title: 2010 m. gruodžio 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Bogusław Juliusz Dankowski prieš Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Naczelny Sąd Administracyjny Prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Byla C-438/09.

text:
      Byla C‑438/09
      Bogusław Juliusz Dankowski
      prieš
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (Naczelny Sąd Administracyjny prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Teisė atskaityti perkant sumokėtą PVM – Suteiktos paslaugos – Į PVM registrą neįrašytas apmokestinamasis asmuo – Duomenys, kurie PVM tikslais privalo būti nurodyti sąskaitoje faktūroje – Nacionalinė mokesčių teisė – Teisės į atskaitą netaikymas pagal Šeštosios PVM direktyvos 17 straipsnio 6 dalį“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Apmokestinamojo asmens, sumokėjusio šį mokestį nuo kito apmokestinamojo asmens, kuris nėra registruotas
            kaip šio mokesčio mokėtojas, suteiktų paslaugų atlikta atskaita – Sąlyga – Tokio paslaugų teikėjo išrašyta sąskaita faktūra,
            kurioje yra visa būtina informacija
      (Tarybos direktyvos 77/388 18 straipsnio 1 dalies a punktas ir 22 straipsnio 3 dalies b punktas)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Perkant sumokėto
            mokesčio atskaita – Teisės į atskaitą netaikymas – Valstybių narių teisė toliau taikyti apribojimus, buvusius Šeštosios direktyvos
            įsigaliojimo momentu – Nacionalinės teisės nuostata, kuri neleidžia atskaityti vieno apmokestinamojo asmens kitam apmokestinamajam
            asmeniui sumokėto mokesčio dėl to, kad pastarasis nėra registruotas kaip šio mokesčio mokėtojas – Nepriimtinumas
      (Tarybos direktyvos 77/388 17 straipsnio 6 dalis)
      1.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2006/18,
         18 straipsnio 1 dalies a punktas ir 22 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad apmokestinamasis asmuo
         turi teisę atskaityti pridėtinės vertės mokestį, sumokėtą nuo kito apmokestinamojo asmens, kuris nėra registruotas kaip šio
         mokesčio mokėtojas, suteiktų paslaugų, kai jų teikimo sąskaitose faktūrose yra nurodyti visi šios direktyvos 22 straipsnio
         3 dalies b punkte reikalaujami duomenys, ypač duomenys, reikalingi identifikuoti tas sąskaitas faktūras išrašiusį asmenį ir
         suteiktų paslaugų pobūdį.

      Jei kompetentingas mokesčių administratorius turi reikiamą informaciją nustatyti, kad apmokestinamasis asmuo, kaip subjektas,
         kuriam teikiamos komercinės paslaugos, turi sumokėti pridėtinės vertės mokestį, šio asmens teisės atskaityti pirkimo mokestį
         atžvilgiu jis negali nustatyti papildomų sąlygų, galinčių naudojimąsi šia teise padaryti neįmanomą.

      Tai, kad paslaugų teikėjas galbūt neįvykdė Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos, negali iš paslaugų
         gavėjo atimti teisės į atskaitą, kuria jis naudojasi pagal šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį.

      (žr. 35–36, 38 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2006/18,
         17 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinės teisės nuostatą, kuri neleidžia atskaityti vieno apmokestinamojo
         asmens kitam apmokestinamajam asmeniui, paslaugų teikėjui, sumokėto pridėtinės vertės mokesčio, jei pastarasis nėra registruotas
         kaip šio mokesčio mokėtojas.

      Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje įtvirtinta valstybių narių teisė nesuteikia joms absoliučios diskrecijos netaikyti
         pridėtinės vertės mokesčio atskaitos visoms arba beveik visoms prekėms ir paslaugoms ir taip padaryti šios direktyvos nuostatomis
         sukurtą sistemą neveiksmingą. Ši teisė netaikoma bendriems atskaitos apribojimams ir neatleidžia valstybių narių nuo pareigos
         pakankamai tiksliai apibrėžti prekes ir paslaugas, kurioms teisė į atskaitą netaikoma.

      (žr. 41, 47 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2010 m. gruodžio 22 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Teisė atskaityti perkant sumokėtą PVM – Suteiktos paslaugos – Į PVM registrą neįrašytas apmokestinamasis asmuo – Duomenys, kurie PVM tikslais privalo būti nurodyti sąskaitoje faktūroje – Nacionalinė mokesčių teisė – Teisės į atskaitą netaikymas pagal Šeštosios PVM direktyvos 17 straipsnio 6 dalį“
      Byloje C‑438/09
      dėl Naczelny Sąd Administracyjny (Lenkija) 2009 m. liepos 14 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2009 m. lapkričio 9 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Bogusław Juliusz Dankowski
      prieš
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai D. Šváby, R. Silva de Lapuerta (pranešėjas), E. Juhász ir T. von Danwitz,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. lapkričio 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Bogusław Juliusz Dankowski, atstovaujamo adwokaci R. Grzejszczak, J. Skrzydlo, T. Grzejszczak ir A. Kania,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos A. Kramarczyk bei M. Szpunar ir B. Majczyna,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C. Blaschke ir J. Möller,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos Z. Chatzipavlou ir D. Tsagkaraki bei K. Georgiadis,
      –        Europos Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou bei A. Stobiecka‑Kuik ir K. Herrmann,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su ginčijamų aplinkybių atsiradimo momentu galiojusios 1977 m. gegužės
         17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės
         vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t.,
         p. 23) redakcijos 17 straipsnio 2 ir 6 dalių bei 18 ir 22 straipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą tarp B. J. Dankowski ir Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (Lodzės mokesčių inspekcijos viršininkas) dėl teisės į pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) atskaitą apribojimo.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      3        Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnį:

      Pridėtinės vertės mokesčiu apmokestinamas:
      1.      prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis
         asmuo, veikdamas kaip toks;

      <…>“
      4        Šios direktyvos 4 straipsnyje nustatoma:

      „1.      „Apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą
         2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas.

      2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta ekonominė veikla apima visokią gamintojų, prekiautojų ir kitų paslaugas teikiančių asmenų
         veiklą, įskaitant kasybą ir žemės ūkio gamybos veiklą bei įvairių profesijų atstovų veiklą. Materialaus ir nematerialaus turto
         naudojimas, siekiant gauti nuolatinių pajamų, taip pat laikomas ekonomine veikla <...>

      <...>
      5        Pagal Šeštosios direktyvos 17 straipsnį:

      „1.      Teisė į atskaitą atsiranda, atsiradus prievolei apskaičiuoti atskaitytiną PVM.
      2.      Tiek, kiek prekes ir paslaugas apmokestinamasis asmuo naudoja savo apmokestinamiesiems sandoriams, jis turi turėti teisę iš
         mokesčio, kurį jam reikia sumokėti, atskaityti:

      a)      [PVM], apskaičiuotą ar sumokėtą šalies teritorijoje už kito apmokestinamojo asmens jam patiektas prekes ir suteiktas paslaugas;

      <…>
      6.      Vėliausiai po ketverių metų nuo šios direktyvos įsigaliojimo Taryba Komisijos siūlymu vienbalsiai nusprendžia, su kokiomis
         išlaidomis susijęs pridėtinės vertės mokestis negali būti atskaitomas. Pridėtinės vertės mokestis jokiais atvejais negali
         būti atskaitomas, jeigu jis susijęs su išlaidomis, kurios nėra griežtai verslo išlaidos, pavyzdžiui, išlaidomis prabangai,
         pramogoms ar pasilinksminimams.

      Kol aukščiau minėtos taisyklės įsigalios, valstybės narės gali taikyti visus atskaitos apribojimus, esančius jų nacionaliniuose
         įstatymuose, galiojančiuose šios direktyvos įsigaliojimo metu.“

      6        Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punkte numatoma:

      „Kad galėtų įgyvendinti teisę į atskaitą, apmokestinamasis asmuo privalo tenkinti šias sąlygas:
      a)      kai atskaitoma vadovaujantis 17 straipsnio 2 dalies a punkto nuostatomis – turėti pagal 22 straipsnio 3 dalį išrašytą sąskaitą
         faktūrą <...>“

      7        Pagal direktyvos 22 straipsnio 1 dalį:

      „a)      Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi deklaruoti, kada jo, kaip apmokestinamojo asmens, veikla prasideda, pasikeičia ar baigiasi.
         <...>

      <…>
      c)      Valstybės narės imasi būtinų priemonių, kad pagal individualų numerį būtų galima identifikuoti:
      –        kiekvieną apmokestinamąjį asmenį <...>, kuris atitinkamos šalies teritorijoje tiekia prekes arba teikia paslaugas, suteikiančias
         jam teisę į atskaitą, išskyrus atvejus, kai teikiamos paslaugos, už kurių teikimą mokestį turi mokėti tik klientas arba gavėjas
         <…>“

      8        Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies tekstas yra toks:

      „a)      Kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi išrašyti sąskaitą faktūrą <...> kiekvienam <...> paslaugų teikimo kitam apmokestinamajam
         asmeniui atvejui <...>

      b)      Nukrypstant nuo konkrečių priemonių, nustatytų šia direktyva, tik toliau išvardyti duomenys turi būti nurodyti PVM tikslais,
         išrašant sąskaitas faktūras pagal a punkto [nuostatas] <...>:

      –        išrašymo data,
      –        eilės numeris <...>,
      –        PVM identifikavimo numeris, nurodytas 1 dalies c punkte, pagal kurį apmokestinamasis asmuo <...> teikia paslaugas,
      –        <...> 1 dalies c punkte nurodytas PVM identifikavimo numeris, pagal kurį jam buvo <...> teikiamos paslaugos,
      –        apmokestinamojo asmens ir jo kliento vardas, pavardė ir adresas,
      –        <...> teikiamų paslaugų apimtis ir pobūdis,
      –        data, kada <...> suteiktos paslaugos <...>,
      <…>“
      9        Šeštosios PVM direktyvos 22 straipsnio 8 dalyje numatyta:

      „Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas
         PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui. <...>

      Pirmojoje pastraipoje nustatyta pasirinkimo galimybė negali būti naudojama nustatyti papildomas prievoles be tų, kurios nustatytos
         3 dalyje.“

       Nacionalinės teisės aktai
      10      2004 m. kovo 31 d. Įstatymo dėl mokesčio už prekes ir paslaugas (Ustawa o podatku od towarów i uslúg, toliau – PVM įstatymas) 96 straipsnio redakcijoje, taikytinoje pagrindinės bylos aplinkybėms, numatoma, kad apmokestinamieji
         asmenys prieš pradėdami veiklą privalo pateikti kompetentingai mokesčių institucijai registracijos paraišką.

      11      Šio įstatymo 88 straipsnio 3a dalies 1 punkto a papunktyje numatoma, kad sąskaitos faktūros nesuteikia pagrindo atskaityti
         pirkimo PVM bei grąžinti mokesčio skirtumą arba pirkimo mokestį, kai pardavimą patvirtina neegzistuojančio arba teisės išrašyti
         sąskaitas faktūras neturinčio subjekto išrašytos sąskaitos faktūros.

      12      Finansų ministerijos įsakyme dėl šio įstatymo įgyvendinimo numatoma, kad registruoti apmokestinamieji asmenys, kaip faktiniai
         PVM apmokestinami asmenys, turintys identifikacinį mokestinį numerį, išrašo žodžiais „PVM sąskaita faktūra“ pažymėtas sąskaitas.

      13      Šio įsakymo 48 straipsnio 4 dalies 1 punkto a papunktyje numatoma, kad jei prekių ar paslaugų pardavimas patvirtinamas sąskaitomis
         faktūromis, kurias išrašė neegzistuojantis arba teisės išrašyti sąskaitas faktūras neturintis subjektas, jos nesuteikia pagrindo
         sumažinti pardavimo PVM bei grąžinti mokesčio skirtumą arba pirkimo mokestį.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      Ieškovas pagrindinėje byloje B. J. Dankowski yra įmonės Dan‑Trak savininkas. 2004–2006 m. įmonės Artem-Studio vadovas M. Płacek jai suteikė keletą komercinių apmokestinamų paslaugų. Tačiau jis neįvykdė pareigos registruotis PVM registre
         ir neapskaitė šio mokesčio, nors ir išrašė sąskaitas faktūras, patvirtinančias jo suteiktas paslaugas, kuriose buvo nurodytas
         mokėtinas PVM.

