title: 2008 m. gegužės 20 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Brigitte Bosmann prieš Bundesagentur für Arbeit - Familienkasse Aachen. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Köln - Vokietija. # Socialinė apsauga - Šeimos pašalpos - Teisės gauti išmokas sustabdymas - Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktas - Reglamento (EEB) Nr. 574/72 10 straipsnis - Taikytini teisės aktai - Išmokų skyrimas gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kuri nėra kompetentinga valstybė. # Byla C-352/06.

text:
      Byla C‑352/06
      Brigitte Bosmann
      prieš
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen
      (Finanzgericht Köln prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė apsauga – Pašalpos šeimai – Teisės gauti išmokas sustabdymas – Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktas – Reglamento (EEB) Nr. 574/72 10 straipsnis – Taikytini teisės aktai – Išmokų skyrimas gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kuri nėra kompetentinga valstybė“
      Sprendimo santrauka
      Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Taikytini teisės aktai – Darbo vietos valstybės narės teisės aktai
      (EB 42 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 647/2005, 13 straipsnio 2 dalies a punktas)
      Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 647/2005, 13 straipsnio 2 dalies a punktas, pagal kurį vienos valstybės
         narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos
         valstybės narės teritorijoje, turi būti aiškinamas atsižvelgiant į EB 42 straipsnį, kuriuo siekiama palengvinti laisvą darbuotojų
         judėjimą ir kuris visų pirma reiškia, jog darbuotojai migrantai neturi prarasti teisių į socialinės apsaugos išmokas ir jų
         sumos negali būti sumažintos todėl, kad jie pasinaudojo Sutartimi jiems suteikta teise laisvai judėti.

      Iš to išplaukia, kad šis straipsnis nedraudžia darbuotojui migrantui, kuriam taikoma darbo vietos valstybės narės socialinės
         apsaugos sistema, pagal gyvenamosios vietos valstybės narės nacionalinės teisės aktus gauti išmokas šeimai šioje valstybėje.

      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar faktas, kad darbuotojas po kiekvienos darbo dienos
         grįžta į atitinkamoje valstybėje narėje esančią šeimos gyvenamąją vietą, yra svarbus nustatant, ar toks darbuotojas įvykdo
         nagrinėjamos išmokos šeimai skyrimo sąlygas šioje valstybėje pagal jos teisės aktus.

      (žr. 29, 33, 37 punktus, rezoliucinės dalies 1–2 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. gegužės 20 d.(*)

      „Socialinė apsauga – Pašalpos šeimai – Teisės gauti išmokas sustabdymas – Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktas – Reglamento (EEB) Nr. 574/72 10 straipsnis – Taikytini teisės aktai – Išmokų skyrimas gyvenamosios vietos valstybėje narėje, kuri nėra kompetentinga valstybė“
      Byloje C‑352/06
      dėl Finanzgericht Köln (Vokietija) 2006 m. rugpjūčio 10 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. rugpjūčio 25 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Brigitte Bosmann
      prieš
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Tizzano,
         teisėjai K. Schiemann (pranešėjas), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský ir J. Klučka,

      generalinis advokatas J. Mazák,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        B. Bosmann, atstovaujamos advokato H. Knops,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir C. Schulze‑Bahr,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos F. Díez Moreno,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos V. Kreuschitz ir I. Kaufmann-Bühler,
      susipažinęs su 2007 m. lapkričio 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės
         apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams,
         judantiems Bendrijoje, 13 straipsnio 2 dalies a punkto ir 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio
         Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu
         (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 83) ir iš dalies pakeisto
         2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 647/2005 (OL L 117, 2005, p. 1; toliau atitinkamai
         – Reglamentas Nr. 1408/71 ir Reglamentas Nr. 574/72), 10 straipsnio išaiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp B. Bosmann ir Federalinės darbo agentūros – Acheno pašalpų šeimai kasos (Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen, toliau – Bundesagentur) dėl atsisakymo skirti pašalpas šeimai Vokietijoje.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       Reglamentas Nr. 1408/71
      3        Reglamento Nr. 1408/71 pirmoje ir penktoje konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „kadangi nacionalinių socialinės apsaugos teisės aktų nuostatų koordinavimas priklauso darbuotojų, kurie yra valstybių narių
         piliečiai, persikėlimo laisvės pagrindiniams principams ir turėtų padėti kelti jų gyvenimo lygį bei užimtumo sąlygas;

      <…>
      kadangi tokiu derinimu būtina Bendrijoje garantuoti vienodą požiūrį pagal skirtingus nacionalinės teisės aktus darbuotojams,
         gyvenantiems valstybėse narėse ir jų išlaikytiniais bei maitintojo netekusiems asmenims, kurie buvo jų išlaikomi“.

      4        Šio reglamento aštuntoje–dešimtoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

      „kadangi pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir savarankiškai dirbantiems asmenims, judantiems Bendrijoje, turėtų būti
         taikoma tik vienos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, kad taikant nacionalinės teisės aktus būtų išvengta sutapimų
         ir dėl to susiklostančių sudėtingų situacijų;

      kadangi atvejai, kai asmeniui tuo pačiu metu taikomi dviejų valstybių narių teisės aktai, kaip išimtis iš bendros taisyklės,
         turi būti kuo retesni;

      kadangi, siekiant garantuoti visų valstybės narės teritorijoje dirbančių darbuotojų vienodą vertinimą, reikia nustatyti, kad
         pagal bendrą taisyklę jiems taikomi teisės aktai tos valstybės narės, kurios teritorijoje atitinkamas pagal darbo sutartį
         dirbantis asmuo ar savarankiškai dirbantis asmuo dirba“.

      5        Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnyje „Bendrosios taisyklės“ nustatyta:

      „1.      Laikantis 14c ir 14f straipsnių, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos valstybės narės teisės aktai.
         Tokie teisės aktai nustatomi remiantis šios antraštinės dalies nuostatomis.

