title: 2014 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#H. N. prieš Minister for Justice, Equality and Law Reform ir kt.#Supreme Court (Airija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Direktyva 2004/83/EB – Būtiniausi pabėgėlio statuso ar papildomos apsaugos statuso suteikimo standartai – Direktyva 2005/85/EB – Būtiniausi pabėgėlio statuso suteikimo ir panaikinimo tvarkos valstybėse narėse reikalavimai – Nacionalinė procesinė norma, pagal kurią papildomos apsaugos prašymas nagrinėjamas, tik jei prieš tai atmestas prašymas suteikti pabėgėlio statusą – Leistinumas – Valstybių narių procesinė autonomija – Veiksmingumo principas – Teisė į gerą administravimą – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 41 straipsnis – Nagrinėjimo procedūros nešališkumas ir spartumas.#Byla C-604/12.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. gegužės 8 d. (
            *1
         )
      „Direktyva 2004/83/EB — Būtiniausi pabėgėlio statuso ar papildomos apsaugos statuso suteikimo standartai — Direktyva 2005/85/EB — Būtiniausi pabėgėlio statuso suteikimo ir panaikinimo tvarkos valstybėse narėse reikalavimai — Nacionalinė procesinė norma, pagal kurią papildomos apsaugos prašymas nagrinėjamas, tik jei prieš tai atmestas prašymas suteikti pabėgėlio statusą — Priimtinumas — Valstybių narių procesinė autonomija — Veiksmingumo principas — Teisė į gerą administravimą — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 41 straipsnis — Nagrinėjimo procedūros nešališkumas ir spartumas“
      Byloje C‑604/12
      dėl Supreme Court (Airija) 2012 m. gruodžio 19 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. gruodžio 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         H. N.

      prieš

         Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Airiją,

         Attorney General

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen (pranešėjas), teisėjai ketvirtosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, M. Safjan, J. Malenovský ir A. Prechal,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. spalio 17 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               H. N., atstovaujamo solisitoriaus T. Coughlan, SC J. O’Reilly ir BL M. McGrath,

               —

                  Minister for Justice, Equality and Law Reform, atstovaujamo E. Creedon,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos T. Materne ir C. Pochet,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,

               —

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato G. Palatiello,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande ir M. Wilderspin,

         susipažinęs su 2013 m. lapkričio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų (OL L 304, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 96) ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – chartija) 41 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Pakistano piliečio H. N. ginčą su Minister for Justice, Equality and Law Reform (toliau – ministras), Airija ir Attorney General dėl ministro atsisakymo nagrinėti ieškovo prašymą suteikti jam tarptautinę apsaugą prieš tai nepateikus prašymo suteikti pabėgėlio statusą.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Direktyva 2004/83

               3

               Pagal Direktyvos 2004/83 5, 6 ir 24 konstatuojamąsias dalis:

                        „(5)

                        Tampere išvados taip pat numato, kad taisykles dėl pabėgėlio statuso turėtų papildyti priemonės dėl papildomų apsaugos formų, siūlančių atitinkamą statusą asmeniui, kuriam tokios apsaugos reikia.

                        (6)

                        Pagrindinis šios direktyvos tikslas yra užtikrinti, kad valstybės narės taikytų bendrus asmenų, kuriems tikrai reikia tarptautinės apsaugos, nustatymo kriterijus ir garantuoti, kad tokiems asmenims visose valstybėse narėse būtų suteikta bent reikalingiausia pagalba.

                  <…>

                        (24)

                        Taip pat turėtų būti nustatyti būtiniausi papildomos apsaugos statuso apibrėžimo ir apibūdinimo turinio [apibrėžties ir turinio] standartai. Papildoma apsauga turėtų papildyti [1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašytoje Konvencijoje dėl pabėgėlių statuso [Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, Nr. 2545 (1954 m.)]] numatytą pabėgėlių apsaugą.“

               4

               Šios direktyvos 2 straipsnio a, c ir e punktuose pateikiamos tokios apibrėžtys:

                        „a)

                        „tarptautinė apsauga“ – tai pabėgėlio ar papildomos apsaugos statusas kaip apibrėžta d ir f punktuose;

                  <…>

                        c)

                        „pabėgėlis“ – trečiosios šalies pilietis, kuris dėl pagrįstos persekiojimo dėl rasės, religijos, tautybės, politinių pažiūrų ar priklausymo tam tikrai socialinei grupei baimės yra ne savo pilietybės šalyje ir negali arba dėl tokios baimės nepageidauja atsiduoti tos šalies globai arba asmuo be pilietybės, kuris, būdamas ne savo gyventoje šalyje dėl pirmiau minėtų priežasčių, negali ar dėl tokios baimės nenori į ją grįžti, ir kuriam netaikomas 12 straipsnis;

                  <…>

                        e)

                        „papildomą apsaugą galintis gauti asmuo“ – tai trečiosios šalies pilietis <...>, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis arba ji būtų grąžintas (-a) į savo kilmės šalį, <...> jam arba jai iškiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtus smurtinius veiksmus [apibrėžtą didelę žalą] <...>;

                        f)

                        „papildomos apsaugos statusas“ – tai valstybės narės suteikiamas trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės pripažinimas papildomą apsaugą galinčiu gauti asmeniu“.

               5

               Direktyvos 2004/83 V skyriaus „Papildomos apsaugos reikalavimai“ 15 straipsnio „Smurto veiksmai [Didelė žala]“ c punkte nustatyta, kad tai yra:

                        „c)

                        rimta ir asmeninė grėsmė civilio gyvybei ar asmeniui [fiziniam neliečiamumui] dėl neapgalvoto [nesirenkamojo] smurto tarptautinio ar vidaus ginkluoto konflikto metu.“

               6

               Direktyvos 2004/83 18 straipsnyje numatyta:
               „Valstybės narės suteikia papildomos apsaugos statusą trečiosios šalies piliečiui arba asmeniui be pilietybės, galinčiam gauti papildomą apsaugą pagal II ir V skyrius.“

         Direktyva 2005/85/EB

               7

               2005 m. gruodžio 1 d. Tarybos direktyvos 2005/85/EB, nustatančios būtiniausius reikalavimus dėl pabėgėlio statuso suteikimo ir panaikinimo tvarkos valstybėse narėse (OL L 326, p. 13), 3 straipsnio 3 ir 4 dalys suformuluotos taip:
               „3.   Kai valstybės narės taiko arba įveda procedūrą, pagal kurią prieglobsčio prašymai nagrinėjami kaip Ženevos konvencija grindžiami prašymai ir kaip kitokios tarptautinės apsaugos, suteikiamos Direktyvos 2004/83/EB 15 straipsnyje apibrėžtais atvejais, prašymai, procedūros metu jos taiko šią direktyvą.
               4.   Be to, valstybės narės gali nuspręsti taikyti šią direktyvą procedūroms, taikomoms sprendžiant dėl kitokios tarptautinės apsaugos prašymų.“

               8

               Pagal šios direktyvos 23 straipsnio 4 dalį valstybės narės gali nustatyti, kad prašymo suteikti pabėgėlio statusą nagrinėjimo procedūra gali būti paspartinta, jeigu, be kita ko, prašytojas akivaizdžiai negali būti laikomas pabėgėliu.

         Airijos teisė

               9

               Airijoje skiriami dviejų tipų prašymai, pateikiami tarptautinei apsaugai gauti:

                        —

                        prieglobsčio prašymas ir tuo atveju, jei priimamas sprendimas jį atmesti,

                        —

                        prašymas suteikti papildomą apsaugą.

               10

               Šioje valstybėje narėje kiekvienas iš šių dviejų prašymų nagrinėjamas pagal tam tikras procedūras, o jos vyksta viena paskui kitą.

               11

               Teisės nuostatos, kuriose reglamentuojamas prieglobsčio prašymų nagrinėjimas, iš esmės pateiktos 1996 m. Pabėgėlių įstatyme (Refugee Act 1996), galiojusiame tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos aplinkybės.

               12

               1999 m. Imigracijos įstatymo (Immigration Act 1999) 3 straipsnyje ministrui suteikta teisė priimti sprendimą dėl asmenų, įskaitant, kaip numatyta 3 straipsnio 2 dalies f punkte, „asmenį, kurio prašymą suteikti prieglobstį yra atmetęs [ministras]“, išsiuntimo.

               13

               Prašymų suteikti papildomą apsaugą nagrinėjimo procedūra numatyta 2006 m. Nutarime dėl Europos Bendrijų (Apsaugos suteikimo reikalavimai) (European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006, toliau – 2006 m. nutarimas), kuriuo pirmiausia siekiama perkelti Direktyvą 2004/83.

               14

               2006 m. nutarimo 3 straipsnyje nustatyta:
               „(1)   <…> šis nutarimas taikomas šiems sprendimams <...>:
               <…>

                        c)

                        pranešimui apie ketinimą priimti sprendimą dėl išsiuntimo pagal 1999 m. [Imigracijos įstatymo] 3 straipsnio 3 dalį asmens, kuriam taikomas 3 straipsnio 2 dalies f punktas, atžvilgiu <...>

                  <...>“

               15

               Šio nutarimo 4 straipsnyje nustatyta:
               „(1)(a)   Pranešime dėl pasiūlymo pagal [1999 m. Imigracijos įstatymo] 3 straipsnio 3 dalį nurodoma, kad jei asmuo, kuriam taikomas minėto įstatymo 3 straipsnio 2 dalies f punktas, mano, kad jis atitinka nustatytus papildomos apsaugos suteikimo reikalavimus, jis, be minėto įstatymo 3 straipsnio 3 dalies b punkte nurodytų pastabų, per pranešime nurodytą 15 dienų laikotarpį gali paduoti prašymą [ministrui] dėl papildomos apsaugos.
               <…>
               (2)   [Ministras] neprivalo svarstyti asmens, kuriam netaikomas [1999 m. Imigracijos įstatymo] 3 straipsnio 2 dalies f punktas, prašymo dėl papildomos apsaugos arba prašymo, kuris yra kitokios formos, nei nurodyta 1 dalies b punkte.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               16

               H. N. yra Pakistano pilietis, kuris į Airiją pateko 2003 m. turėdamas viza, kurioje buvo pažymėta „studentas“.

               17

               Jis susituokė su Airijos piliete ir gavo leidimą gyventi šalyje iki 2005 m. gruodžio 31 d.

               18

               2006 m. vasario 23 d. ministras H. N. pranešė, kad, viena vertus, jo leidimas gyventi šalyje nebuvo pratęstas, nes H. N. nebegyvena su žmona, ir, antra vertus, jis ketina priimti sprendimą dėl H. N. išsiuntimo iš šalies.

               19

               2009 m. birželio 16 d., nepateikęs prieglobsčio prašymo, H. N. kreipėsi į ministrą, kad šis išnagrinėtų jo prašymą dėl papildomos apsaugos, ir nurodė, kad, nors nebijo būti persekiojamas, jis bijo, jog grįžęs į kilmės šalį gali patirti „didelę žalą“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2004/83 15 straipsnį.

               20

               2009 m. birželio 23 d. ministras H. N. informavo, kad jo prašymo dėl papildomos apsaugos statuso negalima nagrinėti, ir nurodė, kad pagal Airijos teisę pateikti prašymą dėl papildomos apsaugos statuso galima tik jei atmestas prašymas suteikti pabėgėlio statusą.

               21

               H. N. ir toliau bandė įtikinti ministrą svarstyti jo prašymą dėl papildomos apsaugos. 2009 m. liepos 27 d. laiške ministras pakartojo atsisakymo svarstyti jo prašymą priežastis.

               22

               2009 m. spalio 12 d. H. N. pradėjo šią bylą, pateikdamas High Court ieškinį dėl ministro sprendimo panaikinimo, nes manė, kad pagal Direktyvą 2004/38 perkeliančius nacionalinės teisės aktus jam turi būti suteikta teisė pateikti „atskirą“ prašymą dėl papildomos apsaugos.

               23

               Kadangi šį ieškinį dėl sprendimo panaikinimo High Court atmetė, H. N. Supreme Court pateikė apeliacinį skundą.