      15      2007 m. kovo 23 d. sprendimu Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi, nekvestionuodamas šių paslaugų suteikimo fakto, atsisakė B. J.. Dankowski pripažinti teisę į pirkimo PVM, nurodyto M. Płacek
         išrašytose sąskaitose faktūrose, atskaitą.

      16      Sprendimo motyvuojamoje dalyje jis nurodė, kad ginčijamas sąskaitas faktūras išrašęs asmuo nebuvo registruotas kaip PVM mokėtojas,
         o neįvykdžius taikytinose nacionalinėse teisės normose numatytos registravimosi pareigos, šio subjekto išrašytos sąskaitos
         faktūros nesuteikia pagrindo atskaityti pirkimo PVM.

      17      Tada B. J. Dankowski dėl šio sprendimo padavė skundą Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (Lodzės vaivadijos administracinis teismas). Grįsdamas savo skundą B. J. Dankowski, be kita ko, tvirtino, kad subjekto registravimas
         kaip PVM mokėtojo yra tik techninis veiksmas, kuris negali turėti įtakos teisei atskaityti pirkimo mokestį.

      18      2007 m. gruodžio 4 d. sprendimu Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi skundą atmetė.

      19      Naczelny Sąd Administracyjny paduotame kasaciniame skunde B. J. Dankowski, be kita ko, teigė, kad Lenkijos teisės nuostatos buvo taikomos nesilaikant
         Bendrijos teisės ir kad sprendime buvo klaidingai išaiškinta Šeštosios PVM direktyvos 17 straipsnio 6 dalis.

      20      Šiomis aplinkybėmis Naczelny Sąd Administracyjny nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Bendrijos [PVM] sistemos principai ir visų pirma Šeštosios Tarybos direktyvos <...> 17 straipsnio 6 dalis nedraudžia valstybės
         narės reglamentavimo, pagal kurį apmokestinamasis asmuo neįgyja teisės atskaityti mokestį, nurodytą PVM sąskaitoje faktūroje,
         kurią išrašė į PVM mokėtojų sąrašą neįtrauktas subjektas?

      2.      Ar atsakymui į pirmąjį klausimą reikšminga, jog:
      a)      neabejotina, kad PVM sąskaitoje faktūroje nurodyti sandoriai apmokestinami PVM ir kad jie iš tikrųjų buvo įgyvendinti;
      b)      sąskaitoje buvo nurodyti visi pagal Bendrijos teisę reikalaujami duomenys;
      c)      apmokestinamojo asmens teisės atskaityti mokestį, nurodytą sąskaitoje, kurią išrašė neregistruotas subjektas, apribojimas
         nacionalinėje sistemoje galiojo iki Lenkijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą?

      3.      Ar atsakymas į pirmąjį klausimą priklauso nuo papildomų kriterijų (pavyzdžiui, įrodymo, kad apmokestinamasis asmuo veikė sąžiningai)?
       Dėl prejudicinių klausimų
      21      Trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar pagrindinės bylos aplinkybėmis ir atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punktą ir 22 straipsnio
         3 dalies b punktą apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti PVM, sumokėtą nuo kito apmokestinamojo asmens, kuris nėra registruotas
         kaip PVM mokėtojas, suteiktų paslaugų, o jei taip, ar ši direktyva draudžia nacionalinės teisės nuostatą, kuri neleidžia atskaityti
         mokesčio, jei paslaugas suteikė toks asmuo.

       Dėl pirmos prejudicinių klausimų dalies
      22      Visų pirma reikia priminti, kad Šeštosios direktyvos 17–20 straipsniuose numatyta teisė į atskaitą yra sudėtinė PVM mechanizmo
         dalis ir iš principo negali būti ribojama (žr. 2002 m. sausio 8 d. Sprendimo Metropol ir Stadler, C‑409/99, Rink. p. I‑81, 42 punktą bei 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo Kretztechnik, C‑465/03, Rink. p. I‑4357, 33 punktą).

      23      Teise į atskaitą naudojamasi iš karto visų pirkimo sandoriams tenkančių mokesčių atžvilgiu (žr. 2008 m. kovo 13 d. Sprendimo
         Securenta, C‑437/06, Rink. p. I‑1597, 24 punktą; 2009 m. birželio 4 d. Sprendimo SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft, C‑102/08, Rink. p. I‑4629, 70 punktą ir 2009 m. spalio 29 d. Sprendimo SKF, C‑29/08, Rink. p. I‑10413, 55 punktą).

      24      Iš tiesų atskaitos sistema siekiama visiškai atleisti verslininką nuo bet kokios vykdant ekonominę veiklą mokėtino ar sumokėto
         PVM naštos. Todėl bendra PVM sistema užtikrina bet kokios ekonominės veiklos apmokestinimo neutralumą, neatsižvelgiant į jos
         tikslą ar rezultatą, su sąlyga, kad pati ši veikla iš principo būtų apmokestinama PVM (žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
         Faxworld, C‑137/02, Rink. p. I‑5547, 37 punktą ir minėto Sprendimo SKF 56 punktą).

      25      Akivaizdu, kad pagrindinėje byloje paslaugas suteikė apyvartos grandinėje aukščiau esantis subjektas, o ieškovas pagrindinėje
         byloje jas naudojo žemesnėje grandinės dalyje savo apmokestinamiems sandoriams.

      26      Todėl yra tenkinamos materialinės teisės į atskaitą atsiradimo sąlygos, nurodytos Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalyje.

      27      Kalbant apie teisės į PVM atskaitą įgyvendinimo tvarką, pažymėtina, kad Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punkte
         numatoma, jog apmokestinamasis asmuo turi turėti pagal 22 straipsnio 3 dalį išrašytą sąskaitą faktūrą.

      28      Šios nuostatos b punkte minimi duomenys, kurie turi būti nurodyti PVM tikslais išrašant sąskaitas faktūras pagal Šeštosios
         direktyvos 22 straipsnio 3 dalies a punktą; šiame punkte numatoma, kad kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi išrašyti sąskaitą
         faktūrą dėl kiekvieno paslaugų teikimo kitam apmokestinamajam asmeniui atvejo.

      29      Dėl Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies b punkte minimų duomenų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         konstatavo, kad ieškovo pagrindinėje byloje pateiktose sąskaitose faktūrose yra visa šioje nuostatoje nurodyta informacija.
         Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos bei Lenkijos vyriausybės per posėdį pateiktos informacijos matyti, kad sąskaitose
         faktūrose buvo nurodyti paslaugų teikėjo identifikacinis mokestinis numeris, kurį Lenkijos mokesčių institucijos ūkio subjektams
         suteikia ex officio, neatsižvelgdamos į tai, ar jie padavė registravimo paraišką.

      30      Nors šioje nuostatoje minimas PVM identifikavimo numeris, manytina, kad šiuo atveju priskiriamas identifikacinis mokestinis
         numeris leidžia identifikuoti atitinkamą apmokestinamąjį asmenį, todėl jį nurodžius yra tenkinami Šeštosios direktyvos 22 straipsnio
         3 dalies b punkte nurodyti reikalavimai.

      31      Tačiau, kaip pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, paslaugų teikėjas, nors ir išrašęs ieškovui
         pagrindinėje byloje suteiktų paslaugų sąskaitas faktūras, nebuvo registruotas nacionalinėje kompetentingoje institucijoje
         kaip PVM mokėtojas.

      32      Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 1 dalyje numatoma, kad kiekvienas apmokestinamasis asmuo turi deklaruoti, kada jis pradeda
         apmokestinamą veiklą.

      33      Tačiau, nepaisant tokio registravimo, kuris turi užtikrinti sklandų PVM sistemos veikimą, svarbos, tai, kad apmokestinamasis
         asmuo neįvykdė šios pareigos, negali iš kito apmokestinamojo asmens atimti Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 2 dalimi suteiktos
         teisės į atskaitą.

      34      Iš tikrųjų Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 1 dalyje kalbama tik apie apmokestinamųjų asmenų pareigą pranešti, kada jų veikla
         prasideda, pasikeičia ar baigiasi, tačiau ji valstybėms narėms neleidžia perkelti teisės į atskaitą įgyvendinimo tuo atveju,
         jei nepateikiamas toks pranešimas, iki to momento, kada realiai pradedami vykdyti apmokestinamieji sandoriai, ar atimti iš
         apmokestinamojo asmens galimybę šią teisę įgyvendinti (žr. 2000 m. kovo 21 d. Sprendimo Gabalfrisa ir kt., C‑110/98–C‑147/98, Rink. p. I‑1577, 51 punktą ir 2010 m. spalio 21 d. Sprendimo Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, Rink. p. I‑0000, 48 punktą).

      35      Jei kompetentingas mokesčių administratorius turi reikiamą informaciją nustatyti, kad apmokestinamasis asmuo, kaip subjektas,
         kuriam teikiamos komercinės paslaugos, turi sumokėti PVM, šio asmens teisės atskaityti pirkimo mokestį atžvilgiu jis negali
         nustatyti papildomų sąlygų, galinčių naudojimąsi šia teise padaryti neįmanomą (žr. 2008 m. gegužės 8 d. Sprendimo Ecotrade, C‑95/07 ir C‑96/07, Rink. p. I‑3457, 64 punktą bei 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Uszodaépítö, C‑392/09, Rink. p. I‑0000, 40 punktą).

      36      Tai, kad paslaugų teikėjas galbūt neįvykdė Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos, negali iš paslaugų
         gavėjo atimti teisės į atskaitą, kuria jis naudojasi pagal šios direktyvos 17 straipsnio 2 dalį.

      37      Tas pats pasakytina apie Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 8 dalį, pagal kurią valstybės narės gali numatyti kitas prievoles,
         kurios, jų manymu, reikalingos tinkamai rinkti PVM ir užkirsti kelią sukčiavimui. Iš tiesų, nors ši nuostata suteikia teisę
         valstybėms narėms imtis tam tikrų priemonių, jos neturi viršyti to, kas būtina šiam tikslui pasiekti, ir negali būti naudojamos
         taip, kad nuolat paneigtų teisę į PVM atskaitą, kuri yra esminis bendros PVM sistemos, įtvirtintos Bendrijos teisės aktų leidėjo
         šioje srityje, principas (žr. 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Molenheide ir kt., C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 ir C‑47/96, Rink. p. I‑7281, 47 punktą; minėto Sprendimo Gabalfrisa ir kt. 52 punktą bei minėto Sprendimo Ecotrade 65 ir 66 punktus).

      38      Remiantis šiais svarstymais, darytina išvada, kad Šeštosios direktyvos 18 straipsnio 1 dalies a punktas ir 22 straipsnio 3 dalies
         b punktas turi būti aiškinami taip, kad apmokestinamasis asmuo turi teisę atskaityti PVM, sumokėtą nuo kito apmokestinamojo
         asmens, kuris nėra registruotas kaip PVM mokėtojas, suteiktų paslaugų, kai jų teikimo sąskaitose faktūrose yra nurodyti visi
         šios direktyvos 22 straipsnio 3 dalies b punkte reikalaujami duomenys, ypač duomenys, reikalingi identifikuoti tas sąskaitas
         faktūras išrašiusį asmenį ir suteiktų paslaugų pobūdį.

       Dėl antros prejudicinių klausimų dalies
      39      Kadangi pagal Šeštąją direktyvą ieškovas pagrindinėje byloje turi teisę į atskaitą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas klausia, ar Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama kaip draudžianti nacionalinės
         teisės nuostatą, kuri neleidžia atskaityti vieno apmokestinamojo asmens kitam apmokestinamajam asmeniui, paslaugų teikėjui,
         sumokėto PVM, jei pastarasis nėra registruotas kaip PVM mokėtojas.