      2.      Laikantis 14–17 straipsnių:
      a)      vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu
         jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje arba įmonės, kurioje jis dirba, buveinė juridiškai įregistruota ar veiklos vieta
         arba jį nusamdęs asmuo yra kitos valstybės narės teritorijoje;

      <…>“
      6        Pagal šio reglamento 73 straipsnį „Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, kurio šeimos nariai
         gyvena valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė“:

      „Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, kuriam taikomi valstybės narės teisės aktai, už savo
         šeimos narius, gyvenančius kitos valstybės narės teritorijoje, turi teisę gauti išmokas šeimai, mokamas pagal pirmosios valstybės
         teisės aktų nuostatas, tartum jie gyventų toje valstybėje, laikantis VI priedo nuostatų.“

       Reglamentas Nr. 574/72
      7        Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio 1 dalyje, kuri nustato pagal darbo sutartį ar savarankiškai dirbantiems asmenims taikomą
         tvarką, kai teisė gauti išmokas ar pašalpas šeimai sutampa, nurodyta:

      „1.      a)     Teisė gauti išmokas ar pašalpas šeimai, priklausančias pagal vienos valstybės narės teisės aktus, pagal kuriuos teisės į tas
         išmokas ar pašalpas įgijimas nepriklauso nuo draudimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo sąlygų, sustabdoma,
         kai tuo pačiu laikotarpiu ir tam pačiam šeimos nariui išmokos yra mokėtinos tik pagal kitos valstybės narės nacionalinės teisės
         aktus arba laikantis reglamento 73, 74, 77 ar 78 straipsnių nuostatų, bendra šių išmokų dydžių suma.

               b)     Tačiau, jeigu profesinė veikla vykdoma pirmosios valstybės narės teritorijoje:
      i)      teisė gauti išmokas, priklausančias tik pagal kitos valstybės narės nacionalinės teisės aktus arba pagal reglamento 73 ar
         74 straipsnį asmeniui, turinčiam teisę gauti išmokas šeimai dydžių suma arba asmeniui, kuriam jos turi būti mokamos tik pagal
         kitos valstybės narės nacionalinės teisės aktus arba pagal šiuos straipsnius mokamas išmokas šeimai, apribojama bendra išmokų
         šeimai dydžių suma, numatyta valstybės narės, kurios teritorijoje šeimos narys gyvena, teisės aktų. Valstybės narės, kurios
         teritorijoje šeimos narys gyvena, mokamų išmokų išlaidas padengia ta valstybė narė;

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      8        Pajamų mokesčio įstatymo (Einkommensteuergesetz) 62 straipsnio 1 dalies 1 punktas suformuluotas taip:

      „Kiekvienas asmuo, kuris gyvena Vokietijoje, ar kurioje yra jo įprasta gyvenamoji vieta, pagal šį įstatymą turi teisę į vaikams
         skiriamas pašalpas šeimai <…>.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      9        B. Bosmann, Vokietijoje gyvenanti Belgijos pilietė, viena augina savo du atitinkamai 1983 m. ir 1985 m. gimusius vaikus. Vaikai
         taip pat gyvena Vokietijoje, kur jie studijuoja.

      10      Iš principo B. Bosmann turi teisę į Pajamų mokesčio įstatymo 62 straipsnyje numatytas Vokietijos pašalpas šeimai, kurias iš
         pradžių jai skyrė Bundesagentur. Tačiau B. Bosmann 2005 m. rugsėjo 1 d. pradėjus dirbti Nyderlanduose, 2005 m. spalio 18 d. Sprendimu buvo atsisakyta mokėti
         šias pašalpas nuo 2005 m. spalio mėnesio. Bundesagentur susijusias Bendrijos teisės nuostatas aiškino taip, kad B. Bosmann turėtų būti taikomos tik darbo vietos valstybės narės
         teisės aktai, būtent Nyderlandų Karalystės, o Vokietijos Federacinė Respublika neturi būti laikoma kompetentinga šias pašalpas
         mokančia valstybe.

      11      B. Bosmann Nyderlanduose negali gauti atitinkamų pašalpų šeimai, atsižvelgiant į tai, kad Nyderlandų teisės aktai nenumato
         jų skyrimo vyresniems nei 18 m. vaikams.

      12      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad nebuvo patikslinta, ar B. Bosmann po kiekvienos darbo dienos
         grįžta į Vokietiją, ar tik savaitgaliais ir švenčių dienomis.

      13      Tokiomis aplinkybėmis Finanzgericht Köln nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      1.      Ar Reglamento <...> Nr. 1408/71 <...> 13 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas siaurai, t. y. taip, kad jis neprieštarauja
         vienišos motinos, kuri savo darbo vietos valstybėje (Nyderlandų Karalystėje) dėl vaikų amžiaus negauna pašalpų šeimai, teisei
         gauti pašalpas šeimai gyvenamosios vietos valstybėje (Vokietijos Federacinėje Respublikoje)?

      2.      Neigiamai atsakius į pirmąjį klausimą:
      Ar Reglamento <...> Nr. 574/72 <...> 10 straipsnis turi būti aiškinamas siaurai, t. y. taip, kad jis neprieštarauja vienišos
         motinos, kuri savo darbo vietos valstybėje (Nyderlandų Karalystėje) dėl vaikų amžiaus negauna pašalpų šeimai, teisei gauti
         pašalpas šeimai gyvenamosios vietos valstybėje (Vokietijos Federacinėje Respublikoje)?

      3.      Neigiamai atsakius į pirmąjį ir antrąjį klausimus:
      Ar iš EB sutarties arba bendrųjų teisės principų tiesiogiai išplaukia dirbančios vienišos motinos teisė į palankesnių jos
         gyvenamosios vietos valstybės teisės nuostatų pašalpų šeimai skyrimo srityje taikymą?

      4.      Ar atsakant į ankstesnius klausimus svarbu tai, ar darbuotoja po kiekvienos darbo dienos grįžta į šeimos gyvenamąją vietą?
       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      14      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio
         2 dalies a punktą galima aiškinti taip, kad B. Bosmann situacijoje esantis pagal darbo sutartį dirbantis darbuotojas, kuris
         patenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį ir kuriam taikoma jo darbo vietos valstybės narės, šiuo atveju Nyderlandų Karalystės,
         socialinės apsaugos sistema, gali gauti išmokas šeimai gyvenamosios vietos valstybėje narėje, šiuo atveju Vokietijos Federacinėje
         Respublikoje, jeigu nustatyta, kad kompetentingoje valstybėje narėje dėl jo vaikų amžiaus šios išmokos negali būti skiriamos.

      15      Prieš atsakant į šį klausimą reikia priminti bendrąsias taisykles, kurios pagal Reglamentą Nr. 1408/71 taikomos apibrėžiant
         Bendrijoje judantiems darbuotojams taikytinus teisės aktus.

      16      Reglamento Nr. 1408/71 II dalies, kuri apibrėžia Bendrijoje judantiems darbuotojams taikytinus teisės aktus, nuostatomis siekiama
         užtikrinti, kad suinteresuotiesiems asmenims būtų taikoma vienos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, siekiant išvengti
         taikytinų nacionalinės teisės aktų sutapimo ir dėl to susiklostančių sudėtingų situacijų. Šis principas nustatytas Reglamento
         Nr. 1408/71 13 straipsnio 1 dalyje, kurioje nurodyta, kad darbuotojui, kuriam taikomas šis reglamentas, taikomi tik vienos
         valstybės narės teisės aktai (žr. 1986 m. birželio 12 d. Sprendimo Ten Holder, 302/84, Rink. p. 1821, 19 ir 20 punktus).

      17      Pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktą vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam
         asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje. Valstybės narės teisės
         aktų, taikytinų kaip darbuotojui, nustatymo pagal šią nuostatą poveikis yra toks, kad jam taikytini tik šios valstybės narės
         teisės aktai (žr. minėto sprendimo Ten Holder 23 punktą).

