title: 2002 m. birželio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas.#Byla C-503/99.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2002 m. birželio 4 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas ─ EB sutarties 52 straipsnis (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) ir 73b straipsnis (dabar – EB 56 straipsnis) – Belgijos Karalystės
         turimos Société nationale de transport par canalisations SA ir Société de distribution de gaz SA specialiosios akcijos suteikiamos
         teisės“

      Byloje C‑503/99
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Patakia, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą A. Snoecx, padedamos advokatų F. De Montpellier, M. Picat ir A. Theissen,

      atsakovę,
      palaikomą
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos R. Magrill, padedamos barrister J. Crow, ir QC D. Wyatt, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      dėl pripažinimo, kad palikdama galioti:
      –        1994 m. birželio 10 d. Karaliaus dekreto, kuriuo valstybei buvo suteikta Société nationale de transport par canalisations specialioji akcija (Moniteur belge, 1994 m. birželio 8 d., p. 17333), nuostatas, pagal kurias ši akcija suteikia tokias teises:

      a)      apie bet kokį perleidimą, panaudojimą užtikrinant prievolės įvykdymą ar bendrovės vamzdynų tinklo, kuris naudojamas ar gali
         būti naudojamas kaip energijos produktų vidaus transportavimo pagrindinė infrastruktūra, paskirties pakeitimą iš anksto turi
         būti pranešama atsakingam ministrui, kuris gali uždrausti tokius veiksmus, jeigu, jo nuomone, jie pažeidžia nacionalinius
         interesus energetikos srityje;

      b)      į bendrovės valdybą ministras gali paskirti du Federalinės vyriausybės atstovus. Šie gali siūlyti ministrui panaikinti bet
         kurį valdybos sprendimą, jei jį laiko prieštaraujančiu valstybės energetikos politikos gairėms, įskaitant vyriausybės tikslus
         šalies aprūpinimo energija srityje;

      –        1994 m. birželio 16 d. Karaliaus dekreto, kuriuo valstybei buvo suteikta Distrigaz specialioji akcija (Moniteur belge, 1994 m. birželio 28 d., p. 17347) nuostatas, pagal kurias ši akcija suteikia tokias teises:

      a)      apie bet kokį perleidimą, panaudojimą užtikrinant prievolės įvykdymą ar bendrovės strateginių aktyvų paskirties pakeitimą
         iš anksto turi būti pranešama atsakingam ministrui, kuris gali uždrausti tokius veiksmus, jeigu, jo nuomone, jie pažeidžia
         nacionalinius interesus energetikos srityje;

      b)      į bendrovės valdybą ministras gali paskirti du Federalinės vyriausybės atstovus. Šie gali ministrui pasiūlyti panaikinti bet
         kurį valdybos ar administracinio komiteto sprendimą, jei jį laiko prieštaraujančiu valstybės energetikos politikai,

      ir nenumatydama konkrečių, objektyvių bei nuolatinių kriterijų, kada minėtiems veiksmams bus pritarta ar nepritarta, Belgijos
         Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutarties 52 straipsnį (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) ir EB sutarties 73b straipsnį
         (dabar – EB 56 straipsnis),

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai P. Jann (pranešėjas), N. Colneric ir S. von Bahr, teisėjai
         C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, V. Skouris ir J. N. Cunha Rodrigues,

      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs 2001 m. gegužės 2 d. posėdyje Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Patakia ir F. De Sousa Fialho, Belgijos
         Karalystės, atstovaujamos F. De Montpellier ir advokato O. Davidson, bei Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos
         Karalystės, atstovaujamos R. Magrill, padedamos D. Wyatt, pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 2001 m. liepos 3 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Pagal EB 226 straipsnį pateiktu ieškiniu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1999 m. gruodžio 22 d., Europos Bendrijų
         Komisija prašo pripažinti, kad palikdama galioti:

      –        1994 m. birželio 10 d. Karaliaus dekreto, kuriuo valstybei buvo suteikta Société nationale de transport par canalisations specialioji akcija (Moniteur belge, 1994 m. birželio 8 d., p. 17333, toliau – 1994 m. birželio 10 d. Karaliaus dekretas), nuostatas, pagal kurias ši akcija
         suteikia tokias teises:

      a)      apie bet kokį perleidimą, panaudojimą užtikrinant prievolės įvykdymą ar bendrovės vamzdynų tinklo, kuris naudojamas ar gali
         būti naudojamas kaip energijos produktų vidaus transportavimo pagrindinė infrastruktūra, paskirties pakeitimą iš anksto turi
         būti pranešama atsakingam ministrui, kuris gali uždrausti tokius veiksmus, jeigu, jo nuomone, jie pažeidžia nacionalinius
         interesus energetikos srityje;

      b)      į bendrovės valdybą ministras gali paskirti du Federalinės vyriausybės atstovus. Šie gali siūlyti ministrui panaikinti bet
         kurį valdybos sprendimą, jei jį laiko prieštaraujančiu valstybės energetikos politikos gairėms, įskaitant vyriausybės tikslus
         šalies aprūpinimo energija srityje;

      –        1994 m. birželio 16 d. Karaliaus dekreto, kuriuo valstybei buvo suteikta Distrigaz specialioji akcija (Moniteur belge, 1994 m. birželio 28 d., p. 17347, toliau – 1994 m. birželio 16 d. Karaliaus dekretas) nuostatas, pagal kurias ši akcija
         suteikia tokias teises:

      a)      apie bet kokį perleidimą, panaudojimą užtikrinant prievolės įvykdymą ar bendrovės strateginių aktyvų paskirties pakeitimą
         iš anksto turi būti pranešama atsakingam ministrui, kuris gali uždrausti tokius veiksmus, jeigu, jo nuomone, jie pažeidžia
         nacionalinius interesus energetikos srityje;

      b)      į bendrovės valdybą ministras gali paskirti du Federalinės vyriausybės atstovus. Šie gali ministrui siūlyti panaikinti bet
         kurį valdybos ar administracinio komiteto sprendimą, jei jį laiko prieštaraujančiu valstybės energetikos politikai,

      ir nenumatydama konkrečių, objektyvių bei nuolatinių kriterijų, kada minėtiems veiksmams bus pritarta ar nepritarta, Belgijos
         Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutarties 52 straipsnį (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) ir EB sutarties 73b straipsnį
         (dabar – EB 56 straipsnis).

      2        Danijos Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė pateikė prašymus įstoti į bylą Belgijos Karalystės
         pusėje, kurie Teisingumo Teismo kanceliarijai buvo pateikti 2000 m. birželio 22 ir 27 dienomis. 2000 m. liepos 12 ir 13 d.
         Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis joms buvo leista įstoti į bylą. 2000 m. spalio 2 d. laišku Danijos Karalystė savo
         prašymo atsisakė.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Sutarties 73b straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Pagal šiame skyriuje išdėstytas nuostatas uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių bei tarp valstybių narių
         ir trečiųjų šalių apribojimai.“

      4        Sutarties 73d straipsnio 1 dalies b punkte (dabar – EB 58 straipsnio 1 dalies b punktas) nurodyta:

      „1. 73b straipsnio nuostatos nepažeidžia valstybių narių teisės:
      <...>
      b)      imtis visų reikalingų priemonių, kad būtų užkirstas kelias nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų pažeidimams, ypač apmokestinimo
         ir finansų įstaigų riziką ribojančios priežiūros srityje, arba nustatyti duomenų apie kapitalo judėjimą deklaravimo tvarką
         administravimo ar statistinės informacijos tikslais, arba imtis priemonių, pateisinamų viešosios tvarkos ar visuomenės saugumo
         požiūriu.“

      5        1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo (OL L 178, p. 5) I priede yra
         pateikta kapitalo judėjimų, nurodytų direktyvos 1 straipsnyje, nomenklatūra. Be kita ko, joje išvardyti šie kapitalo judėjimai:

      I. Tiesioginės investicijos <...>
      1.      Filialų ar naujų įmonių, priklausančių vien kapitalą suteikiančiam asmeniui, įsteigimas ir plėtimas bei egzistuojančių įmonių
         visiškas įsigijimas.

      2.      Dalyvavimas naujoje ar egzistuojančioje įmonėje ilgalaikiams ekonominiams ryšiams užmegzti ar palaikyti.
      <...>“
      6        Pagal Direktyvos 88/361 I priedo pabaigoje esančius paaiškinimus tiesioginės investicijos yra:

      „Fizinių asmenų arba komercinių, pramonės ar finansinių įmonių daromos visų rūšių investicijos, kurios skirtos ilgalaikiams
         tiesioginiams ryšiams tarp asmens, suteikiančio kapitalą, ir verslininko ar įmonės, kuriems suteikiamas kapitalas ekonominei
         veiklai, užmegzti ar palaikyti. Taigi ši sąvoka turi būti suprantama plačiausia prasme.

      <…>
      Nomenklatūros I skyriaus 2 punkte nurodytose bendrovėse, kuriose atsakomybę riboja turimos akcijos, tiesioginėse investicijose
         dalyvaujama tada, kai fizinio asmens ar kitos įmonės arba bet kurio kito turėtojo turimas akcijų paketas suteikia teisę akcininkui
         pagal nacionalinių įstatymų nuostatas, reglamentuojančias akcijų ribojamos atsakomybės bendroves, arba kitaip efektyviai dalyvauti
         bendrovę valdant ar ją kontroliuojant.

      <…>“
      7        Direktyvos 88/361 I priede esanti nomenklatūra taip pat numato šiuos kapitalo judėjimus:

      „III. Operacijos vertybiniais popieriais, kuriais paprastai prekiaujama kapitalo rinkoje <...>
      <...>
      A. Vertybinių popierių sandoriai kapitalo rinkoje
      1.      Ne rezidentų vykdomas šalies vidaus vertybinių popierių, kuriais prekiaujama vertybinių popierių biržoje, įsigijimas <...>

      < ... >
      3.      Ne rezidentų vykdomas šalies vidaus vertybinių popierių, kuriais neprekiaujama vertybinių popierių biržoje, įsigijimas < ...
         >

      <...>“
      8        EB sutarties 222 straipsnyje (dabar – EB 295 straipsnis) nurodyta:

      „Ši Sutartis jokiu būdu nepažeidžia valstybių narių normų, reglamentuojančių nuosavybės sistemą.“
       Nacionalinė teisė
      9        1994 m. birželio 10 d. Karaliaus dekreto 1, 3 ir 4 straipsniuose numatyta:

      „1 straipsnis
      Tą dieną, kai šiuo metu valstybės turimos Société nationale d‘investissement akcijos bus realiai perduotos vienam ar daugiau privačių fizinių ar juridinių asmenų, Société nationale d‘investissement perleis vieną akcinės bendrovės Société nationale de transport par canalisations (toliau – SNTC) akciją valstybei. 2–5 straipsniuose nurodytas teises, papildančias paprastųjų SNTC akcijų suteikiamas teises
         gauti informaciją, ši akcija suteiks tol, kol priklausys valstybei, kuri gali ją perleisti tik įstatymų leidėjui leidus. Šiais
         teises įgyvendina už energetikos sritį atsakingas ministras (toliau – ministras).

