title: 2017 m. liepos 26 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#A.S. prieš Slovėnijos Respubliką.#Vrhovno sodišče prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (ES) Nr. 604/2013 – Valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymas – Nepaprastai didelio skaičiaus trečiųjų šalių piliečių, siekiančių gauti tarptautinę apsaugą, atvykimas – Valstybės narės viešosios valdžios institucijų organizuojamas sienos kirtimas siekiant tranzitu vykti į kitą valstybę narę – Įsileidimas dėl humanitarinių priežasčių – 13 straipsnis – Neteisėtas išorės sienos kirtimas – 12 mėnesių terminas, skaičiuojamas nuo neteisėto sienos kirtimo dienos – 27 straipsnis – Teisių gynimo priemonės – Teisminės kontrolės apimtis – 29 straipsnis – 6 mėnesių terminas, skirtas perdavimui įvykdyti – Terminų skaičiavimas – Skundo pateikimas – Stabdomasis poveikis.#Byla C-490/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. liepos 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Reglamentas (ES) Nr. 604/2013 – Valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymas – Nepaprastai didelio skaičiaus trečiųjų šalių piliečių, siekiančių gauti tarptautinę apsaugą, atvykimas – Valstybės narės viešosios valdžios institucijų organizuojamas sienos kirtimas siekiant tranzitu vykti į kitą valstybę narę – Įsileidimas dėl humanitarinių priežasčių – 13 straipsnis – Neteisėtas išorinės sienos kirtimas – 12 mėnesių terminas, skaičiuojamas nuo neteisėto sienos kirtimo dienos – 27 straipsnis – Teisių gynimo priemonės – Teisminės kontrolės apimtis – 29 straipsnis – Šešių mėnesių terminas, skirtas perdavimui įvykdyti – Terminų skaičiavimas – Skundo pateikimas – Stabdomasis poveikis“
      Byloje C‑490/16
      dėl Vrhovno sodišče (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnija) 2016 m. rugsėjo 13 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. rugsėjo 16 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         A.S.

      prieš

         Slovėnijos Respubliką

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (pranešėjas), J. L. da Cruz Vilaça, M. Berger ir A Prechal, teisėjai A. Rosas, A. Arabadjiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund ir S. Rodin,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2017 m. kovo 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               –

               A.S., atstovaujamo svetovalca za begunce M. Nabergoj ir S. Zbičajnik,

               –

               Slovėnijos vyriausybės, atstovaujamos N. Pintar Gosenca, B. Jovin Hrastnik ir A. Vran,

               –

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos T. Papadopoulou,

               –

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos E. Armoët,

               –

               Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato L. Cordì,

               –

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. M. Tátrai ir M. Z. Fehér,

               –

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Hesse,

               –

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. Crane, padedamos baristerio C. Banner,

               –

               Šveicarijos vyriausybės, atstovaujamos U. Bucher,

               –

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande bei M. Žebre ir G. Wils,

         susipažinęs su 2017 m. birželio 8 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (OL L 180, 2013, p. 31; toliau – Reglamentas „Dublinas III“), 13 straipsnio 1 dalies, 27 straipsnio 1 dalies ir 29 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Sirijos piliečio A.S. ir Republika Slovenija (Slovėnijos Respublika) ginčą dėl pastarosios sprendimo nenagrinėti A.S. pateikto tarptautinės apsaugos prašymo.

         Teisinis pagrindas

               3

               Reglamento „Dublinas III“ 4, 5 ir 19 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:

                        „(4)

                        [1999 m. spalio 15 ir 16 d.] Tamperėje įvykusio [Europos viršūnių Tarybos] posėdžio išvadose taip pat konstatuojama, kad [bendrai Europos prieglobsčio sistemai] artimiausiu metu turėtų būti priskirtas aiškus ir veiksmingas valstybės narės, atsakingos už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo būdas;

                        (5)

                        toks būdas ir valstybėms narėms, ir atitinkamiems asmenims turėtų būti grindžiamas objektyviais bei teisingais kriterijais. Jis pirmiausia turėtų padėti greitai nustatyti atsakingą valstybę narę, kad būtų galima garantuoti veiksmingą galimybę pradėti tarptautinės apsaugos suteikimo procedūras ir netrukdyti siekiui greitai nagrinėti tarptautinės apsaugos prašymus;

                  <…>

                        (19)

                        siekiant užtikrinti veiksmingą atitinkamų asmenų teisių apsaugą, reikėtų įtvirtinti teisines garantijas ir teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę, kai priimami sprendimai dėl perdavimo atsakingai valstybei narei, laikantis visų pirma Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio. Siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi tarptautinės teisės normų, veiksminga teisės gynimo nuo tokių sprendimų priemonė turėtų apimti tiek šio reglamento taikymo, tiek teisinių ir faktinių aplinkybių, susiklosčiusių valstybėje narėje, kuriai perduodamas prašytojas, vertinimą;“

               4

               Šio reglamento 1 straipsnyje nustatyta:
               „Šiuo reglamentu išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą (toliau – atsakinga valstybė narė), nustatymo kriterijai ir mechanizmai.“

               5

               To paties reglamento 3 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatyta:
               „Jei prašytojo neįmanoma perduoti pirmajai paskirtai atsakinga valstybei narei, nes esama pagrįstų priežasčių manyti, kad tos valstybės narės prieglobsčio procedūra ir prašytojų priėmimo sąlygos turi sisteminių trūkumų, dėl kurių esama nežmoniško ar žeminančio elgesio, kaip apibrėžta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnyje, rizikos, atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą atliekanti valstybė narė toliau nagrinėja III skyriuje išdėstytus kriterijus, kad nustatytų, ar kita valstybė narė galėtų būti paskirta atsakinga.“

               6

               Šio reglamento 7 straipsnio 2 dalyje patikslinta:
               „Pagal šiame skyriuje įtvirtintus kriterijus atsakinga valstybė narė nustatoma atsižvelgiant į padėtį tuo metu, kai prašytojas pirmą kartą valstybei narei pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.“

               7

               Reglamento „Dublinas III“ 12 straipsnyje įtvirtinamas valstybės narės, atsakingos už leidimų gyventi arba vizų išdavimą, nustatymo kriterijus.

               8

               Šio reglamento 13 straipsnio „Atvykimas ir (arba) buvimas“ 1 dalyje nustatyta:
               „Kai remiantis tiesioginiais ar netiesioginiais įrodymais, apibūdintais šio reglamento 22 straipsnio 3 dalyje nurodytuose dviejuose sąrašuose, įskaitant [2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) Nr. 603/2013 dėl Eurodac sistemos pirštų atspaudams lyginti sukūrimo siekiant veiksmingai taikyti Reglamentą (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, ir dėl valstybių narių teisėsaugos institucijų bei Europolo teisėsaugos tikslais teikiamų prašymų palyginti duomenis su Eurodac sistemos duomenimis ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1077/2011, kuriuo įsteigiama Europos didelės apimties IT sistemų laisvės, saugumo ir teisingumo erdvėje operacijų valdymo agentūra (OL L 180, 2013, p. 1)], nurodytus duomenis, nustatoma, kad prašytojas neteisėtai kirto valstybės narės sieną, sausuma, jūra ar oru atvykdamas iš trečiosios šalies, už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą yra atsakinga ta valstybė narė, į kurią jis taip atvyko. Šios atsakomybės nelieka praėjus 12 mėnesių nuo tokio neteisėto sienos kirtimo dienos.“

               9

               Reglamento „Dublinas III“ 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Jei valstybė narė, kuriai buvo pateiktas tarptautinės apsaugos prašymas, mano, kad už to prašymo nagrinėjimą yra atsakinga kita valstybė narė, ji gali kuo skubiau ir jokiu būdu ne vėliau kaip per tris mėnesius nuo to prašymo pateikimo, kaip apibrėžta 20 straipsnio 2 dalyje, dienos paprašyti, kad ta kita valstybė narė perimtų prašytoją savo žinion.
               Nepaisant pirmos pastraipos, nustačius atitiktį sistemoje „Eurodac“ lyginant su duomenimis, įregistruotais pagal Reglamento (ES) Nr. 603/2013 14 straipsnį, prašymas siunčiamas per du mėnesius nuo to atitikties rezultato gavimo pagal to reglamento 15 straipsnio 2 dalį.
               Jei prašymas perimti prašytoją savo žinion per pirmoje ir antroje pastraipose nustatytus laikotarpius nepateikiamas, atsakomybė už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą tenka valstybei, kurioje prašymas buvo pateiktas.“

