title: 2008 m. rugsėjo 10 d.  Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF - Garantijų skyrius - Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos - Vyno sektorius - Parama perplanavimui ir konversijai - Reikalavimus atitinkančio ploto sąvoka. # Byla T-370/05.

text:
      Byla T‑370/05
      Prancūzijos Respublika
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „EŽŪOGF – Garantijų skyrius – Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos – Vyno sektorius – Parama perplanavimui ir konversijai – „Reikalavimus atitinkančio ploto“ sąvoka“
      Sprendimo santrauka
      Žemės ūkis – EŽŪOGF – Sąskaitų apmokėjimas – Pagalba vyno sektoriaus perplanavimui ir konversijai
      (Tarybos reglamentų Nr. 1258/1999 7 straipsnio 4 dalis ir Nr. 1493/1999 13 straipsnis; Komisijos reglamento Nr. 1227/2000
            13 straipsnis)
      Bendrijos teisės aktuose, būtent Reglamento Nr. 1227/2000, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1493/1999 dėl
         bendro vyno rinkos organizavimo taikymo taisykles, taikomas gamybos potencialui, 13 straipsnyje, aiškiai nustatyta, kad valstybių
         narių kompetencijai priklauso priimti nuostatas, kuriomis reglamentuojama tiksli taikymo sritis ir skirtinos pagalbos dydis,
         t. y. nuostatas, kuriose numatytos fiksuoto dydžio išmokos, didžiausia pagalbos suma už hektarą ir pagalbos paskirstymas remiantis
         objektyviais kriterijais.

      Be to, kadangi Bendrijos teisės aktuose „reikalavimus atitinkančio ploto“ sąvoka neapibrėžta, nėra teisinio pagrindo valstybei
         narei uždrausti įtraukti lauko pakraščius, t. y. šalia vagų ir jų galuose esančias erdves, reikalingas pravažiuoti ir apsisukti
         vynuogynuose dirbančiai technikai, į remiamus plotus, kad būtų galima nustatyti išmokų dydį.

      Taigi nacionalinė pagalbos vynuogynų perplanavimui ir konversijai skyrimo sistema nesukėlė realaus pavojaus, jog būtų viršyta
         nustatyta Bendrijos finansavimo riba pagal Reglamento Nr. 1493/1999 13 straipsnį.

      Iš tikrųjų, pirma, išlaidos, į kurias atitinkama valstybė narė atsižvelgė nustatydama vynuogių augintojams mokėtinas sumas,
         yra visiškai realios, o atitinkamus duomenis surinko regioninės žemės ūkio organizacijos.

      Antra, skaičiuojant fiksuoto dydžio išmoką įtrauktos tik nuolatinės išlaidos ir neatsižvelgta į atsitiktines vynuogių augintojų
         patirtas išlaidas, o fiksuoto dydžio išmokų suma nustatyta taip, kad didžiausia nustatyta pagalbos suma neviršytų 50 % mažiausios
         patirtų išlaidų sumos.

      Taigi neskirdama Bendrijos finansavimo išlaidoms, kurias valstybė narė patyrė laikydamasi Bendrijos reikalavimų, Komisija
         pažeidė Reglamento Nr. 1258/1999 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo 7 straipsnio 4 dalį.

      (žr. 55–57, 71–72, 81–82 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2008 m. rugsėjo 10 d.(*)

      „EŽŪOGF – Garantijų skyrius – Bendrijos lėšomis nefinansuojamos išlaidos – Vyno sektorius – Parama perplanavimui ir konversijai – „Reikalavimus atitinkančio ploto“ sąvoka“
      Byloje T‑370/05
      Prancūzijos Respublika, iš pradžių atstovaujama G. de Bergues ir A. Colomb, vėliau – M. de Bergues ir A.‑L. During,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą M. Nolin,

      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2005 m. liepos 20 d. Komisijos sprendimą 2005/579/EB dėl Bendrijos atsisakymo Europos žemės ūkio orientavimo
         ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšomis finansuoti kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas (OL L 199, p. 84),
         kiek jis susijęs su atsisakymu Bendrijos lėšomis finansuoti tam tikras išlaidas pagal atliktą koregavimą, susijusį su reikalavimus
         pagalbai vynuogynų perplanavimui ir konversijai gauti atitinkančių plotų nustatymu 2001?2003 finansiniais metais,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas O. Czúcz, teisėjai J. D. Cooke ir I. Labucka (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė C. Kristensen, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. gegužės 14 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
       Teisinis pagrindas
      1        Pagrindinis teisės aktas dėl bendrosios žemės ūkio politikos (BŽŪP) finansavimo, susijusio su išlaidomis, patirtomis po 2000 m.
         sausio 1 d., yra 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1258/1999 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo
         (OL L 160, p. 103).

      2        Reglamento Nr. 1258/1999 7 straipsnio 4 dalyje teigiama:

      „Komisija priima sprendimą dėl išlaidų, kurios nebus finansuojamos, kaip nurodyta 2 ir 3 straipsniuose, jeigu ji nustato,
         kad tokios išlaidos buvo padarytos nesilaikant Bendrijos taisyklių.

      Prieš priimant sprendimą nefinansuoti, Komisijos patikrinimų rezultatai ir suinteresuotų valstybių narių paaiškinimai pateikiami
         raštu, vėliau abi šalys stengiasi susitarti dėl priemonių, kurių reikės imtis.

      Nepavykus susitarti, valstybė narė gali prašyti inicijuoti procedūrą, kurios tikslas keturis mėnesius tarpininkauti tarp atitinkamų
         pozicijų, o šios procedūros rezultatai nurodomi Komisijai siunčiamoje ataskaitoje, kuri ją išnagrinėja prieš priimdama sprendimą
         nefinansuoti.

      Komisija įvertina sumas, kurios nebus finansuojamos, ypač atsižvelgdama į nustatytų taisyklių pažeidimo lygį. Komisija atsižvelgia
         į pažeidimo pobūdį ir rimtumą bei Bendrijos patirtus finansinius nuostolius < …>“

      3        1995 m. liepos 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1663/95, nustatančio išsamias taisykles dėl Tarybos reglamente (EEB) Nr. 729/70
         apibrėžtos EŽŪOGF Garantijų skyriaus sąskaitų apmokėjimo tvarkos taikymo, (OL L 158, p. 6) 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „1. Tais atvejais, kai po tyrimo Komisija mano, kad išlaidos buvo padarytos nesilaikant Bendrijos taisyklių, konkrečiai valstybei
         narei ji praneša tyrimo rezultatus ir nurodo priemones, kurių reikėtų imtis atitikimui garantuoti ateityje.

      Šiame pranešime daroma nuoroda į šį reglamentą. Valstybė narė per du mėnesius pateikia atsakymą, po kurio Komisija gali pakeisti
         savo poziciją. Pateisinamais atvejais Komisija gali leisti pratęsti atsakymui nustatytą laikotarpį.

      Pasibaigus laikotarpiui, per kurį reikia pateikti atsakymą, Komisija pakviečia valstybę narę dvišaliam aptarimui, kurio metu
         šalys stengiasi susitarti dėl taikytinų priemonių ir pažeidimo sunkumo bei Bendrijai padarytų finansinių nuostolių įvertinimo.
         Pasibaigus minėtam aptarimui ir bet kokiam po aptarimo Komisijos nustatytam galutiniam terminui, pasikonsultavus su valstybėmis
         narėmis dėl tolesnės informacijos teikimo arba, jeigu valstybė narė atsisako atvykti į susitikimą iki Komisijos nustatyto
         galutinio termino, jam pasibaigus, Komisija formaliai supažindina valstybę narę su savo išvadomis darydama nuorodą į Komisijos
         sprendimą 94/442/EB. Nepažeidžiant šios dalies ketvirtos pastraipos, minėtame pranešime pateikiamas bet kokių išlaidų, kurių
         Komisija neketina įtraukti į sąskaitas pagal Reglamento (EEB) Nr. 729/70 5 straipsnio 2 dalies c punktą, įvertinimas.

      Valstybė narė iš karto, atsiradus galimybei, informuoja Komisiją apie priimtas pažeidimų šalinimo priemones, užtikrinančias
         Bendrijos taisyklių laikymąsi ir šių priemonių įsigaliojimo datą. Komisija, laikydamasi Reglamento (EEB) Nr. 729/70 5 straipsnio
         2 dalies c punkto reikalavimų, prireikus priima vieną arba kelis sprendimus iki pažeidimų šalinimo priemonių įsigaliojimo
         datos neįtraukti į sąskaitas išlaidų, kurios neatitinka Bendrijos taisyklių.“

      4        1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 1493/1999 dėl bendro vyno rinkos organizavimo (OL L 179, p. 1, klaidų ištaisymas
         OL L 271, p. 47), be kita ko, nustatyta:

      „11 straipsnis
      1. Šiame skyriuje nustatoma vynuogynų perplanavimo ir konversijos sistema.
      2. Sistemos tikslas – gamybos pritaikymas prie rinkos paklausos.
      3. Sistemoje numatomos šios priemonės:
      a) veislių konversija, įskaitant skiepijimo pagalba;
      b) vynuogynų vietos keitimas;
      c) vynuogynų valdymo metodikos, susijusios su sistemos tikslu, tobulinimas.
      Sistema nenumato įprasto natūraliai pasenusių vynuogynų atnaujinimo.
      <…>
      13 straipsnis
      1. Parama už perplanavimą ir konversiją suteikiama tik esant valstybės narės sudarytiems ir prireikus patvirtintiems planams.
         Parama teikiama šiomis formomis:

      a)      gamintojams kompensuojant už pajamų praradimą įgyvendinant planą
      ir
      b)      apmokant dalį perplanavimo ir konversijos išlaidų.
      2. Už pajamų praradimą gamintojams gali būti kompensuojama šiomis formomis:
      a)      nepažeidžiant šios antraštinės dalies I skyriaus nuostatų, leidžiant nustatytą laiką, kuris neturi būti ilgesnis kaip treji
         metai, vienu metu augti ir seniems, ir naujiems vynmedžiams

      arba
      b)      finansine kompensacija, kurią finansuoja Bendrija.
      3. Bendrijos indėlis į perplanavimo ir konversijos išlaidas neturi viršyti 50 % visų išlaidų. Tačiau regionuose, kurie pagal
         1999 m. birželio 21 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1260/1999, nustatantį struktūrinių fondų bendrąsias nuostatas, priskiriami
         1 tikslui, Bendrijos indėlis neturi viršyti 75 %. Nepažeidžiant 14 straipsnio 4 dalies, valstybės narės jokiu atveju negali
         prisidėti prie išlaidų kompensavimo.

      <…>
      15 straipsnis
      Išsamios šio skyriaus taikymo taisyklės priimamos 75 straipsnyje nustatyta tvarka.
      Šiose taisyklėse gali būti numatyta:
      a)      minimalus atitinkamo vynuogyno dydis;
      b)      nuostatos, reglamentuojančios atsodinimo teisių naudojimą apskritai ir naujų sodinimo teisių, suteikiamų pagal pagrindinius
         gerinimo planus bei jauniems ūkininkams, naudojimą įgyvendinant programas;

      c)      nuostatos, kuriomis siekiama neleisti gamybos potencialui didėti dėl šio skyriaus nuostatų taikymo;
      d)      didžiausia paramos suma vienam hektarui.“
      5        2000 m. gegužės 31 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1227/2000, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1493/1999
         dėl bendro vyno rinkos organizavimo taikymo taisykles, taikomas gamybos potencialui (OL L 143, p. 1), 13 straipsnio 1, 2 ir
         4 dalyse, be kita ko, teigiama:

      „1. Kompetentingos valstybių narių institucijos nustato mažiausią sklypo, už kurį galima skirti paramą perplanavimui ir konversijai
         vykdyti, plotą ir mažiausią sklypo, kuriame vykdomas perplanavimas ir konversija, dydį.

