title: 2009 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Įsisteigimo laisvė - Direktyva 96/96/EB - Nacionalinės teisės aktai - Teisės verstis transporto priemonių patikros veikla ribojančios sąlygos - EB 45 straipsnis - Su viešosios valdžios funkcijų vykdymu susijusi veikla - Kelių eismo saugumas - Proporcingumas. # Byla C-438/08.

text:
      Byla C‑438/08
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Portugalijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Įsisteigimo laisvė – Direktyva 96/96/EB – Nacionalinės teisės aktai – Teisę verstis transporto priemonių patikros veikla ribojančios sąlygos – EB 45 straipsnis – Su viešosios valdžios funkcijų vykdymu susijusi veikla – Kelių eismo saugumas – Proporcingumas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai
      (EB 43 straipsnis)
      2.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Nukrypti leidžiančios nuostatos – Su viešosios valdžios
            funkcijų vykdymu susijusi veikla – Taikymo sritis
      (EB 45 straipsnis; Tarybos direktyvos 96/96 2 straipsnis)
      1.        Įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį neįvykdo valstybė narė, kuri kitų valstybių narių įmonėms, siekiančioms šioje valstybėje
         narėje vykdyti transporto priemonių patikros veiklą, nustato apribojimus laisvai steigtis, t. y. leidimai suteikiami atsižvelgiant
         į visuomenės interesą, reikalaujama turėti ne mažesnį kaip 100 000 EUR įstatinį kapitalą, ribojamas įmonių veiklos objektas
         ir nustatytos narių, valdytojų ir administratorių nesuderinamumo su kita veikla taisyklės.

      Iš tikrųjų, net jei nacionalinės teisės aktuose numatyti reikalavimai taikomi vienodai tiek atitinkamoje valstybėje narėje,
         tiek kitose valstybėse narėse įsteigtiems subjektams, jie gali sutrukdyti ūkio subjektams, neatitinkantiems juose apibrėžtų
         kriterijų, įsisteigti minėtoje valstybėje narėje siekiant vykdyti transporto priemonių patikrą. Visuomenės intereso kriterijus
         būtent gali sudaryti kompetentingoms institucijoms sąlygas nepagrįstai naudotis savo diskrecija, suteikiant joms galimybę
         atsisakyti išduoti tam tikriems suinteresuotiesiems ūkio subjektams leidimą verstis transporto priemonių patikros veikla,
         nors jie ir tenkintų kitas teisės aktuose nustatytas sąlygas. Be to, neįrodžius tokių priemonių būtinybės ir proporcingumo,
         palyginti su siekiamu tikslu, jos negali būti laikomos pateisinamomis pagrindais, susijusiais su kelių eismo saugumo apsauga.

      (žr. 30, 49 ir 53 punktus bei rezoliucinę dalį)
      2.        Remiantis Direktyvos 96/96 dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių motorinių transporto priemonių ir jų priekabų techninę
         apžiūrą, suderinimo 2 straipsniu, kai valstybė narė techninės apžiūros įstaigų valdymą paveda privačioms įmonėms, ji ir toliau
         vykdo jų tiesioginę priežiūrą. Iš tikrųjų pagal šio straipsnio pirmą sakinį valstybė narė privalo skirti kompetentingas įstaigas,
         nustatyti įgaliojimų joms suteikimo procedūrą ir vykdyti jų tiesioginę priežiūrą. Pagal šio straipsnio antrą sakinį, kuriame
         minimos atsargos priemonės, kurių turi būti imamasi kilus interesų konfliktui patikros veiklos ir transporto priemonių remonto
         veiklos atveju, valstybės narės turi daryti visa, kas įmanoma, kad būtų užtikrintas transporto priemonių techninės apžiūros
         objektyvumas ir aukšta kokybė. Iš vartojamo žodžių junginio „visa, kas įmanoma“ matyti, kad Direktyva 96/96 siekiama, jog
         valstybė griežtai įgyvendintų šiuos du konkrečius kokybės tikslus, t. y. transporto priemonių techninės apžiūros objektyvumą
         ir aukštą lygį tuo atveju, kai kyla interesų konfliktas, tačiau a fortiori taip pat vykdydama privačių transporto priemonių patikros įmonių priežiūros užduotį, apibrėžtą Direktyvos 96/96 2 straipsnio
         pirmame sakinyje. Šiomis sąlygomis ir atsižvelgiant į tai, kad privačios įmonės, kurios vykdo savo veiklą aktyviai prižiūrimos
         kompetentingos viešosios valdžios institucijos, atsakingos už šių įmonių atliekamą kontrolę ir priimtus sprendimus, negali
         būti laikomos „tiesiogiai ir konkrečiai dalyvaujančiomis vykdant viešąsias funkcijas“ EB 45 straipsnio prasme; privačių transporto
         priemonių techninės apžiūros įmonių veikla nepatenka į EB 45 straipsnyje numatytos išimties taikymo sritį.

      (žr. 37, 42–43 ir 45 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 22 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Įsisteigimo laisvė – Direktyva 96/96/EB – Nacionalinės teisės aktai – Teisę verstis transporto priemonių patikros veikla ribojančios sąlygos – EB 45 straipsnis – Su viešosios valdžios funkcijų vykdymu susijusi veikla – Kelių eismo saugumas – Proporcingumas“
      Byloje C‑438/08
      dėl 2008 m. spalio 3 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama E. Traversa ir M. Teles Romão, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Portugalijos Respubliką, atstovaujamą L. Fernandes ir A. Pereira de Miranda,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas einantis trečiosios kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai E. Juhász,
         G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz (pranešėjas),

      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo konstatuoti, kad nustačiusi kitų valstybių narių įmonėms,
         siekiančioms Portugalijoje vykdyti transporto priemonių patikros veiklą, apribojimus laisvai steigtis, t. y. leidimai suteikiami
         atsižvelgiant į visuomenės interesą, reikalaujama turėti ne mažesnį kaip 100 000 EUR įstatinį kapitalą, ribojamas įmonių veiklos
         objektas ir nustatytos narių, valdytojų ir administratorių nesuderinamumo su kita veikla taisyklės, Portugalijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      2        1996 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 96/96/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių motorinių transporto priemonių
         ir jų priekabų techninę apžiūrą, suderinimo (OL 1997 L 46., p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 2 t., p. 514)
         33 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:

      „<…> Bendrijos priemonės, numatytos šioje direktyvoje, yra būtinos, kad būtų pasiektas techninių apžiūrų reikalavimų suderinimas,
         kad būtų išvengta konkurencijos iškraipymų tarp pervežimo įmonių savininkų ir būtų garantuota, kad transporto priemonės yra
         tinkamai tikrinamos ir prižiūrimos; <…>“.

      3        Direktyvos 96/96 1 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Kiekvienoje valstybėje narėje registruotoms motorinėms transporto priemonėms ir jų priekaboms bei puspriekabėms turi būti
         periodiškai atliekama techninė apžiūra, laikantis šios direktyvos <…>“

      4        Šios direktyvos 2 straipsnis išdėstytas taip:

      „Techninę apžiūrą, numatytą šioje direktyvoje, atlieka valstybė arba valstybės institucija, kurią valstybė įpareigoja atlikti
         šį uždavinį, arba institucijos ar įmonės, kurias skiria ir tiesiogiai prižiūri valstybė, įskaitant pagal įstatymą įgaliotas
         privačias įmones. Kuomet konkrečios įmonės, paskirtos būti transporto priemonių techninės apžiūros centrais, taip pat atlieka
         transporto priemonių remontą, valstybės narės daro visa, kas įmanoma, kad būtų užtikrintas transporto priemonių techninės
         apžiūros objektyvumas ir aukšta kokybė.“

       Nacionalinės teisės aktai
      5        Pagal 1999 m. gruodžio 15 d. Dekreto įstatymo Nr. 550/99 dėl motorinių transporto priemonių techninės patikros veiklos (toliau
         – Dekretas įstatymas) 3 straipsnį:

      „1.      Atsižvelgiant į Generalinės kelių eismo tarnybos pasiūlymą, leidimas verstis transporto priemonių patikros veikla išduodamas
         Vidaus reikalų ministro sprendimu nacionaliniams ar užsienio juridiniams asmenims, jeigu pastarieji teisėtai įsteigti nacionalinėje
         teritorijoje.

      2.      Generalinė kelių eismo tarnyba pirmesnėje dalyje nurodytą pasiūlymą gali pateikti, tik jeigu visuomenės suinteresuotumas patikros
         vykdymu pateisina šio leidimo išdavimą.“

      6        Kadangi Generalinė kelių eismo tarnyba po kurio laiko buvo panaikinta, jos įgaliojimai, susiję su transporto priemonių patikra,
         buvo perduoti Viešajam judėjimo ir kelių transporto priemonių institutui.

      7        Dekreto įstatymo 6 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Įmonės, kurios pateikia gebėjimą įgyvendinti įrodančią studiją ir kurios pateisina išteklius, būtinus užtikrinti patikros
         centrų atidarymą ir gerą valdymą, laikomos techniškai, ekonomiškai ir finansiškai pajėgiomis.

      2.      Studijos turinys ir struktūra bei finansinio pajėgumo rodikliai, nurodyti ankstesnėje dalyje, apibrėžiami Vidaus reikalų ministro
         įsakymu.“

      8        Remiantis šio straipsnio 2 dalimi buvo priimtas 2000 m. gruodžio 9 d. Įsakymas Nr. 1165/2000, kuriuo patvirtinti nuostatai
         dėl viešųjų pirkimų konkurso įrengiant transporto priemonių patikros centrus (toliau – Įsakymas), kurio 1 dalyje nustatyta:

      „Leidimas verstis transporto priemonių patikros veikla priklauso nuo techninių, ekonominių ir finansinių pajėgumų patikrinimo,
         numatyto 1999 m. gruodžio 15 d. Dekreto įstatymo Nr. 550/99 4 ir 6 straipsniuose, o suinteresuotasis asmuo turi pateikti šiuos
         dokumentus:

      <…>
      e) dokumentą, patvirtinantį, kad suinteresuotasis asmuo turi minimalų 100 000 EUR dydžio įstatinį kapitalą arba jo ekvivalentą
         eskudais <…>.“

      9        Dekreto įstatymo 7 straipsnyje numatyta:

      „Transporto priemonių patikros veikla negalima leisti verstis įmonėms, jeigu:
      a) jų veiklos objektas neapsiriboja transporto priemonių patikros veiklos vykdymu;
      b) jų nariai, valdytojai ar administratoriai užsiima transporto priemonių, jų dalių ar priedų gamyba, remontu, nuoma, importu
         ar prekyba arba vykdo su transportu susijusią veiklą.“

       Ikiteisminė procedūra
      10      Manydama, kad nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatomos leidimo verstis transporto priemonių patikros veikla suteikimo
         sąlygos, kėlė suderinamumo su EB 43 straipsnyje įtvirtintu įsisteigimo laisvės principu problemų, Komisija nusprendė pradėti
         EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą ir 2005 m. spalio 18 d. laišku išsiuntė Portugalijos Respublikai oficialų pranešimą.

      11      Pratęsus atsakymo terminą iki 2006 m. vasario 18 d., Portugalijos Respublika pateikė atsakymą 2006 m. balandžio 25 d. laišku.
         Po šio atsakymo vis dar laikydamasi nuomonės, kad aptariami teisės aktai neatitiko EB 43 straipsnio, 2006 m. gruodžio 15 d.
         Komisija jai išsiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai
         atsižvelgta.

