title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2004 m. liepos 15 d.#Marie Lindfors.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Korkein hallinto-oikeus - Suomija.#Direktyva 83/183/EEB - Persikėlimas gyventi iš vienos valstybės narės į kitą - Mokesčiai, mokami iki transporto priemonės įregistravimo arba prieš eksploatavimo pradžią.#Byla C-365/02.

text:
      Byla C-365/02
      Marie Lindfors pradėtas procesas
      (Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 83/183/EEB – Gyvenamosios vietos perkėlimas iš vienos valstybės narės į kitą – Mokesčiai, mokami prieš transporto priemonės registraciją ar eksploatacijos pradžią“
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių teisės nuostatos – Teisės aktų derinimas – Atleidimas nuo mokesčio privatiems asmenims galutinai įvežant asmeninį
            turtą – Direktyva 83/183 –Transporto priemonės savininko gyvenamosios vietos perkėlimas iš vienos valstybės narės į kitą –
            Mokestis, renkamas paskirties valstybėje įregistruojant ar pradedant eksploatuoti transporto priemonę – Priimtinumas – Ribos
      (EB 18 straipsnis; Tarybos direktyvos 83/183 1 straipsnis)
      Direktyvos 83/183 dėl mokesčių netaikymo asmeniniam turtui, kurį asmenys iš valstybės narės įsiveža visam laikui, 1 straipsniui
         neprieštarauja tai, jog transporto priemonės savininkui perkeliant gyvenamąją vietą iš vienos valstybės narės į kitą, prieš
         transporto priemonės registraciją ar eksploatacijos pradžią valstybėje, į kurią buvo perkelta gyvenamoji vieta, nustatomas
         mokestis. Iš tikrųjų toks mokestis negali būti laikomas rinkliava, susijusia su įvežimu, nuo kurios atleidžiama pagal šią
         nuostatą.

      Tačiau atsižvelgdami į reikalavimus, kylančius iš EB 18 straipsnio, nacionaliniai teismai turi patikrinti, ar taikant nacionalinę
         teisę gali būti užtikrinta, kad minėtas savininkas dėl šio mokesčio neatsiduria nepalankesnėje padėtyje negu piliečiai, kurių
         nuolatinė gyvenamoji vieta yra atitinkamoje valstybėje narėje, ir prireikus – ar toks nevienodas požiūris pateisinamas objektyviais,
         nuo atitinkamų asmenų gyvenamosios vietos nepriklausančiais ir teisėto nacionalinės teisės normų siekiamo tikslo požiūriu
         proporcingais pagrindais.

      (žr. 26, 36 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 15 d. (*)

      „Direktyva 83/183/EEB – Gyvenamosios vietos perkėlimas iš vienos valstybės narės į kitą – Mokesčiai, mokami prieš transporto priemonės registraciją arba prieš eksploatacijos pradžią“
      Byloje C-365/02
      dėl Korkein hallinto-oikeus (Suomija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje
         byloje, pradėtoje

      Marie Lindfors
      dėl 1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvos 83/183/EEB dėl mokesčių netaikymo asmeniniam turtui, kurį asmenys iš valstybės narės
         įsiveža visam laikui (OL L 105, p. 64) 1 straipsnio išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. P. Jann, teisėjai A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta ir M. K. Lenaerts (pranešėjas),

      generalinė advokatė C. Stix-Hackl,
      sekretorius M. H. von Holstein, sekretoriaus padėjėjas,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      ‑      M. Lindfors, atstovaujamos oikeustieteen kandidaatti P. Snell,

      ‑      Suomijos Vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä,
      ‑      Danijos Vyriausybės, atstovaujamos J. Bering Liisberg,
      ‑      Graikijos Vyriausybės, atstovaujamos P. Panagiotounakos, D. Kalogiros ir P. Mylonopoulos,
      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir I. Koskinen,
      susipažinęs su pranešimu apie bylą,
      išklausęs 2004 m. sausio 15 d. posėdyje M. Lindfors, atstovaujamos P. Snell, Suomijos Vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä,
         Danijos Vyriausybės, atstovaujamos J. Molde, Graikijos Vyriausybės, atstovaujamos M. Apessos ir Komisijos, atstovaujamos R. Lyal
         bei I. Koskinen  pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su generalinės advokatės išvada, pateikta 2004 m. kovo 4 d. posėdyje,
      priima šį
      Sprendimą
      1        2002 m. spalio 10 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2002 m. spalio 14 d., Korkein hallinto-oikeus (Vyriausias administracinis teismas) pagal EB 234 straipsnį kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo,
         pateikdamas klausimą dėl 1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvos 83/183/EEB dėl mokesčių netaikymo asmeniniam turtui, kurį asmenys
         iš valstybės narės įsiveža visam laikui (OL L 105, p. 64) 1 straipsnio aiškinimo.

      2        Šis klausimas iškilo nagrinėjant teisinį ginčą tarp M. Lindfors ir Suomijos valdžios institucijų dėl pagal Suomijos teisės
         aktus numatyto transporto priemonių mokesčio, kurį ji turėjo sumokėti perkėlusi gyvenamąją vietą į Suomiją.

       Teisinis pagrindas
       Taikomos Direktyvos 83/183 nuostatos
      3        Direktyvos 83/183 1 straipsnis nustato:

      „1. Kiekviena valstybė narė šioje direktyvoje nustatytomis sąlygomis ir atvejais asmeninį turtą, kurį visam laikui iš kitos
         valstybės narės įsiveža privatūs asmenys, atleidžia nuo minėtam turtui paprastai taikomų apyvartos mokesčio, akcizo ir kitų
         vartojimo mokesčių.

      2. Ši direktyva netaikoma specifiniams ir (arba) reguliariai mokamoms rinkliavoms bei mokesčiams, susijusiems su minėto turto
         naudojimu šalies viduje, kaip antai autotransporto priemonės registracijos mokestis, kelių mokestis ir televizijos licencijų
         mokestis.“

       Suomijos teisė
      4        Bylai taikomos nacionalinės teisės nuostatos įtvirtintos 1994 m. gruodžio 29 d. įstatymo Autoverolaki (1482/1994) (Transporto priemonių mokesčio įstatymas) 1999 m. galiojančioje redakcijoje (toliau – Transporto priemonių mokesčio
         įstatymas).

      5        Transporto priemonių mokesčio įstatymo 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad šis mokestis (toliau taip pat – autovero) „mokamas valstybei prieš lengvųjų transporto priemonių registraciją ar eksploatacijos pradžią Suomijoje“.

      6        Pagal to paties įstatymo 2 straipsnį „eksploatavimu Suomijoje laikomas transporto priemonės naudojimas Suomijos teritorijoje,
         net jeigu ji nėra registruota šalyje“. Ši nuostata taip pat nustato: „Ne Suomijoje įregistruotos transporto priemonės naudojimas
         neapmokestinamas, jei ne Suomijoje nuolat gyvenantis asmuo ją trumpesniam kaip šešių mėnesių laikotarpiui laikinai įveža į
         šalį išimtinai asmeniniams poreikiams“.

      7        Remiantis to paties įstatymo 4 straipsnio 1 dalimi mokesčio mokėtojas yra „transporto priemonės importuotojas arba gamintojas,
         jeigu transporto priemonė pagaminama Suomijoje“. Be to, šio įstatymo 5 straipsnis patikslina, kad „transporto priemonės mokesčio
         mokėtojas taip pat privalo sumokėti transporto priemonės mokesčiui taikomą pridėtinės vertės mokestį“.

      8        Pagrindinės bylos aplinkybių metu Transporto priemonės mokesčio įstatymo 6 straipsnio 1 dalis nustatė:

      „Mokėtinas mokestis lygus transporto priemonės apmokestinamajai vertei, atėmus 4 600 FIM. Tačiau mokesčio dydis visuomet yra
         mažiausiai 50 % transporto priemonės apmokestinamosios vertės“.

      9        Pagal minėto įstatymo 7 straipsnio 1 dalį įvežta naudota transporto priemonė apmokestinama taip pat, kaip ir nauja transporto
         priemonė, tačiau mokestis proporcingai mažinamas atsižvelgiant į transporto priemonės naudojimo laikotarpį (skaičiuojamą mėnesiais).

      10      Remiantis to paties įstatymo 25 straipsnio 1 dalimi „mokestis už apmokestinamąją transporto priemonę, kurią asmuo įveža persikeldamas
         gyventi į Suomiją, ir kuri yra jo namų ūkio dalis, mažinamas ne daugiau kaip 80 000 FIM“, jeigu išpildomos šioje nuostatoje
         įtvirtintos sąlygos.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      11      Anksčiau kitose valstybėse narėse gyvenusi M. Lindfors visam laikui perkėlė gyvenamąją vietą į Suomiją ir 1999 m. rugpjūčio
         4 d. persikeldama įvežė į Suomiją jai nuosavybės teise priklausantį lengvąjį automobilį, kurį 1995 m. pradėjo eksploatuoti
         Nyderlanduose, o prieš tai nusipirko Vokietijoje.

      12      1999 m. rugpjūčio 4 d. mokestiniu nurodymu Hangon tullikamari (Hanko muitinės tarnyba) suteikė jai 80 000 FIM mokestinę lengvatą ir nurodė sumokėti 16 556 FIM dydžio autovero ir 3 642 FIM pridėtinės vertės mokestį, t. y. iš viso 20 198 FIM (apie 3 400 eurų).

      13      M. Lindfors apskundė šį sprendimą Helsingin hallinto-oikeus (Helsinkio administracinis teismas). Ji pareiškė, kad autovero yra vartojimo mokestis, kuris draudžiamas pagal Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalį.

      14      Šis ieškinys buvo atmestas. Helsingin hallinto-oikeus nusprendė, kad su transporto priemonės registracija ar naudojimu Suomijoje susijęs mokestis autovero laikytinas specifiniu mokesčiu, susijusiu su turto naudojimu šalies viduje Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalies prasme,
         kuriam ši direktyva netaikoma.