      18      Kalbant apie specifinį išmokų šeimai kontekstą, pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį darbuotojas, kuriam taikomi valstybės
         narės teisės aktai, už savo šeimos narius, gyvenančius kitos valstybės narės teritorijoje, turi teisę gauti išmokas šeimai,
         numatytas pirmosios valstybės narės teisės aktuose, tartum jie gyventų toje valstybėje.

      19      Todėl, kaip teisingai nusprendė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, B. Bosmann situacijai taikytini teisės
         aktai iš principo yra jos darbo vietos valstybės narės teisės aktai, būtent Nyderlandų teisės aktai.

      20      Nors darbuotojui, esančiam vienoje iš situacijų, kurioms taikomos Reglamento Nr. 1408/71 II dalies nuostatos, situacijai taikytina
         teisė turi būti nustatoma atsižvelgiant į šias nuostatas, automatiškai negalima atmesti kitos teisės sistemos nuostatų taikymo
         (žr. 2005 m. sausio 20 d. Sprendimo Laurin Effing, C‑302/02, Rink. p. I‑553, 39 punktą).

      21      Europos Bendrijų Komisijos manymu, B. Bosmann situacijoje Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio 1 dalies a punkto pagrindu galima
         netaikyti darbo vietos valstybės narės, pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktą pripažintos kompetentinga
         valstybe, teisės sistemos nuostatų ir vietoj jų taikyti suinteresuotojo asmens gyvenamosios vietos valstybės narės teisės
         aktus. Esant ryšiui su dviem, būtent gyvenamosios vietos ir darbo vietos, valstybėmis narėmis, teisės į išmokas gali sutapti.
         Todėl pagal Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio 1 dalies a punktą, atsižvelgiant į tai, kad darbo vietos valstybėje narėje
         nėra panašios teisės į pašalpas šeimai, jas be apribojimų turi skirti gyvenamosios vietos valstybė narė, šiuo atveju Vokietijos
         Federacinė Respublika. Pagrįsdama šį teiginį Komisija nurodo 1992 m. gruodžio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimą McMenamin (C‑119/91, Rink. p. I‑6393). Tuo pačiu tikslu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daro nuorodą į 2005 m.
         birželio 7 d. Sprendimą Dodl ir Oberhollenzer (C‑543/03, Rink. p. I‑5049).

      22      Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad bylose, kuriose priimti du minėti sprendimai, buvo remiamasi Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio
         1 dalies b punkto i papunkčiu, apimančiu situacijas, kai profesinė veikla yra vykdoma ir gyvenamosios vietos valstybėje narėje.
         Be to, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 51 ir 52 punktuose, minėtuose sprendimuose McMenamin, Dodl ir Oberhollenzer pagrindinė priežastis, dėl kurios pirmenybė buvo pakeista, ją suteikiant gyvenamosios vietos valstybės narės kompetencijai,
         yra tai, kad asmens, gaunančio Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnyje numatytas pašalpas, sutuoktinis dirbo gyvenamosios vietos
         valstybėje narėje.

      23      Tačiau iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad B. Bosmann situacija ne tokia.

      24      Iš Reglamento Nr. 574/72 10 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotės matyti, kad juo siekiama išspręsti teisių į išmokas šeimai
         sutapimo atvejus, kai išmokos tuo pačiu metu mokamos valstybėje narėje, kurioje gyvena atitinkamas vaikas, neatsižvelgiant
         į draudimo ar darbo sąlygas, ir pagal Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnį darbo vietos valstybėje narėje.

      25      Tačiau, kaip nurodo Vokietijos vyriausybė bei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinės bylos aplinkybėmis
         išmokos šeimai nesutampa, nes šiuo atveju dėl ieškovės pagrindinėje byloje vaikų amžiaus pagal darbo vietos valstybės narės
         teisės aktus teisė į pašalpas šeimai nesuteikiama šioje valstybėje narėje.

      26      Kadangi pirmenybės pakeitimas, ją suteikiant gyvenamosios vietos valstybės narės teisės aktų taikymui, negali būti pagrįstas
         specialiomis Reglamente Nr. 574/72 nustatytomis ryšio su valstybe taisyklėmis, reikia nurodyti, kad B. Bosmann situacijai
         taikoma bendroji Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta taikytinų teisės aktų nustatymo taisyklė.

      27      Iš to išplaukia, kad Bendrijos teisė neįpareigoja kompetentingų Vokietijos valdžios institucijų skirti B. Bosmann aptariamą
         išmoką šeimai.

      28      Vis dėlto negalima atmesti ir galimybės skirti tokią išmoką, nes, kaip matyti iš Teisingumui Teismui pateiktos bylos medžiagos,
         pagal Vokietijos teisės aktus B. Bosmann gali gauti pašalpas šeimai vien todėl, kad jos gyvenamoji vieta yra Vokietijoje,
         o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

      29      Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į EB 42 straipsnį,
         kuriuo siekiama palengvinti laisvą darbuotojų judėjimą ir kuris visų pirma reiškia, kad darbuotojai migrantai neturi prarasti
         teisių į socialinės apsaugos išmokas, ir jų sumos negali būti sumažintos todėl, kad jie pasinaudojo Sutartimi jiems suteikta
         teise laisvai judėti (žr. 2006 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Nemec, C‑205/05, Rink. p. I‑10745, 37 ir 38 punktus).

      30      Panašiai Reglamento Nr. 1408/71 pirmoje konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad šiuo reglamentu užtikrinamas nacionalinės teisės
         aktų socialinės apsaugos srityje nuostatų koordinavimas patenka į darbuotojų, kurie yra valstybių narių piliečiai, judėjimo
         laisvės taikymo sritį ir turėtų padėti kelti jų gyvenimo lygį bei gerinti užimtumo sąlygas.

      31      Atsižvelgiant į šias aplinkybes, reikia konstatuoti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis iš gyvenamosios vietos valstybės narės
         neturi būti atimta teisė skirti pašalpas šeimai jos teritorijoje gyvenantiems asmenims. Nors pagal Reglamento Nr. 1408/71
         13 straipsnio 2 dalies a punktą pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai, kurioje jis dirba,
         net jeigu gyvena kitos valstybės narės teritorijoje, vis dėlto šiuo reglamentu nesiekiama sudaryti kliūčių gyvenamosios vietos
         valstybei pagal savo teisės aktus skirti tokiam asmeniui pašalpas šeimai.

