2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Sykes Enterprises, Incorp. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Žodžių junginys REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS. # Byla T-130/01.


2014 m. liepos 15 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Grzegorz Łaszkiewicz prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo PROTEKT paraiška – Ankstesni žodiniai Bendrijos prekių ženklai PROTECTA – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis.#Byla T-576/12.


1997 m. sausio 15 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Syndicat français de l'express international, DHL international, Service CRIE ir May Courier prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Ieškinys dėl panaikinimo. # Byla T-77/95.


title: 2004 m. lapkričio 9 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Eva Vega Rodríguez prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Atviras konkursas - Teisminė kontrolė - Ribos. # Sujungtos bylos T-285/02 ir T-395/02.

text:
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. lapkričio 9 d.
      Sujungtos bylos T‑285/02 ir T‑395/02
      Eva Vega Rodríguez
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      ,,Pareigūnai ─ Atviras konkursas ─ Klausimai su pasirenkamaisiais atsakymais ─ Tikrinimo blanko atsakymų tikslumas ─ Teismo kontrolė ─ Ribos“
      Visas tekstas prancūzų kalba  II‑0000
      Dalykas:         Ieškinys, kuriuo prašoma panaikinti konkurso COM/A/10/01 atrankos komisijos sprendimą, kuriuo ieškovės egzaminas įvertinamas
         neigiamai ir jai skiriama nepakankamai balų, kad ji galėtų toliau dalyvauti konkurse, ir sprendimą, kuriuo atmetamas jos skundas,
         ir, nepatenkinus pirmiau nurodyto prašymo, – atlyginti žalą.

      Sprendimas:         Ieškinį atmesti. Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      1.     Pareigūnai ─ Ieškiniai ─ Asmens nenaudai priimtas aktas ─ Sprendimas, priimtas peržiūrėjus ankstesnį sprendimą ─ Konkurso
            atrankos komisijos sprendimas, priimtas iš naujo susipažinus su kandidato situacija
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 str. 2 dalis ir 91 str. 1 dalis)
      2.     Procesas ─ Proceso organizavimo priemonės ─ Prašymas pateikti su ieškinio priimtinumu susijusius dokumentus ─ Po Pirmosios
            instancijos teismo nustatyto termino pasibaigimo pateiktų dokumentų priimtinumas
      (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 ir 65 str.)
      3.     Pareigūnai ─ Ieškiniai ─ Suinteresuotumas pareikšti ieškinį teisme ─ Ieškinys, pareikštas dėl konkurso atrankos komisijos
            sprendimo, kuriuo neigiamai įvertinamas egzaminas ─ Kandidatas, negalintis dalyvauti likusioje konkurso dalyje netgi tuo atveju,
            jei egzamino įvertinimas būtų pakeistas ─ Nepriimtinumas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 str.)
      4.     Pareigūnai ─ Konkursas ─ Konkursas, organizuojamas atsižvelgiant į kvalifikaciją ir rengiant testus ─ Testų turinys ─ Klausimai
            su pasirenkamaisiais atsakymais ─ Atrankos komisijos diskrecija ─ Teismo kontrolė ─ Ribos
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų III priedas)
      1.     Kai konkurso kandidatas prašo peržiūrėti atrankos komisijos priimtą sprendimą, asmens nenaudai priimtas aktas yra sprendimas,
         kurį atrankos komisija priėmė iš naujo susipažinusi su jo situacija. Terminas skundui ar ieškiniui pareikšti pradedamas skaičiuoti
         taip pat nuo šio, iš naujo susipažinus su situacija priimto, sprendimo priėmimo dienos, nebent reikėtų patikrinti, ar tokioje
         situacijoje šis sprendimas gali būti laikomas vien patvirtinančiu aktu.

      (žr. 18 punktą)
      Nuoroda: 2002 m. sausio 23 d. Pirmosios instancijos sprendimas Gonçalves prieš Parlamentą, T‑386/00, Rink. VT p. I‑A‑13 ir II‑55, 39 punktas ir nurodyta teismų praktika

      2.     Kai taikydamas proceso organizavimo priemones Pirmosios instancijos teismas prašo pateikti dokumentą, susijusį su ieškinio
         priimtinumo sąlygomis, šalies vėlavimas jį pateikti negali lemti fakto, kad dokumentas nepriimtinas. Iš tiesų, pirma, ieškinio
         priimtinumo sąlygas Bendrijos teismas turi nagrinėti bet kuriuo metu ir prireikus – savo iniciatyva. Antra, jei atitinkama
         šalis nevykdo įpareigojimo, Pirmosios instancijos teismas turi teisę reikalauti pateikti prašomą dokumentą pagal Procedūros
         reglamento 65 straipsnį. Vadinasi, terminai šiam dokumentui pateikti negali būti terminai, kuriuos praleidus prarandama teisė
         pareikšti ieškinį.

      (žr. 24 punktą)
      Nuoroda: 1992 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos sprendimas Whitehead prieš Komisiją, T‑34/91, Rink. p. II‑1723, 19 punktas; 1996 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos sprendimas Lebedef prieš Komisiją, T‑128/96, Rink. VT p. I‑A‑629 ir II‑1679, 25 punktas

      3.     Pareikšdama ieškinį teisme, kuriuo siekiama panaikinti atrankos komisijos sprendimą, kai ieškovės egzaminas įvertinamas neigiamai
         ir jai skiriama nepakankamai balų, kad galėtų dalyvauti likusioje konkurso dalyje, ieškovė praranda suinteresuotumą, jei paaiškėja,
         kad net jeigu būtų teisingai atsakiusi į ginčijamus klausimus, ji nebūtų galėjusi dalyvauti likusioje konkurso dalyje.

      (žr. 25 punktą)
      4.     Konkurso atrankos komisija turi didelę diskreciją vertindama detalų konkursui numatytų testų turinį. Bendrijos teismas šį
         turinį gali kritikuoti tik tuo atveju, jeigu šis viršija tai, kas numatyta pranešime apie konkursą, arba neturi nieko bendra
         su konkurso testų tikslais.

      Kiek tai susiję su testais, sudarytais iš klausimų su pasirenkamaisiais atsakymais, Pirmosios instancijos teismas neturi kompetencijos
         pakeisti konkurso atrankos komisijos testo taisymų. Klausimas gali būti uždraustas tik tuo atveju, jei, galimai atsižvelgiant
         į atsakymus, kurie yra siūlomi, paaiškėja, jog šis klausimas buvo akivaizdžiai netinkamas atsižvelgiant į atitinkamo konkurso
         tikslą. Taip būtų ypač tuo atveju, jeigu iš konkurso atrankos komisijos paaiškinimų išplauktų, jog, priešingai nei šiuo klausimu
         kandidatams nurodyta specialiose instrukcijose, pateikti skirtingi atsakymai į klausimą neleidžia pasirinkti vienintelio teisingo.
         Šiuo atžvilgiu tai, kad klausimas yra sunkus, negali įrodyti, jog jis netinkamas. Iš tiesų konkurso atrankos komisija, siekdama
         užtikrinti svarbiausią konkurso tikslą, būtent – aukščiausios kompetencijos pareigūnų priėmimą į darbą, turi teisę parinkti
         įvairaus sunkumo klausimus.

      (žr. 35 ir 36 punktus)
      Nuoroda: 1988 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas Sergio ir kt. prieš Komisiją, 64/86, 71/86-73/86 ir 76/86, Rink. p. 1399, 22 punktas; 1996 m. gegužės 21 d. Pirmosios instancijos sprendimas Kaps prieš Teisingumo Teismą, T‑153/95, Rink. VT p. I‑A‑233 ir II‑663, 37 punktas


2017 m. spalio 5 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Sirine Bent Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Ali prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Ribojamosios priemonės, taikytinos tam tikriems asmenims ir subjektams atsižvelgiant į padėtį Tunise – Lėšų įšaldymas – Ieškinys dėl panaikinimo – Priimtinumas – Teisinis pagrindas – Naujais motyvais pagrįstas ieškovės įtraukimas į sąrašą – Pareiga motyvuoti – Faktinis pagrindas – Nuosavybės teisė – Proporcingumas.#Byla T-149/15.


title: 2009 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Maltos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Priimtinumas - Laukinių paukščių apsauga - Direktyva 79/409/EEB - Pavasarinė medžioklė - Draudimas - Nuo apsaugos režimo leidžianti nukrypti nuostatas - Sąlyga dėl "jokio kito priimtino sprendimo" nebuvimo - Teisėti lūkesčiai. # Byla C-76/08.

text:
      Byla C‑76/08
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Maltos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Priimtinumas – Laukinių paukščių apsauga – Direktyva 79/409/EEB – Pavasarinė medžioklė – Draudimas – Nuo apsaugos režimo leidžianti nukrypti nuostata – Sąlyga dėl „jokio kito priimtino sprendimo“ nebuvimo – Teisėti lūkesčiai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Komisijos teisė pareikšti ieškinį – Naudojimasis savo nuožiūra
      (EB 226 straipsnis; Tarybos direktyvos 79/409 9 straipsnis)
      2.        Aplinka – Laukinių paukščių apsauga – Direktyva 79/409 – Medžioklės pradžios ir pabaigos datos – Nukrypti leidžiančios nuostatos
      (Tarybos direktyvos 79/409 11 konstatuojamoji dalis ir 7 bei 9 straipsniai)
      1.        Direktyvos 79/409 dėl laukinių paukščių apsaugos, 2004–2006 m. atžvilgiu iš dalies pakeistos Reglamentu Nr. 807/2003, o 2007 m.
         atžvilgiu – Direktyva 2006/105, 9 straipsnio 3 dalimi negalėjo būti teisėtai siekiama Komisijos galimybei pareikšti ieškinį
         dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo nustatyti sąlygą, kad atitinkama valstybė narė pateiktų šioje dalyje numatytą metinę
         ataskaitą, ir, beje, ši nuostata neturi tokio poveikio. Atvirkščiai, šio 9 straipsnio 4 dalis įpareigoja Komisiją visada užtikrinti,
         kad, remiantis Komisijai prieinama informacija ir „ypač“ 9 straipsnio 3 dalyje nurodytomis metinėmis ataskaitomis, direktyvos
         9 straipsnio 1 dalyje numatytų nukrypti leidžiančių nuostatų, kurias įgyvendina valstybės narės, pasekmės neprieštarautų direktyvai.

      Be to, sąlyga, kad Komisija gali pradėti procedūrą dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo, tik jeigu atitinkama valstybė
         narė prieš tai pateikė metinę ataskaitą, pakenktų Komisijos vykdomai užduočiai sergėti, kad būtų laikomasi Sutarties, kuri
         reiškia, jog ji vienintelė turi kompetenciją spręsti, ar verta pradėti šią procedūrą ir kokiais motyvais remiantis reikia
         pareikšti ieškinį.