      15      M. Lindfors paprašė Korkein hallinto-oikeus leidimo apskųsti Helsingin hallinto-oikeus sprendimą.

      16      Korkein hallinto-oikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar Direktyvos 83/183 <..> 1 straipsnį reikėtų aiškinti taip, kad transporto priemonių mokestis (autovero) pagal Transporto priemonių mokesčio įstatymą (autoverolaki), kuriuo apmokestinamos transporto priemonės, įvežtos į Suomijos teritoriją persikeliant gyventi iš kitos valstybės narės,
         yra vartojimo mokestis Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalies prasme, ar specifinė rinkliava arba mokestis, susijęs su šio
         turto naudojimu šalies viduje, Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalies prasme?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Įvadinės pastabos
      17      2002 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismas sprendime Tulliasiamies ir Siilin (C‑101/00, Rec. p. I‑7487, 61 ir 80 punktai) jau buvo nuspręsta, kad autovero yra EB 90 straipsnio uždrausta diskriminuojanti nacionalinė rinkliava, jeigu mokestis įvežtai naudotai transporto priemonei
         yra didesnis už mokestį, įskaičiuotą į Suomijoje įregistruoto tokios pat naudotos transporto priemonės vertę.

      18      Prejudicinis klausimas susijęs tik su mokesčio, kaip antai autovero, surinkimo teisėtumu, kai gyvenamoji vieta perkeliama iš vienos valstybės narės į kitą valstybę narę, neatsižvelgiant į šio
         mokesčio apskaičiavimo metodą ar jo dydį.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      19      M. Lindfors mano, kad autovero yra vartojimo mokestis, renkamas dėl transporto priemonės įvežimo į Suomijos teritoriją. Nuo tokio mokesčio turi būti atleidžiama
         remiantis Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalimi.

      20      M. Lindfors nuomone, tai, kad autovero  yra vartojimo mokestis minėtos nuostatos prasme, matyti ne tik iš šio mokesčio požymių, bet netiesiogiai ir iš 1983 m. kovo
         28 d. Tarybos direktyvos 83/182/EEB dėl tam tikrų transporto priemonių, laikinai importuojamų iš vienos valstybės narės į
         kitą, atleidimo nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje (OL L 105, p. 59), taip pat iš Tarybos direktyvos 98/C108/12 projekto
         dėl lengvųjų transporto priemonių, dėl gyvenamosios vietos perkėlimo visam laikui įvežamų į kitą valstybę narę arba laikinai
         naudojamų kitoje negu registracijos valstybėje narėje, apmokestinimo (OL C 108, 1998, p. 75, ir pakeistas projektas OL C 145,
         1999, p. 6).

      21      Suomijos, Danijos ir Graikijos vyriausybės pastebi, kad autovero negali būti prilygintas mokesčiui, kuris paprastai renkamas už asmeninį turtą, privačių asmenų visam laikui įsivežamą iš
         kitos valstybės narės pagal Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalį. Lemiamas apmokestinimo kriterijus yra transporto priemonės
         naudojimas visuomeniniuose Suomijos keliuose, net jei paprastai šis mokestis mokamas per registraciją. Bet kuriuo atveju,
         kadangi autovero  yra specifinis mokestis, susijęs su naudojimu ar registracija, jam, remiantis minėtos Direktyvos 1 straipsnio 2 dalimi, ši
         direktyva aiškiai nėra taikoma.

      22      Komisija pažymi, kad Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalis aiškiai numato, jog direktyva netaikoma „autotransporto priemonės
         registravimo mokesčiui“. Priešingai negu mokesčiai, kuriais finansuojama valstybės administracija, „rinkliavos“ yra atlyginimas
         už valstybės valdžios institucijų paslaugas. Komisija mano, kad autovero nėra „rinkliava“ už registraciją, bet vartojimo mokestis, kuris pagal minėto straipsnio 1 dalį gyvenamosios vietos perkėlimo
         atveju yra draudžiamas. Šis draudimas taikomas mokesčiams, kurių apmokestinimo pagrindas yra daikto įvežimas į šalį persikeliant
         į ją gyventi.

      23      Komisija mano, kad mokestis už transporto priemonės registraciją ir eksploatavimo pradžią jau yra sumokėtas kilmės valstybėje.
         Jeigu valstybė, į kurią persikeliama, vėl galėtų rinkti mokesčius šiuo pagrindu, iškiltų grėsmė laisvam asmenų judėjimui.
         Direktyvos 83/183 nuostatos, atsižvelgiant į EB 18 straipsnyje įtvirtintą pagrindinę asmenų judėjimo laisvę, turėtų būti aiškinamos
         Sąjungos piliečių naudai.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      24      Visų pirma, reikia patikrinti, ar autovero patenka į Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, kaip teigia M. Lindfors ir Komisija. Šiuo tikslu pažymėtina,
         kad rinkliavos apibrėžimas nacionalinėje teisėje pats savaime neturi reikšmės siekiant išsiaiškinti, ar ji patenka į šios
         normos reglamentavimo sferą.

      25      Iš Transporto priemonių mokesčio įstatymo 1 ir 2 straipsnių bendros analizės matyti, kad autovero mokėtinas prieš transporto priemonės registraciją ar eksploatacijos pradžią Suomijoje. Iš bylos medžiagos, ypač iš šio įstatymo
         2 straipsnio bei iš M. Lindfors ir Suomijos vyriausybės pastabų, išplaukia, kad, išskyrus laikino įvežimo atvejį, transporto
         priemonės naudojimas Suomijos keliuose sąlygoja apmokestinimą šiuo mokesčiu. Be to, ši vyriausybė pastebi, kad apmokestinimui
         autovero lemiamos reikšmės turi tai, jog transporto priemonė naudojama važinėjimui, nors mokestis paprastai mokamas už registraciją.
         M. Lindfors taip pat patvirtina, kad transporto priemonės mokestis pagrįstas principu, jog bet kuris, net nežymus, transporto
         priemonės naudojimas yra apmokestinamas šiuo mokesčiu.

      26      Tokiomis aplinkybėmis toks mokestis kaip autovero, negali būti laikomas rinkliava, susijusia su įvežimu, nuo kurios atleidžiama pagal Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalį.
         Iš tikrųjų apmokestinimo šiuo mokesčiu pagrindas yra transporto priemonės naudojimas Suomijoje, kuris nebūtinai susijęs su
         jos įvežimu (šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Weigel, C–387/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 47 punktą).

      27      Dėl to, nuo mokesčio, turinčio autovero požymių, nėra atleidžiama pagal Direktyvos 83/183 1 straipsnio 1 dalį.

      28      Šią išvadą patvirtina Direktyvos 83/183 1 straipsnio 2 dalis. Kadangi autovero mokėtinas dėl transporto priemonės naudojimo Suomijoje, tokie mokesčiai, kokie yra pagrindinėje byloje, laikomi „specifiniais
         mokesčiais, susijusiais su <...> turto naudojimu šalies viduje“ minėtos nuostatos prasme.

      29      M. Lindfors neturėtų grįsti savo argumentų Direktyvos 83/182, susijusios su tam tikrų laikinai importuojamų transporto priemonių
         atleidimu nuo mokesčių Bendrijos teritorijoje, taikymo sritimi. Ta aplinkybė, kad Europos Sąjungos pilietis, pagal šios direktyvos
         1 straipsnį laikinai importuojantis transporto priemonę į Suomiją, būtų atleidžiamas nuo autovero, neleidžia daryti išvados, kad nuo šio mokesčio taikomas atleidimas, kurį Direktyva 83/183 numato transporto priemonės įvežimui
         visam laikui.

      30      Direktyvos projektas 98/C–108/12 neleidžia Direktyvos 83/183 aiškinti taip, kaip tai daro M. Lindfors ir Komisija. Priešingai
         – iš šio projekto ketvirtosios, penktosios ir septintosios preambulės konstatuojamosios dalies išplaukia, kad dėl to, jog
         Direktyvos 83/183 normos yra nepakankamos, būtina priimti direktyvą, kuri uždraustų valstybėms narėms, kaip tai numatyta projekto
         1 straipsnyje, „apmokestinti vartojimo ar registravimo mokesčiais ir kitomis vartojimo rinkliavomis privačias motorines transporto
         priemones, registruotas kitoje valstybėje narėje ir visam laikui importuojamas į jų teritoriją iš kitos valstybės narės dėl
         privataus asmens nuolatinės gyvenamosios vietos perkėlimo“ (minėto sprendimo 52 punktas).

      31      Kaip pažymi Komisija, autovero tikrai gali turėti neigiamos įtakos Sąjungos piliečių apsisprendimui pasinaudoti judėjimo laisve, įtvirtinta EB 18 straipsnyje.

      32      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apsiribojo Direktyvos 83/183 1 straipsnio aiškinimu, tai netrukdo
         Teisingumo Teismui suteikti tam teismui visas Bendrijos teisės aiškinimo nuorodas, kurios gali būti naudingos priimant sprendimą
         jo nagrinėjamoje byloje, neatsižvelgiant į tai, ar jis, pateikdamas savo klausimą, to prašė (šiuo klausimu žr. 1990 m. gruodžio
         12 d. Sprendimo SARPP, C–241/89, Rec. p. I‑4695, 8 punktą; 1994 m. vasario 2 d. Sprendimo Verband Sozialer Wettbewerb (Clinique), C–315/92, Rink. p. I‑317, 7 punktą; 1999 m. kovo 4 d. Sprendimo Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C–87/97, Rink. p. I‑1301, 16 punktą ir sprendimo Weigel 44 punktą).

      33      Todėl reikia patikrinti EB 18 straipsnio veikimą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų įvertinti,
         ar autovero taikymas pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju yra suderinamas su šios normos reikalavimais.

      34      Šiuo atveju jau buvo nuspręsta, jog EB sutartis negarantuoja Sąjungos piliečiui, kad jo veiklos perkėlimas į kitą valstybę
         narę negu tą, kurioje jis iki šiol gyveno, neturi reikšmės apmokestinimui. Atsižvelgiant į valstybių narių mokesčių teisės
         aktų skirtumus toks perkėlimas, nelygu aplinkybės, darbuotojui gali turėti teigiamos ar neigiamos įtakos netiesioginio apmokestinimo
         požiūriu. Dėl to, galimas neigiamas poveikis, palyginti su situacija, kurioje Sąjungos pilietis buvo prieš perkeldamas gyvenamąją
         vietą, iš esmės neprieštarauja EB 18 straipsniui, tačiau su sąlyga, kad atitinkamos teisės normos šiam Sąjungos piliečiui
         nenustato mažiau palankių sąlygų, palyginti su asmenimis, kurie jau turėjo sumokėti atitinkamus mokesčius (žr. minėto sprendimo
         Weigel 55 punktą).