      12      Portugalijos Respublika pirmiausia į šią pagrįstą nuomonę atsakė 2007 m. sausio 29 d. laišku, nurodydama, kad, siekiant panaikinti
         kritikuojamas nuostatas, buvo parengtas teisės akto, keičiančio Dekretą įstatymą, teksto projektas. 2008 m. sausio 11 d. laišku
         ji patvirtino, kad ši peržiūros procedūra turėjo pasibaigti 2008 m. sausio mėnesio pabaigoje, o vėliau 2008 m. gegužės 19 d.
         laišku – kad ši procedūra yra paskutinėje stadijoje. Negalėdama padaryti išvados, jog buvo priimtos visos priemonės, būtinos
         tam, kad nacionalinės teisės aktai atitiktų EB 43 straipsnį, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      13      Komisija visų pirma mano, kad EB 45 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtinta išimtis, kuria remiasi Portugalijos Respublika
         tam, kad įrodytų savo teisės aktų atitiktį EB 43 straipsniui, šioje byloje netaikoma.

      14      Viena vertus, išimtimi, susijusia su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, gali būti remiamasi tik diskriminacinių priemonių
         atveju, tačiau aptariama leidimų tvarka tiesiogiai taikoma tiek nacionaliniams, tiek užsienio subjektams. Kita vertus, ši
         išimtis aiškinama griežtai ir ji taikoma tik veiklai, kuri per se susijusi su tiesioginiu ir konkrečiu dalyvavimu vykdant viešosios valdžios funkcijas.

      15      Portugalijos Respublika savo atsakyme į oficialų pranešimą patvirtino, kad transporto priemonių patikra yra ekonominė veikla
         ir kad patikros įmonių atsakomybę už per patikrą ar dėl jos padarytą žalą reglamentuoja privatinė teisė. Patikros dokumento
         ar vinjetės išdavimas nėra viešosios valdžios funkcijų vykdymo įrodymas. Tai, kad gali būti skiriamos sankcijos už su transporto
         priemonių patikra susijusių taisyklių pažeidimą, taip pat nėra svarbu. Iš tikrųjų tokias sankcijas tik gali skirti policijos
         ar teisminės institucijos, nes patikrą atliekančios įmonės neturi įgaliojimo naudoti prievartą.

      16      Todėl Komisija teigia, kad leidimo verstis transporto priemonių patikros veikla suteikimo sąlygos sudaro įsisteigimo laisvės
         apribojimą, kuris nesuderinamas su EB 43 straipsniu. Visų pirma dėl Dekreto įstatymo 3 straipsnio 2 dalyje numatyto naujų
         leidimų išdavimo atsižvelgiant į visuomenės interesą kitų valstybių narių juridiniai asmenys, siekiantys užsiimti šia veikla
         Portugalijoje, tampa priklausomi nuo kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų diskrecijos. Taigi šie teisės aktai neatitinga
         sąlygų, įtvirtintų Teisingumo Teismo praktikoje, pagal kurią tam, kad išankstinio administracinio leidimo suteikimo tvarka
         būtų pateisinama, ji turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminuojančiais ir iš anksto žinomais kriterijais, užtikrinančiais,
         kad taip bus pakankamai apribota nacionalinių valdžios institucijų diskrecija.

      17      Be to, visuomenės intereso kriterijus negali būti pateisinamas kelių eismo saugumo apsaugos motyvais, nes Komisija šiuo atžvilgiu
         patikslina, kad proporcingumo sąlyga nėra tenkinama. Iš tikrųjų nagrinėjama nacionalinė tvarka nėra tinkama užtikrinti šio
         tikslo įgyvendinimą, nes ja neatsižvelgiama į patikros centrų veikimą. Be to, leidimo suteikimas remiantis nekonkrečiu visuomenės
         intereso kriterijumi viršija tai, kas būtina kelių eismo saugumo tikslui pasiekti.

      18      Antra, Komisija tvirtina, kad Dekreto įstatymo 6 straipsnio 1 dalyje, skaitomoje kartu su Įsakymo 14 straipsnio e punktu,
         numatytas 100 000 EUR minimalaus įstatinio kapitalo reikalavimas trukdo, remiantis 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimu Komisija prieš Portugaliją (C‑171/02, Rink. p. I‑5645, 54 punktas), Bendrijos ūkio subjektui, turinčiam mažesnį įstatinį kapitalą, įsisteigti Portugalijos
         teritorijoje. Be to, ji teigia, kad Portugalijos Respublikos argumentas, jog šiuo reikalavimu siekiama užtikrinti patvirtintų
         įmonių finansinį pajėgumą, yra nepriimtinas. Iš tikrųjų egzistuoja mažiau ribojantys būdai apsaugoti kreditorius, kaip antai
         garantijos ar draudimo sutarties sudarymas (minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 55 punktas).

      19      Trečia, Komisijos teigimu, Dekreto įstatymo 7 straipsnio a punktas, kuriuo transporto priemonių patikrą vykdančių įmonių veiklos
         objektas apribojamas vien šia veikla, taip pat nėra suderinamas su EB 43 straipsniu. Iš tikrųjų ūkio subjektai teisėtai teikiantys
         kitas paslaugas jų įsisteigimo valstybėje narėje, tam, kad galėtų vykdyti veiklą Portugalijoje, turėtų pakeisti įmonės veiklą
         ar net savo vidaus struktūrą. Negalima remtis kelių eismo saugumo tikslu, nes nagrinėjama nuostata nėra tinkama šiam tikslui
         pasiekti, o patikrų kokybė gali būti užtikrinama taikant kokybės kontrolės procedūras. Galiausiai dėl tikslo mažinti nesąžiningas
         patikras Komisija pastebi, kad negalima paprasčiausia preziumuoti patikrų nesąžiningumo, kai vykdoma susijusi veikla ir kad
         tokių patikrų rizika neegzistuoja vykdant su transporto priemonių patikra nesusijusią veiklą. Be to, galima numatyti mažiau
         ribojančias priemones.

      20      Ketvirta, Komisija teigia, kad nesuderinamumo taisyklės, nustatytos transporto priemonių patikros įmonių nariams, valdytojams
         ir administratoriams pagal Dekreto įstatymo 7 straipsnio b punktą gali turėti panašų ribojantį poveikį, nes teisėtai kitoje
         valstybėje narėje jau įsisteigę ūkio subjektai, joje užsiimantys kita veikla, būtų įpareigoti pakeisti savo vidaus struktūrą,
         atsiskirti nuo kitų narių ar atsisakyti nesuderinamos veiklos. Be to, Komisija mano, kad tokios taisyklės nėra proporcingos
         nurodytiems kelių eismo saugumo, patikros objektyvumo ir nesąžiningumo prevencijos tikslams. Egzistuoja mažiau ribojantys
         sprendimai, kaip antai pareiga, kad transporto priemones, naudojamas įmonės narių, valdytojų ar administratorių susijusioje
         veikloje, patikrintų kita įmonė, arba, atvirkščiai, jei patikros rezultatai yra neigiami, pareiga, kad remontą atliktų nepriklausoma
         įmonė, draudimas tikrinti savo vadovų, personalo ar jų artimųjų transporto priemones, sisteminis įmonių tikrinimas arba net
         civilinių ar baudžiamųjų sankcijų sistemos nustatymas.

      21      Portugalijos Respublika tvirtina, kad nediskutuotina, jog transporto priemonių techninė patikra patenka į bendrojo kelių eismo
         saugumo intereso sritį. Ji tvirtina, viena vertus, kad ši veikla yra pačios valstybės atsakomybė, tačiau ši gali bendradarbiauti
         su privačiomis įmonėmis, o tai patvirtina Direktyvos 96/96 2 straipsnis. Vis dėlto įgaliojimų suteikimas tokioms įmonėms bet
         kuriuo atveju nėra šios valstybės funkcijos pasisavinimas. Ginčijamų kriterijų nustatymą pateisina būtinybė, jog valstybė
         vykdytų specialią privačių subjektų, kuriems leista šią veiklą vykdyti suteikus įgaliojimus, kontrolę.

      22      Kita vertus, šios įgaliotos privačios įmonės vykdo veiklą, susijusią su viešosios valdžios funkcijų vykdymu. Teoriškai egzistuoja
         dvi aptariamos veiklos vykdymo galimybės. Patikros parengiamuosius darbus atlieka privačios įmonės, o sertifikatą išduoda
         valdžios institucija, arba patikrą atlieka ir sertifikatą išduoda privati įmonė, prižiūrima valdžios institucijos. Pagal Portugalijos
         sistemą patikros procedūra, kurios funkcija yra grynai parengiamoji, užbaigiama sprendimu patvirtinti arba nepatvirtinti transportų
         priemonių atitiktį taikytinoms normoms nesikišant viešosios valdžios administracijai. Šie sprendimai dėl savo poveikio transporto
         priemonės savininko teisėms prilygsta viešosios valdžios vykdymui.

      23      Todėl Portugalijos Respublika mano, kad transporto priemonių patikros veikla yra tiesiogiai susijusi su viešosios valdžios
         funkcijų vykdymu. Taigi, net darant prielaidą, jog aptariamos normos yra nesuderinamos su EB 43 straipsniu, jos pateisinamos
         pagal EB 45 straipsnio pirmą pastraipą.

      24      Bet kuriuo atveju Portugalijos Respublika teigia, kad ji pradėjo Dekreto įstatymo peržiūros procedūrą, kuria siekiama iš esmės
         pakeisti išankstinio leidimo tvarką į konkurso tvarka suteikiamų koncesijų sistemą. Priėmus ir paskelbus šį naują tekstą,
         o tai padaryti buvo iš pradžių numatyta 2009 m. pirmojo ketvirčio pabaigoje, paskui 2009 m. liepos mėnesį, kaip matyti iš
         tripliko, Dekretu įstatymu nustatytos leidimo sąlygos ir galimi įsisteigimo laisvės apribojimai būtų pašalinti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
       Dėl apribojimo buvimo
      25      Komisija iš esmės kaltina Portugalijos Respubliką, kad ši privatiems ūkio subjektams, siekiantiems jos teritorijoje vykdyti
         transporto priemonių patikros veiklą, nustatė EB 43 straipsnio neatitinkančias teisės verstis šia veikla taisykles.

      26      Pirmiausia reikia nurodyti, kad Direktyva 96/96, atsižvelgiant į jos 33 konstatuojamąją dalį, siekiama kad būtų pasiektas
         techninių apžiūrų reikalavimų suderinimas būtent, kaip nurodyta jos 1 straipsnio 2 dalyje, nustatant transporto priemonių,
         kurių techninę apžiūrą reikia atlikti, kategorijas, šios apžiūros periodiškumą ir privalomus apžiūros centrus. Tačiau šioje
         direktyvoje neįtvirtinta jokia nuostata dėl taisyklių, reglamentuojančių teisę verstis transporto priemonių patikra.

      27      Nors sektoriuje, kuris nebuvo visiškai suderintas Bendrijos lygiu, valstybės narės iš esmės išlaiko kompetenciją nustatyti
         veiklos vykdymo šiame sektoriuje sąlygas, įgyvendindamos savo kompetenciją jos privalo nepažeisti EB sutartimi garantuojamų
         pagrindinių laisvių (žr. 2007 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑393/05, Rink. p. I‑10195, 29 punktą ir Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑404/05, Rink. p. I‑10239, 31 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).

      28      Šiuo atveju kyla klausimas, ar nacionalinės teisės aktai, kuriais nustatomos tam tikros sąlygos siekiant gauti leidimą verstis
         transporto priemonių patikra, būtent administracinių leidimų išdavimas atsižvelgiant į visuomenės intereso kriterijų, reikalavimas
         įmonėms, siekiančioms įsisteigti šioje rinkoje, turėti ne mažesnį kaip 100 000 EUR įstatinį kapitalą, šių įmonių veiklos objekto
         apribojimas ir narių, valdytojų ir administratorių veiklos nesuderinamumo su kita veikla taisyklių nustatymas, atitinka EB 43 straipsnį.

      29      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad įsisteigimo laisvės apribojimais turi būti laikomos visos priemonės, kurios
         šios laisvės įgyvendinimą draudžia, riboja arba daro mažiau patrauklų (visų pirma žr. 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo Payroll ir kt., C‑79/01, Rink. p. I‑8923, 26 punktą; 2004 m. spalio 5d. Sprendimo CaixaBank France, C‑442/02, Rink. p. I‑8961, 11 punktą ir 2008 m. spalio 23 d. Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C‑157/07, Rink. p. I‑8061, 30 punktą).