      (žr. 22–23 punktus)
      2.        Be kitų sąlygų, kurios turi būti įvykdytos, kad valstybės narės galėtų taikyti Direktyvos 79/409 dėl laukinių paukščių apsaugos,
         2004–2006 m. atžvilgiu iš dalies pakeistos Reglamentu Nr. 807/2003, o 2007 m. atžvilgiu – Direktyva 2006/105, 9 straipsnio
         1 dalyje numatytą nukrypstantį režimą, taip pat nustatyta, kad neturi būti jokio kito priimtino sprendimo. Ši sąlyga negali
         būti laikoma patenkinta, kai išimtinio pobūdžio medžioklės laikotarpis, nesant būtinybės, sutampa su laikotarpiais, kada direktyva
         siekiama suteikti ypatingą apsaugą. Tokios būtinybės nėra, jei vienintelis priemonės, kuri išimtiniais atvejais leidžia medžioklę,
         tikslas – prailginti tam tikrų paukščių rūšių medžioklės sezoną teritorijose, kuriose jie jau lankosi pagal direktyvos 7 straipsnį
         nustatytais medžioklės laikotarpiais. Tokios būtinybės taip pat nėra, kai pavasarį medžioti leidžiamose teritorijose atitinkamų
         rūšių iš tiesų yra ir rudenį, nors jų skaičius gerokai mažesnis nei pavasarį, jeigu šis skaičius nėra visiškai nedidelis.

      Tačiau nepakanka tik konstatuoti, jog medžioti leidžiamose teritorijose šios rūšys iš tiesų yra ir rudenį, tam, kad būtų galima
         laikyti, jog egzistuoja „kitas priimtinas sprendimas“ direktyvos 9 straipsnio 1 dalies prasme. Iš tikrųjų Bendrijos teisės
         aktų leidėjas, vartodamas frazę „jokio kito priimtino sprendimo“, nesiekė netaikyti šios direktyvos 9 straipsnio 1 dalies
         c punkte numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kai egzistuoja kokia nors galimybė medžioti per laikotarpius, leidžiamus
         pagal direktyvos 7 straipsnį, bet jis siekė leisti nukrypti nuo šios nuostatos, tik jei tai būtina, kai galimybės medžioti
         šiuo laikotarpiu, šiuo atveju – rudenį, yra tokios ribotos, kad pažeidžiama direktyva siekiama pusiausvyra tarp atitinkamų
         paukščių rūšių apsaugos ir tam tikros laisvalaikio veiklos.

      Vis dėlto iš direktyvos 9 straipsnio nuostatų, kuriose daroma nuoroda į griežtą minėtos leidžiančios nukrypti nuostatos kontrolę
         ir į atrankinį tam tikrų paukščių rūšių gaudymo pobūdį, kaip, beje, ir iš bendrojo proporcingumo principo, matyti, kad leidžianti
         nukrypti nuostata, kuria ketina pasinaudoti valstybė narė, turi būti proporcinga ją grindžiantiems poreikiams. Todėl išvada,
         jog šiuo atveju nėra jokio kito priimtino sprendimo, kai nėra pakankamai galimybių medžioti rudenį, nereiškia, kad atsiranda
         neribotos galimybės leisti medžioti pavasarį, nes tai daryti leidžiama, tik jeigu tai tikrai būtina ir nekyla rizika, kad
         nebus įgyvendinti kiti direktyva siekiami tikslai, ypač jeigu yra užtikrinama, kad bus išlaikytas patenkinamas atitinkamų
         paukščių rūšių populiacijos lygis, o jei ši sąlyga nėra įvykdyta, bet kuriuo atveju paukščių paėmimas iš buveinių negali būti
         laikomas protingu ir todėl priimtinu naudojimu direktyvos vienuoliktos konstatuojamosios dalies prasme.

      (žr. 49–51 ir 54–59 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. rugsėjo 10 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Priimtinumas – Laukinių paukščių apsauga – Direktyva 79/409/EEB – Pavasarinė medžioklė – Draudimas – Nuo apsaugos režimo leidžianti nukrypti nuostata – Sąlyga dėl „jokio kito priimtino sprendimo“ nebuvimo – Teisėti lūkesčiai“
      Byloje C‑76/08
      dėl 2008 m. vasario 21 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama D. Recchia, D. Lawunmi, ir P. Oliver, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Maltos Respubliką, atstovaujamą S. Camilleri ir D. Mangion, padedamų advocaat J. Bouckaert,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot (pranešėjas), P. Kūris, L. Bay Larsen ir C. Toader,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gegužės 7 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nuo 2004 m. leidusi putpelių (Coturnix coturnix) ir paprastųjų purplelių (Streptopelia turtur) medžioklę per pavasario migraciją nesilaikant 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk, 1 t., p. 98 ) 9 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų, 2004–2006 m. atžvilgiu
         – su šios direktyvos pakeitimais, padarytais 2003 m. balandžio 14 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 807/2003 (OL L 122, p. 36;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk, 4 t., p. 335), o 2007 m. atžvilgiu – su pakeitimais, padarytais 2006 m. lapkričio
         20 d. Tarybos direktyva 2006/105/EB (OL L 363, p. 368, toliau abiem atvejais – direktyva), Maltos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal šią direktyvą.

       Teisinis pagrindas
      2        Pagal direktyvos 1 straipsnį ja siekiama užtikrinti visų rūšių laukinių paukščių, natūraliai paplitusių valstybių narių europinėje
         teritorijoje, kuriai taikoma EB sutartis, apsaugą, valdymą ir kontrolę bei nustatyti su tuo susijusias eksploatavimo taisykles.

      3        Direktyvos vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad dėl didelių populiacijų, plataus geografinio paplitimo ir
         spartaus veisimosi visoje Bendrijoje tam tikras rūšis galima medžioti, ir toks eksploatavimas yra priimtinas; jei yra nustatyti
         tam tikri apribojimai ir jų laikomasi, tokia medžioklė turi būti vykdoma išlaikant patenkinamą šių rūšių populiacijų lygį.

      4        Pagal direktyvos 2 straipsnį valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių 1 straipsnyje nurodytų rūšių populiacijoms palaikyti
         tokiu lygiu, kuris visų pirma atitiktų ekologinius, mokslo ir kultūrinius reikalavimus, derinamus su ekonominiais ir rekreaciniais
         reikalavimais, arba stengiasi šių rūšių populiacijas priartinti prie tokio lygio.

      5        Direktyvos 5 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės įpareigojamos sukurti bendrą apsaugos sistemą, kuri apimtų būtent
         draudimą žudyti, gaudyti ir trikdyti 1 straipsnyje minimus paukščius bei naikinti jų lizdus. Tačiau ši pareiga taikoma nepažeidžiant
         direktyvos 7 ir 9 straipsnių.

      6        Direktyvos 7 straipsnyje įtvirtinta:

      „1.      Atsižvelgiant į populiacijos gausumo lygį, geografinį paplitimą ir veisimosi visoje Bendrijoje greitį, II priede išvardytas
         rūšis galima medžioti laikantis nacionalinės teisės aktų. Valstybės narės užtikrina, kad medžiojant tokias rūšis nebūtų pakenkta
         pastangoms apsaugoti jas jų paplitimo areale.

      2.      II/1 priede nurodytas rūšis galima medžioti geografiniame jūros ir sausumos plote, kuriam taikoma ši direktyva.
      3.      II/2 priede nurodytas rūšis galima medžioti tik nurodytose valstybėse narėse.
      4.      Valstybės narės užtikrina, kad pagal galiojančias nacionalines priemones vykdomos paprastos medžioklės ir medžioklės su sakalais,
         jei jos yra rengiamos, praktika atitiktų nagrinėjamų paukščių rūšių protingo naudojimo ir ekologiškai subalansuotos kontrolės
         principus ir kad ši praktika taip pat atitiktų 2 straipsnyje numatytas priemones šių rūšių, ypač migruojančių populiacijų,
         atžvilgiu. Jos visų pirma rūpinasi, kad rūšys, kurioms taikomi medžioklės įstatymai, nebūtų medžiojamos nei jauniklių auginimo,
         nei įvairių veisimosi stadijų metu. Migruojančių rūšių atveju jos ypač rūpinasi, kad rūšys, kurioms taikomi medžioklės įstatymai,
         nebūtų medžiojamos jų veisimosi metu ar joms grįžtant į jauniklių auginimo vietas. Valstybės narės pateikia Komisijai visą
         reikiamą informaciją apie praktinį medžioklės taisyklių taikymą.“

      7        Direktyvos 9 straipsniu vis dėlto leidžiama nukrypti nuo pirma nurodytų nuostatų tokiomis sąlygomis:

      „Jei nėra jokio kito priimtino sprendimo, valstybės narės gali nukrypti nuo 5, 6, 7 ir 8 straipsnių nuostatų šiais atvejais:
      <...>
      c)      kad griežtai prižiūrint ir atrankiniu būdu būtų leista gaudyti, laikyti ar kitaip teisėtai naudoti nedidelį tam tikrų rūšių
         paukščių skaičių.

      2.      Taikant nukrypti leidžiančias nuostatas būtina konkrečiai nurodyti:
      –        rūšis, kurioms taikomos nukrypti leidžiančios nuostatos,
      –        leistinas jų gaudymo ar žudymo priemones, įtaisus ar būdus,
      –        rizikos sąlygas, laiko ir vietos aplinkybes, kuriomis tokios nukrypti leidžiančios nuostatos gali būti suteiktos,
      –        instituciją, įgaliotą pareikšti, kad egzistuoja reikalaujamos sąlygos, ir nuspręsti, kokios priemonės, įtaisai ar būdai gali
         būti naudojami, kokiu mastu ir kas juos gali naudoti,

      –        kontrolės, kuri bus vykdoma, būdus.
      3.      Valstybės narės kasmet Komisijai siunčia ataskaitą apie šio straipsnio įgyvendinimą.
      4.      Remdamasi jai prieinama informacija ir ypač pagal šio straipsnio 3 dalį suteikta informacija, Komisija visada užtikrina, kad
         šių nukrypti leidžiančių nuostatų pasekmės neprieštarautų šios direktyvos reikalavimams. Šiuo tikslu ji imasi atitinkamų priemonių.“

      8        Direktyvos II/2 priede išvardytos paukščių, kuriuos galima medžioti tam tikrose valstybėse narėse, rūšys. Putpelė (Coturnix coturnix) ir paprastasis purplelis (Streptopelia turtur) yra vienos iš rūšių, kurias galima medžioti Maltoje.

       Ikiteisminė procedūra
      9        Manydama, kad leidusi medžioti putpeles ir paprastuosius purplelius per 2004 m. pavasario migraciją Maltos Respublika neįvykdė
         įsipareigojimų pagal direktyvą, Komisija nusprendė pradėti EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą. 2006 m. liepos 4 d. oficialiu
         pranešimu Komisija nurodė Maltos Respublikai pateikti savo pastabas šiuo klausimu ir 2007 m. kovo 23 d. papildomu oficialiu
         pranešimu išplėtė ginčo ribas, taip pat įtraukdama vėlesnius metus, per kuriuos, jos teigimu, buvo leidžiama medžioti tokiomis
         pačiomis sąlygomis.

      10      2007 m. kovo 23 d. ir balandžio 23 d. laiškuose Maltos valdžios institucijos tvirtino, kad buvo laikytasi direktyvos 9 straipsnio
         1 dalies c punkte numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos taikymo sąlygų. Jos konkrečiai nurodė, kad nebuvo „jokio kito
         priimtino sprendimo“ šios nuostatos prasme, kuris galėtų būti alternatyva atitinkamų rūšių pavasarinei medžioklei, nes tik
         labai mažai šių rūšių paukščių galima medžioti Maltos Respublikos teritorijoje rudenį.