      <...>
      3 straipsnis
      Specialioji akcija suteikia ministrui teisę uždrausti bet kokį perleidimą, panaudojimą užtikrinant prievolės įvykdymą ar SNTC
         vamzdynų tinklo, kuris naudojamas ar gali būti naudojamas kaip energijos produktų vidaus transportavimo pagrindinė infrastruktūra,
         paskirties pakeitimą, jeigu, ministro nuomone, šie veiksmai pažeidžia nacionalinius interesus energetikos srityje.

      <...>
      Apie pirmojoje pastraipoje minimus veiksmus ministrui turi būti iš anksto pranešta. Ministras gali nustatyti detalesnius tokio
         pranešimo formos ir turinio reikalavimus. Ministras gali pasinaudoti prieštaravimo teise per 21 dieną po to, kai jam buvo
         pranešta apie numatomą veiksmą.

      4 straipsnis
      Specialioji akcija suteikia ministrui teisę paskirti į SNTC bendrovės valdybą du Federalinės vyriausybės atstovus. Šie vyriausybės
         atstovai turi patariamąjį balsą.

      Be to, vyriausybės atstovai per 4 darbo dienas gali pasiūlyti ministrui panaikinti bet kurį SNTC valdybos sprendimą, jei jį
         laiko prieštaraujančiu valstybės energetikos politikos gairėms, įskaitant vyriausybės tikslus šalies aprūpinimo energija srityje.
         Šis keturių dienų terminas prasideda nuo tos dienos, kurią įvyko susirinkimas, kur buvo priimtas atitinkamas sprendimas, jei
         vyriausybės atstovai į jį buvo tinkamai pakviesti, o priešingu atveju – nuo tos dienos, kai vyriausybės atstovai ar vienas
         iš jų sužinojo apie sprendimą. Pasiūlymas ministrui sustabdo sprendimo vykdymą. Sprendimas tampa galutinis, jei ministras
         jo nepanaikina per aštuonias darbo dienas po šio pasiūlymo.“

      10      1994 m. birželio 16 d. Karaliaus dekreto 1, 3 ir 4 straipsniuose iš esmės labai panašios taisyklės nustatytos Société de distribution du gaz (toliau – Distrigaz) atžvilgiu.

       Ikiteisminė procedūra
      11      Dviem 1998 m. liepos 8 d. raštais Komisija pranešė Belgijos vyriausybei, kad, jos nuomone, 1994 m. birželio 10 ir 16 d. Karaliaus
         dekretais nustatytos specialiosios akcijos gali prieštarauti Sutarties nuostatoms dėl laisvo kapitalo judėjimo ir įsisteigimo
         laisvės.

      12      Belgijos vyriausybė dviem 1998 m. rugsėjo 15 d. raštais atsakė, kad šių akcijų suteikiamomis specialiosiomis teisėmis iki
         šiol nebuvo pasinaudota, o kompetentingos institucijos gali Komisiją užtikrinti, kad jokia iš šių teisių nebus pasinaudota
         taip, kad būtų diskriminuojami kitų valstybių narių subjektai.

      13      Komisijos nepatenkino šie atsakymai, todėl 1998 m. gruodžio 18 d. Belgijos Karalystei ji nusiuntė dvi pagrįstas nuomones,
         ragindama per du mėnesius įvykdyti įsipareigojimus.

      14      Į pagrįstas nuomones Belgijos vyriausybė atsakė 1999 m. kovo 4 d. raštu, kuriame teigė, jog ketina pakeisti specialiųjų akcijų
         suteikiamas specialias teises. Vėliau buvo padaryta kai kurių pakeitimų, nepakeičiant 1994 m. birželio 10 ir 16 d. Karaliaus
         dekretų 1, 3 ir 4 straipsnių.

      15      Todėl Komisija nusprendė Teisingumo Teismui pateikti šį ieškinį.

       Šalių argumentai ir teisiniai pagrindai
      16      Komisija preliminariai nurodo, kad dėl nemažo investicijų Bendrijos viduje masto kai kurios valstybės narės nustatė tokios
         padėties kontrolės priemones. Šios priemonės, kurių dauguma buvo priimtos privatizavimo srityje, kai kuriais atvejais gali
         būti nesuderinamos su Bendrijos teise. Todėl 1997 m. liepos 19 d. ji priėmė Pranešimą dėl investicijų ES viduje kai kurių
         teisinių aspektų (OL C 220, p. 15, toliau – 1997 m. pranešimas).

      17      Šiame pranešime Komisija išaiškino Sutarties nuostatas dėl laisvo kapitalo judėjimo ir įsisteigimo laisvės, be kita ko, atsižvelgdama
         į valdžios institucijų bendro leidimo procedūrą arba veto teisę.

      18      1997 m. pranešimo 9 punkte nurodyta:

      „Tokia ribojantį poveikį investicijoms ES viduje turinčių priemonių analizė leidžia daryti išvadą, kad diskriminacinio poveikio
         priemonės (taikomos tik investuotojams iš kitų Europos Sąjungos valstybių narių) bus laikomos nesuderinamomis su Sutarties
         73b ir 52 straipsniais dėl laisvo kapitalo judėjimo ir įsisteigimo laisvės, nebent joms bus taikomos Sutartyje numatytos išimtys.
         Nediskriminacinio pobūdžio priemonės (taikomos tiek nacionaliniams, tiek kitų Europos Sąjungos valstybių narių investuotojams)
         yra leidžiamos, jei jos paremtos visuma objektyvių, nuolatinių ir viešų kriterijų, kuriuos galima pateisinti privalomaisiais
         bendrojo intereso pagrindais. Visais atvejais turi būti laikomasi proporcingumo principo.“

      19      Pasak Komisijos, nuostatos, kuriomis Belgijos Karalystei buvo suteiktos SNTC ir Distrigaz specialiosios akcijos, valstybei narei suteikiančios, pirma, teisę prieštarauti perleidimui, panaudojimui užtikrinant prievolės
         įvykdymą, ar bendrovės vamzdynų arba kitų strateginių aktyvų paskirties pakeitimui, ir, antra, teisę prieštarauti kai kuriems
         valdymo sprendimams, tariamai pažeidžiantiems valstybės energetikos politikos gaires, neatitinka 1997 m. pranešime nurodytų
         sąlygų ir taip pažeidžia Sutarties 52 ir 73b straipsnius.

      20      Nors šios nacionalinės taisyklės yra visuotinai taikomos, jos sukuria kliūtis įsisteigti kitų valstybių narių subjektams ir
         laisvam kapitalo judėjimui Bendrijos viduje, nes gali riboti ar padaryti mažiau patrauklų naudojimąsi šiomis teisėmis.

      21      Komisijos nuomone, leidimo ar prieštaravimo tvarka gali būti suderinama su šiomis laisvėmis, tik jeigu jai taikytinos EB Sutarties
         55 straipsnyje (dabar – EB 45 straipsnis), 56 straipsnyje (po pakeitimo – EB 46 straipsnis) ir 73d straipsnyje numatytos išimtys
         arba ji pateisinama privalomaisiais bendrojo intereso reikalavimais ir taikoma pagal objektyvius, nuolatinius ir viešus kriterijus,
         iki minimumo sumažinančius nacionalinių institucijų diskrecinius įgaliojimus.

      22      Tačiau ginčijamos nuostatos neatitinka nė vieno iš šių kriterijų. Todėl dėl skaidrumo trūkumo jos gali netiesiogiai diskriminuoti
         ir sukelti teisinį netikrumą. Šiuo atveju negalima remtis Sutarties 222 straipsniu, nes nacionalinės teisės aktai dėl bendrovių
         privatizavimo bet kuriuo atveju turi atitikti Bendrijos teisę.

      23      Nors apsirūpinimas gamtinėmis dujomis gali būti priskirtas viešajam interesui ir iš principo gali, kaip ir poreikis išlaikyti
         energijos produktų perdavimo infrastruktūrą, būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso reikalavimais, reikia įrodyti,
         kad šios priemonės yra būtinos ir proporcingos siekiamam tikslui.

      24      Neigiamo pobūdžio priemonė, pavyzdžiui, teisė prieštarauti, negali užtikrinti pakankamo tiekimo, priešingai nei teigiama priemonė,
         pavyzdžiui, planavimas, kuriuo gamtinių dujų tiekėjai skatinami sudaryti ilgalaikes tiekimo sutartis ir diversifikuoti tiekimo
         šaltinius, arba licencijų sistema. Be to, energijos produktų perdavimo infrastruktūros egzistavimą gali užtikrinti ne bendros
         draudimo teisės egzistavimas, bet taisyklės, kurios tiksliai apibrėžia suinteresuotosioms įmonėms keliamus reikalavimus. Be
         to, specialiųjų akcijų suteikiamos teisės neleidžia sudaryti ilgalaikių sutarčių ir diversifikuoti tiekimo šaltinių. Taip
         pat ir galimybė apskųsti šias priemones yra nepakankama dėl apskundimo procedūros trukmės ir su tuo susijusių sąnaudų.

      25      Komisija taip pat remiasi 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/30/EB dėl gamtinių dujų vidaus
         rinkos bendrų taisyklių (OL L 204, p. 1, toliau – direktyva dėl dujų), kuri nustato gamtinių dujų vidaus rinkos organizavimo
         taisykles ir turėjo būti įgyvendinta iki 2000 m. rugpjūčio 10 dienos. Šioje direktyvoje nustatomos Bendrijos nuostatos dėl
         valstybių narių įgaliojimų šio sektoriaus įmonėms nustatytų viešųjų paslaugų pareigų srityje. Nustatydama griežtus reikalavimus,
         ji užtikrina pusiausvyrą tarp, pirma, ūkio subjektų konkurencijos ir, antra, tiekimo saugumo tikslo.

      26      Belgijos Karalystė neigia nurodomą įsipareigojimų neįvykdymą. Ji tvirtina, kad dėl ginčijamų nuostatų galintys atsirasti įsisteigimo
         laisvės ir laisvo kapitalo judėjimo apribojimai bet kuriuo atveju yra pateisinami, pirma, Sutarties 56 straipsnyje ir 73d straipsnio
         1 dalies b punkte numatyta visuomenės saugumo išimtimi bei, antra, privalomaisiais bendrojo intereso reikalavimais. Be to,
         jie yra proporcingi ir atitinka siekiamą tikslą.

      27      Pirma, šalies aprūpinimo energija užtikrinimas yra privalomasis bendrojo intereso reikalavimas, kaip apsirūpinimo elektros
         energija atžvilgiu Teisingumo Teismas yra patvirtinęs 1994 m. balandžio 27 d. Sprendime Almelo (C‑393/92, Rink. p. I‑1477, 46–50 punktai), o naftos produktų atžvilgiu – 1984 m. liepos 10 d. Sprendime Campus Oil ir kt. (72/83, Rink. p. 2727, 34 punktas).