      35      Iš bylos medžiagos matyti, kad Transporto priemonių mokesčio įstatymo 25 straipsnio 1 dalis Sąjungos piliečiams, kurie pasinaudoja
         laisvo judėjimo teise perkeldami savo gyvenamąją vietą į Suomiją, numato mokesčio sumažinimą ne daugiau kaip 80 000 FIM (13 455 eurų).
         Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar šios ir kitų galimų nacionalinės teisės nuostatų
         taikymas gali užtikrinti, kad, kiek tai susiję su minėtu mokesčiu, M. Lindfors neatsidurtų nepalankesnėje padėtyje negu piliečiai,
         kurių nuolatinė gyvenamoji vieta buvo Suomijoje. Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuotų,
         kad tokia mažiau palanki padėtis atsiranda, jis turėtų patikrinti, ar šis nevienodas požiūris gali būti pateisinamas objektyviais,
         nuo atitinkamų asmenų gyvenamosios vietos nepriklausančiais ir teisėto nacionalinių teisės normų siekiamo tikslo požiūriu
         proporcingais sumetimais (žr. 2002 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo D’Hoop, C–224/98, Rec. p. I‑6191, 36 punktą).

      36      Atsižvelgiant į visą tai, kas buvo pasakyta, į pateiktą klausimą reikėtų atsakyti taip:

      Direktyvos 83/183 1 straipsniui neprieštarauja tai, jog transporto priemonės savininkui persikeliant gyventi iš vienos valstybės
         narės į kitą, prieš transporto priemonės registraciją ar eksploatacijos pradžią valstybėje, į kurią buvo persikelta gyventi,
         yra nustatomas mokestis, kaip numatyta Transporto priemonių mokesčio įstatyme. Tačiau, atsižvelgdamas į reikalavimus, kylančius
         iš EB 18 straipsnio, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taikant nacionalinę teisę
         gali būti užtikrinta, kad minėtas savininkas dėl šio mokesčio neatsiduria nepalankesnėje padėtyje negu piliečiai, kurių nuolatinė
         gyvenamoji vieta buvo atitinkamoje valstybėje narėje, ir prireikus, – ar toks nevienodas požiūris pateisinamas objektyviais,
         nuo atitinkamų asmenų gyvenamosios vietos nepriklausančiais ir teisėto nacionalinių teisės normų siekiamo tikslo požiūriu
         proporcingais sumetimais.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Suomijos, Danijos ir Graikijos Vyriausybių bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
         Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti nacionalinis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      atsakydamas į Korkein hallinto-oikeus 2002 m. spalio 10 d. nutartimi pateiktą klausimą, nutaria:

      1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvos 83/183 dėl mokesčių netaikymo asmeniniam turtui, kurį asmenys iš valstybės narės įsiveža
            visam laikui, 1 straipsniui neprieštarauja tai, jog transporto priemonės savininkui persikeliant gyventi iš vienos valstybės
            narės į kitą prieš transporto priemonės registraciją ar eksploatacijos pradžią valstybėje, į kurią buvo persikelta gyventi,
            nustatomas mokestis, kaip numatyta Autoverolaki (1482/1994) (Transporto priemonių mokesčio įstatymas). Tačiau, atsižvelgdamas į reikalavimus, kylančius iš EB 18 straipsnio,
            prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taikant nacionalinę teisę gali būti užtikrinta,
            kad minėtas savininkas dėl šio mokesčio neatsiduria nepalankesnėje padėtyje negu piliečiai, kurių nuolatinė gyvenamoji vieta
            buvo atitinkamoje valstybėje narėje, ir prireikus, – ar toks nevienodas požiūris pateisinamas objektyviais, nuo atitinkamų
            asmenų gyvenamosios vietos nepriklausančiais ir teisėto nacionalinių teisės normų siekiamo tikslo požiūriu proporcingais sumetimais.

               Jann

                Rosas

                von Bahr

               Silva de Lapuerta

                Lenaerts

         Paskelbta 2004 m. liepos 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Pirmosios kolegijos pirmininkas

               R. Grass

                      P. Jann

         * Proceso kalba:suomių.


title: 2011 m. balanžio 28 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte d’appello di Trento - Italija.#Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė - Direktyva 2008/115/EB - Neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimas - 15 ir 16 straipsniai - Nacionalinės teisės aktas, kuriame numatyta laisvės atėmimo bausmė neteisėtai esantiems trečiosios šalies piliečiams, atsisakiusiems vykdyti įpareigojimą išvykti iš valstybės narės teritorijos - Atitiktis.#Byla C-61/11 PPU.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. balandžio 28 d.(*)

      „Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Direktyva 2008/115/EB – Neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimas – 15 ir 16 straipsniai – Nacionalinės teisės aktas, kuriame numatyta laisvės atėmimo bausmė neteisėtai esantiems trečiosios šalies piliečiams, atsisakiusiems
         vykdyti įpareigojimą išvykti iš valstybės narės teritorijos – Atitiktis“

      Byloje C‑61/11 PPU
      dėl Corte d’appello di Trento (Italija) 2011 m. vasario 2 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2011 m. vasario 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

      Hassen El Dridi, dar žinomą kaip Soufi Karim,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano, teisėjai J.‑J. Kasel, M. Ilešič (pranešėjas), E. Levits ir M. Safjan,
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė A. Impellizzeri, administratorė,
      atsižvelgęs į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 2011 m. vasario 2 d. nutartį, kurią Teisingumo Teismas
         gavo 2011 m. vasario 10 d., papildytą 2011 m. vasario 11 d., ir kuria prašoma priimti prejudicinį sprendimą pagal sprendimo
         priėmimo skubos tvarka procedūrą remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsniu,

      atsižvelgęs į 2011 m. vasario 17 d. pirmosios kolegijos sprendimą patenkinti šį prašymą,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. kovo 30 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        H. El Dridi, atstovaujamo advokatų M. Pisani ir L. Masera,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos G. Palmieri, padedamos avvocato dello Stato L. D’Ascia,

      –        Europos Komisijos, atstovaujamos M. Condou-Durande ir L. Prete,
      susipažinęs su generalinio advokato nuomone,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/115/EB
         dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse (OL L 348, p. 98) 15 ir
         16 straipsnių išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant baudžiamąją bylą prieš H. El Dridi, kuriam paskirta vienų metų laisvės atėmimo bausmė už
         nusikalstamą veiką – neteisėtą buvimą Italijos teritorijoje be pateisinamos priežasties, pažeidžiant questore di Udine (Udinės vyriausiasis komisaras) išduotą įpareigojimą išvykti.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 2008/115 2, 6, 13, 16 ir 17 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „(2)      2004 m. lapkričio 4 ir 5 d. Briuselio Europos Vadovų Taryba paragino suformuoti efektyvią išsiuntimo ir repatriacijos politiką,
         pagrįstą bendrais standartais, siekiant, kad su grąžintinais asmenimis būtų elgiamasi žmoniškai ir kad būtų gerbiamos jų pagrindinės
         teisės ir orumas.

      <...>
      (6)      Valstybės narės turėtų užtikrinti, kad neteisėtas trečiųjų šalių piliečių buvimas būtų nutrauktas vadovaujantis teisinga ir
         aiškia tvarka. <...>

      <...>
      (13)      Priverstinių priemonių taikymas turėtų priklausyti nuo proporcingumo ir veiksmingumo principų, atsižvelgiant į priemones,
         kurių imamasi, ir siekiamus tikslus. <...>

      <...>
      (16)      Sulaikymo taikymas išsiuntimo tikslu turėtų būti ribojamas ir atitikti proporcingumo principą priemonių, kurių imamasi, ir
         siekiamų tikslų atžvilgiu. Sulaikymas yra pateisinamas tik tada, kai rengiamasi grąžinimui arba išsiuntimo procesui, ir jei
         švelnesnių priverstinių priemonių nepakaktų.

      (17)      Su sulaikytais trečiųjų šalių piliečiais turėtų būti elgiamasi humaniškai ir gerbiant jų orumą, pagrindines jų teises ir laikantis
         tarptautinės bei nacionalinės teisės. Nepažeidžiant teisėsaugos institucijų vykdomo pirminio sulaikymo, kuris reglamentuojamas
         nacionalinės teisės aktais, sulaikymas paprastai turėtų būti vykdomas specialiuose sulaikymo centruose.“

      4        Direktyvos 2008/115 1 straipsnyje „Objektas“ numatyta:

      „Šia direktyva nustatomi bendri standartai ir tvarka, taikomi valstybėse narėse, grąžinant neteisėtai esančius trečiųjų šalių
         piliečius, remiantis pagrindinėmis teisėmis kaip Bendrijos ir tarptautinės teisės bendraisiais principais, įskaitant pabėgėlių
         apsaugos ir žmogaus teisių reikalavimus.“

      5        Šios direktyvos 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse įtvirtinta:

      „1.      Ši direktyva taikoma trečiųjų šalių piliečiams, neteisėtai esantiems valstybės narės teritorijoje.
      2.      Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams:
      <...>
      b)      kurie grąžinami pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos
         taikymo pasekmė, arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros.“

      6        Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 4 punkte apibrėžta, kad šioje direktyvoje vartojama sąvoka „sprendimas grąžinti“ yra „administracinis
         ar teismo sprendimas ar aktas, kuriuo konstatuojama arba paskelbiama, kad trečiosios šalies piliečio buvimas yra neteisėtas,
         ir nustatoma ar nurodoma prievolė grįžti“.

      7        Šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta:

      „Ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės priimti ar taikyti palankesnes nuostatas asmenims, kuriems ji yra taikoma,
         jei tokios nuostatos neprieštarauja šiai direktyvai.“

      8        Pagal tos pačios direktyvos 6 straipsnio 1 dalį „valstybės narės priima sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios šalies piliečio,
         neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu, nepažeisdamos 2–5 dalyse nurodytų išimčių“.