      11      Maltos valdžios institucijų manymu, Komisija neturi teisės išplėsti pažeidimo, susijusio su leidimu medžioti pavasario sezonu
         2005–2007 m., dalyko nesusipažinusi su metinėmis ataskaitomis, pateikiamomis pagal direktyvos 9 straipsnį, kurias šios institucijos
         jai turėjo perduoti. 2007 m. birželio 28 d. jos Komisijai nusiuntė papildomą informaciją dėl paukščių migracijos Viduržemio
         jūros regione, konkrečiai kalbant, Maltoje.

      12      Ši informacija Komisijos neįtikino, todėl 2007 m. spalio 23 d. ji parengė pagrįstą nuomonę pakartodama dviejuose oficialiuose
         pranešimuose išdėstytus kaltinimus ir nurodydama šiai valstybei narei imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta
         per du mėnesius nuo gavimo.

      13      2007 m. gruodžio 31 d. laišku Maltos valdžios institucijos atsakė į šią pagrįstą nuomonę nurodydamos, kad jų pozicija šiuo
         klausimu išlieka tokia pati.

      14      Šiomis sąlygomis Komisija pareiškė šį ieškinį.

       Procesas Teisingumo Teisme
      15      2008 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo kanceliarijoje įregistruotu pareiškimu Komisija, remdamasi EB 243 straipsniu, paprašė
         šio teismo pirmininko įpareigoti Maltos Respubliką neleisti pradėti putpelių ir paprastųjų purplelių medžioklės 2008 m. pavasarį.

      16      2008 m. balandžio 24 d. Nutartimi Komisija prieš Maltą (C‑76/08 R) Teisingumo Teismo pirmininkas nurodė Maltos Respublikai neleisti pagal Direktyvos 79/409 9 straipsnį medžioti
         dviejų aptariamų rūšių per 2008 m. pavasario migraciją.

       Dėl ieškinio
       Dėl priimtinumo
       Šalių argumentai
      17      Maltos Respublika teigia, kad visas Komisijos ieškinys yra nepriimtinas, nes ji iš tiesų Teisingumo Teismo prašo bendrai konstatuoti,
         jog nuo 2004 m. leidžiant medžioti pavasarį pažeidžiamas direktyvos 9 straipsnis. Ši valstybė narė pažymi, kad dėl Komisijos
         prašymo, kuriuo siekiama galutinai uždrausti pavasarį medžioti aptariamas dvi paukščių rūšis jos teritorijoje, direktyvos
         9 straipsnis prarastų veiksmingumą. Ji šiuo atžvilgiu tvirtina, kad atsakyti į klausimą, ar laikytasi šio straipsnio taikymo
         sąlygų, galima įvertinus kiekvieną atvejį atskirai ir kad Komisija kiekvienų metų atžvilgiu turi konkrečiai remtis metine
         ataskaita dėl šio 9 straipsnio taikymo, kurią atitinkama valstybė narė jai turi nusiųsti pagal šio straipsnio 3 dalį.

      18      Maltos Respublika mano, jog Komisijos ieškinį bet kuriuo atveju reikia laikyti nepriimtinu tiek, kiek juo siekiama, kad būtų
         pripažintas įsipareigojimų pagal Bendrijos teisė neįvykdymas dėl leidimo medžioti 2007 m. pavasarį, nes ji šiai institucijai
         dar nepateikė ataskaitos už šiuos metus. A fortiori taip yra ir paskesnių metų atveju.

      19      Atvirkščiai, Komisija mano, kad jos ieškinys priimtinas. Ji paaiškina, kad jis aiškiai taikomas leidimui medžioti 2004–2007 m.
         pavasarį, bet nesusijęs su 2008 m., nes, priėmus minėtą nutartį Komisija prieš Maltą, Maltos Respublika nurodytais metais neleido pavasarį medžioti aptariamų dviejų rūšių paukščių.

      20      Komisija sutinka, kad į klausimą, ar buvo laikytasi direktyvos 9 straipsnio, galima atsakyti tik atitinkamai valstybei narei
         įgyvendinus šį straipsnį. Tačiau, jos manymu, ieškinio priimtinumui nėra nustatyta sąlyga pirmiausia išnagrinėti metines ataskaitas,
         kurias jai turi pateikti valstybės narės pagal minėto 9 straipsnio 3 dalį. Ji pabrėžia, kad atsižvelgiant į jos misiją – sergėti,
         kad būtų laikomasi Sutarties, ji vienintelė turi kompetenciją spręsti, ar verta pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      21      Kalbant apie Maltos Respublikos nurodytą pirmąjį prieštaravimą dėl priimtinumo, susijusį su tuo, kad Komisija negali Teisingumo
         Teismo prašyti pripažinti bendrą ir tęstinį valstybės įsipareigojimų nevykdymą direktyvos 9 straipsnio atžvilgiu, nes dėl
         to būtų pakenkta šio straipsnio naudingumui, reikia konstatuoti, kad tiek iš pagrįstos nuomonės, tiek iš Komisijos ieškinio
         motyvų ir dubliko išplaukia, jog pastaroji institucija Teisingumo Teismo prašo ne bendrai uždrausti Maltos Respublikai suteikti
         leidimą pavasarį medžioti putpeles ir paprastuosius purplelius, t. y. galutinai uždrausti taikyti direktyvos 9 straipsnyje
         numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą, bet pripažinti, kad kiekvienais metais leidusi tokią medžioklę tokiomis pačiomis sąlygomis
         2004–2007 m., ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

      22      Kalbant apie Maltos Respublikos nurodytą antrąjį prieštaravimą dėl priimtinumo, susijusį tuo, kad Komisija negali Teisingumo
         Teismo prašyti pripažinti, jog neįvykdyti įsipareigojimai, nes buvo leista medžioti 2007 m. ir paskesnių metų pavasarį, nesusipažinusi
         su šių metų metinėmis ataskaitomis, pakanka konstatuoti, kad direktyvos 9 straipsnio 3 dalimi negalėjo teisėtai siekiama Komisijos
         galimybei pareikšti ieškinį dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo nustatyti sąlygą, kad atitinkama valstybė narė pateiktų
         šioje dalyje numatytą metinę ataskaitą, ir, beje, ši nuostata neturi tokio poveikio. Atvirkščiai, šio 9 straipsnio 4 dalis
         įpareigoja Komisiją visada užtikrinti, kad, remiantis Komisijai prieinama informacija ir „ypač“ 9 straipsnio 3 dalyje nurodytomis
         metinėmis ataskaitomis, direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatytų nukrypti leidžiančių nuostatų, kurias įgyvendina valstybės
         narės, pasekmės neprieštarautų direktyvai.

      23      Be to, sąlyga, kad Komisija gali pradėti procedūrą dėl valstybės įsipareigojimų neįvykdymo, tik jeigu atitinkama valstybė
         narė prieš tai pateikė metinę ataskaitą, bet kuriuo atveju pakenktų Komisijos vykdomai užduočiai sergėti, kad būtų laikomasi
         Sutarties, kuri reiškia, jog ji vienintelė turi kompetenciją spręsti, ar verta pradėti šią procedūrą ir kokiais motyvais remiantis
         reikia pareikšti ieškinį (šiuo klausimu visų pirma žr. 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑20/01 ir C‑28/01, Rink. p. I‑3609, 30 punktą).

      24      Todėl Maltos Respublikos pateiktus abu prieštaravimus dėl priimtinumo reikia atmesti.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      25      Komisija nurodo, kad putpelė ir paprastasis purplelis yra dvi rūšys, įtrauktos į direktyvos II priedą, todėl valstybės narės
         turi laikytis šios direktyvos 7 straipsnio 4 dalyje nustatytų reikalavimų jų atžvilgiu. Ji patikslina, jog tai konkrečiai
         reiškia, kad medžioklė turi atitikti direktyvos 2 straipsnį ir negali būti medžiojama laikotarpiu, per kurį tai turėtų neigiamų
         pasekmių atitinkamų paukščių rūšių išsaugojimui, ypač paukščiams grįžtant į jauniklių auginimo vietas.

      26      Komisija mano, kad Maltoje leidžiant pavasarį medžioti putpeles ir paprastuosius purplelius nesilaikoma šių sąlygų. Pirma,
         medžioti šių dviejų rūšių paukščius jiems grįžtant į jauniklių auginimo vietas draudžiama pagal direktyvos 7 straipsnio 4 dalį
         ir, antra, šios direktyvos 9 straipsnyje nustatytų nukrypti nuo šio draudimo leidžiančių nuostatų taikymo sąlygos nėra tenkinamos.

      27      Komisija priduria, kad valstybė narė, pageidaujanti įgyvendinti direktyvos 9 straipsnio 1 dalį, turi įrodyti, kad yra įvykdytos
         šios nuostatos taikymo sąlygos (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑507/04, Rink. p. I‑5939, 198 punktą).

      28      Priminusi, kad direktyvos 9 straipsnio 1 dalis leidžia nukrypti nuo jos 7 straipsnyje įtvirtinto draudimo medžioti migruojančias
         rūšis šioms grįžtant į jauniklių auginimo vietas, tik jeigu „nėra jokio kito priimtino sprendimo“, Komisija teigia, kad šiuo
         atveju taip nėra.

      29      Komisija taip pat nurodo, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką medžioklės laikotarpis pagal nukrypti leidžiančias nuostatas
         nesant būtinybės negali sutapti su laikotarpiais, kada direktyva siekiama suteikti ypatingą apsaugą, ir kad tokios būtinybės
         nėra, jei vienintelis nukrypti leidžiančių nuostatų, kurios leidžia medžioklę, tikslas – prailginti tam tikrų paukščių rūšių
         medžioklės sezoną teritorijose, kuriose jie jau dažnai lankosi per medžioklės sezoną, kuriam duotas leidimas (šia prasme žr.
         2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Suomiją, C‑344/03, Rink. p. I‑11033, 33 punktą).

      30      Be to, kadangi medžiojamų paukščių yra, nors ir mažiau, laikotarpiu, kai pagal direktyvą leidžiama medžioti, sąlyga, kad nebūtų
         jokio kito priimtino sprendimo, nėra tenkinama (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Suomiją 35, 38 ir 42 punktus bei Komisija prieš Austriją 203 ir 204 punktus).

      31      Komisijos teigimu, iš Maltos Respublikos už 2004 ir 2005 m. pateiktų metinių ataskaitų matyti, kad tiek putpelės, tiek paprastieji
         purpleliai iš tiesų buvo Maltoje per tų metų rudens medžioklę. Remdamasi šia informacija, Komisija mano, kad taip buvo ir
         2006–2007 metais.

      32      Komisija paaiškina, jog nesvarbi aplinkybė, kad rudenį paukščiai kerta tik dalį Maltos teritorijos, t. y. Western Cliffs, nes ši teritorijos dalis yra prieinama medžiotojams. Ji priduria, jog šiuo atveju kertami regionai yra netoli tų, kuriuose
         paukščiai būna pavasarį, kad galima medžioti, kai paukščiai migruoja ir kad galimybės medžioti rudenį galėtų būti pagerintos
         imantis buveinių valdymo priemonių.