      2. Kompetentingos valstybių narių institucijos nustato:
      a)      planuose numatomų priemonių apibrėžimus;
      b)      jų įgyvendinimo terminus, kurie negali būti ilgesni kaip penkeri metai;
      c)      reikalavimą, kad visuose planuose turi būti nurodytos kiekvienų finansinių metų priemonės, kurios turi būti įgyvendintos tais
         finansiniais metais, ir teritorija, kuriai taikoma kiekviena priemonė;

      d)      tokio įgyvendinimo monitoringo tvarką. <…>
      4. Kompetentingos valstybių narių institucijos patvirtina taisykles, reglamentuojančias konkrečią taikymo sritį ir suteiktinos
         paramos normas. Laikantis Reglamento <…> Nr. 1493/1999 II antraštinės dalies III skyriaus ir šio skyriaus nuostatų, šiose
         taisyklėse visų pirma gali būti nustatyta vienodo dydžio sumų išmokėjimo tvarka, didžiausios paramos už hektarą normos ir
         objektyviais kriterijais pagrįstas paramos diferencijavimas. Taisyklėse visų pirma numatoma atitinkamai padidinti paramos
         normas tais atvejais, kai dėl plane numatyto išnaikinimo atsiradusios atsodinimo teisės yra panaudojamos planui įgyvendinti.“

      6        Reglamento (EB) Nr. 1227/2000 15a straipsnyje, kuris buvo priimtas 2002 m. liepos 24 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1342/2002
         (OL L 196, p. 23), iš dalies keičiančiu minėtąjį Reglamentą Nr. 1227/2000, nustatyta:

      „1. Kaip 15 straipsnio išimtį valstybės narės gali numatyti, kad parama išmokama po to, kai patikrinama, ar visos paramos
         paraiškoje numatytos priemonės buvo įgyvendintos. Jeigu patikrinimai parodo, kad visos paramos paraiškoje numatytos priemonės
         buvo nevisiškai įgyvendintos, tačiau iki nustatyto termino buvo įgyvendintos didesnėje nei 80 % atitinkamo ploto dalyje, parama
         išmokama atėmus sumą, dvigubai didesnę už papildomos paramos sumą, kuri būtų sumokėta, jeigu priemonė būtų buvusi įgyvendinta
         visame plote.

      2. Kaip straipsnio 1 dalies išimtį valstybės narės gali leisti išmokėti augintojams paramą už visas paramos paraiškoje numatytas
         priemones iki jų įgyvendinimo, jei jų įgyvendinimas jau pradėtas ir paramos gavėjas pateikė 120 % paramos dydžio užstatą.
         Reglamente (EEB) Nr. 2220/85 numatytas įsipareigojimas yra įsipareigojimas įgyvendinti atitinkamą priemonę per dvejus metus
         nuo avanso išmokėjimo datos.

      Valstybės narės gali patikslinti šį laikotarpį, jeigu:
      a)      šie plotai priklauso teritorijai, nukentėjusiai nuo atitinkamos valstybės narės kompetentingų institucijų pripažintos stichinės
         nelaimės;

      b)      numatytos priemonės negalima įgyvendinti dėl to, kad augalinė medžiaga turi sveikatos problemų, kurias patvirtino atitinkamos
         valstybės narės pripažintas organas.

      Jeigu patikrinimai rodo, kad visos paramos paraiškoje numatytos priemonės, už kurias buvo išmokėtas avansas, buvo nevisiškai
         įgyvendintos, tačiau iki nustatyto termino buvo įgyvendintos didesnėje nei 80 % numatyto ploto dalyje, užstatas grąžinamas
         iš jo atėmus sumą, dvigubai didesnę už papildomos paramos sumą, kuri būtų sumokėta, jeigu visos priemonės būtų buvusios įgyvendintos
         visame plote.

      Jeigu augintojas iki atitinkamos valstybės narės nustatyto galutinio termino apsisprendžia neimti avansu išmokamos paramos,
         jam grąžinama 95 % užstato. Valstybės narės praneša Komisijai apie galutinį terminą, kurį jos nustatė šiai pastraipai įgyvendinti.

      Jeigu augintojas iki atitinkamos valstybės narės nustatyto galutinio termino apsisprendžia neįgyvendinti visų paramos paraiškoje
         numatytų priemonių, toks augintojas grąžina avansą, kuris jau buvo jam išmokėtas, ir po to jam grąžinama 90 % užstato. Valstybės
         narės praneša Komisijai apie galutinį terminą, kurį jos nustatė šiai pastraipai įgyvendinti.

      3. Taikant šį straipsnį leistina 5 % paklaida, kai tikrinami atitinkami plotai.“
       Ginčo aplinkybės
       Prancūzijos Respublikos taikomas metodas pagalbos sumai apskaičiuoti
      7        2005 m. liepos 20 d. Komisijos sprendimu 2005/579/EB dėl Bendrijos atsisakymo Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų
         fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšomis finansuoti kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas (OL L 199, p. 84, toliau
         – ginčijamas sprendimas) Prancūzijos Respublikai buvo nustatyti finansiniai koregavimai, nes Komisija nusprendė, kad Prancūzijos
         Respublika įtraukė reikalavimų neatitinkančius plotus skaičiuodama vynuogynų perplanavimo ir konversijos darbų išlaidas.

      8        Kaip matyti iš bylos dokumentų ir visų pirma iš taikinimo organo ataskaitos bei ministerijų nutarimų, susijusių su pagalbos
         vynuogynų perplanavimui ir konversijai skyrimo sąlygomis už 2000?2001 ir 2001?2002 finansinius metus (žr. Journal officiel de la République française, atitinkamai 2001 m. gegužės 24 d. ir 2002 m. balandžio 5 d.), Prancūzijos institucijos nusprendė mokėti fiksuoto dydžio
         išmokas. Pagalba buvo mokama už perplanuoto sklypo ploto hektarą (eurais už hektarą).

      9        Skaičiuojant išlaidas atsižvelgta į vynuogynų plotus su pakraščiais, t. y. į lauko šonuose ir eilių galuose esančias erdves,
         kurios reikalingos vynuogynuose dirbančiai technikai, kaip antai traktoriams ir derliaus nuėmimo mašinoms, pravažiuoti ar
         apsisukti.

      10      Šis skaičiavimas atliktas remiantis tipinio sklypo aprašymu, pagal kurį 1 hektaro dydžio vynuogynas yra stačiakampio formos
         lygumoje esantis plotas, kuris apima žemės ūkio technikai pravažiuoti reikalingus pakraščius, sudarančius apie 10 % viso ploto,
         t. y. 6 metrus eilės galuose.

      11      Kad būtų atsižvelgta į skirtingas sklypų formas ir konkrečią topografiją, buvo sudarytas abakas, t. y. pakraščių lentelė,
         naudojama plotui apskaičiuoti. Joje nustatyta didžiausia leistina vynuogienojais neužsodinto ploto dalis, kuri yra, pavyzdžiui,
         30 % sklypams, kurių vynuogienojais apsodintas plotas yra mažesnis nei 35 arai, ir 5 % sklypams, kurių vynuogienojais apsodintas
         plotas yra didesnis nei 15 hektarų.

      12      Kiekvienoje eilutėje buvo atskirai nurodytos vynuogienojų sodinimo išlaidos, kaip antai augalų pirkimas, fitosanitarinis apdorojimas,
         darbo jėga. Beje, į fiksuoto dydžio išmokos sumą buvo įtrauktos tik nuolatinės išlaidos, t. y. neatsitiktinės. Duomenis apie
         išlaidas pateikė ir pagal poreikius atnaujino žemės ūkio rūmų padaliniai.

      13      Kompensacijos dydis buvo apskaičiuotas remiantis keturiais kriterijais: priklausymu gamintojų susivienijimui, jaunojo ūkininko
         statusu, atsižvelgiama į tai, ar pasirašyta teritorinė ūkio sutartis (CTE), ir sodinimo teisių kilme. Didžiausia suma priklauso
         už jaunojo ūkininko, kuris priklauso gamintojų susivienijimui ir kuris yra pasirašęs CTE, įvykdytus sodinimo darbus, kai teisės
         atsirado dėl atlikto nurovimo ūkyje, įvykdyto po 2002 m. liepos 31 d.

      14      Siekiant užtikrinti, kad pagal Reglamento Nr. 1493/1999 13 straipsnio 3 dalį pagalba neviršytų 50 % perplanavimo išlaidų,
         fiksuoto dydžio išmokos buvo apskaičiuotos taip, kad pati didžiausia išmokėtos pagalbos suma neviršytų 50 % mažiausių sodinimo
         išlaidų.

       Procedūra, kurioje priimtas ginčijamas sprendimas
      15      2002 m. rugsėjo 23?27 d. Komisijos tarnybos atliko tyrimą Prancūzijoje dėl pagalbos skyrimo vynuogynų perplanavimui ir konversijai
         sistemos.

      16      2003 m. vasario 10 d. Komisija, atlikusi minėtą tyrimą, Prancūzijos institucijoms išsiuntė pranešimą pagal Reglamento 1663/95
         8 straipsnio 1 dalį.

      17      2003 m. gegužės 20 d. Prancūzijos institucijos atsakė į šį pranešimą.

      18      2003 m. rugsėjo 30 d. Komisija surengė dvišalį posėdį su Prancūzijos institucijomis.

      19      Po šio posėdžio 2004 m. liepos 22 d. Komisija nusiuntė Prancūzijos valdžios institucijoms oficialų pranešimą pagal Reglamento
         Nr. 1663/95 8 straipsnį, kuriame patvirtino savo poziciją, pagal kurią pagalba vynuogynų perplanavimui ir konversijai už 2001 m.
         ir paskesnius metus buvo suteikta nesilaikant Bendrijos reikalavimų. Visų pirma Komisija rėmėsi jos prašymu atlikto 50 atsitiktine
         tvarka atrinktų bylų, kurių atveju buvo skirtos išmokos už 2001 finansinius metus, tikrinimo rezultatais, kurie parodė, kad
         plotas, kuris realiai buvo apsodintas vynuogienojais, vidutiniškai sudarė tik 90 % reikalavimus atitinkančiu pripažinto ploto.
         Todėl Komisijos tarnybos nusprendė, kad 10 % dydžio ploto skirtumas sudaro reikalavimų neatitinkančią išlaidų, skirtų vynuogyno
         perplanavimui, dalį. Todėl Komisija padarė išvadą, kad turi būti taikoma 10 % finansinė korekcija išlaidoms, deklaruotoms
         per laikotarpį, už kurį buvo atliktas Bendrijos auditas.

      20      2004 m. spalio 4 d. Prancūzijos institucijos kreipėsi į taikinimo organą, kuris susirinko 2005 m. kovo 5 d., o 2005 m. kovo
         21 d. pateikė ataskaitą. Taikinimo organas paradė išvadą, kad pagalba esą galėjo būti skirta plotams, ypač mažų vynuogynų
         atveju, kuriuose nebuvo patirta perplanavimo išlaidų. Be to, jis konstatavo, kad per jam nustatytą laikotarpį neįmanoma sutaikyti
         dviejų šalių.