      9        Direktyvos 2008/115 7 straipsnis „Savanoriškas išvykimas“ suformuluotas taip:

      „1.      Sprendime grąžinti numatomas atitinkamas [tinkamas] laikotarpis savanoriškai išvykti, trunkantis nuo septynių iki trisdešimties
         dienų, nepažeidžiant 2 ir 4 dalyse nurodytų išimčių. Valstybės narės savo nacionalinės teisės aktuose gali nustatyti, kad
         toks laikotarpis suteikiamas tik atitinkamo trečiosios šalies piliečio prašymu. Tokiu atveju valstybės narės praneša atitinkamiems
         trečiosios šalies piliečiams apie galimybę pateikti tokį prašymą.

      <...>
      3.      Savanoriško išvykimo laikotarpiu, siekiant užkirsti kelią asmeniui pasislėpti, gali būti numatytos tam tikros prievolės, pavyzdžiui,
         prievolė reguliariai registruotis institucijose, atitinkamas piniginis užstatas, dokumentų paėmimas ar prievolė neišvykti
         iš tam tikros vietos.

      4. Jeigu esama pasislėpimo pavojaus, arba jei prašymas dėl teisėto buvimo buvo atmestas kaip akivaizdžiai nepagrįstas ar melagingas,
         arba jei suinteresuotas [grąžintinas] asmuo kelia pavojų viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui,
         valstybės narės gali nesuteikti laikotarpio savanoriškai išvykti arba gali suteikti trumpesnį nei septynių dienų laikotarpį.“

      10      Minėtos direktyvos 8 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatyta:

      „1.      Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, kad įvykdytų sprendimą grąžinti, jei nebuvo suteiktas laikotarpis savanoriškai
         išvykti pagal 7 straipsnio 4 dalį arba jei nebuvo laikomasi įpareigojimo grįžti per savanoriško išvykimo laikotarpį, numatytą
         pagal 7 straipsnį.

      <...>
      4.      Jei valstybės narės (kraštutiniu atveju) taiko priverstines priemones siekdamos išsiųsti trečiosios šalies pilietį, kuris
         priešinasi išsiuntimui, tokios priemonės turi būti proporcingos ir be nepagrįstos prievartos. Šios priemonės įgyvendinamos
         kaip numatyta nacionalinės teisės aktuose nepažeidžiant atitinkamo [grąžintino] trečiosios šalies piliečio pagrindinių teisių,
         gerbiant jo orumą ir fizinį neliečiamumą.“

      11      Tos pačios direktyvos 15 straipsnis, esantis jos IV skyriuje, skirtame sulaikyti siekiant išsiųsti, suformuluotas taip:

      „1.      Valstybės narės gali sulaikyti trečiosios šalies pilietį, kuriam taikoma grąžinimo tvarka tik tam, kad parengtų grąžinimą
         ir (arba) įvykdytų išsiuntimo procesą (nebent konkrečiu atveju gali būti veiksmingai taikomos kitos pakankamos, tačiau švelnesnės
         priverstinės priemonės), visų pirma, kai:

      a)      esama pasislėpimo pavojaus; arba
      b) atitinkamas [grąžintinas] trečiosios šalies pilietis vengia pasirengimo grąžinimui ar išsiuntimo proceso, arba jiems trukdo.
      Sulaikymas turi trukti kuo trumpiau ir būti taikomas tik tol, kol tinkamai vykdomas pasiruošimas išsiuntimui.
      <...>
      3.      Kiekvienu atveju sulaikymas peržiūrimas pagrįstais laiko tarpais atitinkamo trečiosios šalies piliečio prašymu arba ex officio. Pratęstų sulaikymo laikotarpių atveju teisminė institucija prižiūri, kaip atliekamos peržiūros.

      4.       Paaiškėjus, kad dėl teisinių ar kitokių priežasčių nebėra pagrįstos tikimybės išsiųsti arba 1 dalyje nustatytų aplinkybių
         nebesama, sulaikymas tampa nebepateisinamas ir atitinkamas asmuo nedelsiant paleidžiamas.

      5.       Sulaikymas trunka tol, kol tenkinamos 1 dalyje nustatytos sąlygos ir jis yra būtinas siekiant užtikrinti sėkmingą išsiuntimą.
         Kiekviena valstybė narė nustato sulaikymo laikotarpio ribą, kuri negali viršyti šešių mėnesių.

      6.       Valstybės narės negali pratęsti 5 dalyje nurodyto laikotarpio, tačiau laikydamosi nacionalinės teisės gali pratęsti ribotam
         laikotarpiui, neviršijančiam dar dvylikos mėnesių, tais atvejais, kai tikėtina, jog, nepaisant visų jų pagrįstų pastangų,
         išsiuntimo procedūra užtruks ilgiau dėl to, kad:

      a) suinteresuotasis [grąžintinas] trečiosios šalies pilietis nepakankamai bendradarbiauja; arba
      b) vėluojama gauti reikiamus dokumentus iš trečiųjų šalių.“
      12      Direktyvos 2008/115 16 straipsnio „Sulaikymo sąlygos“ 1 dalyje numatyta:

      „Sulaikymas paprastai vykdomas specialiuose sulaikymo centruose. Jeigu valstybė narė neturi galimybių apgyvendinti tokius
         asmenis specialiame sulaikymo centre ir turi naudotis įkalinimo įstaigų patalpomis, sulaikyti trečiosios šalies piliečiai
         atskiriami nuo kalinių.“

      13      Pagal Direktyvos 2008/115 18 straipsnį „Nepaprastosios padėtys“:

      „1. Tais atvejais, kai dėl išskirtinai didelio trečiosios šalies piliečių, kurie turi būti grąžinti, skaičiaus atsiranda nenumatyta
         didelė našta valstybės narės sulaikymo centrams arba jos administracinių ar teisminių institucijų darbuotojams, tokia valstybė
         narė, kol tęsiasi išskirtinė padėtis, gali nuspręsti, kad <...> būtų imamasi skubių priemonių dėl sulaikymo sąlygų, nukrypstančių
         nuo 16 straipsnio 1 dalyje <...> nustatytų sąlygų.

      2. Jei atitinkama valstybė narė imasi tokių išskirtinių priemonių, ji apie tai informuoja Komisiją. Ji taip pat informuoja
         Komisiją, kai tik nebelieka priežasčių taikyti šias išskirtines priemones.

      3. Šio straipsnio nuostatos nesuteikia galimybės valstybėms narėms nukrypti nuo jų bendros pareigos imtis visų būtinų bendro
         ar specialaus pobūdžio priemonių, kad būtų užtikrintas pagal šią direktyvą numatytas jų pareigų vykdymas.“

      14      Pagal Direktyvos 2008/115 20 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti
         teisės aktai, būtini šiai direktyvai, išskyrus jos 13 straipsnio 4 dalį, įgyvendinti ne vėliau kaip iki 2010 m. gruodžio 24 d.

      15      Kaip numatyta direktyvos 22 straipsnyje, ji įsigaliojo 2009 m. sausio 13 d.

       Nacionalinės teisės aktai
      16      1998 m. liepos 25 d. Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 dėl imigraciją ir užsieniečių statusą reglamentuojančių nuostatų suvestinio
         teksto (GURI, Nr. 191, paprastasis priedas, 1998 m. rugpjūčio 18 d.), iš dalies pakeisto 2009 m. liepos 15 d. Įstatymu Nr.
         94 dėl nuostatų viešojo saugumo srityje (GURI, Nr. 170, paprastasis priedas, 2009 m. liepos 24 d., toliau – Įstatyminis dekretas
         Nr. 286/1998), 13 straipsnio 2 ir 4 dalyse numatyta:

      „2.      Sprendimą dėl išsiuntimo priima prefektas, kai užsienietis:
      a)      įvažiavo į valstybės teritoriją atlikus pasienio kontrolę ir nebuvo grąžintas <...>;
      b)      liko valstybės teritorijoje <...> per nustatytus terminus nepaprašęs suteikti leidimo gyventi, nebent vėlavimas pateikti tokį
         prašymas paaiškinamas force majeure priežastimis arba kai leidimas gyventi atšauktas ar panaikintas ar baigė galioti daugiau nei prieš 60 dienų ir nepaprašyta
         jo atnaujinti <...>.

      <...>
      4.      Išsiuntimą visada vykdo questore, policijai palydint iki valstybės sienos, išskyrus 5 dalyje išvardytus atvejus.“

      17      Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 14 straipsnis suformuluotas taip:

      „1.      Kai nedelsiant neįmanoma vykdyti sprendimo dėl išsiuntimo palydint iki valstybės sienos arba grąžinant, nes užsieniečiui reikia
         suteikti pagalbą, atlikti papildomus jo tapatybės ar pilietybės patikrinimus ar gauti kelionės dokumentus, arba nesant automobilio
         ar kitos tinkamos transporto priemonės, questore priima sprendimą sulaikyti užsienietį tik tam terminui, kurio būtinai reikia, specialiame tapatybės nustatymo ir išsiuntimo
         centre, artimiausiame iš tų, kurie nurodyti vidaus reikalų ministro, pritarus socialinio solidarumo, iždo, biudžeto ir ūkio
         planavimų ministrams, potvarkyje.

      <...>
      5bis.          Kai užsieniečio negalima apgyvendinti sulaikymo centre arba dėl jo apgyvendinimo tokiame centre nebuvo galima įvykdyti įpareigojimo
         išvykti ar grąžinimo palydint iki valstybės sienos, questore įpareigoja užsienietį per penkias dienas išvykti iš valstybės teritorijos. Šis įpareigojimas yra rašytinis ir jame nurodomos
         sankcijos, kurias galima skirti už neteisėtą buvimą valstybės teritorijoje, įskaitant recidyvą. Prie questore įpareigojimo galima pridėti dokumentus, būtinus atvykti į užsieniečio valstybės diplomatinės atstovybės, net ir garbės konsulo,
         skyrius Italijoje, taip pat grįžti į valstybę, kurios pilietis jis yra, o jeigu tai neįmanoma, – į savo kilmės valstybę.

