title: 2011 m. kovo 22 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Latvijos Respublika prieš Europos Komisiją. # Aplinka - Direktyva 2003/87/EB - Šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema - Latvijos apyvartinių taršos leidimų paskirstymo planas 2008-2012 m. laikotarpiu - Trijų mėnesių terminas - Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalis. # Byla T-369/07.

text:
      Byla T‑369/07
      Latvijos Respublika
      prieš
      Europos Komisiją
      „Aplinka – Direktyva 2003/87/EB – Šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema – 2008–2012 m. laikotarpio Latvijos apyvartinių taršos leidimų paskirstymo planas – Trijų mėnesių terminas – Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalis“
      Sprendimo santrauka
      1.      Ieškinys dėl panaikinimo – Valstybių narių ieškinys
      (SESV 263 straipsnis)
      2.      Aplinka – Oro tarša – Direktyva 2003/87 – Nacionalinis šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų paskirstymo
            planas (NPP) – Valstybės narės pranešimas – Komisijos teisė kontroliuoti – Apimtis – Komisijos sprendimo teisinis pobūdis
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalis)
      3.      Aplinka – Oro tarša – Direktyva 2003/87 – Nacionalinis šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų paskirstymo
            planas (NPP) – Valstybės narės pranešimas – Sąvoka
      (Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalis)
      4.      Institucijų aktai – Galiojimo prezumpcija – Neegzistuojantis aktas – Sąvoka
      (SESV 288 straipsnis)
      1.      Kiekviena valstybė narė turi teisę ieškiniu dėl panaikinimo ginčyti Komisijos sprendimų teisėtumą, ir pasinaudojimas šia teise
         nesiejamas su reikalavimu pagrįsti suinteresuotumą pareikšti ieškinį. Todėl tam, kad valstybės narės ieškinys būtų priimtinas,
         ji neturi įrodyti, kad Komisijos aktas, kurį ji ginčija, sukelia jai teisinių pasekmių. Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
         taikomas tik fizinių ar juridinių asmenų, o ne Sąjungos institucijų ar valstybių narių, reiškiamiems ieškiniams.

      Be to, suinteresuotumo pareikšti ieškinį sąvoka negali būti painiojama su ginčyti galimo akto samprata, pagal kurią aktas
         turi sukelti teisinių pasekmių, kurios gali būti nepalankios, kad dėl jo būtų galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, o
         tai turi būti nustatoma nagrinėjant šio akto esmę.

      Komisijos sprendimas dėl nacionalinio šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų paskirstymo plano (NPP),
         kurį pateikė valstybė narė, pakeitimo dėl savo esmės sukelia tokių teisinių pasekmių.

      (žr. 33–34 punktus)
      2.      Komisija nebūtinai priima sprendimą pagal Direktyvos 2003/87, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos
         leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančios Direktyvą 96/61, 9 straipsnio 3 dalį vykdomos išankstinės kontrolės pabaigoje.
         Nors pateikus nacionalinį šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų paskirstymo planą (NPP) Komisija iš
         tiesų privalo kruopščiai ir nešališkai patikrinti jo suderinamumą su Direktyvos 2003/87 III priedo kriterijais ir 10 straipsnio
         nuostatomis, iš žodžių „gali atmesti“ matyti, kad Komisija turi tam tikrą diskreciją šiuo klausimu. Be to, remiantis tuo darytina
         išvada, kad jeigu Komisija per tris mėnesius nuo tada, kai valstybė narė pateikia savo NPP, nepasinaudoja šia teise, valstybė
         narė iš principo gali įgyvendinti minėtą NPP Direktyvos 2003/87 11 ir paskesniuose straipsniuose numatytomis sąlygomis, nesant
         būtinybės gauti Komisijos pritarimą. Taigi NPP svarstymo procedūra nebūtinai turi būti užbaigta formaliu sprendimu, ypač kai
         vykstant šiai procedūrai valstybė narė pateikia visus prašomus pakeitimus.

      Tačiau Komisija taip pat gali būti priversta pasinaudoti įgaliojimu priimti sprendimą pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio
         3 dalies antrą sakinį, kai valstybė narė prieš pasibaigiant trijų mėnesių terminui, nepaisydama pateiktų prieštaravimų, nepakeičia
         arba atsisako pakeisti savo NPP. Iš tikrųjų, jei Komisija nepriima tokio sprendimo atmesti pateiktą NPP, šis NPP tampa galutinis,
         ir taikoma teisėtumo prezumpcija, leidžianti valstybei narei jį įgyvendinti.

      Pakeitimais, kurie daromi vėlesnėje svarstymo procedūros stadijoje, t. y. kai Komisija pateikia prieštaravimų dėl pateikto
         NPP ar dėl kai kurių jo aspektų, būtent siekiama pašalinti iš pradžių Komisijos išreikštus prieštaravimus dėl minėto NPP ar
         jo aspektų suderinamumo su Direktyvos 2003/87 III priedo kriterijais ir 10 straipsnio nuostatomis. Todėl Komisijos pritarimas
         pakeitimams yra tik iš pradžių vykdant Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalimi jai suteiktą ribotą teisę kontroliuoti ir
         atmesti pateiktų prieštaravimų pasekmė, o ne bendrojo įgaliojimo patvirtinti išraiška. Be to, Komisijos pritarimas padarytiems
         NPP pakeitimams neprivalo būti atliktas formaliu sprendimu. Atvirkščiai, viena vertus, toks aiškinimas prieštarautų principui,
         pagal kurį Komisija neturi bendrojo įgaliojimo patvirtinti NPP. Kita vertus, jis būtų nesuderinamas su Direktyvos 2003/87
         9 straipsnio 3 dalies trečio sakinio, kuriame numatomas tik sprendimas atmesti planą, o ne sprendimas jį patvirtinti, esme.

      (žr. 47–48 punktus)
      3.      Pagal Direktyvos 2003/87, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų sistemą Bendrijoje ir
         iš dalies keičiančios Direktyvą 96/61, 9 straipsnio 3 dalį pradėta procedūra, išskyrus Komisijos galimybę vykdyti išankstinę
         kontrolę, siekiama užtikrinti valstybių narių teisinį saugumą ir visų pirma leisti joms greitai, per trumpą laiką, nusistatyti
         būdą, kaip jos gali skirti apyvartinius taršos leidimus ir savo nacionalinių šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių
         taršos leidimų paskirstymo planų (NPP) pagrindu valdyti Bendrijos leidimų sistemą atitinkamu paskirstymo laikotarpiu. Iš tiesų,
         atsižvelgiant į ribotą šio laikotarpio trukmę, kuri yra treji arba penkeri metai (Direktyvos 2003/87 11 straipsnis), ir Komisija,
         ir valstybės narės yra teisėtai suinteresuotos tuo, kad bet kokie nesutarimai dėl NPP turinio būtų išspręsti greitai ir kad
         per visą šio NPP galiojimo laiką nekiltų rizika, jog Komisija jį užginčys.

      Šis aiškinimas taikomas bet kokiam NPP, nesvarbu, ar tai būtų iš pradžių pateikta, ar peržiūrėta ir vėliau pateikta versija.
         Be to, reikalavimas, kad pateikus peržiūrėtą NPP Komisija atliktų greitą ir veiksmingą kontrolę, yra juo labiau svarbus, kai
         prieš šią kontrolę buvo pirmoji pirminio NPP svarstymo stadija, kuri tam tikrais atvejais užbaigiama priimant sprendimą atmesti
         minėtą NPP planą ir vėliau jį pakeičiant. Nors Komisija teigia, kad turi teisę svarstyti pasiūlytus NPP pakeitimus ar peržiūrėtą
         NPP neprivalėdama laikytis Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino, toks požiūris gali prieštarauti
         greitos ir veiksmingos kontrolės tikslui ir teisiniam saugumui, į kurį NPP teikianti valstybė narė turi teisę, kad galėtų
         paskirstyti apyvartinius taršos leidimus jos teritorijoje esantiems įrenginiams prieš prasidedant leidimų laikotarpiui pagal
         minėtos direktyvos 11 straipsnį.