      33      Be to, Komisijos teigimu, putpelių ir paprastųjų purplelių apsaugos būklė yra nepatenkinama ir leidimas medžioti pavasarį
         pablogino šią padėtį.

      34      Taip pat ši institucija tvirtina, kad Maltos Respublika neįrodė, jog buvo tinkamai laikytasi kitų direktyvos 9 straipsnio
         1 dalies taikymo sąlygų, nurodytų šio 9 straipsnio 1 dalies a–c punktuose, ir ypač reikalavimo, kad buvo medžiojamas „nedidelis
         <...> skaičius“ atitinkamų rūšių paukščių. Dėl pastarosios sąlygos ji teigia, kad sumedžiotų paukščių skaičius beveik buvo
         toks pats, kiek jų krenta per visus metus.

      35      Komisija atmeta Maltos Respublikos atsiliepime į ieškinį nurodytą argumentą, kad ši nuvylė teisėtus lūkesčius, kurie kilo
         dėl Komisijos elgesio vykstant deryboms dėl šios valstybės narės stojimo, susijusius su pastarosios galimybe leisti pavasario
         sezonu medžioti putpeles ir paprastuosius purplelius taikant direktyvos 9 straipsnį. Komisija teigia, kad šiuo atžvilgiu ji
         visiškai neįsipareigojo šiai valstybei narei.

      36      Maltos Respublika tvirtina, kad direktyva ne siekiama totaliai apsaugoti paukščių rūšis ir visiškai drausti bet kokį naudojimą
         ar eksploatvimą, bet norima išsaugoti pakankamą paukščių populiacijų lygį. Ši valstybė narė konkrečiai remiasi direktyvos
         2 ir 7 straipsniais bei 9 straipsnio 1 dalies c punktu, Berne pasirašyta 1979 m. rugsėjo 19 d. Europos laukinės gamtos ir
         gamtinės aplinkos apsaugos konvencija, Bendrijos vardu sudaryta 1981 m. gruodžio 3 d. Tarybos sprendimu 82/72/EEB (OL L 38,
         1982, p. 1), bei Bonoje pasirašyta 1982 m. birželio 24 d. Migruojančiųjų laukinių gyvūnų rūšių išsaugojimo konvencija, Bendrijos
         vardu sudaryta 1982 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimu 82/461/EEB (OL L 210, p. 10).

      37      Maltos Respublikos nuomone, leidimas jos teritorijoje pavasarį medžioti putpeles ir paprastuosius purplelius tenkina direktyvos
         9 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas.

      38      Ši valstybė narė primena, kad 2003 m. spalio 16 d. Sprendime Ligue pour la protection des oiseauxir kt. (C‑182/02, Rink. p. I‑12105, 9 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, jog direktyvos 9 straipsnio 1 dalimi leidžiama medžioti
         laikotarpiais, per kuriuos iš principo tai daryti uždrausta. Ji patikslina, kad šiuo atveju nėra „jokio kito priimtino sprendimo“
         šios nuostatos prasme. Pirma, pavasario sezonas negali būti laikomas pratesiančiu rudens sezoną. Antra, sąlyga, kad nebūtų
         jokio kito priimtino sprendimo, reiškia, kad nėra priimtinos ir pakankamai tinkamos išeities atsižvelgiant į siekiamą tikslą,
         t. y. šiuo atveju leisti mažais kiekiais protingai gaudyti ir naudoti paukščius, kartu išlaikant nusistovėjusią tradiciją,
         o ne tai, kad visiškai nebūtų bet kokios kitos išeities.

      39      Ši valstybė narė teigia, kad leidimas medžioti atitinkamas dvi rūšis rudenį nėra priimtinas sprendimas, atsižvelgiant į tuo
         metu praskrendančių paukščių skaičių ir į pačias sąlygas, kuriomis jie kerta atitinkamas salas: būtų įmanoma pagauti tik visiškai
         nedaug paukščių. Ji šiuo atžvilgiu remiasi Teisingumo Teismo argumentais minėtame sprendime Komisija prieš Suomiją (35 ir 41 punktai).

      40      Maltos Respublika priduria, kad ši situacija skiriasi nuo tos, kuri apibūdinta minėtame sprendime Komisija prieš Austriją, kur buvo nagrinėtos klimatinės sąlygos, ir ji tvirtina, kad, atsižvelgiant į jos specifinę geografinę padėtį, teritorijos
         dydį, didelį gyventojų tankį ir kaimų fizines savybes, migruojančių paukščių rūšys, kurias potencialiai galima medžioti jos
         teritorijoje, iš principo čia nesiveisia. Ši valstybė narė nurodo, kad jos teritorija yra mažiausiai 300 km nuo kelio, kuriuo
         migruoja paukščiai kirsdami Viduržemio jūrą, be to, putpelių ir paprastųjų purplelių migraciniai srautai įvairiais metų sezonais
         skiriasi. Šios dvi rūšys paprastai nepraskrenda virš Maltos rudenį, o jei taip daro, kerta tik dalį teritorijos ir labai trumpu
         laikotarpiu, t. y. nuo rugpjūčio pabaigos iki rugsėjo pabaigos, kartais čia net nesustodamos. Tačiau pavasarį šios dvi paukščių
         rūšys migruoja kur kas daugiau ir apima visas Maltos salas.

      41      Maltos Respublika priduria, kad daugiau nei 80 % medžiotojų maltiečių medžioja tik jiems priklausančiuose žemės sklypuose,
         todėl jeigu pavasarį būtų visiškai draudžiama medžioti atitinkamų rūšių paukščius, tai reikštų, jog realiai jiems būtų visiškai
         uždrausta medžioti šias dvi rūšis.

      42      Ši valstybė narė teigia, kad Komisijos siūlymas nustatyti daugiau gamtos draustinių situacijos nepakeistų, ir nurodo, kad
         jau įsteigti draustiniai apima 4,5 % salų žemės teritorijos ploto, o tai sudaro 1 434,2 hektaro.

      43      Maltos Respublika taip pat nurodo, kad putpelių ir paprastųjų purplelių išsaugojimo būklė nėra nepatenkinama. Ji tvirtina,
         kad 2007 m. Tarptautinė gamtos išsaugojimo sąjunga (IUCN) šias rūšis priskyrė vadinamajai „nedidelį susirūpinimą keliančiai“
         kategorijai. Ji mano, kad leidimas pavasarį medžioti jos teritorijoje negali turėti jokio poveikio išsaugojimui, nes medžiojama
         tik labai mažai paukščių, ir tai Komisija ginčijo tik savo dublike. Ši valstybė narė priduria, kad mokslininkų nėra įrodyta,
         jog Europoje dabartinė medžioklės praktika turi kenksmingą poveikį paukščių populiacijoms, ir kad šios gali mažėti dėl kitų
         priežasčių, pavyzdžiui, daugėjant žemės ūkio paskirties sklypų.

      44      Maltos Respublika patikslina, kad norint nustatyti, ar laikomasi direktyvos 9 straipsnyje įtvirtintų sąlygų, reikia įvertinimo
         kiekvienos valstybės narės lygiu.

      45      Ši valstybė narė teigia, kad Komisija nuvylė teisėtus lūkesčius, kilusius dėl Komisijos elgesio vykstant deryboms dėl šios
         valstybės narės stojimo, susijusius su pastarosios galimybe leisti pavasario sezonu medžioti putpeles ir paprastuosius purplelius
         taikant minėtą 9 straipsnį.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      46      Pagal direktyvos 7 straipsnio 1 dalį jos II priede išvardytas rūšis galima medžioti laikantis nacionalinės teisės aktų. Vis
         dėlto šio 7 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad migruojančių rūšių atveju valstybės narės ypač rūpinasi, kad rūšys nebūtų medžiojamos,
         kai grįžta į jauniklių auginimo vietas.

      47      Šiuo atveju putpelėms ir paprastiesiems purpleliams taikomos direktyvos 7 straipsnio 1 ir 4 dalių nuostatos, todėl šių dviejų
         rūšių negalima medžioti, kai grįžta į jauniklių auginimo vietas.

      48      Vis dėlto laikydamosi direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje išdėstytų sąlygų, valstybės narės gali nukrypti nuo joms pagal 7 straipsnį
         tenkančių įpareigojimų. Tai yra nukrypstantis režimas, todėl jį reikia aiškinti griežtai, ir norėdamos jį įgyvendinti valstybės
         narės privalo nustatyti, kad jo taikymo sąlygos yra tenkinamos (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 8 d. Sprendimo WWF Italia ir kt., C‑60/05, Rink. p. I‑5083, 34 punktą).

      49      Be kitų sąlygų, kurios turi būti įvykdytos, kad valstybės narės galėtų taikyti šį nukrypstantį režimą, direktyvos 9 straipsnio
         1 dalyje taip pat numatyta, kad neturi būti jokio kito priimtino sprendimo.

      50      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas daugelį kartų nusprendė, kad ši sąlyga negali būti laikoma patenkinta, kai išimtinio pobūdžio
         medžioklės laikotarpis, nesant būtinybės, sutampa su laikotarpiais, kada direktyva siekiama suteikti ypatingą apsaugą. Tokios
         būtinybės nėra, jei vienintelis priemonės, kuri išimtiniais atvejais leidžia medžioklę, tikslas – prailginti tam tikrų paukščių
         rūšių medžioklės sezoną teritorijose, kuriose jie jau lankosi pagal direktyvos 7 straipsnį nustatytais medžioklės laikotarpiais
         (žr. minėto sprendimo Ligue pour la protection des oiseaux ir kt. 16 punktą ir 2005 m. birželio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑134/04, Rink. p. I‑5261, 19 punktą).

      51      Iš teismo praktikos išplaukia, kad tokios būtinybės taip pat nėra, kai pavasarį medžioti leidžiamose teritorijose atitinkamų
         rūšių iš tiesų yra ir rudenį, nors jų skaičius yra gerokai mažesnis nei pavasarį, jeigu šis skaičius nėra visiškai nedidelis
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Suomiją 35 ir 43 punktus).

      52      Šioje byloje iš bylos medžiagos išplaukia, kad iš Maltos Respublikos pagal direktyvos 9 straipsnio 3 dalį Komisijai pateiktų
         metinių ataskaitų matyti, jog putpelių ir paprastųjų purplelių tam tikrose šios valstybės narės teritorijos dalyse būna ir
         per rudens sezono medžioklę.

      53      Be to, net jeigu, kaip tvirtina minėta valstybė narė, teritorijos dalis, kur atitinkamos dvi rūšys būna per rudens sezono
         medžioklę, yra mažesnė už tą, kur šios dvi rūšys būna vykstant pavasario medžioklei, ir ji yra netoli pastarosios teritorijos
         dalies, ypač pažymėtina, kad iš bylos medžiagos neišplaukia, jog teritorijos dalis, kur šios rūšys būna vykstant rudens sezono
         medžioklei, yra sunkiai prieinama medžiotojams šiuo laikotarpiu.