               10

               Reglamento „Dublinas III“ 23 straipsnio 2 ir 3 dalys suformuluotos taip:
               „2.   Prašymas atsiimti pateikiamas kuo skubiau, tačiau bet kuriuo atveju ne vėliau kaip per du mėnesius nuo pranešimo apie atitiktį sistemoje „Eurodac“ gavimo pagal Reglamento (ES) Nr. 603/2013 9 straipsnio 5 dalį.
               Jeigu prašymas atsiimti grindžiamas ne iš sistemos „Eurodac“ gautais duomenimis, o kitais įrodymais, jis per tris mėnesius nuo tarptautinės apsaugos prašymo pateikimo dienos, kaip apibrėžta 20 straipsnio 2 dalyje, išsiunčiamas prašomai valstybei narei.
               3.   Kai prašymas atsiimti nepateikiamas per 2 dalyje nustatytus laikotarpius, atsakomybė už tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą tenka valstybei narei, kurioje pateiktas tas naujas prašymas.“

               11

               Reglamento „Dublinas III“ 26 straipsnio 1 dalis išdėstyta taip:
               „Jei prašoma valstybė narė sutinka prašytoją <…> perimti savo žinion arba atsiimti, prašančioji valstybė narė praneša atitinkamam asmeniui apie sprendimą perduoti jį atsakingai valstybei narei ir atitinkamais atvejais jo tarptautinės apsaugos prašymo nenagrinėjimą. <…>“

               12

               Šio reglamento 27 straipsnio 1 ir 3 dalyse numatyta:
               „1.   Prašytojas <…> turi teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę ir gali pateikti teismui skundą dėl sprendimo dėl perdavimo faktinių ir teisinių pagrindų arba prašyti jį peržiūrėti.
               <…>
               3.   Sprendimų dėl perdavimo apskundimo arba peržiūrėjimo tikslais, valstybės narės savo nacionalinėje teisėje nustato, kad:

                        a)

                        skundas arba sprendimo peržiūrėjimas suteikia atitinkamam asmeniui teisę likti atitinkamoje valstybėje narėje, kol bus gauti skundo ar peržiūrėjimo rezultatai, arba

                        b)

                        perdavimo vykdymas automatiškai sustabdomas ir toks sustabdymas pasibaigia po tam tikro pagrįsto laikotarpio, per kurį teismas po atidaus ir nuodugnaus nagrinėjimo yra priėmęs sprendimą dėl skundžiamo arba peržiūrimo sprendimo vykdymo sustabdymo, arba

                        c)

                        atitinkamam asmeniui suteikiama galimybė per pagrįstą laikotarpį prašyti teismo sustabdyti sprendimo dėl perdavimo vykdymą, kol nagrinėjamas jo skundas ar peržiūrimas sprendimas. Valstybės narės užtikrina, kad būtų taikoma veiksminga teisės gynimo priemonė, sustabdydamos perdavimo vykdymą, kol bus priimtas sprendimas dėl pirmo sustabdymo prašymo. <…>“

               13

               Šio reglamento 29 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
               „1.   Prašytojas <…> iš prašančiosios valstybės narės atsakingai valstybei narei perduodamas <…> ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo kitos valstybės narės prašymo atitinkamą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti gavimo arba nuo galutinio sprendimo dėl skundo ar peržiūrėjimo priėmimo, jei sprendimo vykdymas buvo sustabdytas pagal 27 straipsnio 3 dalį.
               <…>
               2.   Tais atvejais, kai perdavimas per šešis mėnesius neįvyksta, atsakinga valstybė narė atleidžiama nuo pareigų atitinkamą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti, o atsakomybė pereina prašančiajai valstybei narei. Šis terminas gali būti pratęstas ne ilgiau kaip iki vienerių metų, jei perdavimas negalėjo įvykti dėl atitinkamo asmens įkalinimo, arba ne ilgiau kaip iki aštuoniolikos mėnesių, jei atitinkamas asmuo slapstosi.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               14

               A. S. iš Sirijos išvyko į Libaną ir iš ten keliavo per Turkiją, Graikiją, buvusią Jugoslavijos Respubliką Makedoniją ir Serbiją. 2016 m. jis kirto pastarosios valstybės ir Kroatijos sieną. Kroatijos valdžios institucijos suorganizavo jo vykimą iki Slovėnijos sienos.

               15

               2016 m. vasario 20 d. A. S. atvyko į Slovėniją. Vėliau Slovėnijos valdžios institucijos jį perdavė Austrijos valdžios institucijoms. Šios atsisakė jį įsileisti į Austriją.

               16

               2016 m. vasario 23 d. A. S. Slovėnijoje pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.

               17

               Slovėnijos valdžios institucijos paprašė Kroatijos valdžios institucijų perimti A. S. savo žinion pagal Reglamento „Dublinas III“ 21 straipsnį. Šis prašymas patenkintas 2016 m. gegužės 20 d.

               18

               2016 m. birželio 14 d.Ministrstvo za notranje zadeve (Vidaus reikalų ministerija, Slovėnija) nusprendė nenagrinėti A. S. pateikto tarptautinės apsaugos prašymo, motyvuodama tuo, kad šis asmuo turi būti perkeltas į Kroatiją, kuri laikoma valstybe nare, atsakinga už šio prašymo nagrinėjimą pagal Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalyje nustatytą kriterijų, nes A. S., atvykdamas iš trečiosios šalies, neteisėtai kirto Kroatijos sieną.

               19

               A. S. šį sprendimą apskundė Upravno sodišče (Administracinis teismas, Slovėnija). 2016 m. liepos 4 d. šis teismas atmetė jo skundą ir kartu sustabdė 2016 m. birželio 14 d. Vidaus reikalų ministerijos sprendimo vykdymą, kol pagrindinėje nagrinėjamoje byloje bus priimtas galutinis sprendimas. Todėl A. S. pareiškė ieškinį prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

               20

               Tokiomis aplinkybėmis Vrhovno sodišče (Aukščiausiasis Teismas, Slovėnija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar teisminė gynyba pagal reglamento [„Dublinas III“] 27 straipsnį taip pat apima 13 straipsnio 1 dalyje nustatyto kriterijaus sąlygų aiškinimą, kai valstybė narė priima sprendimą nenagrinėti tarptautinės apsaugos prašymo, o kita valstybė narė, remdamasi tuo pačiu pagrindu, prisiima atsakomybę už prašymo nagrinėjimą, bet prašytojas su tuo nesutinka?

                        2.

                        Ar neteisėto valstybės sienos kirtimo sąlyga pagal reglamento [„Dublinas III“] 13 straipsnio 1 dalį turi būti aiškinama kaip nepriklausoma ir savarankiška sąvoka, ar ji turi būti aiškinama atsižvelgiant į [2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, 2008, p. 98)] 3 straipsnio 2 punktą ir [2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 562/2006, nustatančio taisyklių, reglamentuojančių asmenų judėjimą per sienas, Bendrijos kodeksą (Šengeno sienų kodeksas; OL L 105, 2006, p. 1), iš dalies pakeisto 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 610/2013 (OL L 182, 2013, p. 1)], 5 straipsnį, kuriuose apibrėžiamas neteisėtas sienos kirtimas, ir ar toks aiškinimas turi būti taikomas reglamento [Dublinas III] 13 straipsnio 1 daliai?

                        3.

                        Ar, atsižvelgiant į atsakymą į antrąjį klausimą ir į šios bylos aplinkybes, neteisėto valstybės sienos kirtimo sąvoką pagal reglamento [„Dublinas III“] 13 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad sienos kirtimas nelaikomas neteisėtu, kai valstybės narės viešosios valdžios institucijos organizuoja vykimą tranzitu į kitą <…> valstybę narę?

                        4.

                        Jeigu į trečiąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar reglamento [„Dublinas III“] 13 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal ją draudžiama grąžinti trečiosios valstybės pilietį į valstybę, laikytina pirmąja jo atvykimo į [Sąjungos] teritoriją valstybe?

                        5.

                        Ar reglamento [„Dublinas III“] 27 straipsnį reikia aiškinti taip, kad [šio reglamento] 13 straipsnio 1 dalyje ir 29 straipsnio 2 dalyje nustatyti terminai neskaičiuojami, kai prašytojas naudojasi teise į teisminę gynybą, a fortiori kai pateikiamas prejudicinis klausimas arba kai nacionalinis teismas laukia, kol Europos Sąjungos Teisingumo Teismas pateiks atsakymą į tokį klausimą, pateiktą kitoje byloje? Ar terminai skaičiuojami tada, kai atsakinga valstybė narė vis dėlto neturi teisės atsisakyti priimti?“

         Procesas Teisingumo Teisme

               21

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paprašė, kad būtų pritaikyta Teisingumo Teismo procedūros reglamento 107 straipsnyje numatyta prejudicinio sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūra.

               22

               2016 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismas, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo siūlymu ir išklausęs generalinę advokatę, nutarė netenkinti šio prašymo.

               23

               2016 m. gruodžio 22 d. sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas šios bylos nagrinėjimui suteikė pirmenybę.

