informacija, kitų valstybių narių piliečių pavardės Lietuvoje gali būti rašomos naudojant lotynų abėcėlės raides, kurių nėra lietuvių kalbos abėcėlėje. Tai įrodo faktas, kad santuokos liudijime pareiškėjo pagrindinėje byloje pavardė prasideda raide „W“, kurios nėra lietuvių kalbos abėcėlėje.
            94. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, jog SESV 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip:
            – juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti gimimo ir santuokos liudijimuose vieno iš savo piliečių vardą ir pavardę pagal kitos valstybės narės rašybos taisykles,
            – juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis, taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti bendrą Sąjungos piliečių sutuoktinių pavardę, kuri įrašyta vieno iš šių piliečių kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, laikantis tos valstybės rašybos taisyklių su sąlyga, jei a tsisakymas šiems Sąjungos piliečiams nesukelia rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų, o tai turi nustatyti teismas, pateikęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Jei atsisakymas sukelia tokių nepatogumų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turi patikrinti, ar toks atsisakymas yra būtinas siekiant apsaugoti nacionalinės teisės aktais ginamus interesus ir yra proporcingas teisėtai siekiamam tikslui,
            – juo nedraudžiama valstybės narės kompetentingoms valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis, taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti Sąjungos piliečio, turinčio kitos valstybės narės pilietybę, santuokos liudijimą taip, kad jo vardai liudijime būtų užrašyti su diakritiniais ženklais, kurie naudojami jo kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, ir laikantis tos valstybės narės valstybinės kalbos rašybos taisyklių.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            95. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
            1. Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, yra susiję su situacija, kuri nepatenka į 2000 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvos 2000/43/EB, įgyvendinančios vienodo požiūrio principą asmenims nepriklausomai nuo jų rasės arba etninės priklausomybės, taikymo sritį.
            2. SESV 21 straipsnis turi būti aiškinamas taip:
            – juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms taikant nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos asmens vardai ir pavardės tos valstybės civilinės būklės aktų įrašuose gali būti rašomi tik laikantis valstybinės kalbos rašybos taisyklių, atsisakyti pakeisti gimimo ir santuokos liudijimuose vieno iš savo piliečių vardą ir pavardę pagal kitos valstybės narės rašybos taisykles,
            – juo nedraudžiama kompetentingoms valstybės narės valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis, taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti bendrą Sąjungos piliečių sutuoktinių pavardę, kuri įrašyta vieno iš šių piliečių kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, laikantis tos valstybės rašybos taisyklių su sąlyga, jei atsisakymas šiems Sąjungos piliečiams nesukelia rimtų administracinių, profesinių ir asmeninių nepatogumų, o tai turi nustatyti teismas, pateikęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Jei atsisakymas sukelia tokių nepatogumų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat turi patikrinti, ar toks atsisakymas yra būtinas siekiant apsaugoti nacionalinės teisės aktais ginamus interesus ir yra proporcingas teisėtai siekiamam tikslui,
            – juo nedraudžiama valstybės narės kompetentingoms valdžios institucijoms tokiomis, kaip antai pagrindinės bylos, aplinkybėmis, taikant tokius nacionalinės teisės aktus, atsisakyti pakeisti Sąjungos piliečio, turinčio kitos valstybės narės pilietybę, santuokos liudijimą taip, kad jo vardai liudijime būtų užrašyti su diakritiniais ženklais, kurie naudojami jo kilmės valstybės narės išduotuose civilinės būklės aktų liudijimuose, ir laikantis tos valstybės narės valstybinės kalbos rašybos taisyklių.


1983 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Pauls Agriculture Limited prieš Europos Bendrijų Tarybą ir Komisiją. # Kruopos. # Byla 256/81.


title: 2016 m. gruodžio 21 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Club Hotel Loutraki AE ir kt. prieš Europos Komisiją.#Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Vaizdo loterijos terminalų eksploatavimas – Valstybės narės suteikta išimtinė licencija – Sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad valstybės pagalba nesuteikta – SESV 108 straipsnio 3 dalis – Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 – 4, 7 ir 13 straipsniai – Formalaus tyrimo procedūros nepradėjimas – „Didelių sunkumų“ sąvoka – Vertinimo data – SESV 296 straipsnis – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 41 straipsnis – Pareiga motyvuoti – 47 straipsnis – Teisė į veiksmingą teisminę gynybą – SESV 107 straipsnio 1 dalis – „Ekonominio pranašumo“ sąvoka – Priemonių, apie kurias buvo pranešta, bendras vertinimas.#Byla C-131/15 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. gruodžio 21 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Valstybės pagalba — Vaizdo loterijos terminalų eksploatavimas — Valstybės narės suteikta išimtinė licencija — Sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad valstybės pagalba nesuteikta — SESV 108 straipsnio 3 dalis — Reglamentas (EB) Nr. 659/1999 — 4, 7 ir 13 straipsniai — Formalaus tyrimo procedūros nepradėjimas — „Didelių sunkumų“ sąvoka — Vertinimo data — SESV 296 straipsnis — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 41 straipsnis — Pareiga motyvuoti — 47 straipsnis — Teisė į veiksmingą teisminę gynybą — SESV 107 straipsnio 1 dalis — „Ekonominio pranašumo“ sąvoka — Priemonių, apie kurias buvo pranešta, bendras vertinimas“
      Byloje C‑131/15 P,
      dėl 2015 m. kovo 16 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Club Hotel Loutraki AE, įsteigta Lutrakyje (Graikija),

         Vivere Entertainment AE, įsteigta Atėnuose (Graikija),

         Theros International Gaming, Inc., įsteigta Patruose (Graikija),

         Elliniko Casino Kerkyras, įsteigta Atėnuose,

         Casino Rodos, įsteigta Rode (Graikija),

         Porto Carras AE, įsteigta Alime (Graikija),

         Kazino Aigaiou AE, įsteigta Sire (Graikija),
      atstovaujamos dikigoros I. Ioannidis ir advokato S. Pappas,
      apeliantės,
      dalyvaujant kitoms proceso šalims:

         Europos Komisijai, atstovaujamai A. Bouchagiar ir P.J. Loewenthal, nurodžiusiai adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,

         Graikijos Respublikai,

         Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP), įsteigtam Atėnuose, atstovaujamam dikigoros A. Tomtsis ir advokato M. Petite,
      įstojusioms į bylą šalims pirmoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkė R. Silva de Lapuerta, teisėjai E. Regan, A. Arabadjiev (pranešėjas), C. G. Fernlund ir S. Rodin,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. birželio 2 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2016 m. liepos 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Savo apeliaciniu skundu Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming, Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos, Porto Carras AE ir Kazino Aigaiou AE prašo panaikinti 2015 m. sausio 8 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Club Hotel Loutraki ir kt. / Komisija (T‑58/13, nepaskelbtas Rink., toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2015:1), kuriuo jis atmetė jų ieškinį dėl 2012 m. spalio 3 d. Europos Komisijos sprendimo C(2012) 6777 final dėl valstybės pagalbos SA 33988 (2011/N) – Graikija – Išimtinių teisių eksploatuoti 13 azartinių žaidimų galiojimo pratęsimo tvarka ir išimtinė licencija eksploatuoti 35000 video loterijos terminalų dešimties metų laikotarpiu Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) (futbolo rezultatų prognozių organizacija) (toliau – ginčijamas sprendimas) – panaikinimo.

         Teisinis pagrindas

               2

               1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias (SESV 108 straipsnis) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, 1999, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), kuris galiojo ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, 4 straipsnyje „Pirminis pranešimo patikrinimas ir Komisijos sprendimai“ nustatyta:
               „1.   Komisija iš karto patikrina gautą pranešimą. Nepažeisdama 8 straipsnio, Komisija priima sprendimą pagal 2, 3 arba 4 dalis.
               2.   Jeigu po pirminio patikrinimo Komisija nustato, kad pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba, ji savo išvadą pateikia priimtame sprendime.
               3.   Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai nekyla jokių abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su [vidaus] rinka, tiek kiek minėtoji priemonė priskiriama [SESV 107 straipsnio 1 dalies] taikymo sričiai, Komisija nusprendžia, kad minėtoji priemonė suderinama su [vidaus] rinka (toliau – sprendimas nepateikti prieštaravimų). Šiame sprendime nurodoma išimtis, kuri buvo taikyta pagal Sutartį.
               4.   Jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su vidaus rinka, ji nusprendžia pradėti bylos procesą [procedūrą] pagal [SESV 108 straipsnio 2 dalį] (toliau – sprendimas pradėti formalaus tyrimo procedūrą).
               5.   Šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalyse išvardyti sprendimai priimami per 2 mėnesius. Minėtasis laikotarpis prasideda gavus išsamų pranešimą. Pranešimas laikomas išsamiu, jeigu per du mėnesius po jo arba papildomos informacijos pateikimo Komisija neprašo pateikti daugiau informacijos. Laikotarpis gali būti pratęstas, jeigu tam pritaria Komisija ir suinteresuota valstybė narė. Prireikus Komisija gali nustatyti trumpesnius terminus.
               <…>“

               3

               To reglamento 7 straipsnyje „Komisijos sprendimai užbaigti formalaus tyrimo procesą [procedūrą]“ įtvirtinta:
               „1.   Nepažeidžiant 8 straipsnio formalaus tyrimo procesas užbaigiamas [procedūra užbaigiama] priimant sprendimą 2–5 straipsniuose nustatyta tvarka.
               2.   Jeigu Komisija nustato, kad esant reikalui po suinteresuotosios valstybės narės padaryto pakeitimo pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba, priimdama sprendimą ji pateikia tokią išvadą.
               3.   Jeigu Komisija nustato, kad esant reikalui suinteresuotosios valstybės narės padarytas pakeitimas nekelia abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su [vidaus] rinka, ji priima sprendimą dėl pranešime nurodytos priemonės atitikimo [vidaus] rinka (toliau – teigiamas sprendimas). Sprendime nurodoma, kokia išimtis buvo taikyta pagal Sutartį.
               4.   Komisija priimdama teigiamą sprendimą gali nustatyti sąlygas, pagal kurias pagalba gali būti laikoma atitinkančia [vidaus] rinką, ir gali nustatyti sprendimo vykdymo kontrolei būtinus įsipareigojimus (toliau – sąlyginis sprendimas).
               5.   Jeigu Komisija nustato, kad pranešime nurodyta pagalba prieštarauja [vidaus] rinkai, ji nusprendžia, kad minėtoji pagalba negali būti įgyvendinta (toliau – neigiamas sprendimas).
               6.   Šio straipsnio 2, 3, 4 ir 5 dalyse išvardyti sprendimai priimami iš karto, kai pašalinamos 4 straipsnio 4 dalyje nustatytos abejonės. Komisija pagal galimybes stengiasi priimti sprendimą per 18 mėnesių po formalaus tyrimo proceso [procedūros] pradžios. Šis terminas gali būti pratęstas Komisijos ir suinteresuotosios valstybės narės bendru susitarimu.
               <…>“

               4

               Minėto reglamento 13 straipsnio „Komisijos sprendimai“ 1 dalyje numatyta:
               „Galimos neteisėtos pagalbos patikrinimas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 4 straipsnio 2, 3 arba 4 dalis. Jeigu priimami sprendimai pradėti formalaus tyrimo procesą [procedūrą], bylos svarstymas užbaigiamas priimant sprendimą pagal 7 straipsnį. Jeigu valstybė narė nevykdo įsakymo pateikti informaciją, minėtasis sprendimas priimamas remiantis turima informacija.“

         Faktinės bylos aplinkybės

               5

               Septyni kazino, turintys licenciją vykdyti veiklą Graikijoje, šioje valstybėje narėje organizuoja azartinius žaidimus ir eksploatuoja lošimo automatus.