      28      Antra, ginčijamos priemonės atitinka būtinumo ir proporcingumo kriterijus. SNTC ir Distrigaz užima strateginę padėtį valstybei apsirūpinant energija, ypač turint omenyje Belgijos priklausomybę nuo užsienio energijos
         šaltinių. SNTC, be kita ko, yra vamzdynų tinklo, kuris naudojamas kaip energijos produktų vidaus transportavimo pagrindinė
         infrastruktūra, savininkė, o Distrigaz strateginius aktyvus, be kita ko, sudaro dujų vidaus perdavimo ir saugojimo infrastruktūros, įskaitant krovimo ir tarptautinius
         įrenginius. Reikia, kad viešoji valdžia nagrinėjamais teisės aktais tam tikru laipsniu kontroliuotų šiuos objektus. Šiuo tikslu
         nustatytos priemonės taip pat yra proporcingos. Pareiga iš anksto informuoti taptų paprasta institucijų informavimo tvarka,
         jei neturėtų stabdomojo poveikio. Be to, ministro teisės šioje procedūroje nėra bendro pobūdžio; jos susijusios su labai specifiniais
         aspektais ir yra labai ribotos laiko atžvilgiu. Kiek tai susiję su panaikinimo procedūra, ji gali būti įgyvendinta tik labai
         specifiniu ir aiškiai apibrėžtu atveju, tai yra, kai pažeidžiama valstybės apsirūpinimo energija politika. Kaip ir pirmosios
         procedūros atveju, terminas, per kurį ministras turi imtis veiksmų, yra labai trumpas. Todėl negalima teigti, kad konkretūs,
         objektyvūs ir nuolatiniai kriterijai nebuvo nustatyti.

      29      Be to, naudojimasis nagrinėjamais teisės aktais suteiktomis teisėmis turi būti formaliai pagrįstas nurodant priimamų sprendimų
         teisinius ir faktinius motyvus. Dėl tokio sprendimo galima skųstis Conseil D'État (Valstybės taryba, Belgija), prašant jį panaikinti arba sustabdyti jo galiojimą. Su tuo susijusios išlaidos būtų menkos ir
         būtų galima pasinaudoti laikinųjų apsaugos priemonių procedūra. Laiko atžvilgiu terminai yra labai trumpi, nes ministras turi
         atlikti veiksmus per 21 dieną po pranešimo.

      30      Belgijos vyriausybės nuomone, mažiau ribojančių priemonių šiems tikslams pasiekti nėra. Tikrindama, ar laikomasi proporcingumo
         kriterijų, Komisija turėtų įrodyti, kad yra mažiau ribojančių alternatyvių išeičių (žr. 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑159/94, Rink. p. I‑5815, 101 ir 102 punktus). Šiuo klausimu Komisija paminėjo tik ilgalaikį planavimą, kuris yra netinkamas
         skubos atžvilgiu, ir „taisykles, kurios tiksliai apibrėžia suinteresuotosioms įmonėms keliamus reikalavimus“, tai yra licencijų
         sistemą, kurios turinys nėra aiškus. Labai abejotina, kad tokios priemonės gali suteikti didesnį teisinio saugumo laipsnį
         investuotojams nei nagrinėjami teisės aktai.

      31      Dėl Komisijos argumento, susijusio su direktyva dėl dujų, Belgijos vyriausybė mano, kad jis nepriimtinas, nes pirmą kartą
         buvo pareikštas ieškinyje. Bet kuriuo atveju ši direktyva derina viešųjų paslaugų pareigas materialiniu, bet ne procedūriniu
         aspektu. Šiuo atžvilgiu valstybės narės pačios galėtų imtis priemonių, kurias laikytų tinkamomis.

      32      Trečia, Belgijos vyriausybė tvirtina, kad nagrinėjamuose teisės aktuose numatytos teisės yra pateisinamos Sutarties 56 straipsnyje
         ir 73d straipsnio 1 dalies b punkte numatyta visuomenės saugumo išimtimi. Valstybės apsirūpinimas dujomis priskirtinas visuomenės
         saugumui, nes nuo to priklauso ekonomikos, institucijų ir pagrindinių viešųjų paslaugų funkcionavimas ar net nuo jų priklausančių
         gyventojų išlikimas. Gamtinių dujų tiekimo nutraukimas ir valstybės egzistavimui taip sukelta rizika galėtų rimtai paveikti
         visuomenės saugumą.

      33      Alternatyviai Belgijos vyriausybė tvirtina, kad galimi Sutartyje įtvirtintų teisių apribojimai, kurių gali kilti iš nagrinėjamų
         teisės aktų, yra pateisinami EB sutarties 90 straipsnio 2 dalimi (dabar – EB 86 straipsnio 2 dalis), pagal kurią įmonėms,
         kurioms patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, yra taikomos šioje Sutartyje nustatytos konkurencijos taisyklės,
         jei jų taikymas netrukdo atlikti specialių uždavinių.

      34      Iš 1991 m. kovo 19 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją (C‑202/88, Rink. p. I‑1223, 12 punktas) matyti, kad Sutarties 90 straipsnio 2 dalyje išreikštas bendras principas, jog išimtys
         iš Sutarties normų turi būti taikomos, jei kyla pavojus su bendros svarbos paslaugų teikimu susijusiems interesams.

      35      Jungtinė Karalystė iš esmės pritaria Belgijos Karalystės nuomonei.

       Teisingumo Teismo vertinimas
       Dėl Sutarties 73b straipsnio
      36      Visų pirma reikia priminti, kad Sutarties 73b straipsnio 1 dalis įgyvendina laisvą kapitalo judėjimą tarp valstybių narių
         ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių. Todėl kaip viena iš Sutarties skyriaus „Kapitalas ir mokėjimai“ nuostatų ji nustato,
         kad visi laisvo kapitalo judėjimo tarp valstybių narių bei tarp valstybių narių ir trečiųjų valstybių apribojimai yra draudžiami.

      37      Nors Sutartis neapibrėžia kapitalo judėjimo ir mokėjimų judėjimo sąvokų, aišku, kad Direktyva 88/361 kartu su jos priede esančia
         nomenklatūra atlieka pagalbinę funkciją apibrėžiant kapitalo judėjimo sąvoką (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę 39 punktą ir 1999 m. kovo 16 d. Sprendimo Trummer ir Mayer, C‑222/97, Rink. p. I‑1661, 20 ir 21 punktus).

      38      Iš tikrųjų Direktyvos 88/361 priede esančios nomenklatūros I ir III punktai, taip pat joje esantys paaiškinimai rodo, kad
         tiesioginės investicijos, dalyvaujant įmonėse per akcijų pirkimą ir įsigyjant vertybinių popierių, yra kapitalo judėjimas
         Sutarties 73b straipsnio prasme. Remiantis šiais paaiškinimais, tiesioginių investicijų pagrindinis bruožas yra galimybė veiksmingai
         dalyvauti bendrovę valdant ar kontroliuojant.

      39      Atsižvelgiant į šiuos motyvus, reikia nustatyti, ar kapitalo judėjimą tarp valstybių narių riboja nagrinėjami teisės aktai,
         kuriais Belgijos Karalystei buvo suteiktos SNTC ir Distrigaz specialiosios akcijos, valstybei narei suteikiančios, pirma, teisę prieštarauti bet kokiam perleidimui, panaudojimui užtikrinant
         prievolės įvykdymą, ar bendrovės vamzdynų arba kitų strateginių aktyvų paskirties pakeitimui, ir, antra, teisę prieštarauti
         kai kuriems valdymo sprendimams, kurie tariamai prieštarauja valstybės energetikos politikos gairėms.

      40      Belgijos vyriausybė iš principo neneigė, kad iš nagrinėjamų teisės aktų kylantys apribojimai priskirtini laisvo kapitalo judėjimo
         sričiai.

      41      Jungtinės Karalystės vyriausybė bent tam tikra dalimi pripažįsta ribojamąjį nagrinėjamų Belgijos Karalystės teisės aktų pobūdį.

      42      Todėl reikia nustatyti, ar nagrinėjami teisės aktai gali būti pateisinami, o jei taip – kokiomis sąlygomis.

      43      Kaip matyti iš 1997 m. pranešimo, negalima neigti, kad tam tikromis aplinkybėmis gali atsirasti interesų, pateisinančių valstybės
         narės tam tikros įtakos išsaugojimą buvusiose valstybinėse įmonėse, kurios privatizuotos, jeigu jos veikia bendros ekonominės
         svarbos paslaugų arba strateginėse srityse (žr. šios dienos sprendimų Komisija prieš Portugaliją, C‑367/98, Rink. p. I‑4731, 47 punktą ir Komisija prieš Prancūziją, C‑483/99, Rink. p. I‑4781, 43 punktą).

      44      Tačiau šios priežastys neleidžia valstybėms narėms remtis Sutarties 222 straipsnyje numatytomis savo nuosavybės sistemomis,
         pateisinant Sutartyje numatytų laisvių suvaržymą, atsirandantį dėl privilegijų, kurias jos suteikia savo, kaip akcininkių
         statusui privatizuotoje įmonėje. Kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos (1999 m. birželio 1 d. Sprendimo Konle, C‑302/97, Rink. p. I‑3099, 38 punktas), šis straipsnis neleidžia valstybėse narėse egzistuojančioms nuosavybės sistemoms
         netaikyti pagrindinių Sutarties taisyklių.

      45      Nacionalinės teisės norma gali apriboti laisvą kapitalo judėjimą kaip pamatinį Sutarties principą tik tada, kai ją pateisina
         Sutarties 73d straipsnio 1 dalyje išvardytos priežastys arba svarbūs visuomeniniai interesai, kurie galioja visiems priimančios
         valstybės narės teritorijoje veikiantiems asmenims arba įmonėms. Be to, kad būtų pateisinama, nacionalinės teisės norma turi
         būti tinkama įgyvendinti ja siekiamą tikslą ir neviršyti to, kas būtina jį pasiekti, t. y. atitikti proporcingumo kriterijų
         (šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Sanz de Lera ir kt., C‑163/94, C‑165/94 ir C‑250/94, Rink. p. I‑4821, 23 punktą ir 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo Église de scientologie, C‑54/99, Rink. p. I‑1335, 18 punktą).

      46      Šioje byloje negalima neigti, kad nagrinėjamais teisės aktais siekiamas tikslas, tai yra, krizės atveju užtikrinti apsirūpinimą
         energija, kyla iš teisėto viešojo intereso. Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, kad vienu iš visuomenės saugumo pagrindų,
         kuriuo galima pateisinti laisvo prekių judėjimo apribojimus, laikytinas tikslas nuolat užtikrinti minimalų naftos produktų
         tiekimą (minėto sprendimo Campus Oil ir kt. 34 ir 35 punktai). Panašiai galima argumentuoti ir dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimų, nes visuomenės saugumas Sutarties
         73d straipsnio 1 dalies b punkte minimas tarp kitų pateisinančių pagrindų.