      30      Tačiau net jei Portugalijos teisės aktuose numatyti reikalavimai taikomi vienodai tiek Portugalijoje, tiek kitose valstybėse
         narėse įsteigtiems subjektams, jie gali sutrukdyti ūkio subjektams, neatitinkantiems juose apibrėžtų kriterijų, įsisteigti
         Portugalijoje siekiant vykdyti transporto priemonių patikrą. Kaip pabrėžia Komisija, visuomenės intereso kriterijus, į kurį
         atsižvelgiant išduodamas nagrinėjamas administracinis leidimas, būtent gali sudaryti kompetentingoms institucijoms sąlygas
         nepagrįstai naudotis savo diskrecija, taip suteikiant joms galimybę atsisakyti išduoti šį leidimą tam tikriems suinteresuotiesiems
         ūkio subjektams, nors jie ir tenkintų kitas teisės aktuose nustatytas sąlygas.

      31      Todėl ginčijamos sąlygos, Portugalijos teisės aktuose nustatytos teisei verstis transporto priemonių technine patikra, sudaro
         įsisteigimo laisvės kliūtį.

       Dėl EB 45 straipsnio pirmos pastraipos taikymo
      32      Portugalijos Respublika, kuri konkrečiai neginčija nagrinėjamų teisės aktų ribojančio pobūdžio, tvirtina, kad transporto priemonių
         patikra yra veikla, „susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu“ EB 45 straipsnio prasme, ir todėl nepatenka į EB 43 straipsnio
         taikymo sritį. Komisija šiuo atžvilgiu teigia, kad tai yra ekonominė veikla, nesusijusi su tiesioginiu ir konkrečiu dalyvavimu
         vykdant viešosios valdžios funkcijas, ir kad EB 45 straipsnis taikomas tik diskriminacinio pobūdžio priemonėms.

      33      Vis dėlto dėl pastarojo argumento reikia konstatuoti, kaip buvo priminta šio sprendimo 29 punkte, kad pagal nusistovėjusią
         teismo praktiką EB 43 straipsnis nustato ne tik diskriminacijos draudimą, bet ir bet kokių apribojimų, kurie įsisteigimo laisvės
         įgyvendinimą daro mažiau patrauklų, draudimą. EB 45 straipsnyje nustatyta bendroji EB 43 punkte įtvirtinto įsisteigimo laisvės
         principo išimtis, todėl jis neturi būti taikomas tik diskriminacinėms priemonėms. Taigi negalima sutikti su šiuo Komisijos
         argumentu.

      34      Tačiau reikia priminti, jog kaip nuo pagrindinės įsisteigimo laisvės taisyklės leidžiančią nukrypti nuostatą EB 45 straipsnį
         reikia aiškinti taip, kad jo taikymo sritis turi būti apribota tuo, kas yra būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos ši
         nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (visų pirma žr. 1988 m. kovo 15 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, 147/86, Rink. p. 1637, 7 punktą; 1988 m. spalio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑114/97, Rink. p. I‑6717, 34 punktą ir 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 45 punktą).

      35      Be to, neginčijama, jog vertinant EB 45 straipsnyje numatytas įsisteigimo laisvės išimtis reikia atsižvelgti į šiame straipsnyje
         šios laisvės išimtims nustatytų Bendrijos ribojimų pobūdį (šiuo klausimu žr. 1974 m. birželio 21 d. Sprendimo Reyners, 2/74, Rink. p. 631, 50 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Graikiją 8 punktą).

      36      Taigi pagal nusistovėjusią teismo praktiką minėtame straipsnyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata turi būti taikoma tik
         veiklai, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (žr. minėto Sprendimo
         Reyners 45 punktą; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo Thijssen, C‑42/92, Rink. p. I‑4047, 8 punktą ir 2001 m. gegužės 31 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑283/99, Rink. p. I‑4363, 20 punktą), todėl tik papildomos ar parengiamosios funkcijos, palyginti su tomis, kurias atlieka
         subjektas, realiai vykdantis viešosios valdžios funkcijas ir turintis galutinio sprendimo teisę, negali būti laikomos „dalyvavimu
         vykdant viešosios valdžios funkcijas“ minėtos nukrypti leidžiančios nuostatos prasme (minėto Sprendimo Thijssen 22 punktas; minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 36 punktas ir minėto Sprendimo Komisija prieš Vokietiją 38 punktas).

      37      Be to, Teisingumo Teismas išaiškino skirtumą tarp privačių įmonių veiklos, kurią sudaro papildomos ir parengiamosios funkcijos,
         ir tos, kurią sudaro tiesioginis ir konkretus dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas, konstatuodamas, jog net kai
         privačios įmonės vykdo viešosios valdžios įgaliojimus padarydamos išvadas dėl jų atliktos patikros, EB 45 straipsniu negali
         būti remiamasi, jei taikytinuose teisės aktuose numatyta kompetentingos valdžios institucijos vykdoma šių privačių įmonių
         priežiūra (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Austriją 41 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 43 punktą). Teisingumo Teismas iš tikrųjų konstatavo, kad privačios įmonės, kurios vykdo savo veiklą aktyviai prižiūrimos
         kompetentingos viešosios valdžios institucijos, atsakingos už šių įmonių atliekamą kontrolę ir priimtus sprendimus, negali
         būti laikomos „tiesiogiai ir konkrečiai dalyvaujančiomis vykdant viešąsias funkcijas“ EB 45 straipsnio prasme (minėto sprendimo
         Komisija prieš Austriją 42 punktas ir minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 38 punktas).

      38      Remiantis ieškinyje ir atsiliepime į ieškinį pateiktais paaiškinimais, transporto priemonių techninės apžiūros vykdymas Prortugalijoje
         yra viešosios įstaigos, t. y. Viešojo judėjimo ir kelių transporto instituto, kompetencija, kuri vis dėlto gali pasitelkti
         privačias įmones vykdydama šias apžiūras. Sprendimą patvirtinti arba nepatvirtinti transporto priemonių techninę atitiktį
         priima privati transporto priemonių patikros įmonė be jokio viešosios valdžios administracinės institucijos įsikišimo.

      39      Be to, kaip matyti iš atsiliepimo į ieškinį, transporto priemonių patikros įmonių veikla organizuojama dviem etapais. Per
         pirmąjį etapą atliekami techniniai vizitai, t. y. patikrinama apžiūrimų transporto priemonių atitiktis taikytinoms techninėms
         normoms ir surašomas vizito protokolas, kuriame smulkiai aprašomi atlikti bandymai ir gauti rezultaai. Per antrąjį etapą atlikta
         apžiūra patvirtinama uždedant ant transporto priemonės vinjetę arba, atvirkščiai, patvirtinti atsisakoma.

      40      Per pirmąjį etapą atliekamos funkcijos yra išimtinai techninio pobūdžio ir todėl nėra susijusios su viešosios valdžios funkcijų
         vykdymu (šiuo klausimu žr. 1989 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑3/88, Rink. p. 4035, 13 punktą). Tačiau per antrajį etapą, susijusį su techninės apžiūros patvirtinimu, vykdomi viešosios
         valdžios įgaliojimai, nes padaromos teisinės išvados dėl techninio vizito.

      41      Vis dėlto šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad sprendimas patvirtinti arba nepatvirtinti techninę apžiūrą, kuriuo iš esmės
         tik konstatuojami techninio vizito rezultatai, pirma, nepasižymi sprendimo priėmimo autonomija, kuri būdinga vykdant viešosios
         valdžios įgaliojimus, ir, antra, jis yra priimamas valstybei vykdant tiesioginę priežiūrą.

      42      Iš tikrųjų iš Direktyvos 96/96 2 straipsnio matyti, kad kai valstybė narė techninės apžiūros įstaigų valdymą paveda privačioms
         įmonėms, ji ir toliau vykdo jų tiesioginę priežiūrą.

      43      Iš tikrųjų valstybė narė pagal šio straipsnio pirmą sakinį privalo skirti kompetentingas įstaigas, nustatyti įgaliojimų joms
         suteikimo procedūrą ir vykdyti jų tiesioginę priežiūrą. Pagal šio straipsnio antrą sakinį, kur minimos atsargos priemonės,
         kurių turi būti imamasi kilus interesų konfliktui tarp patikros veiklos ir transporto priemonių remonto veiklos, valstybės
         narės turi daryti visa, kas įmanoma, kad būtų užtikrintas transporto priemonių techninės apžiūros objektyvumas ir aukšta kokybė.
         Iš vartojamo žodžių junginio „visa, kas įmanoma“ matyti, kad Direktyva 96/96 siekiama, jog valstybė griežtai įgyvendintų šiuos
         du konkrečius kokybės tikslus, t. y. transporto priemonių techninės apžiūros objektyvumą ir aukštą lygį tuo atveju, kai kyla
         interesų konfliktas, tačiau a fortiori taip pat vykdydama privačių transporto priemonių patikros įmonių priežiūros užduotį, apibrėžtą Direktyvos 96/96 2 straipsnyje.

      44      Be to, kaip pastebi Komisija, o Portugalijos Respublika jai neprieštaravo, privačios transporto priemonių patikros įmonės,
         vykdydamos savo veiklą, neturi įgaliojimo naudoti prievartą, nes sankcijas už su transporto priemonių patikra susijusių taisyklių
         nesilaikymą skiria policijos ir teisminės institucijos.

      45      Todėl šioje byloje aptariama privačių transporto priemonių techninės apžiūros įmonių veikla nepatenka į EB 45 straipsnyje
         numatytos išimties taikymo sritį. Taigi būtina išnagrinėti, ar galima pateisinti Portugalijos Respublikos nustatytą teisės
         verstis transporto priemonių patikros veikla tvarką.

       Dėl pateisinimo buvimo
      46      Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad laisvės teikti paslaugas apribojimas leistinas, tik jeigu jis grindžiamas
         privalomais bendrojo intereso pagrindais, su sąlyga, kad tokiu atveju šis apribojimas yra tinkamas siekiamam tikslui įgyvendinti
         ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑158/03, 35 punktą; 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑518/06, Rink. p. I‑0000, 72 punktą ir 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑531/06, Rink. p. I‑0000, 49 punktą).

      47      Šiuo atžvilgiu kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įrodyti, pirma, kad jų teisės aktai yra būtini siekiamam
         tikslui įgyvendinti, ir, antra, kad šie teisės aktai atitinka proporcingumo principą (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 15 d.
         Sprendimo Komisija prieš Suomiją, C‑54/05, Rink. p. I‑2473, 39 punktą ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisiją prieš Nyderlandus, C‑297/05, Rink. p. I‑7467, 76 punktą).

      48      Šiuo atveju Portugalijos Respublikos per ikiteisminę procedūrą nurodytas pateisinimas susijęs su būtinybe užtikrinti kelių
         eismo saugumą, o tai pagal nusistovėjusią teismų praktiką yra privalomas bendrojo intereso pagrindas (žr. būtent minėto sprendimo
         Komisiją prieš Nyderlandus 77 punktą ir 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑110/05, Rink. p. I‑0000, 60 punktą).

      49      Tačiau reikia konstatuoti, kad Portugalijos Respublika nepaneigė Komisijos teiginių šiuo klausimu per ikiteisminę procedūrą
         ir neįrodė nei nagrinėjamų priemonių būtinybės, nei proporcingumo, palyginti su siekiamu tikslu. Todėl ginčijamų nuostatų
         negalima pateisinti pagrindais, susijusiais su kelio eismo saugumo apsauga.

      50      Be to, Portugalijos Respublika nurodo, kad ji pradėjo Dekreto įstatymo peržiūros procedūrą, kuri turėjo baigtis 2009 m. liepos
         mėnesį, tam, kad iš naujo apibrėžtų transporto priemonių patikros techninį ir teisinį pagrindą bei pašalintų iš galiojančios
         sistemos kylančius įsisteigimo laisvės apribojimus.