      32      Minėtas sprendimas Ten Holder, į kurį daro nuorodą Vokietijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose, bei 1986 m. liepos 10 d. Sprendimas Luijten (60/85, Rink. p. 2365), kurį nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, negali paneigti pirmiau pateikto
         Reglamento Nr. 1408/71 aiškinimo. Minėtame sprendime Ten Holder buvo nagrinėjamas kompetentingos valstybės narės valdžios institucijų atsisakymo skirti išmoką atvejis ir šiame kontekste
         Teisingumo Teismas nusprendė, jog valstybės narės teisės aktų, taikytinų kaip darbuotojui, nustatymo pagal Reglamentą Nr. 1408/71
         poveikis yra toks, kad jam yra taikytini tik šie teisės aktai (minėto sprendimo Ten Holder 23 punktas). Šį principą Teisingumo Teismas pakartojo minėtame sprendime Luijten, atsižvelgdamas į galimą darbo vietos ir gyvenamosios vietos valstybių teisės aktų, suteikiančių teisę apdraustiesiems asmenims
         gauti išmoką šeimai, taikymą tuo pačiu metu. Todėl šie sprendimai, skaitomi atsižvelgiant į jų specifinį ir nuo pagrindinės
         bylos besiskiriantį kontekstą, negali būti draudimo valstybei narei, kuri nėra kompetentinga valstybė ir kuri teisei į išmoką
         šeimai netaiko darbo ar draudimo sąlygų, skirti šią išmoką jos teritorijoje gyvenančiam darbuotojui, pagrindas, kai tokia
         išmokos skyrimo galimybė tiesiogiai numatyta jos teisės aktuose.

      33      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies
         a punktas nedraudžia darbuotojui migrantui, kuriam taikoma darbo vietos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, pagal
         gyvenamosios vietos valstybės narės nacionalinės teisės aktus gauti išmokas šeimai šioje valstybėje.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų
      34      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, nereikia atsakyti į antrąjį ir trečiąjį klausimus.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      35      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia, ar tai, kad B. Bosmann po kiekvienos darbo dienos
         grįžta į šeimos gyvenamąją vietą Vokietijoje, turi poveikį atsakymams į pirmąjį–trečiąjį klausimus.

      36      Kaip iš esmės matyti iš atsakymo į pirmąjį klausimą, Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktas nedraudžia, kad
         B. Bosmann situacijoje esantis darbuotojas migrantas gautų išmokas šeimai gyvenamosios vietos valstybėje narėje, jeigu jis
         įvykdo būtinas tokių išmokų skyrimo sąlygas pagal šios valstybės teisės aktus. Kadangi, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo
         priimti prejudicinį sprendimą, B. Bosmann teisei gauti pašalpas šeimai Vokietijoje taikoma gyvenamosios vietos šioje valstybėje
         narėje sąlyga, kurią ji, atrodo, iš tiesų įvykdo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar
         faktas, kad B. Bosmann po kiekvienos darbo dienos grįžta į Vokietijoje esančią šeimos gyvenamąją vietą, yra svarbus nustatant,
         ar ji „gyvena“ šioje valstybėje Vokietijos teisės aktų prasme.

      37      Todėl į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip: prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar
         faktas, jog ieškovės pagrindinėje byloje situacijoje esantis darbuotojas po kiekvienos darbo dienos grįžta į atitinkamoje
         valstybėje narėje esančią šeimos gyvenamąją vietą, yra svarbus nustatant, ar toks darbuotojas įvykdo aptariamos išmokos šeimai
         skyrimo sąlygas šioje valstybėje pagal jos teisės aktus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      38      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
            asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto
            1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 ir iš dalies pakeisto 2005 m. balandžio 13 d. Europos Parlamento
            ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 647/2005, 13 straipsnio 2 dalies a punktas nedraudžia darbuotojui migrantui, kuriam taikoma
            darbo vietos valstybės narės socialinės apsaugos sistema, pagal gyvenamosios vietos valstybės narės nacionalinės teisės aktus
            gauti išmokas šeimai šioje valstybėje.
      2.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar faktas, kad ieškovės pagrindinėje byloje situacijoje
            esantis darbuotojas po kiekvienos darbo dienos grįžta į atitinkamoje valstybėje narėje esančią šeimos gyvenamąją vietą, yra
            svarbus nustatant, ar toks darbuotojas įvykdo nagrinėjamos išmokos šeimai skyrimo sąlygas šioje valstybėje pagal jos teisės
            aktus.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. liepos 8 d.#Silke Gaumain-Cerri prieš Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse ir Maria Barth prieš Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz.#Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Sozialgericht Hannover (C-502/01) ir Sozialgericht Aachen (C-31/02) - Vokietija.#Socialinė apsauga - Laisvas darbuotojų judėjimas - EB sutartis - Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 - Išmokos, skirtos slaugos rizikai padengti - Slaugos draudimo įstaigos mokamos trečiojo asmens, slaugančio slaugos reikalingą asmenį, pensijos draudimo įmokos.#Sujungtos bylos C-502/01 ir C-31/02.

text:
      Sujungtos bylos C‑502/01 ir C‑31/02
      Silke Gaumain-Cerri
      prieš
      Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekasse
      ir
      Maria Barth
      prieš
      Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz
      (Sozialgericht Hannover ir Sozialgericht Aachen prašymai priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė apsauga – Laisvas darbuotojų judėjimas – EB sutartis – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – Išmokos, skirtos slaugos rizikai padengti – Slaugos draudimo įstaigos mokamos trečiojo asmens, slaugančio slaugos reikalingą asmenį, pensijos draudimo įmokos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Bendrijos teisė – Materialinė taikymo sritis – Išmokos pagal nacionalinę socialinės
            apsaugos sistemą, padengiančios slaugos riziką – Slaugos draudimo įstaigos mokamos trečiojo asmens, slaugančio slaugos reikalingą
            asmenį, pensijos draudimo įmokos – Įskaitymas kaip ligos išmokos
      (Tarybos reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punktas)
      2.        Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Vienodas požiūris – Nacionalinė slaugos draudimo tvarka, pagal kurią atsisakoma už
            valstybės narės, kitos nei kompetentinga valstybė, pilietį mokėti pensijos draudimo įmokas – Tvarka, nustatanti Sąjungos piliečio
            atžvilgiu Bendrijos teisės draudžiamą diskriminaciją
      (EB 17 straipsnis; Tarybos reglamentas Nr. 1408/71)
      1.        Slaugos draudimo įstaigos mokama pensijos draudimo įmoka už trečiąjį asmenį, slaugantį namuose slaugos reikalingą asmenį,
         yra ligos išmoka slaugos reikalingo asmens naudai, kuriam taikomas Reglamentas Nr. 1408/71, iš dalies pakeistas ir atnaujintas
         Reglamentu Nr. 118/97.

      (žr. 20–21, 23 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        EB 17 straipsnis ir Reglamentas Nr. 1408/71, iš dalies pakeistas bei atnaujintas Reglamentu Nr. 118/97, draudžia, kompetentingai
         institucijai atsisakyti išmokėti slaugos draudimo išmoką, kurią sudaro pensijos draudimo įmokos, už valstybės narės pilietį,
         veikiantį kaip apdraustąjį asmenį slaugantis tretysis asmuo, vien dėl to, kad šis trečiasis asmuo ar šiuo draudimu apdraustas
         asmuo gyvena kitoje nei kompetentinga valstybėje narėje.