      Todėl pateikimo sąvoka pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį apima tiek pirminės, tiek vėlesnių skirtingų NPP versijų
         pateikimą, vadinasi, nuo kiekvieno iš šių pateikimų prasideda naujas trijų mėnesių terminas.

      (žr. 54, 55, 57 punktus)
      4.      Procedūrinis pažeidimas, susijęs su trijų mėnesių termino pagal Direktyvos 2003/87, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių
         dujų apyvartinių taršos leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančios Direktyvą 96/61, 9 straipsnio 3 dalį nesilaikymu,
         nėra toks sunkus ir aiškus, kad galėtų pateisinti ginčijamo akto pripažinimą niekiniu. Institucijų aktams, net ir neteisėtiems,
         iš esmės taikoma galiojimo prezumpcija, todėl jie sukelia teisinių pasekmių tol, kol nepanaikinami pareiškus ieškinį dėl panaikinimo,
         ar paskelbiami nebegaliojančiais pateikus prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo arba neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą.

      Vykstant svarstymo procedūrai pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį ir atsižvelgiant į jos ypatumus, neteisėtumas dėl
         to, kad ginčijamas sprendimas priimtas pavėluotai, negali lemti šio sprendimo pripažinimo niekiniu, nes, atsižvelgiant į pagrindinį
         teisinio saugumo principą, išvada, kad aktas niekinis, turi būti taikoma tik visiškai išimtiniais atvejais.

      (žr. 61 punktą)
BENDROJO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. kovo 22 d.(*)

      „Aplinka – Direktyva 2003/87/EB – Šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų prekybos sistema – 2008–2012 m. laikotarpio Latvijos apyvartinių taršos leidimų paskirstymo planas – Trijų mėnesių terminas – Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalis“
      Byloje T‑369/07
      Latvijos Respublika, iš pradžių atstovaujama E. Balode-Buraka ir K. Bārdiņa, vėliau L. Ostrovska ir galiausiai L. Ostrovska bei K. Drēviņa,

      ieškovė,
      palaikoma
      Lietuvos Respublikos, atstovaujamos D. Kriaučiūno,

      ir
      Slovakijos Respublikos, iš pradžių atstovaujamos J. Čorba, vėliau B. Ricziová,

      įstojusių į bylą šalių,
      prieš
      Europos Komisiją, atstovaujamą U. Wölker, E. Kalnins ir I. Rubene,

      atsakovę,
      palaikomą
      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, iš pradžių atstovaujamos Z. Bryanston-Cross, vėliau S. Behzadi-Spencer, I. Rao ir F. Penlington, padedamų baristerio J. Maurici,

      įstojusios į bylą šalies,
      dėl 2007 m. liepos 13 d. Komisijos sprendimo C(2007) 3409 dėl nacionalinio šiltnamio efektą sukeliančių apyvartinių taršos
         leidimų paskirstymo plano, kurį dėl 2008–2012 m. laikotarpio Latvijos Respublika pateikė pagal 2003 m. spalio 13 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/87/EB, nustatančią šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos [apyvartinių taršos] leidimų
         sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, p. 32; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         15 sk., 7 t., p. 631), pakeitimo iš dalies panaikinimo,

      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas J. Azizi (pranešėjas), teisėjai E. Cremona ir S. Frimodt Nielsen,
      posėdžio sekretorė K. Pocheć, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 21 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
       Tarptautiniai ir Bendrijos teisės aktai, susiję su Jungtinių Tautų bendrąja klimato kaitos konvencija ir Kioto protokolu
      1        Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos konvencijos, priimtos Niujorke 1992 m. gegužės 9 d. (toliau – JTBKKK) ir Europos
         bendrijos vardu patvirtintos 1993 m. gruodžio 15 d. Tarybos sprendimu 94/69/EB dėl Jungtinių Tautų bendrosios klimato kaitos
         konvencijos sudarymo (OL 1994, L 33, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 19 t., p. 167 ), pagrindinis
         tikslas yra pasiekti, kad šiltnamio efektą sukeliančių dujų koncentracijos atmosferoje stabilizuotųsi iki tokio lygio, kad
         pavojingas antropogeninis poveikis nesutrikdytų klimato sistemos. JTBKKK I priede pateiktas valstybių – konvencijos Šalių
         sąrašas, į kurį patenka ir Latvijos Respublika, be kita ko, priskirta prie į rinkos ekonomiką pereinamojoje stadijoje esančių
         šalių kategorijai. JTBKKK Bendrijoje įsigaliojo 1994 m. kovo 21 dieną.

      2        Siekiant pagrindinio JTBKKK tikslo, 1997 m. gruodžio 11 d. buvo priimtas JTBKKK Kioto protokolas (Sprendimas 1/CP.3 „[JTBKKK]
         Kioto protokolo priėmimas“). Kioto protokolo A priede išvardytos šiltnamio efektą sukeliančios dujos ir sektoriai ir emisijos
         šaltinių kategorijos, kuriems taikomas Kioto protokolas. Kioto protokolo B priede išvardytos šio protokolo šalys ir nustatyti
         jų įsipareigojimai, kiek riboti ir mažinti išmetamus teršalus, tarp jų ir Latvijos Respublikos, kurios tikslas – sumažinti
         teršalus 8 %.

      3        2002 m. balandžio 25 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Sprendimą 2002/358/EB dėl [JTBKKK] Kioto protokolo patvirtinimo Europos
         bendrijos vardu ir bendro jame numatytų įsipareigojimų vykdymo (OL L 130, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         11 sk., 42 t., p. 24). Kioto protokolas ir jo A bei B priedai pateikti Sprendimo 2002/358 I priede. Įsipareigojimų riboti
         ir mažinti išmetamus teršalus lentelė su skaičiais, skirta nustatyti išmetamų teršalų kiekius, atitinkamai suteiktus Bendrijai
         ir jos valstybėms narėms pagal Kioto protokolo 4 straipsnį, pateikta Sprendimo 2002/358 II priede.

       Teisės aktai, susiję su Bendrijos šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių taršos leidimų sistema
      4        2003 m. spalio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/87/EB, nustatančios šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos
         [apyvartinių taršos] leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, p. 32; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631), iš dalies pakeistos 2004 m. spalio 24 d. Tarybos ir Europos Parlamento
         direktyva 2004/101/EB (OL L 338, p. 18), 1 straipsnyje numatyta:

      „Ši direktyva nustato šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijų [apyvartinių taršos] leidimų sistemą Bendrijoje <...>, siekiant,
         kad būtų skatinamas taupus ir ekonomiškai efektyvus išmetamų šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos mažinimas.“

      5        Direktyvos 2003/87 9 straipsnis suformuluotas taip:

      „1.      Kiekvienam 11 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodytam laikotarpiui visos valstybės narės parengia nacionalinį planą ir nurodo bendrą
         leidimų skaičių, kurį jos ketina skirti tam laikotarpiui, ir kaip tą skaičių jos ketina skirti. Planas grindžiamas objektyviais
         ir skaidriais kriterijais, įskaitant išvardytuosius III priede, ir deramai atsižvelgiant į visuomenės pastabas. Komisija,
         nepažeisdama sutarties nuostatų, ne vėliau nei 2003 m. gruodžio 31 d. parengia III priede išvardytų kriterijų įgyvendinimo
         rekomendacijas.