      40      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad ši norma yra nukrypti leidžianti nuostata, kuri laikantis tam tikrų sąlygų leidžia valstybei
         narei toliau taikyti įsigaliojant Šeštajai direktyvai konkrečios valstybės narės atžvilgiu galiojusius teisės aktus dėl atskaitos
         apribojimo (žr. 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Danfoss ir AstraZeneca, C‑371/07, Rink. p. I‑9549, 28 punktą bei minėto Sprendimo X Holding ir Oracle Nederland, C‑538/08 ir C‑33/09, Rink. p. I‑0000, 38 punktą).

      41      Dėl šios nuostatos reikšmės Teisingumo Teismas nusprendė, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje įtvirtinta valstybių
         narių teisė nesuteikia joms absoliučios diskrecijos netaikyti PVM atskaitos visoms arba beveik visoms prekėms ir paslaugoms
         ir taip padaryti šios direktyvos nuostatomis sukurtą sistemą neveiksmingą. Ši teisė netaikoma bendriems atskaitos apribojimams
         ir neatleidžia valstybių narių nuo pareigos pakankamai tiksliai apibrėžti prekes ir paslaugas, kurioms teisė į atskaitą netaikoma
         (žr. 1999 m. spalio 5 d. Sprendimo Royscot ir kt., C‑305/97, Rink. p. I‑6671, 22 ir 24 punktus; 2005 m. liepos 14 d. Charles ir Charles-Tijmens, C‑434/03, Rink. p. I‑7037, 33 ir 35 punktus bei 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Oasis East, C‑395/09, Rink. p. I‑0000, 23 punktą).

      42      Be to, kalbant apie nuo teisės į PVM atskaitą principo nukrypti leidžiančią nuostatą, pažymėtina, kad ji turi būti aiškinama
         siaurai (žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo Magoora, C‑414/07, Rink. p. I‑10921, 28 punktą ir minėto Sprendimo Oasis East 24 punktą).

      43      Kalbant apie pagrindinę bylą ir galimybę taikyti Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalyje nustatytą nukrypti leidžiančią
         schemą, reikia priminti, kad Lenkijoje Šeštoji direktyva įsigaliojo Lenkijos Respublikai įstojus į Europos Sąjungą, t. y.
         2004 m. gegužės 1 dieną. Todėl, taikant šią nuostatą, valstybei narei reikšminga yra ši data (minėto Sprendimo Oasis East 25 punktas).

      44      Siekiant Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalies ir nurodytos teismo praktikos atžvilgiu įvertinti pagrindinėje byloje
         nagrinėjamas nacionalinės teisės nuostatas, reikia konstatuoti, kad šios nuostatos yra bendro pobūdžio priemonė, kuri neleidžia
         atskaityti pirkimo PVM sandorio, atlikto apmokestinamojo asmens, kuris neįvykdė pareigos registruotis kaip PVM mokėtojas,
         atžvilgiu.

      45      Tačiau šiose nuostatose yra numatytas teisės į PVM atskaitą apribojimas, kuris viršija Šeštosios direktyvos 17 straipsnio
         6 dalyje leidžiamą ribojimą.

      46      Iš tiesų Teisingumo Teismas pabrėžė, kad valstybės narės neturi teisės toliau taikyti teisės į PVM atskaitą apribojimų, bendrai
         taikytinų visoms išlaidoms, susijusioms su prekių ar paslaugų įsigijimu (2009 m. balandžio 23 d. Sprendimo PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Rink. p. I‑3459, 28 ir 29 punktai bei minėto Sprendimo Oasis East 30 punktas).

      47      Remiantis visais šiais svarstymais, darytina išvada, kad Šeštosios direktyvos 17 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama kaip
         draudžianti nacionalinės teisės nuostatą, kuri neleidžia atskaityti vieno apmokestinamojo asmens kitam apmokestinamajam asmeniui,
         paslaugų teikėjui, sumokėto PVM, jei pastarasis nėra registruotas kaip PVM mokėtojas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      48      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra
            pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 2006 m. vasario 14 d. Tarybos direktyva
            2006/18/EB, 18 straipsnio 1 dalies a punktas ir 22 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinami taip, kad apmokestinamasis
            asmuo turi teisę atskaityti pridėtinės vertės mokestį, sumokėtą nuo kito apmokestinamojo asmens, kuris nėra registruotas kaip
            šio mokesčio mokėtojas, suteiktų paslaugų, kai jų teikimo sąskaitose faktūrose yra nurodyti visi šios direktyvos 22 straipsnio
            3 dalies b punkte reikalaujami duomenys, ypač duomenys, reikalingi identifikuoti tas sąskaitas faktūras išrašiusį asmenį ir
            suteiktų paslaugų pobūdį.
      2.      Šeštosios direktyvos 77/388, iš dalies pakeistos Direktyva 2006/18/EB, 17 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama kaip draudžianti
            nacionalinės teisės nuostatą, kuri neleidžia atskaityti vieno apmokestinamojo asmens kitam apmokestinamajam asmeniui, paslaugų
            teikėjui, sumokėto pridėtinės vertės mokesčio, jei pastarasis nėra registruotas kaip šio mokesčio mokėtojas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: lenkų.


1975 m. kovo 12 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Antonio Gigante prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 31-71.


1971 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Politi s.a.s. prieš Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale civile e penale di Torino - Italija. # Byla 43-71.


1992 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Volker Steen prieš Deutsche Bundespost. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arbeitsgericht Elmshorn - Vokietija. # Byla C-332/90.


title: 2017 m. liepos 26 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Procesą inicijavo Jan Šalplachta.#Bundesarbeitsgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teisė kreiptis į teismą kilus tarptautiniams ginčams – Direktyva 2003/8/EB – Minimalios bendros teisinės pagalbos kilus tokiems ginčams taisyklės – Taikymo sritis – Valstybės narės teisės normos, kuriose numatyta, kad prie teisinės pagalbos prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidos neatlyginamos.#Byla C-670/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (penktoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. liepos 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teisė kreiptis į teismą kilus tarptautiniams ginčams – Direktyva 2003/8/EB – Minimalios bendros teisinės pagalbos kilus tokiems ginčams taisyklės – Taikymo sritis – Valstybės narės teisės normos, kuriose numatyta, kad prie teisinės pagalbos prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidos neatlyginamos“
      Byloje C‑670/15
      dėl Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas, Vokietija) 2015 m. lapkričio 5 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2015 m. gruodžio 15 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, inicijuotoje

         Jan Šalplachta,

      TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. L. da Cruz Vilaça, Teisingumo Teismo pirmininko pavaduotojas A. Tizzano (pranešėjas), teisėjai M. Berger, E. Levits ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. lapkričio 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               J. Šalplachta, atstovaujamo advokatų K. Jurisch ir P. Probst,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Hellmann, T. Henze ir J. Mentgen,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos L. Březinová, M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos M. Sampol Pucurull,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Heller ir M. Wilderspin,

         susipažinęs su 2017 m. vasario 1 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/8/EB, numatančios teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles (OL L 26, 2003, p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 90), 1 ir 2 straipsnių išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Jan Šalplachta inicijuotą bylą dėl jo ankstesnio darbdavio Elektroanlagen & Computerbau GmbH jam neišmokėto darbo užmokesčio.

         Teisinis pagrindas
      Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2003/8 5, 6, 18 ir 23 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

                        „(5)

                        Šia direktyva siekiama skatinti teisinės pagalbos taikymą tarptautiniuose ginčuose asmenims, neturintiems pakankamai lėšų tais atvejais, kai būtina užtikrinti tinkamai įgyvendinti teisę kreiptis į teismą [veiksmingą teisės kreiptis į teismą įgyvendinimą]. Visuotinai pripažinta teisė kreiptis į teismą taip pat įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje.

                        (6)

                        Neleistina, kad bylos šalies – nesvarbu, ar tai būtų ieškovas, ar atsakovas – lėšų stygius arba sunkumai, atsirandantys dėl ginčo tarptautinio pobūdžio, kliudytų tinkamai įgyvendinti teisę kreiptis į teismą.

                  <…>

                        (18)

                        Valstybių narių teisinių sistemų sudėtingumas bei skirtumai ir išlaidos, susijusios su tarptautiniu ginčo pobūdžiu, neturėtų užkirsti galimybės kreiptis į teismą. Teisinė pagalba turėtų atitinkamai padengti visas išlaidas, tiesiogiai susijusias su tarptautiniu ginčo pobūdžiu.

                  <…>

                        (23)

                        Kadangi teisinę pagalbą suteikia valstybė narė, kurioje vyksta teismas arba kurioje prašoma įvykdyti sprendimą, išskyrus ikiteisminę pagalbą, jei teisinės pagalbos prašytojas neturi nuolatinės gyvenamosios vietos ar paprastai negyvena valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas, ta valstybė narė turi taikyti savo teisės aktus, laikydamasi šios direktyvos principų.“

               4

               Direktyvos 2003/8 1 straipsnyje „Tikslai ir taikymo sritis“ nustatyta:
               „1.   Šios direktyvos tikslas – pagerinti teisės kreiptis į teismą sąlygas kilus tarptautiniams ginčams nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiuose ginčuose taisykles.
               2.   Ji taikoma tarptautiniuose ginčuose, civilinėms ir komercinėms byloms neatsižvelgiant į teismo ar specializuoto teismo pobūdį. Tačiau ji netaikoma mokesčių, muitinių arba administracinėms byloms.
               3.   Šioje direktyvoje valstybė narė – tai valstybės narės, išskyrus Daniją.“

               5

               Šios direktyvos 2 straipsnyje „Tarptautiniai ginčai“ nustatyta:
               „1.   Šioje direktyvoje tarptautinis ginčas – tai toks ginčas, kai šios direktyvos kontekste teisinės pagalbos prašanti šalis turi nuolatinę gyvenamąją vietą arba vietą, kurioje paprastai gyvena ne toje valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas ar kurioje turi būti vykdomas sprendimas.
               2.   Valstybė narė, kurioje šalis turi nuolatinę gyvenamąją vietą, yra nustatoma laikantis 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo [(OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42)] 59 straipsnio.
               3.   Esminis momentas pagal šią direktyvą nustatant, ar yra tarptautinis ginčas, yra prašymo pateikimo laikas.“

               6

               Šios direktyvos 3 straipsnis „Teisė į teisinę pagalbą“ suformuluotas taip:
               „1.   Fiziniai asmenys, kurie yra ginčo, kuriam taikoma ši direktyva, šalys, turi teisę gauti tinkamą teisinę pagalbą, kad galėtų tinkamai [veiksmingai] įgyvendinti teisę kreiptis į teismą šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis.
               2.   Teisinė pagalba laikoma tinkama, kai ji užtikrina:

                        a)

                        ikiteismines konsultacijas siekiant susitarti iki prasidedant teismo procesui;

                        b)

                        teisinę pagalbą bei atstovavimą teisme ir gavėjo atleidimą nuo bylinėjimosi išlaidų, įskaitant 7 straipsnyje nurodytas išlaidas ir atlyginimą asmenims, teismo įpareigotiems atlikti veiksmus teisminio nagrinėjimo metu, arba pagalbą atlyginant šias išlaidas.