      21      Po taikinimo organo susirinkimo, tačiau per vėlai, kad šis galėtų atsižvelgti, Prancūzijos institucijos pateikė papildomos
         informacijos, susijusios su tariamu pavojumi, kad buvo viršyta Bendrijos finansavimo riba. Ši informacija visų pirma buvo
         susijusi su skaičiavimo rezultatais, kurie rodė, jog net remiantis kraštutine prielaida, pagal Prancūzijos pagalbos sistemą
         didžiausia suma, kuria viršijamos su visos Prancūzijos teritorija susijusios išlaidos, yra 2 294 eurai, o už 2000?2001 finansinius
         metus vidutinė pagalbos išmoka buvo 4 751 euras už hektarą, t. y. daug mažiau už 7 716 eurų už hektarą sumą, kuri sudaro 50 %
         perplanavimo darbų išlaidų. 2001 ir 2002 finansiniais metais ši suma atitinkamai buvo 6 197 eurai už hektarą ir 8 371 euras
         už hektarą.

      22      2005 m. gegužės 4 d. Komisija nusiuntė laišką Prancūzijos institucijoms, kuriame buvo išdėstyta galutinė jos pozicija.

      23      2005 m. liepos 20 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, pagal kurį Prancūzijai taikoma 10 procentinių punktų korekcija už
         perplanuotą arba konvertuotą ploto dalį.

       Procesas ir šalių reikalavimai
      24      Šį ieškinį Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai Prancūzijos Respublika pateikė 2005 m. rugsėjo 30 dieną.

      25      Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
         dalį.

      26      Per 2008 m. gegužės 14 d. posėdį buvo išklausytos žodinės šalių pastabos ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
         klausimus.

      27      Prancūzijos Respublika Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        panaikinti ginčijamą sprendimą, nes pagal jį Bendrija nefinansuoja 13 519 122,05 euro sumos dėl korekcijos, susijusios su
         reikalavimus atitinkančių plotų nustatymu pagalbai už vynuogynų perplanavimą ir konversiją 2001?2003 finansiniais metais gauti,

      –        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      28      Komisija pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš Prancūzijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
       Teisinis pagrindas
       Šalių argumentai
      29      Prancūzijos Respublika remiasi dviem pagrindais, kurių pirmasis grindžiamas Reglamento Nr. 125/1999 pažeidimu, o antrasis
         – pareigos motyvuoti pažeidimu.

      30      Kalbėdama apie pirmąjį pagrindą dėl Reglamento Nr. 125/1999 pažeidimo, Prancūzijos Respublika teigia, kad Komisija atsisakė
         Bendrijos lėšomis finansuoti išlaidas, kurios buvo patirtos laikantis Bendrijos taisyklių, ir kad bet kokiu atveju šios išlaidos
         nepadarė jokios žalos Bendrijos biudžetui. Taip Komisija neįvertino Reglamento Nr. 125/1999 7 straipsnio 4 dalies nuostatų.

      31      Remdamasi taikinimo organo pateiktomis išvadomis per posėdį Komisija pareiškė, kad pagrindinis klausimas šioje byloje yra
         susijęs su Prancūzijos Respublikos taikomu skaičiavimo metodu, o pavojus Bendrijos biudžetui patirti žalą kilo vienu ar dviems
         atskirais atvejais, kai galėjo būti viršyta Bendrijos finansavimo riba.

       Dėl tvirtinimo, kad išlaidos buvo patirtos laikantis Bendrijos reikalavimų
      32      Prancūzijos Respublika teigia, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką dėl valstybių narių sąskaitų apmokėjimo
         už išlaidas, kurias finansuoja EŽŪOGF Garantijų skyrius, Komisija turi įrodyti, kad buvo pažeistos Bendrijos teisės normos,
         o nustačius šį pažeidimą valstybė narė prireikus turi įrodyti, kad Komisija suklydo vertindama jo finansines pasekmes. Šiuo
         atveju Komisija neįrodė, kad buvo pažeistos Bendrijos teisės normos.

      33      Prancūzijos Respublika mano, kad Bendrijos teisės aktuose nėra pateikta reikalavimus atitinkančio ploto apibrėžties, kuria
         remiasi Komisija ir pagal kurią  siekiant gauti Bendrijos finansavimą reikia atsižvelgti tik į tą plotą, kuriame auga vynuogienojai.
         Tokiu atveju valstybei narei tereikia laikytis pareigos užtikrinti, kad Bendrijos dalis, skirta perplanavimo ir konversijos
         išlaidoms finansuoti, neviršytų 50 % šių išlaidų.

      34      Prancūzijos Respublikos teigimu, Reglamento Nr. 1227/2000 13 straipsnio 4 dalimi valstybėms narėms leidžiama numatyti mokėti
         fiksuoto dydžio išmokas. Be to, Bendrijos teisės aktuose nenurodyta, kaip apskaičiuoti tas sumas, tuo labiau kad nebuvo apibrėžta
         „reikalavimus atitinkančio ploto“ sąvoka. Todėl valstybės narės turėtų nustatyti šias apibrėžtis laikydamosi vienintelės sąlygos,
         kad pagalba vynuogynų perplanavimui ir konversijai neviršytų 50 % visų išlaidų. Prancūzijos Respublika mano, kad „reikalavimus
         atitinkančio ploto“ sąvoką ji apibrėžė laikydamasi visų nuostatų, kuriomis reglamentuojamas bendras vyno rinkos organizavimas.

      35      Prancūzijos Respublika prieštarauja Komisijos tvirtinimui, kad ji sumažino fiksuoto dydžio pagalbos sumą ir šį sumažinimą
         kompensavo skirdama pagalbą reikalavimų neatitinkančiam plotui neteisėtai atsižvelgdama į lauko pakraščius, nors reikalavimus
         atitinka tik vynuogienojais užsodintas plotas. Ji taip pat tvirtina, kad finansavimo sistema taip pat nesiekiama nustatyti
         kokio nors kompensavimo tarp pagalbos gavėjų. Atvirkščiai, ji apskaičiavo fiksuoto dydžio išmoką remdamasi realiomis išlaidomis,
         kurias paskirstė pagal plotus, laikytus atitinkančiais reikalavimus, remiantis visomis bendram vyno rinkos organizavimui taikomomis
         nuostatomis.

      36      Kalbėdama apie praktinius dalykus, Prancūzijos Respublika tvirtina, kad atskirose sodinimo darbų išlaidų eilutėse tik vynuogienojų
         sodinukų tiekimas priklauso vien nuo ploto, kuriame auga vynuogienojai. Kitos eilutės, kaip antai žemės paruošimas, kuriam
         reikia drenažo ir kitų žemės darbų, yra susijusios ir su lauko pakraščiais.

      37      Papildydama savo teiginius ji sako, kad naudojamos technikos ir žmonių darbo jėgos, o dėl to ir bendrų išlaidų, skaičiuojant
         vienam hektarui, reikia santykinai daugiau, kai plotas yra mažesnis, ir kuo mažesnis yra plotas, tuo didesnę jo dalį sudaro
         lauko pakraščiai.

      38      Prancūzijos Respublika taip pat teigia, kad jeigu perplanuojant vynuogynus būtų atsižvelgiama tik į tą plotą, kuriame auga
         vynuogienojai, vynuogių augintojai būtų linkę kuo labiau sumažinti nenaudojamus lauko pakraščius prisodindami daugiau vynuogienojų,
         o dėl to padidėtų gamybos potencialas.

      39      Be to, jei apskaičiuojant skiriamos pagalbos sumą būtų neatsižvelgiama į lauko pakraščius, tai dar nereiškia, kad dėl to išlaidos
         būtinai sumažėtų. Iš tikrųjų fiksuoto dydžio pagalbos išmoka, kuri apskaičiuojama remiantis vienam sklypo hektarui su pakraščiais
         perplanuoti reikalingomis išlaidomis, būtų skirta mažesniam plotui. Ploto, už kurį mokamos kompensacijos, sumažėjimas būtų
         kompensuojamas padidinant kompensacijos dydį.

      40      Priešingai nei teigia Komisija, nors perplanavimo pagalba laikoma dalies perplanavimo išlaidų padengimu, jos neįmanoma atskirti
         nuo sąvokos „vynuogyno plotas, kuriame galima sodinti“. Iš tikrųjų, remiantis reglamento Nr. 1493/1999 15 straipsnio ir Reglamento
         Nr. 1227/2000 13 straipsnio nuostatomis, darytina išvada, kad valstybės narės privalo nustatyti mažiausius ploto matmenis,
         kad būtų galima skirti perplanavimo ir konversijos pagalbą. Reglamento Nr. 1227/2000 15a straipsnyje nustatytos finansinės
         pasekmės už dalinį prašyme skirti pagalbą nurodytų priemonių įgyvendinimą ir nurodyta, jog darbai turi būti įvykdyti daugiau
         nei 80 % visos teritorijos, kad būtų galima gauti išmokas.

      41      Taip pat yra akivaizdus ryšys tarp pagalbos schemos ir vynuogyno registro. Ir registre, ir skiriant pagalbą vynuogynų konversijai
         bei perplanavimui atsižvelgiama į užsodintą plotą. Kalbant apie registro sudarymą, 1987 m. kovo 3 d. Komisijos reglamento
         (EEB) Nr. 649/87, nustatančio išsamias Bendrijos vynuogynų registro steigimo taisykles (OL L 62, p. 10), 2 straipsnio f punkte
         vynuogyno sklypas apibrėžtas kaip „ištisinis žemės plotas, kaip apibrėžta žemės registre“.

      42      Prancūzijos Respublikos nuomone, remiantis tuo, kas išdėstyta, Komisija klaidingai nusprendė neskirti Bendrijos finansavimo
         13 519 122,05 euro sumai, nors ši suma atitinka išlaidas, patirtas laikantis Bendrijos reikalavimų.

      43      Komisija atsako, kad pagalbos suma nustatyta laikantis autonomiškų reikalavimų, kurie skiriasi nuo sklypų atitikimo reikalavimų
         minėtai pagalbai gauti. Ji mano, kad sumažindamos fiksuoto dydžio pagalbos sumą Prancūzijos valdžios institucijos negalėjo
         tokia pat dalimi padidinti reikalavimus atitinkančių plotų, nes šie du procedūros etapai vykdomi pagal ypatingus kriterijus
         ir remiantis „skirtingais reikalavimais“. Siekdama pagrįsti šį teiginį, Komisija, remdamasi analogijos principu, daro nuorodą
         į atrankos kriterijų ir sutarčių sudarymo kriterijų skirtumus viešųjų pirkimų srityje (2003 m. birželio 19 d. Teisingumo Teismo
         sprendimas GAT, C‑315/01, Rink. p. I‑6351).

      44      Komisija primena, kad kai kuriais atvejais pagalba praktiškai buvo suteikta visam gamintojo deklaruotam plotui, nors realiai
         vynuogienojai augo tik 70 % minėto ploto. Tokiu atveju galima kalbėti apie aiškų kompensacijos permokėjimą, kuris būtų daug
         didesnis, nei nurodė Prancūzijos institucijos.