               6

               2011 m. gruodžio 1 d. Graikijos institucijos pranešė Komisijai apie dvi OPAP naudai taikomas priemones. Pirmoji priemonė buvo susijusi su išimtinės licencijos valdyti 35000 vaizdo loterijos terminalų (toliau – VLT) 10 metų laikotarpį, kuris baigsis 2022 m. (toliau – VLT susitarimas), suteikimu OPAP už 560 mln. EUR mokestį. Antroji priemonė buvo susijusi su tuo, kad, pasirašant 2000 m. Graikijos valstybės ir OPAP susitarimo priedą, 10 metų – nuo 2020 iki 2030 m. – pratęsiamos išimtinės teisės, kurios anksčiau buvo suteiktos OPAP, organizuoti trylika azartinių lošimų bet kokiomis priemonėmis (toliau – priedas).

               7

               Apeliantės, išskyrus Kazino Aigaiou, 2012 m. balandžio 4 d. pateikė Komisijai skundą, kuriame jos teigė, jog VLT susitarimu OPAP suteikta su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba. Jų manymu, Graikijos valstybė, jeigu būtų suteikusi kelias licencijas ir paskelbusi tarptautinį konkursą, galėjo gauti didesnę kainą nei minėtame susitarime numatyta 560 mln. EUR suma. Be to, OPAP pajamos būtų buvusios kur kas mažesnės, jeigu ji būtų veikusi laisvos konkurencijos sąlygomis.

               8

               Ginčijamajame sprendime Komisija manė, kad VLT susitarimas ir priedas negali būti laikomi pranašumu, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Nors Komisija šias priemones įvertino atskirai, kadangi apie jas buvo pranešta bendrai ir jomis tai pačiai įmonei dėl panašios veiklos išimtinės teisės buvo suteiktos tuo pat metu, net ir atsižvelgdama į paskelbtą OPAP privatizavimą, kuris turėjo būti vykdomas netrukus, ji šias priemones analizavo bendrai.

               9

               Komisija konstatavo, kad nors 560 mln. EUR suma, kurią OPAP turėjo sumokėti, yra kur kas mažesnė nei VLT susitarimo dabartinė grynoji vertė, OPAP už priedą mokama suma, įskaitant Graikijos renkamą 5 % mokestį nuo bendrųjų lošimų pajamų laikotarpiu nuo 2020 m. spalio 13 d. ir 2030 m. spalio 12 d., yra didesnė nei grynoji dabartinė vertė.

               10

               Ši institucija taip pat pažymėjo, kad vis dėlto OPAP pagal priedą sumokėtos pernelyg didelės kainos nepakanka, siekiant užtikrinti, jog vidutiniškai 560 mln. EUR suma būtų didesnė nei VLT susitarimo grynoji dabartinė vertė arba būtų jai lygi. Todėl Komisija ir Graikijos institucijos laiškuose sutarė, kad pastarosios turi įsipareigoti nustatyti papildomą mokestį OPAP iš VLT gaunamų bendrųjų lošimų pajamų, kurios papildytų pradinę 560 mln. EUR sumą.

               11

               Šiomis sąlygomis Komisija padarė išvadą, kad susitarimai, apie kuriuos buvo pranešta, nesuteikia pranašumo OPAP, todėl jie nesudaro valstybės pagalbos, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               12

               Apeliantės 2013 m. sausio 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė ieškinį, kuriuo prašo panaikinti ginčijamą sprendimą.

               13

               Grįsdamos savo ieškinius, jos rėmėsi keturiais pagrindais. Pirmasis pagrindas buvo susijęs su SESV 108 straipsnio 2 dalies pažeidimu ir piktnaudžiavimu įgaliojimais, nes Komisija nepradėjo formalaus tyrimo procedūros, nors vertindama priemones, apie kurias pranešta, ji patyrė didelių sunkumų. Antruoju ir trečiuoju pagrindais apeliantės teigė, kad buvo pažeistas SESV 296 straipsnis, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 41 ir 47 straipsniai ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 straipsnis, nes Komisija ginčijamo sprendimo nekonfidencialioje versijoje neatskleisdama pagrindinių ekonominių duomenų pažeidė savo pareigą nurodyti motyvus. Ji taip pat pažeidė apeliančių teises į gerą administravimą ir veiksmingą teisminę apsaugą. Ketvirtas pagrindas buvo susijęs su SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimu, nes Komisija neteisėtai išnagrinėjo dvi priemones, apie kurias buvo bendrai pranešta.

               14

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą apeliančių ieškinį ir priteisė iš jų bylinėjimosi išlaidas.

         Šalių reikalavimai

               15

               Apeliantės Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamą sprendimą,

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą ir

                        —

                        priteisti iš Komisijos ir OPAP bylinėjimosi išlaidas.

               16

               Komisija ir OPAP Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti apeliacinį skundą ir

                        —

                        priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

         Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su SESV 108 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 4, 7 ir 13 straipsnių pažeidimu

      Šalių argumentai

               17

               Pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmojo pagrindo pirma dalimi apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą nusprendus, jog Komisija neprivalėjo pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytos formalaus tyrimo procedūros, nepaisant jos padarytų išvadų iki Graikijos institucijoms 2012 m. rugpjūčio 7 d. prisiimant įsipareigojimą nustatyti papildomą rinkliavą nuo OPAP gaunamų bendrųjų lošimų pajamų, kurios papildo VLT susitarime numatytą 560 mln. EUR sumą. Šiuo klausimu, pirmiausia, pažymėtina, kad Komisijos diskrecija nuspręsti pradėti formalaus tyrimo procedūrą yra ribota ir kad pirminiu patikrinimu neturi būti kišamasi į šią procedūrą.

               18

               Antra, apeliantės teigia, kad iš SESV 108 straipsnio 2 ir 3 dalių ir Reglamento Nr. 659/1999 4, 7 ir 13 straipsnių matyti, kad pirminis patikrinimas yra priemonių, apie kurias pranešta, prima facie vertinimas, kuris, kaip paaiškėjo baigus šį patikrinimą, aiškiai nėra nei pagalba, nei suderinama pagalba. SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatyta formalaus tyrimo procedūra siekiama įvertinti priemones, kurios prima facie neatitinka vidaus rinkos.