      51      Tačiau reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką nacionalinės teisės aktuose padaryti pakeitimai neturi reikšmės
         priimant sprendimą dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo, jeigu jie nebuvo įgyvendinami prieš pasibaigiant pagrįstoje
         nuomonėje nustatytam terminui (visų pirma žr. 1996 m. liepos 2 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C‑173/94, Rink. p. I‑3265, 16 punktą ir 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Airiją C‑66/06, Rink. p. I‑0000, 91 punktą). Taigi Portugalijos Respublika negali remtis teisės aktų pakeitimais, kurie bus padaryti
         po šios datos.

      52      Šiomis aplinkybėmis Komisijos pateiktą ieškinį reikia laikyti pagrįstu.

      53      Atsižvelgiant į tai, kas buvo išdėstyta, reikia konstatuoti, jog nustačiusi kitų valstybių narių įmonėms, siekiančioms Portugalijoje
         vykdyti transporto priemonių patikros veiklą, apribojimus laisvai steigtis, t. y. leidimai suteikiami atsižvelgiant į visuomenės
         interesą, reikalaujama turėti ne mažesnį kaip 100 000 EUR įstatinį kapitalą, ribojamas įmonių veiklos objektas ir nustatytos
         narių, valdytojų ir administratorių nesuderinamumo su kita veikla taisyklės, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal EB 43 straipsnį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      54      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Portugalijos Respublika pralaimėjo bylą,
         pastaroji turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nustačiusi kitų valstybių narių įmonėms, siekiančioms Portugalijoje vykdyti transporto priemonių patikros veiklą, apribojimus
            laisvai steigtis, t. y. leidimai suteikiami atsižvelgiant į visuomenės interesą, reikalaujama turėti ne mažesnį kaip 100 000 EUR
            įstatinį kapitalą, ribojamas įmonių veiklos objektas ir nustatytos narių, valdytojų ir administratorių nesuderinamumo su kita
            veikla taisyklės, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį.
      2.      Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: portugalų.


1973 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Hessische Mehlindustrie Karl Schöttler KG prieš Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Vokietija. # Byla 3-73.


title: 2010 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 49 straipsnis - Socialinė apsauga - Medicinos priežiūros paslaugos, kurias numatyta gauti kitoje valstybėje narėje ir kurioms teikti būtina sudėtinga medicinos įranga - Išankstinio leidimo reikalavimas - Planinis gydymas kitoje valstybėje narėje - Galiojančio išlaidų kompensavimo lygio skirtumas valstybėje narėje, kurioje asmuo apdraustas, ir buvimo vietos valstybėje narėje - Socialiniu draudimu apdraustojo asmens teisė gauti kompetentingos institucijos pagalbą, papildančią gautąją iš buvimo vietos valstybės narės institucijos. # Byla C-512/08.

text:
      Byla C‑512/08
      Europos Komisija
      prieš
      Prancūzijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 49 straipsnis – Socialinė apsauga – Medicinos priežiūros paslaugos, kurias numatyta gauti kitoje valstybėje narėje ir kurioms teikti būtina sudėtinga medicinos
         įranga – Išankstinio leidimo reikalavimas – Planinis gydymas kitoje valstybėje narėje – Galiojančio išlaidų kompensavimo lygio skirtumas valstybėje narėje, kurioje asmuo apdraustas, ir buvimo vietos valstybėje
         narėje – Socialiniu draudimu apdrausto asmens teisė gauti kompetentingos institucijos pagalbą, papildančią gautąją iš buvimo vietos
         valstybės narės institucijos“

      Sprendimo santrauka
      Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Nacionalinės teisės nuostatos, reglamentuojančios kitoje valstybėje narėje patirtų
            gydymo išlaidų kompensavimą
      (EB 49 straipsnis)
      Valstybė narė, pagal kurios nacionalinės teisės nuostatas kompetentingos institucijos įsipareigojimas pagal valstybėje narėje,
         kuriai ji priklauso, galiojančią kompensavimo sistemą kompensuoti planinio gydymo, kuriam naudojama sudėtinga medicinos įranga,
         ne ligoninėje kitoje valstybėje narėje išlaidas, išskyrus ypatingas situacijas, susijusias su apdraustojo asmens sveikatos
         būkle arba reikalingo gydymo skuba, siejamas su reikalavimu gauti išankstinį leidimą, nepažeidžia įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

      Iš tiesų, nors tokios teisės nuostatos atgraso pagal nagrinėjamą nacionalinę socialinio draudimo sistemą apdraustus asmenis
         arba jiems trukdo kreiptis į kitoje valstybėje narėje įsteigtus medicinos paslaugų teikėjus dėl nagrinėjamo gydymo ir todėl
         tiek šių apdraustųjų, tiek šių paslaugų teikėjų atžvilgiu yra laisvės teikti paslaugas apribojimas, atsižvelgiant į pavojus
         visuomenės sveikatos politikos organizavimui ir socialinės apsaugos sistemos finansinei pusiausvyrai, toks reikalavimas pagal
         dabartinę Sąjungos teisę yra pateisinamas apribojimas. Šie pavojai susiję su tuo, kad, nesvarbu, ar sudėtinga medicinos įranga,
         išsamiai išvardyta nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose, įrengta ir naudojama ligoninėje, ji turi būti įtraukta į
         šiose teisės nuostatose apibrėžtą planavimo politiką, kiek tai susiję su tokios įrangos kiekiu ir geografiniu paskirstymu,
         siekiant visoje valstybės teritorijoje užtikrinti racionalaus, stabilaus, subalansuoto ir prieinamo gydymo pasiūlą ir, kiek
         įmanoma, išvengti bet kokio finansinių, techninių ir žmogiškųjų išteklių švaistymo.

      Nesant įrodymų, kad administracinė praktika pažeidžia Sąjungos teisę, ir galimų socialiniu draudimu apdraustų asmenų pateiktų
         šios srities skundų, nacionalinėmis teisės nuostatomis, kuriomis, kaip tai patvirtinta bent vienu nacionalinio aukščiausiojo
         teismo sprendimu, nustatomas bendras principas, kad kompetentinga nacionalinė institucija kompensuoja pagal nacionalinę socialinio
         draudimo sistemą apdrausto asmens gydymosi kitoje valstybėje narėje arba valstybėje Europos ekonominės erdvės susitarimo šalyje
         išlaidas tokiomis pačiomis sąlygomis, lyg gydymas būtų suteiktas pačioje nagrinėjamoje valstybėje narėje, tačiau kompensacija
         negali viršyti socialiniu draudimu apdrausto asmens realiai sumokėtos sumos, neįtvirtinama situacija, kurioje pagal nagrinėjamą
         nacionalinę socialinio draudimo sistemą apdraustiems asmenims neleidžiama pasinaudoti teise į papildomą kompensaciją 2001 m.
         liepos 12 d. Sprendime Vanbraekel ir kt., C‑368/98, aptartu atveju, t. y. kai buvimo vietos valstybėje narėje suteiktų stacionaraus gydymo paslaugų kompensacijos
         dydis pagal šios valstybės galiojančius teisės aktus yra mažesnis negu tas, kuris būtų sumokėtas pagal valstybės, kurioje
         asmuo yra apdraustas, teisės aktus. Kadangi šių teisės nuostatų formuluotė yra bendro pobūdžio, ji apima teisę į papildomą
         kompensaciją kompetentingos nacionalinės institucijos sąskaita, kai įvykdytos minėtame sprendime išdėstytos sąlygos.

      (žr. 27–28, 32, 37, 42–43, 51, 57–58, 67–69 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. spalio 5 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 49 straipsnis – Socialinė apsauga – Medicinos priežiūros paslaugos, kurias numatyta gauti kitoje valstybėje narėje ir kurioms teikti būtina sudėtinga medicinos
         įranga – Išankstinio leidimo reikalavimas – Planinis gydymas kitoje valstybėje narėje – Valstybėje narėje, kurioje asmuo apdraustas, ir buvimo vietos valstybėje narėje galiojančių išlaidų kompensavimo lygių skirtumas
         – Socialiniu draudimu apdrausto asmens teisė gauti kompetentingos institucijos pagalbą, papildančią gautąją iš buvimo vietos
         valstybės narės institucijos“

      Byloje C‑512/08
      dėl 2008 m. lapkričio 25 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama N. Yerrell, G. Rozet ir E. Traversa, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Prancūzijos Respubliką, atstovaujamą A. Czubinski ir G. de Bergues,

      atsakovę,
      palaikomą:
      Ispanijos Karalystės, atstovaujamos J. M. Rodríguez Cárcamo,

      Suomijos Respublikos, atstovaujamos A. Guimaraes‑Purokoski,

      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos I. Rao, vėliau S. Ossowski, padedamų baristerės M.‑E. Demetriou,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (pranešėjas), J.‑C. Bonichot
         ir C. Toader, teisėjai K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Arabadjiev, J.‑J. Kasel ir M. Safjan,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. kovo 2 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. liepos 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Socialinės apsaugos kodekso (Code de la sécurité sociale) R. 332‑4 straipsniu susiedama išlaidų už bendrosios praktikos gydytojo kabinete (cabinet de ville) suteiktas medicinos paslaugas, kurioms naudojama Visuomenės sveikatos kodekso (Code de la santé publique) R. 712‑2‑II straipsnyje (vėliau – šio kodekso R. 6122‑26 straipsnis) nurodyta sudėtinga medicinos įranga, kompensavimą su
         išankstinio leidimo gavimu ir R. 332‑4 straipsnyje arba kurioje nors kitoje Prancūzijos teisės nuostatoje nenumačiusi Prancūzijos
         socialiniu draudimu apdraustam pacientui galimybės gauti papildomos kompensacijos, kai įvykdytos 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo
         Vanbraekel ir kt. (C‑368/98, Rink. p. I‑5363) 53 punkte numatytos sąlygos, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.
       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisė
      2        Pagal 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį
         dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir
         atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         5 sk., 3 t., p. 3), su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2006 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu
         (EB) Nr. 1992/2006 (OL L 392, p. 1; toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 22 straipsnio 1 dalį:

      „Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas
         sąlygas teisei į išmoką, prireikus atsižvelgiant į 18 straipsnio nuostatas, ir:

      a)      pagal kurio būklę reikia mokėti išmokas natūra, kurios tampa būtinos dėl sveikatos priežasčių jo buvimo kitoje valstybėje
         narėje buvimo metu, atsižvelgiant į išmokų pobūdį ir numatytą buvimo trukmę;

      arba
      <...>
      c)      kuris pagal sveikatos būklę gavo kompetentingos įstaigos leidimą išvykti į kitos valstybės narės teritoriją gydytis, gauna:
      i)      išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo <...> vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės
         aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės
         teisės aktus;

      <...>“
       Nacionalinė teisė
       Socialinės apsaugos kodeksas (Code de la sécurité sociale)

      3        Pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustų asmenų užsienyje patirtų gydymo išlaidų kompensavimas reglamentuojamas
         Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑3 ir R. 332‑4 straipsniais, kuriais šis kodeksas papildytas 2005 m. balandžio 19 d. Dekretu
         Nr. 2005‑386 dėl gydymosi užsienyje išlaidų kompensavimo ir Socialinės apsaugos kodekso dalinio pakeitimo (antra dalis: Conseil d’État dekretai) (JORF, 2005 m. balandžio 27 d., p. 7321).

      4        Šiuose Socialinės apsaugos kodekso straipsniuose numatyta:

      „R. 332‑3 straipsnis
      Sveikatos draudimo kasos kompensuoja socialiniu draudimu apdraustiems asmenims, taip pat jų išlaikytiniams gydymo Europos
         Sąjungos valstybėje narėje arba valstybėje, kuri yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalis, išlaidas tokiomis pačiomis
         sąlygomis, lyg gydymas būtų suteiktas Prancūzijoje, tačiau kompensuojama suma negali viršyti bendros apdraustojo asmens sumokėtos
         sumos, pritaikius R. 332‑4–R. 332‑6 straipsniuose numatytą korekciją.