      Iš tikrųjų Sąjungos piliečio statusas valstybių narių piliečiams, kurių padėtis yra identiška, nepažeidžiant aiškiai šiuo
         klausimu numatytų išimčių, suteikia teisę į vienodą teisinę traktuotę Sutarties taikymo ribose. Tokiu atveju, atsižvelgiant
         į trečiųjų asmenų, slaugančių slaugos reikalingus asmenis, veiklos tikslą, gyvenamosios vietos kriterijų, kuriuo grindžiamas
         atsisakymas mokėti minėtą slaugos draudimo išmoką, nėra objektyviai padėties skirtumus įtvirtinantis bei nevienodą traktuotę
         pateisinantis veiksnys, o skirtinga identiškų situacijų traktuotė, sudaranti Bendrijos teisės draudžiamą diskriminaciją.

      (žr. 34–36 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. liepos 8 d.(*)

      „Socialinė apsauga – Laisvas darbuotojų judėjimas – EB sutartis – Reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 – Išmokos, skirtos slaugos rizikai padengti – Slaugos draudimo įstaigos mokamos trečiojo asmens, slaugančio slaugos reikalingą asmenį, pensijos draudimo įmokos“
      Sujungtose bylose C‑502/01 ir C‑31/02
      dėl Sozialgericht Hannover (Vokietija) (C‑502/01) ir Sozialgericht Aachen (Vokietija) (C‑31/02) pagal EB 234 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą šių teismų nagrinėjamose bylose
         tarp

      Silke Gaumain‑Cerri
      ir
      Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse,
      dalyvaujant
      Bundesversicherungsanstalt für Angestellte,
      ir tarp
      Maria Barth
      bei
      Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz,
      dalyvaujant:
      PAX Familienfürsorge Krankenversicherung,
      Bundesministerium für Gesundheit und Soziale Sicherung,
      dėl EB sutarties ir antrinės teisės, susijusios su laisvu Sąjungos piliečių judėjimu, ir, visų pirma, 1971 m. birželio 14 d.
         Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai
         dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos
         reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1), nuostatų išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑P. Puissochet (pranešėjas), R. Schintgen, F. Macken ir
         N. Colneric,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      sekretorius R. Grass,
      susipažinęs su rašytinėmis pastabomis, pateiktomis:
      –      Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse, atstovaujamo K. Böttcher,
      –      Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C.‑D. Quassowski ir M. Lumma (C‑31/02),
      –      Graikijos vyriausybės, atstovaujamos D. Kalogiros ir G. Alexaki (C‑31/02),
      –      Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Michard ir H. Kreppel,
      susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu,
      susipažinęs su 2003 m. gruodžio 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        2001 m. gruodžio 12 d. ir 2002 m. sausio 18 d. nutartimis, kurias Teisingumo Teismo sekretoriatas gavo atitinkamai 2001 m.
         gruodžio 27 d. (C‑502/01) ir 2002 m. vasario 4 d. (C‑31/02), Sozialgericht Hannover ir Sozialgericht Aachen pagal EB 234 straipsnį pateikė prejudicinius klausimus dėl EB sutarties ir antrinės teisės, susijusios su laisvu Sąjungos
         piliečių judėjimu, ir, visų pirma, 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų
         taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje,
         iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1, toliau – Reglamentas
         Nr. 1408/71), nuostatų išaiškinimo.

      2        Šie klausimai buvo pateikti nagrinėjant bylas tarp S. Gaumain‑Cerri ir Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse (toliau – KKH slaugos draudimo kasa) bei M. Barth ir Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz dėl šių dviejų įstaigų sprendimų, kuriais atsisakoma mokėti pensijos draudimo įmokas, į kurias ieškovės teigia turinčios
         teisę kaip tretieji asmenys, slaugantys slaugos reikalingą asmenį, apdraustą Vokietijos socialiniu draudimu nuo slaugos rizikos
         (toliau – slaugos draudimas).

       Nacionalinė teisė
      3        Slaugos draudimas Vokietijoje įtvirtintas 1995 m. sausio 1 d. Pflegeversicherungsgesetz (Socialinio slaugos draudimo įstatymas), kuris sudaro Sozialgesetzbuch (Socialinės apsaugos kodeksas, toliau – SGB) XI knygą. Juo siekiama padengti išlaidas, patirtas dėl apdraustųjų asmenų priklausomybės,
         t. y. dėl šių asmenų nuolatinio poreikio daugeliu atveju naudotis kitų asmenų pagalba kasdieniams veiksmams atlikti (kūno
         higiena, maitinimas, judėjimas, drabužių priežiūra ir t. t.).

      4        Visi savanoriškuoju ar privalomuoju ligos draudimu apsidraudę asmenys turi mokėti įmokas į slaugos draudimo fondą.

      5        Slaugos draudimas pirmiausia suteikia teisę į išmokas, skirtas trečiųjų asmenų teikiamos pagalbos namuose išlaidoms padengti.
         Šios išmokos, vadinamos „slauga namuose“, kurių suma priklauso nuo atitinkamo asmens priklausomybės laipsnio, gavėjo pasirinkimu
         gali būti suteiktos kompetentingų įstaigų teikiama būtina pagalba arba mėnesine išmoka, vadinama „slaugos pašalpa“, sudarant
         gavėjui galimybę pasirinkti jam tinkamiausią pagalbos formą.

      6        Be to, slaugos draudimas suteikia teisę į slaugos, suteiktos slaugos namuose arba slaugos įstaigose, išlaidų atlyginimą, į
         pašalpas, skirtas padengti trečiojo asmens, paprastai slaugančio apdraustąjį asmenį, pavadavimą per atostogas, į pašalpas
         ir kompensacijas, padengiančias įvairias išlaidas, patirtas dėl apdraustojo priklausomybės, pavyzdžiui, specialios įrangos
         pirkimui bei įrengimui ar gyvenamosios vietos pritaikymo darbams.

      7        Galiausiai tam tikromis sąlygomis šis draudimas apima trečiojo asmens, slaugančio slaugos reikalingą asmenį, senatvės ir invalidumo
         pensijų draudimo bei draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įmokas.