      45      Komisija taip pat nesutinka, kad sodinimo teisės būtų prilygintos perplanavimo ir konversijos schemai bei kad plotai, kuriems
         suteiktos sodinimo teisės, ir plotai, kuriems skirta pagalba, į apskaitą būtų įtraukiami taikant tą patį metodą. Šiuo atveju
         ji daro nuorodą į Reglamento Nr. 1493/1999 13 straipsnio 1 dalies b punktą, kuriame nustatyta, kad perplanavimo ir konversijos
         parama teikiama apmokant dalį perplanavimo ir konversijos išlaidų, o pagalba, išreikšta persodinimo teisėmis, priklauso nuo
         ploto.

      46      Tą patį galima pasakyti ir apie kompiuterizuoto vynuogyno registro prilyginimą minėtai schemai, tuo labiau kad pagal Reglamento
         Nr. 649/87 2 dalies f punktą sklypas apibrėžtas kaip „ištisinis žemės plotas, kaip apibrėžta žemės registre“, taigi lauko
         pakraščiai irgi įskaičiuoti. Komisija remiasi 2000 m. gruodžio 14 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2729/2000, nustatančio
         išsamias kontrolės vyno sektoriuje įgyvendinimo taisykles (OL L 316, p. 16), 5 straipsnio 1 dalimi, kurioje nustatyta, kad
         nuolatinis atsisakymas auginti, pertvarkymas ir perėjimas prie kitų kultūrų auginimo, už kuriuos gaunama Bendrijos pagalba,
         yra sistemingai tikrinami vietoje. Pasak Komisijos, šioje nuostatoje formaliai ir aiškiai atskiriami bendrieji gamybos potencialo
         aspektai nuo konkrečių priemonių, susijusių su atsisakymu auginti bei perplanavimu ir konversija. Pastaraisiais dviem atvejais
         yra teikiama Bendrijos finansinė parama, todėl nuolatinis tikrinimas vietoje yra privalomas. Šis patikrinimas yra susijęs
         su dviem pagrindiniais schemos elementais ? plotų matavimu ir tikrinimu, ar darbai, už kuriuos gaunama finansinė parama, yra
         realiai atlikti.

      47      Kalbėdama apie Prancūzijos Respublikos argumentą dėl pavojaus, kad padidės nuimto derliaus kiekis, Komisija nurodo, jog Bendrijos
         teisės aktais valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad nepadidėtų bendras gamybos potencialas. Prancūzijos Respublikos
         argumentą dėl pavojaus, kad padidės išlaidos, Komisija taip pat atmeta primindama, kad kiekvienais metais ji priima sprendimą,
         kuriame valstybėms narėms nustatomos orientacinės finansinės išmokos, ir kad šia pradine suma ribojamos EŽŪOGF išmokos.

       Dėl teiginio, kad Prancūzijos institucijų taikomas skaičiavimo metodas nedaro žalos Bendrijos biudžetui
      48      Prancūzijos Respublika mano, kad Komisija nepateikė aiškių įrodymų, jog Prancūzijos taikomas metodas gali padaryti žalos Bendrijos
         biudžetui. Prancūzijos Respublika prieštarauja Komisijos teiginiui, kuris išdėstytas 2005 m. vasario 17 d. taikinimo organui
         pateiktame rašte, kad vienu atveju išmokėta pagalbos suma siekė 51,6 %, todėl buvo nustatytas 1,6 % viršijimas.

      49      Prancūzijos Respublika nurodo, jog tam, kad pagalba niekada neviršytų 50 % perplanavimo ir konversijos išlaidų, buvo nustatytos
         fiksuoto dydžio išmokos užtikrinant, kad nustatyta didžiausia pagalbos išmoka neviršys 50 % mažiausių sodinimo išlaidų. Taigi
         2000?2001 finansiniais metais nustatytos mažiausios perplanavimo ir konversijos išlaidos buvo 15 432 eurai, todėl riba, kurios
         negalima viršyti, buvo 7 716 eurų, o didžiausia nustatyta išmokos suma – 7 170 eurų. 2001–2002 finansiniais metais nustatyta
         mažiausia išlaidų suma buvo 16 743 eurai, riba, kurios negalima viršyti ? 8371 euras, o didžiausia nustatyta išmokos suma
         ? 8 000 eurų. Taigi dėl to, kad pagalba buvo fiksuoto dydžio, didžioji dalis vynuogių augintojų, vynuogynuose atlikusių perplanavimo
         ir konversijos darbus, gavo pagalbos išmokas, kurios nesiekė 50 % patirtų išlaidų.

      50      Prancūzijos Respublika taip pat teigia, kad net jei būtų išmokėta didžiausia galima 7 710 eurų suma už hektarą, palyginti
         su sodinimo išlaidomis Langedoko‑Rusijono regione, kurios yra pačios mažiausios iš visų Prancūzijos regionų, kurio 25 % mažesnio
         nei 80 arų sklypą sudaro lauko pakraščiai, pavojus viršyti nustatytą 50 % perplanavimo ir konversijos išlaidų ribą būtų vertinamas
         vidutiniškai 3,2 % ir tai susiję tik su 10 hektarų visos Prancūzijos teritorijos mastu. Taigi didžiausias išlaidų viršijimas
         šios teritorijos mastu gali būti nustatytas remiantis tokia formule: 10 hektarų x 0,032 x 7 170 eurų už hektarą = 2 294 eurai.

      51      Prancūzijos Respublikos nuomone, tokios mažos sumos nereikėtų suabsoliutinti mažesnių nei 50 % pagalbos sumų, kurios galėjo
         būti išmokėtos atskirais atvejais, atžvilgiu. Taigi ji mano, kad net jei reikėtų atsižvelgti į šią kraštutinę prielaidą, kurios
         laikosi Komisija, tai bet kokiu atveju nepadarytų poveikio Bendrijos biudžetui.

      52      Komisija laikosi nuomonės, kad visiškai nesvarbu, jog nustatyta didžiausia išmokos suma yra mažesnė už mažiausių sodinimo
         išlaidų sumą. Pasak jos, Prancūzijos institucijos vėliau galėjo finansuoti reikalavimų neatitinkančius plotus ne todėl, kad
         sumažino fiksuoto dydžio išmokos sumą. Grįsdama šiuos argumentus, Komisija remiasi 2006  m. liepos 25 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimu Belgija prieš Komisiją (T‑221/04, Rink. p. II‑0000) pabrėždama, kad šiame sprendime išaiškinta, jog dėl bet kokio neteisėto pagalbos išmokėjimo
         atsiranda permoka ir padaroma žala EŽŪOGF.

      53      Komisija teigia, kad jos pateiktas pavyzdys, kuriuo įrodoma, jog sklypui skirtos subsidijos dydis buvo 51,6 %, panaudotas
         tik kaip iliustracija ir kad jokiu būdu Prancūzijos institucijos, remdamosi šiuo pavyzdžiu, negalėjo grįsti fakto, kad Bendrijos
         biudžetui nepadaryta jokios žalos. Taigi Komisija mano, kad į ieškinyje nurodytą žalos skaičiavimą, kuris grindžiamas 1,6 %
         viršijimu, negalima atsižvelgti.

      54      Tačiau Komisija teigia, kad remiantis 50 atrinktų bylų, kuriose jos prašymu kiekvieną perplanuotą sklypą Prancūzijos institucijos
         dar kartą išmatavo, buvo nustatyta, kad pagalba buvo išmokėta už maždaug 10 % reikalavimų neatitinkančių plotų. Tai neginčijamai
         padarė žalos Bendrijos biudžetui.

       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
      –       Dėl „reikalavimus atitinkančio ploto“ sąvokos
      55      Reikia atkreipti dėmesį, kad Bendrijos teisės aktuose, būtent Reglamento Nr. 1227/2000 13 straipsnyje, aiškiai nustatyta,
         kad valstybių narių kompetencijai priklauso priimti nuostatas, kuriomis reglamentuojama tiksli taikymo sritis ir skirtinos
         pagalbos dydis, ir kad būtent jose turi būti numatyta mokėti fiksuoto dydžio išmokas, nustatyta didžiausia pagalbos suma už
         hektarą ir pagalbos paskirstymas remiantis objektyviais kriterijais.

      56      Remiantis Prancūzijos institucijų taikyto pagalbos perplanavimui ir konversijai skaičiavimo metodo aprašymu (žr. šio sprendimo
         8?15 punktus) galima daryti išvadą, kad jų pasirinkta sistema visiškai atitinka pirmiau minėtų teisės aktų reikalavimus. Be
         to, reikia pasakyti, kad Bendrijos teisės aktuose neapibrėžta „reikalavimus atitinkančio ploto“ sąvoka ir Komisija dėl to
         nesiginčija.

      57      Todėl nėra teisinio pagrindo Prancūzijos Respublikai uždrausti įtraukti lauko pakraščius į remiamus plotus, kad būtų galima
         nustatyti išmokų dydį. Priešingai nei iš esmės tvirtina Komisija, Reglamento Nr. 1493/1999 13 straipsnio 1 dalies b punkte
         šis klausimas niekaip nereglamentuojamas.

      58      Taigi lieka išnagrinėti, ar esant tokioms aplinkybėms Prancūzijos taikyta sistema tikrai kėlė pavojų, kad Bendrijos biudžetas
         patirs žalą.

      –       Dėl pavojaus viršyti nustatytą Bendrijos finansavimo ribą
      59      Pirma, kalbant apie Komisijos pateiktą nuorodą į pirmiau minėtą Sprendimą Belgija prieš Komisiją (86 punktas), kuriame išaiškinta, jog dėl bet kokio neteisėto pagalbos išmokėjimo atsiranda permoka ir padaroma žala EŽŪOGF,
         reikia pabrėžti, kad Prancūzijoje nustatyta pagalbos vynuogynų perplanavimui ir konversijai  skyrimo sistema neprieštarauja
         Bendrijos teisės aktams, kaip nurodyta 56 ir 57 šio sprendimo punktuose, todėl priimtas sprendimas šiuo atveju netaikytinas.

      60      Kalbant apie 50 atsitiktine tvarka atrinktų bylų, kurių atveju buvo išmokėtos išmokos už 2001 finansinius metus, tikrinimo
         rezultatus, kurie parodė, kad reikalavimus atitinkantis plotas, į kurį buvo įtraukti ir praėjimai tarp sodinių, t. y. plotis,
         lygus pusei tarpo tarp vynuogienojų, vidutiniškai sudaro tik 90 % reikalavimus atitinkančio ploto, taip pat reikia pabrėžti,
         kad, kaip buvo minėta pirmiau, Bendrijos teisės aktuose nereikalaujama, jog valstybės narės, apskaičiuodamos išmokas, į remtiną
         plotą neįtrauktų lauko pakraščių. Taigi Komisijos argumentas, grindžiamas atlikto patikrinimo, kuriuo siekta nustatyti, kiek
         buvo viršyta nustatyta Bendrijos finansavimo riba, rezultatais, iš esmės yra netinkamas.

      61      Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad, atmetus automatiškai daromą prielaidą, jog pagal Prancūzijos taikytą mokėjimo
         sistemą išlaidos padarytos neteisėtai, reikia įvertinti EŽŪOGF patiriamą realų pavojų, kad bus viršyta nustatyta Bendrijos
         finansavimo riba.

      62      Per posėdį Komisija iš esmės teigė, kad Bendrijos teisės aktuose numatyta finansuoti išlaidas, todėl lauko pakraščiai, kuriems
         nereikia perplanavimo ir konversijos išlaidų, neatitinka Bendrijos finansavimo reikalavimų.