      47      Tačiau Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, jog visuomenės saugumo pagrindai, būdami išimtis iš fundamentalaus laisvo
         kapitalo judėjimo principo, turi būti aiškinami siaurai, kad jų turinio vienašališkai, nekontroliuojant Bendrijos institucijoms,
         negalėtų nustatyti kiekviena valstybė narė. Todėl visuomenės saugumu galima remtis tik realios ir pakankamai rimtos grėsmės
         pagrindiniams visuomenės interesams atveju (žr. minėto sprendimo Église de scientologie 17 punktą).

      48      Taigi būtina patikrinti, ar nagrinėjami teisės aktai realios ir rimtos grėsmės atveju suinteresuotoje valstybėje narėje leidžia
         užtikrinti minimalų energijos tiekimą ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.

      49      Pirma, reikia konstatuoti, kad nagrinėjama prieštaravimo tvarka. Ši tvarka remiasi pagarba įmonės sprendimų autonomijai, kai
         kontrolę vykdo atsakingas ministras, kiekvienu konkrečiu atveju priklausantis nuo vyriausybės institucijų iniciatyvos. Išankstinio
         pritarimo nereikalaujama, o pasinaudoti šia teise valdžios institucijos gali per trumpus terminus.

      50      Be to, ši tvarka taikoma tik kai kuriems sprendimams, susijusiems su šių įmonių strateginiais aktyvais, visų pirma, su energijos
         tinklais, taip pat su susijusiais specifiniais valdymo sprendimais, kuriais bet kuriuo atveju galima suabejoti.

      51      Pagaliau, 1994 m. birželio 10 ir 16 d. Karaliaus dekretų 3 ir 4 straipsniuose numatytas ministro įsikišimas galimas, tik jei
         kyla pavojus energetikos politikos tikslams. Be to, kaip savo pareiškimuose ir posėdyje nurodė Belgijos vyriausybė, šiuo klausimu
         neprieštaraujant Komisijai, jie turi būti motyvuoti ir gali būti teismo veiksmingai peržiūrėti.

      52      Todėl tokia tvarka pagal objektyvius teismo peržiūrimus kriterijus leidžia užtikrinti vamzdynų tinklo, kuris naudojamas kaip
         energijos produktų vidaus transportavimo pagrindinė infrastruktūra, ir kitų dujų vidaus perdavimo ir saugojimo infrastruktūrų,
         įskaitant krovimo ir tarptautinius įrenginius, prieinamumą. Tai suteikia galimybę valstybei narei įsikišti, kad konkrečiu
         atveju būtų užtikrinta, jog laikomasi SNTC ir Distrigaz nustatytų viešųjų paslaugų pareigų, tuo pat metu nepažeidžiant teisinio tikrumo reikalavimų.

      53      Komisija neįrodė, kad šiam tikslui pasiekti buvo galima panaudoti mažiau ribojančias priemones. Vien planavimo, kuriuo gamtinių
         dujų tiekėjai skatinami sudaryti ilgalaikes tiekimo sutartis, diversifikuoti tiekimo šaltinius ar naudoti licencijų sistemą,
         nebūtinai pakaktų greitai reaguoti konkrečiu atveju. Be to, taisyklės, kurios tiksliai apibrėžia suinteresuotosioms įmonėms
         keliamus reikalavimus, kurias siūlo Komisija, net atrodo labiau ribojančios nei teisė prieštarauti, taikoma konkrečiais atvejais.

      54       Dėl direktyva dėl dujų paremtų Komisijos argumentų pakanka konstatuoti, kad ši direktyva turėjo būti įgyvendinta iki 2000 m.
         rugpjūčio 10 dienos. Todėl Bendrijos reglamentavimas, kurį, pasak Komisijos, direktyva buvo siekiama nustatyti valstybių narių
         įgaliojimų to sektoriaus įmonėms nustatytų viešųjų paslaugų pareigų srityje, negali paveikti šio ieškinio, nes pagrįstos nuomonės
         buvo surašytos 1998 m. gruodžio 18 d., o ieškinys pateiktas 1999 m. gruodžio 22 dieną.

      55      Taigi reikia konstatuoti, kad nagrinėjami teisės aktai pateisinami turint tikslą užtikrinti energijos tiekimą krizės atveju.

      56      Šiuo atveju nebereikia nagrinėti Sutarties 90 straipsnio 2 dalimi pagrįsto teisinio pagrindo, kuriuo Belgijos vyriausybė remiasi
         subsidiariai.

      57      Todėl Komisijos ieškinys turi būti atmestas tiek, kiek jis susijęs su Sutarties 73b straipsniu.

       Dėl Sutarties 52 straipsnio
      58      Komisija prašo pripažinti, kad neįvykdyti įsipareigojimai pagal Sutarties 52 straipsnį, tai yra Sutarties taisyklės dėl įsisteigimo
         laisvės, kiek jos susijusios su įmonėmis.

      59      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Sutarties 56 straipsnyje, kaip ir 73d straipsnyje, nurodomas visuomenės saugumu pagrįstas
         pateisinimas. Todėl net jei valstybės narės teisė uždrausti perleidimą, panaudojimą užtikrinant prievolės įvykdymą ar kai
         kurių bendrovės aktyvų paskirties pakeitimą arba teisė prieštarauti kai kuriems įmonės valdymo sprendimams gali apriboti įsisteigimo
         laisvę, tokie apribojimai bus pateisinami dėl šio sprendimo 43–55 punktuose numatytų priežasčių.

      60      Taigi Komisijos ieškinys taip pat turi būti atmestas tiek, kiek jis susijęs su Sutarties 52 straipsniu.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      61      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
         prašė. Kadangi Belgijos Karalystė prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, o Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
         Pagal šio reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą Jungtinė Karalystė, įstojusi į bylą šalis, pati padengia savo
         išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė pati padengia savo išlaidas.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Skouris

                     Cunha Rodrigues

         Paskelbta 2002 m. birželio 4 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Procedūros kalba: prancūzų.


title: 2006 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#University of Huddersfield Higher Education Corporation prieš Commissioners of Customs & Excise.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Jungtinė Karalystė.#Šeštoji PVM direktyva - 2 straipsnio 1 punktas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis - Ekonominė veikla - Prekių tiekimas - Paslaugų teikimas - Sandoriai, kurių vienintelis tikslas gauti mokesčio lengvatą.#Byla C-223/03.

text:
      Byla C‑223/03
      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise
      (VAT and Duties Tribunal, Manchester prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis – Ekonominė veikla – Prekių tiekimas – Paslaugų teikimas – Sandoriai, kurių vienintelis tikslas įgyti mokestinį pranašumą“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Prekių tiekimas
            – Paslaugų teikimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 2 straipsnio 1 punktas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis ir 6 punkto 1 dalis)
      Sandoriai yra prekių tiekimas ar paslaugų teikimas ir ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos
         mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 95/7, 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio
         1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos sąvokos, net jei
         jų vienintelis tikslas buvo įgyti mokestinį pranašumą, neturint jokio kito ekonominio tikslo.

      Iš tikrųjų „apmokestinamojo asmens“ ir „ekonominės veiklos“ sąvokos, taip pat „prekių tiekimo“ ir „paslaugų teikimo“ sąvokos,
         kurios apibrėžia apmokestinamuosius sandorius pagal Šeštąją direktyvą, yra objektyvaus pobūdžio ir taikomos neatsižvelgiant
         į atitinkamų sandorių tikslus ir rezultatus. Šiuo požiūriu mokesčių administratoriaus pareiga atlikti tyrimą, kad nustatytų
         mokesčio mokėtojo ketinimus, prieštarauja bendrosios pridėtinės vertės mokesčio sistemos tikslams užtikrinti teisinį saugumą
         ir supaprastinti su pridėtinės vertės mokesčio taikymu susijusius veiksmus, atsižvelgiant, išskyrus ypatingus atvejus, į objektyvų
         atitinkamo sandorio pobūdį.

      Nors tiesa, kad nebuvo atitikti šie objektyvūs kriterijai sukčiavimo mokesčių srityje atveju, pavyzdžiui, parengiant klaidingas
         deklaracijas ar paruošiant neteisingas sąskaitas faktūras, tačiau klausimas, ar atitinkamo sandorio vienintelis tikslas buvo
         įgyti mokestinį pranašumą, yra nereikšmingas nustatant, ar sandoris yra prekių tiekimas, ar paslaugų teikimas bei ekonominė
         veikla.

      (žr. 47–49, 51, 53 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 21 d. (*)

      „Šeštoji PVM direktyva – 2 straipsnio 1 punktas, 4 straipsnio 1 ir 2 dalys, 5 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis – Ekonominė veikla – Prekių tiekimas – Paslaugų teikimas – Sandoriai, kurių vienintelis tikslas įgyti mokestinį pranašumą“
      Byloje C‑223/03
      dėl VAT and Duties Tribunal, Mančesteris (Jungtinė Karalystė), 2003 m. gegužės 16 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gegužės 22 d., pagal
         EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk,
         teisėjai S. von Bahr (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász ir G. Arestis,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        University of Huddersfield Higher Education Corporation, atstovaujamo QC K. P. E. Lasok, įgalioto solicitor A. Brown,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Caudwell, padedamos QC C. Vajda ir barrister M. Angiolini,

      –        Airijos, atstovaujamos D. J. O’Hagan, padedamo SC A. M. Collins,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. De Bellis,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      susipažinęs su 2005 m. balandžio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1), iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva (OL L 102, p. 18, toliau – Šeštoji direktyva), 2 straipsnio
         1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje University of Huddersfield Higher Education Corporation (toliau – universitetas) prieš Commissioners of Customs & Excise (toliau – Commissioners) dėl pagal mokesčių sumažinimo schemą universiteto atliktos už pirkimus malūnui atnaujinti sumokėto pridėtinės vertės mokesčio
         (toliau – PVM) atskaitos ištaisymo, kurį padarė Commissioners.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktas PVM apmokestina prekių tiekimą bei paslaugų teikimą, kai šalies teritorijoje už
         atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo.

      4        Pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamuoju asmeniu laikomas bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis ekonominę
         veiklą, nurodytą 2 dalyje. Minėtoje 2 dalyje sąvoka „ekonominė veikla“ apibūdinama kaip apimanti visokią gamintojų, prekiautojų
         ir kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą, taip pat materialaus ir nematerialaus turto naudojimą, siekiant gauti nuolatinių
         pajamų.

      5        Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 4 dalies antroji pastraipa patikslina, kad:

      „Laikydamosi 29 straipsnio nuostatų dėl konsultacijų valstybės narės gali kaip atskirą apmokestinamąjį asmenį traktuoti šalies
         teritorijoje įsisteigusius asmenis, kurie, nors teisiškai ir savarankiški, vis dėlto yra glaudžiai susiję vienas su kitu finansiniais,
         ekonominiais ir organizaciniais ryšiais.“

      6        Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį „prekių tiekimas“ – tai teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas“.