      5ter.       Užsienietis, kuris neteisėtai yra valstybės teritorijoje be pateisinamos priežasties, pažeisdamas pagal 5bis dalį questore išduotą įpareigojimą išvykti, baudžiamas laisvės atėmimu nuo vienų iki ketverių metų, jeigu sprendimas dėl išsiuntimo ar grąžinimo
         priimtas dėl neteisėto patekimo į nacionalinę teritoriją <...>, arba nepaprašius suteikti leidimo gyventi ar nedeklaravus
         savo buvimo valstybės teritorijoje per nustatytus terminus nesant force majeure priežasčių, arba jeigu leidimas gyventi atimtas arba panaikintas. Skiriama laisvės atėmimo bausmė iki šešių mėnesių, jeigu
         sprendimas dėl išsiuntimo priimtas dėl to, kad leidimas gyventi baigė galioti daugiau nei prieš 60 dienų ir nepaprašyta jo
         atnaujinta, arba jeigu prašymas atnaujinti leidimą gyventi nepatenkintas. <...>. Bet kuriuo atveju, nebent užsienietis sulaikytas,
         priimamas naujas sprendimas dėl išsiuntimo, policijai palydint iki valstybės sienos, siekiant įvykdyti pagal 5bis dalį questore išduotą įpareigojimą išvykti iš šalies. Nesant galimybės palydėti iki valstybės sienos, taikomos šio straipsnio 1 ir 5bis
         dalių nuostatos <...>.

      5quater. Užsienietis, dėl kurio priimtas 5ter dalyje numatytas sprendimas dėl išsiuntimo iš šalies ir 5bis dalyje numatytas naujas
         įpareigojimas išvykti iš šalies ir kuris toliau neteisėtai yra valstybės teritorijoje, baudžiamas laisvės atėmimu nuo vienų
         iki penkerių metų. Bet kuriuo atveju taikomos 5ter dalies trečio ir paskutinio sakinių nuostatos.

      5quinquies. 5ter dalies pirmame sakinyje ir 5quater dalyje nurodytų nusikalstamų veikų atveju sprendžiama supaprastinto proceso tvarka,
         o nusikalstamą veiką padariusį asmenį privaloma suimti.“

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      18      H. El Dridi yra trečiosios šalies pilietis, kuris neteisėtai įvažiavo į Italiją ir neturi leidimo gyventi. 2004 m. gegužės
         8 d. jo atžvilgiu išduotas Turino prefekto sprendimas dėl išsiuntimo.

      19      Įpareigojimas išvykti iš nacionalinės teritorijos, kurį 2010 m. gegužės 21 d. išdavė questore d’Udine taikydamas minėtą sprendimą dėl išsiuntimo, jam įteiktas tą pačią dieną. Įpareigojimas motyvuotas tuo, kad nebuvo automobilio
         ar kitų transporto priemonių, kad H. El Dridi neturėjo asmens dokumentų, o apgyvendinti jo specialiame sulaikymo centre buvo
         neįmanoma dėl vietų trūkumo.

      20      Per 2010 m. rugsėjo 29 d. patikrinimus paaiškėjo, kad H. El Dridi nevykdė šio įpareigojimo išvykti.

      21      Tribunale di Trento, kurį sudarė vienas teisėjas, išnagrinėjęs bylą supaprastinto proceso tvarka skyrė H. El Dridi vienų metų laisvės atėmimo
         bausmę už nusikalstamą veiką pagal Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 14 straipsnio 5ter dalį.

      22      Dėl šio sprendimo H. El Dridi pateikė apeliacinį skundą Corte d’appello di Trento.

      23      Šiam teismui kyla klausimas, ar galima skirti baudžiamąją sankciją vykstant administracinei užsieniečio grąžinimo į jo kilmės
         valstybę procedūrai dėl to, kad nesilaikyta jos etapų, kadangi ši sankcija, panašu, neatitinka lojalaus bendradarbiavimo principo,
         reikalingumo pasiekti Direktyvos 2008/115 tikslus ir užtikrinti jos veiksmingumą bei bausmės proporcingumo, tinkamumo ir protingumo
         principų.

      24      Šiuo klausimu jis patikslina, kad baudžiamoji sankcija, numatyta Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 14 straipsnio 5ter dalyje,
         skiriama po to, kai konstatuotas kelių etapų procedūros, kuria įgyvendinamas Direktyvoje 2008/115 numatytas sprendimas dėl
         grąžinimo, tarpinio etapo pažeidimas, t. y. vienintelio įpareigojimo išvykti nesilaikymas. Be to, įkalinimo nuo vienų iki
         ketverių metų bausmė yra itin griežta.

      25      Šiomis aplinkybėmis Corte d’appello di Trento nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar, atsižvelgiant į lojalaus bendradarbiavimo, veiksmingo direktyvos tikslų pasiekimo ir bausmės proporcingumo, tinkamumo
         ir protingumo principus, Direktyvos 2008/115 <...> 15 ir 16 straipsniais draudžiama:

      –      numatyti baudžiamąją atsakomybę už administracinės grąžinimo procedūros tarpinio etapo pažeidimą, dar jai nepasibaigus skiriant
         griežčiausią laisvės apribojimo bausmę, kokią tik galima skirti per administracinę procedūrą,

      –      numatyti galimybę skirti laisvės atėmimo iki ketverių metų bausmę vien dėl to, kad grąžintinas asmuo nebendradarbiavo per
         išsiuntimo procedūrą, t. y. neįvykdė pirmojo administracinės valdžios institucijos išduoto įpareigojimo išvykti?“

       Dėl sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūros
      26      Corte d’appello di Trento paprašė, kad šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą būtų nagrinėjamas pagal sprendimo priėmimo skubos tvarka procedūrą,
         numatytą Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsnyje.

      27      Nacionalinis teismas motyvavo savo prašymą nurodydamas, kad H. El Dridi yra suimtas vykdant Tribunale di Trento jam skirtą bausmę.

      28      Išklaususi generalinį advokatą, Teisingumo Teismo pirmoji kolegija nusprendė patenkinti nacionalinio teismo prašymą nagrinėti
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą skubos tvarka.

       Dėl prejudicinio klausimo
      29      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyva 2008/115, visų
         pirma jos 15 ir 16 straipsniai, turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiamas toks valstybės narės teisės aktas, kaip antai
         nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame numatyta skirti laisvės atėmimo bausmę neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui
         vien dėl tos priežasties, kad jis šios valstybės teritorijoje be pateisinamos priežasties gyvena pažeisdamas įpareigojimą
         per nustatytą terminą iš jos išvykti.

      30      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi ESS 4 straipsnio 3 dalyje įrašyta lojalaus bendradarbiavimo
         pareiga ir tikslu užtikrinti Sąjungos teisės veiksmingumą.

      31      Reikia priminti, kad, remiantis Direktyvos 2008/115 2 konstatuojamąja dalimi, direktyva siekiama suformuoti efektyvią išsiuntimo
         ir repatriacijos politiką, pagrįstą bendrais standartais, siekiant, kad su grąžintinais asmenimis būtų elgiamasi žmogiškai
         ir kad būtų gerbiamos jų pagrindinės teisės ir orumas.

      32      Kaip matyti tiek iš direktyvos pavadinimo, tiek iš jos 1 straipsnio, Direktyva 2008/115 priimti „bendri <...> standartai ir
         tvarka“, kuriuos turi taikyti kiekviena valstybė narė neteisėtai esantiems trečiųjų šalių piliečiams grąžinti. Iš šio žodžių
         junginio ir pačios direktyvos struktūros matyti, kad valstybės narės šių standartų ir tvarkos išimtis gali numatyti tik joje,
         būtent 4 straipsnyje numatytomis sąlygomis.

      33      Iš to darytina išvada, kad nors šio 4 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms leidžiama priimti ar palikti galioti neteisėtai
         esantiems trečiųjų šalių piliečiams palankesnes nuostatas nei numatytosios Direktyvoje 2008/115, jeigu tos nuostatos yra su
         ja suderinamos, šia direktyva valstybėms neleidžiama taikyti griežtesnių normų direktyva sureglamentuotoje srityje.

      34      Taip pat pažymėtina, kad Direktyvoje 2008/115 smulkiai numatyta, kokią procedūrą turi taikyti kiekviena valstybė narė neteisėtai
         esančių trečiųjų šalių piliečiams grąžinti, ir įtvirtinta, kokia tvarka vienas po kito turi vykti atskiri šios procedūros
         etapai.

      35      Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje visų pirma numatyta valstybių narių pareiga priimti sprendimą grąžinti kiekvieno trečiosios
         šalies piliečio, neteisėtai esančio jų teritorijoje, atžvilgiu.

      36      Šiame pradiniame grąžinimo procedūros etape pirmenybė turi būti teikiama, išskyrus išimtinius atvejus, savanoriškam iš sprendimo
         grąžinti kylančios pareigos įvykdymui, nes Direktyvos 2008/115 7 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sprendime numatomas tinkamas
         laikotarpis savanoriškai išvykti, trunkantis nuo septynių iki trisdešimties dienų.

      37      Iš šios direktyvos 7 straipsnio 3 ir 4 dalių matyti, kad tik ypatingomis aplinkybėmis, pavyzdžiui, jeigu esama pasislėpimo
         pavojaus, valstybės narės gali numatyti tam tikrų pareigų asmeniui, kuriam skirtas sprendimas grąžinti – reguliariai registruotis
         institucijose, atitinkamas piniginis užstatas, dokumentų paėmimas ar prievolė neišvykti iš tam tikros vietos arba suteikti
         trumpesnį nei septynių dienų laikotarpį savanoriškai išvykti ar papildomo laikotarpio nesuteikti visai.

      38      Esant paskutinei iš nurodytų galimybių, taip pat tuo atveju, kai nesilaikyta įpareigojimo grįžti per savanoriško išvykimo
         laikotarpį, iš Direktyvos 2008/115 8 straipsnio 1 ir 4 dalių matyti, kad, siekiant užtikrinti grąžinimo procedūrų veiksmingumą,
         jose valstybei narei, kuri priėmė sprendimą grąžinti trečiosios šalių piliečio, neteisėtai esančio jos teritorijoje, atžvilgiu,
         nustatyta pareiga pradėti išsiuntimo procedūrą, imantis visų būtinų priemonių, prireikus įskaitant priverstines priemones,
         kurios turi būti proporcingos ir taikomos laikantis, be kita, pagrindinių teisių.