      63      Kalbant apie šį argumentą, reikia konstatuoti, jog iš bylos dokumentų nematyti, kad šalys išsamiai nagrinėjo klausimą, ar,
         atliekant perplanavimo ir konversijos darbus, dėl lauko pakraščių realiai gali būti patirta tam tikrų iš Bendrijos fondų kompensuotinų
         išlaidų.

      64      Be to, pagal Reglamento Nr. 1663/95 8 straipsnio 1 dalį Prancūzijos institucijoms nusiųstame 2003 m. vasario 10 d. pranešime
         (žr. šio sprendimo 16 punktą) Komisija teigia, kad „vynuogynų perplanavimo ir konversijos darbams reikalingų išlaidų analizė
         rodo, kad skirta fiksuoto dydžio pagalba iš esmės yra susijusi su plotu, kuriame realiai auga vynuogienojai“. Tas pats konstatuota
         2004 m. liepos 22 d. Komisijos laiške, kuris yra laikomas oficialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 1663/95 8 straipsnio 1 dalį
         ir 1994 m. liepos 1 d. Komisijos sprendimo 94/442/EB, nustatančio taikinimo procedūrą, susijusią su Europos žemės ūkio orientavimo
         ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus sąskaitų apmokėjimu (OL L 182, p. 45), 1 straipsnio 1 dalies a punktą.

      65      Remiantis dviem minėtais laiškais galima daryti išvadą, kad priimdama ginčytiną sprendimą Komisija neatmetė galimybės, kad
         atliekant perplanavimo ir konversijos darbus lauko pakraščiams tvarkyti realiai taip pat reikia išlaidų.

      66      Nors Komisija per posėdį laikėsi kitokios pozicijos ir neigė, kad lauko pakraščiams taip pat reikalingos pagalbai gauti reikalavimus
         atitinkančios išlaidos, negalima atmesti prielaidos, kad dirvožemio ruošimo išlaidos, skirtos drenavimui ir žemės darbams,
         apie kuriuos kalba Prancūzijos Respublika, taip pat susijusios ir su lauko pakraščiais. Šie darbai ir jiems atlikti reikalingos
         išlaidos gali būti susietos su veikla, kuriai taikoma vynuogynų perplanavimo ir konversijos schema pagal Reglamento Nr. 1493/1999
         11 straipsnį.

      67      Kadangi su lauko pakraščiais susijusių išlaidų buvimą Komisija užginčijo tik per posėdį, negalima kaltinti Prancūzijos Respublikos,
         kad ji nepateikė išsamių įrodymų, iš kurių būtų galima spręsti, jog yra priešingai. Atsižvelgiant į tai, kad negalima atmesti
         galimybės, jog lauko pakraščiams apdirbti reikalingos reikalavimus pagalbai perplanavimo ir konversijos darbams atlikti atitinkančios
         išlaidos, šis Komisijos argumentas turi būti atmestas.

      68      Be to, žiūrint iš praktinės pusės, mažai tikėtina, kad kiekvienas vynuogių augintojas savo vynuogyną tvarko atsižvelgdamas
         į įvairias skirtingų sklypų funkcijas. Labiau tikėtina, kad bendra vynuogių augintojo patirtų išlaidų suma bus padalyta iš
         jo nuosavybę sudarančių hektarų skaičiaus. Todėl Prancūzijos Respublika visiškai teisingai teigia, kad jei, teikiant pagalbą,
         lauko pakraščiai nebus skaičiuojami, tai visiškai nereiškia, kad sumažės išlaidų. Iš tikrųjų fiksuoto dydžio pagalba, kuri
         apskaičiuojama atsižvelgiant į vienam sklypo hektarui su pakraščiais perplanuoti reikalingas išlaidas, nuo šiol bus skaičiuojama
         už mažesnį plotą. Ploto, už kurį mokama išmoka, sumažėjimas bus kompensuotas padidinus išmokos dydį.

      69      Taigi siūlydama griežtai atskirti skirtingus vynuogyno plotus, Komisija siekia sukurti dirbtinę ir nenaudingą sąvoką, kuri,
         be to, nenumatyta taikomuose Bendrijos teisės aktuose.

      70      Beje, norint išsiaiškinti, ar Prancūzijos taikoma mokėjimo sistema suteikiamos reikalingos garantijos, kad nebūtų viršijama
         nustatyta Bendrijos finansavimo riba, reikia išnagrinėti tam tikrus klausimus.

      71      Pirma, iš bylos dokumentų matyti, kad išlaidos, į kurias Prancūzijos Respublika atsižvelgė nustatydama vynuogių augintojams
         mokėtinas sumas, yra visiškai realios, o atitinkamus duomenis surinko regioninės žemės ūkio organizacijos.

      72      Antra, Prancūzijos Respublika taikė dvi priemones siekdama užtikrinti, kad Bendrijos finansuojama perplanavimo ir konversijos
         išlaidų dalis neviršytų 50 % šių išlaidų, t. y. skaičiuojant fiksuoto dydžio išmoką įtraukė tik nuolatines ir neatsižvelgė
         į atsitiktines vynuogių augintojų patiriamas išlaidas, o fiksuoto dydžio išmokų sumą nustatė taip, kad didžiausia nustatyta
         pagalbos suma neviršytų 50 % mažiausios patirtų išlaidų sumos.

      73      Reikia pabrėžti, kad pasirinkus fiksuoto dydžio mokėjimo metodą tam tikras skirtumas tarp realių išlaidų ir suteiktos pagalbos
         yra neišvengiamas. Lauko pakraščių dydis priklauso ne nuo sklypo dydžio, bet nuo jo formos ir kultūrai keliamų reikalavimų
         bei naudojamos žemės ūkio technikos. Todėl kuo sklypas mažesnis, tuo didesnę ploto dalį sudaro plotas, kuriame vynuogienojai
         neauginami. Gali būti, kad mažo, netaisyklingos formos vynuogyno savininkas gauna proporcingai didesnę sumą, nei didelio,
         stačiakampio formos ir lygumoje esančio vynuogyno, kurio 5 % ar mažiau ploto sudaro lauko pakraščiai, savininkas. Tačiau Reglamente
         Nr. 1493/1999 aiškiai pripažįstama, kad fiksuoto dydžio išmokos yra teisėtos, nors atskiriems vynuogių augintojams, kurių
         kiekvieno padėtis yra skirtinga, mokamos išmokos neišvengiamai gali būti kažkiek apytikslės. Tokio netikslumo, kuris yra neišvengiamas
         skaičiuojant fiskuoto dydžio išmokas, iš esmės negalima laikyti darančiu žalą Bendrijos biudžetui.

      74      Dėl pavojaus viršyti nustatytą Bendrijos finansavimo ribą pažymėtina, kad Prancūzijos Respublika pateikė išsamią informaciją,
         kuri susijusi su dviem šioje byloje aktualiais aspektais.

      75      Pirma, Prancūzijos institucijos informavo taikinimo organą, kad 2000?2001 finansiniais metais pagalbos už perplanavimą ir
         konversiją dydis svyravo nuo 1 680 iki 7 170 eurų už hektarą,  atsižvelgiant į pareiškėjui taikomų kriterijų ir naudojamų
         sodinimo teisių kilmę. Vidutinis išmokos dydis buvo 4 751 euras už hektarą, t. y. gerokai mažiau nei 7 716 eurų už hektarą
         (suma, atitinkanti 50 % perplanavimo darbų išlaidų, kurios siekia 15 432 eurus už hektarą). 2001?2002 finansiniais metais
         pagalbos išmokos dydis svyravo nuo 2 170 iki 8 000 eurų už hektarą, o vidutinė išmoka siekė 6 197 eurus už hektarą, t. y.
         mažiau nei 8 371 euras už hektarą (suma, atitinkanti 50 % perplanavimo darbų išlaidų, kurios siekia 16 743 eurus už hektarą).
         Taigi, remiantis Prancūzijos Respublikos pateiktais duomenimis, vidutinė išmokėtos pagalbos suma yra gerokai mažesnė nei Reglamente
         Nr. 1493/1999 nustatyta didžiausia 50 % riba.

      76      Antra, Prancūzijos institucijos įrodė, kad teoriškai taikant beveik griežčiausius kriterijus, t. y. didžiausią išmokėtos pagalbos
         sumą 2000?2001 finansiniais metais, palyginti su mažiausiomis Prancūzijos Langedoko-Rusijono regione patirtomis sodinimo išlaidomis
         mažesniame nei 80 arų sklype, kurio 25 % ploto sudaro lauko pakraščiai, pavojus daugiausia viršyti išlaidas būtų labai mažas
         ir sudarytų 2 294 eurus visos Prancūzijos teritorijos mastu.

      77      Kalbant apie Komisijos prieštaravimus dėl šio argumento priimtinumo (žr. šio sprendimo 53 punktą), reikia konstatuoti, kad
         Prancūzijos Respublika pateikė atitinkamą informaciją atsakydama į taikinimo organui kaip pavyzdį Komisijos pateiktą skaičiavimą.
         Tačiau atsižvelgiant į tai, kad Prancūzijos mokėjimų sistemą apibūdinantys beveik kraštutiniai kriterijai buvo naudojami atliekant
         skaičiavimus, šalių pateiktas pavyzdys yra pakankamai informatyvus, kad būtų galima į jį atsižvelgti.

      78      Papildomai reikia pabrėžti, kad net jei ši informacija taikinimo organui buvo pateikta pavėluotai, ginčijamo sprendimo priėmimo
         momentu Komisija ją jau turėjo. Bet kokiu atveju Sprendimo 94/442 1 straipsnyje sakoma, kad „taikinimo organo priimta pozicija
         nenulemia galutinio Komisijos sprendimo“. Taigi Komisija galėjo atsižvelgti į tą informaciją.

      79      Be to, reikia pažymėti, jog Komisija pati sutinka, kad Bendrijos finansavimo ribos viršijimas, jei toks buvo, susijęs tik
         su vienu ar dviem pavieniais atvejais.

      80      Galiausiai, kadangi teisiškai pakankamai įrodyta, kad Prancūzijos taikoma sistema atitinka Reglamento Nr. 1493/1999 13 straipsnio
         1 dalies b punktą ir Reglamento Nr. 1227/2000 13 straipsnį, šalių pateikti argumentai dėl tariamo sodinimo teisių prilyginimo
         perplanavimo ir konversijos schemai yra netinkami sprendžiant šią bylą.

      81      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, reikia daryti išvadą, kad Prancūzijos pagalbos vynuogynų perplanavimui ir konversijai
         skyrimo sistema atitinka Bendrijos teisės aktus ir kad nėra realaus pavojaus, jog būtų viršyta nustatyta Bendrijos finansavimo
         riba pagal Reglamento Nr. 1493/1999 13 straipsnį.

      82      Taigi neskirdama Bendrijos finansavimo išlaidoms, kurios buvo patirtos laikantis Bendrijos reikalavimų, Komisija pažeidė Reglamento
         Nr. 1258/1999 7 straipsnio 4 dalį.