      7        Remiantis Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalimi „paslaugų teikimas“ – tai bet koks sandoris, kuris nėra prekių tiekimas,
         kaip apibrėžta 5 straipsnyje“.

      8        Šios direktyvos 13 straipsnio A skirsnio 1 dalies i punktas numato, kad valstybės narės nuo PVM atleidžia, be kita ko, universitetinį
         švietimą.

      9        Šeštosios direktyvos 13 straipsnio B skirsnio b punktas nustato, kad valstybės narės nuo mokesčio taip pat atleidžia nekilnojamojo
         turto nuomą. Tačiau šios direktyvos 13 straipsnio C skirsnio a punktas leidžia valstybėms narėms suteikti mokesčių mokėtojams
         teisę pasirinkti apmokestinimą nekilnojamojo turto nuomos atveju.

      10      Minėtos direktyvos 17 straipsnio 2 dalies a punktas numato:

      „Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamas asmuo turi
         turėti teisę iš mokesčio, kurį jis turi sumokėti, atskaityti:

       a)       pridėtinės vertės mokestį, apskaičiuotą ar sumokėtą už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas.“
      11      Dėl prekių ir paslaugų, kurias apmokestinamasis asmuo naudoja sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis gali
         būti atskaitomas, ir sandoriams, kuriems tenkantis pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas, Šeštosios direktyvos
         17 straipsnio 5 dalis pirmoji pastraipa pažymi, kad „gali būti atskaitoma tik tokia proporcinga pridėtinės vertės mokesčio
         dalis, kuri priskirtina pirmiesiems sandoriams“.

      12      Pagal šios nuostatos antrąją pastraipą „ši dalis turi būti nustatoma visiems apmokestinamojo asmens vykdomiems sandoriams
         laikantis 19 straipsnio nuostatų“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad universitetas iš esmės teikia švietimo paslaugas, t. y.
         nuo PVM atleistas paslaugas. Tačiau universitetas, atlikdamas tam tikrą apmokestinamųjų prekių tiekimo ar paslaugų teikimo
         skaičių, pagal nacionalinę teisę gali susigrąžinti PVM, sumokėtą už pirkimus pagal savo lengvatinį tarifą, kuris 1996 m. buvo
         14,56 % ir nuo to laiko sumažėjo iki 6,04 %.

      14      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad 1995 m. universitetas nusprendė atnaujinti du sugriuvusius
         malūnus, kurių atžvilgiu jis įgijo teisę valdyti nekilnojamąjį turtą nuomos sutarties pagrindu („leasehold“). Šie du malūnai
         vadinasi „West Mill“ ir „East Mill“ ir yra Canalside, Hadersfilde. Kadangi dėl atnaujinimo išlaidų sumokėto pirkimo PVM didžiosios
         dalies įprastinėmis sąlygomis buvo neįmanoma susigrąžinti, universitetas ieškojo būdų, kaip sumažinti savo finansinę naštą
         arba atidėti mokesčio mokėjimą.

      15      Pirmiausia jis įvykdė ir sumokėjo už „West Mill“ atliktus darbus. 1995 m. lapkričio 27 d. aktu buvo sudaryta diskrecinė patika
         (toliau – patika). Dokumente buvo nuostatos, suteikiančios universitetui teisę skirti ir nušalinti nuo pareigų patikos valdytojus.
         Paskirti valdytojai buvo trys buvę universiteto darbuotojai, o gavėjai buvo universitetas ir bet kuris atitinkamu momentu
         į universitetą įrašytas studentas bei bet kuri filantropinė veikla. Tą pačią dieną universitetas su valdytojais sudarė garantinę
         sutartį („Deed of Indemnity“), pagal kurią jis pastariesiems garantavo dėl bet kokios dabartinės ir būsimos atsakomybės, kylančios
         dėl įvairių sandorių.

      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad vienintelis patikos įsteigimo tikslas buvo leisti įgyvendinti
         „West Mill“ atžvilgiu pasiūlytą mokesčių naštos sumažinimo schemą, kurios dalykas buvo universitetui susigrąžinti atnaujinimo
         išlaidų PVM.

      17      Dėl „East Mill“, kuris tiesiogiai pagrindinėje byloje aptariamas pastatas, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
         aišku, kad pagal savo patarėjų mokesčių klausimais pasiūlytą schemą 1996 m. lapkričio 21 d. universitetas pasirinko apmokestinti
         „East Mill“ nuomą, o 1996 m. lapkričio 22 d. perleido šią apmokestintą nuomą patikai 20 metų. Nuomos sutartyje buvo sąlyga,
         leidžianti universitetui ją nutraukti šeštaisiais, dešimtaisiais ir penkioliktaisiais nuomos metais. Metinis nuomos mokestis
         buvo nustatytas simbolinio 12,50 GBP dydžio. Tuo pačiu metu patikos valdytojai, pasirinkę apmokestinti savo tiekimą PVM, subnuomojo
         pastatą universitetui 20 metų be trijų dienų laikotarpiui už metinį pradinį simbolinio 13 GBP dydžio nuomos mokestį.

      18      Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat aišku, kad 1996 m. lapkričio 22 d. University of Huddersfield Properties Ltd (toliau – Properties), universitetui visiškai priklausanti dukterinė įmonė, nepriklausanti tai pačiai PVM grupei pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio
         4 dalies antrąją pastraipą, pateikė universitetui sąskaitą faktūrą, kurioje buvo nurodyta 3 500 000 GBP suma kartu su 612 500 GBP
         PVM už būsimus statybos darbus „East Mill“. 1996 m. lapkričio 25 d. Properties sudarė su universitetu sutartį dėl „East Mill“ atnaujinimo. Universitetas apmokėjo Properties sąskaitą faktūrą nenustatytą dieną. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad nepateiktas joks įrodymas
         dėl kokių nors Properties ketinimų gauti pelno universitetui teikiant statybos paslaugas, ir iš to daro išvadą, kad universitetas nenorėjo, jog Properties gautų tokio pelno.

      19      Properties rinkos kainomis pasamdė trečiuosius nepriklausomus rangovus, kad universitetui būtų suteiktos „East Mill“ atnaujinimui reikalingos
         statybos paslaugos.

      20      PVM deklaracijoje už 1997 m. sausio mėn. laikotarpį universitetas, turintis grynąjį daugiau kaip 90 000 GBP PVM įsiskolinimą,
         nurodė jam grąžintiną 515 000 GBP sumą, kurią Commissioners po patikrinimo jam sumokėjo be išlygų, leidžiant jam susigrąžinti Properties sąskaitoje faktūroje nurodytą PVM.

      21      1998 m. rugsėjo 7 d. tretieji nepriklausomi rangovai užbaigė darbus „East Mill“, ir tą pačią dieną universitetas pradėjo naudotis
         pastatu. Tada pagal nuomos ir subnuomos sutartis mokėtini nuomos mokesčiai buvo padidinti atitinkamai iki 400 000 GBP ir 415 000 GBP
         per metus.

      22      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad vienintelis patikos naudojimo „East Mill“ atžvilgiu
         ir to, kad universitetas išnuomojo patikai, tikslas buvo palengvinti mokesčių naštos sumažinimo schemą. Be to, jis konstatuoja,
         kad vienintelis patikos subnuomojimas „East Mill“ universitetui tikslas buvo palengvinti šią schemą. Galiausiai jis konstatuoja,
         kad nutraukdamas dėl „East Mill“ sudarytus PVM susitarimus po dvejų trejų metų arba šeštaisiais, dešimtaisiais ar penkioliktaisiais
         nuomos metais (taigi kartu nutraukdamas PVM už nuomą mokėjimą), universitetas siekė sutaupyti visą PVM sumą.

      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pastebi, kad sandorių visuma buvo tikri sandoriai, t. y. prekės
         buvo patiektos arba paslaugos buvo suteiktos iš tikrųjų. Taigi jie nebuvo apsimestiniai.

      24      2000 m. sausio 26 d. laišku Commissioners už 1997 m. sausio mėn. laikotarpį pareikalavo iš universiteto 612 500 GBP PVM už statybos paslaugas, kurias Properties suteikė „East Mill“. Laiške nurodyta, kad šis mokestis buvo neteisingai priskirtas apmokestinamiems prekių tiekimui ar paslaugų
         teikimui ir kad buvo pervertinta deklaruoto PVM suma.

      25      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad tame pačiame laiške Commissioners su patika sudarytas nuomos sutartis kvalifikavo kaip „tarpinį etapą“, į kurį buvo galima neatsižvelgti nustatant universiteto
         pateiktų prašymų grąžinti už pirkimus sumokėto PVM teisėtumą. Taip vertindamas Commissioners padarė išvadą, kad universitetas neteisingai vertino už pirkimus sumokėtą ir Properties iš universiteto pareikalautą PVM tiek, kiek PVM buvo priskirtas apmokestinamajam tiekimui ar teikimui ir visiškai susigrąžintas.

      26      Universitetas VAT and Duties Tribunal pareiškė ieškinį dėl PVM sumos ištaisymo, apie kurį Commissioners pranešė savo 2000 m. sausio 26 d. laiške.

      27      Remiantis sprendimu dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Commissioners tvirtina, kad sandoris, sudarytas vien tik ar daugiausia siekiant išvengti PVM, nėra „tiekimas ar teikimas“. Jis taip pat
         nėra „ekonominės veiklos“ ar jos vykdymo veiksmai.

      28      Papildomai Commissioners teigia, kad pagal bendrąjį teisės principą, draudžiantį „piktnaudžiauti teisėmis“, į šį sandorį turėtų būti neatsižvelgta,
         o Šeštosios direktyvos sąvokos turėtų būti taikomos tikrajam nagrinėjamojo sandorio pobūdžiui.

      29      Universitetas, be kita ko, tvirtina, kad nagrinėjamieji sandoriai, priešingai nei tvirtina Commissioners, nesudaryti „vien tik ar daugiausia siekiant išvengti mokesčio mokėjimo“. Nors tiesa, kad universiteto išaiškintos faktinės
         aplinkybės lėmė didelės už pirkimus sumokėtos PVM sumos nedelsiant „galimą“ grąžinimą, tos pačios faktinės aplinkybės taip
         pat lėmė didelių PVM sumų už nuomą mokėjimą tam tikru laikotarpiu. Be to, net jei sandoris buvo sudarytas „vien tik ar daugiausia
         siekiant išvengti mokesčio mokėjimo“, vienintelė pasekmė būtų ta, kad šiam sandoriui būtų taikomos visos normos prieš vengimą,
         kurias valstybė narė būtų priėmusi remdamasi vienu ar kitu leidimu pagal Šeštosios direktyvos 27 straipsnio 1 dalį. Tačiau
         Jungtinė Karalystė nepriėmė jokių normų šiuo klausimu.