               24

               Šiomis aplinkybėmis Supreme Court nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šį prejudicinį klausimą:
               „Ar [Direktyva 2004/83], aiškinama atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisės gero administravimo principą, be kita ko, įtvirtintą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje, leidžia valstybei narei savo teisėje numatyti, kad prašymas dėl papildomos apsaugos statuso gali būti svarstomas, tik jei pareiškėjas pagal nacionalinę teisę buvo padavęs prašymą suteikti pabėgėlio statusą ir jis nebuvo suteiktas?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               25

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvą 2004/83 ir teisę į gerą administravimą reikia aiškinti taip, kad pagal juos draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos numatytos dvi atskiros, viena po kitos vykstančios prieglobsčio prašymo ir papildomos apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūros ir papildomos apsaugos prašymas nagrinėjamas, tik jei prieš tai atmetamas prašymas suteikti pabėgėlio statusą.

               26

               Pirmiausia reikia priminti, kad Direktyva 2004/83, kaip pagal ją apibrėžiama „tarptautinė apsauga“, reglamentuojamos dvi skirtingos apsaugos sistemos: pabėgėlio statuso ir papildomos apsaugos.

               27

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2004/83 3, 16 ir 17 konstatuojamųjų dalių, Ženevos konvencija sudaro tarptautinės teisinės pabėgėlių apsaugos sistemos pamatus ir kad šios direktyvos nuostatos dėl pabėgėlių statuso suteikimo sąlygų ir dėl jo turinio buvo priimtos siekiant padėti valstybių narių kompetentingoms institucijoms taikyti šią konvenciją remiantis bendromis sąvokomis ir kriterijais (Sprendimo X ir kt., C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720, 39 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

               28

               Todėl šios direktyvos nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į bendrą jos sistemą ir tikslą, laikantis Ženevos konvencijos ir kitų svarbių sutarčių, nurodytų SESV 78 straipsnio 1 dalyje (Sprendimo Abed El Karem El Kott ir kt., C‑364/11, EU:C:2012:826, 43 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

               29

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2004/83 2 straipsnio e punkto formuluotę papildomą apsaugą galintis gauti asmuo apibrėžiamas kaip trečiosios šalies pilietis ar asmuo be pilietybės, kuris negali būti laikomas pabėgėliu.

               30

               Žodžio „papildoma“ vartojimas ir šio straipsnio formuluotė rodo, kad papildoma apsauga skiriama trečiųjų šalių piliečiams, netenkinantiems nustatytų pabėgėlio statuso gavimo reikalavimų.

               31

               Be to, iš direktyvos 5, 6 ir 24 konstatuojamųjų dalių matyti, kad būtiniausi papildomos apsaugos suteikimo kriterijai turi leisti papildyti pabėgėlių apsaugą, numatytą pagal Ženevos konvenciją dėl pabėgėlių statuso, nustatant asmenis, kuriems tikrai reikia tarptautinės apsaugos, ir jiems suteikiant tinkamą statusą (Sprendimo Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, 33 punktas).

               32

               Remiantis šiais elementais, matyti, kad Direktyvoje 2004/83 numatyta papildoma apsauga yra pagal Ženevos konvenciją pabėgėliams suteikiamos apsaugos papildymas.

               33

               Toks aiškinimas, be kita ko, atitinka SESV 78 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose nustatytus tikslus, pagal kuriuos Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba patvirtina bendros Europos prieglobsčio sistemos priemones, kurias, be kita ko, sudaro „vienodas papildomos apsaugos statusas trečiųjų šalių piliečiams, kuriems, negavus Europos prieglobsčio, reikia tarptautinės apsaugos“.

               34

               Be to, kaip pažymi generalinis advokatas savo išvados 46 ir 49 punktuose, kadangi tarptautinės apsaugos prašytojai nebūtinai sugeba įvertinti, kokio tipo apsauga taikytina pagal jo prašymą, ir kadangi pabėgėlio statusas suteikia platesnę apsaugą nei ta, kuri suteikiama dėl papildomos apsaugos, iš principo, kompetentingai institucijai reikia nustatyti prašytojo situacijai taikytiną tinkamiausią statusą.

               35

               Remiantis šiais argumentais, darytina išvada, kad papildomos apsaugos prašymas iš principo nenagrinėtinas tol, kol kompetentinga institucija nepripažįsta, kad tarptautinės apsaugos prašytojas neatitinka pabėgėlio statuso suteikimo reikalavimų.

               36

               Darytina išvada, kad pagal Direktyvą 2004/38 nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatyta, kad tai, ar tenkinami pabėgėlio statuso suteikimo reikalavimai, nagrinėjama prieš nagrinėjant, ar tenkinami papildomos apsaugos suteikimo reikalavimai.

               37

               Tačiau dar reikia išnagrinėti, ar pagal kitas Sąjungos teisės normas draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, pagal kuriuos numatytos dvi atskiros prieglobsčio prašymo ir papildomos apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūros, o antrasis prašymas gali būti pateiktas tik atmetus pirmąjį.

               38

               Šiuo klausimu primintina, kad Direktyvoje 2004/83 neįtvirtintos tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimui taikytinos procedūrinės nuostatos. Būtiniausi prašymų nagrinėjimo procedūriniai reikalavimai ir konkrečios prieglobsčio prašytojų teisės nustatyti Direktyvoje 2005/85.

               39

               Tačiau Direktyva 2005/85 netaikytina prašymams suteikti papildomą apsaugą, išskyrus atvejus, kai valstybė narė nustato vieną procedūrą, kai prašymas nagrinėjamas atsižvelgiant į abi tarptautinės apsaugos formas, t. y. dėl pabėgėlio statuso ir dėl papildomos apsaugos statuso suteikimo (Sprendimo M.M., C‑277/11, EU:C:2012:744, 79 punktas).

               40

               Kaip matyti iš šio sprendimo 37 punkto, Airijoje situacija skiriasi.

               41

               Nesant Sąjungos reguliavimo dėl papildomos apsaugos prašymų nagrinėjimo procesinių taisyklių, pagal proceso autonomijos principą valstybės narės, užtikrindamos pagrindinių teisių paisymą ir visišką su papildoma apsauga susijusių Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, išlaiko kompetenciją nustatyti šias taisykles (šiuo klausimu žr. Sprendimo VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, 64 punktą).

               42

               Darytina išvada, kad nacionalinė procesinė norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią papildomos apsaugos prašymas nagrinėjamas, tik jei prieš tai atmestas prašymas suteikti pabėgėlio statusą, papildomos apsaugos prašantiems asmenims turi užtikrinti veiksmingą galimybę pasinaudoti Direktyva 2004/83 jiems suteikiamomis teisėmis.

               43

               Šiuo klausimu, kaip matyti iš šio sprendimo 29–35 punktų, vien aplinkybė, kad papildomos apsaugos prašymas gali būti nagrinėjamas tik priėmus sprendimą atmesti pabėgėlio prašymą, iš principo negali pakenkti papildomos apsaugos prašančių asmenų veiksmingai galimybei pasinaudoti Direktyva 2004/83 jiems suteikiamomis teisėmis.

               44

               Tačiau tokie teisės aktai, kaip nagrinėjami pagrindinėje byloje, reiškia, kad trečiosios šalies pilietis, norintis gauti tik papildomą apsaugą, būtinai turės pereiti du skirtingus proceso etapus, o ši dviguba tarptautinės apsaugos suteikimo procedūra gali pailginti šios procedūros trukmę ir todėl pavėlinti papildomos apsaugos prašymo vertinimą.

               45

               Tačiau dėl galimybės veiksmingai pasinaudoti papildomos apsaugos suteikiamu statusu reikalaujama, kad, pirma, prašymas suteikti pabėgėlio statusą ir papildomos apsaugos prašymas galėtų būti pateikti kartu ir, antra, papildomos apsaugos prašymas būtų išnagrinėtas per protingą laikotarpį, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               46

               Šiuo klausimu reikia atsižvelgti tiek į prašymo suteikti pabėgėlio statusą nagrinėjimo, pasibaigusio sprendimu jį atmesti, trukmę, tiek į papildomos apsaugos prašymo nagrinėjimo trukmę.

               47

               Be to, reikia pažymėti, kad jeigu trečiosios valstybės pilietis pateikia tarptautinės apsaugos prašymą, kuriame nėra jokios informacijos, leidžiančios konstatuoti, kad jis pagrįstai bijo būti persekiojamas, kompetentinga institucija tam, kad galėtų iškart pradėti nagrinėti papildomos apsaugos prašymą, nedelsdama turi konstatuoti, kad tam asmeniui pabėgėlio statusas negali būti suteiktas.

               48

               Be kita ko, pagal Direktyvos 2005/85 23 straipsnio 4 dalį tarptautinės apsaugos prašymus įgaliotos nagrinėti institucijos gali paspartinti prašymo suteikti pabėgėlio statusą nagrinėjimo procedūrą, jeigu prašytojas akivaizdžiai negali būti laikomas „pabėgėliu“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2004/83 2 straipsnio c punktą.

               49

               Kalbant apie teisę į gerą administravimą, įtvirtintą Chartijos 41 straipsnyje, primintina, kad ši teisė atspindi bendrą Sąjungos teisės principą.

               50

               Tad, jeigu pagrindinėje byloje valstybė narė įgyvendina Sąjungos teisę, iš teisės į gerą administravimą išplaukiantys reikalavimai, pirmiausia kiekvieno asmens teisė, kad jo bylos būtų nagrinėjamos nešališkai ir per protingą laikotarpį, taikytini nacionalinei kompetentingai institucijai vykdant tokią papildomos apsaugos suteikimo procedūrą, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje.

               51

               Vadinasi, reikia išnagrinėti, ar teisė į gerą administravimą draudžia, kad valstybė narė savo nacionalinėje teisėje numatytų tokią procesinę tvarką, pagal kurią papildomos apsaugos prašymas būtinai būtų nagrinėjamas pagal atskirą procedūrą ir tik atmetus prieglobsčio prašymą.

               52

               Nešališkumo reikalavimas pirmiausia apima objektyvų nešališkumą, reiškiantį, kad nacionalinė institucija turi suteikti pakankamas garantijas, kad neliktų jokių teisėtų abejonių dėl šališkumo (pagal analogiją žr. Sprendimo Ziegler / Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 155 punktą).

               53

               Svarbu pirmiausia pažymėti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, tai, kad nacionalinė institucija, prieš pradėdama nagrinėti papildomos apsaugos prašymą, informuoja jį pateikusį asmenį apie ketinimą priimti sprendimą jį išsiųsti, savaime negali reikšti, kad ši institucija nėra objektyviai nešališka.

               54

               Iš tikrųjų aišku, kad šis kompetentingos institucijos ketinimas pagrįstas išvada, kad trečiosios šalies pilietis netenkina reikalavimų, kad jam būtų suteiktas pabėgėlio statusas. Tad ši išvada nereiškia, kad kompetentinga institucija jau laikosi pozicijos klausimu, ar toks pilietis atitinka papildomos apsaugos suteikimo reikalavimus.

               55

               Todėl pagrindinėje byloje nagrinėjama procesinė norma neprieštarauja iš teisės į gerą administravimą išplaukiančiam nešališkumo reikalavimui.