                  Valstybėse narėse, kuriose pralaimėjusioji šalis turi atlyginti antrosios šalies bylinėjimosi išlaidas, jei gavėjas pralaimi bylą, teisinė pagalba padengia antrosios šalies patirtas bylinėjimosi išlaidas kaip ji būtų padengusi tokias išlaidas, jei gavėjas nuolat ar paprastai gyventų valstybėje narėje, kurioje vyko teismas.
               <…>“

               7

               Direktyvos 2003/8 5 straipsnio „Su finansiniais ištekliais susijusios sąlygos“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „1.   Valstybės narės teisinę pagalbą suteikia 3 straipsnio 1 dalyje nurodytiems asmenims, kurie dėl savo ekonominės padėties iš dalies arba visiškai negali atlyginti 3 straipsnio 2 dalyje nurodytų bylinėjimosi išlaidų, kad galėtų tinkamai įgyvendinti teisę kreiptis į teismą.
               2.   Asmens ekonominę padėtį įvertina valstybės narės, kurioje vyksta teismas, kompetentinga institucija atsižvelgdama į įvairius objektyvius veiksnius, tokius kaip pajamos, kapitalas ar šeimos padėtis, įskaitant asmenų, kurie yra finansiškai priklausomi nuo prašytojo, lėšų įvertinimą.“

               8

               Tos pačios direktyvos 7 straipsnyje „Su ginčo tarptautiniu pobūdžiu susijusios išlaidos“ nustatyta:
               „Valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas, suteikiama teisinė pagalba apima šias išlaidas, tiesiogiai susijusias su ginčo tarptautiniu pobūdžiu:

                        a)

                        vertimą žodžiu;

                        b)

                        teismo ar kompetentingos institucijos reikalaujamų ir gavėjų pateikiamų dokumentų, būtinų bylai išspręsti, vertimą;

                        c)

                        kelionės išlaidas, kurias turi apmokėti prašytojas tais atvejais, kai pačių asmenų, susijusių su prašytojo byla, dalyvavimas teismo posėdyje būtinas pagal tos valstybės narės įstatymus ar pagal teismo sprendimą ir teismas nutaria, kad susiję asmenys negali būti apklausti jokiu kitu teismui priimtinu būdu.“

               9

               Direktyvos 2003/8 8 straipsnyje „Išlaidos, kurias atlygina nuolatinės gyvenamosios vietos ar vietos, kurioje asmuo paprastai gyvena, valstybė narė“ numatyta:
               „Valstybė narė, kurioje teisinės pagalbos prašytojas turi nuolatinę gyvenamąją vietą ar vietą, kurioje jis paprastai gyvena, suteikia 3 straipsnio 2 dalyje nurodytą teisinę pagalbą, kurios reikia padengti:

                        a)

                        išlaidas, susijusias su vietinio advokato arba bet kurio kito asmens, pagal įstatymą turinčio teisę teikti teisines konsultacijas, patirtas toje valstybėje narėje iki tol, kol buvo gautas teisinės pagalbos prašymas laikantis šios direktyvos valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas, paslaugomis;

                        b)

                        prašymo ir būtinų patvirtinamųjų dokumentų vertimą pateikiant prašymą tos valstybės narės institucijoms.“

               10

               Šios direktyvos 12 straipsnyje „Teisinę pagalbą teikianti institucija“ nustatyta:
               „Teisinę pagalbą suteikia ar atsisako suteikti valstybės narės, kurioje vyksta teismas, kompetentinga institucija, nepažeisdama 8 straipsnio.“

               11

               Šios direktyvos 13 straipsnis „Teisinės pagalbos prašymų įteikimas ir perdavimas“ suformuluotas taip:
               „1.   Teisinės pagalbos prašymai gali būti įteikiami arba:

                        a)

                        valstybės narės, kurioje prašytojas turi nuolatinę gyvenamąją vietą ar vietą, kurioje jis paprastai gyvena, kompetentingai institucijai (perduodančiajai institucijai),

                        b)

                        valstybės narės, kurioje vyksta teismas ar kurioje turi būti vykdomas sprendimas, kompetentingai institucijai (priimančiajai institucijai).

                  2.   Teisinės pagalbos prašymai yra sudaromi ir patvirtinamieji dokumentai išverčiami į:

                        a)

                        kompetentingos priimančiosios institucijos valstybės narės oficialią kalba ar vieną iš jos kalbų, kuri atitinka vieną iš [Sąjungos] institucijų kalbų;

                        b)

                        kitą kalbą, kurią ta valstybė narė yra nurodžiusi, kaip jai priimtiną kalbą laikantis 14 straipsnio 3 dalies.

                  <…>
               4.   Kompetentinga perduodančioji institucija padeda prašytojui užtikrindama, kad prie prašymo būtų pridėti visi patvirtinamieji dokumentai, kurių jos žiniomis reikia, kad prašymas būtų nagrinėjamas. Ji taip pat padeda prašytojui pasirūpindama būtinu patvirtinamųjų dokumentų vertimu laikydamasi 8 straipsnio b punkto.
               Kompetentinga perduodančioji institucija perduoda prašymą kompetentingai priimančiajai institucijai kitoje valstybėje narėje per 15 dienų nuo tinkamai viena iš šio straipsnio 2 dalyje nurodytų kalbų sudaryto prašymo ir patvirtinamųjų dokumentų, jei būtina, išverstų į vieną iš tų kalbų, įteikimo dienos.
               <…>
               6.   Valstybės narės negali imti mokesčio už paslaugas, suteiktas laikantis šio straipsnio 4 dalies. <…>“

         Vokietijos teisė

               12

               Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos Zivilprozessordnung (Civilinio proceso kodeksas, toliau – ZPO) 114 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Šalis, kuri dėl savo asmeninės ir finansinės padėties negali padengti teismo išlaidų arba gali jas padengti tik iš dalies ar keliais mokėjimais, pateikusi prašymą, gauna teisinę pagalbą, jei numatomas ieškinys ar gynyba teisme turi pakankamą galimybę laimėti ir jais nėra piktnaudžiaujama. Tarptautinei teisinei pagalbai Europos Sąjungos teritorijoje papildomai taikomi 1076–1078 straipsniai.“

               13

               ZPO 117 straipsnyje numatyta:
               „(1)   Teisinės pagalbos prašymas pateikiamas bylą nagrinėjančiam teismui; <…>
               (2)   Prie prašymo pridedama bylos šalies deklaracija apie asmeninę ir finansinę padėtį (šeiminė padėtis, profesija, turtas, pajamos ir išlaidos) ir atitinkami patvirtinamieji dokumentai. <…>“

               14

               ZPO 1076 straipsnyje numatyta:
               „Tarptautinei teisinei pagalbai Europos Sąjungos teritorijoje, teikiamai pagal [Direktyvą 2003/8/EB], taikomi 114–127a straipsniai, jei nenumatyta kitaip.“

               15

               ZPO 1078 straipsnis suformuluotas taip:

                        „(1)

                        Pateiktus tarptautinės teisinės pagalbos prašymus nagrinėja bylą nagrinėjantis teismas arba už sprendimo vykdymą atsakingas teismas. Prašymai turi būti surašyti vokiečių kalba, o patvirtinamieji dokumentai – išversti į vokiečių kalbą. <…>
                        <…>“

               16

               Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikomos redakcijos Gerichtsverfassungsgesetz (Teismų organizavimo įstatymas) 184 straipsnio pirmas sakinys suformuluotas taip:
               „Teismo procesas vyksta vokiečių kalba.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               17

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad 2013 m. rugsėjo 24 d. ir 2013 m. spalio 21 d. dokumentais J. Šalplachta, kurio gyvenamoji vieta yra Čekijos Respublikoje, pareiškė ieškinį Arbeitsgericht Zwickau (Cvikau darbo teismas, Vokietija) ir reikalavo priteisti iš Elektroanlagen & Computerbau jam nesumokėtą darbo užmokestį. Savo ieškinyje ieškovas pagrindinėje byloje taip pat prašė suteikti teisinę pagalbą bylinėjantis pirmojoje instancijoje.

               18

               2013 m. lapkričio 27 d. dokumentu ieškovas pagrindinėje byloje paprašė į prašomą teisinę pagalbą įtraukti ir dokumentų, įrodančių jo pajamas ir turtinę padėtį, vertimo, atlikto komercinio vertimų biuro Drezdene (Vokietija), išlaidas.

               19

               2014 m. balandžio 8 d. nutartimi Arbeitsgericht Zwickau (Cvikau darbo teismas) patenkino teisinės pagalbos bylinėjantis pirmojoje instancijoje prašymą, bet atsisakė įtraukti į šią pagalbą minėtų dokumentų vertimo išlaidas.

               20

               2015 m. balandžio 15 d. sprendimu Landesarbeitsgericht Chemnitz (Chemnico apygardos darbo teismas, Vokietija) atmetė ieškovo pagrindinėje byloje skundą dėl tokio sprendimo. Šis teismas visų pirma pažymėjo, kad pagal Direktyvos 2003/8 nuostatas prie teisinės pagalbos prašymo pridėtų dokumentų vertimo išlaidos atlyginamos tuomet, kai šis prašymas pateikiamas perduodančiajai institucijai, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies a punktą, t. y. valstybės narės, kurioje prašytojas turi nuolatinę gyvenamąją vietą ar vietą, kurioje jis paprastai gyvena, kompetentingai institucijai. Tačiau šiose nuostatose nenumatyta padengti šių išlaidų, kai prašymas pateikiamas tiesiogiai priimančiajai institucijai, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punktą, t. y. valstybės narės, kurioje vyksta teismas ar kurioje turi būti vykdomas sprendimas, kompetentingai institucijai, kaip yra nagrinėjamu atveju.

               21

               Be to, anot to teismo, pagal ZPO 114 ir 1078 straipsnius teisinė pagalba apima tik su teismo procesu susijusias išlaidas. Taigi ši pagalba neapima dokumentų, skirtų pateikti per teisinės pagalbos prašymo nagrinėjimo procedūrą, vertimo išlaidų, nes šios išlaidos laikomos nesusijusiomis su teismo procesu.

               22

               Ieškovas pagrindinėje byloje dėl pastarojo sprendimo pateikė kasacinį skundą Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas, Vokietija). Šis teismas mano, kad iš Direktyvos 2003/8 nėra pakankamai aišku, ar ir kiek valstybė narė, kurioje vyksta teismas, turi padengti prie teisinės pagalbos prašymo pridėtų dokumentų vertimo išlaidas, kai, kaip pagrindinėje byloje, teisinės pagalbos prašantis asmuo pats pasirūpino šių dokumentų vertimu ir pateikė prašymą tiesiogiai bylą iš esmės nagrinėti kompetentingam teismui, kuris taip pat kompetentingas nagrinėti ir šį prašymą kaip priimančioji institucija, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punktą. Vis dėlto jis pažymi, kad atsisakymu įtraukti į teisinę pagalbą šių dokumentų vertimo išlaidas, darant prielaidą, kad tai yra teisės į veiksmingą teisminę gynybą ribojimas, siekiama teisėto tikslo neužkrauti valstybės narės, kurioje vyksta teismas, biudžetui išlaidų, kurias turi padengti kita valstybė narė, kurioje yra prašymą pateikusio asmens nuolatinė gyvenamoji vieta ar vieta, kurioje jis paprastai gyvena.

               23

               Tokiomis aplinkybėmis Bundesarbeitsgericht (Federalinis darbo teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar tam, kad fizinis asmuo galėtų pasinaudoti teise į veiksmingą teisminę gynybą tarptautinio ginčo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2003/8 1 ir 2 straipsnius, atveju, būtina, kad Vokietijos Federacinės Respublikos garantuojama teisinė pagalba apimtų ieškovo patirtas deklaracijos ir teisinės pagalbos prašymo patvirtinamųjų dokumentų vertimo išlaidas, kai pareikšdamas ieškinį teisme, kuris yra ir priimančioji institucija, kaip ji suprantama pagal [šios] direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punktą, ieškovas kartu pateikia teisinės pagalbos prašymą, o vertimu pasirūpino pats?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               24

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/8 3, 8 ir 12 straipsniai kartu turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės, kurioje vyksta teismas ir kurioje fizinis asmuo, kurio nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, pateikė teisinės pagalbos kilus tarptautiniam ginčui prašymą, garantuojama teisinė pagalba apima ir šio asmens patirtas prie šio prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidas.