               19

               Apeliančių manymu, kadangi vykdydama pirminį patikrinimą ir prieš įvykstant deryboms dėl papildomo mokesčio Komisija padarė išvadą, kad VLT susitarimas suteikia pranašumą OPAP, ji, vadovaudamasi Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalimi, privalėjo pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą formalaus tyrimo procedūrą. Nuspręsdamas, kad šioje byloje Komisija neturi tokios pareigos, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.

               20

               Savo pirmojo pagrindo antroje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis neatliko bendro tyrimo dėl, pirmiausia, Komisijos ir Graikijos institucijų susirašinėjimo dažnumo, antra, dėl jo turinio ir, galiausiai, dėl pirminio patikrinimo trukmės. Bendras šių aplinkybių tyrimas būtų leidęs įrodyti, kad tirdama priemones, apie kurias pranešta, Komisija patyrė didelių sunkumų.

               21

               Konkrečiai kalbant, jos teigia, pirma, kad vertinant priemones, apie kurias buvo pranešta, iškilusių klausimų techninis pobūdis, kurį Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 50 punkte siekdamas įrodyti, jog Komisijos ir Graikijos institucijų susirašinėjimas negalėjo būti laikomas labai dažnu ar intensyviu, nėra tinkamas kriterijus, nes, atsižvelgiant į rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio apdairaus privataus investuotojo kriterijaus pobūdį, vertinimas visais atvejais yra techninis.

               22

               Antra, sudėtingiems skaičiavimams, atliktiems vykdant pirminį patikrinimą, trūko aiškumo, nes kai kurie iš jų buvo kelis kartus pakartoti, ir remiantis jais buvo nustatytas papildomas mokestis, kuris iš dalies pakeitė priemones, apie kurias iš pradžių buvo pranešta. Taigi, Komisijos ir Graikijos institucijų susirašinėjimas nebuvo grynai informacinio ar aiškinamojo pobūdžio.

               23

               Trečia, pati dešimties mėnesių pirminio patikrinimo trukmė liudijo, kad buvo iškilę didelių sunkumų.

               24

               Komisija ir OPAP ginčija apeliančių argumentus. Konkrečiai kalbant, Komisija mano, kad pirmasis pagrindas yra visiškai nepriimtinas, nes juo apeliantės tik pakartoja pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus. Pati OPAP teigia, kad pirmojo pagrindo antra dalis yra nepriimtina, nes apeliantės Teisingumo Teismo prašo įvertinti faktus.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               25

               Kalbant apie tariamą visišką pirmojo pagrindo nepriimtinumą, pažymėtina, kad, priešingai, nei teigia Komisija, apeliantės ne tik pakartoja pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus, bet ir ginčija Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 47–62 punktuose atliktą Sąjungos teisės taikymą.

               26

               Iš tiesų, pagal Teisingumo Teismo praktiką pirmojoje instancijoje nagrinėti teisės aspektai gali būti iš naujo aptariami nagrinėjant apeliacinį skundą, nes jeigu šalis negalėtų taip grįsti savo apeliacinio skundo Bendrajame Teisme pateiktais pagrindais ir argumentais, apeliacinis procesas netektų dalies prasmės (2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimas Ispanija / Komisija, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 45 punktas).

               27

               Dėl pirmojo pagrindo antros dalies priimtinumo pažymėtina, kad šio sprendimo 21–23 punktuose nurodytais argumentais apeliantės, kaip teisingai nurodo OPAP, prašo Teisingumo Teismo iš naujo įvertinti faktus. Kadangi Teisingumo Teismas neturi kompetencijos atlikti tokio patikrinimo, šie reikalavimai turi būti atmesti kaip nepriimtini.

               28

               Be to, nors grindžiant šio pagrindo antrą dalį šio sprendimo 20 punkte pateikti argumentai, jog Bendrasis Teismas esą neatliko įvairių veiksnių, kuriuos kritikavo apeliantės, bendro tyrimo, yra priimtini, jie paremti klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu. Iš tiesų, Bendrasis Teismas, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 60–62 punktų, atliko bendrą šių skirtingų veiksnių patikrinimą.

               29

               Darytina išvada, kad minėto pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

               30

               Kiek tai susiję su pirmojo pagrindo pirmoje dalyje nurodytų argumentų pagrįstumu, pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra yra privaloma, kai vertindama, ar valstybės pagalba suderinama su vidaus rinka, Komisija patiria didelių sunkumų. Taigi Komisija, priimdama palankų sprendimą dėl pagalbos, gali apsiriboti SESV 108 straipsnio 3 dalyje nustatyta pirminio patikrinimo stadija tik tuo atveju, jei po pirmojo patikrinimo gali įsitikinti, kad ta pagalba suderinama su bendrąja rinka. Tačiau jei po pirmojo patikrinimo Komisija padaro priešingą išvadą arba jei per šį patikrinimą nesugebėjo įveikti visų sunkumų, kilusių dėl šios pagalbos suderinamumo su vidaus rinka vertinimo, ji privalo surinkti visas reikalingas nuomones ir pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą (žr. 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Austrija / Scheucher-Fleisch ir kt., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 70 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               31

               Kadangi didelių sunkumų sąvoka yra objektyvi, jų buvimo faktas turi būti nustatytas atsižvelgiant ne vien į Komisijos pasibaigus pirminiam patikrinimui priimto akto priėmimo aplinkybes, bet ir į vertinimus, kuriais rėmėsi Komisija (žr. 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Austrija / Scheucher-Fleisch ir kt., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 71 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               32

               Iš to darytina išvada, kad sprendimo nepateikti prieštaravimų teisėtumas, pagrįstas Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 3 dalimi, priklauso nuo to, ar, atliekant pirminį pagalbos, apie kurią buvo pranešta, patikrinimą, Komisijos turėtos informacijos ir įrodymų vertinimas galėjo sukelti didelių abejonių dėl tos priemonės suderinamumo su vidaus rinka, nes esant tokių abejonių turi būti pradėta formalaus tyrimo procedūra, kurioje gali dalyvauti šio reglamento 1 straipsnio h punkte nurodytos suinteresuotosios šalys (2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Austrija / Scheucher-Fleisch ir kt., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 72 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               33

               Paprastai tokie pat principai turi būti taikomi, kai Komisija dar abejoja dėl paties nagrinėjamos priemonės priskyrimo prie pagalbos, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį (2005 m. gegužės 10 d. Sprendimo Italija / Komisija, C‑400/99, EU:C:2005:275, 47 punktas).