      54      Todėl pavasarį medžioti leidžiamose teritorijose aptariamų dviejų rūšių iš tiesų yra ir rudenį.

      55      Vis dėlto nepakanka tik taip konstatuoti, kad būtų galima laikyti, jog egzistuoja „kit(as) priimtin(as) sprendim(as)“ direktyvos
         9 straipsnio 1 dalies prasme.

      56      Iš tikrųjų Bendrijos teisės aktų leidėjas, vartodamas frazę „jokio kito priimtino sprendimo“, nesiekė netaikyti šios direktyvos
         9 straipsnio 1 dalies c punkte numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos, kai egzistuoja kokia nors galimybė medžioti per
         laikotarpius, leidžiamus pagal direktyvos 7 straipsnį, bet jis siekė leisti nukrypti nuo šios nuostatos, tik jei tai būtina,
         kai galimybės medžioti šiuo laikotarpiu, šiuo atveju – rudenį, yra tokios ribotos, kad pažeidžiama direktyva siekiama pusiausvyra
         tarp atitinkamų paukščių rūšių apsaugos ir tam tikros laisvalaikio veiklos.

      57      Vis dėlto iš direktyvos 9 straipsnio nuostatų, kuriose daroma nuoroda į griežtą minėtos leidžiančios nukrypti nuostatos kontrolę
         ir į atrankinį tam tikrų paukščių rūšių gaudymo pobūdį, kaip, beje, ir iš bendrojo proporcingumo principo, matyti, kad leidžianti
         nukrypti nuostata, kuria ketina pasinaudoti valstybė narė, turi būti proporcinga ją grindžiantiems poreikiams.

      58      Iš to išplaukia, kad išvada, jog nėra jokio kito priimtino sprendimo, t. y. kaip šioje byloje, kai nėra pakankamai galimybių
         medžioti rudenį, nereiškia, kad atsiranda neribotos galimybės leisti medžioti pavasarį, nes tai daryti leidžiama, tik jeigu
         tai tikrai būtina ir nekyla rizika, kad nebus įgyvendinti kiti direktyva siekiami tikslai.

      59      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas nurodė, jog leidimai nukrypti pagal direktyvos 9 straipsnį gali būti suteikti, tik jeigu
         yra užtikrinama, kad bus išlaikytas patenkinamas atitinkamų rūšių populiacijos lygis, o jei ši sąlyga nėra įvykdyta, bet kuriuo
         atveju paukščių paėmimas iš buveinių negali būti laikomas protingu ir todėl priimtinu naudojimu direktyvos vienuoliktos konstatuojamosios
         dalies prasme (minėto sprendimo WWF Italia ir kt. 32 punktas).

      60      Šioje byloje iš Teisingumo Teismui perduotų bylos medžiagos dokumentų ir ypač iš Maltos Respublikos Komisijai pateiktų metinių
         ataskaitų bei iš per posėdį vykusių diskusijų išplaukia, kad aptariamais metais medžiotojai per rudens medžioklę galėjo pagauti
         tik visiškai menką paukščių skaičių.

      61      Be to, Komisija neginčijo, kad per šį laikotarpį aptariamos paukščių rūšys būna tik labai nedidelėje šios valstybės narės
         teritorijos dalyje ir kad šie paukščiai daugiausia migruoja rugpjūčio pabaigoje ir rugsėjo mėnesį.

      62      Galiausiai iš bylos medžiagos neišplaukia, kad šių dviejų medžiojamų paukščių rūšių populiacijos lygis nėra pakankamas. Iš
         IUCN sudaryto paukščių, kuriems gresia išnykimas, raudonojo sąrašo matyti, kad aptariamos rūšys priskirtos vadinamajai „nedidelį
         susirūpinimą keliančiai“ kategorijai.

      63      Atsižvelgiant į šias konkrečias aplinkybes, putpelių ir paprastųjų purplelių medžioklė rudens sezonu negali būti Maltos atžvilgiu
         laikoma kitu priimtinu sprendimu, nors direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje nustatyta sąlyga, kad nebūtų jokio kito priimtino
         sprendimo, turėtų iš principo būti laikoma įvykdyta.

      64      Vis dėlto reikia išsiaiškinti, ar sąlygos, kuriomis Maltos Respublika leido medžioti šias dvi rūšis pavasarį, atitinka šio
         sprendimo 58 punkte primintą proporcingumo reikalavimą bei kitas direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas.

      65      Šių dviejų migruojančių paukščių rūšių medžioklės sezono pratęsimas leidžiant medžioti maždaug du mėnesius pavasario sezonu,
         kai dvi medžiojamos rūšys grįžta į jauniklių auginimo vietas, ir per kurį, palyginti su rudens sezonu, putpelių mirtingumas
         išauga tris kartus, t. y. nužudoma apie 15 000 paukščių, o paprastųjų purplelių – aštuonis kartus, t. y. nužudoma apie 32 000
         paukščių, nėra adekvatus sprendimas, griežtai atitinkantis direktyva siekiamą tikslą – išsaugoti tam tikras rūšis.

      66      Tokiomis aplinkybėmis, nors aptariamų dviejų rūšių paukščių rudenį būna tik visiškai menkas skaičius ir labai trumpu laikotarpiu,
         atsižvelgiant į tai, kad nėra neįmanoma medžioti rudenį, 2004–2007 m. laikotarpiu leidusi pavasarį medžioti putpeles ir parastuosius
         purplelius keletą savaičių kiekvienais metais Maltos Respublika nesilaikė direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatytos leidžiančios
         nukrypti nuostatos sąlygų, aiškinamų atsižvelgiant į proporcingumo principą, ir todėl neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

      67      Galiausiai Maltos Respublika nurodo teisėtų lūkesčių apsaugos principą, teigdama, kad per derybas, vykusias prieš jai stojant
         į Europos Sąjungą, buvo užtikrinta, kad ji ir toliau galės leisti medžioti putpeles ir paprastuosius purplelius prieš įstojimą
         galiojusiomis sąlygomis. Vis dėlto, be to, kad ši aplinkybė neišplaukia iš bylos medžiagos, ji bet kuriuo atveju nesusijusi
         su vertinimu, ar laikytasi sąlygos dėl jokio kito priimtino sprendimo nebuvimo direktyvos 9 straipsnio 1 dalies prasme ir
         todėl nedaro poveikio pirmesniame šio sprendimo punkte padarytai išvadai, kad ši sąlyga neįvykdyta.

      68      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad 2004–2007 m. pavasario sezonu leidusi medžioti putpeles (Coturnix coturnix) ir paprastuosius purplelius (Streptopelia turtur) nesilaikant direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų Maltos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      69      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti iš Maltos Respublikos bylinėjimosi išlaidas, o pastaroji bylą pralaimėjo,
         ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Leidusi putpelių (Coturnix coturnix) ir paprastųjų purplelių (Streptopelia turtur) medžioklę per pavasario migraciją 2004–2007 m. nesilaikant 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos dėl laukinių paukščių
            apsaugos 9 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų, 2004–2006 m. atžvilgiu – su šios direktyvos pakeitimais, padarytais 2003 m.
            balandžio 14 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 807/200, o 2007 m. atžvilgiu – su pakeitimais, padarytais 2006 m. lapkričio 20 d.
            Tarybos direktyva 2006/105/EB, Maltos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.
      2.      Maltos Respublika padengia bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