               25

               Norint atsakyti į šį klausimą pažymėtina, kad pagal Direktyvos 2003/8 5 konstatuojamąją dalį šia direktyva siekiama skatinti teisinės pagalbos taikymą, kilus tarptautiniams ginčams, civilinėse ir komercinėse bylose asmenims, neturintiems pakankamai lėšų teisei į veiksmingą teisminę gynybą įgyvendinti, kaip numatyta Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio trečioje pastraipoje.

               26

               Iš tiesų, kaip nurodyta šios direktyvos 6 konstatuojamojoje dalyje, bylos šalies lėšų stygius arba sunkumai, atsirandantys dėl ginčo tarptautinio pobūdžio, negali kliudyti tinkamai įgyvendinti teisę kreiptis į teismą.

               27

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš direktyvos matyti, jog kalbos barjeras negali kliudyti asmeniui, kurio nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje vyksta teismas, visapusiškai remtis savo teisėmis kitoje valstybėje narėje, kai proceso kalba toje kitoje valstybėje narėje skiriasi nuo vartojamos pirmojoje valstybėje narėje. Šis reikalavimas taip pat taikomas dokumentams ir įrodymams, kurie dėl ginčo tarptautinio pobūdžio pateikiami kita negu proceso kalba ir dėl šios priežasties turi būti išversti.

               28

               Tokiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad šios direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse užtikrinama fizinių asmenų, kurie yra tarptautinio ginčo civilinėse ir komercinėse bylose šalys, teisė gauti „tinkamą“ teisinę pagalbą.

               29

               Kiek tai susiję su teisinės pagalbos prašymo pateikimo procedūra, siekiant užtikrinti veiksmingą teisės kreiptis į teismą įgyvendinimą, Direktyvos 2003/8 13 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad teisinės pagalbos prašymą teikiantis asmuo turi dvi galimybes: jis gali pateikti teisinės pagalbos prašymą arba valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta, kompetentingai institucijai, kuri šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta kaip perduodančioji institucija, arba valstybės narės, kurioje vyksta teismas ar kurioje turi būti vykdomas sprendimas, kompetentingai institucijai, kuri šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyta kaip priimančioji institucija.

               30

               Dėl teisinės pagalbos apimties visų pirma pasakytina, kad Direktyvos 2003/8 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta, jog ši pagalba laikoma „tinkama“, kai ji prašytojui užtikrina ikiteismines konsultacijas, teisinę pagalbą, atstovavimą teisme ir atleidimą nuo bylinėjimosi išlaidų arba jų atlyginimą, įskaitant, jei reikia, kitos šalies patirtas išlaidas, jei teisinės pagalbos gavėjas pralaimi bylą.

               31

               Be to, pagal šios direktyvos 7 straipsnį valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas, suteikiama teisinė pagalba apima išlaidas, tiesiogiai susijusias su ginčo tarptautiniu pobūdžiu, t. y. vertimą žodžiu, teismo ar kompetentingos institucijos reikalaujamų ir pagalbos gavėjo pateikiamų dokumentų, būtinų bylai išspręsti, vertimą, taip pat galimas kelionės išlaidas, kurias turi apmokėti prašytojas.

               32

               Galiausiai šios direktyvos 8 straipsnyje „Išlaidos, kurias atlygina nuolatinės gyvenamosios vietos ar vietos, kurioje asmuo paprastai gyvena, valstybė narė“ numatyta, kad ši valstybė narė padengia išlaidas, susijusias su vietinio advokato arba bet kurio kito asmens, pagal įstatymą turinčio teisę teikti teisines konsultacijas, paslaugomis, patirtas jos teritorijoje iki tol, kol buvo gautas teisinės pagalbos prašymas valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas, taip pat teisinės pagalbos prašymo ir būtinų prie jo pridėtų dokumentų vertimą, kai prašymas pateikiamas valstybės narės, kurioje yra asmens nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta, institucijoms.

               33

               Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą grindžia abejonėmis dėl to, kuri valstybė narė turi padengti prie teisinės pagalbos prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidas, kai pagalbos prašantis asmuo pasinaudojo Direktyvos 2003/8 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta galimybe pateikti šį prašymą tiesiogiai priimančiajai institucijai.

               34

               Pirma, konstatuotina, kad teisinė pagalba, kurią gauti turi turėti galimybę kiekvienas fizinis asmuo, kuris yra tarptautinio ginčo šalis, remiantis šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi turi būti „tinkama“, kad būtų veiksmingai įgyvendinta teisė kreiptis į teismą.

               35

               Taigi teisinės pagalbos prašymo pateikimas perduodančiajai ar priimančiajai institucijai, kaip savo išvados 42 punkte pažymėjo generalinis advokatas, yra išankstinė teisės veiksmingai kreiptis į teismą užtikrinimo sąlyga; šia direktyva siekiama užtikrinti šią teisę, kaip numatyta Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio trečioje pastraipoje.

               36

               Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad, remiantis Direktyvos 2003/8 visuma, prie teisinės pagalbos prašymo pridedami dokumentai yra labai svarbūs. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį teisinė pagalba teikiama asmenims, kurie dėl savo ekonominės padėties iš dalies arba visiškai negali atlyginti bylinėjimosi išlaidų. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 2 dalį asmens ekonominę padėtį įvertina valstybės narės, kurioje vyksta teismas, kompetentinga institucija, atsižvelgdama į įvairius objektyvius veiksnius, kaip antai pajamas, kapitalą ar šeiminę padėtį. Taigi pagalbos prašytojui nepateikus tam tikrų dokumentų, įrodančių jo asmeninę ar finansinę padėtį, teisinės pagalbos prašymas negali būti patenkintas. Todėl šie dokumentai yra tokios pagalbos gavimo išankstinė sąlyga.

               37

               Antra, primintina, kad pagal Direktyvos 2003/8 12 straipsnį, siejamą su jos 23 konstatuojamąja dalimi, teisinę pagalbą suteikia ar atsisako suteikti valstybė narė, kurioje vyksta teismas, „nepažeisdama [šios direktyvos] 8 straipsnio“.

               38

               Vis dėlto, kiek tai svarbu pagrindinėje byloje, pažymėtina, kad pagal šios direktyvos 8 straipsnio b punktą valstybė narė, kurioje yra teisinės pagalbos prašytojo nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta, suteikia teisinę pagalbą, kurios reikia pagalbos prašymo ir būtinų patvirtinamųjų dokumentų vertimo išlaidoms padengti, „pateikiant prašymą tos valstybės narės institucijoms“.

               39

               Tokiomis aplinkybėmis Direktyvos 2003/8 8 straipsnio b punkto pabaigoje pateiktas patikslinimas turi būti suprantamas taip, kad tai nėra sąlyga, kurią teisinės pagalbos prašytojas turi įvykdyti visais atvejais, norėdamas gauti šių išlaidų atlyginimą; šie žodžiai tik apibrėžia atvejį, kai tokios pagalbos gavėjo išlaidos gali būti padengiamos valstybėje, kurioje yra jo nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta, tačiau neatmetama galimybė, kad, kaip pagrindinėje byloje, prašymas bus pateiktas valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas.

               40

               Kitaip tariant, kaip savo išvados 53 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, Direktyvos 2003/8 8 straipsnio b punktą reikia suprasti taip, kad jame numatyta bendros taisyklės, pagal kurią su ginčo tarptautiniu pobūdžiu susijusias išlaidas padengia valstybė narė, kurioje vyksta teismas, išimtis, t. y. tai, kad teisinės pagalbos prašymo ir prie jo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidas turi padengti valstybė narė, kurioje yra pagalbos prašytojo nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta.

               41

               Trečia, konstatuotina, kad valstybės narės, kurioje vyksta teismas, atsisakymas padengti prie teisinės pagalbos prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidas prieštarautų Direktyvos 2003/8 tikslams, nurodytiems šio sprendimo 25–27 punktuose ir susijusiems su teisės veiksmingai kreiptis į teismą tarptautinių ginčų atveju užtikrinimu, nes teisinės pagalbos prašytojas nukentėtų pasirinkęs pateikti pagalbos prašymą tiesiogiai priimančiajai institucijai.

               42

               Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 29 punkto, Direktyvos 2003/8 13 straipsnyje teisinės pagalbos prašytojui suteikiama teisė pasirinkti vieną iš dviejų alternatyvių ir hierarchinės tvarkos neturinčių galimybių, t. y. jis gali pateikti teisinės pagalbos prašymą arba perduodančiajai institucijai, arba priimančiajai institucijai.

               43

               Jei prie teisinės pagalbos prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidos būtų padengiamos tik tuo atveju, kai teisinės pagalbos prašytojas kreipiasi į valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta, kompetentingas institucijas, tai klaidingai lemtų, kad su šiomis išlaidomis susijusios teisinės pagalbos gavimas priklausytų nuo suinteresuotojo asmens pasirinktos procedūrinės alternatyvos, ir Direktyvos 2003/8 13 straipsnio 1 dalies b punktas, kuriame numatyta galimybė pateikti teisinės pagalbos prašymą tiesiogiai priimančiajai institucijai, netektų prasmės.

               44

               Be to, kaip savo išvados 46 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tokių išlaidų neįtraukimas potencialiai verstų prašytoją pasirinkti labiau varžantį procedūrinį sprendimą. Užuot pateikęs teisinės pagalbos prašymą tiesiogiai teismui, kompetentingam nagrinėti ginčą iš esmės, prašytojas būtų priverstas pradėti du atskirus procesus: pirmąjį valstybės narės, kurioje vyksta teismas, kompetentingame teisme, kad laikytųsi procesinių terminų, ir antrąjį valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta ar vieta, kurioje jis paprastai gyvena, kompetentingose institucijose, kad gautų išlaidų, patirtų dėl teisinės pagalbos prašymo, atlyginimą.

               45

               Tokia situacija būtų kliūtis asmeniui, kuris yra tarptautinio ginčo šalis ir neturi lėšų, reikalingų teismo išlaidoms padengti, ir kurio situacija sudėtingesnė dėl ginčo tarptautinio pobūdžio, veiksmingai naudotis teise kreiptis į teismą.

               46

               Dar reikia patikslinti, kad pagal Direktyvos 2003/8 pavadinimą ji skirta „teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinim[ui]“; ja pakeičiama bendradarbiavimo teisinės pagalbos srityje sistema, įtvirtinta 1977 m. sausio 27 d. Strasbūre pasirašytame Europos Tarybos susitarime dėl teisinės pagalbos prašymų perdavimo, kuriame buvo numatyti pranešimo ir perdavimo mechanizmai, tačiau nenagrinėtas klausimas dėl valstybėje narėje, kurioje vyksta teismas, teikiamos teisinės pagalbos apimties.