      11 straipsnio 1 dalyje nurodyto laikotarpio planas paskelbiamas ir pateikiamas Komisijai bei kitoms valstybėms narėms ne vėliau
         nei 2004 m. kovo 31 d. Vėlesnių laikotarpių planas paskelbiamas ir pateikiamas Komisijai bei kitoms valstybėms bent 18 mėnesių
         iki atitinkamo laikotarpio pradžios.

      2.      Nacionaliniai paskirstymo planai svarstomi [Direktyvos 2003/87] 23 straipsnio 1 dalyje nurodytame komitete.
      3.      Komisija per tris mėnesius nuo valstybės narės nacionalinio paskirstymo plano pateikimo pagal šio straipsnio 1 dalį gali atmesti
         planą arba bet kokį jo aspektą remdamasi tuo, kad jis neatitinka III priede išvardytų kriterijų arba 10 straipsnio nuostatų.
         Valstybė narė pagal 11 straipsnio 1 arba 2 dalį sprendimą priima tik tada, jeigu pasiūlytiems pakeitimams pritaria Komisija.
         Komisija nurodo kiekvieno sprendimo atmesti planą priežastis.“

      6        Pagal Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 2 dalį:

      „Penkerių metų laikotarpiui, prasidedančiam 2008 m. sausio 1 d., ir kiekvienam vėlesniam penkerių metų laikotarpiui kiekviena
         valstybė narė nusprendžia dėl bendro leidimų skaičiaus, kurį ji skirs tam laikotarpiui, ir pradeda tų leidimų skyrimo kiekvieno
         įrenginio operatoriui procesą. Šis sprendimas priimamas bent prieš dvylika mėnesių iki atitinkamo laikotarpio pradžios ir
         grindžiamas pagal 9 bei 10 straipsnius parengtu valstybės narės nacionaliniu paskirstymo planu ir deramai atsižvelgiant į
         visuomenės pastabas.“

      7        Direktyvos 2003/87 III priede išvardyti dvylika nacionaliniams paskirstymo planams taikomų kriterijų. III priedo kriterijuose
         Nr. 1–3 numatyta:

      „1.      Atitinkamam laikotarpiui paskirtinų leidimų bendras skaičius atitinka valstybės narės įsipareigojimą pagal Sprendimą 2002/358/EB
         ir Kioto protokolą apriboti emisijas atsižvelgiant, pirma, į bendrą emisijų dalį, kurią sudaro tie leidimai, palyginti su
         šaltinių, kuriems netaikoma ši direktyva, emisijomis, ir, antra, nacionalinę energetikos politiką bei turėtų atitikti nacionalinę
         klimato kaitos programą. Bendras paskirtinų leidimų skaičius neturi būti didesnis nei reikalinga, kad būtų griežtai taikomi
         šio priedo kriterijai. Iki 2008 m. tas kiekis turi atitikti siekį, kad kiekviena valstybės narė pasiektų Sprendimu 2002/358/EB
         ir Kioto protokolu nustatytą tikslą ir dar daugiau nei juo [jais] [jai] buvo nustatyta.

      2.      Bendras paskirtinų leidimų skaičius turi atitikti tikrosios ir numatomos eigos, siekiant, kad valstybė narė prisidėtų prie
         Bendrijos pagal Sprendimą 93/389/EEB prisiimtų įsipareigojimų vykdymo [valstybė narė, įgyvendindama Sprendimą 93/389/EEB,
         prisidėtų prie Bendrijos įsipareigojimų vykdymo], įvertinimą.

      3.      Paskirtinų leidimų skaičius derinamas su veiklų, kurioms taikoma ši emisijų sumažinimo sistema, potencialu, įskaitant technologinį
         potencialą. Valstybės narės, skirstydamos leidimus, gali atsižvelgti į vykdant kiekvieną veiklą ir gaminant tam tikrą produktą
         vidutinę šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisiją ir vykdant visas veiklas užtikrinamą pažangą.

      <…>“
       Ginčo aplinkybės
      8        2006 m. rugpjūčio 16 d. laišku Latvijos Respublika pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 1 dalį pateikė Europos Bendrijų Komisijai
         savo nacionalinį paskirstymo planą dėl 2008–2012 m. laikotarpio (toliau – NPP). Pagal NPP Latvijos Respublika ketino skirti
         savo šalies pramonei, kuriai taikomas Direktyvos 2003/87 I priedas, vidutinį metinį viso 7,763883 milijonų anglies dioksido
         ekvivalento tonų (MteCO2) kiekį.

      9        2006 m. lapkričio 29 d. Komisija priėmė pirmąjį sprendimą atmesti planą, kurio rezoliucinė dalis suformuluota taip:

      „1 straipsnis
      Šis [NPP] dėl pirmojo penkerių metų laikotarpio, minimo direktyvos 11 straipsnio 2 dalyje, aspektas yra nesuderinamas su direktyvos [2003/87]
         III priedo kriterijais [Nr.] 1[–]3: bendro paskirtinų leidimų kiekio dalis – lygi 4,480580 [MteCO2] emisijos apimties per metus sumai – nesuderinama su pagal [2004 m. vasario 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos] sprendimą 280/2004/EB
         [dėl šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos Bendrijoje monitoringo mechanizmo ir Kioto protokolo įgyvendinimo (OL L 49,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 43 t., p. 273)] atliktais įvertinimais ir neatitinka [atitinkamos]
         veiklos emisijos mažinimo potencialo, įskaitant technologinį potencialą.

      2 straipsnis
      Nebus prieštaraujama [NPP] tik tuo atveju, jeigu jame bus padaryti toliau nurodyti pakeitimai nediskriminuojant ir jie bus
         pateikti Komisijai kuo greičiau, atsižvelgiant į terminus, būtinus nacionalinėms procedūroms įgyvendinti nepagrįstai neuždelsiant:
         paskirtinų leidimų bendras skaičius pagal Bendrijos sistemą sumažinamas 4,480580 [MteCO2].

      3 straipsnis
      1.      Latvijos [Respublikos] pagal [NPP] vidutiniškai per metus šiame plane nurodytiems įrenginiams ir naujai veikiantiems subjektams
         paskirtinų leidimų bendras skaičius, atitinkantis 3,283303 MteCO2, negali būti viršytas.

      2.      [NPP] gali būti iš dalies pakeistas be išankstinio Komisijos sutikimo, jei pakeitimas susijęs su tam tikriems įrenginiams
         skirtais leidimais, neviršijant bendro plane nurodytiems įrenginiams paskirtinų leidimų skaičiaus, pagerinus duomenų kokybę,
         arba jeigu juo siekiama sumažinti nemokamai skiriamų leidimų procentinę dalį, neviršijant direktyvos [2003/87] 10 straipsnyje
         nustatytų ribų.

      3.      Bet kokie [NPP] pakeitimai, kiti nei pakeitimai, kuriais siekiama įgyvendinti 2 straipsnį, turi būti pateikti anksčiau nei
         2006 m. gruodžio 31 d., t. y. per direktyvos [2003/87] 11 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą, ir Komisija jiems prieš tai
         turi būti pritarusi pagal direktyvos [2003/87] 9 straipsnio 3 dalį.

      4 straipsnis
      Šis sprendimas skirtas Latvijos Respublikai.“
      10      2006 m. gruodžio 29 d. laišku Latvijos Respublika pateikė Komisijai peržiūrėtą NPP, kuriame numatyta vidutiniškai per metus
         iš viso paskirti 6,253146 MteCO2.

      11      2007 m. kovo 30 d. anglų kalba surašytame laiške Komisija konstatavo, kad peržiūrėtame NPP esanti informacija yra neišsami,
         ir paprašė Latvijos Respublikos atsakyti į kai kuriuos klausimus bei pateikti papildomos informacijos.