               56

               Tačiau šia teise kartu su iš veiksmingumo principo išplaukiančiais reikalavimais, nurodytais šio sprendimo 41 ir 42 punktuose, užtikrinama, kad visa tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimo procedūros trukmė nebūtų ilgesnė nei protingas laiko tarpas, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               57

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad pagal Direktyvą 2004/83, taip pat veiksmingumo principą ir teisę į gerą administravimą nedraudžiama nacionalinė procesinė norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią papildomos apsaugos prašymas nagrinėjamas, tik jei prieš tai atmestas prašymas suteikti pabėgėlio statusą, tiek, kiek, pirma, prašymas suteikti pabėgėlio statusą ir papildomos apsaugos prašymas gali būti pateikti kartu ir, antra, dėl šios nacionalinės procesinės normos papildomos apsaugos prašymas nėra nagrinėjamas pernelyg ilgai, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               58

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     Pagal 2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvą 2004/83/EB dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo pabėgėliams ar asmenims, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, jų statuso ir suteikiamos apsaugos pobūdžio būtiniausių standartų, taip pat veiksmingumo principą ir teisę į gerą administravimą nedraudžiama nacionalinė procesinė norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią papildomos apsaugos prašymas nagrinėjamas, tik jei prieš tai atmestas prašymas suteikti pabėgėlio statusą, tiek, kiek, pirma, prašymas suteikti pabėgėlio statusą ir papildomos apsaugos prašymas gali būti pateikti kartu ir, antra, dėl šios nacionalinės procesinės normos papildomos apsaugos prašymas nėra nagrinėjamas pernelyg ilgai, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


2017 m. rugsėjo 12 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Laufen Austria AG prieš Europos Komisiją.#Konkurencija – Karteliai – Belgijos, Vokietijos, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Austrijos vonios kambarių įrangos rinkos – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas – Baudos – Baudos patronuojančiajai bendrovei skyrimas solidariai su dukterine bendrove – 10 % apyvartos riba – Ribos apskaičiavimas atsižvelgiant vien į dukterinės bendrovės apyvartą pažeidimo laikotarpiu, buvusiu iki momento, kai ją įsigijo patronuojančioji bendrovė.#Byla T-411/10 RENV.


1983 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 7/82.


2001 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 95/16/EB. # Byla C-219/99.


1992 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Byla C-105/91.


title: 2007 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde ir Marina Stöffler prieš Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Köln - Vokietija.#Pajamų mokestis - Mokesčio kreditas už bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus - EB 56 ir 58 straipsniai - Sprendimo galiojimo laiko atžvilgiu apribojimas.#Byla C-292/04.

text:
      Byla C‑292/04
      Wienand Meilicke ir kt.
      prieš
      Finanzamt Bonn‑Innenstadt
      (Finanzgericht Köln prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Pajamų mokestis – Mokesčio kreditas už bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus – EB 56 ir 58 straipsniai – Sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai
      (EB 56 ir 58 straipsniai)
      2.        Prejudiciniai klausimai – Aiškinimas – Aiškinamųjų sprendimų poveikis laiko atžvilgiu
      (EB 234 straipsnis)
      1.        EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia mokesčių teisės aktus, pagal kuriuos, kapitalo bendrovei
         išmokant dividendus, valstybėje narėje neribotai apmokestinamas akcininkas gali pasinaudoti mokesčio kreditu, apskaičiuotu
         pagal išmokamam pelnui taikomą pelno mokesčio tarifą, kai išmokanti bendrovė įsteigta toje pačioje valstybėje narėje, tačiau
         negali to padaryti, kai ši bendrovė įsteigta kitoje valstybėje narėje.

      Tokie mokesčių teisės aktai yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas tiek, kiek jie gali atgrasyti atitinkamoje valstybėje
         narėje pajamų mokesčiu neribotai apmokestinamus asmenis nuo kapitalo investavimo į kitose valstybėse narėse įsteigtas bendroves;
         jie taip pat gali turėti ribojantį poveikį šių bendrovių atžvilgiu, nes sukuria joms kliūčių pritraukti kapitalą atitinkamoje
         valstybėje narėje.

      Nors šie mokesčių teisės aktai yra pagrįsti mokesčių lengvatos ir kompensacinio mokesčio ryšiu, numatant, kad atitinkamoje
         valstybėje narėje pajamų mokesčiu neribotai apmokestinamam akcininkui suteikiamas mokesčio kreditas yra apskaičiuojamas atsižvelgiant
         į pelno mokestį, kurį šioje valstybėje narėje įsteigta bendrovė turi sumokėti nuo savo išmokėto pelno, tokie teisės aktai
         nacionalinės mokesčių sistemos darnumui išsaugoti nėra būtini. Iš tikrųjų atsižvelgiant į tikslą išvengti dividendų forma
         išmokamo bendrovių pelno dvigubo apmokestinimo, mokesčio kredito suteikimas atitinkamoje valstybėje narėje pajamų mokesčiu
         neribotai apmokestinamam akcininkui, kuris turi akcijų kitoje valstybėje narėje įsteigtoje bendrovėje, apskaičiuotino atsižvelgiant
         į pelno mokestį, kurį ši bendrovė turi sumokėti pastarojoje valstybėje narėje, nekeltų grėsmės nacionalinės mokesčių sistemos
         darnumui ir būtų laisvą kapitalo judėjimą mažiau ribojanti priemonė.

      Mokestinių įplaukų, susijusių su kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtais dividendais, sumažėjimas negali būti
         laikomas privalomuoju bendro intereso pagrindu, kuriuo galima remtis pateisinant pagrindinei laisvei iš principo prieštaraujančią
         priemonę.

      (žr. 20, 23–24, 28–29, 30–31 punktus ir rezoliucinę dalį)
      2.        Įgyvendindamas EB 234 straipsniu jam suteiktą kompetenciją,  Teisingumo Teismas tik išskirtiniu atveju, taikydamas Bendrijos
         teisės sistemos bendrąjį teisinio saugumo principą, gali būti priverstas apriboti bet kurio suinteresuotojo asmens galimybę
         remtis jo išaiškinta nuostata, siekiant užginčyti gera valia pradėtus teisinius santykius. Toks apribojimas gali būti leidžiamas
         tik pačiame sprendime, kuriuo pateikiamas prašytas išaiškinimas. Iš tikrųjų būtinas vienas momentas sprendžiant dėl prašomo
         Bendrijos teisės nuostatos išaiškinimo, kurį pateikia Teisingumo Teismas, poveikio laiko atžvilgiu. Principas, kad toks apribojimas
         gali būti leidžiamas tik pačiame sprendime, kuriuo pateikiamas prašytas išaiškinimas, užtikrina vienodą požiūrį į valstybes
         nares ir kitus asmenis šios teisės atžvilgiu ir kartu tenkina iš teisinio saugumo principo kylančius reikalavimus.

      (žr. 34–37 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. kovo 6 d.(*)

      „Pajamų mokestis – Mokesčio kreditas už bendrovių rezidenčių išmokėtus dividendus – EB 56 ir 58 straipsniai – Sprendimo poveikio laiko atžvilgiu apribojimas“
      Byloje C‑292/04
      dėl Finanzgericht Köln (Vokietija) 2004 m. birželio 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. liepos 9 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Wienand Meilicke,

      Heidi Christa Weyde,

      Marina Stöffler
      prieš
      Finanzamt Bonn-Innenstadt,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, R. Schintgen
         ir J. Klučka, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus ir E. Levits (pranešėjas),

      generalinis advokatas A. Tizzano, vėliau – C. Stix-Hackl,
      posėdžio sekretoriai B. Fülöp ir K. Sztranc-Stawiczek, administratoriai,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. rugsėjo 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        W. Meilicke, H. C. Weyde ir M. Stöffler, atstovaujamų advokatų W. Meilicke ir R. Portner,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C. Quassowski, A. Tiemann ir R. Stotz, padedamų advokato K.‑T. Stopp,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos barrister T. Ward,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos K. Gross ir R. Lyal,
      susipažinęs su 2005 m. lapkričio 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato A. Tizzano išvada,
      atsižvelgęs į 2006 m. balandžio 7 d. Nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo ir įvykus 2006 m. gegužės 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        W. Meilicke, H. C. Weyde ir M. Stöffler, atstovaujamų advokatų W. Meilicke ir D. E. Rabback,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma, R. Stotz ir V. Rietmeyer,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos T. Boček,
      –        Danijos vyriausybės, atstovaujamos J. Molde,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Georgiadi,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos J. M. Rodríguez Cárcamo,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos J.‑C. Gracia,
      –        Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos R. Somssich ir A. Müller,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. J. M. de Grave,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos H. Dossi,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos K. Wistrand ir A. Falk,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos QC P. Baker,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos K. Gross ir R. Lyal,
      susipažinęs su 2006 m. spalio 5 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės C. Stix-Hackl išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 56 ir 58 straipsnių išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp W. Meilicke, H. C. Weyde ir M. Stöffler kaip H. Meilicke, mirusio 1997 m.
         gegužės 3 d., paveldėtojų ir Finanzamt Bonn-Innenstadt (toliau – Finanzamt) dėl dividendų, kuriuos mirusiajam 1995–1997 metais išmokėjo Danijoje ir Nyderlanduose įsteigtos bendrovės, apmokestinimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        EB sutarties trečiosios dalies, skirtos Bendrijos politikos kryptims, III antraštinės dalies „Laisvas asmenų, paslaugų ir
         kapitalo judėjimas“ 4 skyriaus „Kapitalas ir mokėjimai“ 56 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Pagal šiame skyriuje išdėstytas nuostatas uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių
         bei trečiųjų šalių apribojimai.“

      4        EB 58 straipsnio 1 dalis numato:

      „56 straipsnio nuostatos nepažeidžia valstybių narių teisės:
      a)      taikyti atitinkamas savo mokesčių įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos padėties
         gyvenamosios vietos arba kapitalo investavimo vietos atžvilgiu;

      <...>“
      5        EB 58 straipsnio 3 dalis nustato:

      „1 ir 2 dalyse nurodytos priemonės ir tvarka neturi sudaryti laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų, kaip nustatyta 56 straipsnyje,
         savavališko diskriminavimo ar užslėpto apribojimo.“

       1995–1997 metais taikytina Vokietijos teisė
      6        Remiantis 1990 m. rugsėjo 7 d. Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz, BGBl. 1990 I, p. 1898) su pakeitimais, padarytais
         1993 m. rugsėjo 13 d. Įstatymu (BGBl. 1993 I, p. 1569, toliau – Pajamų mokesčio įstatymas), 1, 2 ir 20 straipsniais, dividendai,
         kuriuos gauna Vokietijoje gyvenantis ir dėl to joje pajamų mokesčiu neribotai apmokestinamas asmuo, apmokestinami kaip pajamos
         iš kapitalo.

      7        Pagal 1991 m. kovo 11 d. Pelno mokesčio įstatymo (Körperschaftsteuergesetz, BGBl. 1991 I, p. 638) su pakeitimais, padarytais
         1993 m. rugsėjo 13 d. Įstatymu, 27 straipsnio 1 dalį Vokietijoje pelno mokesčiu neribotai apmokestinamų bendrovių išmokami
         dividendai apmokestinami 30 % dydžio tarifu. Tai reiškia, kad išmokama 70 % dividendų prieš apmokestinimą, o mokesčio kreditas
         sudaro 30/70, t. y. 3/7 gautų dividendų.

      8        Pagal Pajamų mokesčio įstatymo 36 straipsnio 2 dalies 3 punktą šis mokesčio kreditas taikomas tik dividendams, gautiems iš
         Vokietijoje neribotai apmokestinamų bendrovių. Todėl Vokietijoje neribotai pajamų mokesčiu apmokestinami asmenys gali pasinaudoti
         tokiu mokesčio kreditu, kai jie gauna dividendus iš Vokietijos bendrovių, bet negali juo pasinaudoti, kai dividendus gauna
         iš užsienio bendrovių.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        Mirusysis H. Meilicke, kuris gyveno Vokietijoje, turėjo Nyderlanduose ir Danijoje įsteigtų bendrovių akcijų. Todėl 1995–1997
         metais jis gavo iš viso 39 631,32 DEM, t. y. 20 263,17 euro dividendų.

      10      2000 m. spalio 30 d. laišku ieškovai pagrindinėje byloje paprašė Finanzamt leisti nuo H. Meilicke vardu apskaičiuoto pajamų mokesčio atskaityti 3/7 šių dividendų dydžio mokesčio kreditą.

      11      Finanzamt atmetė šį prašymą motyvuodama tuo, kad iš pajamų mokesčio gali būti atskaitytas tik Vokietijoje pelno mokesčiu neribotai
         apmokestinamos bendrovės pelno mokestis.