      R. 332‑4 straipsnis
      Išskyrus nenumatytą gydymą, sveikatos draudimo kasos Europos Sąjungos valstybės narės arba valstybės, kuri yra Europos ekonominės
         erdvės susitarimo šalis, ligoninėje arba naudojant sudėtingą medicinos įrangą, nurodytą Visuomenės sveikatos kodekso R. 712‑2 straipsnio
         II dalyje, socialiniu draudimu apdraustiems asmenims ar jų išlaikytiniams suteikto jų būklei tinkamo gydymo išlaidas kompensuoja
         tik remdamosi išankstiniu leidimu.

      Šio leidimo galima neišduoti tik esant vienai iš šių aplinkybių:
      1.      Numatytas gydymas nėra kompensuojamas pagal Prancūzijoje taikomas nuostatas.
      2.      Tokį patį arba taip pat veiksmingą gydymą laiku, atsižvelgiant į paciento būklę ir galimą ligos paūmėjimą, galima gauti Prancūzijoje.
      Leidimo prašymą socialiniu draudimu apdraustas asmuo pateikia sveikatos draudimo kasai, kurioje yra apdraustas. Sprendimą
         priima medicinos komisija. Apie sprendimą pranešama kuo greičiau, atsižvelgiant į skubos laipsnį ir galimybę pasinaudoti numatytu
         gydymu, bet ne vėliau kaip per dvi savaites nuo prašymo gavimo dienos. Negavus atsakymo per šį terminą, laikoma, kad leidimas
         gautas.

      Sprendimai, kuriais atsisakoma suteikti leidimą, turi būti tinkamai motyvuoti ir juos galima apskųsti kompetentingam socialinės
         apsaugos reikalų teismui, laikantis bendrosios teisės sąlygų. Tačiau skundai dėl šių sprendimų, apimantys konsultuojančio
         gydytojo pateiktą ligonio būklės vertinimą, nurodytą jo būklei tinkamo gydymo pobūdį arba konstatavimą, kad Prancūzijoje galima
         gauti tokį patį arba taip pat veiksmingą gydymą, šio kodekso I knygos IV skirsnio I skyriuje nustatytomis sąlygomis perduodami
         medicinos ekspertams.“

      5        Dekretas Nr. 2005‑386 įgyvendintas 2005 m. gegužės 19 d. aplinkraščiu DSS/DACI/2005/235 (toliau – 2005 m. gegužės 19 d. aplinkraštis),
         kuriame nurodyta:

      „Dekretu Nr. 2005-386 <...> baigta į nacionalinę teisę integruoti Bendrijos teismo praktiką dėl laisvės teikti paslaugas ir
         laisvo prekių judėjimo sveikatos priežiūros srityje.

      <...>
      Jame nustatytos gydymo užsienyje išlaidų kompensavimo sąlygos, atsižvelgiant į geografinę teritoriją, kurioje šis gydymas
         suteiktas: <...> 3 straipsniu įtraukiami keturi nauji straipsniai (R. 332‑3, R. 332‑4, R. 332‑5 ir R. 332‑6), skirti būtent
         gydymui [Europos Sąjungos – Europos ekonominės erdvės valstybėse (ES-EEE)].

      <...>
      II – Gydymo ES-EEE išlaidų kompensavimas (R. 332‑3, R. 332‑4, R. 332‑5, R. 332‑6 straipsniai)
      Šiais keturiais naujais straipsniais reglamentuojamas būtent gydymas ES-EEE.
      Vienas iš šių straipsnių yra bendro pobūdžio – jame patvirtinamas principas, kad kompensuojamos gydymosi kitoje valstybėje
         narėje išlaidos, o kiti trys straipsniai skirti tam, kad šis principas būtų pritaikytas konkrečioms situacijoms.

      <...>
      B – Konkretūs taikymo atvejai (R. 332‑4, R. 332‑5 ir R. 332‑6 straipsniai)
      R. 332‑4, R. 332‑5 ir R. 332‑6 straipsniais papildomas R. 332‑3 straipsnis, nurodant, kaip šiame straipsnyje įtvirtintas principas
         taikomas tokiose situacijose:

      1 – Gydymas ligoninėje (R. 332‑4 straipsnis)
      –        R. 332‑4 straipsniu reglamentuojamas gydymosi ligoninėje ir sudėtingos medicinos įrangos, pavyzdžiui, IRM, TEP-SCAN ir t. t.,
         nurodytos Visuomenės sveikatos kodekso R. 712‑2 straipsnio II dalyje <...>, kuri gali būti panaudota ne ligoninėje, o bendrosios
         praktikos gydytojo kabinete, panaudojimo išlaidų kompensavimas,

      –        šis straipsnis netaikomas nenumatytam gydymui, suteiktam valstybėje esant laikinai (dėl profesinių ar šeimos priežasčių, turizmo
         ir t. t.), už kurį turi būti sumokėta pagal reglamentus (EEB) Nr. 1408/71 ir Nr. 574/72 dėl Europos socialinės apsaugos sistemų
         suderinimo, nesvarbu, ar apdraustasis gydymo valstybėje pateikė jo teises patvirtinantį Bendrijos dokumentą.

      –        gydymo ligoninėje ir sudėtingos medicinos įrangos panaudojimo išlaidoms kompensuoti toliau taikomas reikalavimas, kad šias
         paslaugas gauti ES-EEE numatantis apdraustasis turėtų išankstinį savo draudimo įstaigos leidimą.

      [Europos Bendrijų Teisingumo Teismas] leido taikyti šį apribojimą, nes visiškai neribota galimybė gydytis ligoninėje ir naudotis
         sudėtinga medicinos įranga kitoje valstybėje gali labai pakenkti sveikatos priežiūros sistemos organizavimui arba valstybės,
         kurioje asmuo apdraustas, socialinės apsaugos sistemos finansų pusiausvyrai.

      Vis dėlto praktiškai sveikatos draudimo įstaigos negali sistemingai atmesti prašymų dėl išankstinio leidimo pasinaudoti tokio
         tipo paslaugomis, kurias planuojama gauti kitoje valstybėje narėje.

      Negalima atsisakyti išduoti išankstinio leidimo, jei planuojamo gydymo išlaidos Prancūzijoje laikomos kompensuojamomis ir
         jei tokiu gydymu arba tokio paties poveikio gydymu negalima pasinaudoti laiku, t. y. per laikotarpį, suderinamą su paciento
         amžiumi ir galima jo ligos raida.

      <...>
      –        žinoma, sprendimai, kuriais atsisakoma suteikti leidimą, turi būti motyvuoti. [Teisingumo Teismas] draudžia, atsisakius suteikti
         išankstinį leidimą, apdraustajam sprendime tiksliai nenurodyti priežasčių, dėl kurių jam neleista gydytis kitoje valstybėje
         narėje. Taigi pagal [Teisingumo Teismo] reikalavimus neužtenka vien nurodyti be jokių papildomų paaiškinimų, kad nagrinėjamas
         gydymas gali būti laiku suteiktas Prancūzijoje. Sprendimuose, kuriais atsisakoma suteikti leidimą, prašymą pateikusiam asmeniui
         be nurodymo, jog tokio paties poveikio gydymas gali būti suteiktas Prancūzijoje, reikia pateikti šį teiginį patvirtinančią
         informaciją. Be kita ko, būtų naudinga pateikti įstaigų arba gydytojų, kurie galėtų per reikiamą laikotarpį pacientui suteikti
         būtiną gydymą, sąrašą,

      –        regionuose, kuriuose trūksta galimybių pasinaudoti specialiu gydymu ligoninėje arba sudėtinga medicinos įranga, sveikatos
         draudimo įstaigos turi sistemingai leisti kompensuoti tam tikrų kategorijų gydymo, planuojamo ES-EEE, išlaidas. Kitame aplinkraštyje
         bus patikslinti regionai ir gydymo ligoninėje arba sudėtingos medicinos įrangos tipai, kuriems taikoma ši nuostata.“

      6        2005 m. gegužės 19 d. aplinkraštis iš dalies pakeistas ir papildytas 2008 m. liepos 21 d. aplinkraščiu DSS/DACI/2008/242 dėl
         gydymosi kitoje ES-EEE valstybėje narėje išlaidų kompensavimo (toliau – 2008 m. liepos 21 d. aplinkraštis), kuriame nurodyta,
         kad „sveikatos draudimo kasos nuo šiol taiko teismo praktiką [byloje Vanbraekel ir kt.]“, tačiau joms kyla daug praktinių sunkumų. Šiame aplinkraštyje kompetentingas ministras „vis dėlto reikalauja, kad [atitinkamos
         atsakingos institucijos] toliau darytų viską, kas būtina, kad būtų įgyvendinta nuostata dėl papildomos kompensacijos, jei
         apdraustasis to prašo“.

       Visuomenės sveikatos kodeksas (Code de la santé publique)

      7        Visuomenės sveikatos kodekso L. 6121‑1 straipsnyje numatyta:

      „Sveikatos priežiūros organizavimo sistema siekiama numatyti ir paskatinti būtiną prevencinės, gydomosios ir paliatyviosios
         sveikatos priežiūros raidą, kad būtų tenkinami fizinės ir psichinės sveikatos poreikiai. Ši sistema taip pat apima nėščiųjų
         ir naujagimių sveikatos priežiūrą.

      Sveikatos priežiūros organizavimo sistema siekiama paskatinti sveikatos priežiūros paslaugų pritaikymą prie poreikių ir galimybę
         jas papildyti, taip pat šią priežiūrą teikiančių įstaigų bendradarbiavimą. Joje nustatomi tikslai, siekiant kokybiškesnio,
         prieinamesnio ir veiksmingesnio sveikatos priežiūros organizavimo.

      Šia sistema atsižvelgiama į galimybę sveikatos priežiūros įstaigų turimas priemones panaudoti bendrosios praktikos medicinoje
         ir socialinės medicinos bei socialinėje srityje, taip pat teikiant paslaugas pasienio regionuose ir vietovėse.

      Už sveikatos priežiūrą atsakingo ministro nutarime pateikiamas klausimų, sveikatos priežiūros paslaugų ir sudėtingos medicinos
         įrangos, kuriuos būtina įtraukti į sveikatos priežiūros organizavimo sistemą, sąrašas.

      Sveikatos priežiūros organizavimo sistema patvirtinama, remiantis visuomenės poreikių sveikatos srityje įvertinimu ir jų raida,
         atsižvelgiant į demografinius ir epidemiologinius duomenis bei medicinos technikos progresą, atlikus kiekybinę ir kokybinę
         esamų sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlos analizę.

      Sveikatos priežiūros organizavimo sistema arba jos dalis gali būti peržiūrėta bet kuriuo momentu. Ji peržiūrima ne rečiau
         kaip kas penkerius metus.“

      8        Šio kodekso L. 6122‑1 straipsnyje nustatyta:

      „Projektams, susijusiems su sveikatos priežiūros įstaigų steigimu, sveikatos priežiūros paslaugų, įskaitant stacionariam gydymui
         alternatyvų gydymą, teikimo, reorganizavimo ir sujungimo veikla, taip pat sudėtingos medicinos įrangos montavimu, reikalingas
         išankstinis regiono stacionaraus gydymo institucijos leidimas.

      Conseil d’État dekretu patvirtina sveikatos priežiūros paslaugų ir sudėtingos medicinos įrangos, dėl kurių turi būti gautas leidimas, sąrašą“.