               34

               Tačiau atsižvelgiant į procedūros, numatytos SESV 108 straipsnio 2 dalyje, pradėjimo teisines pasekmes, kai priemonės laikomos nauja pagalba, jei suinteresuotoji valstybė narė teigia, jog šios priemonės nėra pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, Komisija, remdamasi tos valstybės šiame etape pateikta informacija, turi pakankamai nuodugniai išnagrinėti šį klausimą, net jeigu tikrinimo rezultatai leidžia padaryti negalutines išvadas. Laikantis ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto valstybių narių ir institucijų lojalaus bendradarbiavimo principo ir siekiant, kad nebūtų pernelyg uždelsta procedūra, pati valstybė narė, mananti, kad nagrinėjamos priemonės nėra pagalba, turi kuo anksčiau pateikti Komisijai tokią nuomonę pagrindžiančią informaciją, kai tik Komisija dėl jų į ją kreipiasi. Jeigu ši informacija leidžia išsklaidyti abejones, jog nagrinėjamos priemonės neturi pagalbos požymių, Komisija negali pradėti procedūros pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį (2005 m. gegužės 10 d. Sprendimo Italija / Komisija, C‑400/99, EU:C:2005:275, 48 punktas).

               35

               Atsižvelgdama į SESV 108 straipsnio 3 dalies tikslą ir jai nustatytą pareigą laikytis gero administravimo principo, Komisija gali, be kita ko, pradėti dialogą su pranešimą pateikusia valstybe ar su trečiaisiais asmenimis, kad vykstant pirminiam patikrinimui įveiktų galinčius iškilti sunkumus. Taigi ši galimybė reiškia, kad Komisija gali pritaikyti savo poziciją pagal pradėto dialogo rezultatus ir šis pritaikymas negali a priori būti aiškinamas kaip įrodantis didelius sunkumus (2013 m. birželio 13 d. Sprendimo Ryanair / Komisija, C‑287/12 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:395, 71 punktas).

               36

               Taigi, Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 2 dalimi, gali teisėtai priimti sprendimą, kuriame konstatuodama, kad nėra valstybės pagalbos, ji atsižvelgia į valstybės narės įsipareigojimus (šiuo klausimu žr. 2013 m. birželio 13 d. Sprendimo Ryanair / Komisija, C‑287/12 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2013:395, 72 punktas).

               37

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad, priešingai, nei teigia apeliantės, tai, jog Komisija vykstant pirminiam patikrinimui ir iki derybų dėl papildomo mokesčio manė, kad VLT susitarimas suteikia pranašumą OPAP, niekaip jos negalėjo įpareigoti pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalį pradėti formalaus tyrimo procedūros, numatytos SESV 108 straipsnio 2 dalyje, nes patirtus sunkumus dar buvo galima įveikti pradedant dialogą su pranešančiąja valstybe ir pirmiausia, kaip yra šioje byloje, remiantis Graikijos valstybės prisiimtais įsipareigojimais.

               38

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad Bendrasis Teismas, nuspręsdamas, kad Komisija remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 2 dalimi galėjo teisėtai priimti ginčijamą sprendimą, prieš tai atsižvelgęs į Graikijos institucijų prisiimtus įsipareigojimus ir po išsamaus tyrimo padaręs išvadą, kad vertindama priemones, apie kurias buvo pranešta, Komisija nepatyrė didelių sunkumų, nepadarė teisės klaidos, kurią nurodo apeliantės.

               39

               Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

         Dėl antrojo pagrindo, susijusio su Komisijos padarytu SESV 296 straipsnio pažeidimu ir Chartijos 41 ir 47 straipsnių pažeidimu

      Šalių argumentai

               40

               Antruoju pagrindu apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, jog tam tikrų duomenų trūkumas ginčijamajame sprendime neleidžia daryti išvados, kad Komisija savo sprendimą nepakankamai motyvavo, kaip tai suprantama pagal SESV 296 straipsnį, arba pažeidė teisę į veiksmingą teisminę gynybą. Jos teigia, kad Komisija ginčijamajame sprendime neatskleidė beveik jokių ginčijamų ekonominių duomenų, tarp jų ir tų, kuriais remiantis buvo atlikti skaičiavimai ir grindžiamas papildomas mokestis. Todėl joms buvo sutrukdyta nurodyti akivaizdžią Komisijos vertinimo klaidą, o Bendrasis Teismas negalėjo patikrinti ekonominių duomenų teisingumo ir Komisijos atliktų skaičiavimų tikslumo.

               41

               Konkrečiai kalbant, jos negalėjo patikrinti, ar suma, kurią OPAP pervedė kaip atlygį už priemones, apie kurias buvo pranešta, atitiko kainą, kurią būtų pasirengęs sumokėti normaliomis rinkos konkurencijos sąlygomis veikiantis privatus investuotojas.

               42

               Apeliantės taip pat teigia, kad Komisijos pareiškimai, jog OPAP už priedą, kuriame nustatytas atlygio dydis neleido atsirasti jokiam pranašumui, turėtam sumokėjus mažesnę už VLT susitarimą mokamą kainą, sumokėjo „pernelyg didelę kainą“, negali būti teisminės kontrolės dalykas.

               43

               Komisija ir OPAP ginčija apeliančių argumentus ir mano, pirmiausia, kad antrasis pagrindas yra nepriimtinas, nes apeliantės šiuo klausimu tik pakartojo pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               44

               Dėl antrojo pagrindo nepriimtinumo pakanka pažymėti, kad, priešingai, nei teigia Komisija, apeliantės ne tik pakartoja pirmoje instancijoje pateiktus argumentus, bet ir ginčija Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 73–76 punktuose nustatytą Sąjungos teisės aiškinimą ar taikymą.