         Dėl prejudicinių klausimų
      Dėl pirmojo klausimo

               24

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad tarptautinės apsaugos prašytojas, skųsdamas sprendimą jį perduoti, gali remtis šio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto atsakomybės kriterijaus dėl neteisėto valstybės narės sienos kirtimo klaidingu taikymu.

               25

               Reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalyje patikslinama, kad tarptautinės apsaugos prašytojas turi teisę į veiksmingą teisės gynimo priemonę ir gali pateikti teismui skundą dėl sprendimo perduoti faktinių ir teisinių pagrindų arba prašyti jį peržiūrėti.

               26

               Tarptautinės apsaugos prašytojui suteiktos teisių gynimo nuo jo atžvilgiu priimto sprendimo dėl perdavimo priemonės apimtis patikslinta šio reglamento 19 konstatuojamojoje dalyje, kurioje nurodyta, jog siekiant užtikrinti, kad būtų laikomasi tarptautinės teisės normų, veiksminga teisių gynimo nuo tokių sprendimų priemonė turėtų apimti tiek šio reglamento taikymo, tiek teisinių ir faktinių aplinkybių, susiklosčiusių valstybėje narėje, kuriai perduodamas prašytojas, vertinimą (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 7 d. Sprendimo Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, 38 ir 39 punktus).

               27

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas 2016 m. birželio 7 d. Sprendimo Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409) 61 punkte nusprendė, kad tarptautinės apsaugos prašytojas, pateikdamas tokį skundą, gali remtis Reglamento „Dublinas III“ III skyriuje įtvirtinto atsakomybės už tarptautinę apsaugą prašymo nagrinėjimą kriterijaus klaidingu taikymu.

               28

               Toje byloje Teisingumo Teismas visiškai neatskyrė įvairių šiame skyriuje numatytų kriterijų, tarp kurių yra ir kriterijus dėl neteisėto valstybės narės sienos kirtimo, nustatytas šio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje.

               29

               Vis dėlto byloje, kurioje buvo priimtas minėtas spendimas, buvo tiesiogiai nagrinėjamas tik šio reglamento 12 straipsnyje nustatytas kriterijus.

               30

               Teisingumo Teismo toje byloje nurodyti motyvai mutatis mutandis taip pat taikytini dėl to paties reglamento 13 straipsnio 1 dalyje nustatyto kriterijaus.

               31

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad Reglamento „Dublinas III“ 12 ir 13 straipsniuose išvardytiems kriterijams panašus vaidmuo tenka per šiame reglamente įtvirtintą, todėl jo laikantis vykdomą atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 7 d. Sprendimo Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, 41–44 punktus).

               32

               Be to, permainos, susijusios su valstybės narės, atsakingos už vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo sistema, ir šios sistemos tikslai, pabrėžti 2016 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismas Sprendimo Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409) 45–59 punktuose, taip pat yra svarbūs tikrinant minėto reglamento 13 straipsnio taikymą.

               33

               Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos aplinkybės, kad pagrindinėje byloje kita valstybė narė jau prisiėmė atsakomybę už konkretaus tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, svarbu pažymėti, kad pagal Reglamento „Dublinas III“ 26 straipsnio 1 dalį apie sprendimą dėl perdavimo atitinkamam asmeniui galima pranešti tik tada, jei prašoma valstybė narė sutinka tokį asmenį perimti savo žinion arba atsiimti.

               34

               Esant tokioms aplinkybėms neturi būti laikoma, kad teisminė sprendimo dėl perdavimo kontrolė, kiek ji susijusi su šio reglamento III skyriuje nustatytų kriterijų taikymu, negalima, nes dėl to šio reglamento 27 straipsnio 1 dalis iš esmės netektų savo veiksmingumo. Be to, reikia konstatuoti, kad byloje, kurioje priimtas 2016 m. birželio 7 d. Sprendimas Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), prašoma valstybė narė aiškiai pripažino esanti atsakinga už konkretaus tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą.

               35

               Remiantis visu tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento „Dublinas III“ 27 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento 19 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinama taip, kad tarptautinės apsaugos prašytojas, skųsdamas jo atžvilgiu priimtą sprendimą dėl perdavimo, gali remtis šio reglamento 13 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto atsakomybės kriterijaus, susijusio su neteisėtu valstybės narės sienos kirtimu, klaidingu taikymu.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               36

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalis, prireikus siejama su Reglamento Nr. 562/2006, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 610/2013, ir Direktyvos 2008/115 nuostatomis, turi būti aiškinama taip, kad tai, jog pirmosios valstybės narės valdžios institucijos, susidūrusios su nepaprastai dideliu skaičiumi trečiosios šalies piliečių, siekiančių tranzitu keliauti per jos teritoriją tam, kad kitoje valstybėje narėje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymą, toleravo trečiosios šalies piliečio, kuris netenkina šioje pirmoje valstybėje narėje iš esmės nustatytų atvykimo sąlygų, atvykimą į jos teritoriją, turi būti laikoma, kad toks asmuo „neteisėtai kirto“ pirmosios valstybės narės sieną, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

               37

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šios dienos sprendimo Jafari (C‑646/16) 41–58 punktų, trečiosios šalies piliečio įsileidimas į valstybės narės teritoriją esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, neturi būti laikomas „viza“, kaip tai suprantama pagal Reglamento „Dublinas III“ 12 straipsnį.

               38

               Kalbant apie šio reglamento 13 straipsnio 1 dalies aiškinimą pirmiausia iš to sprendimo 60–72 straipsnių matyti, kad jei Sąjungos teisės aktai, priimti sienų kontrolės ir imigracijos srityse, laikytini teisiniu pagrindu, į kurį reikia atsižvelgti aiškinant šią nuostatą, sąvokos „neteisėtas valstybės narės sienos kirtimas“, kaip ji suprantama pagal šį reglamentą, apimtis iš esmės neturėtų būti tiesiogiai siejama su šiais aktais.

               39

               Toliau, kaip matyti iš minėto sprendimo 73–92 punktų, tai, kad pirmoji valstybė narė į savo teritoriją įsileido trečiosios šalies pilietį, kuris netenkino šioje valstybėje narėje nustatytų atvykimo sąlygų, o siekė tranzitu keliauti į kitą valstybę narę tam, kad ten pateiktų tarptautinės apsaugos prašymą, turi būti laikoma, kad toks asmuo „neteisėtai kirto“ pirmosios valstybės narės sieną, kaip tai suprantama pagal Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalį, kad toks sienos kirtimas buvo toleruojamas ar leidžiamas pažeidžiant taikytinas taisykles arba kad buvo leidžiamas remiantis humanitarinėmis priežastimis ir nukrypstant nuo iš esmės trečiosios šalies piliečiams nustatytų atvykimo sąlygų.

               40

               Galiausiai tai, kad siena buvo kirsta susidarius tokiai situacijai, kuriai būdingas nepaprastai didelio skaičiaus trečiųjų šalių piliečių, siekiančių gauti tarptautinę apsaugą, atvykimas, negali turėti reikšmės aiškinant arba taikant šią nuostatą (šios dienos Sprendimo Jafari, C‑646/16, 93–100 punktai).

               41

               Atsižvelgiant į tai, reikia priminti, kad pagal Reglamento „Dublinas III“ 3 straipsnio 2 dalį ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 4 straipsnį tarptautinės apsaugos prašytojo perdavimas atsakingai valstybei narei gali būti atliktas tik užtikrinus, kad suinteresuotajam asmeniui dėl šio perdavimo nebus realios grėsmės patirti nežmonišką ar žeminantį elgesį, kaip tai suprantama pagal šį 4 straipsnį (šiuo klausimu žr. 2017 m. vasario 16 d. Sprendimo C. K. ir kt., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 65 punktą). Taigi, perdavimas negalėtų būti atliktas, jeigu dėl nepaprastai didelio skaičiaus trečiųjų šalių piliečių, siekiančių gauti tarptautinę apsaugą, atvykimo tokia grėsmė kiltų atsakingoje valstybėje narėje.

               42

               Tuo remiantis į antrąjį ir trečiąjį klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jei pirmosios valstybės narės valdžios institucijos, susidūrusios su nepaprastai dideliu skaičiumi trečiosios šalies piliečių, siekiančių tranzitu keliauti per jos teritoriją tam, kad kitoje valstybėje narėje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymą, toleravo trečiosios šalies piliečio, kuris netenkina šioje pirmoje valstybėje narėje iš esmės nustatytų atvykimo sąlygų, atvykimą į jos teritoriją, turi būti laikoma, kad toks asmuo „neteisėtai kirto“ pirmosios valstybės narės sieną, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

         Dėl ketvirtojo klausimo

               43

               Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į antrąjį ir trečiąjį klausimus, nėra reikalo atsakyti į ketvirtąjį klausimą.