      12      2007 m. balandžio 25 d. laišku Latvijos Respublika atsakė į šį prašymą pateikti informacijos.

      13      2007 m. liepos 13 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2007) 3409 dėl nacionalinio šiltnamio efektą sukeliančių apyvartinių taršos
         leidimų paskirstymo plano, kurį dėl 2008–2012 m. laikotarpio Latvijos Respublika pateikė pagal Direktyvą 2003/87/EB (toliau –
         ginčijamas sprendimas); sprendimo rezoliucinė dalis suformuluota taip:

      „1 straipsnis
      Šie Latvijos siūlomo [NPP] dėl penkerių metų laikotarpio, minimo direktyvos [2003/87] 11 straipsnio 2 dalyje, pakeitimo aspektai
         atitinka būtent toliau nurodytus kriterijus ir todėl jiems pritariama:

      1.      Atitinka direktyvos [2003/87] III priedo kriterijus [Nr.] 1[–]3: metinio bendro leidimų skaičiaus padidinimas, atitinkantis
         0,144813 [MteCO2], ir tai suderinama su pagal Sprendimą 280/2004/EB atliktais įvertinimais, ir [atitinkamos] veiklos emisijos mažinimo potencialą,
         įskaitant technologinį potencialą.

      <…>
      2 straipsnis
      Šis Latvijos siūlomo [NPP] dėl penkerių metų laikotarpio, minimo direktyvos [2003/87] 11 straipsnio 2 dalyje, pakeitimo aspektas
         nesuderinamas su toliau nurodytais kriterijais ir todėl jis atmetamas: nesuderinamas su direktyvos [2003/87] III priedo kriterijais
         [Nr.] 1[–]3: metinio bendro leidimų skaičiaus padidinimas, atitinkantis 2,825030 [MteCO2], o tai nesuderinama su pagal Sprendimą [280/2004] atliktais įvertinimais ir neatitinka [atitinkamos] veiklos emisijos mažinimo
         potencialo, įskaitant technologinį potencialą.

      3 straipsnis
      Šis sprendimas skirtas Latvijos Respublikai.“
      14      Ginčijamo sprendimo motyvų 1 punkte Komisija remiasi pirmojo sprendimo atmesti planą, pagal kurį leista Latvijos Respublikai
         iki 2006 m. gruodžio 31 d., t. y. per Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą, pateikti savo NPP dėl 2008–2012 m.
         laikotarpio pakeitimus, 3 straipsnio 3 dalimi.

      15      Ginčijamo sprendimo motyvų 3 punkte Komisija, be kita ko, konstatuoja: kadangi Latvijos Respublikos pateikta informacija apima
         esminį NPP pakeitimą, jam prieš tai turi pritarti Komisija pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį. Ginčijamas sprendimas
         apima tik šiuos pateiktos informacijos aspektus. Priimant ginčijamą sprendimą nebuvo atsižvelgta į kitus minėtos informacijos
         aspektus, ypač tuos, kurie skirti įgyvendinti pirmąjį sprendimą atmesti planą, arba kuriuose pateikiamas skirtingas požiūris
         nei minėtame sprendime Komisijos atliktas vertinimas.

      16      Ginčijamo sprendimo motyvų 6 punkte konstatuota, kad Latvijos Respublika nepateikė informacijos, galinčios pateisinti maksimalaus
         leidimų skaičiaus apskaičiavimo būdo, apibrėžto pirmajame sprendime atmesti planą, pakeitimą.

      17      Galiausiai ginčijamo sprendimo motyvų 8 punkte atsižvelgusi į Latvijos Respublikos pateiktus tikslesnius duomenis apie ypač
         dideles investicijas cemento srityje Komisija, remdamasi šiuo skaičiavimo būdu, pritaria patikslinimui padidinti esamą leidimų
         maksimalią kvotą, kaip nurodyta skundžiamo sprendimo 1 straipsnyje.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      18      Latvijos Respublika pareiškė šį ieškinį, kurį Teismo kanceliarija gavo 2007 m. rugsėjo 26 dieną.

      19      Atskiru dokumentu, kurį Teismo kanceliarija gavo tą pačią dieną, Latvijos Respublika paprašė, kad sprendimas būtų priimtas
         taikant pagreitintą procedūrą, numatytą Bendrojo Teismo procedūros reglamento 76a straipsnyje. 2007 m. lapkričio 13 d. sprendimu
         Teismas (trečioji kolegija) šį prašymą atmetė.

      20      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė pateikė prašymą leisti įstoti į bylą Komisijos pusėje, kurį Teismo
         kanceliarija gavo 2007 m. lapkričio 27 d. 2008 m. birželio 12 d. nutartimi Teismo trečiosios kolegijos pirmininkas leido jai
         įstoti į bylą. 2008 m. rugpjūčio 28 d. Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė pateikė savo įstojimo į
         bylą paaiškinimą.

      21      Atskiru dokumentu, kurį Teismo kanceliarija gavo 2007 m. gruodžio 14 d. ir kuris buvo patvirtintas 2008 m. gegužės 26 d. laišku,
         Latvijos Respublika pagal Procedūros reglamento 116 straipsnio 2 dalį paprašė užtikrinti tam tikrų ieškinio 7 priedo dalių
         konfidencialumą Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės atžvilgiu.

      22      Lietuvos Respublika pateikė prašymą leisti įstoti į šią bylą Latvijos Respublikos pusėje, kurį Teismo kanceliarija gavo 2007 m.
         gruodžio 27 d. 2008 m. birželio 12 d. nutartimi Teismo trečiosios kolegijos pirmininkas leido jai įstoti į bylą. 2008 m. rugpjūčio
         29 d. Lietuvos Respublika pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimą.

      23      Komisija pateikė savo pastabas dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės bei Lietuvos Respublikos
         pateiktų įstojimo į bylą paaiškinimų, kurias Teismo kanceliarija gavo 2009 m. sausio 6 d. Per nustatytą terminą Latvijos Respublika
         nepateikė pastabų dėl minėtų paaiškinimų.

      24      Slovakijos Respublika pateikė prašymą leisti įstoti į šią bylą Latvijos Respublikos pusėje, kurį Teismo kanceliarija gavo
         2008 m. vasario 7 d. 2008 m. birželio 12 d. nutartimi Teismo trečiosios kolegijos pirmininkas konstatavo, kad šis prašymas
         buvo pateiktas vadovaujantis Procedūros reglamento 115 straipsniu, tačiau pasibaigus šešių savaičių terminui, nustatytam to
         paties reglamento 115 straipsnio 1 dalyje. Todėl Teismo trečiosios kolegijos pirmininkas šį prašymą patenkino, bet kartu apribojo
         Slovakijos Respublikos teises iki numatytųjų minėto reglamento 116 straipsnio 6 dalyje.

      25      Latvijos Respublika, palaikoma Lietuvos Respublikos, Teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą,
      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      26      Komisija, palaikoma Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, Teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš Latvijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      27      Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.

      28      2010 m. liepos 12 d. laišku, imdamasis proceso organizavimo priemonių pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį, Teismas paprašė
         Komisijos pateikti tam tikrus dokumentus. Per nustatytą terminą Komisija patenkino šį prašymą.

      29      Per 2010 m. rugsėjo 21 d. teismo posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Teismo pateiktus klausimus.

       Dėl teisės
      30      Grįsdama savo ieškinį Latvijos Respublika pateikia keturis pagrindus, susijusius su, pirma, EB sutartimi energetikos politikos
         srityje nustatytų įgaliojimų nesilaikymu, antra, „nediskriminavimo principo“ pažeidimu, trečia, įsipareigojimų pagal Kioto
         protokolą nesilaikymu ir, ketvirta, Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino nesilaikymu.

       Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį nepriimtinumo pagrindo
       Šalių argumentai
      31      Anot Komisijos, kurią palaiko Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, nors Latvijos Respublika prašo
         panaikinti visą ginčijamą sprendimą, šis prašymas iš tikrųjų susijęs tik su jo 2 straipsnio panaikinimu, o ne su 1 straipsnio,
         kuriame padaryta išvada, kad tam tikri siūlomi peržiūrėto NPP pakeitimai yra suderinami su Direktyvos 2003/87 III priedo kriterijais.
         Ieškinys dėl akto panaikinimo gali būti pateiktas tik tada, kai šis aktas sukelia privalomų teisinių pasekmių, galinčių paveikti
         ieškovo interesus. Kadangi ginčijamo sprendimo 1 straipsniu nepaveikiami Latvijos Respublikos interesai, ji neturi jokio suinteresuotumo,
         kad būtų panaikintas šis straipsnis, todėl šiuo atžvilgiu ieškinys turi būti pripažintas nepriimtinu.

      32      Latvijos Respublika nesutinka su šiais argumentais.

       Teismo vertinimas
      33      Kalbant apie suinteresuotumą pareikšti ieškinį, kuriuo remiasi Komisija, reikia priminti, kad Sutartyje aiškiai atskiriama
         visų pirma institucijų ir valstybių narių teisė pareikšti ieškinį dėl panaikinimo ir, antra, tokia fizinių bei juridinių asmenų
         teisė. Kiekviena valstybė narė turi teisę ieškiniu dėl panaikinimo ginčyti Komisijos sprendimų teisėtumą, ir pasinaudojimas
         šia teise nesiejamas su reikalavimu pagrįsti suinteresuotumą pareikšti ieškinį. Todėl tam, kad valstybės narės ieškinys būtų
         priimtinas, ji neturi įrodyti, kad Komisijos aktas, kurį ji ginčija, sukelia jai teisinių pasekmių (2001 m. lapkričio 27 d.
         Teisingumo Teismo nutarties Portugalija prieš Komisiją, C‑208/99, Rink. p. I‑9183, 22 ir 23 punktai ir 2008 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo TV 2/Danija ir kt. prieš Komisiją, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 ir T‑336/04, Rink. p. II‑2935, 63 punktas). Ši išvada taip pat išplaukia iš teismo praktikoje
         pateikto suinteresuotumo pareikšti ieškinį apibrėžimo, kuris apima tik fizinių ar juridinių asmenų, o ne Sąjungos institucijų
         ar valstybių narių pareiškiamus ieškinius (žr. 2010 m. gegužės 21 d. Bendrojo Teismo sprendimo Prancūzija ir kt. prieš Komisiją, T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ir T‑456/04, Rink. p. II‑0000, 118 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      34      Be to, suinteresuotumo pareikšti ieškinį sąvoka negali būti painiojama su ginčytino akto samprata, pagal kurią aktas turi
         sukelti teisinių pasekmių, galinčių būti nepalankiomis, kad dėl jo būtų galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, o tai turi
         būti nustatoma nagrinėjant šio akto esmę (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C‑147/96, Rink. p. I‑4723, 25 ir 27 punktus; 33 punkte minėtos Teisingumo Teismo nutarties Portugalija prieš Komisiją 24 punktą ir 2004 m. sausio 28 d. Nutarties Nyderlandai prieš Komisiją, C‑164/02, Rink. p. I‑1177, 18 ir 19 punktus; 33 punkte minėto Sprendimo Prancūzija ir kt. prieš Komisiją 119 punktą). Negalima paneigti, kad ginčijamas sprendimas dėl savo esmės sukelia tokių teisinių pasekmių.

      35      Todėl reikia atmesti dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį pateiktą nepriimtinumo pagrindą.

      36      Teismas mano, kad pirmiausia vertėtų įvertinti ketvirtojo ieškinio pagrindo pagrįstumą.

       Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino nesilaikymu
       Pirminė pastaba
      37      Visų pirma reikia patikslinti, kad nors Komisija ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė tvirtina,
         kad šiuo ieškiniu Latvijos Respublika negali ginčyti pirmojo 2006 m. lapkričio 29 d. sprendimo atmesti planą, nes jį apskundė
         praleidusi terminus, ši aplinkybė, net jeigu ją laikytume įrodyta, neturi įtakos ketvirtojo ieškinio pagrindo priimtinumui,
         susijusiam su pačiam ginčijamam sprendimui būdingu trūkumu.

       Šalių argumentai
      38      Anot Latvijos Respublikos, palaikomos Lietuvos Respublikos, ginčijamą sprendimą reikia laikyti „neegzistuojančiu“, nes jis
         buvo priimtas nesilaikant Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies nuostatų. Pagal šią nuostatą Komisija gali atmesti NPP
         per tris mėnesius nuo tada, kai valstybė narė jį pateikė. Peržiūrėtas planas buvo pateiktas 2006 m. gruodžio 29 d. Todėl terminas,
         per kurį Komisija turėjo veikti, jeigu norėjo NPP atmesti iš dalies ar visą, baigėsi 2007 m. kovo 29 d. Tačiau Komisija tik
         2007 m. kovo 30 d. Latvijos Respublikai išsiuntė laišką – beje, surašytą anglų kalba, taip pažeisdama 1958 m. balandžio 15 d.
         Tarybos reglamentą Nr. 1, nustatantį kalbas, kurios turi būti vartojamos Europos ekonominėje bendrijoje (OL L 17, 1958, p. 385;
         2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t., p. 3), – kuriame ji visų pirma nurodė, kad peržiūrėtas NPP neišsamus,
         ir, antra, pareikalavo pateikti papildomų paaiškinimų. Galiausiai Latvijos Respublika nurodo, kad Direktyvos 2003/87 9 straipsnio
         3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino eiga prasidėjo nuo dienos, kai Komisija iš tikrųjų gavo jos 2006 m. gruodžio 29 d.
         laišką, kuriuo pateiktas peržiūrėtas NPP, o ne nuo tada, kai Komisija 2007 m. sausio 5 d. aptariamą dokumentą įregistravo.

      39      Komisija, palaikoma Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, mano, kad laikėsi Direktyvos 2003/87 9 straipsnio
         3 dalies nuostatų, nes joje numatytas trijų mėnesių terminas taikomas peržiūrėtam NPP, o ne jo pakeitimams. Anot jos, reikia
         aiškiai skirti, viena vertus, NPP pateikimą, nuo kurio prasideda šio termino eiga, nuo, antra vertus, siūlomų pakeitimų, kuriems
         nėra nustatytas joks terminas. Komisija pripažįsta, kad jeigu per trijų mėnesių terminą ji nepriima sprendimo, laikoma, kad
         NPP pritarta. Tačiau kitaip yra tuo atveju, kai valstybė narė pasiūlo minėto NPP pakeitimus. Tokiu atveju pagal Direktyvos 2003/87
         9 straipsnio 3 dalies antrą sakinį valstybė narė gali priimti sprendimą dėl skyrimo pagal minėtos direktyvos 11 straipsnį
         tik tada, jeigu pasiūlytiems pakeitimams pritaria Komisija, o tai reiškia, kad reikalingas aiškus Komisijos pritarimas.