      12      Ieškovai pagrindinėje byloje šį sprendimą apskundė Finanzgericht Köln.

      13      Tokiomis aplinkybėmis Finanzgericht Köln nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      “Ar (Pajamų mokesčio įstatymo) 36 straipsnio 2 dalies 3 punktas, pagal kurį iš pajamų mokesčio atskaitomas tik pelno mokesčiu
         neribotai apmokestinamos bendrovės ar asociacijos pelno mokestis, kurio dydis pagal Pajamų mokesčio įstatymo 20 straipsnio
         1 dalies 1 punktą yra 3/7 pajamų, neprieštarauja EB 56 straipsnio 1 daliai ir 58 straipsnio 1 dalies a punktui bei 3 daliai?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl bylos esmės
      14      Kaip pažymėjo ieškovai pagrindinėje byloje, Finanzgericht Köln pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą iki 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen (C‑319/02, Rink. p. I‑7477) priėmimo.

      15      Šio sprendimo 54 punkte Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Suomijoje neribotai apmokestinamam akcininkui, gavusiam dividendų
         iš Švedijoje įsteigtos bendrovės, suteikiamas mokesčio kreditas apskaičiuojamas atsižvelgiant į realiai toje kitoje valstybėje
         narėje įsteigtos bendrovės sumokėtą mokestį, nustatomą pagal bendras taisykles, taikomas apmokestinamajai vertei nustatyti,
         ir pagal pelno mokesčio tarifą pastarojoje valstybėje narėje.

      16      Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad atitinkamais metais pelno mokesčio tarifas Danijoje buvo 34 %,
         o Nyderlanduose – 35 %. Ieškovai pagrindinėje byloje Teisingumo Teismui pateiktose pastabose teigė, kad dėl to Vokietijos
         mokesčių administratoriui pateiktas prašymas turėjo būti laikomas prašymu suteikti mokesčio kreditą, kurį sudaro ne 3/7 pajamų
         Pajamų mokesčio įstatymo 20 straipsnio 1 dalies 1 arba 2 punkto prasme, bet 34/66 šių pajamų už Danijoje išmokėtus dividendus
         ir 35/65 – už Nyderlanduose išmokėtus dividendus.

      17      Vokietijos vyriausybė savo ruožtu pabrėždama, kad minėto sprendimo Manninen negalima taikyti pagrindinei bylai, paaiškina, kad taikant Vokietijos teisės aktuose, reglamentuojančiuose nacionalinių dividendų
         išmokėjimą, numatytą vieningą atskaitos sistemą, šiuose teisės aktuose numatyta 3/7 dividendų dalis nėra fiksuoto dydžio atskaitoma
         dalis, bet susijusi su 30 % dydžio pelno mokesčio tarifu dividendų išmokėjimo atveju. Taigi išmokėjus užsienio kilmės dividendus,
         nebūtų galima suteikti 3/7 gautų dividendų dydžio mokesčio kredito, kuris būtų nesusijęs su pagal valstybės narės, kurios
         teritorijoje yra įsteigta šiuos dividendus išmokėjusi bendrovė, pelno mokestį reglamentuojančius teisės aktus išmokėtiems
         dividendams taikomu mokesčio tarifu.

      18      Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, kad pateikdamas prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia mokesčių teisės
         aktus, pagal kuriuos, kapitalo bendrovei išmokant dividendus valstybėje narėje, neribotai apmokestinamas akcininkas gali pasinaudoti
         mokesčio kreditu, apskaičiuotu pagal išmokamam pelnui taikomą pelno mokesčio tarifą, kai pelną išmokanti bendrovė įsteigta
         toje pačioje valstybėje narėje, tačiau negali to padaryti, kai ši bendrovė įsteigta kitoje valstybėje narėje.

      19      Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, jos vis dėlto
         turėtų ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rink. p. I‑2651, 19 punktas ir minėto sprendimo Manninen 19 punktas).

      20      Tokie mokesčių teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra apribojimas EB 56 straipsnio prasme.

      21      Iš tiesų reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose Vokietijos mokesčių teisės aktuose numatyto mokesčio kredito
         tikslas, kaip ir minėtame sprendime Manninen aprašytuose Suomijos mokesčių teisės aktuose numatyto mokesčio kredito tikslas, yra išvengti Vokietijos bendrovių akcininkams
         išmokamo pelno dvigubo apmokestinimo, dividendus mokančios bendrovės pelno mokestį atskaitant iš akcininko mokėtino pajamų
         iš kapitalo mokesčio. Iš tokios schemos galiausiai matyti, kad akcininko gaunami dividendai yra apmokestinami tik tiek, kiek
         jie dar nebuvo apmokestinti kaip bendrovės išmokamas pelnas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Manninen 20 punktą).

      22      Kadangi mokesčio kreditas taikomas tik Vokietijoje įsteigtų bendrovių išmokėtų dividendų atžvilgiu, minėti teisės aktai yra
         nepalankūs šioje valstybėje pajamų mokesčiu neribotai apmokestinamiems asmenims, kurie dividendus gauna iš kitose valstybėse
         narėse įsteigtų bendrovių. Iš tiesų šie asmenys savo ruožtu apmokestinami mokesčiu nesuteikiant jiems galimybės pasinaudoti
         pelno mokesčio, kurį šios bendrovės turi sumokėti jų įsisteigimo valstybėje, atskaita (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
         Manninen 20 punktą).

      23      Iš to matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami mokesčių teisės aktai gali atgrasyti Vokietijoje neribotai apmokestinamus
         asmenis nuo kapitalo investavimo į kitose valstybėse narėse įsteigtas bendroves.

      24      Atvirkščiai, šie teisės aktai taip pat gali turėti ribojantį poveikį šių bendrovių atžvilgiu, nes sukuria joms kliūčių pritraukti
         kapitalą Vokietijoje. Kadangi ne Vokietijos kilmės dividendams taikomas mažiau palankus mokestinis režimas negu Vokietijoje
         įsteigtų bendrovių išmokėtiems dividendams, kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių akcijos Vokietijoje gyvenantiems investuotojams
         yra ne tokios patrauklios negu tų bendrovių, kurios turi savo buveinę šioje valstybėje narėje (žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo
         Verkooijen, C‑35/98, Rink. p. I‑4071, 35 punktą; minėto sprendimo Manninen 23 punktą ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rink. p. I‑0000, 64 punktą).

      25      Remdamasi 1992 m. sausio 28 d. Sprendimais Bachmann (C‑204/90, Rink. p. I‑249) ir Komisija prieš Belgiją (C‑300/90, Rink. p. I‑305), Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai yra pateisinami
         būtinybe užtikrinti nacionalinės mokesčių sistemos darnumą.

      26      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, pirma, tam, kad tokiu pasiteisinimu pagrįstu argumentu
         būtų galima sėkmingai remtis, turi būti nustatytas tiesioginis aptariamos mokesčio lengvatos ir tokios lengvatos kompensavimo
         ryšys taikant nustatytą mokestį (minėto sprendimo Manninen 42 punktas).

      27      Antra, argumentas, pagrįstas būtinybe išsaugoti mokesčių sistemos darnumą, turi būti vertinamas atsižvelgiant į nagrinėjamų
         mokesčių teisės aktų siekiamą tikslą (minėto sprendimo Manninen 43 punktas).

      28      Nors Vokietijos mokesčių teisės aktai ir yra pagrįsti mokestinės lengvatos ir kompensacinio mokesčio ryšiu, numatant, kad
         Vokietijoje pajamų mokesčiu neribotai apmokestinamam akcininkui suteikiamas mokesčio kreditas yra apskaičiuojamas atsižvelgiant
         į pelno mokestį, kurį šioje valstybėje narėje įsteigta bendrovė turi sumokėti nuo savo išmokėto pelno, tokie teisės aktai
         Vokietijos mokesčių sistemos darnumui išsaugoti nėra būtini (minėto sprendimo Manninen 45 punktas).

      29      Iš tikrųjų Vokietijos mokesčių teisės aktų siekiamas tikslas yra išvengti dividendų forma išmokamo bendrovių pelno dvigubo
         apmokestinimo. Atsižvelgiant į šį tikslą, šios mokesčių sistemos darnumas yra garantuojamas tol, kol išlaikoma sąsaja tarp
         akcininko naudai suteikiamos mokesčio lengvatos ir mokėtino pelno mokesčio. Taigi tokiu kaip pagrindinės bylos atveju mokesčio
         kredito suteikimas Vokietijoje pajamų mokesčiu neribotai apmokestinamam akcininkui, kuris turi akcijų kitoje valstybėje narėje
         įsteigtoje bendrovėje, apskaičiuotino atsižvelgiant į pelno mokestį, kurį ši bendrovė turi sumokėti pastarojoje valstybėje
         narėje, nekeltų grėsmės Vokietijos mokesčių sistemos darnumui ir būtų laisvą kapitalo judėjimą mažiau ribojanti priemonė nei
         ta, kuri įtvirtinta Vokietijos mokesčių teisės aktuose (žr. pagal analogiją minėto sprendimo Manninen 45 punktą).

      30      Iš tikrųjų mokesčio kredito suteikimas, atsižvelgiant į kitoje valstybėje narėje mokėtiną pelno mokestį, gali sumažinti Vokietijos
         Federacinės Respublikos mokestines įplaukas, susijusias su kitose valstybėse narėse įsteigtų bendrovių išmokėtais dividendais.
         Vis dėlto iš nusistovėjusios teismo praktikos išplaukia, kad mokestinių įplaukų sumažėjimas negali būti laikomas privalomuoju
         bendro intereso pagrindu, kuriuo galima remtis pateisinant pagrindinei laisvei iš principo prieštaraujančią priemonę (minėtų
         sprendimų Verkooijen 59 punktas ir Manninen 49 punktas).

      31      Atsižvelgiant į išdėstytas aplinkybes, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami
         taip, kad jie draudžia mokesčių teisės aktus, pagal kuriuos, kapitalo bendrovei išmokant dividendus, valstybėje narėje neribotai
         apmokestinamas akcininkas gali pasinaudoti mokesčio kreditu, apskaičiuojamu pagal išmokamam pelnui taikomą pelno mokesčio
         tarifą, kai išmokanti bendrovė įsteigta toje pačioje valstybėje narėje, tačiau negali to padaryti, kai ši bendrovė įsteigta
         kitoje valstybėje narėje.

       Dėl šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu
      32      Vokietijos vyriausybė pateiktose pastabose nurodė Teisingumo Teismo galimybę apriboti šio sprendimo poveikį laiko atžvilgiu
         tuo atveju, jei jis pripažintų, kad tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra nesuderinami
         su EB 56 ir 58 straipsniais.

      33      Grįsdama savo prašymą, ši vyriausybė, pirma, atkreipė Teisingumo Teismo dėmesį į sunkias finansines pasekmes, kurias turėtų
         tokią išvadą pateikiantis sprendimas. Antra, ji teigė, kad prieš paskelbiant minėtą sprendimą Verkooijen Vokietijos Federacinė Respublika galėjo manyti, jog ginčijami teisės aktai atitinka Bendrijos teisę.

      34      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos teisės normos išaiškinimas, kurį pateikia
         Teisingumo Teismas įgyvendindamas EB 234 straipsniu jam suteiktą kompetenciją, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę
         ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo jos įsigaliojimo momento. Iš to išplaukia, kad taip išaiškintą
         normą teismas gali ir turi taikyti net teisiniams santykiams, atsiradusiems ir susidariusiems iki sprendimo, kuriame išnagrinėtas
         prašymas dėl išaiškinimo, jei, be to, yra patenkintos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį,
         susijusį su šios normos taikymu (žr., be kita ko, 2002 m. spalio 3 d. Sprendimo Barreira Pérez, C‑347/00, Rink. p. I‑8191, 44 punktą ir 2005 m. vasario 17 d. Sprendimo Linneweber ir Akritidis, C‑453/02 ir C‑462/02, Rink. p. I‑1131, 41 punktą).

      35      Tik išskirtiniu atveju, taikydamas Bendrijos teisės sistemos bendrąjį teisinio saugumo principą, Teisingumo Teismas gali būti
         priverstas apriboti bet kurio suinteresuotojo asmens galimybę remtis jo išaiškinta nuostata siekiant užginčyti gera valia
         pradėtus teisinius santykius (žr., be kita ko, 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo Buchner ir kt., C‑104/98, Rink. p. I‑3625, 39 punktą ir minėto sprendimo Linneweber ir Akritidis 42 punktą).