               47

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2003/8 3, 8 ir 12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės, kurioje vyksta teismas ir kurioje fizinis asmuo, kurio nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, pateikė teisinės pagalbos kilus tarptautiniam ginčui prašymą, garantuojama teisinė pagalba apima ir šio asmens patirtas prie šio prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               48

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

                     2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/8/EB, numatančios teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles, 3, 8 ir 12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad valstybės narės, kurioje vyksta teismas ir kurioje fizinis asmuo, kurio nuolatinė ar įprasta gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, pateikė teisinės pagalbos kilus tarptautiniam ginčui prašymą, garantuojama teisinė pagalba apima ir šio asmens patirtas prie šio prašymo pridėtų būtinų dokumentų vertimo išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


title: 2012 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Compass-Datenbank GmbH prieš Austrijos Respubliką.#Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Konkurencija – SESV 102 straipsnis – „Įmonės“ sąvoka – Komercinio ir bendrovių registro duomenys, saugomi duomenų bazėje – Šių duomenų rinkimo ir perdavimo naudotis už atlygį veikla – Viešosios valdžios institucijų atsisakymo leisti pakartotinai naudoti šiuos duomenis pasekmė – Direktyvos 96/9/EB 7 straipsnyje numatyta sui generis teisė.#Byla C‑138/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 12 d. (
            *1
         )
      „Konkurencija — SESV 102 straipsnis — „Įmonės“ sąvoka — Komercinio ir bendrovių registro duomenys, įtraukti į duomenų bazę — Šių duomenų rinkimo ir perdavimo naudotis už atlygį veikla — Viešosios valdžios institucijų atsisakymo leisti pakartotinai naudoti šiuos duomenis pasekmė — Direktyvos 96/9/EB 7 straipsnyje numatyta sui generis teisė“
      Byloje C-138/11
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) 2011 m. vasario 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. kovo 21 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Compass-Datenbank GmbH

      prieš

         Austrijos Respubliką

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts (pranešėjas), teisėjai J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis ir D. Šváby,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. vasario 2 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Compass-Datenbank GmbH, atstovaujamos advokato F. Galla,

               —

               Austrijos Respublikos, atstovaujamos C. Pesendorfer ir G. Kunnert,

               —

                  Bundeskartellanwalt, atstovaujamos A. Mair,

               —

               Airijos, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo BL P. Dillon Malone,

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels ir J. Langer,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Szpunar ir B. Majczyna,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos M. Kellerbauer, R. Sauer ir P. Van Nuffel,

         susipažinęs su 2012 m. balandžio 26 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 102 straipsnio išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Compass-Datenbank GmbH (toliau ‐ Compass-Datenbank) ir Austrijos Respublikos dėl komercinio ir bendrovių registro (toliau ‐ Firmenbuch) duomenų, esančių duomenų bazėje, perdavimo naudotis.

         Teisinis pagrindas

         Europos Sąjungos teisė

               3

               1968 m. kovo 9 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 68/151/EEB dėl apsaugos priemonių, kurių valstybės narės, siekdamos suvienodinti tokias apsaugos priemones visoje Bendrijoje, reikalauja iš Sutarties 58 straipsnio antroje pastraipoje apibrėžtų bendrovių, jų narių ir kitų interesų apsaugai, koordinavimo (OL L 65, p. 8; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 3), iš dalies pakeistos 2003 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/58/EB (OL L 221, p. 13; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 304), 2 straipsnyje išvardyti dokumentai ir duomenys, kuriuos privalo skelbti bendrovės.

               4

               Direktyvos 68/151, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/58, 3 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Kiekvienos valstybės narės centriniame registre, komerciniame registre ar įmonių registre yra užvedama kiekvienos joje registruotos bendrovės byla.
               2.   Visi dokumentai ir duomenys, kuriuos privaloma atskleisti pagal 2 straipsnį, turi būti laikomi byloje ar įtraukti į registrą; kiekvieno registro įrašo turinys nurodomas ir byloje.
               <...>
               3.   Turi būti galimybė gauti visų 2 straipsnyje nurodytų dokumentų ar duomenų ar bet kurios jų dalies kopiją pateikus prašymą. Vėliausia nuo 2007 m. sausio 1 d. registrui prašymai gali būti pateikiami popierine forma arba elektroninėmis priemonėmis, pareiškėjo pasirinkimu.
               <...>
               Mokestis už visų 2 straipsnyje nurodytų dokumentų ar duomenų ar bet kurios jų dalies kopiją popieriuje ar elektroninėmis priemonėmis neviršija administracinių tokios paslaugos išlaidų.
               <...>“

               5

               Pagal 1996 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/9/EB dėl duomenų bazių teisinės apsaugos (OL L 77, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 15 t., p. 459) 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės numato „duomenų bazės, pasižyminčios pakankamai didelėmis jos duomenų gavimo, tikrinimo ir pateikimo kokybinėmis ir (arba) kiekybinėmis investicijomis, sudarytojui [sui generis] teisę neleisti perkelti ir (arba) panaudoti visos tokių duomenų bazės arba pakankamai didelės jos dalies, kokybiškai ir (arba) kiekybiškai ją įvertinus“.

               6

               2003 m. lapkričio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/98/EB dėl viešojo sektoriaus informacijos pakartotinio naudojimo (OL L 345, p. 90; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 32 t., p. 701; toliau – VSI direktyva) 5 konstatuojamojoje dalyje skelbiama:
               „Vienas iš pagrindinių vidaus rinkos sukūrimo tikslų yra sukurti sąlygas, skatinančias Bendrijos masto paslaugų plėtojimą. Viešojo sektoriaus informacija yra svarbi pirminė medžiaga skaitmeninio turinio produktams bei paslaugoms ir turi pati tapti netgi dar svarbesniu turinio šaltiniu bevielio turinio paslaugų plėtojimui. Plati tarptautinė geografinė aprėptis taip pat bus svarbus veiksnys šiame kontekste. Platesnės galimybės pakartotinai panaudoti viešojo sektoriaus informaciją turėtų, inter alia, sudaryti palankias sąlygas Europos bendrovėms išnaudoti jo potencialą ir prisidėti prie ekonomikos augimo ir darbo vietų kūrimo.“

               7

               Pagal VSI direktyvos 9 konstatuojamąją dalį:
               „Šioje direktyvoje nenustatyta pareiga leisti pakartotinį dokumentų naudojimą. Valstybės narės ar atitinkama viešojo sektoriaus institucija turės nuspręsti leisti ar neleisti pakartotinį naudojimą. Ši direktyva turėtų būti taikoma dokumentams, kurie padaromi prieinami pakartotiniam naudojimui, kai viešojo sektoriaus institucijos licencijuoja, parduoda, platina informaciją, ja keičiasi ar ją skelbia. <...>.“

               8

               VSI direktyvos 1 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „Ši direktyva nustato būtiniausias taisykles, reglamentuojančias esamų dokumentų, kuriais disponuoja valstybių narių viešojo sektoriaus institucijos, pakartotinį naudojimą ir tą naudojimą lengvinančias praktines priemones.“

               9

               VSI direktyvos 2 straipsnio 4 punkte viešojo sektoriaus dokumentų pakartotinis naudojimas apibrėžiamas kaip „fizinių ar juridinių asmenų naudojimasis viešojo sektoriaus institucijų disponuojamais dokumentais komerciniams arba nekomerciniams tikslams, išskyrus pirminį tikslą pagal viešąją užduotį, kuriai dokumentai buvo parengti“.

         Austrijos teisė

               10

               Pagal Įstatymo dėl komercinio ir bendrovių registro (Firmenbuchgesetz, toliau – FBG) 1 straipsnį Firmenbuch registruojami ir pateikiami visuomenei duomenys, kurie privalo būti registruojami pagal šį įstatymą ar kitas teisės nuostatas. Privalo būti registruojami visi juridiniai faktai, nurodyti FBG 2 straipsnyje, kaip antai individualios įmonės ir jame nurodytos įvairių formų bendrovės.

               11

               Visi šie teisės subjektai turi registruoti tam tikrą informaciją, nurodytą FBG 3 straipsnyje, kaip antai savo pavadinimą, teisinę formą, buveinę, verslo šakos santrumpą, galimus filialus, atstovaujančių asmenų vardus, pavardes ir gimimo datas, atstovavimo įgaliojimų pradžios datas ir pobūdį, likvidavimą arba bankroto bylos iškėlimą.

               12

               FBG 4–7 straipsniuose reglamentuojami specialūs registravimo reikalavimai. Apie registruotų faktų pakeitimus, remiantis šio įstatymo 10 straipsniu, reikia taip pat nedelsiant pranešti. Pagal šio įstatymo 24 straipsnį, siekiant užtikrinti, kad informacija, apie kurią turi būti pranešta, būtų pateikta visa per protingą terminą, gali būti skiriamos administracinės baudos.

               13

               Pagal FBG 34 straipsnį kiekvienas asmuo gali individualiai susipažinti su Firmenbuch esančia informacija ir gauti elektroniniu būdu duomenis, jei techninės galimybės ir turimas personalas tai leidžia.

               14

               Iš Europos Komisijos pastabų matyti, kad, remiantis Įstatymo dėl valstybės institucijų atsakomybės (Amtshaftungsgesetz) nuostatomis, Austrijos Respublika atsakinga už informacijos, perduodamos įgyvendinant FBG, tikslumą.

               15

               Mokesčiai, mokėtini už individualų ir bendrą susipažinimą su informacija, nustatyti Nutarime dėl komercinio ir bendrovių registro duomenų bazės (Firmenbuchdatenbankverordnung, toliau – FBDV). Mokesčiai, kuriuos surenka agentūros tarpininkės ir perveda Austrijos Respublikai, iš esmės apskaičiuojami atsižvelgiant į informacijos, su kuria susipažįstama, pobūdį.

               16

               FBDV 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad leidimas susipažinti su Firmenbuch esančia informacija, remiantis FBG 34 ir paskesniais punktais, suteikia tik teisę susipažinti su duomenimis, bet ne pakartotinai juos naudoti. Ši teisė priklauso Austrijos valstybei kaip duomenų bazės valdytojai pagal Autorių teisių įstatymo (Urheberrechtsgesetz, toliau – UrhG) 76c ir paskesnių straipsnių nuostatas, priimtas perkeliant Direktyvą 96/9. Pagal FBDV 4 straipsnio 1 dalį Firmenbuch duomenų bazė yra saugoma duomenų bazė, kaip tai suprantama pagal UrhG 76c straipsnį. Teisių į šią duomenų bazę turėtoja remiantis UrhG 76d straipsniu yra Austrijos Respublika.

               17

               Federalinis įstatymas dėl viešojo sektoriaus įstaigų informacijos pakartotinio naudojimo (Bundesgesetz über die Weiterverwendung von Informationen öffentlicher Stellen, toliau – IWG) buvo priimtas siekiant perkelti VSI direktyvą. IWG numatyta galimybė pagal privatinę teisę reikalauti teisės į pakartotinį duomenų naudojimą iš viešojo sektoriaus subjektų, jeigu jie pateikia dokumentus, kurie gali būti pakartotinai naudojami. Be to, jame skelbiami kriterijai, taikytini atlyginimui, kurio šiuo tikslu gali būti reikalaujama, nustatyti. Tačiau prieigos prie Firmenbuch duomenų šis įstatymas neapima.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               18

                  Compass-Datenbank yra pagal Austrijos teisę įsteigta uždaroji akcinė bendrovė, kuri eksploatuoja ekonominių duomenų bazę siekiant teikti informavimo paslaugas. 1984 m. ji pradėjo kurti elektroninę duomenų bazę, pagrįstą kartoteka, kurios duomenys su jais susipažinus Firmenbuch buvo peržiūrimi, taisomi ir papildomi. Ji, kaip Pagrindinio registracijos Austrijos Respublikos komerciniame ir bendrovių registre žurnalo redaktorė (Zentralblatt für Eintragungen in das Firmenbuch der Republik Österreich), iki 2001 m. gavo nagrinėjamus duomenis iš Federalinio duomenų apdorojimo centro netaikant jokių jų naudojimo apribojimų. Duomenis ji naudojo ir savo ekonominių duomenų bazei papildyti.

               19

               Norėdama teikti informavimo paslaugas Compass-Datenbank turėjo kasdien gauti aktualius išrašus iš Firmenbuch, susijusius su įmonėmis, kurios padaro įrašus arba juos panaikina. Taip teikiamos informavimo paslaugos grindžiamos Firmenbuch esančia informacija, taip pat informacija, kurią gauna pačios Compass-Datenbank redakcinės tarnybos, atlikusios paiešką, ir kita informacija, kaip antai esanti prekybos rūmuose.

               20

               1999 m. Austrijos Respublika, kuri valdo Firmenbuch, po konkurso patikėjo kelioms įmonėms įsteigti agentūras tarpininkes, kurios perduotų atlygintinai Firmenbuch duomenis (toliau ‐ agentūros tarpininkės). Šios įmonės užtikrina sąsają tarp galutinio vartotojo ir Firmenbuch duomenų bazės ir renka mokesčius, kuriuos perveda Austrijos Respublikai. Komisijos teigimu, kaip atlyginimą už savo veiklą jos gali apmokestinti galutinį klientą ne tik šiais mokesčiais, bet ir papildomu protingo dydžio priedu. Bendrovėms tarpininkėms ir jų galutiniams vartotojams draudžiama kurti savo duomenų rinkinius panaudojant Firmenbuch duomenis, patiems siūlyti duomenis ir pridėti reklamą jų turinyje ar juos pateikiant.