      30      Universitetas mano, kad veiksmas gali būti kvalifikuojamas kaip vengimas mokėti mokesčius tik tuo atveju, jei:

      1)      objektyvi sandorio pasekmė prieštarauja Šeštosios direktyvos dvasiai ir tikslams ir jei
      2)      subjektyvus verslininko ketinimas buvo pasiekti tokį rezultatą, kokio nėra šioje byloje.
      31      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad vienintelis universiteto sudarytų sandorių
         tikslas buvo įgyti mokestinį pranašumą. Jie neturėjo jokio kito ekonominio tikslo. Jie apsiriboja mokėjimo atidėjimo schema
         su jai būdingu mechanizmu, leidžiančiu vėliau sutaupyti visą mokesčio sumą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas daro išvadą, kad šiais sandoriais išvengiama mokesčio. Be to, konstatuotos faktinės aplinkybės aiškiai parodo, kad
         universitetas ir patika siekė šio rezultato.

      32      Šiomis aplinkybėmis VAT and Duties Tribunal (Mančesteris) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar tuo atveju, kai:
      i)      universitetas atsisako teisės į tiekimo, susijusio su jam priklausančiu nekilnojamuoju turtu, neapmokestinimą PVM ir išnuomoja
         šį turtą universiteto įsteigtai ir kontroliuojamai patikai;

      ii)      patika atsisako teisės į tiekimo, susijusio su nagrinėjamuoju nekilnojamuoju turtu, neapmokestinimą PVM ir pernuomoja šį turtą
         universitetui;

      iii)      universiteto sandoriai dėl nuomos ir subnuomos sudaryti ir įvykdyti turint vienintelį tikslą įgyti mokestinį pranašumą ir
         neturint jokio atskiro ekonominio tikslo;

      iv)      nuoma ir subnuoma sudarė atidėjimo schemą (PVM mokėjimo atidėjimo schemą) su galimybe vėliau pasilikti sau visą mokestį ir
         universitetas bei patika šiomis sutartimis to siekė;

      a)      nuoma ir subnuoma yra apmokestinamasis tiekimas Šeštosios PVM direktyvos tikslais?
      b)      ar jos yra ekonominės veiklos Šeštosios PVM direktyvos 4 straipsnio 2 dalies antro sakinio prasme?“
       Dėl prejudicinio klausimo
      33      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėje
         byloje, yra prekių tiekimas ar paslaugų teikimas ir ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio
         1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, kai jų vienintelis tikslas buvo įgyti mokestinį pranašumą,
         neturint jokio kito ekonominio tikslo.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      34      Universitetas mano, kad, esant sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytoms sąlygoms, nuoma ir subnuoma
         yra apmokestinamieji sandoriai ir ekonominė veikla Šeštosios direktyvos prasme.

      35      Jungtinės Karalystės vyriausybė mano, kad kai tokiomis aplinkybėmis, kokias konstatavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas, toks juridinis asmuo, koks yra universitetas, nuomoja nekilnojamąjį turtą trečiajam asmeniui, kuris yra
         susijęs su juo ir kurį jis kontroliuoja, kaip antai patika, ir kai pastarasis subnuomoja turtą universitetui turėdamas vienintelį
         tikslą atidėti ar visai išvengti sumokėti PVM, kurio sumos didžioji dalis priešingu atveju būtų negrąžintina dėl to, kad nekilnojamasis
         turtas naudojamas universitetui vykdant atleistą nuo mokesčio švietimo veiklą:

      –        universitetas nevykdo ekonominės veiklos Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalies prasme; konkrečiau kalbant, toks juridinis
         asmuo, kaip antai universitetas, nenaudoja nekilnojamojo turto siekdamas gauti nuolatinių pajamų, jei jo tikslas įgyvendinant
         šį sandorį yra išvengti PVM mokėjimo, ir

      –        nei nuoma, nei subnuoma nėra paslaugų teikimas Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies prasme.
      36      Airija tvirtina, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios yra pagrindinėje byloje, nuoma ir subnuoma negali būti laikomos „ekonomine
         veikla“ Šeštosios direktyvos 4 straipsnio antros dalies antrojo sakinio prasme ir nėra apmokestinamieji sandoriai šios direktyvos
         prasme.

      37      Italijos vyriausybė mano, kad siekiant įvertinti, kokiu atveju prekės ar paslaugos, kurioms tenkantį PVM ketinama atskaityti,
         naudojamos taip pat ir sandoriams, kuriems tenkantis PVM gali būti atskaitomas, ir tiems, kuriems jis negali būti atskaitomas,
         nėra įmanoma atsižvelgti į priemones ir sandorius, kurių imtasi dėl vienintelio tikslo išvengti pro rata mechanizmo taikymo (pasinaudojant visiška atskaita), jeigu šios priemonės ar sandoriai nėra ekonominė veikla Šeštosios direktyvos
         4 straipsnio 2 dalies prasme subjektų, kuriems leidžiama atskaityti, atžvilgiu.

      38      Komisija tvirtina, kad taikant „ekonominės veiklos“ ir „prekių tiekimo ir (ar) paslaugų teikimo“ sąvokas Šeštosios direktyvos
         4, 5 ir 6 straipsnių prasme, reikia atsižvelgti į objektyvias sandorių ir atitinkamos veiklos charakteristikas. Tiekimo ir
         (ar) teikimo tikslas nėra svarbus.

      39      Tačiau kai atmokestinamasis asmuo ar tarpusavyje susijusių apmokestinamųjų asmenų grupė sudaro vieną ar kelis sandorius, kurie
         neturi ekonominio pagrindimo, bet sukuria dirbtinę situaciją, kurios vienintelis tikslas sudaryti būtinas sąlygas pirkimo
         PVM susigrąžinimui, į šiuos sandorius negalima atsižvelgti, nes jie yra piktnaudžiavimas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      40      Reikia iš karto priminti, kad Šeštoji direktyva nuostato bendrą PVM sistemą, pagrįstą, be kita ko, vienodu apmokestinamųjų
         sandorių apibrėžimu (šiuo klausimu žr. 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, Rink. p. I-6729, 38 punktą).

      41      Šiuo klausimu Šeštoji direktyva nustato labai plačią PVM taikymo sritį, 2 straipsnyje, susijusiame su apmokestinamaisiais
         sandoriais, be prekių importo, nurodydama prekių tiekimą bei paslaugų teikimą, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia
         ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo.

      42      Visų pirma, dėl sąvokos „prekių tiekimas“ Šeštosios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje pažymima, kad tokiu tiekimu laikomas
         teisės kaip savininkui disponuoti materialiuoju turtu perdavimas.

      43      Iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad ši sąvoka apima visus materialiojo turto perdavimo sandorius, kuriais viena šalis
         suteikia kitai šaliai teisę disponuoti tuo turtu taip, lyg ji būtų savininkė (šiuo klausimu žr. 1990 m. vasario 8 d. Sprendimo
         Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Rink. p. I‑285, 7 punktą ir 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimo C‑25/03, HE, Rink. p. I‑3123, 64 punktą).

      44      Dėl sąvokos „paslaugų teikimas“, iš Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies matyti, kad ji apima bet kokį sandorį, kuris
         nėra prekių tiekimas, kaip apibrėžta šios direktyvos 5 straipsnyje.

      45      Be to, pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį apmokestinamuoju asmeniu laikomas bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis
         ekonominę veiklą, kad ir kokie būtų šios veiklos tikslai ir rezultatai.

      46      Galiausiai „ekonominės veiklos“ sąvoka Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje apibrėžiama kaip apimanti „visokią“ gamintojų,
         prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų veiklą, ir pagal teismų praktiko ji apima visus gamybos, prekybos ir paslaugų
         teikimo etapus (žr. šiuo klausimu 1990 m. gruodžio 4 d. Sprendimo Van Tiem, C‑186/89, Rink. p. I‑4363, 17 punktą ir minėto sprendimo MGK‑Kraftfahrzeuge‑Factoring 42 punktą).

      47      Kaip Teisingumo Teismas konstatavo 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją (C‑260/98, Rink. p. I‑6537) 26 punkte, „apmokestinamojo asmens“ ir „ekonominės veiklos“ sąvokų apibrėžimų analizė parodo
         „ekonominės veiklos“ sąvokos taikymo srities apimtį ir jos objektyvų pobūdį ta prasme, kad veikla vertinama per se, neatsižvelgiant į jos tikslus ar rezultatus (taip pat žr. 1987 m. kovo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, 235/85, Rink. p. 1471, 8 punktą, taip pat šiuo klausimu 1985 m. vasario 14 d. Sprendimo Rompelman, 268/83, Rink. p. 655, 19 punktą ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Zita Modes, C‑497/01, Rink. p. I‑14393, 38 punktą).

      48      Iš tiesų minėta analizė, kaip ir sąvokų „prekių tiekimas“ ir „paslaugų teikimas“ analizė, rodo, jog šios sąvokos, kurios apibrėžia
         apmokestinamuosius sandorius pagal Šeštąją direktyvą, yra objektyvaus pobūdžio ir taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų sandorių
         tikslus ir rezultatus (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 16 d. Sprendimo Optigen ir kt., C‑354/03,C‑355/03 ir C‑484/03, Rink. p I‑0000, 44 punktą).

      49      Kaip Teisingumo Teismas nusprendė 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimo BLP Group (C‑4/94, Rink. p. I‑983) 24 punkte, mokesčių administratoriaus pareiga atlikti tyrimą, kad nustatytų mokesčio mokėtojo ketinimus,
         prieštarauja bendrosios PVM sistemos tikslams užtikrinti teisinį saugumą ir supaprastinti su PVM taikymu susijusius veiksmus,
         atsižvelgiant, išskyrus ypatingus atvejus, į objektyvų atitinkamo sandorio pobūdį.

      50      Taigi tokie sandoriai, kokie nagrinėjami pagrindinėse bylose, yra prekių tiekimas ar paslaugų teikimas ir ekonominė veikla
         Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme,
         jei atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos sąvokos.

      51      Nors tiesa, kad nebuvo atitikti šie kriterijai sukčiavimo mokesčių srityje atveju, pavyzdžiui, parengiant klaidingas deklaracijas
         ar paruošiant neteisingas sąskaitas faktūras, tačiau klausimas, ar atitinkamo sandorio vienintelis tikslas buvo įgyti mokestinį
         pranašumą, yra nereikšmingas nustatant, ar sandoris yra prekių tiekimas, ar paslaugų teikimas bei ekonominė veikla.

      52      Tačiau šiame kontekste reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš tos pačios dienos sprendimo Halifax ir kt. (C‑255/02, dar neskelbtas Rinkinyje) 85 punkto, Šeštoji direktyva draudžia pasinaudoti apmokestinamojo asmens teise atskaičiuoti
         pirkimo PVM, kai šią teisę suteikiantys sandoriai yra piktnaudžiaujantys.