               45

               Dėl šio pagrindo nagrinėjimo iš esmės, pirmiausia, pažymėtina, kad kai ieškovas prašo panaikinti sprendimą nepateikti prieštaravimų, iš esmės jis ginčija tai, kad Komisijos sprendimas dėl nagrinėjamos pagalbos buvo priimtas šiai institucijai nepradėjus formalaus tyrimo procedūros, taip pažeidžiant jo procesines teises. Siekdamas, kad jo prašymas panaikinti būtų patenkintas, ieškovas gali nurodyti bet kokį pagrindą, kuriuo galima įrodyti, kad vertinant informaciją ir įrodymus, kuriuos Komisija turi pirminiu priemonės, apie kurią pranešta, patikrinimo etapu, turėjo kilti abejonių dėl jos suderinamumo su vidaus rinka. Remiantis tokiais argumentais negalima nei pakeisti skundo dalyko, nei jo priimtinumo sąlygų. Atvirkščiai, būtent abejonės dėl šio suderinamumo yra įrodymas, kuris turi būti pateiktas siekiant įrodyti, kad Komisija privalėjo pradėti formalaus tyrimo procedūrą, numatytą SESV 108 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 659/1999 6 straipsnio 1 dalyje (žr. 2011 m. spalio 27 d. Sprendimo Austrija prieš Scheucher-Fleisch ir kt., C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 50 punktą).

               46

               Be to, motyvai, kuriuos reikalaujama nurodyti pagal SESV 296 straipsnį ir Chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punktą, turi atitikti nagrinėjamo akto pobūdį ir pateikti aiškią ir vienareikšmę aktą priėmusios institucijos argumentaciją, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti, kuo pagrįsta priimta priemonė, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę (žr. 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, T‑521/09, EU:C:2011:620, 147 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               47

               Motyvavimo reikalavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į bylos aplinkybes. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų nurodytos visos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka SESV 296 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet ir kontekstą ir į visas nagrinėjamą klausimą reglamentuojančias teisės normas (žr., pavyzdžiui, 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 150 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               48

               Tačiau motyvų nenurodymo negalima pateisinti SESV 339 straipsnyje nustatyta pareiga saugoti profesinę paslaptį. Pagal teismo praktiką pareiga saugoti verslo paslaptis negali būti aiškinama taip plačiai, kad reikalavimas motyvuoti netektų esmės (šiuo klausimu žr. 1985 m. kovo 13 d. Sprendimo Nyderlandai ir Leeuwarder Papierwarenfabriek / Komisija, 296/82 ir 318/82, EU:C:1985:113, 27 punktą).

               49

               Galiausiai, reikia priminti, kad Chartijos 47 straipsnio pirmoje pastraipoje reikalaujama, kad kiekvienas asmuo, kurio teisės ir laisvės, garantuojamos Sąjungos teisės, yra pažeistos, turėtų teisę į veiksmingą jų gynybą teisme šiame straipsnyje nustatytomis sąlygomis. Iš tiesų Chartijos 47 straipsniu iš naujo patvirtinamas veiksmingos teisminės gynybos principas, o pats veiksmingos teisminės kontrolės egzistavimas, skirtas Sąjungos teisės nuostatų laikymuisi užtikrinti, neatsiejamas nuo teisinės valstybės egzistavimo (2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Abdida, C‑562/13, EU:C:2014:2453, 45 punktas ir 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Schrems, C‑362/14, EU:C:2015:650, 95 punktas).

               50

               Šioje byloje Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 73 punkte pažymėjo, kad „[ginčijamo] sprendimo nekonfidencialioje versijoje buvo neatkleista daug ekonominių duomenų ir kad nesant prieigos prie šių duomenų negalima patikrinti Komisijos padarytų skaičiavimų tikslumo“.

               51

               Vis dėlto šio sprendimo 74 ir 75 punktuose jis laikėsi nuomonės, kad „Komisijos argumentai aiškiai išplaukia iš [ginčijamo] sprendimo nekonfidencialios versijos, su kuria apeliantės galėjo susipažinti“, nes šioje versijoje „buvo aiškiai nurodyta metodika, kuria Komisija vadovavosi šioje byloje“.

               52

               Šiuo klausimu Bendrasis Teismas minėto sprendimo 74 punkte pažymėjo, kad šioje versijoje Komisija:

                        —

                        paskelbė kriterijų, kuriuo ji ketino vadovautis nustatydama, ar buvo suteiktas pranašumas,

                        —

                        paaiškino būdą, kuriuo ji apskaičiavo VLT susitarimo ir priedo grynąją dabartinę vertę,

                        —

                        nurodė, kad ši vertė priklausė nuo taikytos diskonto normos,

                        —

                        nurodė priežastis, dėl kurių ji manė, kad ji galėjo daryti bendrą abiejų priemonių analizę,

                        —

                        nurodė, kad priede numatytas atlygis yra didesnis negu jame numatytų išimtinių teisių grynoji dabartinė vertė,

                        —

                        pažymėjo, kad VLT susitarime numatytas atlygis yra mažesnis negu išimtinių teisių grynoji dabartinė vertė ir kad, net pridėjus OPAP pagal priedą sumokėtą pernelyg didelę kainą, šis atlygis ir toliau yra nepakankamas,

                        —

                        paaiškino, kad VLT susitarime numatyto atlygio padidinimas, apie kurį nurodyta 2012 m. rugpjūčio 7 d. Graikijos institucijų pateiktame įsipareigojime, užtikrina, kad atlygio dydis bus pakankamas, siekiant pašalinti bet kokio pranašumo suteikimo galimybę, ir

                        —

                        patikslino šio atlygio apskaičiavimo metodą.