      36      Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką toks apribojimas gali būti leidžiamas tik pačiame sprendime, kuriuo
         pateikiamas prašytas išaiškinimas (1988 m. vasario 2 d. Sprendimų Barra, 309/85, Rink. p. 355, 13 punktas ir Blaizot, 24/86, Rink. p. 379, 28 punktas; 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Legros ir kt., C‑163/90, Rink. p. I‑4625, 30 punktas; 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman ir kt., C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 142 punktas ir 2000 m. kovo 9 d. Sprendimo EKW ir Wein & Co., C‑437/97, Rink. p. I‑1157, 57 punktas).

      37      Iš tikrųjų būtinas vienas momentas sprendžiant dėl prašomo Bendrijos teisės nuostatos išaiškinimo, kurį pateikia Teisingumo
         Teismas, poveikio laiko atžvilgiu. Principas, kad toks apribojimas gali būti leidžiamas tik pačiame sprendime, kuriuo pateikiamas
         prašytas išaiškinimas, užtikrina vienodą požiūrį į valstybes nares ir kitus asmenis šios teisės atžvilgiu ir kartu tenkina
         iš teisinio saugumo principo išplaukiančius reikalavimus.

      38      Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą prašomas išaiškinimas susijęs su požiūriu pagal mokesčių teisės aktus, kurį valstybė
         narė turi suteikti taikydama nacionalinę sistemą, kuria siekiama panaikinti arba sumažinti ekonominį dvigubą dividendų, kuriuos
         išmoka kitoje valstybėje narėje įsteigta bendrovė, apmokestinimą. Todėl iš minėto sprendimo Verkooijen 62 punkto išplaukia, kad Bendrijos teisė draudžia valstybės narės teisės akto nuostatą, kuri atleidimo nuo pajamų mokesčio,
         taikomo akcininkams‑fiziniams asmenims išmokėtiems dividendams, suteikimą sieja su sąlyga, kad šiuos dividendus turi išmokėti
         bendrovės, turinčios buveinę šioje valstybėje narėje.

      39      Todėl reikia konstatuoti, kad Teisingumo Teismas neapribojo minėto sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

      40      Be to, minėtame sprendime Verkooijen nustatyti principai, kurie taip išaiškino iš laisvo kapitalo judėjimo išplaukiančius reikalavimus dividendų, kuriuos asmenys
         rezidentai gavo iš bendrovių nerezidenčių, klausimu, buvo patvirtinti 2004 m. liepos 15 d. Sprendimu Lenz (C‑315/02, Rink. p. I‑7063) ir minėtu sprendimu Manninen (žr. taip pat minėto sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation 215 punktą).

      41      Todėl nereikia apriboti šio sprendimo poveikio laiko atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      42      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      EB 56 ir 58 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia mokesčių teisės aktus, pagal kuriuos, kapitalo bendrovei
            išmokant dividendus, valstybėje narėje neribotai apmokestinamas akcininkas gali pasinaudoti mokesčio kreditu, apskaičiuotu
            pagal išmokamam pelnui taikomą pelno mokesčio tarifą, kai išmokanti bendrovė įsteigta toje pačioje valstybėje narėje, tačiau
            negali to padaryti, kai ši bendrovė įsteigta kitoje valstybėje narėje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas -Bendrijų nuosavi ištekliai - Bendrijos muitinės kodeksas - Importo ar eksporto muito surinkimo procedūros - Nuosavų išteklių, susijusių su šiais muitais, pavėluotas pervedimas ir delspinigių nesumokėjimas. # Byla C-546/03.

text:
      2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Komisija prieš Ispaniją
      (Byla C‑546/03)
      ,,Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Bendrijų nuosavi ištekliai – Bendrijos muitinės kodeksas – Importo ar eksporto muito surinkimo procedūros – Nuosavų išteklių, susijusių su šiais muitais, pavėluotas pervedimas ir palūkanų nesumokėjimas“
      Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Valstybių narių atliktas nustatymas ir pateikimas (Tarybos reglamentų Nr. 1552/89 11 straipsnis, Nr. 1854/89 5 straipsnis,
         Nr. 1150/2000, 11 straipsnis ir Nr. 2913/92, 220 straipsnio 1 dalis) (žr. 28, 32, 35 punktus ir rezoliucinę dalį)

      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės
                  kodeksą (OL L 302, p. 1), 220 straipsnis ir 1989 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1854/89 dėl skolą muitinei
                  sudarančių importo arba eksporto muitų sumų įtraukimo į apskaitą bei mokėjimo sąlygų (OL L 186, p. 1) 5 straipsnis – Pavėluotas
                  dalies Europos Bendrijų nuosavų išteklių pervedimas vėlesnio muitų išieškojimo atveju – Atsisakymas mokėti palūkanas už pavėluotą
                  įmokų įskaitymą į Komisijos sąskaitą

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	a)	Nesilaikiusi skolą muitinei sudarančių muitų vėlesnio įtraukimo į apskaitą terminų, nustatytų 1989 m. birželio 14 d. Tarybos
                     reglamento (EEB) Nr. 1854/89 dėl skolą muitinei sudarančių importo arba eksporto muitų sumų įtraukimo į apskaitą bei mokėjimo
                     sąlygų 5 straipsnyje, o nuo 1994 m. sausio 1 d. –1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos
                     muitinės kodeksą, 220 straipsnio 1 dalyje, pavėluotai pateikusi nuosavus išteklius; ir

                  b)

                  b)	nesumokėjusi Europos Bendrijų Komisijai su šiuo vėlavimu susijusių palūkanų pagal 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento
                     (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinančio Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 11 straipsnį,
                     o nuo 2000 m. gegužės 31 d. – pagal 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio
                     Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 11 straipsnį,

                  Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal visas šias nuostatas.

                  2.

                  2.	Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.

                  3.

                  3.	Danijos Karalystė, Suomijos Respublika ir Švedijos Karalystė pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


title: 2015 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Gergely Szemerey prieš Miniszterelnökséget vezető miniszter.#Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendra žemės ūkio politika – Paramos kaimo plėtrai priemonės – Agrarinės aplinkosaugos išmokos – Reglamentas (EB) Nr. 1122/2009 – 23 ir 58 straipsniai – Reglamentas (EB) Nr. 1698/2005 – Reglamentas (EB) Nr. 1975/2006 – Pagalba retai augalų veislei – Išmokos prašymas – Turinys – Reikalavimas pateikti sertifikatą – Sankcijos už nepateikimą.#Byla C-330/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. gruodžio 17 d. (
            *
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Bendra žemės ūkio politika — Paramos kaimo plėtrai priemonės — Agrarinės aplinkosaugos išmokos — Reglamentas (EB) Nr. 1122/2009 — 23 ir 58 straipsniai — Reglamentas (EB) Nr. 1698/2005 — Reglamentas (EB) Nr. 1975/2006 — Parama retai augalų veislei — Išmokos prašymas — Turinys — Reikalavimas pateikti sertifikatą — Sankcijos, taikomos jo nepateikus“
      Byloje C‑330/14
      dėl Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (Diulos administracinis ir darbo teismas, Vengrija) 2014 m. gegužės 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. liepos 8 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Gergely Szemerey

      prieš

         Miniszterelnökséget vezető miniszter, Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve teisių perėmėją,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis trečiosios kolegijos pirmininkas M. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal ir K. Jürimäe (pranešėja),
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. birželio 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               G. Szemerey, atstovaujamo ügyvédek I. Boross ir M. Honoré,

               —

                  Miniszterelnökséget vezető miniszter, atstovaujamo ügyvédek A. Ivanovits ir P. Káldy,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Fehér ir G. Koós,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos I. Chalkias, O. Tsirkinidou ir A. Vasilopoulou,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos G. von Rintelen ir A. Sipos,

         susipažinęs su 2015 m. rugsėjo 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2009 m. lapkričio 30 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1122/2009, kuriuo nustatomos išsamios Tarybos reglamento (EB) Nr. 73/2009 įgyvendinimo taisyklės, susijusios su kompleksiniu paramos susiejimu, moduliavimu ir integruota administravimo ir kontrolės sistema pagal tame reglamente numatytas ūkininkams skirtas tiesioginės paramos schemas, ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007 įgyvendinimo taisyklės, susijusios su kompleksiniu paramos susiejimu pagal vyno sektoriui numatytą paramos schemą (OL L 316, p. 65), siejamo su 2005 m. rugsėjo 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai (OL L 277, p. 1), iš dalies pakeistu 2009 m. gegužės 25 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 473/2009 (OL L 144, p. 3; toliau – Reglamentas Nr. 1698/2005), ir su 2006 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1975/2006, nustatančiu išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 kontrolės procedūrų įgyvendinimo ir kompleksinio paramos susiejimo įgyvendinimo taisykles, susijusias su paramos kaimo plėtrai priemonėmis (OL L 368, p. 74), iš dalies pakeistu 2009 m. birželio 9 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 484/2009 (OL L 145, p. 25; toliau – Reglamentas Nr. 1975/2006), išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant G. Szemerey ginčą su Miniszterelnökséget vezető miniszter, Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve teisių perėmėja (Ministro pirmininko kanceliarija, Žemės ūkio ir kaimo plėtros tarnybos centrinio biuro (toliau – biuras) teisių perėmėja), dėl pastarojo sprendimo, kuriuo atmesta G. Szemerey pateikta paramos „už plotą“ paraiška ir jam skirta finansinė sankcija už šios paraiškos pateikimo sąlygų nesilaikymą.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Reglamentas Nr. 1698/2005

               3

               Reglamentu Nr. 1698/2005 nustatomos bendros taisyklės, reglamentuojančios Bendrijos paramą kaimo plėtrai, kurią finansuoja Europos žemės ūkio fondas kaimo plėtrai (EŽŪFKP).

               4

               Šiuo reglamentu numatyta parama kaimo plėtrai įgyvendinama keturiomis kryptimis, apibrėžtomis šio reglamento IV antraštinėje dalyje. 2 skirsnis pavadintas „2 kryptis – Aplinkos ir kraštovaizdžio gerinimas“. Šio reglamento minėtame 2 skirsnyje esančio 36 straipsnio a punkto iv papunktyje nurodyta, kad pagal šį skirsnį parama teikiama priemonėms, skirtoms tausiam žemės ūkio paskirties žemės naudojimui mokant agrarinės aplinkosaugos išmokas.

               5

               Reglamento Nr. 1698/2005 74 straipsnio 3 dalyje numatyta:
               „Valstybės narės užtikrina, kad kiekvienai kaimo plėtros programai būtų nustatoma atitinkama valdymo ir kontrolės sistema, užtikrinanti aiškų valdymo institucijos ir kitų įstaigų funkcijų pasiskirstymą ir atskyrimą. <...>“

         Reglamentas Nr. 1975/2006

               6

               Reglamente Nr. 1975/2006 numatytos detalios paramos priemonių, nustatytų remiantis Reglamentu (EB) Nr. 1698/2005, kontrolės ir kompleksinio paramos susiejimo nuostatos.