      40      Komisijos teigimu, nors Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje jai nenustatytas joks terminas valstybės
         narės siūlomiems NPP pakeitimams pritarti, vis dėlto iš jo neišplaukia, kad ji turi neribotą laiką šiems pakeitimams nagrinėti.
         Anot Komisijos, ji turi nuspręsti dėl šio klausimo kuo greičiau ir bet kuriuo atveju prieš prasidedant atitinkam leidimų laikotarpiui.
         Be to, Komisija laikėsi 2005 m. lapkričio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Komisiją (T‑178/05, Rink. p. II‑4807) 55 punkto, kai savo 2007 m. kovo 30 d. laišku Latvijos Respublikos valdžios institucijoms pateikė
         prieštaravimus dėl siūlomų pakeitimų. Taip pat Komisija, priešingai nei Latvijos Respublika, teigia, kad minėto sprendimo
         73 punkte yra pateiktas tik obiter dictum ir jame patikslinama, kad nėra jokios priežasties manyti, jog pateikus neišsamų NPP negali prasidėti Direktyvos 2003/87 9 straipsnio
         3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino, per kurį Komisija gali atmesti planą, eiga. Anot Komisijos, viena vertus, aptariamo
         sprendimo dalį reikia aiškinti atsižvelgiant į konkrečias šios bylos aplinkybes. Kita vertus, Teismas tame pačiame punkte
         paaiškino, kad jei NPP yra neišsamus ar „preliminarus“, Komisija turi teisę jį atmesti arba dėl to, kad jis neatitinka direktyvoje
         nustatytų kriterijų, arba dėl to, kad remiantis juo negalima įvertinti, ar jis atitinka minėtus kriterijus. Tokiais atvejais
         Teismas mano, kad atmesdama NPP Komisija turi teisę įpareigoti valstybę narę pateikti naują išsamų NPP prieš tai, kol ji priims
         sprendimą pagal Direktyvos 2003/87 11 straipsnio 1 dalį.

      41      Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė priduria, kad Komisija turi turėti galimybę įvertinti NPP, o tai
         įmanoma tik tada, kai ji turi išsamią informaciją. Todėl Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatytas trijų mėnesių
         terminas turi prasidėti tik nuo tada, kai jai prieinama tokia informacija, antraip svarstymo procedūra prarastų savo naudingą
         poveikį. Iš tikrųjų, jeigu taip nebūtų, Komisija turėtų atmesti NPP vien dėl to, kad nepakanka informacijos, o tai lemtų,
         kad valstybė narė turėtų iš naujo pateikti savo NPP, dėl ko prasidėtų naujas trijų mėnesių terminas.

      42      Komisija, palaikoma Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, nurodo, kad pagal EB 10 straipsnyje numatytą
         lojalumo principą draudžiama jai, negavus visos informacijos, reikalingos NPP pakeitimams įvertinti atsižvelgiant į Direktyvos 2003/87
         III priedo kriterijus, automatiškai atmesti šiuos pakeitimus, nesuteikiant atitinkamai valstybei narei galimybės per nustatytą
         terminą pateikti trūkstamą informaciją. Jeigu taip nebūtų, siekdama laikytis trijų mėnesių termino, Komisija turėtų atmesti
         NPP pakeitimus, net jeigu valstybė narė savo iniciatyva ar paprašyta stengtųsi trūkstamą informaciją surinkti ir pateikti.
         Pasak Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, Latvijos Respublikos elgesys prieštarauja sąžiningumo
         principui, nes iš pradžių ji pripažino, kad NPP neišsamus ir pateikė Komisijos paprašytą papildomą informaciją, o vėliau pateikė
         kaltinimą, kad nesilaikyta trijų mėnesių termino.

      43      Per teismo posėdį atsakydama į Teismo klausimą Komisija atsisakė papildomo argumento, kad bet kuriuo atveju trijų mėnesių
         terminas prasidėjo tik nuo tos dienos, kai Komisijos generalinis sekretoriatas įregistravo peržiūrėtą NPP, t. y. nuo 2007 m.
         sausio 5 d., ir tai buvo užregistruota teismo posėdžio protokole.

      44      Galiausiai Komisija mano, kad nors 2007 m. kovo 30 d. laiškas buvo surašytas anglų, o ne latvių kalba, ši aplinkybė neturi
         įtakos ginčijamo sprendimo galiojimui. Ji pabrėžia, kad per labai trumpą terminą turėjo svarstyti 27 NPP ir kad daugelis valstybių
         narių, tarp jų – Latvijos Respublika, elgėsi mandagiai jos atžvilgiu, nes savo NPP jai siuntė išverstus į anglų kalbą. Vėlesnis
         susirašinėjimas laiškais taip pat vyko iš esmės anglų kalba. Taigi Komisija manė, jog Latvijos Respublika sutiko, kad svarstant
         NPP korespondencijos kalba būtų anglų, nes savo 2007 m. balandžio 25 d. laiške ji atsakė į 2007 m. kovo 30 d. laišką nepateikdama
         prieštaravimų dėl šios kalbos vartojimo. Bet kuriuo atveju Reglamento Nr. 1 pažeidimas yra procedūrinis pažeidimas, dėl kurio
         gali būti panaikintas galutinai priimtas aktas, tik jeigu jo nesant procedūros rezultatas būtų buvęs skirtingas. Nagrinėjamu
         atveju bet kokios tarp Komisijos ir Latvijos Respublikos vykusios korespondencijos vertimo į latvių kalbą pateikimas iš tikrųjų
         būtų prailginęs procedūrą, tačiau nepakeitęs rezultato.

       Teismo vertinimas
      –       Dėl Komisijos teisės kontroliuoti pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį
      45      Pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį Komisija per tris mėnesius nuo valstybės narės NPP pateikimo gali
         atmesti jį arba bet kokį jo aspektą remdamasi tuo, kad jis neatitinka šios direktyvos III priede išvardytų kriterijų arba
         10 straipsnio nuostatų. Pagal šios nuostatos antrą sakinį valstybė narė pagal tos pačios direktyvos 11 straipsnio 1 arba 2 dalį
         sprendimą priima tik tada, jeigu pasiūlytiems pakeitimams pritaria Komisija. Galiausiai šios nuostatos trečiame sakinyje numatyta,
         kad Komisija nurodo kiekvieno sprendimo atmesti planą priežastis.

      46      Kaip pripažinta teismo praktikoje, Komisijos teisė kontroliuoti ir atmesti NPP pagal Direktyvos 2003/879 straipsnio 3 dalį
         yra labai ribota, nes jai taikomi ir materialiniai, ir laiko apribojimai. Viena vertus, ši kontrolė apima tik Komisijos nagrinėjimą,
         ar NPP suderinamas su Direktyvos 2003/87 9 III priedo kriterijais ir 10 straipsnio nuostatomis, ir ji turi būti atlikta per
         tris mėnesius nuo tada, kai valstybė narė pateikia minėtą NPP (2007 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
         EnBW Energie Baden‑Württemberg prieš Komisiją, T‑387/04, Rink. p. II‑1195, 104 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo
         sprendimo Vokietija prieš Komisiją, T‑374/04, Rink. p. II‑4431, 116 punktą).

      47      Be to, Komisija nebūtinai priima sprendimą pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį vykdomos išankstinės kontrolės pabaigoje.
         Pateikus NPP, Komisija iš tiesų privalo kruopščiai ir nešališkai patikrinti jo suderinamumą su Direktyvos 2003/87 9 III priedo
         kriterijais ir 10 straipsnio nuostatomis. Iš žodžių „gali atmesti“ matyti, kad Komisija turi tam tikrą diskreciją šiuo klausimu.
         Be to, remiantis tuo darytina išvada, kad jeigu Komisija per tris mėnesius nuo tada, kai valstybė narė pateikia savo NPP,
         nepasinaudoja šia teise, valstybė narė iš principo gali įgyvendinti minėtą NPP Direktyvos 2003/87 11 ir paskesniuose straipsniuose
         numatytomis sąlygomis, nesant būtinybės gauti Komisijos pritarimą. Taigi NPP svarstymo procedūra nebūtinai turi būti užbaigta
         formaliu sprendimu, ypač kai vykstant šiai procedūrai valstybė narė pateikia visus prašomus pakeitimus. Tačiau Komisija taip
         pat gali būti priversta pasinaudoti įgaliojimu priimti sprendimą pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antrą sakinį,
         kai valstybė narė prieš pasibaigiant trijų mėnesių terminui, nepaisydama pateiktų prieštaravimų, nepakeičia arba atsisako
         pakeisti savo NPP. Iš tikrųjų, jei Komisija nepriima tokio sprendimo atmesti pateiktą NPP, šis NPP tampa galutinis, ir taikoma
         teisėtumo prezumpcija, leidžianti valstybei narei jį įgyvendinti (šiuo klausimu žr. 46 punkte minėtos Nutarties EnBW Energie Baden‑Württemberg prieš Komisiją 106, 107, 111, 115 ir 120 punktus).