               21

               2001 m. Austrijos Respublika pateikė Vienos komerciniam teismui (Handelsgericht Wien) ieškinį prašydama, be kita ko, uždrausti Compass Datenbank naudoti Firmenbuch duomenis, visų pirma juos išsaugoti, atgaminti ar perduoti tretiesiems asmenims. Byloje tarp Austrijos Respublikos ir Compass Datenbank galiausiai buvo priimtas 2002 m. balandžio 9 d.Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) sprendimas, kuriuo šis teismas įpareigojo įmonę laikinai nutraukti Firmenbuch duomenų bazės naudojimą jos duomenų bazei atnaujinti ir visų pirma išsaugoti ar kitaip atgaminti jame esančius duomenis, siekiant juos perduoti tretiesiems asmenims, padaryti juos prieinamus šiems asmenims arba teikti Firmenbuch esančią informaciją, jeigu šie duomenys nebuvo gauti už Austrijos Respublikai pervestą atlygį.

               22

               Sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nenurodyta, ar vėliau Austrijos teismai nusprendė dėl šio ginčo esmės.

               23

               Atskiras teismo procesas, kurį pradėjo Compass-Datenbank ir kuriuo buvo pradėta pagrindinė byla Oberster Gerichtshof, sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą neaprašytas, tačiau Austrijos Respublika savo pastabose nurodo įvairius jo etapus.

               24

               Tokiomis aplinkybėmis 2006 m. gruodžio 21 d.Compass-Datenbank pateikė ieškinį Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Vienos regioninis civilinių bylų teismas), nukreiptą prieš Austrijos Respubliką, kuriuo prašo įpareigoti pastarąją, laikantis IWG ir už adekvatų atlygį, leisti naudoti tam tikrus Firmenbuch esančius dokumentus. Kalbant konkrečiau, ji paprašė prieigos prie dokumentų, pateikiamų kaip išrašai iš Firmenbuch, kuriuose nurodomi atnaujinti duomenys apie prieš dieną juose registruotus arba išregistruotus teisės subjektus, taip pat Firmenbuch išrašai, kuriuose pateikiami istoriniai duomenys.

               25

                  Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien atmetė Compass-Datenbank argumentus 2008 m. sausio 22 d. sprendimu. Šį sprendimą patvirtino Oberlandesgericht Wien (Vienos aukštesnysis regioninis teismas) 2008 m. gruodžio 19 d. sprendimu.

               26

               Gavęs apeliacinį skundą Oberster Gerichtshof2009 m. liepos 14 d. sprendimu taip pat nusprendė, kad Compass-Datenbank negalėjo remtis jokia teise pagal IWG. Tačiau jis manė, kad šios įmonės pateiktuose argumentuose yra aplinkybių, leidžiančių manyti, kad ji gali remtis konkurencijos teisės taisyklėmis, pagal analogiją taikant IWG nuostatas, susijusias su atlygiu. Todėl jis panaikino ankstesnius sprendimus ir įpareigojo Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien paprašyti Compass-Datenbank nurodyti, ar nagrinėjamame procese remiamasi teisėmis, kylančiomis iš IWG ar iš konkurencijos teisės.

               27

               Atsakydama į šį klausimą Compass-Datenbank pareiškė Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien, kad aiškiai remiasi konkurencijos teisės taisyklėmis, pagal analogiją taikydama IWG nuostatas dėl atlygio, ir ji pakeitė savo reikalavimus šiuo aspektu. 2009 m. rugsėjo 17 d. sprendimu šis teismas nusprendė, kad jis nekompetentingas nagrinėti bylą, ir grąžino ją Oberlandesgericht Wien, t. y. teismui, kuris kompetentingas konkurencijos srityje.

               28

                  Oberlandesgericht Wien teisme Compass-Datenbank iš esmės prašė įpareigoti Austrijos Respubliką už „tinkamą atlygį“ perduoti jai atnaujintus Firmenbuch duomenis, kuriuose būtų visos jo ištraukos, susijusios su įmonėmis, kurios buvo įrašytos arba išbrauktos iš registro dieną prieš perdavimą. Compass-Datenbank prašymas iš esmės buvo grindžiamas argumentu, kad Austrijos Respublika, kaip dominuojančią padėtį rinkoje užimanti įmonė, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį, privalo pateikti Firmenbuch duomenis, taikydama vadinamąją „esminių išteklių“ doktriną.

               29

                  Oberlandesgericht Wien atmetė Compass-Datenbank ieškinį 2010 m. kovo 8 d. sprendimu. Ši įmonė pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Oberster Gerichtshof. Šis teismas sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pažymėjo, kad SESV 102 straipsnyje skelbiamas draudimas piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi taikomas įmonėms, įskaitant ir viešąsias įmones, jeigu jos vykdo ekonominę veiklą. Jis pažymi, kad, remiantis 1987 m. birželio 16 d. Sprendimu Komisija prieš Italiją (118/85, Rink. p. 2599, 7 punktas) ir 2004 m. kovo 16 d. Sprendimu AOK-Bundesverband ir kt. (C-264/01, C-306/01, C-354/01 ir C-355/01, Rink. p. I-2493, 58 punktas), teisės subjektas gali būti traktuojamas kaip įmonė tik atsižvelgiant į jo veiklos dalį, jeigu ji gali būti apibrėžiama kaip ekonominė, tačiau, remiantis 1997 m. kovo 18 d. Sprendimu Diego Calì & Figli (C-343/95, Rink. p. I-1547), įmonės statusas negali būti suteiktas valstybės valdžios institucijoms, jeigu jos veikia kaip viešosios valdžios subjektai.

               30

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad pirmasis klausimas, kuris kyla pagrindinėje byloje, yra tas, ar kai valdžios institucija „monopolizuoja“ duomenis, kurie turi būti registruojami ir viešinami pagal įstatymą, juos surinkdama išimtinėmis teisėmis saugomoje duomenų bazėje, tokia valdžios institucija vykdo veiklą, priskirtiną viešosios valdžios funkcijoms. Tai, kad nurodydama pagrindinėje byloje nagrinėjamos duomenų bazės apsaugą kaip priskirtiną intelektinės nuosavybės teisei Austrijos Respublika remiasi ne viešosios, bet privatinės teisės nuostatomis, prieštarautų jos veiklos kvalifikavimui kaip veiklos, priskirtinos viešosios valdžios funkcijų įgyvendinimui. Šis teismas pažymi, kad Austrijos Respublikos veikla taip pat nesiekiama tenkinti bendrojo intereso, kuris, jos nuomone, pasireiškia galimybe konkurencijos sąlygomis gauti įvairios ekonominės informacijos teikimo paslaugas.

               31

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis VSI direktyvos 5 ir 9 konstatuojamosiomis dalimis, viešojo sektoriaus duomenys yra svarbi pirminė medžiaga skaitmeninio turinio produktams ir paslaugoms ir turėtų sudaryti palankias sąlygas Europos bendrovėms išnaudoti jų potencialą, o tai reiškia, kad šiuo atveju reikia taikyti konkurencijos teisę, net jei minėtoje direktyvoje nėra numatyta jokia pareiga leisti pakartotinai naudoti duomenis, o šis sprendimas paliekamas valstybėms narėms.

               32

               Šis teismas pažymi, kad jei pagrindinėje byloje nagrinėjama Austrijos Respublikos veikla turi būti kvalifikuojama kaip ekonominė, dar kyla klausimas ar 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimu RTE ir ITP prieš Komisiją (C-241/91 P ir C-242/91 P, Rink. p. I-743) ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimu IMS Health (C-418/01, Rink. p. I-5039) nustatyti principai („esminių resursų doktrina“) taikomi ir tuomet, kai nėra „aukštesnės rinkos“, jei nagrinėjami duomenys surenkami ir registruojami vykdant viešosios valdžios funkcijas. Šis teismas nurodo šios doktrinos taikymo pagrindinėje byloje argumentus už ir prieš.

               33

               Tokiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar SESV 102 straipsnį reikia aiškinti taip, kad valdžios institucija veikia kaip įmonė, kai ji duomenų bazėje (Firmenbuch ‐ komerciniame ir bendrovių registre) kaupia duomenis, kuriuos įmonės pateikia remdamosi įstatyme nustatyta pareiga registruotis, ir už atlygį leidžia su jais susipažinti bei (arba) gauti jų išrašus, bet draudžia kitaip juos naudoti?

                        2.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą bus atsakyta neigiamai:
                        Ar valdžios institucija veikia kaip įmonė, kai remdamasi savo, kaip duomenų bazės valdytojos, sui generis apsaugos teise ji draudžia kitaip naudoti duomenis, nei su jais susipažįstant ar gaunant jų išrašus?

                        3.

                        Jeigu į pirmąjį arba antrąjį klausimus bus atsakyta teigiamai:
                        Ar SESV 102 straipsnį reikia aiškinti taip, kad [minėtuose sprendimuose RTE ir ITP prieš Komisiją bei IMS Health] nustatyti principai („esminių resursų doktrina“) taikomi ir tuomet, kai nėra „aukštutinės rinkos“, nes saugomi duomenys renkami duomenų bazėje (Firmenbuch ‐ komerciniame ir bendrovių registre) vykdant valstybinės valdžios funkcijas?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               34

               Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar viešosios valdžios institucijos veikla duomenų bazėje saugant duomenis, kuriuos įmonės privalo pateikti remdamasi teisės aktuose numatytais įpareigojimais, leidžiant suinteresuotiems asmenims susipažinti su šiais duomenimis ir (arba) jiems pateikiant jų popierines kopijas už atlygį, tačiau draudžiant bet kokį kitokį šių duomenų naudojimą, nes viešosios valdžios institucija, be kita ko, naudojasi sui generis apsaugos teise, kuri jai, kaip tokios duomenų bazės valdytojai, suteikiama, yra ekonominė veikla, todėl viešosios valdžios institucija, vykdanti tokią veiklą, turėtų būti laikoma įmone, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį.

               35

               Šiuo aspektu iš teismų praktikos matyti, kad įmonė, siekiant taikyti Sąjungos teisės nuostatas konkurencijos srityje, yra bet koks ūkinę veiklą vykdantis subjektas, nepaisant jos teisinio statuso ir finansavimo būdo (1991 m. balandžio 23 d. Sprendimo Höfner ir Elser, C-41/90, Rink. p. I-1979, 21 punktas ir 1993 m. vasario 17 d. Sprendimo Poucet ir Pistre, C-159/91 ir C-160/91, Rink. p. I-637, 17 punktas). Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ekonomine veikla laikoma bet kokia veikla, kai konkrečioje rinkoje siūlomos prekės ar paslaugos (2002 m. spalio 24 d. Sprendimo Aéroports de Paris prieš Komisiją, C-82/01 P, Rink. p. I-9297, 79 punktas; 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo MOTOE, C-49/07, Rink. p. I-4863, 22 punktas ir 2011 m. kovo 3 d. Sprendimo AG2R Prévoyance, C-437/09, Rink. p. I-973, 42 punktas). Todėl pati valstybė ar valstybės institucija gali veikti kaip įmonė (šiuo klausimu žr. 1985 m. kovo 20 d. Sprendimo Italija prieš Komisiją, 41/83, Rink. p. 873, 16–20 punktus).

               36

               Tačiau veikla, kuri priskirtina viešosios valdžios funkcijų vykdymui, nėra ekonominė veikla, pateisinanti SESV numatytų konkurencijos taisyklių taikymą (šiuo klausimu žr. 1985 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, 107/84, Rink. p. 2655, 14 ir 15 punktus; 1994 m. sausio 19 d. Sprendimo SAT Fluggesellschaft, C-364/92, Rink. p. I-43, 30 punktą ir minėto Sprendimo MOTOE 24 punktą).