         Dėl penktojo klausimo

               44

               Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalis ir 29 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinamos taip, kad šiose nuostatose numatyti terminai skaičiuojami toliau po to, kai dėl atitinkamo sprendimo perduoti paduodamas skundas, įskaitant, kai teismas, į kurį kreiptasi, nusprendžia Teisingumo Teismui pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.

               45

               Reglamento „Dublinas III“ III skyriuje „Atsakingos valstybės narės nustatymo kriterijai“ esančio 13 straipsnio 1 dalies antrame sakinyje patikslinta, kad valstybės narės atsakomybės, grindžiamos neteisėto valstybės narės sienos kirtimo kriterijumi, nelieka praėjus 12 mėnesių nuo tokio sienos kirtimo dienos.

               46

               To paties reglamento VI skyriaus VI skirsnyje „Perdavimas“ esančio 29 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad jei perdavimas iš prašančios valstybės narės į atsakingą valstybė narę neįvyksta per šešių mėnesių laikotarpį, atsakinga valstybė narė atleidžiama nuo pareigų atitinkamą asmenį perimti savo žinion arba atsiimti, o atsakomybė pereina prašančiajai valstybei narei.

               47

               Iš šių abiejų nuostatų matyti, kad jose nustatytais terminais siekiama apriboti laiko atžvilgiu valstybės narės atsakomybę pagal Reglamentą „Dublinas III“.

               48

               Vis dėlto tiek iš šių nuostatų formuluočių, tiek iš jų vietos šiame reglamente matyti, kad jos taikomos skirtinguose šiame reglamente nustatytos procedūros etapuose.

               49

               Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalyje nurodytas terminas laikomas šioje nuostatoje nustatyto kriterijaus taikymo sąlyga, todėl turi būti užtikrinta, kad jo būtų laikomasi per atsakingos valstybės narės nustatymo procedūrą, kurią užbaigus, jei reikia, galėtų būti priimtas sprendimas dėl perdavimo.

               50

               Vis dėlto šio reglamento 29 straipsnio 2 dalis, susijusi su sprendimo dėl perdavimo vykdymu, gali būti taikoma tik jei tenkinamas perdavimo principas, t. y. ne anksčiau kaip tada, kai prašoma valstybė narė tenkina prašymą dėl perėmimo savo žinion arba atsiėmimo.

               51

               Taigi, su šiais abiem terminais siejami atitinkami režimai turi būti patikslinti atsižvelgiant į konkrečius jų tikslus per šiame reglamente nustatytą procedūrą.

               52

               Pirma, dėl Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalyje nustatyto termino reikia pažymėti, kad šio reglamento 7 straipsnio 2 dalyje teigiama, jog pagal to paties reglamento III skyriuje įtvirtintus kriterijus atsakinga valstybė narė nustatoma atsižvelgiant į padėtį tuo metu, kai prašytojas pirmą kartą valstybei narei pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.

               53

               Taigi šio reglamento 13 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama kaip reiškianti, kad valstybė narė, kurios išorės sieną neteisėtai kirto trečiosios šalies pilietis, negalės būti laikoma atsakinga valstybe pagal šią nuostatą, jeigu 12 mėnesių terminas, skaičiuojamas nuo neteisėto tokios sienos kirtimo, jau buvo pasibaigęs tą dieną, kai prašytojas pirmą kartą valstybei narei pateikė tarptautinės apsaugos prašymą.

               54

               Šiomis aplinkybėmis skundas dėl sprendimo perduoti, kuris neišvengiamai pateikiamas vėliau, nei pranešimas apie tokį sprendimą ar tarptautinės apsaugos prašymas, dėl savo pobūdžio negali daryti kokio nors poveikio skaičiuojant Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalyje nustatytą terminą.

               55

               Esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, kai tarptautinės apsaugos prašymas pateikiamas nepraėjus 12 mėnesių nuo neteisėto valstybės narės sienos kirtimo, Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalies paskutiniame sakinyje nustatyta taisyklė neužkerta kelio šio atsakomybės kriterijaus taikymui.

               56

               Antra, dėl Reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 2 dalyje nustatyto termino pažymėtina, kad, pirma, iš šio straipsnio skirtingų dalių tarpusavio ryšio ir, antra, iš to, kad šioje nuostatoje nėra jokios informacijos apie šio termino pradžios momentą, matyti, kad joje tik patikslinamos perdavimo įvykdymo termino, nustatyto šio reglamento 29 straipsnio 1 dalyje, pasibaigimo pasekmės (pagal analogiją žr. 2009 m. sausio 29 d. Sprendimo Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, 50 punktą).

               57

               Vis dėlto Reglamento „Dublinas III“ 29 straipsnio 1 dalyje atsižvelgiama į galimo skundo pateikimo pasekmes numatant, kad 6 mėnesių perdavimo įvykdymo terminas prasideda tada, kai priimamas galutinis sprendimas dėl skundo ar peržiūros, su sąlyga, kad sprendimo vykdymas buvo sustabdytas pagal šio reglamento 27 straipsnio 3 dalį.

               58

               Taigi tokio skundo, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, dėl kurio buvo pripažintas stabdomasis poveikis, pateikimas reiškia, kad iš esmės perdavimo įvykdymo terminas pasibaigs tik praėjus 6 mėnesiams po galutinio sprendimo dėl šio skundo priėmimo.

               59

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento „Dublinas III“ 13 straipsnio 1 dalies antras sakinys, siejamas su šio reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad skundo dėl sprendimo perduoti pateikimas neturi įtakos šio 13 straipsnio 1 dalyje numatyto termino skaičiavimui.

               60

               Šio reglamento 29 straipsnio 1 ir 2 dalys aiškintinos taip, jog tokio skundo pateikimas reiškia, kad šiose nuostatose nustatytas terminas prasideda tik tada, kai dėl šio skundo priimamas galutinis sprendimas, įskaitant, kai teismas, į kurį kreiptasi, nusprendžia Teisingumo Teismui pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, su sąlyga, kad tokiam skundui buvo suteiktas stabdomasis poveikis pagal to paties reglamento 27 straipsnio 3 dalį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               61

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 604/2013, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai, 27 straipsnio 1 dalis, siejama su šio reglamento 19 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinama taip, kad tarptautinės apsaugos prašytojas, skųsdamas jo atžvilgiu priimtą sprendimą dėl perdavimo, gali remtis šio reglamento 13 straipsnyje įtvirtinto atsakomybės kriterijaus dėl neteisėto valstybės narės sienos kirtimo klaidingu taikymu.

                           2.

                           Reglamento Nr. 604/2013 13 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jei pirmosios valstybės narės valdžios institucijos, susidūrusios su nepaprastai dideliu skaičiumi trečiosios šalies piliečių, siekiančių tranzitu keliauti per jos teritoriją tam, kad kitoje valstybėje narėje pateiktų tarptautinės apsaugos prašymą, toleravo trečiosios šalies piliečio, kuris netenkina šioje pirmoje valstybėje narėje iš esmės nustatytų atvykimo sąlygų, atvykimą į jos teritoriją, turi būti laikoma, kad toks asmuo „neteisėtai kirto“ pirmosios valstybės narės sieną, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.

                           3.

                           Reglamento Nr. 604/2013 13 straipsnio 1 dalies antras sakinys, siejamas su šio reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad skundo dėl sprendimo perduoti pateikimas neturi įtakos šio 13 straipsnio 1 dalyje numatyto termino skaičiavimui.

                        Šio reglamento 29 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad tokio skundo pateikimas reiškia, kad šiose nuostatose nustatytas terminas prasideda tik tada, kai dėl šio skundo priimamas galutinis sprendimas, įskaitant, kai teismas, į kurį kreiptasi, nusprendžia Teisingumo Teismui pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, su sąlyga, kad tokiam skundui buvo suteiktas stabdomasis poveikis pagal to paties reglamento 27 straipsnio 3 dalį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: slovėnų.


title: 2007 m. balanžio 19 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Elaine Farrell prieš Alan Whitty, Minister for the Environment, Ireland, Attorney General ir Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court - Airija.#Automobilių valdytojų privalomasis civilinės atsakomybės draudimas -Direktyvos 72/166/EEB, 84/5/EEB ir 90/232/EEB - Transporto priemonės keleiviams padaryta žala - Transporto priemonės dalis, nepritaikyta vežti sėdinčius keleivius.#Byla C-356/05.

text:
      Byla C‑356/05
      Elaine Farrell
      prieš
      Alan Whitty ir kt.
      (High Court (Airija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Automobilių valdytojų privalomasis civilinės atsakomybės draudimas – Direktyvos 72/166/EEB, 84/5/EEB ir 90/232/EEB – Transporto priemonės keleiviams padaryta žala – Transporto priemonės dalis, nepritaikyta sėdintiems keleiviams vežti“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Automobilių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyva 90/232
      (Tarybos direktyvos 90/232 1 straipsnis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Automobilių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas – Direktyvos 72/166, 84/5 ir 90/232
      (Tarybos direktyvų 72/166, 84/5 ir 90/232 1 straipsnis)
      3.        Institucijų aktai – Direktyvos – Tiesioginis veikimas
      (EB 249 straipsnio trečioji pastraipa; Tarybos direktyvos 90/232 1 straipsnis)
      1.        Trečiosios direktyvos 90/232 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
         atsakomybės draudimu, suderinimo 1 straipsnis turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos
         automobilių valdytojų civilinės atsakomybės draudimas neapima atsakomybės už asmenų, keliaujančių motorinės transporto priemonės
         dalyje, kuri neskirta keleiviams ir kurioje jiems nėra įrengta sėdimų vietų, sužalojimą.