      48      Šiuo klausimu Komisija negali pagrįstai teigti, kad Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antru sakiniu, kuriame nurodyta,
         jog „pasiūlytiems pakeitimams“ turi pritarti Komisija, reikalaujama, kad ji priimtų formalų sprendimą, kuriuo patvirtinami
         šie pakeitimai. Kaip Teismas jau yra nusprendęs, aptariami pakeitimai daromi vėlesnėje svarstymo procedūros stadijoje, t. y.
         kai Komisija pateikia prieštaravimų dėl pateikto NPP ar dėl kai kurių jo aspektų, ir jais siekiama pašalinti iš pradžių Komisijos
         išreikštus prieštaravimus dėl minėto NPP ar jo aspektų suderinamumo su Direktyvos 2003/87 9 III priedo kriterijais ir 10 straipsnio
         nuostatomis. Todėl Komisijos pritarimas minėtiems pakeitimams yra tik iš pradžių vykdant Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalimi
         jai suteiktą ribotą teisę kontroliuoti ir atmesti pateiktų prieštaravimų pasekmė, o ne bendrojo įgaliojimo patvirtinti išraiška
         (46 punkte minėtos Nutarties EnBW Energie Baden‑Württemberg prieš Komisiją 104 punktas). Be to, iš šios teismo praktikos nematyti, kad Komisijos pritarimas padarytiems NPP pakeitimams neprivalo būti
         atliktas formaliu sprendimu. Atvirkščiai, viena vertus, toks aiškinimas prieštarautų principui, pagal kurį Komisija neturi
         bendrojo įgaliojimo patvirtinti NPP. Kita vertus, jis būtų nesuderinamas su Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies trečio
         sakinio, kuriame numatomas tik sprendimas atmesti planą, o ne sprendimas jį patvirtinti, esme.

      49      Būtent atsižvelgiant į šiuos principus reikia įvertinti, ar nagrinėjamu atveju Komisija laikėsi Direktyvos 2003/87 9 straipsnio
         3 dalies nuostatų.

      –       Dėl pateikimo sąvokos pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį
      50      Reikia priminti, kad Latvijos Respublika iš esmės nurodo, jog vykstant peržiūrėto NPP svarstymo procedūrai Komisija nesilaikė
         Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino. 2006 m. gruodžio 29 d. pateikus minėtą peržiūrėtą
         planą, šis terminas baigėsi 2007 m. kovo 29 d. Tačiau Komisija tik 2007 m. kovo 30 d. išsiuntė jai prašymą pateikti informacijos –
         surašytą anglų kalba ir todėl pažeidžiant Reglamento Nr. 1 3 straipsnį, – kuriame nurodyta, kad minėtas NPP neišsamus.

      51      Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas ne per trijų mėnesių terminą nuo peržiūrėto NPP pateikimo
         2006 m. gruodžio 29 d., o tik 2007 m. liepos 13 d. Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar naujo trijų mėnesių termino
         eiga prasidėjo pateikus peržiūrėtą NPP po to, kai svarstymo procedūra laikinai buvo užbaigta priėmus pirmąjį sprendimą atmesti
         planą. Kitaip tariant, reikia įvertinti, ar NPP pateikimo sąvoka pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį apima tiek pirminio
         NPP, tiek Komisijai priėmus sprendimą atmesti planą peržiūrėto NPP pateikimą.

      52      Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies formuluotėje nedaromas „[NPP] pateikimo“, nuo kurio prasideda trijų mėnesių terminas,
         skirtumas pagal tai, ar tai pirminis NPP pateikimas, ar vėlesnis peržiūrėto NPP pateikimas būtent po to, kai Komisija priėmė
         sprendimą atmesti planą. Be to, patikslinimu, kad NPP pateikiamas „pagal [to paties] straipsnio 1 dalį“, pagal kurią „visos
         valstybės narės parengia [NPP] ir nurodo bendrą leidimų skaičių, kurį ketina skirti tam [tikram] laikotarpiui, ir kaip tą
         skaičių jos ketina skirti“, nepateikiama papildomų paaiškinimų šiuo klausimu, nes tiek pradinio NPP pateikimo, tiek vėlesnio
         peržiūrėto NPP pateikimo tikslas yra nurodyti, kiek valstybė narė ketina skirti leidimų.

      53      Be to, formuluote „pasiūlyti pakeitimai“ neatmetama valstybės narės galimybė, netgi pareiga pasiūlyti tokius pakeitimus formaliai
         pateikiant peržiūrėtą NPP, ypač kai yra esminės svarbos pakeitimų. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Teismas jau yra pripažinęs,
         kad, viena vertus, Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalies antru sakiniu nenustatomos jokios galimų pakeitimų ribos, ir,
         antra vertus, kad bet koks pakeitimas turi būti pateiktas Komisijai ir jos patvirtintas prieš tai, kol iš dalies pakeistas
         NPP galėtų būti pagrindas valstybės narės sprendimui pagal Direktyvos 2003/87 11 straipsnį priimti (40 punkte minėto Sprendimo
         Jungtinė Karalystė prieš Komisiją 56 punktas). Panašiai Teismas nusprendė, kad atmesdama NPP Komisija, prieš valstybei narei priimant sprendimą, turėjo teisę
         priversti ją pateikti naują išsamų NPP (40 punkte minėto Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Komisiją 73 punktas). Be to, vadovaujantis šiais principais, iš pirmojo sprendimo atmesti planą rezoliucinės dalies (2 straipsnis
         ir 3 straipsnio 3 dalis) matyti, jog Komisija pati manė, kad nagrinėjamu atveju visi NPP pakeitimai turi būti jai „pateikti“
         ir kad dėl to jiems taikoma jos išankstinė kontrolė pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį.

      54      Be to, teleologiniu požiūriu pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį pradėta procedūra, išskyrus Komisijos galimybę vykdyti
         išankstinę kontrolę, siekiama užtikrinti valstybių narių teisinį saugumą ir visų pirma leisti joms greitai, per trumpą laiką,
         nusistatyti būdą, kaip jos gali skirti apyvartinius taršos leidimus ir savo NPP pagrindu valdyti leidimų sistemą atitinkamu
         paskirstymo laikotarpiu. Atsižvelgiant į ribotą šio laikotarpio trukmę, kuri yra treji arba penkeri metai (Direktyvos 2003/87
         11 straipsnis), tiek Komisija, tiek valstybės narės yra teisėtai suinteresuotos tuo, kad bet kokie nesutarimai dėl NPP turinio
         būtų išspręsti greitai ir kad per visą šio NPP galiojimo laiką nekiltų rizika, jog Komisija jį užginčys (46 punkte minėtos
         Nutarties EnBW Energie Baden‑Württemberg prieš Komisiją 117 punktas).