      8        Būtent dėl tokio pensijos draudimo įmokų mokėjimo buvo iškeltos šios dvi pagrindinės bylos.

       Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai
      9        Prancūzijoje gyvenantys Vokietijos pilietė S. Gaumain‑Cerri ir jos vyras, Prancūzijos pilietis, yra vienos Vokietijoje įsteigtos
         įmonės ne visą darbo dieną dirbantys pasienio darbuotojai. Todėl jie priklauso Vokietijos slaugos draudimo sistemai. Kartu
         su jais gyvenantis jų sūnus yra neįgalus ir, kaip jų išlaikytinis, gauna slaugos draudimo išmokas, t. y. slaugos pašalpą.
         Šiuo atveju patys tėvai yra tretieji asmenys, namuose neatlygintinai slaugantys slaugos reikalingą asmenį. Vis dėlto šioje
         byloje slaugos draudimo įstaiga, t. y. slaugos draudimo kasa KKH, atsisako mokėti S. Gaumain‑Cerri ir jos vyro pensijos draudimo
         įmokas dėl jų pagalbos slaugos reikalingam asmeniui motyvuodama tuo, kad jie negyvena Vokietijos teritorijoje. Iš atitinkamų
         SGB nuostatų matyti, kad atsižvelgiant į šios neprofesionalios veiklos pobūdį ir gyvenimą ne Vokietijos teritorijoje, jie
         neturi nei pareigos, nei teisės į įstatyminį pensijos draudimą. Dėl nagrinėjamos neprofesionalios veiklos pobūdžio jie taip
         pat negali būti laikomi darbuotojais, galinčiais remtis Reglamento Nr. 1408/71 nuostatomis.

      10      Tuo tarpu Vokietijos pilietė M. Barth, gyvenanti Belgijoje netoli Vokietijos sienos, Vokietijoje prižiūri į pensiją išėjusį
         valstybės tarnautoją, iš kurio ji gauna maždaug 400 eurų dydžio mėnesinį užmokestį. Remiantis atitinkamomis SGB nuostatomis
         M. Barth teikiama pagalba taip pat nėra profesionali veikla. Be to, M. Barth iš viso nevykdo jokios profesionalios veiklos.
         Slaugos reikalingas asmuo, kurį ji prižiūri, gauna slaugos draudimo išmokas iš dviejų įstaigų, t. y. iš už Vokietijos valstybės
         tarnautojų socialinę apsaugą atsakingos draudimo įstaigos Landesamt für Besoldung und Versongung Nordrhein-Westfalen ir privačios draudimo bendrovės PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (toliau – PAX), su kuria jis sudarė privalomojo papildomo slaugos draudimo sutartį, kurios sąlygos pagal įstatymą yra identiškos
         taikomoms privalomajam socialiniam draudimui. Dėl tų pačių priežasčių, kokios nurodytos ir S. Gaumain‑Cerri atžvilgiu, susijusių
         su jos gyvenimu už Vokietijos teritorijos ribų, Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz nutraukė įmokų, leidžiančių M. Barth įgyti teisę į pensiją, mokėjimą, kurį iki šiol vykdė PAX ir Landesamt.
      11      Todėl S. Gaumain‑Cerri ir M. Barth kreipėsi atitinkamai į Sozialgericht Hannover ir Sozialgericht Aachen dėl joms skirtų nepalankių sprendimų ir pareikalavo, kad slaugos draudimas mokėtų pensijos draudimo įmokas dėl jų pagalbos
         slaugos reikalingam asmeniui.

      12      Tokiomis aplinkybėmis Sozialgericht Hannover nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą pateikdamas šiuos klausimus:

      „1.      Ar Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio sąvokos „ligos išmoka“ ir „senatvės išmoka“ apima ir prireikus, – kokiomis sąlygomis,
         sumas, kurias viena įstaiga turi sumokėti kitai, jei apdraustasis asmuo iš to gauna tik abstrakčią ir netiesioginę naudą (slaugos
         draudimo kasos mokamos senatvės draudimo įmokos už neatlygintinai slaugantį asmenį)?

      2.      Ar pagal iš pirminės ir antrinės teisės kylantį nediskriminavimo principą reikalaujama, kad (pirmajame klausime) nurodytos
         įmokos būtų mokamos neatsižvelgiant į tai, ar veikla, kuriomis jos grindžiamos, vykdoma Vokietijoje ar kitoje Europos Sąjungos
         valstybėje narėje, ir neatsižvelgiant į apdraustojo asmens ar tiesioginio šių išmokų gavėjo gyvenamąją vietą?“

      13      Sozialgericht Aachen  taip pat nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą pateikdamas šiuos klausimus:

      „1.      Ar <...> Reglamento Nr. 1408/71 <...> nuostatos taip pat taikomos Vokietijos slaugos draudimo sistemai, jei pagal Sozialgesetzbuch (Vokietijos socialinės apsaugos kodeksas) – soziale Pflegeversicherung (socialinis draudimas nuo slaugos rizikos) – (SGB XI) 23 ir 110 straipsnius apsidraudimas nuo slaugos rizikos (tam tikrais
         atvejais iš dalies) priklauso nuo privačios slaugos draudimo sutarties sudarymo?

      2.      Ar privalomosios pensijos draudimo įmokos, kurias pagal SGB XI 44 straipsnį kartu su Sozialgesetzbuch – Gesetzliche Rentenversicherung (įstatyminė senatvės draudimo sistema) – (SGB VI) 3 straipsnio pirmo sakinio 1a punktu ir 166 straipsnio 2 dalimi slaugos
         draudimo įstaigos turi mokėti už asmenis, neprofesionaliai slaugančius slaugos reikalingus asmenis, yra „ligos išmoka“ <...>
         Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punkto atžvilgiu? Jei atsakymas yra teigiamas, ar tokia įmoka gali būti mokama
         už asmenis, slaugančius slaugos reikalingus asmenis kompetentingos socialinio draudimo įstaigos šalyje, nors jie gyvena kitoje
         valstybėje narėje?

      3.      Ar slaugantys asmenys SGB XI 19 straipsnio prasme yra darbuotojai EB 39 straipsnio prasme? Jei atsakymas yra teigiamas, ar
         galima atsisakyti mokėti už juos „pensijos draudimo įmokas“ motyvuojant tuo, kad jie kompetentingos valstybės teritorijoje
         neturi nuolatinės gyvenamosios ar įprastinės gyvenamosios vietos?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl priimtinumo
      14      Vokietijos vyriausybė nurodo, kad Sozialgericht Aachen  pateikti klausimai yra netinkami. Šios vyriausybės teigimu, pagal nacionalinę teisę M. Barth jau turi teisę gauti įstatyminio
         pensijos draudimo įmokas, nes slauga buvo teikiama Vokietijoje. M. Barth gyvenamoji vieta neturi reikšmės, ir jos ieškinys
         turėtų būti patenkintas.

      15      Be to, kaip ne kartą pažymėjo Teisingumo Teismas, EB 234 straipsnyje numatyta procedūra yra jo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo
         priemonė, leidžianti pateikti šiems teismams Bendrijos teisės išaiškinimą, kuris reikalingas sprendimui jų nagrinėjamose bylose
         priimti. Tačiau šios procedūros kontekste Teisingumo Teismas neaiškina valstybės narės nacionalinės teisės ir, išskyrus ypatingus
         atvejus, pats nacionalinis teismas, kuris vienintelis tiesiogiai žino bylos aplinkybes bei šalių pateiktus argumentus, turi
         prisiimti atsakomybę už priimamą sprendimą ir visiškai žinodamas bylą įvertinti joje iškeltų teisės klausimų, dėl kurių buvo
         kreiptasi ir dėl kurių reikalingas prejudicinis sprendimas, tinkamumą (šiuo klausimu žr. 1980 m. vasario 14 d. Sprendimo Damiani, 53/79, Rink. p. 273, 5 punktą). Šiuo atveju neatrodo, kad Sozialgericht Aachen  pateikti klausimai yra susiję su ypatingomis aplinkybėmis, galinčiomis pateisinti jų nenagrinėjimą.