               53

               Skundžiamo sprendimo 76 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad „ieškovės nepatikslino neatskleistų duomenų svarbos šioje byloje. Jos nepateikė paaiškinimų dėl šių duomenų svarbos nei siekiant suprasti Komisijos svarstymus, nei plėtojant pagrindus, susijusius su pareiga pradėti formalaus tyrimo procedūrą (pirmasis pagrindas) ir bendru VLT susitarimo ir priedo (ketvirtasis pagrindas) tyrimu. Apeliantės taip pat nepatikslino, kokius kitus pagrindus būtų norėjusios plėtoti grįsdamos šį skundą, jeigu jos būtų galėjusios susipažinti su neatskleistais duomenimis.“

               54

               Skundžiamo sprendimo 77 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad šiomis aplinkybėmis „ekonominių duomenų neatskleidimas [ginčijamo] sprendimo nekonfidencialioje versijoje nekliudo apeliantėms suprasti Komisijos svarstymų, neatima iš jų galimybės užginčyti šio sprendimo Bendrajame Teisme ir neužkerta kelio atlikti jo teisminės kontrolės šioje byloje“.

               55

               Taigi, iš Bendrojo Teismo padarytų išvadų ir vertinimų matyti, kad ginčijamo sprendimo nekonfidencialioje versijoje buvo nurodyti aiškūs ir nedviprasmiški Komisijos svarstymai ir jos naudota metodika, kas leido suinteresuotiesiems asmenims, įskaitant apeliantes, susipažinti su šiais pateisinimais, o Bendrajam Teismui vykdyti jų kontrolę.

               56

               Dėl klausimo, ar atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes buvo reikalinga motyvuose nurodyti minėtoje versijoje neatkleistus duomenis, šio sprendimo 33 ir 45 straipsniuose buvo pažymėta, kad apeliantės gali pasiremti bet kokiu pagrindu, kuris įrodytų, jog priemonės, apie kurią buvo pranešta, pirminio patikrinimo stadijoje Komisijos turimos informacijos ir duomenų vertinimas turėjo kelti abejonių šioje byloje, kiek tai susiję su ginčijamų priemonių kvalifikavimu kaip pagalbos, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Taigi apeliantės savo argumentais Bendrajame Teisme turėjo siekti ne ginčyti ginčijamo sprendimo pagrįstumą, bet būtent įrodyti tokių abejonių ir, vadinasi, didelių sunkumų, kurių Komisija patyrė kvalifikuodama VLT susitarimą ir priedą kaip valstybės pagalbą, buvimo faktą.

               57

               Taigi, kaip skundžiamo sprendimo 76 punkte taip pat pažymėjo Bendrasis Teismas, apeliantės nei pirmojoje instancijoje, nei Teisingumo Teisme nenurodė, kiek neatkleisti duomenys buvo svarbūs įrodant, jog Komisija ginčijamas priemones kvalifikuodama kaip valstybės pagalbą, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, patyrė didelių sunkumų. Savo argumentais apeliantės iš tikrųjų tik ginčija ginčijamo sprendimo pagrįstumą.

               58

               Šiomis aplinkybėmis neįrodyta, nei kad Komisija ginčijamo sprendimo nekonfidencialioje versijoje neatskleisdama ekonominių duomenų pažeidė jai tenkančią pareigą nurodyti motyvus, nei kad šis neatskleidimas pažeidė apeliančių teisę į veiksmingą teisminę gynybą.

               59

               Šiomis aplinkybėmis antrasis pagrindas atmestinas kaip nepagrįstas.

         Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimu

      Šalių argumentai

               60

               Trečiuoju pagrindu apeliantės pirmiausia teigia, kad taikant SESV 107 straipsnio 1 dalį reikalaujama, kad Komisija, atlikdama skirtingų priemonių bendrą patikrinimą, nustatytų, ar tos priemonės daro poveikį tai pačiai rinkai. Šiuo klausimu jos nurodo pavojų, kad atliekant bendrą patikrinimą neatskleidžiamas konkurencijos iškraipymo bent vienoje rinkoje, jeigu ji būtų vertinama atskirai, buvimo faktas.

               61

               Antra, jos pažymi, kad tokiu mokėjimų kompensavimu, koks buvo atliktas vykdant bendrą patikrinimą, gali būti sukeliamas toks pat konkurentų pašalinimo iš rinkos poveikis kaip ir kainomis, pritaikytomis tam, kad konkurentas būtų išstumtas iš rinkos.

               62

               Trečia, apeliantės Bendrąjį Teismą kaltina tuo, kad jis, siekdamas padaryti išvadą dėl priemonių, apie kurias buvo pranešta, bendro vertinimo teisėtumo, skundžiamo sprendimo 87 punkte pasirėmė neaiškia veiklų, kurios numatytos tiek priede, tiek ALV susitarime, „panašumo“ samprata. Pirmiausia, vienintelis dalykas, kuris sieja šias veiklas – tai joms būdingas atsitiktinumo elementas. Antra, šių veiklų skirtumai buvo pabrėžti generalinio advokato Y. Bot išvadoje byloje, kurioje priimtas 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimas Liga Portuguesa de Futebol Profissional et Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519). Galiausiai, „panašumo“ samprata negali būti sulyginta su „pakeičiamumo“ samprata.

               63

               Ketvirta, ginčydamos Bendrojo Teismo skundžiamo sprendimo 91 ir 92 punktuose padarytą galutinę išvadą, jog priemonių, apie kurias buvo pranešta, bendras patikrinimas yra teisėtas vien dėl to, kad jos įgyvendinamos tokiomis pačiomis ekonominėmis aplinkybėmis, apeliantės pažymi, jog ši samprata turi būti apibrėžta objektyviai, o ne taip, kad pranešančioji valstybė narė galėtų ją pakeisti taip, kaip ji nori.

               64

               Penkta, jos pažymi, kad nors atlygis buvo sumokėtas už abi priemones tuo pat metu, bendras vertinimas negali būti atliekamas dėl priemonių, kurios taikomos skirtingais laikotarpiais.

               65

               Galiausiai, šešta, apeliantės mano, kad kryžminių subsidijų praktika nesusieja VLT rinkos ir lošimo automatų su priede numatytais trylika žaidimų, nes lėšos mokamos tik sprendžiant logistinio pobūdžio uždavinius ir nereiškia, kad toks pervedimas apima prašymo perleidimą.