      39      Šiuo klausimu iš šios direktyvos 16 konstatuojamosios dalies ir 15 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad valstybės narės
         turi įgyvendinti išsiuntimo procedūrą kuo švelnesnėmis priverstinėmis priemonėmis. Tik tuo atveju, jeigu imantis išsiuntimo
         gali būti, atsižvelgiant į kiekvieną atskirą atvejį, pakenkta sprendimo grąžinti vykdymui dėl grąžintino asmens elgesio, valstybės
         gali apriboti jo laisvę ir jį sulaikyti.

      40      Toks laisvės apribojimas turi, vadovaujantis Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, trukti kuo trumpiau
         ir būti taikomas tik tol, kol tinkamai vykdomas pasiruošimas išsiųsti. Pagal minėto 15 straipsnio 3 ir 4 dalis laisvės apribojimas
         persvarstomas protingais laiko tarpais, o paaiškėjus, kad nebėra pagrįstos tikimybės išsiųsti, laisvės apribojimas nutraukiamas.
         To paties straipsnio 5 ir 6 dalyse nustatytas maksimalus 18 mėn. laisvės apribojimo terminas, kuris yra privalomas visoms
         valstybėms narėms. Be to, šios direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje reikalaujama kad grąžintini asmenys būtų sulaikyti specialiuose
         sulaikymo centruose ir bet kuriuo atveju jie turi būti atskirti nuo pagal bendrąją teisę įkaltintų asmenų.

      41      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Direktyva 2008/115 įvestos grąžinimo procedūros etapų eiga yra laipsniškai priimtinos priemonės,
         kurių reikia imtis siekiant įvykdyti sprendimą grąžinti – nuo priemonės, kuria paliekama daugiausia laisvės grąžintinam asmeniui,
         t. y. suteikiamas terminas savanoriškai išvykti iš šalies, iki priemonių, kurios labiausiai ją apriboja, t. y. sulaikymas
         specialiame centre; proporcingumo principo turi būti laikomasi per visus etapus.

      42      Net paskutinioji iš išvardytųjų priemonių, labiausiai asmens laisvę apribojanti priemonė, kuri leidžiama pagal direktyvą vykstant
         priverstinio išsiuntimo iš šalies procedūrai, yra griežtai reglamentuojama, taikant šios direktyvos 15 ir 16 straipsnius,
         visų pirma siekiant užtikrinti atitinkamų trečiųjų šalių piliečių pagrindinių laisvių laikymąsi.

      43      Konkrečiai kalbant, pažymėtina, kad Direktyvos 2008/115 15 straipsnio 5 ir 6 dalyse įtvirtinto maksimalaus termino paskirtis –
         nustatyti trečiųjų šalių piliečių, dėl kurių vyksta priverstinio grąžinimo procedūra, laisvės atėmimo ribas (2009 m. lapkričio
         30 d. Sprendimo Kadzoev, C‑357/09 PPU, Rink. p. I‑11189, 56 punktas). Šitaip Direktyva 2008/115 siekiama laikytis tiek Europos Žmogaus Teisių Teismo
         praktikos, pagal kurią proporcingumo principu reikalaujama, jog asmens sulaikymas, kai vyksta išdavimo ar deportavimo procedūra,
         netruktų nepagrįstai ilgą laikotarpį, t. y. neviršytų būtino termino norimam tikslui pasiekti (žr., be kita ko, 2008 m. sausio
         29 d. EŽTT sprendimo Saadi prieš Jungtinę Karalystę, dar nepaskelbto Recueil des arrêts et décisions, 72 ir 74 punktus), tiek aštuntosios iš „Dvidešimties gairių dėl priverstinio grąžinimo“, kurias 2005 m. gegužės 4 d. priėmė
         Europos Tarybos Ministrų komitetas ir į kurias daroma nuoroda direktyvos 3 konstatuojamojoje dalyje. Vadovaujantis šiuo principu,
         bet koks sulaikymas prieš išsiuntimą turi trukti kuo trumpiau.

      44      Būtent atsižvelgiant į šiuos samprotavimus ir reikia išnagrinėti, ar bendromis taisyklėmis, įvestomis Direktyva 2008/115,
         prieštaraujama tokiam nacionalinės teisės aktui, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje.

      45      Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš informacijos, kurią pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą
         pateikęs teismas ir Italijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose, Direktyva 2008/115 į Italijos teisės sistemą neperkelta.

      46      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką visais atvejais, jei valstybė narė neperkėlė direktyvos į nacionalinę teisę arba ją perkėlė
         klaidingai, privatūs asmenys nacionaliniuose teismuose gali remtis direktyvos nuostatomis valstybės atžvilgiu, kai jos, sprendžiant
         iš jų turinio, yra besąlyginės ir pakankamai aiškios (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1986 m. vasario 26 d. Sprendimo Marshall, 152/84, Rink. p. 723, 46 punktą ir 2011 m. kovo 3 d. Sprendimo Auto Nikolovi, C‑203/10, Rink. p. I‑0000, 61 punktą).

      47      Tas pats galioja ir Direktyvos 2008/115 15 ir 16 straipsnių atveju, kurie, kaip matyti iš šio sprendimo 42 punkto, yra besąlyginiai
         ir pakankamai aiškūs, todėl nereikia kitų ypatingų priemonių, kad valstybės narės juos įgyvendintų.

      48      Be to, toks, kaip antai H. El Dridi situacijoje esantis, asmuo patenka į Direktyvos 2008/115 taikymo asmenų atžvilgiu sritį,
         nes ši direktyva, vadovaujantis jos 2 straipsnio 1 dalimi, taikoma neteisėtai valstybės narės teritorijoje esantiems trečiųjų
         šalių piliečiams.

      49      Kaip savo nuomonės 22–28 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, tokia išvada nepaneigiama direktyvos 2 straipsnio 2 dalies
         b punktu, pagal kurį valstybėms narėms leidžiama nuspręsti netaikyti šios direktyvos trečiųjų šalių piliečiams, kurie grąžinami
         pagal nacionalinę teisę vykdant baudžiamosios teisės sankciją arba tai yra baudžiamosios teisės sankcijos taikymo pasekmė,
         arba kuriems taikomos ekstradicijos procedūros. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje
         byloje įpareigojimas grįžti įtvirtintas 2004 m. gegužės 8 d. Turino prefekto sprendime. Be to, minėtoje nuostatoje nurodytos
         baudžiamosios sankcijos nesusijusios su nustatyto termino savanoriškai išvykti iš šalies nesilaikymu.

      50      Antra, reikia konstatuoti, kad net jei 2004 m. gegužės 8 d. Turino prefekto sprendimas, kuriame H. El Dridi įpareigotas išvykti
         iš nacionalinės teritorijos, ir patenka į sąvoką „sprendimas grąžinti“ pagal Direktyvos 2008/115 3 straipsnio 4 punktą, minimą,
         be kita ko, jos 6 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnio 1 dalyje, panašu, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamame Italijos teisės
         akte numatyta išsiuntimo procedūra itin skiriasi nuo tos, kuri įvesta aptariama direktyva.

      51      Nors direktyva reikalaujama suteikti terminą savanoriškai išvykti iš šalies, kuris gali būti nuo septynių iki trisdešimties
         dienų, Įstatyminiame dekrete Nr. 286/1998 tokia priemonė nenumatyta.

      52      Toliau, kiek tai susiję su priverstinėmis priemonėmis, kurias valstybės narės gali taikyti pagal Direktyvos 2008/115 8 straipsnio
         4 dalį, pavyzdžiui, palydėjimas iki valstybės sienos, numatytas Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 13 straipsnio 4 dalyje, konstatuotina,
         kad tokiomis aplinkybėmis, kai tokiomis priemonėmis norimas tikslas nepasiektas, t. y. trečiosios šalies pilietis, kurio atžvilgiu
         priimtos šios priemonės, neišsiųstas, valstybės narės turi teisę priimti priemones, net ir baudžiamąsias sankcijas, kuriomis
         šie piliečiai būtų atgrasomi nuo neteisėto gyvenimo šiose valstybėse.

      53      Vis dėlto reikia pažymėti, kad nors iš principo baudžiamosios teisės aktai ir baudžiamojo proceso nuostatos priklauso valstybių
         narių kompetencijai, šią teisės sritį gali paveikti Sąjungos teisė (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 1981 m. lapkričio 11 d.
         Sprendimo Casati, 203/80, Rink. p. 2595, 27 punktą; 1989 m. vasario 2 d. Cowan, 186/87, Rink. p. 195, 19 punktą ir 1998 m. birželio 16 d. Sprendimo Lemmens, C‑226/97, Rink. p. I‑3711, 19 punktą).

      54      Iš to matyti, kad, nepaisant aplinkybės, jog nei pagal EB 63 straipsnio pirmos pastraipos 3 punkto b dalį – nuostata, kuri
         perkelta į SESV 79 straipsnio 2 dalies c punktą, nei pagal Direktyvą 2008/115, be kita ko, priimtą šios EB sutarties nuostatos
         pagrindu, nepašalinama valstybių narių kompetencija skirti baudžiamąsias sankcijas nelegalios imigracijos srityje, šioje srityje
         jos privalo priimti tokius teisės aktus, kad būtų laikomasi Sąjungos teisės.

      55      Konkrečiai kalbant, šios valstybės negali taikyti tokių teisės aktų, nors ir baudžiamosios teisės srityje, dėl kurių gali
         kilti pavojus, jog nebus įgyvendinti tam tikra direktyva siekiami tikslai ir ji neteks savo veiksmingumo.

      56      Remiantis ESS 4 straipsnio 3 dalies atitinkamai antra ir trečia pastraipomis „kad užtikrintų pagal Sutartis ar Sąjungos institucijų
         aktus atsirandančių pareigų vykdymą, valstybės narės imasi bet kurių reikiamų bendrų ar specialių priemonių“ ir „nesiima jokių
         priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sąjungos tikslų“, įskaitant numatytų direktyvose.