      9        Visuomenės sveikatos kodekso R. 6122‑26 straipsnyje, kuriame pakartotos šio kodekso R. 712‑2‑II straipsnio nuostatos, nurodyta:

      „L. 6122‑1 straipsnyje numatyto išankstinio leidimo reikia šiai sudėtingai medicinos įrangai:
      1)      scintigrafijos kamerai su pozitronų sutapties nustatymo emisijos tomografu, pozitronų emisijos tomografu arba pozitronų kamera
         (PET skeneris) ar be jų;

      2)      branduolių magnetinio rezonanso vaizdo arba spektrometrijos aparatui, kuris skirtas klinikiniam naudojimui;
      3)      medicinos skeneriui;
      4)      baro kamerai;
      5)      ciklotronui, kuris skirtas medicininiam naudojimui.“
       Ikiteisminė procedūra
      10      Gavusi skundą, 2006 m. spalio 18 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos valdžios institucijoms oficialų pranešimą, kuriame nurodė,
         kad Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑4 straipsnis neatitinka Teisingumo Teismo išaiškinto EB 49 straipsnio. Šį tvirtinimą
         ji pagrindė trimis konkrečiais kaltinimais:

      –        nustatytas reikalavimas gauti išankstinį leidimą, norint, kad būtų kompensuotos išlaidos už tam tikras kitoje valstybėje narėje
         suteiktas nestacionariąsias medicinos paslaugas,

      –        nėra nuostatos, pagal kurią reikalaujama išankstinio leidimo kompensuoti stacionaraus gydymo kitoje valstybėje narėje išlaidas
         prašantiems asmenims išduoti oficialų patvirtinimą, kad prašymas gautas, ir

      –        nėra nuostatos, pagal kurią Prancūzijos socialiniu draudimu apdraustas asmuo galėtų gauti papildomą kompensaciją, kai įvykdytos
         minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytos sąlygos.

      11      Šio sprendimo 53 punkte nurodyta:

      „<...>
      [EB 49] straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jeigu išlaidų buvimo vietos valstybėje narėje suteiktoms stacionaraus gydymo
         paslaugoms kompensacijos dydis pagal šios valstybės galiojančius teisės aktus yra mažesnis negu tas, kuris būtų sumokėtas
         pagal valstybės, kurioje asmuo yra apdraustas, teisės aktus, jeigu asmuo būtų hospitalizuotas šioje valstybėje, kompetentinga
         įstaiga turi sumokėti socialiniu draudimu apdraustam asmeniui papildomą kompensaciją, atitinkančią šį skirtumą.“

      12      2007 m. kovo 1 d. raštu Prancūzijos Respublika atsakė į šį oficialų pranešimą.

      13      Dėl pirmojo kaltinimo ši valstybė narė nurodo, kad ketina iš dalies pakeisti Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑4 straipsnį,
         kaip to reikalauja Komisija ir, kol šis pakeitimas bus padarytas, išleisti aplinkraštį, skirtą užtikrinti, kad vykdomi reikalavimai
         pagal Sąjungos teisę.

      14      Prancūzijos Respublika tvirtina, kad antrasis kaltinimas yra nepagrįstas, nurodydama, jog Prancūzijos socialinės apsaugos
         įstaigos, kaip administracinės valdžios institucijos, kurioms taikomi įstatymai, reglamentuojantys piliečio teises, bendraujant
         su administracija, asmeniui, prašančiam išankstinio leidimo kompensuoti kitoje valstybėje narėje numatyto gydymo išlaidas,
         privalo išduoti oficialų patvirtinimą, kad prašymas gautas, kuriame nurodoma prašymo gavimo data ir terminas, kuriam pasibaigus
         galima laikyti, kad prašymas patenkintas.

      15      Dėl trečiojo kaltinimo Prancūzijos Respublika tvirtina, jog Komisijos nurodyta aplinkybė atsirado dėl to, kad neaiškus tikslus
         minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. turinys, dėl kurio valstybės narės diskutavo Europos Sąjungos Tarybos lygmeniu. Nurodžiusi 2003 m. birželio 16 d. aplinkraštį
         DSS/DACI/2003/286 dėl teisės aktų taikymo, siekiant užtikrinti pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustų asmenų
         galimybę pasinaudoti sveikatos priežiūra Europos Sąjungoje ir Europos ekonominė erdvėje (toliau – 2003 m. birželio 16 d. aplinkraštis),
         ši valstybė narė dar nurodo, jog ji visiškai neketino nuslėpti nuo šių apdraustųjų, kad jie turi teisę į papildomą kompensaciją,
         dėl kurios priimtas minėtas sprendimas. Be to, ji pabrėžė, kad Prancūzijos administracinės valdžios institucijos šį sprendimą
         supranta plačiąja prasme, atsižvelgdamos į Cour de cassation praktiką.

      16      Turėdama mintyje tokį atsakymą, 2007 m. spalio 23 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos Respublikai pagrįstą nuomonę, kurioje nurodė,
         jog atšaukia oficialiame pranešime pateiktą antrąjį kaltinimą, tačiau toliau palaiko kitus du kaltinimus, ir paragino šią
         valstybę narę per du mėnesius nuo šios pagrįstos nuomonės gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      17      2007 m. gruodžio 13 d. atsakyme į pagrįstą nuomonę Prancūzijos Respublika pranešė, jog netrukus priims dekretą dėl Socialinės
         apsaugos kodekso R. 332‑4 straipsnio suderinimo su Sąjungos teisės reikalavimais ir dėl minėto kodekso R. 332‑2–R. 332‑6 straipsnių
         papildymo nuostatomis, reglamentuojančiomis teisę į papildomą kompensaciją, numatytą minėtame Sprendime Vanbraekel ir kiti. Ji taip pat nurodė, kad baigiamas aplinkraštis, kuriuo bus pakeistas 2005 m. gegužės 19 d. aplinkraštis.

      18      Gavusi 2008 m. birželio 10 d. išsiųstą Komisijos priminimą, Prancūzijos Respublika jai pateikė 2008 m. liepos 21 d. aplinkraštį.
         Be to, ši valstybė narė nurodė, kad iškilo tam tikrų techninių sunkumų, dėl kurių ji vėluoja galutinai priimti Socialinės
         apsaugos kodekso pakeitimus, apie kuriuos pranešė savo atsakyme į pagrįstą nuomonę.

      19      Kadangi šie paaiškinimai Komisijos neįtikino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Pirmasis kaltinimas dėl reikalavimo gauti išankstinį leidimą, kad būtų kompensuotos kitoje valstybėje narėje numatyto nestacionaraus
            gydymo, kuriam būtina sudėtinga medicinos įranga, išlaidos
       Šalių argumentai
      20      Komisija tvirtina, jog reikalavimas gauti išankstinį leidimą, kad kompetentinga institucija kompensuotų bendrosios praktikos
         gydytojo kabinete kitoje valstybėje narėje teikiamo gydymo, kuriam būtina sudėtinga medicinos įranga, išlaidas, yra laisvo
         paslaugų teikimo apribojimas.

      21      Ji teigia, kad nors planavimo tikslais galima pateisinti tokį reikalavimą tam, kad socialinio draudimo lėšomis būtų kompensuotos
         stacionaraus gydymo, numatyto kitoje valstybėje narėje, išlaidos, šis reikalavimas nepateisinamas nestacionaraus gydymo srityje,
         kaip tai yra nusprendęs ir Teisingumo Teismas 1998 m. balandžio 28 d. Sprendime Kohll (C‑158/96, Rink. p. I‑1931) ir 2003 m. gegužės 13 d. Sprendime Müller-Fauré ir van Riet (C‑385/99, Rink. p. I‑4509).

      22      Atsižvelgdama į minėto Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 75 punktą, iš kurio galima spręsti, kad pagrindinis stacionariai teikiamos paslaugos požymis yra tas, kad nagrinėjama paslauga
         negali būti suteikta ne ligoninėje, Komisija teigia, jog tais atvejais, kai gydymui būtina sudėtinga medicinos įranga, kuria
         galima naudotis be ligoninės infrastruktūros, išankstinio leidimo reikalavimas nėra objektyviai pateisinamas.

      23      Ji taip pat nurodo, jog dėl kai kurių kitų aplinkybių, pavyzdžiui, išlaidų kompensavimo ribų ir socialinės apsaugos paslaugų
         gavimo sąlygų, taikomų asmens draudimo valstybėje narėje, kalbinių ir geografinių veiksnių, informacijos apie kitoje valstybėje
         narėje teikiamo gydymo pobūdį trūkumo ir patiriamų papildomų gyvenimo išlaidų, neatsiejamų nuo persikėlimo gydymo tikslais
         į kitą valstybę narę, galima manyti, kad panaikinus išankstinio leidimo reikalavimą tais atvejais, kai gydymui būtina sudėtinga
         medicinos įranga, pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdrausti asmenys neims masiškai vykti į kitas valstybes nares
         ir nesukels pavojaus nacionalinės socialinės apsaugos sistemos finansinei pusiausvyrai.

      24      Prancūzijos Respublika, palaikoma Ispanijos Karalystės, Suomijos Respublikos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės
         Airijos Karalystės, ginčija šio kaltinimo pagrįstumą.

      25      Šios valstybės narės tvirtina, kad Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią bendro planavimo tikslais leidžiama reikalauti
         gauti leidimą prieš kompetentingai institucijai įsipareigojant kompensuoti stacionaraus gydymo kitoje valstybėje narėje išlaidas
         (žr. minėto Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 67 ir 77–80 punktus bei 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Watts, C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 104 ir 108–111 punktus), galima remtis ir kalbant apie nestacionaraus gydymo medicinos paslaugas,
         kurioms būtina sudėtinga medicinos įranga, turint mintyje tai, kad šios įrangos naudojimas yra labai brangus ir daro didelį
         poveikį socialinės apsaugos sistemos biudžetui.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      26      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑4 straipsnį ginčijamas išankstinio leidimo reikalavimas
         netaikomas vadinamaisiais „nenumatyto gydymo“ atvejais, t. y. kai gydymas tampa būtinas socialiniu draudimu apdraustam asmeniui
         laikinai esant kitoje valstybėje narėje. Kaip matyti iš Komisijos pateiktų pastabų, pirmasis kaltinimas apima tik vadinamąjį
         „planinį“ gydymą, t. y. tokį, kurį socialiniu draudimu apdraustas asmuo yra numatęs gauti kitoje valstybėje narėje.

      27      Svarbu pažymėti, kad minėtas kaltinimas nėra pateiktas dėl tariamai neįvykdytų įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1408/71
         22 straipsnio 1 dalies c punktą, pagal kurį kompetentinga institucija, išskyrus ypatingas situacijas, susijusias su apdraustojo
         asmens sveikatos būkle arba reikalingo gydymo skuba (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Elchinov, C‑173/09, Rink. p. I‑0000, 45 ir 51 punktus), turi teisę nustatyti, kad savo sąskaita kompensuos kitoje valstybėje narėje
         suplanuoto gydymo, kurį teikia buvimo vietos valstybės narės įstaiga, išlaidas pagal šioje valstybėje narėje galiojančią kompensavimo
         sistemą su sąlyga, kad bus gautas išankstinis leidimas.

      28      Taigi pirmuoju kaltinimu, pagrįstu EB 49 straipsniu, siekiama pripažinimo, jog su šiuo straipsniu nesuderinimas reikalavimas
         gauti išankstinį leidimą tam, kad kompetentinga institucija pagal valstybėje narėje, kurioje asmuo apdraustas, galiojančią
         kompensavimo sistemą kompensuotų gydymo, kuriam naudojama sudėtinga medicinos įranga, ne ligoninėje kitoje valstybėje narėje
         išlaidas.

      29      Pateikus šiuos pradinius patikslinimus, reikia pabrėžti, kad, nesant Sąjungos lygmeniu suderintų teisės nuostatų, socialinės
         apsaugos sistemos išmokų, įskaitant sveikatos priežiūros paslaugas, dėl kurių pateiktas pirmasis kaltinimas, suteikimo sąlygos
         turi būti nustatytos kiekvienos valstybės narės teisės aktuose. Vis dėlto tai nepaneigia fakto, kad naudodamosi šia kompetencija
         valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas (šiuo klausimu žr. 2010 m.
         birželio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑211/08, Rink. p. I‑0000, 53 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      30      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką atlygintinai teikiamos medicinos paslaugos patenka į minėtų nuostatų taikymo sritį, nesant
         reikalo atskirti stacionarios ir nestacionarios sveikatos priežiūros (žr., be kita ko, 2004 m. kovo 18 d. Sprendimo Leichtle, C‑8/02, Rink. p. I‑2641, 28 punktą; minėto Sprendimo Watts 86 punktą ir 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Stamatelaki, C‑444/05, Rink. p. I‑3185, 19 punktą).