      Kadangi Bendrijos teisė numato bei apibrėžia galimybę nukrypti nuo pareigos apsaugoti kelių eismo įvykių aukas ir Bendrijos
         teisės aktų tikslų įgyvendinimas reikalauja Bendrijos lygmeniu vienodo požiūrio į keleivių draudiminę apsaugą, valstybės narės
         negali nustatyti papildomų privalomojo draudimo apribojimų keleivių atžvilgiu.

      (žr. 29, 36 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvomis 72/166, 84/5 ir 90/232 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
         atsakomybės draudimu, suderinimo nesiekiama suderinti valstybių narių civilinės atsakomybės taisyklių ir jos yra laisvos nustatyti
         transporto priemonių eismo avarijoms taikomas civilinės atsakomybės taisykles. Tačiau valstybės narės privalo užtikrinti,
         kad pagal jų nacionalinę teisę taikomą civilinę atsakomybę apimtų draudimas, atitinkantis minėtų trijų direktyvų nuostatas.

      Be to, savo kompetenciją šioje srityje valstybės narės privalo įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės, visų pirma Trečiosios
         direktyvos 1 straipsnio, o nacionalinės teisės aktų nuostatos, reglamentuojančios nukentėjusių nuo eismo įvykio patirtos žalos
         atlyginimą, negali panaikinti šio straipsnio veiksmingumo.

      Todėl nacionalinės teisės aktai, kuriuose nurodomi bendrieji ir abstraktūs kriterijai, negali nenumatyti žalos atlyginimo
         keleiviui arba neproporcingai jo apriboti vien dėl keleivio prisidėjimo prie žalos atsiradimo. Tokios atlygintinos žalos dydis
         gali būti sumažinamas tik esant išimtinėms aplinkybėms ir vertinant kiekvieną konkretų atvejį atskirai bei laikantis Bendrijos
         teisės.

      (žr. 33–35 punktus)
      3.        Trečiosios direktyvos 90/232 dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės
         atsakomybės draudimu, suderinimo 1 straipsnis atitinka visas tiesioginio veikimo sąlygas ir todėl suteikia privatiems asmenims
         teisių, kuriomis jie gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose. Tačiau nacionalinis teismas privalo patikrinti, ar
         šia nuostata galima remtis tokios įstaigos, kokia yra Motor Insurers Bureau of Ireland, atžvilgiu.

      Direktyva negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu, bet galima remtis valstybės atžvilgiu, nesvarbu, kas veikia jos vardu:
         darbdavys ar viešojo administravimo institucija. Tarp subjektų, kurių atžvilgiu galima remtis tiesiogiai veikti galinčia direktyva,
         yra ir organizacijos, kurioms, kad ir kokia būtų jų teisinė forma, valdžios institucijos aktu ir pastarajai kontroliuojant
         buvo pavesta teikti viešąsias paslaugas ir kurios dėl to turi didelius įgaliojimus, palyginti su tais, kurie išplaukia iš
         santykiams tarp privačių asmenų taikomų taisyklių.

      (žr. 40, 44 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. balandžio 19 d.(*)

      „Automobilių valdytojų privalomasis civilinės atsakomybės draudimas –Direktyvos 72/166/EEB, 84/5/EEB ir 90/232/EEB – Transporto priemonės keleiviams padaryta žala – Transporto priemonės dalis, nepritaikyta sėdintiems keleiviams vežti“
      Byloje C‑356/05
      dėl High Court (Airija) 2004 m. liepos 30 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. rugsėjo 23 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Elaine Farrell
      prieš
      Alan Whitty,

      Minister for the Environment,
      Ireland,
      Attorney General
      ir
      Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI),
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai E. Juhász (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, K. Schiemann ir E. Levits,
      generalinė advokatė C. Stix‑Hackl,
      posėdžio sekretorius J. Swedenborg, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. rugsėjo 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Elaine Farrell, atstovaujamos SC E. McCullough ir BL C. McCarthy bei barrister C. Murphy, įgaliotų solicitor M. O’Shea,

      –        Minister for the Environment, Ireland ir Attorney General, atstovaujamų E. Fitzsimonis, K. McMeel, D. Maloney ir D. O’Hagan,

      –        Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI), atstovaujamos SC E. Gleeson, įgalioto solicitor P. Boyd,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos N. Yerrell,
      susipažinęs su 2006 m. spalio 5 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių
         narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo (OL L 129,
         p. 33, toliau − Trečioji direktyva) 1 straipsnio aiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą E. Farell prieš M. Whitty, Minister for the Environment, Ireland ir Attorney General (toliau − Ireland) bei Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI) (toliau − MIBI).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal 1972 m. balandžio 24 d. Tarybos direktyvos 72/166/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto
         priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu ir privalomojo tokios atsakomybės draudimo įgyvendinimu, suderinimo (OL
         L 103, p. 1), iš dalies pakeistos Trečiąja direktyva, (toliau − Pirmoji direktyva), 1 straipsnį „transporto priemonė – tai
         bet kokia mechanine energija varoma motorinė transporto priemonė, skirta važiuoti žeme, bet ne bėgiais, ir bet kokia sukabinta
         arba nesukabinta priekaba“.

      4        Pirmosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Kiekviena valstybė narė <...> imasi visų būtinų priemonių užtikrinti, kad transporto priemonių, kurių įprastinė buvimo vieta
         yra jos teritorijoje, valdytojų civilinė atsakomybė būtų apdrausta. Apdraustosios atsakomybės apimtis, draudimo nuostatos
         ir sąlygos yra nustatomos remiantis šiomis priemonėmis.“

      5        1983 m. gruodžio 30 d. Antrosios Tarybos direktyvos 84/5/EEB dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su motorinių transporto
         priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo, iš dalies pakeistos Trečiąja direktyva (OL L 8, 1984, p. 17,
         toliau − Antroji direktyva), 1 straipsnio 4 dalies pirmojoje ir trečiojoje pastraipose numatyta:

      „Kiekviena valstybė narė įsteigia arba įgalioja instituciją, kurios užduotis būtų atlyginti, bent jau pagal privalomojo draudimo
         ribas, žalą, padarytą turtui arba asmeniui nenustatyta transporto priemone arba tokia transporto priemone, kurios atžvilgiu
         neįvykdyta šio straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga apdrausti. Ši nuostata nepažeidžia valstybių narių teisės laikyti šios
         institucijos išmokamą žalos atlyginimą subsidiariu arba nesubsidiariu bei jų teisės reglamentuoti žalos atlyginimo reikalavimų
         patenkinimą tarp šios institucijos ir už įvykį atsakingo asmens arba asmenų, bei kitų draudikų arba socialinės apsaugos įstaigų,
         turinčių išmokėti atlyginimą nukentėjusiajam dėl to paties įvykio. Tačiau valstybės narės negali leisti šiai įstaigai reikalauti,
         kad žalos atlyginimas būtų siejamas su nukentėjusio asmens pareiga bet kuriuo būdu įrodyti, jog atsakingas asmuo negali arba
         atsisako mokėti.

      <…>
      Tačiau valstybės narės gali leisti šiai institucijai nemokėti žalos atlyginimo tokiems asmenims, kurie savo noru naudojosi
         nuostolį arba žalą padariusia transporto priemone, jeigu institucija gali įrodyti juos žinojus, jog transporto priemonė buvo
         neapdrausta.“

      6        Pagal Antrosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalį:

      „Kiekviena valstybė narė imasi visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad visos teisės aktų nuostatos ar bet kokios sutarties
         sąlygos, įtrauktos į draudimo polisą, išduotą pagal (Pirmosios direktyvos) 3 straipsnio 1 dalies reikalavimus, pagal kurias
         draudiminė apsauga nesuteikiama transporto priemonėms, kuriomis naudojasi arba jas vairuoja:

      –        asmenys, kurie nėra tiesiogiai ar netiesiogiai tam įgalioti,
      arba
      –        asmenys, neturintys vairuotojo pažymėjimo, suteikiančio teisę vairuoti atitinkamą transporto priemonę,
      arba
      –        asmenys, kurie nesilaiko teisės aktuose numatytų techninių reikalavimų dėl atitinkamos transporto priemonės būklės ar saugos
         reikalavimų,

      taikant (Pirmosios direktyvos) 3 straipsnio 1 dalį, yra laikomos niekinėmis įvykio metu nukentėjusių trečiųjų šalių reikalavimų
         atlyginti žalą atžvilgiu.