title: 2015 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Radu Florin Salomie ir Nicolae Vasile Oltean prieš Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj.#Curtea de Apel Cluj prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Pridėtinės vertės mokestis (PVM) – Direktyva 2006/112/EB – 167, 168, 179 ir 213 straipsniai – Mokesčių administratoriaus atliktas sandorio perkvalifikavimas į PVM apmokestinamąją ekonominę veiklą – Teisinio saugumo principas – Teisėtų lūkesčių apsaugos principas – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos naudojimasis teise į atskaitą priklauso nuo atitinkamo ūkio subjekto įsiregistravimo kaip PVM mokėtojo ir šio mokesčio deklaracijos pateikimo.#Byla C-183/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑183/14
            dėl Curtea de Apel Cluj  (Rumunija) 2014 m. vasario 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. balandžio 11 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Radu Florin Salomie,
            Nicolae Vasile Oltean
            prieš
            Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj
            TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
            kurį sudaro J.‑C. Bonichot (pranešėjas), kolegijos pirmininkas, J. L. da Cruz Vilaça ir C. Lycourgos teisėjai,
            generalinis advokatas N. Jääskinen,
            posėdžio sekretorė L. Carrasco Marco, administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. kovo 11 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – M. Salomie ir N. V. Oltean, atstovaujamų advokatų C. F. Costaş, L. Dobrinescu ir T.-D. Vidrean Căpuşan,
            – Rumunijos vyriausybės, atstovaujamos R.-H. Radu, D. M. Bulancea ir R. I. Haţieganu,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos C. Soulay ir A. Ştefănuc,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų ir 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1, toliau – Direktyva 2006/112) 167, 168, 179 ir 213 straipsnių išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant R. F. Salomie ir N. V. Oltean ginčą su Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj  (Klužo valstybės finansų generalinė direkcija, toliau – mokesčių administratorius) dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) taikymo nekilnojamojo turto pardavimams, įvykdytiems 2009 m.
            Teisinis pagrindas
            Direktyva 2006/112
            3. Direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
            „Ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla < … > Visų pirma ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant gauti nuolatinių pajamų.“
            4. Pagal šios direktyvos 12 straipsnio 1 dalį:
            „Valstybės narės apmokestinamuoju asmeniu gali laikyti bet kurį asmenį, kuris retkarčiais vykdo su 9 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodyta veikla susijusį sandorį, ypač kurį nors iš šių sandorių:
            a) pastato ar pastato dalių ir žemės, ant kurios jis pastatytas, tiekimą iki pirmo pastato panaudojimo;
            < … > “
            5. Šios direktyvos 167 straipsnyje nustatyta:
            „Teisė į atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM.“
            6. Minėtos direktyvos 168 straipsnis suformuluotas taip:
            „Jeigu prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, apmokestinamasis asmuo turi turėti valstybėje narėje, kurioje jis vykdo šiuos sandorius, teisę iš PVM, kurį sumokėti jam tenka prievolė, atskaityti:
            a) mokėtiną ar sumokėtą PVM toje valstybėje narėje už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, kurį jam atliko ar turi atlikti kitas apmokestinamasis asmuo;
            < … > “
            7. Pagal Direktyvos 2006/112 169 straipsnį:
            „Be 168 straipsnyje nurodytos atskaitos, apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti tame straipsnyje nurodytą PVM, jei prekės ir paslaugos naudojamos šiais tikslais:
            < … > “
            8. Direktyvos 2006/112 179 straipsnyje numatyta:
            „Apmokestinamasis asmuo teisę į PVM atskaitą įgyvendina taip – iš visos PVM sumos, mokėtinos per atitinkamą mokestinį laikotarpį, atima visą PVM sumą, į kurios atskaitą per tą patį laikotarpį jis įgijo teisę ir ja naudojasi pagal 178 straipsnį.
            < … > “
            9. Šios direktyvos 213 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Kiekvienas apmokestinamasis asmuo praneša, kada jo, kaip apmokestinamojo asmens, veikla prasideda, pasikeičia ar baigiasi.
            < … > “
            10. Šios direktyvos 214 straipsnio 1 dalies a punktas suformuluotas taip:
            „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atskiru kodu būtų registruojami šie asmenys:
            a) kiekvienas apmokestinamasis asmuo, < ... > kuris jų atitinkamoje teritorijoje tiekia prekes ar teikia paslaugas, už kurias PVM yra atskaitomas, < … > .
            < … > “
            11. Šios direktyvos 273 straipsnis suformuluotas taip:
            „Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, atsižvelgdamos į reikalavimą vienodai traktuoti apmokestinamųjų asmenų vykdomus nacionalinius sandorius ir sandorius tarp valstybių narių, tačiau dėl šių prievolių prekyboje tarp valstybių narių neturi atsirasti su sienų kirtimu susijusių formalumų.
            Pirmoje pastraipoje nustatyta galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų-faktūrų išrašymu susijusias prievoles be tų, kurios nustatytos 3 skyriuje.“
            Rumunijos teisė
            12. Įstatymo Nr. 571/2003, kuriuo nustatomas Mokesčių kodeksas ( Legea Nr. 571/2003 privind Codul fiscal ; Monitorul Oficial al României  Nr. 927, I dalis, 2003 m. gruodžio 23 d., toliau – Mokesčių kodeksas), 77a straipsnio 1 dalyje numatyta:
            „Juridiniais inter vivos aktais perleidžiamų visų rūšių pastatų ir su jais susijusių žemės sklypų, taip pat žemės sklypų be jokių pastatų nuosavybės ir jos dalių atveju apmokestinamieji asmenys turi mokėti taip apskaičiuojamą mokestį:
            < … > “
            13. Mokesčių kodekso 127 straipsnyje nustatyta:
            „1) „Apmokestinamasis asmuo“ – asmuo, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, nurodytą 2 dalyje, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą.
            2) Kaip suprantama pagal šį skyrių, „ekonominė veikla“ – gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant kasybą, žemės ūkio veiklą ir laisvųjų profesijų veiklą. Visų pirma ekonomine veikla laikomas materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas siekiant gauti nuolatinių pajamų.
            < … > “
            14. 2009 m. spalio 7 d. Skubiuoju nutarimu Nr. 106/2007, kuriuo iš dalies keičiamas ir papildomas Įstatymas Nr. 571/2003, kuriuo nustatomas Mokesčių kodeksas, įsigaliojusiu 2010 m. sausio 1 d., į Mokesčių kodekso 127 straipsnį buvo įtrauka 2a dalis, suformuluota taip:
            „Nuostatos paaiškina situacijas, kai fiziniai asmenys, atliekantys nekilnojamojo turto tiekimą, tampa apmokestinamaisiais asmenimis.“
            15. Pagal iki 2007 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos šio kodekso 141 straipsnio 2 dalį:
            „Šie sandoriai taip pat neapmokestinami PVM:
            < … >
            f) bet kokio asmens atliktas pastatų ar jų dalių ir žemės, kurioje jie pastatyti, ir bet kokios kitos žemės perleidimas. Vis dėlto išimties tvarka neapmokestinimas netaikomas perleidžiant naują pastatą, jo dalį ar žemę statybai, kai perleidžia visišką ar dalinę už minėto pastato rekonstrukciją ar statybą sumokėto mokesčio atskaitą taikęs ar turėjęs taikyti apmokestinamasis asmuo. < … > “
            16. Nuo 2008 m. sausio 1 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos šio kodekso 141 straipsnio 2 dalies f punkte numatyta, kad PVM neapmokestinamas:
            „bet kokio asmens atliktas pastatų ar jų dalių ir žemės, kurioje jie pastatyti, ir bet kokios kitos žemės perleidimas. Vis dėlto išimties tvarka neapmokestinimas netaikomas perleidžiant naują pastatą, jo dalį ar žemę statybai. < … > “
            17. Nuo 2007 m. sausio 1 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d. galiojusios redakcijos 2004 m. sausio 22 d. Vyriausybės nutarimo Nr. 44/2004, kuriuo patvirtinama Įstatymo Nr. 571/2003, kuriuo nustatomas Mokesčių kodeksas, taikymo tvarka ( Monitorul Oficial al României  Nr. 112, I dalis, 2004 m. vasario 6 d.), 3 punkto 1 dalyje numatyta:
            „Pagal Mokesčių kodekso 127 straipsnio 2 dalį fizinio asmens pajamų gavimas už asmeniniam turtui priklausančio būsto ar kito asmeniniams poreikiams naudojamo turto pardavimą nėra laikomas ekonomine veikla, nebent nustatyta, kad vykdant šią veiklą siekiama gauti nuolatinių pajamų, kaip tai suprantama pagal šio kodekso 127 straipsnio 2 dalį. < … > “
            18. 2009 m. gruodžio 29 d. Nutarimu Nr. 1620/2009 ( Monitorul Oficial al României  Nr. 927, I dalis, 2009 m. gruodžio 31 d.) buvo iš dalies pakeista ir papildyta Mokesčių kodekso taikymo tvarka, nustatyta Nutarimu Nr. 44/2004. Nuo 2010 m. sausio 1 d. Nutarimo Nr. 44/2004 3 punkte numatyta:
            „(1) Pagal Mokesčių kodekso 127 straipsnio 2 dalį materialiojo ar nematerialiojo turto naudojimas nepažeidžiant pagrindinio PVM sistemos principo, pagal kurį mokestis turi būti neutralus, susijęs su bet kokio pobūdžio sandoriais, nepriklausomai nuo jų teisinės formos < … >
            (2) Taikant 1 dalies nuostatas, fiziniai asmenys nevykdo apmokestinamos ekonominės veiklos, patenkančios į mokesčio taikymo sritį, kai gauna pajamų už asmeniniam turtui priskirto būsto ar kito asmeniniams poreikiams naudojamo turto pardavimą. < ... >
            (3) Fizinis asmuo, kuris dar nėra dėl kitos veiklos tapęs apmokestinamuoju asmeniu, vykdo ekonominę veiką, apimančią materialiojo ir nematerialiojo turto naudojimą, kai savarankiškai užsiima tokia veikla, o jos tikslas gauti nuolatinių pajamų, kaip tai suprantama pagal Mokesčių kodekso 127 straipsnio 2 dalį.
            (4) Kai fizinis asmuo stato pastatą, turėdamas tikslą jį parduoti, pripažįstama, kad ekonominė veikla prasideda nuo to momento, kai atitinkamas asmuo nusprendžia vykdyti tokią veiklą, o jo ketinimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į objektyvias aplinkybes, kaip antai pradedamas investuoti lėšas ir (arba) atliekamas pradinės investicijas, būtinas šiai ekonominei veiklai pradėti. Ekonominė veikla laikoma nuolatine nuo jos pradžios iki pastatyto nekilnojamojo turto ar jo dalių perleidimo, net tais atvejais, kai kalbama tik apie vieną nekilnojamojo turto vienetą.
            (5) Kai fizinis asmuo įsigyja žemės sklypų ar pastatų turėdamas tikslą parduoti, šio turto tiekimas yra nuolatinio pobūdžio ekonominė veikla, jei fizinis asmuo įvykdo daugiau nei vieną sandorį per kalendorinius metus. Tačiau jei fizinis asmuo jau pastatė pastatą, skirtą parduoti pagal 4 dalį, ekonominė veikla laikoma pradėta ir nuolatine, o visi paskesni sandoriai negali būti laikomi atsitiktiniais. < … >
            < … > “
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            19. 2007 m. R. F. Salomie ir N. V. Oltean kartu su kitais penkiais asmenimis įkūrė asociaciją, siekdami įgyvendinti keturių pastatų statybos ir pardavimo projektą Rumunijoje. Ši asociacija neturėjo juridinio asmens statuso ir nebuvo nei deklaruota, nei registruota kaip PVM mokėtoja.
            20. 2008 ir 2009 m. iš 132 butų, pastatytų viename iš šių asmenų asmeninės nuosavybės teise priklausančiame žemės sklype, buvo parduoti 122 už iš viso 10 902 275 Rumunijos lėjų (RON), taip pat buvo parduotos 23 automobilių stovėjimo vietos; visi šie pardavimai nebuvo apmokestinti PVM.