               66

               OPAP ir Komisija ginčija apeliančių argumentus. Konkrečiai Komisija mano, kad visas trečiasis pagrindas yra nepriimtinas, nes apeliantės neturėjo teisės Bendrajame Teisme ginčyti ginčijamo sprendimo pagrįstumo.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               67

               Teisingumo Teismas turi įvertinti, ar šios bylos aplinkybėmis tinkamas teisingumo vykdymas pateisina trečiojo apeliacinio skundo pagrindo atmetimą iš esmės, prieš tai nepriėmus sprendimo dėl Komisijos pateikto nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 24 d. Sprendimo Fresh Del Monte Produce / Komisija ir Komisija / Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P ir C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 193 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               68

               Darytina išvada, kad šiuo atveju taip yra. Iš tiesų, kadangi Bendrasis Teismas, rūpindamasis proceso ekonomija, skundžiamo sprendimo 85 ir 86 punktuose taikė principus, išplaukiančius iš 2002 m. vasario 26 d. Sprendimo Taryba / Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 52 punktas), proceso ekonomijos sumetimu taip pat pateisinama, kad Teisingumo Teismas nagrinėtų trečiąjį pagrindą iš esmės prieš tai neišnagrinėjęs nepriimtinumo pagrindo.

               69

               Šiuo klausimu primintina, kad Komisija ginčijamajame sprendime tik išnagrinėjo klausimą, ar VLT susitarimu ir priedu OPAP buvo suteiktas ekonominis pranašumas, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Kadangi ji manė, kad šiuo atveju taip nebuvo, ji neišnagrinėjo kitų šioje nuostatoje numatytų kriterijų.

               70

               Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ekonominio pranašumo suteikimo sąlyga apima įsikišimus, kurie, kad ir kokia būtų jų forma, gali tiesiogiai ar netiesiogiai suteikti įmonėms pranašumą arba kurie turi būti laikomi ekonomine nauda, kurios įmonė gavėja nebūtų gavusi normaliomis rinkos sąlygomis (2013 m. gegužės 8 d. Sprendimo Libert ir kt., C‑197/11 ir C‑203/11, EU:C:2013:288, 83 punktas).

               71

               Vadovaujantis ta pačia logika, sąlygos, kurias turi atitikti priemonė, kad ją apimtų sąvoka „pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, nėra tenkinamos, jei įmonė, kuriai skirta priemonė, galėjo gauti tą pačią naudą kaip ir ta, kuri jai suteikiama valstybės ištekliais, esant aplinkybėms, kurios atitinka normalias rinkos sąlygas (2013 m. sausio 24 d. Sprendimo Frucona Košice / Komisija, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, 70 punktas).

               72

               Vis dėlto frazė „normalios rinkos sąlygos“, kaip tai suprantama pagal minėtą nusistovėjusią teismo praktiką, turi būti aiškinama kaip susijusi su sąlygomis, reglamentuojančiomis valstybės narės ekonomiką, kai ji neįsikiša kai kurių įmonių naudai (šiuo klausimu žr. 2015 m. vasario 5 d. Sprendimo Graikija / Komisija, C‑296/14 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2015:72, 34 punktą).

               73

               Taigi, iš šios teismo praktikos negalima išvesti bendros pareigos Komisijai prieš bet kokį galimo ekonominio pranašumo suteikimo vienai ar kelioms įmonėms tyrimą apibrėžti rinką ar rinkas, kurioms buvo padarytas poveikis valstybės įsikišimu, dėl kurio vykdomas patikrinimas pagal SESV 107 straipsnį.

               74

               Iš tiesų, kadangi SESV 107 straipsnio 1 dalimi siekiama užkirsti kelią tam, kad dėl valstybės išteklių juos gavusi įmonė gavėja nebūtų palankesnėje finansinėje padėtyje nei jos konkurentės (2012 m. birželio 5 d. Sprendimo Komisija / EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, 90 punktą), Komisija, kai tai įmanoma, gali tiesiogiai įvertinti, ar dėl nagrinėjamos valstybės priemonės jos gavėjo finansinė situacija gali tapti palankesnė nei jų nustatytiems konkurentams ar tipiškiems konkurentams.

               75

               Be to, tiek, kiek siekdama kvalifikuoti valstybės įsikišimą kaip valstybės pagalbą, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, Komisija tiria, ar šiuo įsikišimu siekiama sudaryti palankesnes sąlygas naudos gavėjui, taigi, jos gavėjo finansinę situaciją padaryti palankesnę nei jo konkurentų, niekas iš principo nedraudžia, kad tuomet, kai keletas valstybės įsikišimų daro poveikį tos pačios įmonės finansinei padėčiai, Komisija turėtų teisę juos, kai tai tinkama, nagrinėti bendrai.

               76

               Šioje byloje Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 92 ir 93 straipsniuose konstatavo, kad VLT susitarimas ir priedas buvo priimti tuo pat metu dėl vieno ir to paties OPAP privatizavimo sandorio, kad apie juos Komisijai buvo pranešta bendru pranešimu ir kad mokesčiai, kuriuos OPAP privalėjo sumokėti už abiejų kategorijų išimtinių teisių suteikimą, turėjo būti sumokėti avansu tuo pat metu.

               77

               Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad apeliantės neįrodė, jog Komisijai vykdant bendrą VLT susitarimo ir priedo analizę buvo padaryta teisės klaidų. Konkrečiai kalbant, apeliančių argumentuose nenurodytos priežastys, dėl kurių OPAP finansinė padėtis būtų buvusi kitokia, jeigu ji tuo pat metu mokėdama tuos pačius abu mokesčius būtų sumokėjusi visą tą pačią sumą, kurią sudarytų VLT susitarimo ir priedo (atskirai) skirtingos procentinės dalys.

               78

               Tai reiškia, kad trečiasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

               79

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti apeliacinį skundą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               80

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.

               81

               Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

               82

               Kadangi apeliantė pralaimėjo bylą, o OPAP ir Komisija prašė priteisti iš jos bylinėjimosi išlaidas, apeliantė turi jas padengti.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinį skundą.

                           2.

                           Priteisti iš Club Hotel Loutraki AE, Vivere Entertainment AE, Theros International Gaming Inc., Elliniko Casino Kerkyras, Casino Rodos, Porto Carras AE ir Kazino Aigaiou AE bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	* Proceso kalba: anglų.