      Tačiau pirmojoje pastraipoje nurodytos nuostatos ar sąlygos gali būti taikomos tokių asmenų atžvilgiu, kurie savo noru naudojosi
         žalą arba nuostolį padariusia transporto priemone, jeigu draudikas gali įrodyti juos žinojus, jog ta transporto priemonė buvo
         pavogta.

      Valstybės narės gali, atsitikus jų teritorijoje įvykiui, netaikyti pirmosios pastraipos nuostatų tuo atveju, jeigu nukentėjusiajam
         jo patirtą žalą gali atlyginti socialinės apsaugos įstaiga ir tokia apimtimi, kokia žalos dalis jam gali būti atlyginta.“

      7        Pagal Trečiosios direktyvos antrą−penktą konstatuojamąsias dalis:

      „kadangi (Pirmosios direktyvos) 3 straipsnis reikalauja, kad kiekviena valstybė narė imtųsi visų priemonių, būtinų užtikrinti,
         jog transporto priemonės, kurių įprastinė buvimo vieta yra jos teritorijoje, būtų apdraustos jų valdytojų civilinės atsakomybės
         draudimu; kadangi apdraustos atsakomybės apimtis bei tokio draudimo nuostatos ir sąlygos turėtų būti nustatomos remiantis
         šiomis priemonėmis;

      kadangi (Antroji direktyva) labai sumažino privalomojo civilinės atsakomybės draudimo valstybėse narėse lygio ir apimties
         skirtumus; kadangi tačiau vis dar išlieka reikšmingų tokios draudiminės apsaugos skirtumų;

      kadangi turėtų būti garantuojama, jog su nukentėjusiaisiais autoįvykio metu bus elgiamasi vienodai, nepaisant to, kurioje
         Bendrijos valstybėje įvykis atsitiko;

      kadangi tam tikrose valstybėse narėse yra spragų, visų pirma susijusių su privalomąja motorinių transporto priemonių keleivių
         draudimine apsauga; kadangi turėtų būti panaikintos šios spragos, norint apsaugoti šią ypač pažeidžiamą galimų nukentėjusiųjų
         kategoriją“.

      8        Pagal Trečiosios direktyvos 1 straipsnį:

      „Nepažeidžiant (Antrosios direktyvos) 2 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos nuostatų, (Pirmosios direktyvos) 3 straipsnio
         1 dalyje minimas draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams, išskyrus vairuotoją, padarytos žalos dėl transporto priemonės
         naudojimo.

      Šioje direktyvoje terminas „transporto priemonė“ yra vartojamas ta reikšme, kaip apibrėžta (Pirmosios direktyvos) 1 straipsnyje.“
      9        Pagal Trečiosios direktyvos 6 straipsnio 2 dalį iki 1998 m. gruodžio 31 d. Airija įgyvendina 1 straipsnio reikalavimus keleiviams,
         važiuojantiems ant galinės motociklo sėdynės, ir iki 1995 m. gruodžio 31 d. – įgyvendina tą patį straipsnį dėl kitų transporto
         priemonių.

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad bylai svarbios nuostatos iš esmės yra pagrindinės
         bylos aplinkybių metu galiojusios 1961 m. Įstatymo dėl kelių eismo (Road Traffic Act 1961, toliau − 1961 m. Įstatymas) redakcijos 5 bei 56 skyriai ir 65 skyriaus 1 dalies a punktas, taip pat iš dalies pakeisto 1962 m.
         Ministro potvarkio dėl privalomojo transporto priemonių valdytojų draudimo (Road Traffic (Compulsory Insurance) Regulations 1962) 6 straipsnis.

      11      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad iš šių nuostatų išplaukia, jog transporto priemonės
         valdytojas privalo turėti patvirtintą draudimo polisą, kuriuo apdraudžiama visa atsakomybė, kylanti dėl sužalojimų, kurių
         patyrė šioje transporto priemonėje keliaujantys asmenys, išskyrus tokius, kuriems taikoma išimtis. Pastarieji yra asmenys,
         prašantys atlyginti žalą, patirtą jiems esant kitokios rūšies transporto priemonėje nei nurodyta ministerijos potvarkyje.
         Kompetentingo ministro nurodytų transporto priemonių valdytojai privalo apsidrausti privalomuoju civilinės atsakomybės už
         šiose transporto priemonėse keliaujantiems asmenims padarytą žalą draudimu. Tačiau šis ministras negali išplėsti tos pareigos
         reikalaudamas apsidrausti nuo žalos, padarytos asmenims, keliaujantiems transporto priemonės dalyje, kuri neskirta keleiviams
         ir kurioje jiems neįrengta sėdimų vietų.

      Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
      12      E. Farell tapo 1996 m. sausio 26 d. įvykusio kelių eismo įvykio auka. Ji keliavo furgone, kurio galinė dalis nebuvo skirta
         ir pritaikyta keleiviams vežti. A. Whitty, šio furgono savininkas ir vairuotojas, nesuvaldė savo transporto priemonės ir atsitrenkė
         į sieną. Kadangi transporto priemonėje nebuvo galinių sėdynių, kelių eismo įvykio metu E. Farell sėdėjo ant sunkvežimio grindų.

      13      Nustačius, kad A. Whitty nebuvo apsidraudęs, E. Farell kreipėsi į MIBI dėl nuostolių atlyginimo remdamasi 1988 m. MIBI ir Aplinkos ministerijos sudarytu susitarimu (toliau − susitarimas). Šiuo susitarimu MIBI įsipareigojo atlyginti nuostolius kelių eismo įvykių, kuriuos sukėlė 1961 m. Įstatymo reikalaujamu privalomuoju draudimu
         neapsidraudę vairuotojai, aukoms.

      14      Tačiau MIBI atsisakė atlyginti E. Farell nuostolius motyvuodama tuo, kad ši keliavo transporto priemonės dalyje, kuri nebuvo skirta keleiviams
         vežti ir kurioje tam nebuvo įrengta sėdimų vietų. Todėl ji nusprendė, kad atsakomybė už ieškovės sužalojimą nėra atsakomybė,
         kurią reikėjo privalomai apdrausti pagal 1961 m. Įstatymą, tad jai netaikomas susitarimas ir MIBI neprivalo atlyginti ieškovės nuostolių bei vykdyti A. Whitty atžvilgiu priimtą sprendimą.

      15      1997 m. rugsėjo mėn. E. Farrell pradėjo procesinius veiksmus prieš atsakovus pagrindinėje byloje. 2001 m. liepos mėn. buvo
         priimtas nuosprendis, kuriuo A. Whitty pripažintas kaltu. Patirtų nuostolių įvertinimas atidėtas, kol bus priimtas sprendimas
         dėl bylos esmės. Nors E. Farrell prašė priimti sprendimą, kuriuo būtų pripažinta, kad kelių eismo įvykio metu galiojusios
         nacionalinės perkėlimo priemonės netinkamai įgyvendino atitinkamas Pirmosios ir Trečiosios direktyvų nuostatas, būtent pastarosios
         1 straipsnį, MIBI ir Ireland neigė, kad šios priemonės netinkamai perkelia šį straipsnį, o ši valstybė narė teigė, kad Trečioji direktyva leido nereikalauti
         apsidrausti civilinės atsakomybės draudimu, prireikus atlyginti žalą asmenims, esantiems mechanine energija varomos transporto
         priemonės dalyje, kuri nėra skirta keleiviams vežti ir kurioje tam neįrengta sėdimų vietų.

      16      Esant šioms aplinkybėms, High Court nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar pagal Trečiosios direktyvos <...> 1 straipsnį Airija privalėjo nuo 1995 m. gruodžio 31 d., iki kurios ji turėjo įgyvendinti
         su kitų nei motociklai transporto priemonių keleiviais susijusias šios direktyvos nuostatas, įvesti privalomą reikalavimą
         apsidrausti civiline atsakomybe už žalą, padarytą asmenims, keliaujantiems toje motorinės transporto priemonės dalyje, kuri
         neskirta keleiviams ir kurioje jiems neįrengta sėdimų vietų?

      2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar Trečiosios direktyvos 1 straipsnis suteikia asmenims teisių, kuriomis
         jie gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      17      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Trečiosios direktyvos 1 straipsnis
         turi būti aiškinamas kaip draudžiantis nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos privalomasis transporto priemonių civilinės
         atsakomybės draudimas neapima atsakomybės už asmenų, keliaujančių toje transporto priemonės dalyje, kuri neskirta keleiviams
         ir kurioje jiems neįrengta sėdimų vietų, sužalojimą.