            21. 2010 m. mokesčių administratorius, atlikęs patikrinimą, nusprendė, kad šie sandoriai yra nuolatinė ekonominė veikla, todėl jie turėjo būti apmokestinami PVM nuo 2008 m. spalio 1 d., nes veiklos apyvarta nuo 2008 m. rugpjūčio mėn. viršijo 35 000 eurų ribą, kurios nepasiekus ekonominė veikla neapmokestinama PVM Rumunijoje.
            22. Todėl mokesčių administratorius pareikalavo sumokėti už 2009 m. įvykdytus sandorius mokėtiną PVM ir palūkanas ir dėl to pateikė kelis pranešimus apie mokėtiną mokestį.
            23. Be to, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2008 ir 2009 m. atlikti nekilnojamojo turto pardavimai buvo apmokestinti „asmeninės nuosavybės teise priklausančio nekilnojamojo turto perleidimo“ mokesčiu, numatytu Mokesčių kodekso 77a straipsnyje.
            24. R. F. Salomie ir N. V. Oltean pateikė Tribunalul Cluj  (Klužo apylinkės teismas) prašymą iš dalies panaikinti pranešimus apie mokėtiną mokestį, teismas jų ieškinius atmetė kaip nepagrįstus.
            25. Curtea de Apel Cluj  (Klužo apeliacinis teismas), nagrinėdamas apeliacinį sk undą, svarstė, ar mokesčių administratoriaus pateikti pranešimai apie mokėtiną mokestį atitinka teisinio saugumo principą, nes, pirma, Rumunijos įstatymų leididėjas nustatė PVM taikymo nekilnojamojo turto sandoriams taisyklių taikymo tvarką tik nuo 2010 m. sausio 1 d. ir, antra, iki minėtos datos pagal mokesčių administratoriaus praktiką dažniausiai tokios rūšies sandoriai buvo neapmokestinami PVM. Be to, šis administratorius turėjo pakankamai informacijos, kad nuspręstų dėl R. F. Salomie ir N. V. Oltean apmokestinimo statuso nuo 2008 m., nes jis buvo informuotas apie jų atliekamus pardavimus, o tai matyti iš fakto, kad sandoriai buvo apmokestinti pagal Mokesčių kodekso 77a straipsnį.
            26. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat abejoja dėl Rumunijos teisėje nustatytos teisės į pirkimo PVM atskaitą, pagal kurią asmuo, pavėluotai įsiregistravęs kaip PVM mokėtojas, gali pasinaudoti teise į PVM atskaitą tik įsiregistravęs kaip PVM mokėtojas ir pateikęs deklaraciją, atitikties Direktyvai 2006/112.
            27. Šiomis aplinkybėmis Curtea de Apel Cluj  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar fizinis asmuo, sudaręs asociacijos sutartį su kitais fiziniais asmenimis dėl teisinio subjektiškumo neturinčios nedeklaruotos ir neregistruotos mokesčių tikslais asociacijos, skirtos būsimiems darbams (pastatyti pastatą) atlikti žemės sklype, asmeninės nuosavybės teise priklausančiame vienam iš kontrahentų, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes gali būti laikomas PVM mokėtoju, kaip tai suprantama pagal direktyvos [2006/112] 9 straipsnio 1 dalį, kai iš pradžių remdamasis mokesčių sistema [mokesčių administratorius] pastatų, esančių asmeninės nuosavybės teise vienam iš kontrahentų priklausančiame žemės sklype, perleidimą laikė pardavimu, patenkančiu į minėtų asmenų asmeninio turto valdymo sritį?
            2. Ar, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir kiti bendrieji principai PVM srityje, išplaukiantys iš Direktyvos 2006/112, turi būti aiškinami kaip draudžiantys nacionalinę praktiką, pagal kurią [mokesčių administratorius,] iš pradžių iš fizinio asmens gavęs pajamų, gautų iš asmeninės nuosavybės teise priklausančio turto perleidimo, mokestį, po dvejų metų, per tą laiką iš esmės nepasikeitus pirminei teisei, remdamasis tomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis peržiūri savo poziciją ir minėtus sandorius pripažįsta PVM apmokestinama ekonomine veikla ir atgaline data priskaičiuoja su tuo susijusias sumas?
            3. Ar direktyvos [2006/112] 167, 168 ir 213 straipsniai, vertinami atsižvelgiant į mokesčių neutralumo principą, turi būti aiškinami kaip draudžiantys [mokesčių administratoriui] esant tokioms aplinkybėms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nesuteikti apmokestinamajam asmeniui teisės atskaityti mokėtiną ar sumokėtą [PVM] už prekes ir paslaugas, susijusias su apmokestinamaisiais sandoriais, vien dėl to, kad jis nebuvo įsiregistravęs kaip PVM mokėtojas atitinkamų paslaugų suteikimo momentu?
            4. Ar, atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes, direktyvos [2006/112] 179 straipsnio nuostatos gali būti aiškinamos kaip draudžiančios nacionalinės teisės aktus, kuriuose numatyta, kad apmokestinamasis asmuo, kuriam taikoma speciali neapmokestinimo tvarka ir kuris pavėluotai paprašė įregistruoti jį kaip PVM mokėtoją, privalo sumokėti mokestį, kuris būtų buvęs priskaičiuotas, be teisės atskaityti už kiekvieną mokestinį laikotarpį atskaitytiną mokesčio sumą, o teisė atskaityti bus įgyvendinta pateikus mokesčio deklaraciją jau po PVM mokėtojo įregistravimo, o tai gali turėti pasekmių susijusių sumų apskaičiavimui?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
            28. Pirmaisiais dviem klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis draudžia nacionaliniam mokesčių administratoriui per mokesčių patikrinimą nuspręsti, kad sandoriai turėjo būti apmokestinami PVM, ir, be to, nurodyti sumokėti palūkanas.
            29. Pirmiausia, dėl teisinio saugumo principo pažymėtina, kad R. F. Salomie ir N. V. Oltean ginčija šį sprendimą nurodydami šio principo pažeidimą, nes kai jie vykdė su šiuo sprendimu susijusius nekilnojamojo turto sandorius, tiek 1977 m. gegužės 17 d. Šeštoji Tarybos direktyva 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), kuri galiojo iki 2007 m. sausio 1 d., tiek Teisingumo Teismo praktika, taikytina šioje srityje, dar nebuvo paskelbtos rumunų kalba. Jie taip pat teigia, kad iki 2010 m. nacionalinės mokesčių institucijos nelaikė šios rūšies sandorių apmokestinamaisiais.
            30. Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų turi laikytis ne tik Europos Sąjungos institucijos, bet ir valstybės narės, vykdydamos Sąjungos direktyvomis joms suteiktus įgaliojimus (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo Gemeente Leusden ir Holin Groep , C‑487/01 ir C‑7/02, EU:C:2004:263, 57 punktą; Sprendimo „Goed Wonen“ , C‑376/02, EU:C:2005:251, 32 punktą ir Sprendimo Elmeka NE , C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563, 31 punktą).
            31. Taigi, kaip jau ne kartą nusprendė Teisingumo Teismas, iš to matyti, kad visų pirma Sąjungos teisės aktai turi būti aiškūs, o jų taikymas iš anksto numanomas teisės subjektų. Šis teisinio saugumo reikalavimas itin griežtai taikomas tuomet, kai teisės nuostatos gali turėti finansinių pasekmių, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tiksliai žinoti jiems šiomis teisės nuostatomis nustatytų pareigų apimtį (Sprendimo Airija / Komisija , 325/85, EU:C:1987:546, 18 punktas).
            32. Be to, Sąjungos teisės reglamentuojamose srityse valstybių narių teisės taisyklės turi būti suformuluotos nedviprasmiškai, kad leistų atitinkamiems asmenims aiškiai ir tiksliai žinoti savo teises ir pareigas, o nacionaliniams teismams užtikrinti jų laikymąsi (Sprendimo Komisija / Italija , 257/86, EU:C:1988:324, 12 punktas).
            33. Šiuo atveju neginčytina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą aprašytos nuostatos yra tokio pobūdžio.
            34. Iš tiesų, visų pirma iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad sąvoka „apmokestinamasis asmuo“, nustatyta Mokesčių kodekso 127 straipsnyje, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliamos Direktyvos 2006/112 9 straipsnio 1dalies nuostatos, apima asmenį, kuris savarankiškai bet kurioje vietoje vykdo ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į tos veiklos tikslą ar rezultatą, o „ekonominė veikla“ yra gamintojų, prekybininkų ar paslaugas teikiančių asmenų veikla, įskaitant, be kita ko, kilnojamojo ir nekilnojamojo turto naudojimą siekiant nuolatinių pajamų.
            35. Be to, Nutarimo Nr. 44/2004, kuriuo patvirtinama Mokesčių kodekso taikymo tvarka, 3 punkto 2 dalyje nustatyta, kad fizinio asmens pajamų gavimas už asmeniniam turtui priklausančio būsto ar kito asmeniniams poreikiams naudojamo turto pardavimą nėra laikomas ekonomine veikla, nebent nustatyta, kad vykdant šią veiklą siekiama gauti nuolatinių pajamų.
            36. Galiausiai, 2008 ir 2009 m. galiojusios redakcijos Mokesčių kodekso 141 straipsnyje buvo numatyta, kad PVM neapmokestinimas, taikomas statinių ar žemės sklypo, kuriame jie pastatyti, tiekimui, netaikomas naujų statinių, jų dalių ar žemės sklypų, skirtų statyboms, tiekimui, o tai, be kita ko, atitinka principus, reglamentuojančius PVM Sąjungos teisėje.
            37. Todėl neturėtų būti pagrįstai teigiama, kad tokios nacionalinės teisės nuostatos nenustato pakankamai aiškiai ir tiksliai, kad statinių, jų dalių ar žemės sklypo, kuriame jie pastatyti, tiekimas tam tikrais atvejais apmokestinamas PVM.
            38. Šiomis aplinkybėmis R. F. Salomie ir N. V. Oltean, grįsdami savo argumentus, pagal kuriuos nacionalinės teisės aktai nebuvo pakankamai aiškūs tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos aplinkybės, neturėtų teisėtai remtis Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su šia sritimi, ir Šeštosios direktyvos 77/388, kuri bet kuriuo atveju jau negaliojo, kai Rumunijos Respublikos įstojo į Sąjungą, t. y. 2007 m. sausio 1 d., nepaskelbimu rumunų kalba.
            39. Taigi pagrindinės bylos aplinkybės neturėtų būti lyginamos su aplinkybėmis bylos, kurioje buvo priimtas Sprendimas Skoma‑Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės kalba nepaskelbtu Sąjungos reglamentu negalima remtis privačių asmenų atžvilgiu šioje valstybėje.
            40. Pagal teisinio saugumo principą aiškiai reikalaujama, kad apmokestinamojo asmens mokestinė situacija negali būti nuginčytina neribotą laiką (šiuo klausimu žr. Sprendimo Fatorie , C‑424/12, EU:C:2014:50, 46 punktą).
            41. Tačiau Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad teisinio saugumo principas nedraudžia nacionalinių mokesčių institucijų praktikos, pagal kurią per senaties terminą atšaukiamas sprendimas, kuriuo šios mokesčių institucijos suteikia mokesčių mokėtojui teisę į PVM atskaitą, o atlikusios naują patikrinimą jos pareikalauja sumokėti šį mokestį ir palūkanas (šiuo klausimu žr. Sprendimo Fatorie , C‑424/12, EU:C:2014:50, 51 punktą).
            42. Vienintelė aplinkybė, kad mokesčių administratorius per senaties terminą perkvalifikavo nagrinėjamą sandorį į PVM apmokestinamąją veiklą savaime, nesant kitų aplinkybių, neturi įtakos šiam principui.
            43. Todėl negali būti teisėtai teigiama, kad teisinio saugumo principas tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis draudžia mokesčių administratoriui atlikus mokesčių patikrinimą šioje byloje nagrinėjamą nekilnojamojo turto sandorį laikytų apmokestinamu PVM.
            44. Antra, kiek tai susiję su teisėtų lūkesčių apsaugos principu, teisė remtis šiuo principu taikoma kiekvienam asmeniui, kuriam Sąjungos institucija sukėlė pagristų lūkesčių, suteikdama konkrečių garantijų (šiuo klausimu žr. Sprendimo Europäisch‑Iranische Handelsbank / Taryba , C‑585/13 P, EU:C:2015:145, 95 punktą).
            45. Tokiu atveju pirmiausia reikia patikrinti, ar administracijos veiksmai atsargiam ir nuovokiam ūkio subjektui sukėlė pagrįstų lūkesčių, ir jei taip, reikėtų nustatyti šių lūkesčių teisėtumą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Elmeka , C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            46. Tačiau neatrodo, kad nacionalinių mokesčių institucijų administracinė praktika, aprašyta sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, gali įrodyti, jog šios sąlygos buvo įvykdytos pagrindinėje byloje.