      55      Šis aiškinimas taikomas bet kokiam NPP, nesvarbu, ar tai būtų iš pradžių pateikta, ar peržiūrėta ir vėliau pateikta versija.
         Be to, reikalavimas, kad pateikus peržiūrėtą NPP Komisija atliktų greitą ir veiksmingą kontrolę, yra juo labiau svarbus, kai
         prieš šią kontrolę buvo pirmoji pirminio NPP svarstymo stadija, kuri tam tikrais atvejais užbaigiama priimant sprendimą atmesti
         minėtą NPP planą ir vėliau jį pakeičiant. Nors Komisija teigia, kad turi teisę svarstyti pasiūlytus NPP pakeitimus ar peržiūrėtą
         NPP neprivalėdama laikytis Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje numatyto trijų mėnesių termino, toks požiūris gali prieštarauti
         greitos ir veiksmingos kontrolės tikslui ir teisiniam saugumui, į kurį NPP teikianti valstybė narė turi teisę, kad galėtų
         paskirstyti apyvartinius taršos leidimus jos teritorijoje esantiems įrenginiams prieš prasidedant leidimų laikotarpiui pagal
         minėtos direktyvos 11 straipsnį.

      56      Galiausiai Komisija negali teigti, kad pasibaigus antrajai svarstymo stadijai, susijusiai su pasiūlytų NPP pakeitimų įvertinimu,
         ji privalo priimti formalų sprendimą dėl minėtų pasiūlymų patvirtinimo, ir tuo ši stadija skiriasi nuo su iš pradžių pateiktu
         NPP susijusios stadijos, nes toks sprendimas nėra nei numatytas Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalyje, nei būtinas (žr.
         šio sprendimo 48 punktą).

      57      Todėl darytina išvada, kad pateikimo sąvoka pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį apima tiek pirminės, tiek vėlesnių
         skirtingų NPP versijų pateikimą, vadinasi, nuo kiekvieno iš šių pateikimų prasideda naujas trijų mėnesių terminas.

      –       Dėl trijų mėnesių termino pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį pasibaigimo
      58      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nagrinėjamu atveju 2006 m. gruodžio 29 d. pateikus peržiūrėtą NPP prasidėjo naujas trijų
         mėnesių terminas pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį.

      59      Atsižvelgiant į tai, kad trijų mėnesių terminas pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį pasibaigė 2007 m. kovo 29 d.,
         2007 m. kovo 30 d. Latvijos Respublikai išsiųstas Komisijos prašymas pateikti informacijos buvo pavėluotas. Todėl nėra reikalo
         vertinti, ar, pirma, tokio pobūdžio prašymas, netgi jeigu buvo pateiktas per šį terminą, galėjo jį nutraukti ar sustabdyti,
         ir, antra, ar toks nutraukimo ar sustabdymo poveikis galėjo būti, nepaisant to, kad šis laiškas buvo surašytas anglų, o ne
         latvių kalba.

      60      Remiantis tuo darytina išvada, kad peržiūrėtas NPP tapo galutinis 2007 m. kovo 30 d.

      61      Tačiau, priešingai nei teigia Latvijos Respublika, procedūrinis pažeidimas, susijęs su trijų mėnesių termino pagal Direktyvos 2003/87
         9 straipsnio 3 dalį nesilaikymu, nėra toks sunkus ir aiškus, kad galėtų pateisinti ginčijamo akto pripažinimą niekiniu (žr.
         2008 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑196/07, neskelbiamo Rinkinyje, 35 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Institucijų aktams, net ir neteisėtiems, taikoma
         galiojimo prezumpcija ir todėl jie sukelia teisinių pasekmių tol, kol nepanaikinami pareiškus ieškinį dėl panaikinimo, ar
         paskelbiami nebegaliojančiais pateikus prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo arba neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą
         (2008 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą, T‑256/07, Rink. p. II‑3019, 55 punktas ir jame nurodyta teismų praktika). Kaip konstatuota šio sprendimo 47 punkte, atsižvelgiant
         į svarstymo procedūros pagal Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalį ypatumus, pasibaigus šiai procedūrai ir Komisijai nepriėmus
         sprendimo per trijų mėnesių terminą, NPP tampa galutinis ir jam taikoma teisėtumo prezumpcija. Vis dėlto nagrinėjamu atveju
         konstatuotas pažeidimas, t. y. tai, kad ginčijamas sprendimas priimtas pavėluotai, negali būti laikomas tokiu sunkiu ir akivaizdžiu,
         kad lemtų šio sprendimo neegzistavimą. Iš tikrųjų, atsižvelgiant į pagrindinį teisinio saugumo principą, išvada, kad aktas
         neegzistuoja, turi būti taikoma tik visiškai išimtiniais atvejais (šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo
         sprendimo Komisija prieš BASF ir kt., C‑137/92 P, Rink. p. I‑2555, 48 ir 55 punktus; 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Chemie Linz prieš Komisiją, C‑245/92 P, Rink. p. I‑4643, 93 ir 95 punktus ir 2004 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑475/01, Rink. p. I‑8923, 18 ir 20 punktus).

      62      Todėl ginčijamą sprendimą reikia panaikinti dėl to, kad pažeista Direktyvos 2003/87 9 straipsnio 3 dalis, nesant reikalo spręsti
         dėl kitų Latvijos Respublikos nurodytų ieškinio pagrindų priimtinumo ir esmės.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      63      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Latvijos Respublikos pateiktus
         reikalavimus.

      64      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo
         išlaidas. Todėl Lietuvos Respublika, Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė ir Slovakijos Respublika
         padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      BENDRASIS TEISMAS (trečioji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2007 m. liepos 13 d. Komisijos sprendimą C(2007) 3409 dėl nacionalinio šiltnamio efektą sukeliančių dujų apyvartinių
            taršos leidimų paskirstymo plano, kurį dėl 2008–2012 m. laikotarpio Latvijos Respublika pateikė pagal 2003 m. spalio 13 d.
            Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/87/EB, nustatančią šiltnamio efektą sukeliančių dujų emisijos [apyvartinių taršos]
            leidimų sistemą Bendrijoje ir iš dalies keičiančią Tarybos direktyvą 96/61/EB (OL L 275, p. 32, 2004 m. specialusis leidimas
            lietuvių k., 15 sk., 7 t., p. 631), pakeitimo iš dalies.
      2.      Europos Komisija padengia savo ir Latvijos Respublikos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Lietuvos Respublika, Slovakijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi
            išlaidas.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Paskelbta 2011 m. kovo 22 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: latvių.


Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas 2004 m. sausio 29 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-218/02.


2014 m. gruodžio 9 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Feralpi Holding SpA prieš Europos Komisiją.#Konkurencija – Karteliai – Gelžbetonio armatūros strypų arba ričių rinka – Sprendimas, kuriuo pagal Reglamentą (EB) Nr. 1/2003 pasibaigus EAPB sutarties galiojimo laikui konstatuojamas AP 65 straipsnio pažeidimas – Kainų ir mokėjimo terminų nustatymas – Gamybos ar pardavimo ribojimas arba kontrolė – Esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimas – Kompetencijos nebuvimas – Teisinis pagrindas – Teisės į gynybą pažeidimas – Gero administravimo, proporcingumo ir procesinio lygiateisiškumo principas – Pripažinimo kriterijai – Rinkos apibrėžimas – AP 65 straipsnio pažeidimas – Baudos – Senatis – Sunkumas – Trukmė.#Byla T-70/10.


title: 2017 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Airiją.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvė teikti paslaugas – Automobiliai – Vienoje iš valstybių narių gyvenančio asmens automobilio nuoma arba išperkamoji nuoma iš kitoje valstybėje narėje įsteigto tiekėjo – Registracijos mokestis – Viso mokesčio sumokėjimas registruojant – Mokesčio grąžinimo sąlygos – Proporcingumas.#Byla C-552/15.

text: unsupported format