      31      Taip pat buvo pakartotinai nuspręsta, kad laisvė teikti paslaugas apima paslaugų gavėjų, ypač asmenų, kuriems reikalinga medicininė
         priežiūra, laisvę be kliūčių vykti į kitą valstybę narę, kad gautų šias paslaugas (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėto Sprendimo
         Watts 87 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Ispaniją 49 punktą).

      32      Šiuo atveju išankstinio leidimo reikalavimas, su kuriuo pagal nagrinėjamas nacionalines nuostatas siejamas kompetentingos
         institucijos įsipareigojimas pagal valstybėje narėje, kuriai ji priklauso, galiojančią kompensavimo sistemą kompensuoti planinio
         gydymo, kuriam naudojama sudėtinga medicinos įranga, ne ligoninėje kitoje valstybėje narėje išlaidas, atgraso pagal Prancūzijos
         socialinio draudimo sistemą apdraustus asmenis arba jiems trukdo kreiptis į kitoje valstybėje narėje įsteigtus medicinos paslaugų
         teikėjus dėl atitinkamo gydymo. Todėl šis reikalavimas tiek šių apdraustųjų, tiek šių paslaugų teikėjų atžvilgiu yra laisvės
         teikti paslaugas apribojimas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 44 ir 103 punktus bei minėto Sprendimo Watts 98 punktą).

      33      Kalbant apie objektyvų tokio apribojimo pagrįstumą, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas kelis kartus yra nusprendęs, jog
         būtinybe planuoti, siekiant užtikrinti, kad atitinkamos valstybės narės teritorijoje būtų pakankamos ir nuolat prieinamos
         įvairios ir subalansuotos kokybiško gydymo paslaugos, ir tuo, kad būtų kontroliuojamos išlaidos ir, kiek įmanoma, išvengta
         bet kokio finansinių, techninių ir žmogiškųjų išteklių švaistymo, galima pateisinti reikalavimą, pagal kurį būtina gauti išankstinį
         leidimą tam, kad kompetentinga institucija kompensuotų kitoje valstybėje narėje numatyto gydymo išlaidas (šiuo klausimu žr.
         2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Smits ir Peerbooms, C‑157/99, Rink. p. I‑5473, 76–81 punktus; taip pat minėto Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 76–81 punktus ir minėto Sprendimo Watts 108–110 punktus).

      34      Šiuos samprotavimus, išdėstytus kalbant apie ligoninėje teikiamas medicinos paslaugas, galima taikyti ir medicinos paslaugoms,
         kurioms naudojama sudėtinga medicinos įranga, net jei šios paslaugos, kaip nurodytosios pirmajame Komisijos kaltinime, teikiamos
         ne ligoninėje.

      35      Šiuo atžvilgiu svarbu pripažinti, kad minėto Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 75 punkte Teisingumo Teismas, pabrėžęs, jog sunku atskirti „stacionariai“ ir „ambulatoriškai“ teikiamas paslaugas, pažymėjo,
         kad kai kurios stacionariai teikiamos paslaugos, kurias gali suteikti ir praktikuojantis gydytojas savo kabinete ar medicinos
         centre, galėtų būti šiuo atžvilgiu priskiriamos prie ne stacionare suteikiamų paslaugų.

      36      Tačiau, priešingai nei tvirtina Komisija, iš šios minėto sprendimo ištraukos negalima spręsti, kad dėl aplinkybės, jog gydymas,
         kuriam būtina sudėtinga medicinos įranga, gali būti teikiamas ne ligoninėje, samprotavimai apie planavimo būtinybę visiškai
         netenka reikšmės.

      37      Tačiau, nesvarbu, ar sudėtinga medicinos įranga, išsamiai išvardyta Visuomenės sveikatos kodekso R. 6122‑26 straipsnyje, įrengta
         ir naudojama ligoninėje, ji turi būti įtraukta į nagrinėjamose teisės nuostatose apibrėžtą planavimo politiką, kiek tai susiję
         su tokios įrangos kiekiu ir geografiniu paskirstymu, siekiant visoje valstybės teritorijoje užtikrinti racionalaus, stabilaus,
         subalansuoto ir prieinamo gydymo pasiūlą ir, kiek įmanoma, išvengti bet kokio finansinių, techninių ir žmogiškųjų išteklių
         švaistymo.

      38      Toks švaistymas būtų dar žalingesnis, nes Visuomenės sveikatos kodekso R. 6122‑26 straipsnyje išsamiai išvardytų penkių tipų
         įrangos įrengimas, veikimas ir naudojimas labai daug kainuoja, o finansiniai ištekliai, kuriuos valstybės narės gali skirti
         pažangiausiai sveikatos priežiūrai ir, konkrečiai kalbant, tokiai įrangai subsidijuoti, nesvarbu, koks būtų finansavimo būdas,
         nėra beribiai (pagal analogiją žr. su vaistais susijusių 2009 m. gegužės 19 d. sprendimų Komisija prieš Italiją, C‑531/06, Rink. p. I‑4103, 57 punktą ir Apothekerkammer des Saarlandes ir kt., C‑171/07 ir C‑172/07, Rink. p. I‑4171, 33 punktą).

      39      Komisijai neprieštaraujant, Prancūzijos Respublika ir Jungtinė Karalystė, pasitelkdamos pozitronų emisijos tomografo, naudojamo
         vėžiui nustatyti ir gydyti, pavyzdį, pažymėjo, kad šią įrangą įsigyti, įrengti ir naudoti kainuoja šimtus tūkstančių ar milijonus
         eurų.

      40      Jei pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdrausti asmenys galėtų laisvai bet kokiomis aplinkybėmis kompetentingos
         institucijos sąskaita iš kitose valstybėse narėse įsteigtų paslaugų teikėjų gauti gydymą, kuriam naudojama Visuomenės sveikatos
         kodekse išsamiai išvardytų tipų sudėtinga medicinos įranga, būtų pakenkta nacionalinės valdžios institucijų pastangoms planuoti
         ir šiuolaikinės sveikatos priežiūros paslaugų pasiūlos finansinei pusiausvyrai.

      41      Tokia galimybė galėtų lemti pernelyg mažą valstybėje narėje, kurioje asmuo apdraustas, įrengtos ir jos subsidijuojamos sudėtingos
         medicinos įrangos naudojimą arba neproporcingą naštą šios valstybės narės socialinės apsaugos biudžetui.

      42      Atsižvelgiant į tokius pavojus visuomenės sveikatos politikos organizavimui ir socialinės apsaugos sistemos finansinei pusiausvyrai,
         reikalavimas, pagal kurį, jei nėra šio sprendimo 27 punkte minėtų ypatingų situacijų, būtina gauti išankstinį kompetentingos
         institucijos leidimą tam, kad ji pagal valstybėje narėje, kuriai priklauso, galiojančią kompensavimo sistemą kompensuotų planinio
         gydymo ne ligoninėje kitoje valstybėje narėje, kuriam naudojama Visuomenės sveikatos kodekso R. 6122‑26 straipsnyje išvardyta
         sudėtinga medicinos įranga, išlaidas, yra pateisinamas apribojimas pagal dabartinę Sąjungos teisę (pagal analogiją žr. minėto
         Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 81 punktą).

      43      Reikia dar priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką išankstinio leidimo tvarka turi būti pagrįsta objektyviais,
         nediskriminaciniais ir iš anksto žinomais kriterijais, taip apribojant nacionalinės valdžios institucijų diskreciją, kad ja
         nebūtų piktnaudžiaujama. Be to, tokia leidimų išdavimo tvarka turi būti paremta procesine sistema, kuri būtų lengvai prieinama
         ir tinkama objektyviam ir nešališkam atitinkamų asmenų pateiktų prašymų nagrinėjimui per protingą terminą užtikrinti, o galimus
         atsisakymus išduoti leidimą būtų galima užginčyti teisme (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Smits ir Peerbooms 90 punktą, minėto Sprendimo Müller-Fauré ir van Riet 85 punktą ir minėto Sprendimo Watts 116 punktą).

      44      Šiuo atveju Komisija nenurodė jokių konkrečių priekaištų nei dėl procedūrinių, nei dėl materialinių nagrinėjamą išankstinio
         leidimo priemonę reglamentuojančių teisės normų, o ypač dėl ribojimus nustatančių sąlygų, kuriomis, remiantis Socialinės apsaugos
         kodekso R. 332‑4 straipsniu, šio leidimo galima neišduoti.

      45      Tokiomis aplinkybėmis pirmasis kaltinimas įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį neįvykdymu yra nepagrįstas. Todėl šį kaltinimą
         reikia atmesti.

       Antrasis kaltinimas, kad nėra Prancūzijos teisės nuostatos, kurioje būtų numatyta pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą
            apdrausto asmens teisė į papildomą kompensaciją, kai įvykdytos Sprendimo „Vanbraekel ir kt.“ 53 punkte numatytos sąlygos
       Šalių argumentai
      46      Komisija teigia, kad, Prancūzijos teisėje nesant nuostatos, kurioje būtų numatyta galimybė gauti papildomą kompensaciją, kai
         įvykdytos minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytos sąlygos, pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustas asmuo negali pasinaudoti teise į tokią
         kompensaciją. Todėl negalima manyti, kad minėtame sprendime padarytos išvados yra įgyvendintos Prancūzijos teisėje.

      47      Komisija priduria, kad paprasčiausios administracinės praktikos negalima laikyti tinkamu įsipareigojimų pagal EB sutartį įvykdymu.
         Be to, 2003 m. birželio 16 d., 2005 m. gegužės 19 d. ir 2008 m. liepos 21 d. aplinkraščiai, kuriuos Sveikatos apsaugos ministerija
         išleido Prancūzijos socialinės apsaugos įstaigoms, patvirtina, kad Prancūzijos teisės nuostatose esama dviprasmiškumo, dėl
         kurio pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdrausti asmenys gali nesuprasti iš minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. išplaukiančios teisės esmės ir nesugebėti ja veiksmingai pasinaudoti.

      48      Komisija taip pat tvirtina, kad Prancūzijos Respublikos paminėtų atvejų, kuriais socialiniu draudimu apdraustiems asmenims
         papildoma kompensacija pagal šį sprendimą buvo sumokėta arba ją buvo ketinama sumokėti, neužtenka, kad būtų įrodyta, jog veiksmingai
         įgyvendinamos visos pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustų asmenų teisės.

      49      Prancūzijos Respublika, kurią per posėdį palaikė Ispanijos Karalystė, tvirtina, jog, atsižvelgiant į EB 49 straipsnio tiesioginį
         poveikį bei nacionalinių teismų pareigą ginti šiuo straipsniu asmenims suteiktas teises, dėl galimybės minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytomis sąlygomis pasinaudoti šiuo straipsniu suteikiama teise gauti papildomą kompensaciją nereikia specialaus
         įgyvendinimo akto, kuriuo ji būtų perkelta į nacionalinę teisę. Ji prideda, kad Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑3 straipsnis
         apima minėtame 53 punkte numatytas sąlygas. Galiausiai šiame sprendime pateiktą išvadą Cour de cassation veiksmingai taikė 2002 m. kovo 28 d. sprendime.