               7

               Reglamento Nr. 1975/2006 4 straipsnyje „Paramos paraiškos ir mokėjimo prašymai“ nustatyta:
               „1.   Nepažeidžiant specialių šio reglamento nuostatų, valstybės narės numato tinkamą paramos paraiškų pateikimo tvarką.
               <...>
               3.   Paramos paraiškos ir mokėjimų prašymai gali būti patikslinami bet kuriuo metu po jų pateikimo, jeigu kompetentinga institucija pripažintų akivaizdžias klaidas.“

               8

               Šio reglamento 5 straipsnyje „Bendrieji kontrolės principai“ numatyta:
               „1.   Nepažeisdamos specialių šio reglamento nuostatų, valstybės narės užtikrina, kad Bendrijos ar nacionaliniuose teisės aktuose arba kaimo plėtros programose nustatyti tinkamumo kriterijai būtų tikrinami pagal valstybių narių nustatytinus rodiklius, kuriuos būtų galima patikrinti.
               <...>
               3.   Nepažeidžiant specialių nuostatų, kai nustatoma, kad siekdami įgyti paramos schemos tikslams prieštaraujantį pranašumą, paramos gavėjai dirbtinai sukūrė tokioms išmokoms gauti reikalingas sąlygas, jiems išmokos neskiriamos.“

               9

               Šio reglamento II dalyje „Administravimo ir kontrolės taisyklės“ yra I antraštinė dalis „Kai kurios paramos kaimo plėtrai priemonės pagal 2 ir 4 kryptis“. Šioje antraštinėje dalyje esančiame II skyriuje „Kontrolė, sumažinimas ir neskyrimas“ yra 10 straipsnis. Ši nuostata, pavadinta „Bendrieji principai“, suformuluota taip:
               „1.   Paramos paraiškos ir paskesni mokėjimo prašymai tikrinami taip, kad būtų veiksmingai patikrinta atitiktis paramos skyrimo sąlygoms.
               2.   Valstybės narės nustato tinkamus metodus ir priemones, kurių reikia patikrinti paramos skyrimo kiekvienai paramos priemonei sąlygų atitiktį.
               <...>
               4.   Tinkamumo kriterijų patikrinimą sudaro administraciniai patikrinimai ir patikrinimai vietoje.
               5.   Atitiktis kompleksiniam paramos susiejimui tikrinama atliekant patikrinimus vietoje ir, kai reikalinga – administracinius patikrinimus.
               <...>“

               10

               Reglamento Nr. 1975/2006 II skyriaus I skirsnio pavadinimas – „Atitiktis tinkamumo kriterijams“. Šiame skirsnyje, be kita ko, yra I poskirsnis „Kontrolė“, kuriame yra 11 straipsnis „Administraciniai patikrinimai“; šio straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Administraciniai patikrinimai taikomi visoms paramos paraiškoms ir mokėjimų prašymams ir apima visus aspektus, kuriuos įmanoma patikrinti administracinėmis priemonėmis. Procedūromis užtikrinamas su kontrole susijusio darbo, patikrinimo rezultatų ir priemonių, kurių imtasi neatitikimo atvejais, registravimas.“

               11

               Minėto I skirsnio II poskirsnis pavadintas „Sumažinimas ir neskyrimas“. Jame esančiame 18 straipsnyje „Sumažinimas ir neskyrimas tinkamumo kriterijų nesilaikymo atveju“ nustatyta:
               „1.   Jeigu nesilaikoma kurio nors su paramos skyrimu susijusio įsipareigojimo, išskyrus įsipareigojimus dėl deklaruojamo ploto dydžio ar gyvulių skaičiaus, prašoma paramos suma sumažinama arba neskiriama.
               2.   Valstybė narė nustato sumažintiną paramos sumą, visų pirma atsižvelgdama į nustatytos neatitikties įsipareigojimams rimtumą, mastą ir pastovumą.
               Neatitikties įsipareigojimams rimtumas visų pirma priklauso nuo neatitikties pasekmių svarbos atsižvelgiant į nesilaikytų kriterijų tikslus.
               Neatitikties įsipareigojimams mastas visų pirma priklauso nuo neatitikties poveikio visai operacijai.
               Ar neatitiktis yra pastovi, visų pirma priklauso nuo to, kaip ilgai poveikis tęsiasi arba nuo galimybių nutraukti tą poveikį priimtinomis priemonėmis.
               3.   Jeigu įsipareigojimų nesilaikoma dėl sąmoningai padarytų pažeidimų, paramos gavėjui neskiriama parama pagal atitinkamą priemonę atitinkamais kalendoriniais metais ir kitais kalendoriniais metais.“

         Reglamentas Nr. 1122/2009

               12

               Reglamentu Nr. 1122/2009 buvo panaikintas 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 796/2004, nustatantis išsamias kompleksinio paramos susiejimo, moduliavimo ir integruotos administravimo ir kontrolės sistemos, numatytų Tarybos reglamente (EB) Nr. 1782/2003, nustatančiame bendrąsias tiesioginės paramos schemų pagal bendrąją žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančiame tam tikras paramos schemas ūkininkams, įgyvendinimo taisykles. Reglamento Nr. 1122/2009 87 straipsnyje nustatyta, kad jis taikomas paramos paraiškoms, susijusioms su 2010 m. sausio 1 d. prasidedančiais prekybos metais arba priemokų laikotarpiais.

               13

               Reglamento Nr. 1122/2009 19, 28 ir 29 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

                        „(19)

                        Kad administravimas būtų veiksmingas, svarbiausia laiku pateikti paraišką dėl teisių į išmokas pagal bendrosios paraiškos schemą skyrimo arba dėl jų vertės padidinimo. Todėl valstybės narės turėtų nustatyti šių paraiškų pateikimo terminą, kuris turėtų būti ne vėliau kaip gegužės 15 d. Dėl tvarkos supaprastinimo valstybėms narėms turėtų būti leidžiama nutarti, kad minėtos paraiškos būtų teikiamos kartu su bendrąja paraiška. <...>

                  <...>

                        (28)

                        Būtina laikytis paramos paraiškų pateikimo, pakeitimų paramos už plotus paraiškose ir patvirtinamųjų dokumentų, sutarčių ar deklaracijų pateikimo terminų, kad nacionalinės administracijos galėtų planuoti, o vėliau ir veiksmingai tikrinti paramos paraiškose nurodytų duomenų tikslumą. Todėl turėtų būti numatytas vėliausias priimtinas pateikimo terminas. Be to, turėtų būti taikomas paramos sumos mažinimas, taip ūkininkus skatinant laikytis nustatytų terminų.

                        (29)

                        Ūkininkų teisių į išmokas paraiškų pateikimas laiku yra svarbiausia sąlyga, kad valstybės narės galėtų laiku nustatyti teises į išmokas. Todėl vėluoti pateikti šias paraiškas turėtų būti leidžiama tik tiek, kiek papildomai leidžiama vėluoti teikiant bet kurią kitą paramos paraišką. Turėtų būti taikoma ir atgrasanti išmokų sumažinimo norma, nebent vėluojama dėl force majeure ar išskirtinių aplinkybių.“

               14

               Šio reglamento 23 straipsnio „Pavėluotas pateikimas“ 1 dalyje nustatyta:
               „Išskyrus 75 straipsnyje nurodytus force majeure atvejus ir išskirtines aplinkybes, jei ūkininkas vėluoja šiame reglamente nurodytas paramos paraiškas pateikti iki nustatyto termino, suma, į kurią ūkininkas būtų turėjęs teisę, jei paramos paraiška būtų pateikta laikantis nustatytų terminų, mažinama 1 % už kiekvieną vėlavimo darbo dieną.
               Neapribojant jokių priemonių, kurių valstybės narės turi imtis, kad patvirtinamieji dokumentai būtų pateikiami nustatytu laiku ir taip būtų galima suplanuoti bei atlikti veiksmingą kontrolę, pirma pastraipa taikytina ir tiems dokumentams, sutartims ar deklaracijoms, kuriuos kompetentingos institucijos teikia pagal 12 ir 13 straipsnius, jei šių dokumentų, sutarčių ar deklaracijų pateikimas yra svarbi atitinkamos paramos skyrimo reikalavimų atitikties sąlyga. Tokiu atveju mažinama už atitinkamą paramą mokėtina suma.
               Jei pateikti vėluojama daugiau nei 25 kalendorines dienas, paraiška nepriimama.“

               15

               Pagal Reglamento Nr. 1975/2006 7 straipsnį, kartu atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1122/2009 II priede pateiktą koreliacijos lentelę, pastarojo reglamento 23 straipsnis taikomas mutatis mutandis Reglamente Nr. 1975/2006 reglamentuojamoms situacijoms.

               16

               Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnyje „Paramos sumažinimas arba jos neskyrimas, kai deklaruojamas per didelis plotas“ numatyta:
               „Jei pasėlių grupės plotas, deklaruotas siekiant gauti paramą pagal paramos už plotą schemas, išskyrus [2009 m. sausio 19 d. Tarybos] reglamento (EB) Nr. 73/2009[, nustatančio bendrąsias tiesioginės paramos schemų ūkininkams pagal bendrą žemės ūkio politiką taisykles ir nustatančio tam tikras paramos schemas ūkininkams, iš dalies keičiančio Reglamentus (EB) Nr. 1290/2005, (EB) Nr. 247/2006, (EB) Nr. 378/2007 ir panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1782/2003 (OL L 30, p. 16),] IV antraštinės dalies 1 skyriaus 2 ir 5 skirsniuose numatytą paramą už krakmolines bulves ir paramą už sėklas, yra didesnis už plotą, nustatytą pagal šio reglamento 57 straipsnį, paramos suma apskaičiuojama pagal nustatytą plotą, sumažinamą dvigubu nustatytu skirtumu, jeigu skirtumas yra daugiau kaip 3 % arba du hektarai, bet ne daugiau kaip 20 % nustatyto ploto.
               Jeigu skirtumas yra didesnis nei 20 % nustatyto ploto, parama už plotus atitinkamai pasėlių grupei neskiriama.
               Jeigu skirtumas didesnis nei 50 %, ūkininkui dar kartą neskiriama parama, kurios dydis lygus sumai, atitinkančiai deklaruoto ploto ir pagal šio reglamento 57 straipsnyje nustatyto ploto skirtumą. Ta suma išieškoma pagal [2006 m. birželio 21 d.] Komisijos reglamento (EB) Nr. 885/2006[, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 nuostatų dėl mokėjimo agentūrų ir kitų įstaigų akreditavimo bei EŽŪGF ir EŽŪFKP sąskaitų patikrinimo ir patvirtinimo taikymo taisykles (OL L 171, p. 90)], 5b straipsnį. Jei pagal tą straipsnį visa ši suma negali būti išieškota per trejus kalendorinius metus, einančius po tų kalendorinių metų, kuriais nustatytas pažeidimas, likutis panaikinimas.“

               17

               Pagal šio reglamento 75 straipsnio 1 dalį „Force majeure ir išskirtinės aplinkybės“:
               „Jei savo įsipareigojimų ūkininkas neįstengė laikytis dėl [Reglamento Nr. 73/2009] 31 straipsnyje nurodytų force majeure ar išskirtinių aplinkybių, jis išsaugo teisę gauti paramą už tuos plotus ar gyvulius, kurie atitiko paramos skyrimo reikalavimus tuo metu, kai susiklostė išskirtinės aplinkybės. Be to, kai force majeure ar išskirtinių aplinkybių nulemtas reikalavimų pažeidimas yra susijęs su kompleksiniu paramos susiejimu, atitinkamas sumažinimas netaikomas.“

         Vengrijos teisė

               18

               Žemės ūkio ir kaimo plėtros ministro įsakymo Nr. 61/2009 (V.14), kuriuo patikslinami paraiškos skirti žemės ūkio paramą iš Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai reikalavimai (az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrárkörnyezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009. (V.14.) FVM rendelet), iš dalies pakeisto Įsakymu Nr. 31/2010 (toliau – Įsakymas Nr. 61/2009), 29 straipsnio 3 dalyje numatyta:
               „Kiek tai susiję su 3 straipsnio 1 dalies a punkto aa–ac papunkčiuose apibrėžtomis tikslinėmis programomis, genetiškai arba kultūrų išsaugojimo požiūriu prioritetinių retųjų ir nykstančių augalų, kaip tai suprantama pagal 12 priedą, arba daržovių pagal 13 priedą auginimo atveju paramos gavimo reikalavimus atitinkantis asmuo turi teisę į II skyriuje nurodytą prioritetinės paramos sumą einamaisiais metais už atitinkamus žemės plotus, jeigu žemės ūkio tarnybos patvirtina, jog tai augalų rūšis, paminėta 12 ar 13 prieduose.“

               19

               Šio įsakymo 43 straipsnio 6 dalyje skelbiama:
               „Retų augalų veislių atveju prie mokėjimo prašymo pridedamas dokumentas, parengtas remiantis 29 straipsnio 3 dalies nuostatomis dėl retų augalų veislių.“

               20

               To paties įsakymo 55 straipsnio 4dalyje teigiama:
               „Jeigu atliekant patikrinimą vietoje nustatoma, kad paramos gavimo reikalavimus atitinkantis asmuo neturi 29 straipsnio 3 dalyje paminėto sertifikato, šiam asmeniui vienus prekybos metus nemokama visa pagalbos suma už atitinkamą sklypą.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               21

               2010 m. pareiškėjas pagrindinėje byloje pateikė bendrąją išmokos „už plotą“ paraišką. Šia paraiška prašyta pagal ariamos žemės ekologinio žemės ūkio programą skirti paramą už 52,9 hektaro, iš kurių 29,69 hektaro turėjo būti skirta genetiškai ir kultūrų išsaugojimo požiūriu prioritetinei retai ir nykstančiai augalų veislei auginti.