       Dėl esmės
      16      Iš esmės dviejų nacionalinių teismų pateikti klausimai yra susiję su dviem pagrindiniais aspektais.

      17      Visų pirma šie teismai klausia, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis slaugos draudimo įstaigos mokamos socialinio pensijos draudimo
         įmokos už trečiąjį asmenį, slaugantį namuose slaugos reikalingą asmenį, yra ligos ar senatvės išmoka Reglamento Nr. 1408/71
         prasme. Sozialgericht Aachen iš esmės klausia, ar ta aplinkybė, kad šią įmoką moka privati įstaiga, veikianti tokiomis pat kaip PAX sąlygomis, M. Barth
         slaugomo asmens atveju turi įtakos atsakymui (Sozialgericht Hannover ir Sozialgericht Aachen pirmieji klausimai ir pastarojo antro klausimo pirma dalis).

      18      Antra, prejudicinius klausimus pateikę teismai klausia, ar Sutartis, konkrečiai EB 39 straipsnis, Reglamentas Nr. 1408/71
         ir kitos antrinės teisės nuostatos draudžia šios įmokos nemokėjimą motyvuojant tuo, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis slaugos
         reikalingas asmuo arba jį slaugantis trečiasis asmuo gyvena ne kompetentingos valstybės teritorijoje, t. y. ne tos valstybės,
         kurioje yra slaugos reikalingą asmenį slaugos draudimu apdraudusi įstaiga (Sozialgericht Hannover antras klausimas ir Sozialgericht Aachen antro klausimo antra dalis).

       Dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo pensijos draudimo įmokų mokėjimui už trečiąjį asmenį, slaugantį slaugos reikalingą asmenį,
         pagrindinių bylų aplinkybėmis

      19      1998 m. kovo 5 d. Sprendime Molenaar (C‑160/96, Rink. p. I‑843), priimtame atsakant į prejudicinį klausimą, pateiktą byloje, susijusioje su atsisakymu mokėti
         slaugos pašalpą slaugos draudimu apdraustiems asmenims dėl to, kad jie negyvena Vokietijoje, Teisingumo Teismas nurodė:

      „22      <…> iš bylos medžiagos matyti, kad slaugos draudimo išmokomis siekiama sudaryti sąlygas slaugos reikalingų asmenų nepriklausomybei,
         ypač finansinei. Nustatyta sistema pirmiausia siekiama labiau skatinti prevenciją bei teikti pirmenybę slaugai namuose, o
         ne įstaigose.

      23      Slaugos draudimas suteikia teisę į visišką ar dalinį tam tikrų dėl apdraustojo priklausomybės būklės patirtų išlaidų, pavyzdžiui,
         namuose, specializuotuose centruose ar įstaigose teikiamai slaugai, apdraustajam asmeniui reikalingiems įrenginiams įsigyti,
         darbams jo būste atlikti, padengimą, taip pat teisę į mėnesinę finansinę paramą, leidžiančią apdraustajam asmeniui pasirinkti
         slaugos formą, ir, pavyzdžiui, vienaip ar kitaip atsilyginti jį slaugančiam trečiajam asmeniui. Be to, slaugos draudimo sistema
         kai kuriems iš šių trečiųjų asmenų užtikrina draudimą nuo nelaimingų atsitikimų, senatvės ir invalidumo draudimą.

      24      Taigi šios rūšies išmokos iš esmės skirtos papildyti sveikatos draudimo išmokas, su kuriomis jos susijusios organizaciniu
         požiūriu, kad būtų pagerinta slaugos reikalingų asmenų sveikatos būklė ir gyvenimas.

      25      Tokiomis aplinkybėmis, net jeigu joms būdingi tam tikri ypatumai, tokios išmokos turi būti laikomos „ligos išmokomis“ Reglamento
         Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme.“

      20      Iš šio sprendimo išplaukia, kad įmokos, kuriomis siekiama užtikrinti trečiojo asmens, slaugančio slaugos reikalingą asmenį,
         pensijos draudimą, pavyzdžiui, mokamos pagal slaugos draudimo sistemą, taip pat yra „ligos išmokos“ slaugos reikalingo asmens
         naudai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies a punkto prasme. Jokia ypatinga šios bylos aplinkybė nesuteikia pagrindo
         peržiūrėti šio vertinimo.

      21      Iš esmės aplinkybė, kad slaugos reikalingą asmenį slaugantys tretieji asmenys asmeniškai gauna tokią išmoką, kaip tai pabrėžia
         PAX, neturi įtakos faktui, jog asmuo, kurio priklausomybės būklė pateisina slaugos išmokų suteikimą, naudojasi mechanizmu,
         skirtu palankiausiomis sąlygomis padėti jam gauti reikalingą pagalbą. Taigi ši išmoka šiuo atveju priskirtina ligos draudimui.
         Tokia pat išvada darytina ir pačios slaugos pašalpos atžvilgiu, nes ji visa ar jos dalis panaudojama trečiųjų asmenų, slaugančių
         slaugos reikalingus asmenis, atlyginimui, kaip yra M. Barth atveju.

      22      Be to, aplinkybė, kad slaugos draudimas kartais yra visiškai ar iš dalies užtikrinamas sutarties su privačiu draudėju pagrindu,
         šiuo atveju netrukdo Reglamento Nr. 1408/71 taikymui, nes tokios sutarties sudarymas tiesiogiai išplaukia iš nagrinėjamų socialinės
         apsaugos teisės aktų taikymo. Šiuo atveju, priešingai nei tvirtino Graikijos vyriausybė Teisingumo Teismui pateiktose pastabose,
         nagrinėjama pareiga nekyla iš sutartinių nuostatų, numatytų Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio j punkto antroje pastraipoje,
         kurios iš esmės nepatenka į šio reglamento taikymo sritį.

      23      Taigi atsakymas į šio sprendimo 17 punkte apibendrintus pirmuosius nacionalinių teismų klausimus yra toks, kad pagrindinių
         bylų aplinkybėmis slaugos draudimo įstaigos mokama pensijos draudimo įmoka už trečiąjį asmenį, slaugantį namuose slaugos reikalingą
         asmenį, yra ligos išmoka slaugos draudimu apdrausto asmens naudai, kuriam taikomas Reglamentas Nr. 1408/71.