      83      Todėl nagrinėjamam ieškinio pagrindui turi būti pritarta.

      84      Dėl šios priežasties antrojo pagrindo nagrinėti nebereikia, o ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      85      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo, iš jos turi būti priteistos bylinėjimosi išlaidos remiantis Prancūzijos
         Respublikos reikalavimais.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      nusprendžia:
      1.      Panaikinti 2005 m. liepos 20 d. Komisijos sprendimą 2005/579/EB dėl Bendrijos atsisakymo Europos žemės ūkio orientavimo ir
            garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus lėšomis finansuoti kai kurias valstybių narių patirtas išlaidas, kiek jis susijęs
            su Bendrijos atsisakymu finansuoti 13 519 122,05 euro sumą pagal Prancūzijos Respublikai nustatytą koregavimą, susijusį su
            reikalavimus pagalbai vynuogynų perplanavimui ir konversijai gauti atitinkančių plotų nustatymu 2001?2003 finansiniais metais.
      2.      Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               Czúcz

               Cooke

               Labucka

         Paskelbta 2008 m. rugsėjo 10 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               E. Coulon

                     O. Czúcz

         * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2007 m. gruodžio 18 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR) prieš Administration des douanes et droits indirects ir Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour de cassation - Prancūzija. # Direktyva 92/12/EEB - Akcizo mokestis - Mineralinės alyvos - Praradimas - Atleidimas nuo mokesčio - Force majeure. # Byla C-314/06.

text:
      Byla C‑314/06
      Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR)
      prieš
      Administration des douanes et droits indirects
      ir
      Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED)
      (Cour de cassation (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 92/12/EEB – Akcizai – Mineralinės alyvos – Praradimas – Atleidimas nuo mokesčio – Force majeure“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Akcizai – Direktyva 92/12 – „Force majeure“ 14 straipsnio 1 dalies prasme –
            Sąvoka
      (Tarybos direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalis)
      2.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Akcizai – Direktyva 92/12 – Praradimas „dėl natūralių produktų savybių“ 14 straipsnio
            1 dalies prasme – Sąvoka
      (Tarybos direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalis)
      1.        „Force majeure“ sąvoka Direktyvos 92/12 dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu,
         judėjimu ir kontrole, iš dalies pakeistos Direktyva 94/74, 14 straipsnio 1 dalies prasme apima su įgaliotuoju sandėlio savininku
         nesusijusias, neįprastas ir nenumatomas aplinkybes, kurių pasekmių jis nebūtų galėjęs išvengti, net imdamasis visų atsargumo
         priemonių. Sąlyga, jog aplinkybės turi būti nesusijusios su įgaliotuoju sandėlio savininku, apima ne tik nuo jo materialine
         ir fizine prasme nepriklausančias aplinkybes, bet ir aplinkybes, kurių, objektyviai vertinant, įgaliotasis sandėlio savininkas
         nekontroliuoja arba jos nepriklauso jo atsakomybės sričiai.

      (žr. 31, 33 ir 40 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Iš naftotiekio ištekėjusių naftos produktų dalies, prarastos dėl jų skystumo ir dėl žemės, ant kurios jie išsiliejo, savybių,
         sudariusių kliūtis juos surinkti, negalima laikyti „prarasta dėl natūralių produktų savybių“ Direktyvos 92/12 dėl bendros
         tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, iš dalies pakeistos Direktyva 94/74,
         14 straipsnio 1 dalies antro sakinio prasme. Iš tiesų, kaip nustatyta šioje nuostatoje, ji taikoma tik produktams, kurie prarandami
         atliekant tam tikras išsamiai išvardytas operacijas, įskaitant gabenimą, dėl jų natūralių savybių. Nors praradimo dėl natūralių
         produktų savybių sąvoka gali apimti „techninio pobūdžio“ praradimą, ji negali apimti atsitiktinio praradimo. Be to, kadangi
         tokio natūralaus praradimo atveju numatytas atleidimas nuo mokesčio skiriasi nuo Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalyje numatyto
         atleidimo praradimo dėl nelaimingo atsitikimo ar force majeure atveju, pirmasis atleidimas negali būti aiškinamas plačiai, kaip apimantis situacijas, kai netenkinamos sąlygos, leidžiančios
         remtis antruoju atleidimu.

      (žr. 42–44 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. gruodžio 18 d.(*)

      „Direktyva 92/12/EEB – Akcizai – Mineralinės alyvos – Praradimas – Atleidimas nuo mokesčio – Force majeure“
      Byloje C‑314/06
      dėl Cour de cassation (Prancūzija) 2006 m. liepos 11 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. liepos 20 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Société Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR)
      prieš
      Administration des douanes et droits indirects,
      Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (DNRED),
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans (pranešėjas), teisėjai L. Bay Larsen, K. Schiemann, P. Kūris ir C. Toader,
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorius M.‑A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. birželio 21 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        bendrovės Pipeline Méditerranée ir Rhône (SPMR), atstovaujamos advokato H. Hazan,

      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir J.‑Ch. Gracia,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato G. Albenzio,

      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos E. Ośniecka‑Tamecka,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J.‑P. Keppenne ir W. Mölls,
      susipažinęs su 2007 m. liepos 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos,
         susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1), iš dalies pakeistos
         1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 94/74/EB (OL L 365 p. 46, toliau – Direktyva 92/12), 14 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp bendrovės Pipeline Méditerranée et Rhône (SPMR) (toliau – SPMR) ir Muitų ir netiesioginių mokesčių administracijos (toliau – administracija) bei Nacionalinio muitinės žvalgybos
         ir tyrimų direktorato (Direction nationale du renseignement et enquêtes douanières (DNRED)) dėl akcizo, kurio administracija pareikalavo iš SPMR už iš naftotiekio, kuriuo buvo transportuojami atidedant akcizo
         mokėjimą, dėl nutekėjimo, paskui dėl šio naftotiekio trūkimo ištekėjusius naftos produktus.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Direktyvos 92/12 pirmą konstatuojamąją dalį „vidaus rinkos sukūrimui ir funkcionavimui būtinas laisvas prekių, įskaitant
         ir (akcizais) apmokestinamas prekes, judėjimas“. Šios direktyvos ketvirtoje konstatuojamoje dalyje priduriama, kad „siekiant
         užtikrinti vidaus rinkos sukūrimą ir funkcionavimą, visose valstybėse narėse akcizai turi būti taikomi vienodai“.

      4        Kaip nurodyta Direktyvos 92/12 1 straipsnio 1 dalyje, direktyva „nustato procedūras, taikytinas produktams, apmokestinamiems
         akcizais ir kitais netiesioginiais mokesčiais, kurie tiesiogiai ar netiesiogiai taikomi tokių produktų vartojimui, išskyrus
         pridėtinės vertės mokestį bei Bendrijos nustatytus mokesčius“.

      5        Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Ši direktyva Bendrijos lygiu taikoma toliau išvardytiems atitinkamose direktyvose apibrėžtiems produktams:
      –        mineralinėms alyvoms,
      <...>“ (Pataisytas vertimas)
      6        Minėtos direktyvos 4 straipsnyje nustatyta, kad šioje direktyvoje:

      „a)       įgaliotasis sandėlio savininkas – fizinis arba juridinis asmuo, valstybės narės atsakingos institucijos įgaliotas savo verslo kontekste gaminti, perdirbti,
         laikyti, gauti ir išsiųsti akcizais apmokestinamus produktus, taikant laikino (akcizo) mokėjimo atidėjimo režimą;

      b)       mokestinis sandėlis – vieta, kurioje įgaliotasis sandėlio savininkas savo verslo kontekste ir laikydamasis tam tikrų valstybės narės, kurioje
         yra mokestinis sandėlis, atsakingos institucijos nustatytų sąlygų, gamina, perdirba, laiko, į kurį gauna arba iš kurio išsiunčia
         akcizais apmokestinamus produktus taikant laikino (akcizų) mokėjimo atidėjimo režimą;

      c)       laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimas – produktų gamybai, perdirbimui, laikymui ir gabenimui taikomas apmokestinimo režimas, kai (akcizo) mokėjimas yra laikinai
         atidėtas;

      <...>“
      7        Direktyvos 92/12 5 straipsnyje numatyta:

      „1. 3 straipsnio 1 dalyje nurodyti produktai tampa akcizų objektu juos pagaminus 2 straipsnyje apibrėžtoje Bendrijos teritorijoje
         arba jų importo į tą teritoriją metu.

      „Akcizais apmokestinamo produkto importas“ – tokio produkto įvežimas į Bendrijos teritoriją <...>
      Tačiau jei įvežus produktą į Bendrijos teritoriją jis pateikiamas Bendrijos muitinės procedūrai, produktas laikomas importuotu
         baigus Bendrijos muitinės procedūrą.

      2. Nepažeidžiant nacionalinių ir Bendrijos muitų teisės nuostatų:
      –        į <...> trečiąsias valstybes arba teritorijas <...> įvežamiems arba iš jų išvežamiems produktams taikoma viena iš muitinės
         procedūrų, išvardytų (1992 m. spalio 12 d. Tarybos) Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 <...> 84 straipsnio 1 dalies a punkte, arba
         šie produktai sandėliuojami laisvoje zonoje ar laisvame sandėlyje,

      <...>
      laikoma, kad (akcizų) mokėjimas yra laikinai atidėtas.
      <...>“
      8        Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:

      „Akcizas tampa mokėtinu, kai produktai išleidžiami vartojimui arba nustačius trūkumus, kuriems esant akcizas turi būti sumokėtas
         pagal 14 straipsnio 3 dalį.

      Akcizais apmokestinamų produktų išleidimas vartojimui – tai:
      a) bet koks šių produktų išgabenimas, įskaitant ir neteisėtą, iš laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimo;
      <...>“
      9        Minėtos direktyvos 12 straipsnyje nurodyta:

      „Mokestinių sandėlių steigimui ir veiklai turi būti suteikti valstybių narių atsakingų institucijų leidimai.“
      10      Pagal Direktyvos 92/12 13 straipsnį:

      „Įgaliotasis sandėlio savininkas privalo:
      a)      suteikti garantijas gamybai, perdirbimui ir laikymui bei privalomas garantijas gabenimui pagal 15 straipsnio 3 dalį <…>
      b)      laikytis toje valstybėje narėje, kurioje yra įsteigtas mokestinis sandėlis, nustatytų reikalavimų;
      <…>
      e)      leisti atlikti kontrolinius patikrinimus bei inventorizacijas.
      <…>.“
      11      Šios direktyvos 14 straipsnyje nurodyta:

      „1. Įgaliotieji sandėlių savininkai atleidžiami nuo mokesčio už produktus, kurie prarasti taikant jiems laikino akcizo mokėjimo
         atidėjimo režimą, jeigu jie prarasti dėl nelaimingų atsitikimų arba nenugalimos jėgos (force majeure) ir nustatomi atitinkamos valstybės narės įgaliotos institucijos. Jie taip pat atleidžiami nuo mokesčio už produktus, kurie
         taikant laikino akcizo mokėjimo atidėjimo režimą produktų gaminimo, perdirbimo, sandėliavimo bei gabenimo metu prarandami
         dėl natūralių produktų savybių. Kiekviena valstybė narė nustato tokio atleidimo nuo mokesčių sąlygas. Atleidimas nuo mokesčių
         ta pačia tvarka taikomas 16 straipsnyje nurodytiems prekybininkams dėl taikant laikino (akcizo) mokėjimo atidėjimo režimą
         gabenamų produktų.