      53      Iš to, kas išdėstyta pirmiau, matyti, jog į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad tokie sandoriai, kokie ginčijami pagrindinėse
         bylose, yra prekių tiekimas ar paslaugų teikimas bei ekonominė veikla Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio
         1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei atitinka objektyvius kriterijus, kuriais grindžiamos
         minėtos sąvokos, net jeigu jų vienintelis tikslas buvo įgyti mokestinį pranašumą, neturint jokio kito ekonominio tikslo.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      54      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      Tokie sandoriai, kokie ginčijami pagrindinėse bylose, yra prekių tiekimas ar paslaugų teikimas ir ekonominė veikla 1977 m.
            gegužės 17 d. Tarybos Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
            vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1995 m. balandžio 10 d. Tarybos direktyva 95/7/EB,
            2 straipsnio 1 punkto, 4 straipsnio 1 ir 2 dalių, 5 straipsnio 1 dalies ir 6 straipsnio 1 dalies prasme, jei atitinka objektyvius
            kriterijus, kuriais grindžiamos minėtos sąvokos, net jei jų vienintelis tikslas buvo įgyti mokestinį pranašumą, neturint jokio
            kito ekonominio tikslo.
      Parašai.
      *Proceso kalba: anglų.


2015 m. birželio 3 d. Tarnautojų teismo (vienas teisėjas) sprendimas. # Luc Bedin prieš Europos Komisiją. # Byla F-128/14.


title: 2006 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie prieš Gillan Beach Ltd.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État - Prancūzija.#PVM - Apmokestinamų sandorių vieta - Mokestinis priklausomumas - Paslaugos, teikiamos laivų parodose.#Byla C-114/05.

text:
      Byla C-114/05
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      prieš
      Gillan Beach Ltd
      (Conseil d'État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „PVM – Apmokestinamų sandorių vieta – Mokestinis priklausomumas – Paslaugos, teikiamos laivų parodose“
      2006 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Paslaugų
            teikimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirma įtrauka)
      Direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmoje įtraukoje
         nustatyta, kad paslaugų, susijusių su kultūrine, menine, sportine, moksline, švietimo, pramogų ar kitokia panašia veikla,
         įskaitant tokios veiklos organizatorių darbą, bei papildoma veikla, suteikimo vieta laikoma ta vieta, kur tos paslaugos yra
         realiai suteikiamos. Ši nuostata turi būti aiškinama taip, kad mugės ar parodos organizatoriaus dalyviams teikiamos bendros
         paslaugos laikytinos šioje nuostatoje numatytomis paslaugomis.

      Iš tikrųjų bendros savybės, būdingos skirtingoms Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmoje įtraukoje numatytoms
         teikiamų paslaugų rūšims, atsirado dėl kompleksinio atitinkamų paslaugų, apimančių kelias paslaugas, pobūdžio bei dėl to,
         kad šios paslaugos paprastai teikiamos keliems skirtingiems gavėjams, tai yra visiems asmenims, dalyvaujantiems įvairioje
         kultūrinėje, meninėje, sportinėje, mokslinėje, švietimo ar pramogų veikloje. Šios skirtingos paslaugų rūšys turi tą bendrą
         savybę, kad jos paprastai teikiamos vieno renginio metu, o vieta, kur šios kompleksinės paslaugos realiai suteikiamos, dažniausiai
         yra lengvai nustatoma, nes tokie renginiai vyksta konkrečioje vietoje. Be to, mugė ar paroda, nesvarbu, kokio pobūdžio, įvairiems
         gavėjams dažniausiai vienoje vietoje ir vieno renginio metu teikia įvairias kompleksines paslaugas, siekiant, be kita ko,
         pateikti informaciją, pristatyti prekes ar įvykius, juos reklamuojant lankytojams.

      Šiomis aplinkybėmis turi būti manoma, kad paroda ar mugė gali būti priskirta Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto
         pirmoje įtraukoje numatytoms panašios veiklos rūšims.

      (žr. 23–25, 29 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. kovo 9 d.(*)

      „PVM – Apmokestinamų sandorių vieta – Mokestinis priklausomumas – Paslaugos, teikiamos laivų parodose“
      Byloje C‑114/05
      dėl Conseil d'État (Prancūzija) 2005 m. sausio 10 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. kovo 8 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
      prieš
      Gillan Beach Ltd,

      TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. Malenovský, teisėjai A. Borg Barthet (pranešėjas) ir U. Lõhmus,
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir C. Jurgensen,
      –       Graikijos vyriausybės, atstovaujamos V. Kyriazopoulos, O. Patsopoulou ir M. Tassopoulou,
      –       Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. White ir R. Hill,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir M. Afonso,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 9 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Ūkio, finansų ir pramonės ministro (Ministre de l’Économie, des Finances
         et de l’Industrie) ir Jungtinėje Karalystėje įsteigtos bendrovės Gillan Beach Ltd dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), kurį ši bendrovė sumokėjo pirkdama prekes ir paslaugas Prancūzijoje, rengiant
         dvi laivų parodas Nicoje 1993 metais, grąžinimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3       1979 m. gruodžio 6 d. Aštuntosios Tarybos direktyvos 79/1072/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų suderinimo
         – Pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę šalies teritorijoje, tvarka (OL L 331,
         p. 11, toliau – Aštuntoji direktyva) 1 straipsnis nurodo:

      „Šioje direktyvoje apmokestinamas asmuo, kuris nėra įsikūręs šalies teritorijoje – tai asmuo, nurodytas Direktyvos 77/388/EEB
         4 straipsnio 1 dalyje, kuris per 7 straipsnio 1 dalies 1 pastraipos pirmajame ir antrajame sakiniuose nurodytą laikotarpį
         toje šalyje neturėjo nei savo ekonominės veiklos būstinės, nei fiksuotos vietos, per kurią būtų vykdomi verslo sandoriai,
         o kai tokios būstinės ar fiksuotos vietos nėra – neturėjo toje šalyse nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos, ir kuris
         per tą patį laikotarpį netiekė jokių prekių ar neteikė jokių paslaugų, kurios būtų laikomos patiektomis toje šalyje <...>“

      4       Pagal Aštuntosios direktyvos 2 straipsnį:
      „Kiekviena valstybė narė, atsižvelgdama į toliau išvardytas sąlygas, visiems apmokestinamiesiems asmenims, neįsikūrusiems
         jos teritorijoje, tačiau įsikūrusiems kitoje valstybėje narėje, grąžina visą pridėtinės vertės mokestį, jų sumokėtą už kitų
         apmokestinamųjų asmenų šalies teritorijoje jiems suteiktas paslaugas ar patiektą kilnojamąjį turtą arba už į šalį importuotas
         prekes, jei tos prekės naudojamos Direktyvos 77/388/EEB 17 straipsnio 3 dalies a ir b punktuose nurodytai veiklai arba teikiant
         paslaugas, nurodytas 1 straipsnio b punkte.“

      5       Dėl vietos, kurioje buvo įvykdytas apmokestinamas sandoris, nustatymo Šeštosios direktyvos 9 straipsnis nurodo:
      „1.      Paslaugų teikimo vieta laikoma ta vieta, kur paslaugų teikėjas turi įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę įmonę, iš kurios
         teikia paslaugas, arba, nesant tokios verslo vietos ar nuolatinės įmonės, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą arba kur paprastai
         gyvena.

      2.      Tačiau:
      a)      paslaugų, susijusių su nekilnojamuoju turtu, įskaitant nekilnojamojo turto agentų ir ekspertų paslaugas, ir statybos parengimo
         ir koordinavimo paslaugų, tokių kaip architektų ar firmų, vykdančių priežiūrą statybos vietoje, suteikimo vieta laikoma ta
         vieta, kur yra tas nekilnojamasis turtas;

      b)      <…>
      c)      paslaugų, susijusių su:
      –       kultūrine, menine, sportine, moksline, švietimo, pramogų ir kitokia panašia veikla, įskaitant tokios veiklos organizatorių
         darbą ir tam tikrais atvejais papildomų paslaugų teikimą,

      <…>
      suteikimo vieta laikoma ta vieta, kur tos paslaugos yra fiziškai atliekamos;
      <…>“
       Nacionalinė teisė
      6       Bendrojo muitų kodekso (toliau – BMK) 259 A straipsnyje, patvirtintame 1978 m. gruodžio 29 d. Pataisyto finansų įstatymo 1978 metams
         Nr. 78-1240 (JORF, 1978 m. gruodžio 30 d., p. 4385) dėl Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies perkėlimo į nacionalinę
         teisę 28 straipsniu, numatyta:

      „Nukrypstant nuo 259 straipsnio nuostatų, šių paslaugų suteikimo vieta laikoma esančia Prancūzijoje:
      <...>
      4°       Šios paslaugos, kai jos fiziškai atliekamos Prancūzijoje:
      –       kultūrinės, meninės, sportinės, mokslinės, švietimo, pramogų ir papildomos paslaugos bei jų organizavimas.
      <...>“
      7       BMK II priedo 242‑0 M straipsnyje, kuriuo Aštuntosios direktyvos 1 straipsnis buvo perkeltas į nacionalinę teisę, nurodoma:
      „1. Apmokestinami asmenys, įsikūrę užsienyje, gali susigrąžinti (PVM), kuris jiems buvo tinkamai nurodytas sąskaitoje faktūroje,
         jeigu jie per kalendorinių metų ketvirtį ar per kalendorinius metus, su kuriais susijęs prašymas dėl grąžinimo, Prancūzijoje
         neturėjo nei savo ekonominės veiklos būstinės, nei fiksuotos vietos, o kai tokios būstinės ar fiksuotos vietos nėra – neturėjo
         toje šalyse nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos, ir kurie per tą patį laikotarpį netiekė jokių prekių ar neteikė
         jokių paslaugų, patenkančių į pridėtinės vertės mokesčio taikymo sritį (BMK) 256, 256 A–258 B, 259–259 C straipsnių prasme.

      2. <...>“
      8       1985 m. liepos 22 d. Mokesčių generalinio direktorato taisyklėse 3 A‑13‑85 nurodoma, kad paslaugos, teikiamos mugėse, parodose
         ir kituose renginiuose, patenka į BMK 259 A straipsnio taikymo sritį, ir todėl jų suteikimo vieta laikoma esančia Prancūzijoje.
         Be to, 1999 m. liepos 15 d. Mokesčių generalinio direktorato taisyklėse 3 D‑2‑99 numatyta, kad visų paslaugų teikimas eksponentui
         prekybinėje mugėje ar panašiuose renginiuose patenka į minėto 259 A straipsnio 4 dalį.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9       Gillan Beach Ltd Nicoje 1993 m. vasario 18–20 d. ir gegužės 25–27 d. surengė dvi laivų parodas. Parodos dalyviams ji teikė bendras paslaugas,
         įskaitant stendų ir komunikacijos priemonių įrengimą bei perdavimą naudoti, svečių pasitikimą ir eksponuojamų laivų prišvartavimo
         vietų nuomą ir apsaugą.