      18      E. Farrell ir Europos Bendrijų Komisija iš esmės mano, kad Trečiosios direktyvos 1 straipsnis reikalauja, jog privalomasis
         draudimas visose valstybėse narėse apimtų žalą, atsiradusią asmenims, keliaujantiems automobilio dalyje, kuri neskirta keleiviams
         vežti ir kurioje šiam tikslui neįrengtos sėdynės.

      19      Ireland, palaikoma MIBI, yra priešingos nuomonės. Ši valstybė narė, viena vertus, teigia: kadangi sąvoka „keleivis“ Trečiojoje direktyvoje neapibrėžta,
         valstybės narės turi apibrėžti, kurie iš transporto priemonėse keliaujančių asmenų laikomi keleiviais šios direktyvos požiūriu,
         ir, kita vertus, ši direktyva neįpareigoja valstybių narių užtikrinti privalomą atsakomybės už asmenų, keliaujančių transporto
         priemonės dalyse, kuriose neįrengtos sėdimos vietos, sužalojimo draudimą.

      20      Minėta valstybė priduria, kad jos siaurą požiūrį pateisina siekis suderinti eismo saugumo teisės aktus, nes reikalavimas,
         kad privalomasis draudimas apimtų tokius asmenis, prilygtų apsidraudimui nuo savo pavojingo tyčinio elgesio. Be to, pagal
         šią valstybę toks požiūris atitinka Tarybos ir Komisijos bendrą deklaraciją, įrašytą į Tarybos posėdžio protokolą, šiai priimant
         bendrąją poziciją dėl Trečiosios direktyvos projekto. Šiame posėdžio protokole nurodyta, kad Taryba ir Komisija teigė, jog
         Trečiosios direktyvos 1 straipsnis neturi pažeisti valstybių narių teisės aktų nuostatų, susijusių su žalos atlyginimu, dėl
         kelių eismo įvykio kaltam keleiviui, leistiną keleivių skaičių viršijančiam vežėjui arba keleiviui, vežamam transporto priemonėje,
         kuri nepritaikyta vežti kitus nei vairuotojas asmenis.

      21      Ireland argumentams negalima pritarti.

      22      Reikia konstatuoti, kad pagal Trečiosios direktyvos 1 straipsnį privalomasis draudimas apima atsakomybę dėl visiems keleiviams,
         išskyrus vairuotoją, padarytos žalos dėl transporto priemonės naudojimo.

      23      Kadangi šis straipsnis akivaizdžiai numato atsakomybės už visus keleivius draudimą, Ireland teiginys gali būti priimtas tik tuo atveju, jei keleiviams vežti nepritaikyta transporto priemone vežami asmenys negalėtų
         būti traktuojami kaip keleiviai.

      24      Bendrijos teisės aktų tikslams prieštarautų situacija, kurioje sąvoka „keleivis“ ir todėl draudiminė apsauga neapimtų nukentėjusiųjų
         asmenų, buvusių transporto priemonėje, neskirtoje jiems vežti ir tam neįrengtoje. Pagal Trečiosios direktyvos ketvirtą ir
         penktą konstatuojamąsias dalis šios nuostatos tikslas yra būtent panaikinti spragas, susijusias su privalomojo motorinių transporto
         priemonių keleivių draudimo apsauga, tam tikrose valstybėse narėse ir apsaugoti šią ypač pažeidžiamą galimų nukentėjusiųjų
         kategoriją, taip pat garantuoti, jog su nukentėjusiaisiais eismo įvykio metu bus elgiamasi vienodai, nepaisant to, kurioje
         Bendrijos valstybėje įvykis atsitiko.

      25      Be to, šį aiškinimą patvirtina Teisingumo Teismo praktika. Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Pirmoji ir Antroji direktyvos
         neįpareigoja valstybių narių iki 1995 m. gruodžio 31 d., t. y. iki Trečiąja direktyva Airijai nustatyto termino perkelti direktyvos
         nuostatas pasibaigimo, numatyti, kad privalomasis draudimas apima atsakomybę už keleivių, vežamų automobilio dalyje, kuri
         nepritaikyta sėdintiems keleiviams vežti, sužalojimą. Tačiau Teisingumo Teismas nurodė, kad nuo šios datos Trečiosios direktyvos
         1 straipsnis išplėtė privalomojo draudimo apsaugą, kurią numato Pirmosios direktyvos, patikslintos ir papildytos Antrąja direktyva,
         3 straipsnio 1 dalis kitų nei vairuotojas keleivių sužalojimo atveju (žr. 2002 m. spalio 14 d. Nutarties Withers, C‑158/01, Rink. p. I‑8301, 20 ir 21 punktai).

      26      Be to, iš šios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad priimdamas sprendimą dėl sėdintiems keleiviams vežti nepritaikytoje
         transporto priemonėje vežtų keleivių sužalojimo Teisingumo Teismas šiuos asmenis laikė „keleiviais“, nepaisant automobilio
         dalies, kurioje jie buvo vežami (šiuo klausimu žr. minėtos nutarties Wither 21 punktą).

      27      Be to, Bendrijos teisės aktai aiškiai numato pareigos saugoti kelių eismo įvykio aukas išimtis. Šios išimtys numatytos Antrosios
         direktyvos 1 straipsnio 4 dalies trečiojoje pastraipoje ir 2 straipsnio 1 dalyje.

      28      Tačiau Bendrijos teisės aktų leidėjas nenumatė nukrypti leidžiančios nuostatos atskiros kategorijos asmenims, galinčiais tapti
         eismo įvykio aukomis, kurie buvo neskirtoje jiems vežti ir tam neįrengtoje transporto priemonės dalyje. Tokiomis aplinkybėmis
         šie asmenys priskiriami sąvokai „keleivis“ ir todėl jiems turėtų būti taikoma Bendrijos teisės garantuojama draudiminė apsauga.

      29      Kadangi Bendrijos teisė numato bei apibrėžia galimybę nukrypti nuo pareigos apsaugoti kelių eismo įvykių aukas ir minėtų tikslų
         įgyvendinimas reikalauja Bendrijos lygmeniu vienodo požiūrio į keleivių draudiminę apsaugą, valstybės narės negali nustatyti
         papildomų privalomojo draudimo apribojimų keleivių atžvilgiu.

      30      Todėl nacionalinės teisės aktai negali susiaurinti sąvokos „keleivis“ ir taip panaikinti asmenų, kurie pagal Pirmąją, Antrąją
         ir Trečiąją direktyvas turi teisę į motorinių transporto priemonių padarytos žalos atlyginimą, draudiminės apsaugos.

      31      Reikia pridurti, kad nacionalinės teisės aktų leidėjo siauro požiūrio taip pat nepateisina Tarybos ir Komisijos bendra deklaracija,
         nurodyta šio sprendimo 20 punkte. Iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad jeigu Tarybos protokole įrašyta
         deklaracija nenurodyta antrinės teisės nuostatoje, į tokią deklaraciją negalima atsižvelgti aiškinant šią nuostatą (1991 m.
         vasario 26 d. Sprendimo Antonissen, C‑292/89, Rink. p. I‑745, 18 punktas; 2000 m. birželio 8 d. Sprendimo Epson Europe, C‑375/98, Rink. p. I‑4243, 26 punktas ir 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo Skov ir Bilka, C‑402/03, Rink. p. I‑199, 42 punktas).

      32      Taip pat reikia priminti, kad pareiga užtikrinti keleivių draudiminę apsaugą yra atskira nuo kompensacijos tuo atveju, kai
         jie tampa transporto priemonių sukeltos avarijos aukomis, dydžio. Pirmąją garantuoja ir apibrėžia Bendrijos teisės aktai,
         o antrąją iš esmės reglamentuoja nacionalinė teisė.

      33      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Pirmąja, Antrąja ir Trečiąja direktyvomis nesiekiama suderinti valstybių
         narių civilinės atsakomybės taisyklių ir kad pagal egzistuojančią Bendrijos teisę jos yra laisvos nustatyti transporto priemonių
         eismo avarijoms taikomas civilinės atsakomybės taisykles. Tačiau valstybės narės privalo užtikrinti, kad draudimas apimtų
         pagal jų nacionalinę teisę taikytiną civilinę atsakomybę, kaip tai numato jau minėtų trijų direktyvų nuostatos (2000 m. rugsėjo
         14 d. Sprendimo Mendes Ferreira ir Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Rink. p. I‑6711, 23 ir 29 punktai ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendimo Candolin ir kt., C‑537/03, Rink. p. I‑5745, 24 punktas).