      50      Prancūzijos Respublika tvirtina, kad tokiomis aplinkybėmis aplinkraščio, kuriuo kompetentingoms įstaigoms primenama apie šį
         sprendimą, pakanka, kad būtų užtikrintas jo įgyvendinimas. Šiuo tikslu išleisti aplinkraščiai, be kita ko, turėjo praktinį
         poveikį – tai patvirtina faktas, kad 2006 m. įsteigtas Centre national des soins à l’étranger (Nacionalinis gydymosi užsienyje centas), įpareigotas laikantis minėto sprendimo administruoti prašymus kompensuoti pagal
         Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustų asmenų gydymosi kitoje valstybėje narėje arba trečiojoje valstybėje išlaidas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      51      Minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte Teisingumo Teismas, nagrinėdamas planinį gydymą kitoje valstybėje narėje, dėl kurio nepagrįstai atsisakyta išduoti
         leidimą, būtiną, kad kompetentinga institucija kompensuotų tokio gydymo išlaidas, EB 49 straipsnį išaiškino taip, kad jeigu
         buvimo vietos valstybėje narėje suteiktų stacionaraus gydymo paslaugų kompensacijos dydis pagal šios valstybės galiojančius
         teisės aktus yra mažesnis negu tas, kuris būtų sumokėtas pagal valstybės, kurioje asmuo yra apdraustas, teisės aktus, jeigu
         asmuo būtų hospitalizuotas šioje valstybėje, kompetentinga įstaiga turi sumokėti socialiniu draudimu apdraustam asmeniui papildomą
         kompensaciją, atitinkančią šį skirtumą.

      52      Kaip Teisingumo Teismas neseniai patikslino, socialiniu draudimu apdrausto asmens teisė į tokią papildomą kompensaciją ribojama
         buvimo vietos valstybėje narėje realiai patirtomis išlaidomis (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Watts 131 ir 143 punktus).

      53      Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad EB 49 straipsnis, išaiškintas minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte, kaip tiesiogiai taikoma Sutarties nuostata įpareigoja visas valstybių narių valdžios įstaigas, taip pat administracines
         ir teismines valdžios institucijas, kurios privalo jo laikytis, ir nebūtina priimti nacionalinių įgyvendinimo nuostatų (šiuo
         klausimu žr. 1986 m. spalio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 168/85, Rink. p. 2945, 11 punktą ir 2008 m. vasario 21 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑412/04, Rink. p. I‑619, 67 bei 68 punktus).

      54      Asmenų teisė, kiek tai susiję su jų ir nacionalinių institucijų santykiais, remtis šiuo straipsniu, kaip jį išaiškino Teisingumo
         Teismas, yra tik minimali garantija, ir nėra pakankama, kad būtų užtikrintas visiškas šios nuostatos įgyvendinimas (šiuo klausimu
         žr. 1986 m. kovo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, 72/85, Rink. p. 1219, 20 punktą; minėto 1986 m. spalio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, 11 punktą ir 1996 m. kovo 5 d. Sprendimo Brasserie du pêcheur ir Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 20 punktą).

      55      Be to, atitinkamos valstybės narės teisės sistemoje turi nebūti dviprasmiškumo,  kuris atitinkamų teisių subjektus verstų
         abejoti, ar jie gali remtis šia tiesiogiai veikiančia Sąjungos teisės nuostata (šiuo klausimu žr. minėto 1986 m. spalio 15 d.
         Sprendimo Komisija prieš Italiją 11 punktą ir 1991 m. vasario 26 d. sprendimų Komisija prieš Italiją, C‑120/88, Rink. p. I‑621, 9 punktą ir Komisija prieš Ispaniją, C‑119/89, Rink. p. I‑641, 8 punktą).

      56      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį
         Komisijai tenka pareiga įrodyti nurodytą įsipareigojimų neįvykdymą, pateikiant Teisingumo Teismui visus įrodymus, būtinus
         šiam įsipareigojimų neįvykdymo egzistavimui patikrinti; Komisija negali šiuo atžvilgiu remtis kokia nors prielaida (žr., be
         kita ko, 2010 m. balandžio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑160/08, Rink. p. I‑0000, 116 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      57      Pirmiausia šiuo atveju reikia pažymėti, kad Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑3 straipsnyje, kaip tai patvirtinta 2005 m.
         gegužės 19 d. aplinkraštyje, nustatytas bendras principas, kad kompetentinga Prancūzijos institucija kompensuoja pagal Prancūzijos
         socialinio draudimo sistemą apdrausto asmens gydymosi kitoje valstybėje narėje arba valstybėje Europos ekonominės erdvės susitarimo
         šalyje išlaidas „tokiomis pačiomis sąlygomis, lyg gydymas būtų suteiktas Prancūzijoje“, tačiau kompensacija negali viršyti
         socialiniu draudimu apdrausto asmens realiai sumokėtos sumos.

      58      Šios nuostatos formuluotė yra bendro pobūdžio, todėl apima teisę į papildomą kompensaciją kompetentingos Prancūzijos institucijos
         sąskaita, kai įvykdytos minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytos sąlygos, kaip tai, beje, konstatavo Komisija per procesą Teisingumo Teisme.

      59      Tokios išvados nepaneigia Socialinės apsaugos kodekso „R. 332‑4–R. 332‑6 straipsniuose numatyta korekcija“, kuri nurodyta
         šio kodekso R. 332‑3 straipsnyje ir kuri apima atitinkamai reikalavimą gauti išankstinį leidimą, kad būtų kompensuotos tam
         tikrų tipų gydymo kitoje valstybėje narėje išlaidos, Prancūzijos socialinės apsaugos įstaigų galimybę sudaryti sutartis su
         kitoje valstybėje narėje arba valstybėje Europos ekonominės erdvės susitarimo šalyje esančiomis sveikatos priežiūros įstaigomis,
         kuriose būtų apibrėžtos pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustų asmenų buvimo šiose įstaigose sąlygos ir šiose
         įstaigose jiems teikiamo gydymo išlaidų kompensavimo tvarka, taip pat sąlygos, kuriomis kompensuojamos tyrimų, atliktų medicinos
         biologijos tyrimų laboratorijoje, įsteigtoje kitoje valstybėje narėje arba valstybėje Europos ekonominės erdvės susitarimo
         šalyje, išlaidos.

      60      Kaip per posėdį pažymėjo Prancūzijos Respublika, Komisija nenurodė Prancūzijos teisės nuostatos, kuri trukdytų taikyti minėto
         Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte pateiktas išvadas.

      61      Antra, reikia pažymėti, kad Komisija šiuo atveju nenurodė jokių nacionalinių teismų sprendimų, kuriais būtų paneigta pagal
         Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustų asmenų teisė, pagrįsta EB 49 straipsniu, kai įvykdytos minėto Sprendimo
         Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytos sąlygos.

      62      Atvirkščiai, institucija ieškovė per procesą Teisingumo Teisme konstatavo, kad 2002 m. kovo 28 d. Cour de cassation sprendimas, kuriame šis teismas pripažino, kad „remiantis [EB] 49 straipsnio nuostatomis, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas
         [minėtame Sprendime Vanbraekel ir kt.], vietos, kurioje asmuo apdraustas, sveikatos draudimo kasa turi kompensuoti savo apdrausto asmens gydymosi išlaidas, patirtas
         kitoje valstybėje narėje, taikydama tokį patį tarifą, koks taikomas tokiam pačiam gydymui Prancūzijoje, t. y. jei kompensacija
         pagal buvimo valstybėje galiojančias taisykles yra mažesnė nei ta, kuri būtų gauta taikant valstybėje, kurioje asmuo yra apdraustas,
         galiojančias taisykles, kompetentinga institucija turi sumokėti socialiniu draudimu apdraustam asmeniui papildomą kompensaciją,
         atitinkančią šį skirtumą“.

      63      Trečia, Komisija šiuo atveju neįrodė, kad yra kokia nors administracinė praktika, dėl kurios pagal Prancūzijos socialinio
         draudimo sistemą apdrausti asmenys negalėtų pasinaudoti teise į papildomą kompensaciją, kai įvykdytos minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytos sąlygos.

      64      Atvirkščiai, ji pagrįstoje nuomonėje pažymėjo Prancūzijos Respublikos atsakyme į oficialų pranešimą nurodytus faktus, kad
         remdamosi šio sprendimo 62 punkte minėtu 2002 m. kovo 28 d. Cour de cassation sprendimu Prancūzijos socialinės apsaugos įstaigos plačiai taiko minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte pateiktas išvadas.

      65      Kalbant apie kompetentingos ministerijos išleistus 2003 m. birželio 16 d., 2005 m. gegužės 19 d. ir 2008 m. liepos 21 d. aplinkraščius,
         pažymėtina, kad, kitaip nei Teisingumo Teisme tvirtina Komisija, jais nesiekiama pašalinti tariamos dviprasmybės. Jie taip
         pat neskirti tariamai nevienodai Prancūzijos socialinės apsaugos įstaigų praktikai, dėl kurios kai kuriais atvejais netaikytos
         minėtame Sprendime Vanbraekel ir kt. pateiktos išvados, nutraukti.

      66      Kaip pati Komisija pripažino pagrįstoje nuomonėje, 2003 m. birželio 16 d. aplinkraštyje atitinkamoms įstaigoms paprasčiausiai
         aprašytos minėtame sprendime pateiktos išvados. 2005 m. gegužės 19 d. aplinkraštyje, kaip matyti iš prie bylos pridėtų jo
         ištraukų, paaiškintas Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑3–R. 332‑6 straipsnių, kuriais šis kodeksas papildytas Dekretu Nr. 2005‑386,
         turinys. 2008 m. liepos 21 d. aplinkraštyje konstatuojama, kad „sveikatos draudimo kasos nuo šiol taiko“ minėtas išvadas,
         ir prašoma, kad jos „toliau darytų viską, kas būtina, kad būtų įgyvendinta nuostata dėl papildomos kompensacijos“, nepaisydamos
         praktinių sunkumų, kurių apskaičiuojant šią papildomą kompensaciją joms kyla dėl to, kad nėra tokio paties gydymo Prancūzijoje
         ir kitose valstybėse narėse išlaidų palyginimo mechanizmo, ir dėl lėto susijusių nacionalinių institucijų bendradarbiavimo.

      67      Šiomis aplinkybėmis, nors pagal Komisijos nurodytą nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką vien administracinės praktikos,
         kurią administracija panorėjusi gali keisti, negalima laikyti tinkamu įsipareigojimų pagal Sutartį vykdymu, kai nacionalinės
         teisės aktai nesuderinti su Sąjungos teise (žr., be kita ko, 1997 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑197/96, Rink. p. I‑1489, 14 punktą; 2000 m. kovo 9 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑358/98, Rink. p. I‑1255, 17 punktą ir 2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Komisija prieš Jungtinę Karalystę, C‑33/03, Rink. p. I‑1865, 25 punktą), šiuo atveju tai, kad nėra Sąjungos teisę pažeidžiančios administracinės praktikos
         įrodymų, patvirtina, kad Prancūzijos teisės aktai, būtent Socialinės apsaugos kodekso R. 332‑3 straipsnis, nesukuria situacijos,
         dėl kurios pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdrausti asmenys negalėtų pasinaudoti savo teisėmis pagal EB 49 straipsnį,
         kaip jis išaiškintas minėtame Sprendime Vanbraekel ir kt.

      68      Ketvirta, Komisija šiuo atveju nepateikė jokio kaltinimo, kad Prancūzijos socialinės apsaugos įstaiga tariamai atsisakė pripažinti
         socialiniu draudimu apdrausto asmens teisę į papildomą kompensaciją, kai įvykdytos minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytos sąlygos. Tačiau Prancūzijos Respublika per procesą Teisingumo Teisme pateikė kelis pavyzdžius, kai pagal
         Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustiems asmenims, buvusiems minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 53 punkte apibūdintoje situacijoje, buvo paskirta papildoma kompensacija pagal šį sprendimą arba buvo ketinama ją paskirti.

      69      Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Komisija neįrodė, kad pagal Prancūzijos socialinio draudimo sistemą apdraustiems asmenims,
         remiantis Prancūzijos teisės nuostatomis, neleidžiama pasinaudoti teise į papildomą kompensaciją, kai įvykdytos minėto Sprendimo
         Vanbraekel ir kt. 53 punkte numatytos sąlygos.

      70      Todėl antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

      71      Vadinasi, reikia atmesti visą ieškinį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Prancūzijos Respublika reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą,
         pastaroji turi jas padengti. Pagal to paties straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą Ispanijos Karalystė, Suomijos Respublika
         ir Jungtinė Karalystė, į šią bylą įstojusios šalys, pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Ispanijos Karalystė, Suomijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės padengia savo bylinėjimosi
            išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.