               22

               Dėl 2010 m. potvynių ir kitų gamtos reiškinių minėtų retų augalų pasėliai buvo suniokoti. Todėl pareiškėjas pagrindinėje byloje 2010 m. birželio ir liepos mėn. kreipėsi dėl force majeure padėties. Vadovaudamasis Vengrijos valdžios institucijų rekomendacijomis pareiškėjas pagrindinėje byloje atitinkamo ploto naudojimo paskirties kodą pakeitė į „atidėta žemė“.

               23

               2011 m. kovo mėn. mokėjimo agentūra atmetė pareiškėjo pagrindinėje byloje paramos išmokos prašymą ir skyrė jam 2483953 Vengrijos forintų (HUF) (apie 7900 eurų) dydžio finansinę sankciją, kurios suma bus išskaičiuojama trejus metus iš paramos už plotą, kurią jis paprastai turėtų teisę gauti tais metais. Šiuo sprendimu ši agentūra taip pat patvirtino, kad egzistavo G. Szemerey nurodytas force majeure atvejis.

               24

               Šį sprendimą G. Szemerey apskundė biurui; šį skundą biuras atmetė grįsdamas tuo, kad pateikdamas paramos „už plotą“ paraišką pareiškėjas pagrindinėje byloje nepateikė Vengrijos žemės ūkio paslaugų tarnybos išduoto retos augalų veislės sertifikato, kurio reikalaujama, kad būtų tenkinami paramos skyrimo reikalavimai (toliau – aptariamas sertifikatas).

               25

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad iš tiesų Vengrijos teisės aktų leidėjas Įsakyme Nr. 61/2009 numatytas taisykles, susijusias su retų augalų veislių sertifikatais, iš dalies pakeitė nuo 2010 m. kovo 30 d. Nuo šio pakeitimo įsigaliojimo paramos prašytojas privalo pateikti šį sertifikatą kartu su bendrąja paramos „už plotą“ paraiška, t. y. nagrinėjamu atveju – iki 2010 m. gegužės 15 d., nors iki šio teisės akto pakeitimo sertifikatas turėjo būti pateikiamas tik per patikrinimą vietoje.

               26

               Kadangi G. Szemerey nepateikė šio sertifikato kartu su paramos „už plotą“ paraiška, biuras nusprendė, kad atitinkami sklypai, skirti aptariamai retai veislei, negalėjo būti įskaityti nustatant paramos sumą. Iš tiesų pareiškėjo pagrindinėje byloje paraiškoje biuras nustatė didesnį kaip 50 % skirtumą tarp deklaruoto ploto ir nustatyto ploto. Todėl biuras nusprendė, kad G. Szemerey paramos paraiškoje „deklaruotas per didelis plotas“, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1122/2009, ir nusprendė pritaikyti jo 58 straipsnyje numatytas sankcijas. Be to, savo sprendime biuras nurodė, kad ši reta veislė paprastai sėjama pavasarį, todėl paraiškos pateikimo momentu G. Szemerey galėjo žinoti, kad jis negalės gauti aptariamo sertifikato iki 2010 m. gegužės 15 d., taigi nuo šio momento jis galėjo pakeisti savo paraišką, nurodydamas kitas, ne retų augalų veisles.

               27

               Pareiškėjas pagrindinėje byloje apskundė šį biuro sprendimą Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (Diulos administracinis ir darbo teismas) ginčydamas jo teisėtumą.

               28

               Šiomis aplinkybėmis Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (Diulos administracinis ir darbo teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Reglamento (EB) Nr. 796/2004 20 konstatuojamojoje dalyje, 27 konstatuojamojoje dalyje ir Reglamento (EB) Nr. 1122/2009 18, 23 ir 26 konstatuojamosiose dalyse įtvirtinti lankstumo ir galimybės pakeisti principai turi būti aiškinami taip, kad jiems prieštarauja toks nacionalinis reguliavimas, pagal kurį tuo atveju, kai auginama reta augalų veislė, prie išmokos paraiškos turi būti pridėtas reto augalo sertifikatas, atsižvelgiant į tai, kad pagal administracinę praktiką prašymą dėl sertifikato buvo galima pateikti prieš išmokos paraišką tik balandžio 2–15 d., sertifikatą pateikti buvo galima tik kartu su bendrąja paraiška, o pagal teisės aktus nebuvo galima ištaisyti paraiškos trūkumo – sertifikato nepateikimo?

                        2.

                        Ar toks reguliavimas suderinamas su valstybės narės pareiga netrukdyti siekti bendrosios žemės ūkio politikos tikslų, o gal galima sakyti, kad 2010 m., kai buvo pakeisti teisės aktai, ūkininkų, auginančių retus augalus, pagal Sąjungos teisę turimos teisės į paramą veiksmingas įgyvendinimas tapo neįmanomas arba pernelyg sudėtingas ir nenuspėjamas?

                        3.

                        Ar Reglamento (EB) Nr. 796/2004 57 konstatuojamajai daliai arba Reglamento (EB) Nr. 1122/2009 75 konstatuojamajai daliai, ypač proporcingumo principui, prieštarauja tokia administracinė praktika, pagal kurią tuo atveju, kai nepateikiamas reto augalo sertifikatas, neatsižvelgiant į tyčią, aplaidumą ir kitas aplinkybes, dėl visos paraiškos skiriama nuobauda už per didelio ploto deklaravimą, nors likusi paraiškos dalis dėl viso sklypo atitinka paramos skyrimo reikalavimus ir ūkininkas augina deklaruotą augalą deklaruotame plote?

                        4.

                        Ar taikytini Reglamento (EB) Nr. 796/2004 67 arba 71 konstatuojamosiose dalyse arba Reglamento (EB) Nr. 1122/2009 75 konstatuojamojoje dalyje nurodyti atleidimo pagrindai tuo atveju, kai ūkininkas kaip ypatingą aplinkybę nurodo priešingą ar netinkamą administracinę praktiką ir tvirtina galintis įrodyti, jog administracinės įstaigos praktika visiškai ar iš dalies lėmė jo klaidą?

                        5.

                        Ar galima patvirtintą ūkininko pareiškimą dėl force majeure padėties, kiek ji susijusi su visišku pasėlio (sėjos) netekimu, laikyti teisinga informacija, kuri minima Reglamento (EB) Nr. 796/2004 67 konstatuojamojoje dalyje ir Reglamento (EB) Nr. 1122/2009 93 konstatuojamojoje dalyje, dėl kurios ūkininkui netaikomi reto augalo sertifikato nepateikimo padariniai ir dėl to jam netaikomos nuobaudos, susijusios su visa paraiška?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl priimtinumo

               29

               Vengrijos vyriausybė nurodo prejudicinių klausimų nepriimtinumą grįsdama tuo, kad jie susiję ne su reikšmingų Sąjungos teisės aktų norminėmis nuostatomis, o tik su reglamentų Nr. 796/2004 ir Nr. 1122/2009 konstatuojamosiomis dalimis.

               30

               Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų šiam išspręsti nagrinėjamą bylą. Tokiu atveju prireikus Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Be to, Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Sąjungos teisės nuostatas, kurių reikia nacionaliniams teismams, kad jie išspręstų nagrinėjamas bylas, net jei šios nuostatos nėra aiškiai nurodytos šių teismų Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose (Sprendimo Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, 39 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               31

               Todėl, net jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausimuose dėl išaiškinimo formaliai nurodė tik reglamentų Nr. 796/2004 ir Nr. 1122/2009 konstatuojamąsias dalis, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam visapusiško Sąjungos teisės išaiškinimo, kuris galėtų būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar šis teismas apie tai užsiminė savo pateiktuose klausimuose. Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrinkti aiškintinus šios teisės aspektus, atsižvelgdamas į bylos dalyką (pagal analogiją žr. Sprendimo Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               32

               Šiuo atžvilgiu neginčijama, kad pagrindinėje byloje ginčijamą paramos paraišką pareiškėjas pagrindinėje byloje pateikė dėl agrarinės aplinkosaugos išmokų, nurodytų Reglamento Nr. 1698/2005 36 straipsnio a punkto iv papunktyje, kurio įgyvendinimo tvarka nustatyta Reglamentu Nr. 1975/2006, visų prima kiek tai susiję su kontrolės ir kompleksinio paramos susiejimo procedūromis. Be to, iš Reglamento Nr. 1975/2006 7 straipsnio matyti, kad kai kurios Reglamento Nr. 796/2004, kurį pakeitė Reglamentas Nr. 1122/2009, nuostatos ir ypač pastarojo reglamento 23 straipsnis mutatis mutandis taikomi paramos paraiškoms, kaip nagrinėjamosios pagrindinėje byloje. Be to, neginčijama, kad Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnio trečia pastraipa buvo taikoma pagrindinės bylos aplinkybėmis.

               33

               Taigi, reikia manyti, kad šiais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia nustatyti, ar Sąjungos teisė, ypač jos nuostatos dėl agrarinės aplinkosaugos išmokų, nurodytų ankstesniame šio sprendimo punkte, draudžia nacionalinės teisės aktus, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriuose, pirma, kaip agrarinės aplinkosaugos paramos paraiškos priimtinumo sąlygos reikalaujama, kad paramos prašytojas vėliausiai kartu su paraiška pateiktų mokėjimo agentūrai dokumentą, kaip aptariamas sertifikatas, ir, antra, numatyta, kad nepateikus šio dokumento per nustatytus terminus šiam prašytojui taikoma sankcija – visos jo paraiškos atmetimas ir už trejus ateinančius metus mokėtinos paramos sumažinimas.

               34

               Taigi prašymai priimti prejudicinius sprendimus yra priimtini.

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               35

               Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1122/2009 23 straipsnis, siejamas su reglamentais Nr. 1698/2005 ir 1975/2006, draudžia tokius nacionalinės teisės aktus, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriuose reikalaujama, kad agrarinės aplinkosaugos paramos prašytojas kartu su paramos paraiška pateiktų mokėjimo agentūrai retos augalų veislės sertifikatą, suteikiantį jam teisę į šios paramos išmokėjimą.

               36

               Pirmiausia pažymėtina, kad nė viename iš ankstesniame sprendimo punkte minėtų reglamentų aiškiai nenumatyta nuostata, kuri draustų tokius nacionalinės teisės aktus.

               37

               Kiek tai susiję su kaimo plėtros programomis, Reglamento Nr. 1698/2005 74 straipsnyje numatyta, kad valstybės narės kiekvienai tokiai programai nustato sistemą, kuri leistų užtikrinti veiksmingą šių programų kontrolę.

               38

               Konkrečiai tariant, Reglamento Nr. 1975/2006 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad Bendrijos ar nacionaliniuose teisės aktuose arba kaimo plėtros programose nustatyti tinkamumo kriterijai būtų tikrinami pagal valstybių narių nustatytinus rodiklius, kuriuos būtų galima patikrinti. Atsižvelgiant į šio straipsnio 3 dalį šie rodikliai turi, be kita ko, leisti patikrinti, kad joks asmuo negalėtų nepagrįstai gauti išmokų ir taip įgyti paramos schemos tikslams prieštaraujančio pranašumo.

               39

               Šiuo atžvilgiu bendrieji paramos paraiškų ir mokėjimo prašymų kontrolės principai, nurodyti Reglamento Nr. 1975/2006 10 straipsnyje, palieka valstybėms narėms laisvę apibrėžti tinkamus metodus ir priemones, kurių reikia paramos skyrimo kiekvienai paramos priemonei sąlygų atitikčiai patikrinti. Šio straipsnio 4 dalyje pažymėta, kad tinkamumo kriterijų patikrinimą sudaro administraciniai patikrinimai ir patikrinimai vietoje. Dėl administracinių patikrinimų Reglamento Nr. 1975/2006 11 straipsnyje numatyta, kad jie taikomi visoms paramos paraiškoms ir mokėjimų prašymams ir apima visus aspektus, kuriuos įmanoma patikrinti administracinėmis priemonėmis.