      34      Be to, iš šios teismo praktikos išplaukia, kad savo kompetenciją šioje srityje valstybės narės privalo įgyvendinti laikydamosi
         Bendrijos teisės, būtent Trečiosios direktyvos 1 straipsnio, o nacionalinės teisės aktų nuostatos, reglamentuojančios nukentėjusiųjų
         nuo eismo įvykio patirtos žalos atlyginimą, negali panaikinti šio straipsnio veiksmingumo (šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo
         28 d. Sprendimo Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Rink. p. I‑1829, 19 punktą ir minėto sprendimo Candolin ir kt., 27 ir 28 punktus).

      35      Todėl nacionalinės teisės aktai, kuriuose nurodomi bendrieji ir abstraktūs kriterijai, neturėtų nenumatyti žalos atlyginimo
         keleiviui arba neproporcingai jo apriboti vien dėl keleivio prisidėjimo prie žalos atsiradimo. Tokios atlygintinos žalos dydis
         gali būti sumažinamas tik esant išimtinėms aplinkybėms ir vertinant kiekvieną konkretų atvejį atskirai bei laikantis Bendrijos
         teisės (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Candolin ir kt., 29, 30 ir 35 punktus).

      36      Remiantis tuo, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Trečiosios direktyvos 1 straipsnis aiškintinas kaip
         draudžiantis nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimas neapima atsakomybės
         už asmenų, keliaujančių motorinės transporto priemonės dalyje, kuri neskirta keleiviams ir kurioje jiems nėra įrengta sėdimų
         vietų, sužalojimą.

       Dėl antrojo klausimo
      37      Dėl antrojo klausimo, susijusio su privačių asmenų galimybe nacionaliniuose teismuose tiesiogiai remtis Trečiosios direktyvos
         1 straipsniu, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką direktyvos nuostatos turi tiesioginį poveikį,
         jei, atsižvelgiant į jų turinį, jos yra besąlyginės ir pakankamai tikslios (1982 m. sausio 19 d. Sprendimas Becker, 8/81, Rink. p. 53; 1997 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Kampelmann ir kt., C‑253/96−C-258/96, Rink. p. I‑6907, 37 punktas ir 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Meiland Azewijn, C‑292/02, Rink. p. I‑7905, 57 punktas).

      38      Šiuo atveju reikia konstatuoti, kaip nurodo Komisija, kad Trečiosios direktyvos 1 straipsnis atitinka šiuos kriterijus. Šis straipsnis
         leidžia nustatyti tiek valstybės narės, tiek naudos gavėjų pareigą, o šių nuostatų turinys yra besąlyginis ir tikslus. Todėl
         Trečiosios direktyvos 1 straipsniu gali būti remiamasi siekiant išvengti nacionalinės teisės nuostatų, kurios asmenims, keliaujantiems
         bet kurioje transporto priemonės dalyje, kuri nėra skirta keleiviams ir kurioje nėra įrengta sėdimų vietų, netaiko privalomojo
         draudimo apsaugos.

      39      Lieka atsakyti į klausimą, ar šia nuostata galima remtis prieš tokią įstaigą, kokia yra MIBI.

      40      Šiuo požiūriu reikia patikslinti, kad direktyva negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu, bet galima remtis valstybės atžvilgiu,
         nesvarbu, kas veikia jos vardu: darbdavys ar viešojo administravimo institucija. Tarp subjektų, kurių atžvilgiu galima remtis
         tiesioginį poveikį galinčia turėti direktyva, yra ir organizacijos, kurioms, kad ir kokia būtų jų teisinė forma, valdžios
         institucijos aktu ir pastarajai kontroliuojant buvo pavesta teikti viešąsias paslaugas ir kurios dėl to turi didelius įgaliojimus,
         palyginti su tais, kurie išplaukia iš santykiams tarp privačių asmenų taikomų taisyklių (1990 m. liepos 12 d. Sprendimo Foster ir kt., C‑188/89, Rink. p. I‑3313, 20 punktas; 2000 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo Collino ir Chiappero, C‑343/98, Rink. p. I‑6659, 23 punktas ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Rink. p. I‑1477, 24 punktas).

      41      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos apie MIBI nepakanka, kad būtų galima nuspręsti, ar pastaroji gali būti prilyginama tokiai įstaigai, nacionalinis teismas, remdamasis
         anksčiau išdėstytomis aplinkybėmis ir atsižvelgdamas į MIBI statusą bei į jos santykius su Airijos valstybe, turi įvertinti, ar jos atžvilgiu galima remtis direktyva.

      42      Tuo atveju, jei nacionalinis teismas nuspręstų, kad direktyva negalima remtis MIBI atžvilgiu, jis, taikydamas vidaus teisę ir ypač įgyvendindamas direktyvos reikalavimus atitinkančias specialiai priimtų teisės
         aktų nuostatas, privalo aiškinti nacionalinę teisę kiek įmanoma atsižvelgdamas į nagrinėjamos direktyvos turinį ir tikslą,
         kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas (2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Adidas-Salomon ir Adidas Benelux, C‑408/01, Rink. p. I‑12537, 21 punktas ir 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01−C‑403/01, Rink. p. I‑8835, 113 punktas).

      43      Bet kuriuo atveju gali kilti valstybės narės atsakomybė už žalą, atsiradusią dėl netinkamo direktyvos perkėlimo 1991 m. lapkričio
         19 d. Sprendimo Francovich ir kt. (1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimas, C‑6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357) prasme.

      44      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Trečiosios direktyvos 1 straipsnis atitinka visas tiesioginio veikimo sąlygas
         ir todėl suteikia privatiems asmenims teisių, kuriomis jie gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose. Tačiau nacionalinis
         teismas privalo patikrinti, ar šia nuostata galima remtis tokios įstaigos, kokia yra MIBI, atžvilgiu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1990 m. gegužės 14 d. Trečiosios Tarybos direktyvos 90/232/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su motorinių transporto
            priemonių valdytojų civilinės atsakomybės draudimu, suderinimo 1 straipsnis aiškintinas kaip draudžiantis nacionalinės teisės
            aktus, pagal kuriuos transporto priemonių civilinės atsakomybės draudimas neapima atsakomybės už asmenų, keliaujančių motorinės
            transporto priemonės dalyje, kuri neskirta keleiviams ir kurioje jiems nėra įrengta sėdimų vietų, sužalojimą.
      2.      Trečiosios direktyvos 90/232 1 straipsnis atitinka visas tiesioginio veikimo sąlygas ir todėl suteikia privatiems asmenims
            teisių, kuriomis jie gali tiesiogiai remtis nacionaliniuose teismuose. Tačiau nacionalinis teismas privalo patikrinti, ar
            šia nuostata galima remtis tokios įstaigos, kokia yra Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI), atžvilgiu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1981 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Alain de Briey prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 25/80.


title: 2009 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Airiją. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 75/442/EEB - Atliekos -Per septines kameras perleistos komunalinės nuotekos kaimo vietovėse - Kitais teisės aktais nereglamentuojamos atliekos - Neperkėlimas. # Byla C-188/08.

text:
      2009 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Komisija prieš Airiją
      (Byla C‑188/08)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 75/442/EEB – Atliekos – Per septikus perleistos buitinės nuotekos kaimo vietovėse – Kitais teisės aktais nereglamentuojamos atliekos – Neperkėlimas“
      1.                     Aplinka – Atliekos – Direktyva 75/442 – Atliekų sąvoka (Tarybos direktyvos 75/442, iš dalies pakeistos Direktyva 91/156, 1 straipsnio
            a punktas ir 2 straipsnio 1 dalies b punkto iv papunktis) (žr. 33–35 punktus)
      2.                     Aplinka – Atliekos – Direktyva 75/442 (Tarybos direktyvos 75/442, iš dalies pakeistos Direktyva 91/156, 2 straipsnio 1 dalies
            b punktas) (žr. 55–56 ir 82 punktus)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų (OL L 194, p. 39; 2004 m.
                  specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB
                  (OL L 78, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 3), 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 ir 14 straipsnių
                  pažeidimas – Dėl per septines kameras perleistų komunalinių nuotekų kaimo vietovėse – Kitais teisės aktais nereglamentuojamos
                  atliekos.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Nepriėmusi, išskyrus Kavano grafystę, visų įstatymų ir kitų teisės aktų, būtinų įgyvendinti 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB
                     dėl atliekų, iš dalies pakeistos 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB, 4 ir 8 straipsnius, kiek tai susiję su per
                     septines kameras ir kitomis individualiomis nuotekų tvarkymo sistemomis kaimo vietovėse pašalintomis komunalinėmis nuotekomis,
                     Airija neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Airijos tris ketvirtąsias Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidų ir nurodyti jai padengti savo bylinėjimosi
                     išlaidas.

                  3.

                  	Europos Bendrijų Komisija padengia vieną ketvirtąją savo bylinėjimosi išlaidų.