      <...>
      3. Nepažeidžiant 20 straipsnio, mokestis už trūkumus, išskyrus 1 dalyje nurodytus nuostolius bei tuos, dėl kurių pagal 1 dalį
         neatleidžiama nuo mokesčių, yra apskaičiuojamas taikant tarifus, galiojusius atitinkamoje valstybėje narėje tuo metu, kai
         buvo patirti atsakingų institucijų nustatyti nuostoliai arba, kai tai būtina, tuo metu, kai buvo nustatytas trūkumas.

      <...>“
      12      Minėtos direktyvos 15 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta:

      „Prekių gabenimo tarp Bendrijos valstybių rizika padengiama garantija, kurią suteikia įgaliotasis sandėlio – siuntėjo savininkas,
         kaip nurodyta 13 straipsnyje <…>

      Jeigu akcizu apmokestinamos mineralinės alyvos, transportuojamos Bendrijos teritorijoje jūra ir vamzdžiais, valstybės narės
         gali atleisti įgaliotąjį sandėlio – siuntėjo savininką nuo įsipareigojimo suteikti pirmojoje pastraipoje nurodytą garantiją.

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      13      Muitinės kodekso 158 C straipsnyje, į Prancūzijos teisę perkeliančiame Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalį, nurodyta:

      „Prarastiems produktams, kuriems taikomas naftos produktų mokestinio saugojimo režimas, mokestis yra netaikomas, jei administracijai
         įrodoma, jog:

      1) praradimas įvyko dėl nelaimingo atsitikimo ar force majeure;

      2) arba praradimas įvyko dėl natūralių produktų savybių. Biudžeto ministras nutarimais gali dėl to nustatyti, kokiam prarastų
         produktų kiekiui galima taikyti atleidimą nuo mokesčio, atsižvelgiant į kiekvieną produktą ir kiekvieną transporto priemonę.“

       Pagrindinis ginčas ir prejudiciniai klausimai
      14      Įgaliotasis sandėlio savininkas SPMR eksploatuoja naftotiekį, kuriuo naftos produktai transportuojami į Šveicariją atidedant
         akcizų mokėjimą. Konstatavusi, kad produktai nutekėjo ir kad paskui 1997 m. sausio 1 d. šis naftotiekis trūko, SPMR paprašė
         atleisti ją nuo akcizo, kurį reikalavo sumokėti administracija, už prarastą 795 201 litrą naftos pagal Muitinės kodekso 158 C
         straipsnį. Manydama, kad galimybės remtis force majeure sąlygos netenkinamos, administracija neatsiėmė savo reikalavimo sumokėti akcizą už prarastus produktus, neapmokestinant tik
         nuo žemės surinktų teršalų.

      15      Administracija padavė SPMR į Neji prie Senos apygardos teismą dėl šio mokesčio sumokėjimo. Tačiau pastarasis pripažino šį
         ieškinį nepriimtinu suėjus senačiai.

      16      Versalio apeliacinis teismas (cour d’appel de Versailles), kuriam buvo paduotas apeliacinis skundas, padaręs išvadą, kad administracijos reikalavimas yra priimtinas ir kad SPMR negali
         remtis force majeure, kuri apibrėžiama kaip nenumatomos, neišvengiamos ir su įgaliotuoju sandėlio savininku nesusijusios aplinkybės, 2002 m. gruodžio
         17 d. ir 2004 m. kovo 23 d. Sprendimais panaikino pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą.

      17      SPMR dėl šių sprendimų Kasaciniame teisme pateikė kasacinį skundą. Pirmiausia ji kaltino Apeliacinį teismą nusprendus, kad
         ji negali remtis „nelaimingu atsitikimu“ arba force majeure Muitinės kodekso 158 C straipsnio prasme, taip pat pripažinus, jog ji privalo sumokėti akcizus ir kitus mokesčius už prarastus
         naftos produktus, ir šiuo atžvilgiu savo kasacinį skundą grindė dviem  pagrindais.

      18      Pirma, SPMR teigė, jog reikalaudamas, kad naftos produktai būtų prarasti dėl nenumatytų ir su ja nesusijusių aplinkybių, ir
         atsisakęs ištirti, ar ji galėjo išvengti naftos produktų praradimą sukėlusių nutekėjimo ir naftotiekio trūkimo, Apeliacinis
         teismas pažeidė Muitinės kodekso 158 C straipsnį. SPMR tvirtino priešingai, kad tik neišvengiamumas apibūdina „nelaimingą
         atsitikimą“ ar force majeure šios nuostatos prasme.

      19      Antra, SPMR teigė, kad minėtame 158 C straipsnyje numatytas atleidimas nuo mokesčio jai galėjo būti taikomas ir dėl to, kad
         trūkumų turinčiu naftotiekiu transportuojami naftos produktai buvo prarasti dėl jiems būdingos natūralios savybės ? skystumo.
         Tai, kad administracija sutiko neapmokestinti nuo žemės surinktų teršalų, atsižvelgiant į minėtas natūralias savybes, reiškia,
         kad nesant galimybės naftos produktų surinkti dėl žemės savybių, jie taip pat negali būti mokesčių objektas.

      20      Nurodęs, kad Muitinės kodeksas į Prancūzijos teisę perkelia Direktyvą 92/12, ir rėmęsis Teisingumo Teismo praktika, pagal
         kurią force majeure sąvokos turinys įvairiose Bendrijos teisės taikymo srityse skiriasi, o jos reikšmė turi būti nustatyta pagal teisines aplinkybes,
         kuriomis ji turi veikti, Kasacinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius
         klausimus:

      „1.       Ar Direktyvos 92/12/EEB <...> 14 straipsnio 1 dalies prasme force majeure, dėl kurios taikant laikino mokėjimo atidėjimo režimą buvo prarasti produktai, sąvoka turi būti suprantama kaip nenumatomos,
         neišvengiamos ir dėl su įgaliotuoju sandėlio savininku nesusijusių priežasčių atsiradusios aplinkybės, kuriomis jis remiasi
         siekdamas pagrįsti savo prašymą dėl atleidimo nuo mokesčio, ar pakanka kad šios aplinkybės būtų neišvengiamos įgaliotojo sandėlio
         savininko atžvilgiu?

      2. Ar galima laikyti, kad ištekėjus produktams iš naftotiekio, jų praradimas dėl skystumo ir dėl žemės paviršiaus, kur jie
         pasklido, savybių, kurios neleido jų surinkti ir dėl to jie tapo mokesčių objektu, yra praradimas dėl natūralių produktų savybių
         Direktyvos 92/12/EEB <...> 14 straipsnio 1 dalies prasme?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo, susijusio su „force majeure“ sąvoka Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio prasme
      21      Reikia priminti, kad Bendrijos teisės sistemoje iš esmės nesiekiama jos sąvokų apibrėžti atsižvelgiant į vieną ar kelias nacionalinės
         teisės sistemas, nebent tai aiškiai nurodoma (žr. 1982 m. sausio 14 d. Sprendimo Corman, 64/81, Rink. p. 13, 8 punktą; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo EMU Tabac ir kt., C‑296/95, Rink. p. I‑1605, 30 punktą ir 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Komisija priešVokietiją, C‑103/01, Rink. p. I‑5369, 33 punktą). Kadangi Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje numatyta, kad kiekviena
         valstybė narė nustato pirmame šios nuostatos sakinyje numatyto atleidimo nuo mokesčio sąlygas, ši nuoroda į nacionalinę teisę
         yra nesusijusi su minėtame pirmame sakinyje esančios force majeure sąvokos turiniu ar reikšme.

      22      Iš tiesų pagal Direktyvos 92/12 ketvirtą konstatuojamąją dalį, siekiant užtikrinti vidaus rinkos sukūrimą ir funkcionavimą,
         visose valstybėse narėse akcizai turi būti taikomi vienodai. Force majeure sąvokos turinys yra veiksnys, kuris tam tikrais atvejais gali turėti įtakos nustatant, ar akcizai turi būti taikomi, todėl
         ši sąvoka neišvengiamai yra autonomiška, o jos vienodas aiškinimas turi būti užtikrintas visose valstybėse narėse.

      23      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką kitais atvejais, pavyzdžiui, kalbant apie žemės ūkio teisės aktus arba Teisingumo Teismo
         statuto 45 straipsnyje įtvirtintas normas, susijusias su ieškinio pateikimo terminais, force majeure sąvoka nereiškia tik absoliutaus negalėjimo, bet turi būti suvokiama atsižvelgiant į su subjektu nesusijusias, neįprastas
         ir nenumatomas aplinkybes, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi (šia
         prasme žr. 1994 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bayer prieš Komisiją, C‑195/91 P, Rink. p. I‑5619, 31 punktą ir 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo Parras Medina, C‑208/01, Rink. p. I‑8955, 19 punktą bei minėtą teismo praktiką).

      24      Iš to matyti, kaip Teisingumo Teismas jau nurodė, kad force majeure sąvoka apima objektyvų elementą, susijusį su neįprastomis ir su subjektu nesusijusiomis aplinkybėmis, ir subjektyvų elementą,
         susijusį su suinteresuotojo asmens pareiga apsisaugoti nuo neįprasto įvykio padarinių, imantis tinkamų priemonių, nesukeliančių
         jam pernelyg didelių nuostolių (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo Bayer prieš Komisiją 32 punktą ir 2005 m. sausio 18 d. Nutarties Zuazaga Meabeprieš VRDT, C‑325/03 P, Rink. p. I‑403, 25 punktą).

      25      Tačiau taip pat pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kadangi force majeure sąvokos turinys įvairiose Bendrijos teisės taikymo srityse skiriasi, jos reikšmė turi būti nustatyta pagal teisines aplinkybes,
         kuriomis ji turi būti taikoma (žr. 1993 m. spalio 13 d. Sprendimo An Bord Bainne Co-operative ir Compagnie Inter-Agra, C‑124/92, Rink. p. I‑5061, 10 punktą bei 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo First City Trading ir kt., C‑263/97, Rink.  p. I‑5537, 41 punktą).

      26      Todėl kalbant apie force majeure sąvoką Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio prasme reikia išnagrinėti, ar dėl šios direktyvos struktūros
         ir tikslo force majeure sudarančius elementus, kurie nurodyti šio sprendimo 23 punkte minėtoje Teisingumo Teismo praktikoje, reikia aiškinti ir taikyti
         specialiu būdu.

      27      Šiuo atžvilgiu iš Direktyvos 92/12 pirmos ir ketvirtos konstatuojamųjų dalių aišku, kad ja siekiama užtikrinti vidaus rinkos
         sukūrimą ir funkcionavimą akcizais apmokestinamoms prekėms, ir šiam tikslui nustatoma bendra tvarka, pagal kurią visose valstybėse
         narėse akcizai turi būti taikomi vienodai.

      28      Pagal Direktyvos 92/12 5 straipsnio 1 dalį šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodyti produktai, įskaitant mineralines
         alyvas, tampa akcizų objektu juos pagaminus Bendrijos teritorijoje arba importavus į šią teritoriją. Atsižvelgiant į tai,
         kad apmokestinimo akcizais pagrindas yra atitinkamų produktų gamyba šioje teritorijoje arba importas į ją, pagal šios direktyvos
         6 straipsnio 1 dalį šis mokestis tampa mokėtinu, tik kai produktai išleidžiami vartojimui arba nustačius trūkumus, kuriems
         esant akcizas turi būti sumokėtas pagal šios direktyvos 14 straipsnio 3 dalį. Pagal minėto 6 straipsnio 1 dalį išleidimas
         vartojimui yra taip pat bet koks šių produktų išgabenimas, įskaitant ir neteisėtą, iš laikino mokėjimo atidėjimo režimo.