      10     1993 m. spalio 25 d. Gillan Beach Ltd, remdamasi BMK II priedo 242‑0 M straipsniu, pateikė prašymą dėl PVM, kuriuo buvo apmokestintos prekės ir paslaugos, kurias
         ji pirko Prancūzijoje, organizuodama minėtas laivų parodas, grąžinimo. Šį prašymą mokesčių inspekcija atmetė tuo pagrindu,
         kad, remiantis nacionaline nuostata, kuria į nacionalinę teisę buvo perkelta Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto
         pirma įtrauka, mugių ir parodų rengimas, fiziškai vykstantis Prancūzijoje, yra paslauga, kurios suteikimo vieta laikoma esančia
         Prancūzijoje. Todėl ši inspekcija nusprendė, kad pagrindinėje byloje PVM grąžinimui reikalaujamos sąlygos pagal Aštuntąją
         direktyvą nebuvo įvykdytos.

      11     Paryžiaus administracinis teismas (Tribunal administratif de Paris), į kurį kreipėsi Gillan Beach Ltd, nusprendė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas PVM turi būti grąžintas šiai bendrovei. Šį sprendimą patvirtinus Paryžiaus
         apeliacinio administracinio teismo (Cour administrative d’appel de Paris) sprendimu, Ūkio, finansų ir pramonės ministras pateikė
         kasacinį skundą Conseil d’État.

      12     Manydamas, kad bylai išspręsti reikia Bendrijos teisės išaiškinimo, Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar bendros paslaugos, kurias organizatorius teikia mugės ar parodos dalyviams, gali būti priskirtos Šeštosios direktyvos
         9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmai įtraukai <...>, šios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies a punktui ar bet kuriai kitai
         šio 9 straipsnio 2 dalyje paminėtai teikiamų paslaugų rūšiai?“

       Prejudicinis klausimas
      13     Savo klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Šeštosios direktyvos 9 straipsnio
         2 dalis turi būti aiškinama kaip bendras paslaugas, kurias organizatorius teikia mugės ar parodos dalyviams, leidžianti priskirti
         vienai iš joje minėtų paslaugų rūšių.

      14     Šiuo klausimu primintina, kad Šeštosios direktyvos 9 straipsnis numato mokestinio priklausomumo vietos nustatymo taisykles.
         Šios nuostatos 1 dalis nustato bendrą šios srities taisyklę, o 2 dalis nurodo kelis specialius priskyrimus. Šiomis nuostatomis
         siekiama išvengti, pirma, kompetencijos kolizijos, dėl kurios gali būti dvigubai apmokestinama, ir, antra, pajamų neapmokestinimo
         (žr. 1985 m. liepos 4 d. Sprendimo Berkholz, 168/84, Rink. p. 2251, 14 punktą; 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Dudda, C‑327/94, Rink. p. I‑4595, 20 punktą, 1997 m. kovo 6 d. Sprendimo Linthorst, Pouwels en Scheres, C‑167/95, Rink. p. I‑1195, 10 punktą ir 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo RAL (Channel Islands) ir kt., C‑452/03, Rink. p. 3947, 23 punktą).

      15     Taip pat primintina, kad dėl ryšio tarp Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 1 ir 2 dalių Teisingumo Teismas yra nusprendęs,
         jog šios nuostatos 1 dalis neturi pirmenybės 2 dalies atžvilgiu. Kiekvienu atveju klausiama, ar pastarajai situacijai taikytina
         9 straipsnio 2 dalis. Jei ne – jai taikytina šio straipsnio 1 dalis (minėtų sprendimų Dudda 21 punktas; Linthorst, Pouwels en Scheres 11 punktas ir RAL (Channel Islands) ir kt. 24 punktas).

      16     Taigi reikia nustatyti 9 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, atsižvelgiant į jos tikslą, kuris išplaukia iš Šeštosios direktyvos
         septintosios konstatuojamosios dalies, numatančios:

      „<...> vietos, kur vykdomi apmokestinamieji sandoriai, nustatymas yra sukėlęs tarp valstybių narių konfliktų dėl jurisdikcijos,
         ypač ryšium su montavimui skirtų prekių tiekimu ir paslaugų teikimu, <...> vieta, kur teikiamos paslaugos, turėtų būti iš
         principo apibrėžiama kaip vieta, kur yra teikiančio paslaugas asmens pagrindinė verslo vieta, vis dėlto toji vieta turėtų
         būti apibrėžiama kaip esanti šalyje to asmens, kuriam teikiamos paslaugos, ypač tam tikrų apmokestinamųjų asmenų vienas kitam
         teikiamų paslaugų atveju, kai paslaugų kaina įtraukiama į prekių kainą.“

      17     Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies bendras tikslas – nustatyti specialią tvarką apmokestinamųjų asmenų vienas kitam
         teikiamoms paslaugoms, kai paslaugų kaina įtraukiama į prekių kainą.

      18     Panašaus tikslo siekiama ir Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirma įtrauka, kuri nustato, kad paslaugų,
         susijusių su menine, sportine, pramogų ir papildoma veikla, suteikimo vieta laikoma ta vieta, kur tos paslaugos yra fiziškai
         atliekamos. Bendrijos įstatymų leidėjas nusprendė, kad, kai tiekėjas teikia savo paslaugas valstybėje narėje, kurioje šios
         paslaugos yra fiziškai atliekamos, ir kai renginio organizatorius toje pačioje valstybėje apmokestina PVM galutinį vartotoją,
         PVM, kurio apmokestinimo pagrindas yra visos paslaugos, kurių kaina įtraukiama į vartotojo sumokėtą bendrą paslaugos kainą,
         turi būti mokamas šiai valstybei, o ne tai, kurioje paslaugų tiekėjas yra įsteigęs savo verslą (žr. minėto sprendimo Dudda 24 punktą).

      19     Dėl kriterijų, pagal kuriuos konkreti paslauga turėtų būti laikoma patenkančia į Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies
         c punkto pirmos įtraukos taikymo sritį, reikia konstatuoti, kad nereikalaujama jokio specialaus meninio ar sportinio lygio
         ir kad paslaugos, susijusios ne tik, pavyzdžiui, su menine, sportine ar pramogų veikla, bet ir su panašiomis veiklos rūšimis,
         patenka į šios nuostatos taikymo sritį (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Dudda 25 punktą).

      20     Svarbu priminti, kad Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalis yra normų kolizijos taisyklė, nustatanti paslaugų apmokestinimo
         vietą, ir todėl apibrėžianti valstybių narių kompetencijas. Iš to išplaukia, kad sąvoka „panašios veiklos rūšys“ yra Bendrijos
         teisės sąvoka, kuri turi būti aiškinama vienodai, siekiant išvengti dvigubo apmokestinimo ar neapmokestinimo (šiuo klausimu
         žr. 1993 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑68/92, Rink. p. I‑5881, 14 punktą).

      21     Aiškinant Bendrijos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet taip pat į jos kontekstą bei teisės aktu,
         kuriame ji yra, siekiamus tikslus (žr., inter alia, 2005 m. birželio 7 d. Sprendimo VEMW ir kt., C‑17/03, Rink. p. I‑4983, 41 punktą).

      22     Atsižvelgiant į Bendrijos įstatymų leidėjo tikslą, nurodytą šio sprendimo 18 punkte, tai yra nustatyti apmokestinamų sandorių
         vietą valstybėje narėje, kurios teritorijoje paslaugos yra fiziškai suteikiamos, nepaisant to, kur paslaugų tiekėjas yra įsteigęs
         savo verslą, veikla turi būti laikoma panašia Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmos įtraukos prasme,
         jei ji turi ypatybių, būdingų kitoms šioje nuostatoje išvardytoms veiklos rūšims, ir jei ji šio tikslo atžvilgiu pateisina
         tai, kad šios veiklos rūšys patenka į šios nuostatos taikymo sritį.

      23     Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kaip tai daro Prancūzijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija, kad bendros savybės, būdingos
         skirtingoms Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmoje įtraukoje numatytoms teikiamų paslaugų rūšims, atsirado
         dėl kompleksinio atitinkamų paslaugų, apimančių kelias paslaugas, pobūdžio bei dėl to, kad šios paslaugos paprastai teikiamos
         keliems skirtingiems gavėjams, tai yra visiems žmonėms, dalyvaujantiems įvairioje kultūrinėje, meninėje, sportinėje, mokslinėje,
         švietimo ar pramogų veikloje.

      24     Šios skirtingos paslaugų rūšys turi tą bendrą savybę, kad jos paprastai teikiamos vieno renginio metu, o vieta, kur šios kompleksinės
         paslaugos yra fiziškai suteikiamos, dažniausiai yra lengvai nustatoma, nes tokie renginiai vyksta konkrečiose vietose.

      25     Be to, mugė ar paroda, nesvarbu, kokio pobūdžio, įvairiems gavėjams dažniausiai vienoje vietoje ir vieno renginio metu tiekia
         įvairias kompleksines paslaugas, siekiant, be kita ko, pateikti informaciją, prekes ar įvykius, juos reklamuojant lankytojams.
         Šiomis aplinkybėmis turi būti manoma, kad paroda ar mugė gali būti priskirta Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto
         pirmoje įtraukoje numatytoms panašios veiklos rūšims.

      26     Paslaugų teikimas, susijęs su Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmoje įtraukoje išvardytomis veiklos rūšimis,
         apima šių veiklos rūšių organizatorių teikiamas paslaugas ir su jomis susijusias paslaugas.

      27     Iš to išplaukia, kad visos mugės ar parodos organizatoriaus eksponentams teikiamos paslaugos turi būti laikomos esančiomis
         tarp Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmoje įtraukoje numatytų paslaugų.

      28     Atsižvelgiant į šios nuostatos išaiškinimą šio sprendimo 25 punkte, kad pakanka nustatyti pagrindinėje byloje nagrinėjamos
         paslaugos vietą, nereikia nagrinėti klausimo, ar ši paslauga taip pat gali būti priskirta prie bet kurios kitos Šeštosios
         direktyvos 9 straipsnio 2 dalyje numatytos teikiamos paslaugos rūšies.

      29     Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirma įtrauka turi būti
         aiškinama taip, kad mugės ar parodos organizatoriaus dalyviams teikiamos bendros paslaugos laikytinos šioje nuostatoje numatytomis
         paslaugomis.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      30     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirma įtrauka turi būti aiškinama
            taip, kad mugės ar parodos organizatoriaus dalyviams teikiamos bendros paslaugos laikytinos šioje nuostatoje numatytomis paslaugomis.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


2010 m. kovo 2 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas. # Frantisek Doktor prieš Europos Sąjungos Tarybą. # Apeliacinis skundas - Viešoji tarnyba - Pareigūnai - Įdarbinimas. # Byla T-248/08 P.


1970 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Denise Richez-Parise ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Sujungtos bylos 19, 20, 25 ir 30-69.