               37

               Be to, teisės subjektas, ypač viešasis subjektas, gali būti laikomas įmone tik dėl veiklos dalies, jeigu ji gali būti kvalifikuojama kaip ekonominė veikla (minėtų sprendimų Aéroports de Paris prieš Komisiją 74 punktas ir MOTOE 25 punktas).

               38

               Iš tiesų, jei viešasis subjektas vykdo ekonominę veiklą, kuri gali būti atskirta nuo jo, kaip viešosios valdžios subjekto, funkcijų, šis subjektas, kalbant apie šią veiklą, veikia kaip įmonė, tačiau jei minėta ekonominė veikla neatskiriama nuo viešosios valdžios subjekto funkcijų įgyvendinimo, visa šio subjekto vykdoma veikla yra su jo funkcijų įgyvendinimu susijusi veikla (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 26 d. Sprendimą SELEX Sistemi Integrati prieš Komisiją, C-113/07 P, Rink. p. I-2207, 72 ir paskesni punktai).

               39

               Be to, aplinkybės, kad viešojo subjekto paslaugų ar prekių teikimas (tiekimas), susijęs su jo viešosios valdžios funkcijų įgyvendinimu, atliekamas už įstatyme numatytą, bet ne jo tiesiogiai ar netiesiogiai nustatytą atlygį, savaime neužtenka norint vykdomą veiklą kvalifikuoti kaip ekonominę, o ją vykdantį subjektą ‐ kaip įmonę (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo SAT Fluggesellschaft 28 ir paskesnius punktus ir minėto Sprendimo Diego Calì & Figli 22–25 punktus).

               40

               Atsižvelgiant į visą šią teismų praktiką, reikia pastebėti, kad su įmonėmis susijusių duomenų rinkimo veikla, grindžiama jų teisės aktuose numatyta deklaravimo pareiga ir su ja susijusiais prievartos įgaliojimais, priskirtina viešosios valdžios funkcijų įgyvendinimui. Todėl tokia veikla nėra ekonominė veikla.

               41

               Veikla, pasireiškianti taip surinktų duomenų saugojimu ir padarymu prieinamų visuomenei tiesiog su ja susipažįstant arba duodant popierines kopijas, remiantis taikytinais nacionalinės teisės aktais, taip pat nėra ekonominė veikla, nes bazės, kurioje yra tokie duomenys, valdymas ir jos pateikimas visuomenei yra nuo šių duomenų surinkimo neatskiriama veikla. Iš tiesų duomenų rinkimas iš esmės netektų prasmės, jei duomenų bazės, kuriose yra šie duomenys, nebūtų valdomos taip, kad visuomenė galėtų su jais susipažinti.

               42

               Kalbant apie tai, kad už duomenų, esančių tokioje duomenų bazėje, suteikimą suinteresuotiems asmenims atlyginama, reikia pažymėti, kad, remiantis šio sprendimo 38 ir 39 punktuose nurodyta teismų praktika, kadangi mokesčių, kuriuos reikia mokėti už nagrinėjamos informacijos pateikimą, atitinkamas subjektas tiesiogiai ar netiesiogiai nenustato, bet jie numatomi įstatyme, tokio atlygio gavimas gali būti laikomas neatskiriamu nuo tokio suteikimo. Todėl tai, kad Austrijos Respublika renka mokesčius ar įmokas, mokėtinus už informacijos pateikimą visuomenei, nepakeičia šios veiklos teisinio kvalifikavimo, taigi tai nėra ekonominė veikla.

               43

               Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad, remiantis sprendime pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą esančia informacija, būtent Austrijos Respublika tvarko Firmenbuch ir jai priklausančią duomenų bazę, o konkurso būdu atrinktos agentūros tarpininkės užtikrina sąsają tarp galutinio vartotojo bei šios duomenų bazės ir renka FBDV numatytus mokesčius, kuriuos perveda Austrijos Respublikai. Komisijos teigimu, agentūros tarpininkės kaip atlygį už savo veiklą, be šių mokesčių, galutiniam vartotojui dar gali numatyti protingo dydžio priedą.

               44

               Tokiomis aplinkybėmis reikia, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 29 punkte, nepainioti pačios Austrijos Respublikos veiklos su agentūrų tarpininkių veikla. Iš tiesų pagrindinėje byloje nagrinėjama būtent Austrijos Respublikos, bet ne agentūrų tarpininkių veikla.

               45

               Austrijos Respublika per posėdį tvirtino, kad agentūros tarpininkės atrenkamos pagal kokybinius kriterijus, bet ne remiantis finansiniu pasiūlymu, ir kad jų skaičius neribojamas. Jei taip yra, o tai privalo patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vienintelis užmokestis, kurį viešosios valdžios institucijos gauna atsilyginant už informacijos, esančios pagrindinėje byloje nagrinėjamoje duomenų bazėje, tvarkymą ir pateikimą visuomenei per agentūras tarpininkes, yra FBDV numatyti mokesčiai.

               46

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia Teisingumo Teismo dėl viešosios valdžios institucijos veiklos, pasireiškiančios draudimu agentūroms tarpininkėms ir jų galutiniams vartotojams pakartotinai naudoti šios institucijos surinktą ir į viešojo registro duomenų bazę, kaip antai Firmenbuch, įtrauktą informaciją siekiant teikti jų informavimo paslaugas. Konkrečiai kalbant, ji klausia, ar tai, kad viešosios valdžios institucija naudojasi sui generis apsauga, kuri jai, kaip duomenų bazės valdytojai, suteikiama remiantis Direktyvos 96/9 7 straipsniu, reiškia ekonominės veiklos vykdymą.

               47

               Šiuo aspektu manytina, kad viešasis subjektas, kuris sukuria duomenų bazę ir vėliau remiasi intelektinės nuosavybės teisėmis, būtent minėta sui generis teise, siekdamas saugoti į ją įtrauktus duomenis, vien dėl šio aspekto neveikia kaip įmonė. Toks subjektas neprivalo leisti laisvai naudoti duomenis, kuriuos jis surenka ir pateikia visuomenei naudotis. Kaip pažymi Austrijos Respublika, viešosios valdžios institucija gali teisėtai manyti, kad būtina ar net privaloma vadovaujantis nacionaline teise drausti pakartotinai naudoti duomenis, esančius bazėje, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, siekiant užtikrinti, kad būtų gerbiamas bendrovių ir kiti teisės subjektų, pasirašančių įstatymu reikalaujamas deklaracijas, suinteresuotumas, kad su jais susijusi informacija nebūtų pakartotinai panaudota už šios duomenų bazės ribų.

               48

               Šiuo aspektu iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad teisėtas pakartotinio Firmenbuch duomenų naudojimo ribojimas egzistuoja Austrijos teisėje, nes FBDV 4 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad leidimas susipažinti su Firmenbuch duomenimis, remiantis FBG 34 ir paskesniais straipsniais, nesuteikia teisės juos naudoti, išskyrus susipažinimą.

               49

               Aplinkybė, kad bazėje esančių duomenų suteikimas naudotis yra atlygintinas, neturi jokios reikšmės ekonominiam ar neekonominiam pakartotinio šių duomenų naudojimo pobūdžiui, su sąlyga, kad pats atlygis nebūtų toks, kad pateisintų nagrinėjamos veiklos kvalifikavimą kaip ekonominės remiantis šio sprendimo 39 ir 42 punktuose esančiais argumentais. Jei atlygis už duomenų pateikimą naudotis yra ribotas ir laikomas neatskiriamu nuo jo, rėmimasis intelektinės nuosavybės teisėmis siekiant apsaugoti šiuos duomenis, ypač neleisti pakartotinai juos naudoti, neturėtų būti laikomas ekonomine veikla. Iš tiesų toks rėmimasis šiomis aplinkybėmis yra neatskiriamas nuo pateikimo naudotis šiais duomenimis.

               50

               Galiausiai, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl to, ar VSI direktyva gali turėti įtakos atsakant į pirmąjį ir antrąjį klausimus, reikia konstatuoti, kad, remiantis tuo, kas skelbiama jos 9 konstatuojamoje dalyje, šioje direktyvoje nenumatyta jokia pareiga leisti pakartotinai naudoti duomenis. Be to, prieigos prie Firmenbuch duomenų neapima IWG, įstatymas, kuriuo Austrijos Respublika perkėlė VSI direktyvą. Remiantis tuo darytina išvada, kad ši direktyva neturi reikšmės siekiant nustatyti, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis atsisakymas leisti pakartotinai naudoti duomenis yra ekonominio pobūdžio.

               51

               Atsižvelgiant į prieš tai išdėstytus argumentus, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad viešosios valdžios institucijos veikla duomenų bazėje išsaugant duomenis, kuriuos įmonės privalo pateikti remdamosi teisės aktuose numatytais įpareigojimais, leidžiant suinteresuotiems asmenims susipažinti su šiais duomenimis ir (arba) jiems pateikiant jų popierines kopijas, nėra ekonominė veikla, todėl viešosios valdžios institucija, vykdanti tokią veiklą, neturėtų būti laikoma įmone, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį. Tai, kad už tokį susipažinimą ir (arba) kopijų gavimą reikia mokėti įstatyme numatytą, bet ne atitinkamo subjekto tiesiogiai ar netiesiogiai nustatytą atlygį, negali pakeisti minėtos veiklos teisinio kvalifikavimo. Be to, jei tokia viešosios valdžios institucija, remdamasi sui generis apsaugos teise, kuri jai, kaip duomenų bazės valdytojai, suteikta remiantis Direktyvos 96/9 7 straipsniu ar kokia nors kita intelektinės nuosavybės teise, draudžia bet kokį kitokį taip surinktų ir visuomenei pateiktų duomenų naudojimą, ji taip pat nevykdo ekonominės veiklos, todėl vykdydama tokią veiklą ji neturi būti laikoma įmone, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį.

         Dėl trečiojo klausimo

               52

               Atsižvelgiant į atsakymus į pirmąjį ir antrąjį klausimus ir į tai, kad trečiasis klausimas pateiktas tuo atveju, jei būtų teigiamai atsakyta į pirmuosius du klausimus, nereikia atsakyti į trečiąjį klausimą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               53

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Viešosios valdžios institucijos veikla duomenų bazėje išsaugant duomenis, kuriuos įmonės privalo pateikti remdamosi teisės aktuose numatytais įpareigojimais, leidžiant suinteresuotiems asmenims susipažinti su šiais duomenimis ir (arba) jiems pateikiant jų popierines kopijas, nėra ekonominė veikla, todėl ši viešosios valdžios institucija, vykdanti tokią veiklą, neturėtų būti laikoma įmone, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį. Tai, kad už tokį susipažinimą ir (arba) kopijų gavimą reikia mokėti įstatyme numatytą, bet ne atitinkamo subjekto tiesiogiai ar netiesiogiai nustatytą atlygį, negali pakeisti minėtos veiklos teisinio kvalifikavimo. Be to, jei tokia viešosios valdžios institucija, remdamasi sui generis apsaugos teise, kuri jai, kaip duomenų bazės valdytojai, suteikta remiantis 1996 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/9/EB dėl duomenų bazių teisinės apsaugos 7 straipsniu ar kokia nors kita intelektinės nuosavybės teise, draudžia bet kokį kitokį taip surinktų ir visuomenei pateiktų duomenų naudojimą, ji taip pat nevykdo ekonominės veiklos, todėl vykdydama tokią veiklą ji neturi būti laikoma įmone, kaip tai suprantama pagal SESV 102 straipsnį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1985 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Finsider prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EAPB. # Sujungtos bylos 63 ir 147/84.


1988 m. balanžio 21 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Fratelli Pardini SpA prieš Ministero del commercio con l'estero ir Banca toscana (filiale di Lucca). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Pretura di Lucca - Italija. # Byla 338/85.