      57      Konkrečiau kalbant apie Direktyvą 2008/115, reikia priminti, kad, vadovaujantis jos 13 konstatuojamąja dalimi, aiškiai numatyta,
         jog taikant priverstines priemones turi būti laikomasi proporcingumo ir veiksmingumo principų, atsižvelgiant į priemones,
         kurių imamasi, ir siekiamų tikslų.

      58      Todėl valstybės narės, siekdamos ištaisyti padėtį, kai priverstinėmis priemonėmis, taikomomis siekiant priverstine tvarka
         išsiųsti iš šalies pagal šios direktyvos 8 straipsnio 4 dalį, nepasiektas tikslas, turi ne numatyti asmens laisvę ribojančią
         bausmę, kaip antai įtvirtinta Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 14 straipsnio 5ter dalyje, vien dėl tos priežasties, kad trečiosios
         šalies pilietis po to, kai jam įteiktas įpareigojimas išvykti iš nacionalinės teritorijos ir pasibaigė jame nustatytas terminas,
         ir toliau neteisėtai gyvena valstybės narės teritorijoje, o toliau dėti visas pastangas siekdamos įvykdyti sprendimą grąžinti,
         kuris ir toliau kelia pasekmes.

      59      Tiesą sakant, tokia bausmė dėl visų pirma jos taikymo sąlygų ir tvarkos gali trukdyti pasiekti šios direktyvos tikslą, t. y.
         suformuoti efektyvią neteisėtai esančių trečiųjų šalių piliečių išsiuntimo ir repatriacijos politiką. Konkrečiai kalbant,
         kaip savo nuomonės 42 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tokiu, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjamu, nacionalinės
         teisės aktu gali būti trukdoma taikyti Direktyvos 2008/115 8 straipsnio 1 dalyje numatytas priemones ir dėl jo gali būti vėluojama
         vykdyti sprendimą grąžinti.

      60      Tai nepanaikina valstybių narių teisės laikantis Direktyvos 2008/115 principų ir jos tikslo priimti nuostatų, reglamentuojančių
         situaciją, kai priverstinėmis priemonėmis nepavyko išsiųsti trečiosios šalies piliečio, kuris neteisėtai gyvena jų teritorijoje.

      61      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neperžengdamas savo kompetencijos
         ribų įpareigotas taikyti Sąjungos teisės nuostatas ir privalantis užtikrinti visišką šių nuostatų veikimą, turės netaikyti
         jokios Įstatyminio dekreto Nr. 286/1998 nuostatos, prieštaraujančios Direktyvos 2008/115 rezultatui, visų pirma šio įstatyminio
         dekreto 14 straipsnio 5ter dalies (šiuo klausimu žr. 1978 m. kovo 9 d. Sprendimo Simmenthal, 106/77, Rink. p. 629, 24 punktą; 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Connect Austria, C‑462/99, Rink. p. I‑5197, 38 ir 40 punktus bei 2010 m. birželio 22 d. Sprendimo Melki ir Abdeli, C‑188/10 ir C‑189/10, Rink. p. I‑0000, 43 punktą). Tai darydamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         turės tinkamai atsižvelgti į švelnesnės bausmės taikymo atgaline data principą, kuris yra valstybėms narėms bendrų konstitucinių
         tradicijų dalis (2005 m. gegužės 3 d. Sprendimo Berlusconi ir kt., C‑387/02, C‑391/02 ir C‑403/02, Rink. p. I‑3565, 67–69 punktai ir 2008 m. kovo 11 d. Sprendimo Jager, C‑420/06, Rink. p. I‑1315, 59 punktas).

      62      Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Direktyva 2008/115, visų pirma jos 15 ir 16 straipsniai, turi būti aiškinama
         taip, kad ja draudžiamas toks valstybės narės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame numatyta
         skirti laisvės atėmimo bausmę neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui vien dėl tos priežasties, kad jis šios valstybės
         teritorijoje be pateisinamos priežasties gyvena pažeisdamas įpareigojimą per nustatytą terminą iš jos išvykti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      63      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      2008 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/115/EB dėl bendrų nelegaliai esančių trečiųjų šalių piliečių
            grąžinimo standartų ir tvarkos valstybėse narėse, visų pirma jos 15 ir 16 straipsniai, turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiamas
            toks valstybės narės teisės aktas, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kuriame numatyta skirti laisvės atėmimo bausmę
            neteisėtai esančiam trečiosios šalies piliečiui vien dėl tos priežasties, kad jis šios valstybės teritorijoje be pateisinamos
            priežasties gyvena pažeisdamas įpareigojimą per nustatytą terminą iš jos išvykti.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1999 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Klaus Konle prieš Republik Österreich. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Austrija. # Įsisteigimo laisvė. # Byla C-302/97.


2002 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Matratzen Concord GmbH prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas. # Byla T-6/01.


2001 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-176/00.


title: 2013 m. rugsėjo 6 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#(ištraukų skelbimas) Iranian Offshore Engineering & Construction Co. prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Bendra užsienio ir saugumo politika – Iranui taikomos ribojamosios priemonės siekiant užkirsti kelią branduolinių ginklų platinimui – Lėšų įšaldymas – Ieškinys dėl panaikinimo – Reikalavimų patikslinimo terminas – Priimtinumas – Pareiga motyvuoti – Akivaizdi vertinimo klaida.#Byla T‑110/12.