               40

               Šioje byloje biuras ir Vengrijos vyriausybė nurodo, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kad aptariamo sertifikato pateikimas yra nacionalinėje teisėje nustatyta paramos paraiškos priimtinumo sąlyga, skirta sudaryti sąlygoms kompetentingoms valdžios institucijoms atlikti ex ante patikrinimą dėl prašytojo tinkamumo gauti paramą pagal tam tikrą paramos schemą, siekiant sustiprinti kontrolės veiksmingumą. Šiuo atžvilgiu reikalavimas pateikti tokį sertifikatą kartu su paramos paraiška leidžia užtikrinti, kad šios išmokos nebūtų sumokėtos prieš pasibaigiant patikrinimams, taigi ir užtikrinti, kaip to pageidavo Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 1975/2006 4 konstatuojamojoje dalyje, prevencinį šių patikrinimų poveikį.

               41

               Vadinasi, tokie nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriuose kaip agrarinės aplinkosaugos paramos paraiškos priimtinumo sąlygos reikalaujama, kad šios paramos prašytojas vėliausiai kartu su šia paraiška pateiktų mokėjimo agentūrai sertifikatą, kaip nagrinėjamąjį pagrindinėje byloje, priskirtini valstybių narių pagal Reglamento Nr. 1975/2006 5, 10 ir 11 straipsnius turimai diskrecijai ir prisideda prie šiomis nuostatomis siekiamo tikslo – užtikrinti patikrinimų veiksmingumą.

               42

               Vis dėlto valstybių narių naudojantis diskrecija priimtos priemonės negali kenkti reglamentų Nr. 1698/2005, 1975/2006 ir 1122/2009 effet utile ir pažeisti bendrųjų Sąjungos teisės principų, ypač proporcingumo (pagal analogiją žr. Sprendimo Bonn Fleisch, C‑1/06, EU:C:2007:396, 40 punktą) ir teisinio saugumo principų (pagal analogiją žr. Nutarties Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, 31 ir 32 punktus).

               43

               Pirma, pareiškėjas pagrindinėje byloje savo rašytinėse pastabose nurodo, kad šie teisės aktai neproporcingi, nes juose numatytas terminas, kuriam pasibaigus negalimas joks paramos paraiškos trūkumų ištaisymas, kai aptariamas sertifikatas per šį terminą negalėjo būti pateiktas.

               44

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1122/2009 19 ir 28 konstatuojamosiose dalyje, siekiant užtikrinti Sąjungos teisės žemės ūkio paramos srityje siekiamo tikslo įgyvendinimą, būtina, kad valstybės narės nustatytų paramos paraiškų ir jas lydinčių patvirtinamųjų dokumentų pateikimo terminus.

               45

               Reglamento Nr. 1122/2009 23 straipsnyje aiškiai numatyta, kad papildomas 25 dienų nuo valstybės narės nustatytos datos terminas turi būti numatytas dėl šių paraiškų ir patvirtinamųjų dokumentų pateikimo procedūrų, siekiant leisti pavėluotai pateikti šias paraiškas ir dokumentus, su sąlyga, kad bus taikoma šioje nuostatoje numatyta sankcija.

               46

               Tačiau biuras per Teisingumo Teismo posėdį patvirtino, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, laikantis Reglamento Nr. 1122/2009 23 straipsnio 1 dalies, numatytas papildomas 25 dienų terminas aptariamam sertifikatui pateikti vėliau laiko, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               47

               Antra, kalbant apie pareiškėjo pagrindinėje byloje nurodomą teisinio saugumo principo pažeidimą dėl to, kad 2010 m. buvo pakeista tokių dokumentų, kaip aptariamas sertifikatas, pateikimo tvarka, reikia priminti, kad šis principas reikalauja, kad teisės aktai, privatiems asmenims sukeliantys nepalankių pasekmių, būtų aiškūs, tikslūs ir teisės subjektai galėtų numatytų jų taikymą (Nutarties Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, 32 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               48

               Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad privatus asmuo negali tikėtis, jog teisės aktai liks visiškai nepakeisti, ir gali ginčyti tik teisės aktų pakeitimo įgyvendinimo taisykles. Taigi pagal teisinio saugumo principą nereikalaujama nekeisti teisės aktų, tačiau reikalaujama, kad teisės aktų leidėjas atsižvelgtų į konkrečią ūkio subjektų padėtį ir prireikus atitinkamai pritaikytų naujų teisės normų taikymą (Nutarties Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, 33 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               49

               Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamų naujų teisės aktų įsigaliojimo tvarka sudarė sąlygas susijusiems ūkio subjektams protingomis sąlygomis įvykdyti jų reikalavimus ir ypač ar pareiškėjas pagrindinėje byloje galėjo gauti ir pateikti aptariamą sertifikatą per šiuose iš dalies pakeistuose nacionalinės teisės aktuose nustatytą terminą.

               50

               Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės, be kita ko, patikrinti, ar, kaip nurodo biuras, reikalavimas pateikti retų augalų veislių sertifikatą nėra naujas ir ar naujuose teisės aktuose nenumatyta imperatyvi galutinė data, iki kurios galima šio sertifikato prašyti iš kompetentingų valdžios institucijų, ir prireikus atsižvelgti į šias aplinkybes atlikdamas vertinimą.

               51

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti: Reglamento Nr. 1122/2009 23 straipsnis, siejamas su reglamentais Nr. 1698/2005 ir 1975/2006, turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriuose reikalaujama, kad agrarinės aplinkosaugos paramos prašytojas kartu su paramos paraiška pateiktų mokėjimo agentūrai retos augalų veislės sertifikatą, suteikiantį jam teisę į šios paramos išmokėjimą, su sąlyga, kad šie teisės aktai sudarė sąlygas atitinkamiems ūkio subjektams protingomis sąlygomis įvykdyti jų reikalavimus, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl trečiojo–penktojo klausimų

               52

               Trečiuoju–penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnio trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad joje nustatyta sankcija taikytina agrarinės aplinkosaugos paramos prašytojui, kuris prie paramos paraiškos neprideda tokio dokumento, kaip aptariamas sertifikatas.

               53

               Pirmiausia pažymėtina, kad pagrindinės bylos šalys nesutaria dėl priežasčių, dėl kurių aptariamas sertifikatas nebuvo pateiktas pareiškėjo pagrindinėje byloje per nacionaliniuose teisės aktuose nustatytą terminą. Pareiškėjas pagrindinėje byloje mano, kad tokia padėtis susiklostė dėl force majeure atvejo, dėl kurio jis negalėjo sėti aptariamos augalų veislės ir laiku gauti šio sertifikato. Biuras savo ruožtu nurodo, kad šį sertifikatą buvo galima gauti prieš šio augalo sėją, taigi ir pateikti laiku.

               54

               Vis dėlto neginčijama, kad pareiškėjui pagrindinėje byloje dėl sertifikato nepateikimo buvo skirta sankcija pagal Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnio, susijusio su paramos sumažinimu arba jos neskyrimu, kai pateikiant paraiškas pagal paramos „už plotą“ schemas „deklaruojamas per didelis plotas“, trečią pastraipą. Tačiau šiuo klausimu konstatuotina, kad pažeidimas, kuriuo kaltinamas pareiškėjas pagrindinėje byloje, susijęs ne su įsipareigojimu dėl paramos paraiškoje deklaruotu plotu, bet su pareiga laiku pateikti aptariamą sertifikatą, patvirtinantį, jog įvykdytos paramos tinkamumo sąlygos.

               55

               Todėl reikia konstatuoti, kad šis pažeidimas patenka ne į Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnio, o į jo 23 straipsnio 1 dalies antros ir trečios pastraipos taikymo sritį, nes, kaip pažymėta šio sprendimo 45 punkte, pastarojoje nuostatoje numatytos specialios sankcijos už tokius pažeidimus.

               56

               Remiantis pastarąja nuostata, išskyrus šio reglamento 75 straipsnyje nurodytus force majeure atvejus ir išskirtines aplinkybes, jei toks dokumentas pateikiamas praėjus nustatytam terminui, mokėtina prašomos pagalbos suma mažinama 1 % už kiekvieną vėlavimo darbo dieną. Be to, šioje nuostatoje taip pat numatyta, kad jei vėluojama daugiau kaip 25 kalendorines dienas, paraiška nepriimama.

               57

               Vadinasi, tokiose situacijoje, kokia susiklostė pagrindinėje byloje, kai paramos prašytojas nepateikė aptariamo sertifikato nei per paramos paraiškos pateikimo terminą, nei per papildomą 25 dienų tokio prašymo ir patvirtinamųjų dokumentų pavėluoto pateikimo terminą, kaip vienintelė sankcija Reglamento Nr. 1122/2009 23 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje numatyta, kad paramos paraiška turi būti pripažinta nepriimtina.

               58

               Kiek tai susiję su tuo, ar pažeidimą, kuriuo kaltinamas pareiškėjas pagrindinėje byloje, lėmė force majeure atvejis ir dėl to jam galėjo būti netaikoma Reglamento Nr. 1122/2009 23 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje numatyta sankcija, vertindamas faktines aplinkybes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar šį pažeidimą lėmė su subjektu nesusijusios, neįprastos ir nenumatomos aplinkybės, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių jis ėmėsi (šiuo klausimu žr. Sprendimo Parras Medina, C‑208/01, EU:C:2002:593, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               59

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį–penktąjį klausimus reikia atsakyti: Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnio trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad joje nustatyta sankcija netaikytina agrarinės aplinkosaugos paramos prašytojui, kuris prie paramos paraiškos neprideda tokio dokumento, kaip aptariamas sertifikatas. Šio reglamento 23 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa turi būti suprantama taip, kad toks nepateikimas iš principo reiškia, kad agrarinės aplinkosaugos paramos išmokos prašymas nepriimamas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               60

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2009 m. lapkričio 30 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1122/2009, kuriuo nustatomos išsamios Tarybos reglamento (EB) Nr. 73/2009 įgyvendinimo taisyklės, susijusios su kompleksiniu paramos susiejimu, moduliavimu ir integruota administravimo ir kontrolės sistema pagal tame reglamente numatytas ūkininkams skirtas tiesioginės paramos schemas, ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1234/2007 įgyvendinimo taisyklės, susijusios su kompleksiniu paramos susiejimu pagal vyno sektoriui numatytą paramos schemą, siejamo su 2005 m. rugsėjo 20 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai, iš dalies pakeistu 2009 m. gegužės 25 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 473/2009, ir su 2006 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1975/2006, nustatančiu išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 kontrolės procedūrų įgyvendinimo ir kompleksinio paramos susiejimo įgyvendinimo taisykles, susijusias su paramos kaimo plėtrai priemonėmis, iš dalies pakeistu 2009 m. birželio 9 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 484/2009, 23 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia tokių nacionalinės teisės aktų, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, kuriuose reikalaujama, kad agrarinės aplinkosaugos paramos prašytojas kartu su paramos paraiška pateiktų mokėjimo agentūrai retos augalų veislės sertifikatą, suteikiantį jam teisę į šios paramos išmokėjimą, su sąlyga, kad šie teisės aktai sudarė sąlygas atitinkamiems ūkio subjektams protingomis sąlygomis įvykdyti jų reikalavimus, o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                           2.

                           Reglamento Nr. 1122/2009 58 straipsnio trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad joje nustatyta sankcija netaikytina agrarinės aplinkosaugos paramos prašytojui, kuris prie paramos paraiškos neprideda tokio dokumento, kaip aptariamas sertifikatas. Šio reglamento 23 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa turi būti suprantama taip, kad toks nepateikimas iš principo reiškia, kad agrarinės aplinkosaugos paramos išmokos prašymas nepriimamas.

                     Parašai.

            (
            *
         )   Proceso kalba: vengrų.