            47. Konkrečiai kalbant, nors per posėdį Rumunijos vyriausybė tai ginčijo, fakto, kad nacionalinės mokesčių institucijos iki 2010 m. sistemingai neapmokestino PVM nekilnojamojo turto sandorių, kaip antai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, a priori nepakanka, nebent yra ypatingų aplinkybių, kad įprastai atsargus ir nuovokus ūkio subjektas pagrįstai būtų tikras, jog šis mokestis nebus taikomas tokiems sandoriams, atsižvelgiant ne tik į taikomos nacionalinės teisės aiškumą ir numatomumą, bet ir į faktą, kad ši byla apima nekilnojamojo turto sektoriaus profesionalus.
            48. Iš tiesų tokia praktika, kad ir kaip gaila, a priori negali atitinkamiems mokesčių mokėtojams tiksliai užtikrinti, kad PVM netaikomas nekilnojamojo turto sandoriams, kaip antai nagrinėjamiems pagrindinėje byloje.
            49. Pridurtina, kad, atsižvelgiant į pagrindinėje byloje nagrinėjamo nekilnojamojo turto sandorio, kuris apima keturių pastatų, kuriuose iš viso yra 130 butų, statybą ir pardavimą, mastą, atsargus ir nuovokus ūkio subjektas negali pagrįstai spręsti apie tokio sandorio neapmokestinimą PVM, negavęs ar bent jau nepabandęs gauti aiškaus užtikrinimo šiuo klausimu iš kompetentingos nacionalinės mokesčių institucijos.
            50. Trečia, galiausiai, kalbant apie šioje byloje mokesčių administratoriaus taikytų palūkanų suderinamumą su Sąjungos teise, primintina, kad, nesuderinus Sąjungos teisės aktų dėl sankcijų, taikomų nesilaikant šiais teisės aktais nustatytoje tvarkoje numatytų sąlygų, valstybės narės turi teisę pasirinkti, kaip jos mano, tinkamas sankcijas. Tačiau savo kompetenciją jos turi įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės ir jos bendrųjų principų, taigi ir proporcingumo principo (žr. Sprendimo Fatorie , C‑424/12, EU:C:2014:50, 50 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            51. Be kita ko, valstybės narės turi teisę, siekdamos užtikrinti tikslų mokesčio surinkimą ir išvengti sukčiavimo, savo atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose teisėtai numatyti tinkamas sankcijas, skirtas nubausti už pareigos įsiregistruoti PVM mokėtojų registre nevykdymą, tačiau tokios sankcijos neturi viršyti to, kas būtina šiems tikslams pasiekti. Nacionalinis teismas turi patikrinti, ar sankcijos dydis neviršija to, kas būtina, kad būtų įvykdyti tikslaus mokesčio surinkimo ir sukčiavimo išvengimo tikslai, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes ir, inter alia , konkrečiai skirtos baudos sumą, taip pat galimą sukčiavimą ar teisės aktų taikymo vengimą, kuriuos galima priskirti apmokestinamajam asmeniui, baudžiamam už neįsiregistravimą (šiuo klausimu žr. Sprendimo Rēdlihs , C‑263/11, EU:C:2012:497, 45, 46 ir 54 punktus).
            52. Tie patys principai galioja palūkanoms, kurios, jei yra fiskalinių sankcijų pobūdžio, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neturi būti per didelės, palyginti su apmokestinamojo asmens įvykdyto savo pareigų pažeidimo rimtumu.
            53. Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis nedraudžia nacionaliniam mokesčių administratoriui atlikus mokesčių patikrinimą nuspręsti, kad sandoriai turėjo būti apmokestinami PVM, ir nurodyti sumokėti palūkanas, su sąlyga, kad šis sprendimas pagrįstas aiškiomis ir tiksliomis taisyklėmis, o dėl šio administratoriaus praktikos įprastai atsargus ir nuovokus ūkio subjektas negalėjo pagrįstai būti tikras, kad šis mokestis nebus taikomas tokiems sandoriams; tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tokiu atveju taikomos palūkanos turi atitikti proporcingumo principą.
            Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
            54. Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia išnagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2006/112 draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teisė į pirkimo PVM, mokėtino ar sumokėto už prekių ar paslaugų įsigijimą vykdant apmokestinamuosius sandorius, atskaitą nesuteikiama apmokestinamajam asmeniui, kuris, priešingai, turi sumokėti gautą mokestį, tik dėl to, kad jis neįsiregistravo kaip PVM mokėtojas, kai vykdė šiuos sandorius, iki tol, kol jis tinkamai neįsiregistruoja kaip PVM mokėtojas ir nepateikia mokesčio deklaracijos, kurią turėjo pateikti.
            55. Direktyvos 2006/112 167 ir paskesniuose straipsniuose apibrėžiamas teisės į atskaitą atsiradimas ir apimtis. Konkrečiai kalbant, reikia priminti, kad pagal šios direktyvos 167 straipsnį ši teisė atsiranda, kilus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną mokestį.
            56. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką teisė į atskaitą yra sudedamoji PVM sistemos dalis ir iš esmės negali būti ribojama. Ji taikoma nedelsiant visiems mokesčiams, kuriais apmokestinami pirkimo sandoriai (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo Gabalfrisa ir kt. , C‑110/98–C‑147/98, EU:C:2000:145, 43 punktą ir Sprendimo Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 30 ir 31 punktus).
            57. Šios sistemos tikslas yra atleisti verslininkus nuo vykdant ekonominę veiklą sumokėto arba mokėtino PVM naštos. Bendroji PVM sistema užtikrina visišką neutralumą apmokestinant bet kokią ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į jos tikslus ar rezultatus, su sąlyga, kad pačiai šiai veiklai būtų taikomas PVM (šiuo klausimu žr. Sprendimo Gabalfrisa ir kt. , C‑110/98–C‑147/98, EU:C:2000:145, 44 punktą ir Sprendimo Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 32 punktą).
            58. Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog pagal pagrindinį PVM neutralumo principą reikalaujama, kad būtų suteikta teisė į pirkimo PVM atskaitą, jeigu esminiai reikalavimai įvykdyti, net jei apmokestinamieji asmenys neįvykdė kai kurių formalių reikalavimų (šiuo klausimu žr. Sprendimo Ecotrade , C‑95/07 ir C‑96/07, EU:C:2008:267, 63 punktą; Sprendimo Uszodaépítő , C‑392/09, EU:C:2010:569, 39 punktą; Sprendimo Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 42 ir 43 punktus ir Sprendimo Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 38 punktą).
            59. Todėl, kadangi mokesčių administratorius turi reikiamus duomenis, kad nustatytų, jog esminiai reikalavimai įvykdyti, jis neturi nustatyti, kiek tai susiję su šio asmens teise atskaityti šį mokestį, papildomų sąlygų, galinčių naudojimąsi šia teise padaryti neįmanomą (žr. Sprendimo Idexx Laboratories Italia , C‑590/13, EU:C:2014:2429, 40 punktą).
            60. Įsiregistravimas kaip PVM mokėtojo, numatytas Direktyvos 2006/112 214 straipsnyje, ir apmokestinamojo asmens pareiga pranešti, kada jo, kaip apmokestinamojo asmens, veikla prasideda, pasikeičia ar baigiasi, kaip numatyta šios direktyvos 213 straipsnyje, yra formalūs reikalavimai, nustatyti kontrolės tikslais, kurie negali turėti įtakos, be kita ko, teisei į PVM atskaitą, jei įvykdytos materialinės šios teisės atsiradimo sąlygos (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 50 punktą ir Sprendimo Ablessio , C‑527/11, EU:C:2013:168, 32 punktą).
            61. Iš to matyti, jog tai, kad asmuo neįregistruotas kaip PVM mokėtojas prieš tai, kai naudojo vykdant apmokestinamąją veiklą įsigytas prekes, negali atimti iš jo teisės į atskaitą (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 51 punktą).
            62. Be to, priemonės, kurias valstybės narės gali priimti pagal Direktyvos 2006/112 273 straipsnį, siekdamos užtikrinti teisingą mokesčio surinkimą ir išvengti sukčiavimo, neturi viršyti to, kas būtina šiems tikslams pasiekti, ir neturi kelti grėsmės PVM neutralumui (šiuo klausimu žr., be kita ko, Sprendimo Gabalfrisa ir kt. , C‑110/98–C‑147/98, EU:C:2000:145, 52 punktą; Sprendimo Collée , C‑146/05, EU:C:2007:549, 26 punktą; Sprendimo Nidera Handelscompagnie , C‑385/09, EU:C:2010:627, 49 punktą ir Sprendimo Idexx Laboratories Italie , C ‑590/13, EU:C:2014, 2429, 36 ir 37 punktus).
            63. Taigi, apmokestinamojo asmens pareigų tvarkyti apskaitą ir deklaruoti nesilaikymo sankcionavimas atsisakymu suteikti teisę į atskaitą aiškiai viršija tai, kas būtina šių pareigų teisingo taikymo tikslui pasiekti, nes Sąjungos teisė nekliudo valstybėms narėms prireikus taikyti baudą ar piniginę sankciją, proporcingą pažeidimo rimtumui. Ši praktika taip pat viršija tai, kas būtina siekiant užtikrinti tinkamą PVM surinkimą ir išvengti sukčiavimo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2006/112 273 straipsnį, nes ją taikant galima net prarasti teisę į atskaitą, jeigu mokesčių administratoriaus ištaisymai deklaracijoje padaromi tik pasibaigus naikinamajam terminui, kuris nustatytas, kad apmokestinamasis asmuo pasinaudotų teise į atskaitą (pagal analogiją žr. Sprendimo Ecotrade , C‑95/07 ir C‑96/07, EU:C:2008:267, 67 ir 68 punktus).
            64. Šiuo atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad esminiai reikalavimai, susiję su pirkimo mokesčio teise į atskaitą, buvo įvykdyti, ir ieškovai pagrindinėje byloje per mokesčių patikrinimą buvo laikomi PVM mokėtojais. Tokiomis aplinkybėmis teisės į PVM atskaitą taikymo atidėjimas iki apmokestinamojo asmens pirmos šio mokesčio deklaracijos pateikimo tik dėl to, kad jis, vykdydamas PVM apmokestinamuosius sandorius, nebuvo įregistruotas kaip PVM mokėtojas, kai jis, be kita ko, turėjo sumokėti su šiais sandoriais susijusius mokesčius, viršija tai, kas būtina tinkamam mokesčio surinkimui užtikrinti ir sukčiavimui išvengti.
            65. Iš to matyti, kad į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyva 2006/112 tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teisė į pirkimo PVM, mokėtino ar sumokėto už prekių ar paslaugų įsigijimą vykdant apmokestinamuosius sandorius, atskaitą nesuteikiama apmokestinamajam asmeniui, kuris, priešingai, turi sumokėti gautą mokestį, tik dėl to, kad jis neįsiregistravo kaip PVM mokėtojas, kai vykdė šiuos sandorius, iki tol, kol jis tinkamai neįsiregistruoja kaip PVM mokėtojas ir nepateikia mokesčio deklaracijos, kurią turėjo pateikti.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            66. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:
            1. Teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis nedraudžia nacionaliniam mokesčių administratoriui atlikus mokesčių patikrinimą nuspręsti, kad sandoriai turėjo būti apmokestinami pridėtinės vertės mokesčiu, ir nurodyti sumokėti palūkanas, su sąlyga, kad šis sprendimas pagrįstas aiškiomis ir tiksliomis taisyklėmis, o dėl šio administratoriaus praktikos įprastai atsargus ir nuovokus ūkio subjektas negalėjo pagrįstai būti tikras, kad šis mokestis nebus taikomas tokiems sandoriams; tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Tokiu atveju taikomos palūkanos turi atitikti proporcingumo principą.
            2. 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos tokiomis kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos teisė į pirkimo pridėtinės vertės mokesčio, mokėtino ar sumokėto už prekių ar paslaugų įsigijimą vykdant apmokestinamuosius sandorius, atskaitą nesuteikiama apmokestinamajam asmeniui, kuris, priešingai, turi sumokėti gautą mokestį, tik dėl to, kad jis neįsiregistravo kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas, kai vykdė šiuos sandorius, iki tol, kol jis tinkamai neįsiregistruoja kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas ir nepateikia mokesčio deklaracijos, kurią turėjo pateikti.