text:
               Šalys
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje T‑110/12
            Iranian Offshore Engineering & Construction Co.,  įsteigta Teherane (Iranas), atstovaujama advokatų J. Viñals Camallonga, L. Barriola Urruticoechea ir J. Iriarte Ángel,
            ieškovė,
            prieš
            Europos Sąjungos Tarybą,  atstovaujamą P. Plaza García, V. Piessevaux ir G. Ramos Ruano,
            atsakovę,
            dėl prašymo panaikinti, pirma, 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos sprendimą 2011/783/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 319, p. 71), ir, antra, 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 1245/2011, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas (ES) Nr. 961/2010 dėl ribojamųjų priemonių Iranui (OL L 319, p. 11), taip pat 2012 m. kovo 23 d. Tarybos reglamentą (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas (ES) Nr. 961/2010 (OL L 88, p. 1), kiek šie aktai susiję su ieškove.
            BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
            kurį sudaro pirmininkė I. Pelikánová, teisėjai K. Jürimäe ir M. van der Woude (pranešėjas),
            posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2013 m. kovo 5 d. posėdžiui,
            priima šį
            Sprendimą (1)
            (Praleista)
            Procesas ir šalių reikalavimai
            8	2012 m. vasario 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo pareiškimą, kuriuo ieškovė pareiškė šį ieškinį.
            9	2013 m. vasario 1 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo atskirą dokumentą –ieškovės prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, kuriuo prašė sustabdyti ginčijamų aktų, kiek jie su ja susiję, vykdymą, kol Bendrasis Teismas priims sprendimą pagrindinėje byloje. 2013 m. kovo 11 d. nutartimi ( Iranian Offshore Engineering & Construction prieš Tarybą , T‑110/12 R) Bendrojo Teismo primininkas šį prašymą atmetė.
            10	Taikydamas proceso organizavimo priemones Bendrasis Teismas paprašė Tarybos atsakyti raštu į kelis klausimus. Taryba šį prašymą įvykdė per nustatytą terminą.
            11	Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
            – panaikinti Sprendimo 2011/783 1 straipsnį ir Įgyvendinimo reglamento 1245/2011 1 straipsnį, kiek jie su ja susiję,
            – išbraukti jos pavadinimą iš šiuose straipsniuose nurodytų priedų,
            – priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
            12	2012 m. liepos 19 d. pateiktame dublike ieškovė prašė leisti patikslinti savo reikalavimus ir nurodė prašanti Bendrojo Teismo panaikinti ir Reglamentą Nr. 267/2012, kiek jis su ja susijęs.
            13	Taryba Bendrojo Teismo prašo:
            – atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
            – priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
            14	Per posėdį ieškovė pažymėjo, kad antrasis jos reikalavimas iš tikrųjų sutampa su pirmuoju. Be to, ieškovei Bendrasis Teismas leido pateikti kelis naujus dokumentus, kurių kopijos buvo pateiktos Tarybai. Taryba neprieštaravo, kad šie dokumentai būtų įtraukti į bylos medžiagą. Bendrasis Teismas nusprendė atidėti klausimo dėl šių dokumentų įtraukimo į bylos medžiagą nagrinėjimą iki galutinio sprendimo šioje byloje priėmimo.
            Dėl teisės
            Dėl prašymo patikslinti reikalavimus
            15	Dublike ieškovė prašo leisti patikslinti savo pradinius reikalavimus taip, kad ieškiniu būtų siekiama panaikinti ir pareiškus ieškinį priimtą Reglamentą Nr. 267/2012, kiek jis su ja susijęs.
            16	Pagal teismų praktiką, jeigu vykstant procesui sprendimas ar reglamentas, kuris tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su asmeniu, pakeičiamas kitu aktu, kurio dalykas tas pats, jis turėtų būti laikomas nauju faktu, leidžiančiu ieškovui patikslinti savo reikalavimus ir ieškinio pagrindus. Iš tiesų, jeigu iš ieškovo būtų reikalaujama pareikšti naują ieškinį, būtų pažeistas gero teisingumo vykdymo ir proceso ekonomijos principas. Be to, būtų neteisinga, jeigu atitinkama institucija, atsikirsdama į Sąjungos teisme pateiktame ieškinyje pareikštus kaltinimus dėl teisės akto, galėtų iš dalies pakeisti ginčijamą aktą ar jį pakeisti kitu aktu ir remtis šiuo pakeitimu procese tam, kad kita šalis netektų galimybės taikyti savo pradinių reikalavimų ir ieškinio pagrindų vėlesniam aktui arba dėl jo pateikti papildomų reikalavimų ir ieškinio pagrindų (žr. 2008 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo People’s Mojahedin Organization of Iran prieš Tarybą , T‑256/07, Rink. p. II‑3019, 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            17	Vis dėlto, kad būtų priimtinas, prašymas patikslinti reikalavimus turi būti pateiktas per SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje numatytą ieškinio pareiškimo terminą. Iš tiesų, pagal nusistovėjusią teismų praktiką šis ieškinio pareiškimo terminas yra imperatyvus ir Sąjungos teismas turi jį taikyti taip, kad būtų užtikrintas teisinis saugumas ir asmenų lygybė prieš įstatymą (šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo PKK ir KNK prieš Tarybą , C‑229/05 P, Rink. p. I‑439, 101 punktą). Taigi teismas privalo patikrinti, prireikus – savo iniciatyva, ar šio termino laikytasi (2012 m. sausio 11 d. Bendrojo Teismo nutarties Ben Ali prieš Tarybą , T‑301/11, 16 punktas).
            18	Kalbant apie ieškinio pareiškimo termino skaičiavimą, reikia priminti, kad pagal SESV 263 straipsnio šeštą pastraipą ieškinys dėl panaikinimo turi būti pareikštas per du mėnesius nuo ginčijamo akto paskelbimo ar nuo pranešimo apie jį ieškovui dienos arba, jei to nebuvo padaryta, nuo tos dienos, kai ieškovas apie jį sužinojo. Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalį, jeigu terminas, per kurį leidžiama pareikšti ieškinį dėl institucijos priimto akto, prasideda nuo to akto paskelbimo, jis skaičiuojamas nuo keturioliktos dienos po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje  pabaigos. Pagal to paties reglamento 102 straipsnio 2 dalies nuostatas šis laikotarpis dėl nuotolių pratęsiamas dar dešimčiai dienų.
            19	Be to, remiantis teismų praktika, pagal veiksmingos teisminės gynybos principą reikalaujama, kad Sąjungos institucija, kuri imasi individualių ribojamųjų priemonių asmens ar subjekto atžvilgiu, kaip yra nagrinėjamoje byloje, nurodytų motyvus, kuriais tokios priemonės grindžiamos, arba tokių priemonių priėmimo momentu, arba bent jau kuo greičiau po jų priėmimo, kad tokie asmenys ar subjektai galėtų pasinaudoti teise pareikšti ieškinį (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Bank Melli Iran prieš Tarybą , C‑548/09 P, Rink. p. I‑11381, 47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            20	Nagrinėjamu atveju šis principas, beje, yra sukonkretintas Sprendimo 2010/413 24 straipsnio 3 dalyje, Reglamento Nr. 961/2010 36 straipsnio  3 dalyje ir Reglamento Nr. 267/2012 46 straipsnio 3 dalyje, kuriose numatyta, jog apie savo sprendimą, įskaitant asmenų ar subjektų, kuriems skirtos ribojamosios priemonės, įtraukimo į sąrašą priežastis, atitinkamam asmeniui arba subjektui Taryba praneša tiesiogiai, jei žinomas jo adresas, arba paskelbia pranešimą, taip suteikdama jam galimybę pateikti pastabas.
            21	Iš to matyti, kad terminas, per kurį galima pareikšti ieškinį dėl akto, kuriuo nustatomos asmeniui ar subjektui ribojamosios priemonės, panaikinimo, pradedamas skaičiuoti tik nuo individualaus pranešimo apie šį aktą atitinkamam asmeniui, jei jo adresas žinomas, arba nuo pranešimo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje dienos, jei adresas nežinomas. Be to, terminas, per kurį galima pateikti prašymą leisti papildyti reikalavimus ir pagrindus įtraukiant aktą, kuriuo ginčijamas aktas dėl ribojamųjų priemonių nustatymo pripažintas netekusiu galios ir pakeistas ir kuriuo paliekamos galioti šios priemonės, pradedamas skaičiuoti tik nuo individualaus pranešimo apie naująjį aktą atitinkamam asmeniui ar subjektui, jeigu jo adresas žinomas, arba nuo pranešimo paskelbimo Oficialiajame leidinyje dienos, jei individualiai pranešti neįmanoma.
            22	Šioje byloje ieškovė tvirtina, kad apie Reglamentą Nr. 267/2012 jai individualiai nepranešta iš karto po jo priėmimo 2012 m. kovo 23 d., o Taryba to neginčija. Vis dėlto per posėdį Taryba patikslino, o ieškovė to neneigė, kad apie Reglamentą Nr. 267/2012 ieškovei pranešta 2012 m. gruodžio 11 d., t. y. po to, kai, persvarsčiusi sąrašą pagal šio reglamento 46 straipsnio 6 dalį, Taryba nusprendė palikti ją asmenų ir subjektų, kuriems skirtos ribojamosios priemonės, sąraše.
            23	Šiomis aplinkybėmis SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje numatytas dviejų mėnesių terminas, per kurį galima pareikšti ieškinį dėl naujojo sprendimo palikti ieškovę Reglamento Nr. 267/2012 IX priede, prasidėjo 2012 m. gruodžio 12 d. ir, remiantis Procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalimi, baigėsi 2013 m. vasario 21 d.
            24	Kadangi ieškovė apie Reglamento Nr. 267/2012 priėmimą sužinojo anksčiau, nei jai apie jį buvo pranešta, ir pateikė prašymą patikslinti savo reikalavimus nuo 2012 m. liepos 19 d., šis prašymas negali būti laikomas pateiktu pavėluotai.
            25	Vis dėlto per posėdį Taryba iškėlė šio prašymo nepriimtinumo klausimą, nes šis prašymas grindžiamas nauju pagrindu, susijusiu su akivaizdžia faktų vertinimo klaida, o tai keičia ginčo dalyką ir ribas, kaip jie apibrėžti ieškinyje.
            26	Kadangi prašymas patikslinti reikalavimus pateiktas per nustatytą terminą, jis priimtinas, net jei šio prašymo pagrindas, susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida, būtų naujas, kaip tvirtina Taryba.
            (1) .
            (1)  – Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais,
            BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
            nusprendžia:
            1. Panaikinti 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos sprendimą 2011/783/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/413/BUSP dėl ribojamųjų priemonių Iranui, tiek, kiek juo Iranian Offshore Engineering & Construction Co.  pavadinimas įtrauktas į Sprendimo 2010/413/BUSP II priedą.
            2. Panaikinti 2011 m. gruodžio 1 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 1245/2011, kuriuo įgyvendinamas Reglamentas (ES) Nr. 961/2010 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, tiek, kiek juo Iranian Offshore Engineering & Construction Co.  pavadinimas įtrauktas į 2010 m. spalio 25 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 961/2010 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas (EB) Nr. 423/2007, VIII priedą.
            3. Panaikinti 2012 m. kovo 23 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 267/2012 dėl ribojamųjų priemonių Iranui, kuriuo panaikinamas Reglamentas (ES) Nr. 961/2010, IX priedą, kiek jis susijęs su Iranian Offshore Engineering & Construction Co .
            4. Sprendimo 2010/413, iš dalies pakeisto Sprendimu 2011/783, kiek jis susijęs su Iranian Offshore Engineering & Construction Co. , padariniai lieka galioti nuo jo įsigaliojimo dvidešimtą dieną po jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje iki Reglamento Nr. 267/2012 dalinio panaikinimo įsigaliojimo.
            5. Europos Sąjungos Taryba, be savo pačios išlaidų, padengia šioje instancijoje ir per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą Iranian Offshore Engineering & Construction Co. patirtas bylinėjimosi išlaidas.


title: 2011 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#LG Electronics, Inc. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Apeliacinis skundas - Bendrijos prekių ženklas - Žodinis žymuo "KOMPRESSOR PLUS" - Atsisakymas registruoti - Reglamentas (EB) Nr. 40/94 - 7 straipsnio 1 dalies c punktas - Aprašomasis pobūdis - Bendrojo Teismo naujo įrodymo tyrimas - Įrodymų iškraipymas.#Byla C-88/11 P.

text:
      2011 m. lapkričio 10 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas LG Electronics prieš VRDT
      (Byla C‑88/11 P)
      „Apeliacinis skundas – Bendrijos prekių ženklas – Žodinis žymuo KOMPRESSOR PLUS – Atsisakymas registruoti – Reglamentas (EB) Nr. 40/94 – 7 straipsnio 1 dalies c punktas – Apibūdinamasis pobūdis – Bendrojo Teismo atliekamas pagrindo dėl naujo įrodymo nagrinėjimas – Faktinių aplinkybių ir įrodymų iškraipymas“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Procedūros nuostatos – Faktinių aplinkybių nagrinėjimas savo iniciatyva – Apimtis – Pareiga nustatyti
            žinomų faktų tikslumą – Nebuvimas – Ginčijimas Bendrajame Teisme – Dokumentų pateikimas siekiant pagrįsti žinomo fakto tikslumą
            (Tarybos reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis) (žr. 26–30 punktus)
      2.                     Apeliacinis skundas – Pagrindai – Klaidingas faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas – Nepriimtinumas – Teisingumo Teismo
            atliekama faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo kontrolė – Netaikymas, išskyrus iškraipymo atvejį (SESV 256 straipsnio
            1 dalis; Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirma pastraipa) (žr. 36, 37 punktus)
      Dalykas

         Apeliacinis skundas dėl 2010 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimo
               LG Electronics prieš VRDT
               (T‑497/09), kuriuo atmestas ieškovės skundas dėl 2009 m. rugsėjo 23 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla
                  R 397/2009‑1) dėl žodinio žymens KOMPRESSOR PLUS kaip Bendrijos prekių ženklo registracijos paraiškos – Prekių ženklo apibūdinamasis
                  pobūdis – 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1) 7 straipsnio
                  1 dalies c punktas – Bendrojo Teismo atliekamas naujų faktų nagrinėjimas – Įrodymų iškraipymas.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti apeliacinį skundą.

                  2.

                  	Priteisti iš LG Electronics Inc. bylinėjimosi išlaidas.


1980 m. vasario 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Byla 168/78.


1987 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Procureur de la République prieš Daniel Gofette ir Alfred Gilliard. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Charleville-Mézières - Prancūzija. # Byla 406/85.


1988 m. birželio 14 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Dansk Denkavit ApS prieš Landbrugsministeriet. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Østre Landsret - Danija. # Byla 29/87.