      29      Direktyvos 92/12 14 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad, nepažeidžiant jos 20 straipsnio, mokestis už trūkumus, išskyrus minėto
         14 straipsnio 1 dalyje nurodytą praradimą, bei už praradimą, dėl kurio pagal 1 dalį neatleidžiama nuo mokesčio, yra apskaičiuojamas
         taikant tarifus, galiojusius atitinkamoje valstybėje narėje tuo metu, kai atsakingos institucijos nustatė produktų praradimą
         arba kai tai būtina, tuo metu, kai nustatomas trūkumas.

      30      Nagrinėjant kartu visas šio sprendimo pirmesniuose dviejuose punktuose nurodytas nuostatas, paaiškėja, kad mineralinėms alyvoms
         akcizas taikomas vien dėl to, kad jos pagamintos Bendrijos teritorijoje ar į ją importuotos ir kad akcizas iš esmės taip pat
         taikomas trūkumo ir praradimo, kurių atžvilgiu atsakingos valdžios institucijos neatleido nuo mokesčio, atvejais. Direktyvos 92/12
         14 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje numatytas atleidimas nuo mokesčio dėl praradimo force majeure atveju yra nuo šios bendrosios normos leidžianti nukrypti nuostata, kuri, kaip savo išvados 43 punkte nurodė generalinė advokatė,
         turi būti aiškinama griežtai.

      31      Šio sprendimo 23 punkte primintas Teisingumo Teismo naudojamas force majeure sąvokos aiškinimas kituose Bendrijos teisės sektoriuose turi būti taip pat taikomas Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies
         pirmo sakinio atveju. Taigi pasinaudoti šioje nuostatoje numatytu atleidimu nuo mokesčio įgaliotasis sandėlio savininkas gali
         tik įrodęs, kad egzistuoja su juo nesusijusios, neįprastos ir nenumatomos aplinkybės, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti,
         nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi.

      32      Šiuo klausimu vis dėlto reikia manyti, kad taikant šias sąlygas Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio atveju,
         kaip teigė Europos Bendrijų Komisija, neturi būti nustatyta absoliuti įgaliotojo sandėlio savininko atsakomybė už produktų,
         kuriems taikomas laikinasis mokėjimo atidėjimo režimas, praradimą.

      33      Konkrečiai kalbant, sąlyga, jog aplinkybės, dėl kurių buvo prarasti šie produktai, turi būti nesusijusios su įgaliotuoju sandėlio
         savininku, nėra tik nuo jo materialine ir fizine prasme nepriklausančios aplinkybės. Ši sąlyga veikiau turi būti aiškinama
         kaip nurodanti aplinkybes, kurių, objektyviai vertinant, įgaliotasis sandėlio savininkas nekontroliuoja arba jos nepriklauso
         jo atsakomybės sričiai (dėl šio aspekto pagal analogiją žr. 1987 m. vasario 5 d. Sprendimo Denkavit, 145/85, Rink. p. 565, 16 punktą).

      34      Kalbant apie pagrindinės bylos aplinkybes, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos aišku, kad SPMR nacionaliniuose
         teismuose tvirtino, jog nutekėjimas ir vėlesnis naftotiekio trūkimas, lėmęs produktų praradimą, dėl kurio ši bendrovė siekia
         būti atleista nuo mokesčio, įvyko dėl korozijos sukelto įtrūkimo, kuris faktinių aplinkybių metu nebuvo žinomas ir todėl jo
         nebuvo galima nustatyti naudojantis tuo metu turima technika.

      35      Net jeigu iš esmės įrenginius eksploatuojantis asmuo būtų atsakingas už techninius jų trūkumus, vis dėlto šio sprendimo pirmesniame
         punkte numatytas korozijos reiškinys gali būti laikomas force majeure Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio prasme su sąlyga, kad atsižvelgiant į tuo metu turėtas žinias technologijų
         srityje jos atsiradimo visiškai nebuvo galima numatyti ir todėl įgaliotasis sandėlio savininkas jo atsiradimo visiškai negalėjo
         kontroliuoti. Nacionaliniai teismai turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje šios sąlygos tenkinamos.

      36      SPMR ir Komisija tvirtino, jog sąlyga, susijusi su įgaliotajam sandėlio savininkui keliamu atsargumo reikalavimu, yra tenkinama,
         kai įrodoma, jog suinteresuotasis subjektas laikėsi taikomų techninių taisyklių.

      37      Nors gali būti laikoma, kad techninių reikalavimų, susijusių su naftotiekio kokybe, projektavimu, saugojimu ir eksploatacija,
         laikymasis yra sąlyga, būtina siekiant nustatyti, ar buvo elgiamasi atsargiai, jis savaime nėra lemiamas. Iš tiesų pakankamam
         atsargumui dar reikia, kad aktyviais ir tęstiniais veiksmais būtų siekiama nustatyti ir įvertinti galimą riziką ir kad būtų
         galima imtis tinkamų ir veiksmingų priemonių, kad šios rizikos pasekmių būtų išvengta.

      38      Be to, siekiant nustatyti, ar tenkinamos su force majeure buvimu susijusios sąlygos,  nėra svarbios nei aplinkybė, kad pagal Direktyvos 92/12 12 straipsnį mokestinių sandėlių steigimui
         ir veiklai – kaip naftotiekio atveju pagrindinės bylos aplinkybėmis – turi būti suteikti valstybių narių atsakingų institucijų
         leidimai, nei aplinkybė, kad įgaliotajam sandėlio savininkui taikomos šios direktyvos 13 straipsnyje išvardytos pareigos,
         pavyzdžiui, leisti atlikti kontrolinius patikrinimus, nei aplinkybė, kad iš minėtos direktyvos 15 straipsnio 3 dalies antrosios
         pastraipos, susijusios su galimybe mineralines alyvas gabenant vamzdžiais atleisti nuo pareigos pateikti garantiją, padengiančią
         su judėjimu tarp valstybių narių susijusią riziką, galima daryti išvadą, jog, Bendrijos teisės aktų leidėjo nuomone, naftos
         produktų gabenimas yra saugus.  Iš tiesų, kaip pabrėžė generalinė advokatė savo išvados 46 ir 47 punktuose, pirma, įgaliotajam
         sandėlio savininkui suteikiant leidimą bei jam taikant 13 straipsnyje numatytą kontrolę tik siekiama užtikrinti šio įgaliotojo
         sandėlio savininko patikimumą, kad būtų galima taikyti laikino mokėjimo atidėjimo režimą, ir, antra, dėl valstybės narės valdžios
         institucijos leidimo mokestinių sandėlių steigimui ir veiklai suteikimo jie netampa solidariai apmokestinami akcizu už produktus,
         kurie buvo prarasti dėl patvirtintos transporto priemonės techninių trūkumų.

      39      Galiausiai negalima teigti, kad akcizas netaikomas produktams, kurie buvo prarasti dėl to, kad jie niekada nebuvo išleisti
         vartojimui, o tai yra Direktyvos 92/12 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta mokesčio taikymo sąlyga. Iš tiesų, kaip buvo nurodyta
         šio sprendimo 30 punkte, mineralinėms alyvoms akcizas taikomas vien dėl to, kad jos pagamintos Bendrijos teritorijoje ar į
         ją importuotos ir kad akcizas iš esmės taip pat taikomas trūkumo ir praradimo, kurių atžvilgiu atsakingos valdžios institucijos
         neatleido nuo mokesčio, atvejais. Iš to matyti, kad mokestinės skolos atsiradimui išleidimas vartojimui neturi lemiamos reikšmės.

      40      Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: force majeure sąvoka Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies prasme apima su įgaliotuoju sandėlio savininku nesusijusias, neįprastas ir
         nenumatomas aplinkybes, kurių pasekmių jis nebūtų galėjęs išvengti, net imdamasis visų atsargumo priemonių. Sąlyga, jog aplinkybės
         turi būti nesusijusios su įgaliotuoju sandėlio savininku, apima ne tik nuo jo materialine ir fizine prasme nepriklausančias
         aplinkybes, bet ir aplinkybes, kurių, objektyviai vertinant, įgaliotasis sandėlio savininkas nekontroliuoja arba jos nepriklauso
         jo atsakomybės sričiai.

       Dėl antrojo klausimo, susijusio su sąvoka praradimas „dėl natūralių produktų savybių“ Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies
            antro sakinio prasme
      41      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia sužinoti, ar iš naftotiekio ištekėjusių naftos
         produktų dalį, naftotiekio ištekėjusių naftos produktų dalį, prarastą dėl jų skystumo ir dėl žemės, ant kurios jie išsiliejo,
         savybių, sudariusių kliūtis juos surinkti, galima „prarasta dėl natūralių produktų savybių“ Direktyvos 92/12 14 straipsnio
         1 dalies antro sakinio prasme.

      42      Kaip nustatyta šioje nuostatoje, ji taikoma tik produktams, kurie prarandami atliekant tam tikras išsamiai išvardytas operacijas,
         įskaitant gabenimą, dėl jų natūralių savybių. Nors, kaip pastebėjo Italijos vyriausybė, praradimo dėl natūralių produktų savybių
         sąvoka gali apimti „techninio pobūdžio“ praradimą, ji negali apimti atsitiktinio praradimo.

      43      Be to, kadangi tokio natūralaus praradimo atveju numatytas atleidimas nuo mokesčio skiriasi nuo Direktyvos 92/12 14 straipsnio
         1 dalyje  numatyto praradimo dėl nelaimingo atsitikimo ar force majeure atveju, pirmasis atleidimas negali būti aiškinamas plačiai, kaip apimantis situacijas, kai netenkinamos sąlygos, leidžiančios
         remtis antruoju atleidimu.

      44      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad iš naftotiekio ištekėjusių naftos produktų dalies, prarastos dėl jų skystumo
         ir dėl žemės, ant kurios jie išsiliejo, savybių, sudariusių kliūtis juos surinkti, negalima laikyti „prarasta dėl natūralių
         produktų savybių“ Direktyvos 92/12 14 straipsnio 1 dalies antro sakinio prasme.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Force majeure sąvoka 1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyvos 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais,
            ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole, iš dalies pakeistos 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 94/74/EB, 14 straipsnio
            1 dalies prasme apima su įgaliotuoju sandėlio savininku nesusijusias, neįprastas ir nenumatomas aplinkybes, kurių pasekmių
            jis nebūtų galėjęs išvengti, net imdamasis visų atsargumo priemonių. Sąlyga, jog aplinkybės turi būti nesusijusios su įgaliotuoju
            sandėlio savininku, apima ne tik nuo jo materialine ir fizine prasme nepriklausančias aplinkybes, bet ir aplinkybes, kurių,
            objektyviai vertinant, įgaliotasis sandėlio savininkas nekontroliuoja arba jos nepriklauso jo atsakomybės sričiai.
      2.      Iš naftotiekio ištekėjusių naftos produktų dalies, prarastos dėl jų skystumo ir dėl žemės, ant kurios jie išsiliejo, savybių,
            sudariusių kliūtis juos surinkti, negalima laikyti „prarasta dėl natūralių produktų savybių“ Direktyvos 92/12 14 straipsnio
            1 dalies antro sakinio prasme.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1982 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # AM & S Europe Limited prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 155/79.