       Dėl galimybės atsisakyti mokėti pensijos draudimo įmokas už trečiąjį asmenį, slaugantį slaugos reikalingą asmenį, motyvuojant
         tuo, kad vienas ar kitas iš šių asmenų gyvena kitos nei kompetentinga valstybės narės teritorijoje

      24      Visų pirma S. Gaumain‑Cerri atveju reikia išnagrinėti, ar pensijos draudimo įmokos už trečiąjį asmenį, slaugantį slaugos reikalingą
         asmenį, turi būti mokamos pagal valstybės, kurioje slaugomas asmuo gyvena, ar pagal kompetentingos valstybės teisės aktus,
         jei šiuo atveju jos skiriasi.

      25      Šiuo atžvilgiu minėtame Molenaar sprendime Teisingumo Teismas turėjo išnagrinėti, ar įvairios slaugos draudimo išmokos yra ligos išmokos „natūra“, ar ligos
         išmokos „pinigais”. Iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 1408/71 19 ir 20 straipsnius, kurie pagal darbo sutartį ir savarankiškai
         dirbančių asmenų bei jų šeimos narių ligos ir motinystės draudimo atveju taikomi situacijoms, kai suinteresuotieji asmenys
         gyvena kitoje nei kompetentinga valstybėje narėje, pavyzdžiui, pasienio darbuotojai, aplinkybė, kad išmokos yra išmokos „natūra“
         ar išmokos „pinigais“, gali pakeisti taikytinus teisės aktus.

      26      Minėtame sprendime Molenaar Teisingumo Teismas nurodė:

      „31      1966 m. birželio 30 d. Sprendime Vaassen-Göbbels (61/65, Rink. p. 377, ypač p. 400) Teisingumo Teismas dėl 1958 m. rugsėjo 25 d. Tarybos reglamento Nr. 3 dėl darbuotojų migrantų
         socialinės apsaugos (OL 1958, 30, p. 561), po kurio buvo priimtas Reglamentas Nr. 1408/71, kuriame panaudotos tos pačios sąvokos,
         jau nurodė, jog „išmokų natūra“ sąvoka nedraudžia galimybės, kad šias išmokas sudarytų kompetentingos institucijos mokėjimai,
         visų pirma – tiesioginių išmokų ar išlaidų padengimo forma, ir kad „išmokos pinigais“ iš esmės yra išmokos, skirtos kompensuoti
         sergančio darbuotojo darbo užmokesčio praradimą.

      32      Kaip jau buvo nurodyta pirmiau <...>, slaugos draudimo išmokas sudaro, pirma, tiesioginės išmokos arba išlaidų, kurias patyrė
         slaugos draudimu apdraustas slaugos reikalingas asmuo, ypač gydymo išlaidų, susijusių su jo būkle, padengimas. Tokios išmokos,
         skirtos padengti apdraustajam asmeniui suteiktą priežiūrą ir namuose, ir specializuotoje įstaigoje, taip pat įrangos įsigijimą
         bei darbų atlikimą, neginčijamai patenka į <...> Reglamento Nr. 1408/71 19 (straipsnio) 1 dalies a punkte nurodytų „išmokų
         natūra“ sąvoką.

      33      Tačiau nors slaugos pašalpa taip pat skirta padengti dėl priklausomybės patirtas slaugos išlaidas, ypač susijusias su trečiųjų
         asmenų suteikta pagalba, o ne kompensuoti gavėjo darbo užmokesčio praradimą, ji vis dėlto turi požymių, atskiriančių ją nuo
         ligos draudimo išmokų natūra.

      34      Visų pirma pašalpos mokėjimas yra periodiškas ir nėra susijęs su jau patirtomis tam tikromis išlaidomis, pavyzdžiui, slaugos
         išlaidomis, arba a fortiori su patirtų išlaidų įrodymo pateikimu. Antra, pašalpos suma yra fiksuota ir nepriklauso nuo gavėjo realiai patirtų išlaidų,
         kad patenkintų savo kasdienio gyvenimo poreikius. Trečia, gavėjas turi didelę laisvę disponuodamas jam suteiktomis sumomis.
         Iš esmės, kaip nurodė pati Vokietijos vyriausybė, slaugos pašalpą gavėjas gali naudoti tam, kad atsilygintų savo šeimos nariui
         ar kitam asmeniui, kuris jį neatlygintinai slaugo.

      35      Taigi slaugos pašalpa yra finansinė pagalba, leidžianti bendrai pagerinti slaugos reikalingų asmenų gyvenimo lygį kompensuojant
         papildomas dėl jų būklės patiriamas išlaidas.

      36      Taigi konstatuotina, kad išmoka, šiuo atveju slaugos pašalpa, turi būti laikoma ligos draudimo „išmoka pinigais“, kaip nurodyta
         <...> Reglamento Nr. 1408/71 19 (straipsnio) 1 dalies b punkte“.

      27      Pensijos draudimo įmokų už trečiąjį asmenį, slaugantį namuose slaugos reikalingą asmenį, mokėjimas pats savaime taip pat turėtų
         būti laikomas ligos draudimo išmoka pinigais dėl to, kad jis yra pagalbinis slaugos draudimo atžvilgiu, nes tiesiogiai pastarąjį
         papildo atsižvelgiant į vieną iš galimų jo tikslų, t. y. sumokėti už pagalbą namuose, suteiktą trečiojo asmens, kuris siekia
         padėti.

      28      Iš Reglamento Nr. 1408/71 19 straipsnio 1 dalies b punkto ir 2 dalies matyti, kad kitoje nei kompetentinga valstybėje narėje
         gyvenantys darbuotojo šeimos nariai privalo turėti teisę šioje gyvenamosios vietos valstybėje gauti kitos valstybės narės
         kompetentingos įstaigos mokamas ligos draudimo išmokas pinigais pagal šios įstaigos administruojamų teisės aktų nuostatas,
         jeigu jie neturi teisės į tokias išmokas pagal tos valstybės narės, kurioje gyvena, teisės aktus. Taigi pensijos draudimo
         įmokų mokėjimą už trečiąjį asmenį, slaugantį Prancūzijoje gyvenantį slaugos reikalingą asmenį, kuris yra darbuotojo, priklausančio
         Vokietijos slaugos draudimo sistemai, šeimos narys, turi užtikrinti kompetentinga Vokietijos įstaiga pagal slaugos draudimą
         reglamentuojančius Vokietijos teisės aktus, lyg šis slaugomas asmuo gyventų Vokietijoje, nebent tas asmuo turi teisę į tokią
         išmoką pagal Prancūzijos teisės aktus.

      29      Iš pirmos pagrindinės bylos medžiagos nematyti, jog slaugos kasa KKH būtų tvirtinusi, kad Prancūzijos teisės aktai leidžia
         mokėti pensijos draudimo įmokas už S. Gaumain‑Cerri dėl jos pagalbos slaugos reikalingam sūnui. Nesant tokios galimybės, taikomi
         būtent kompetentingos valstybės, šiuo atveju Vokietijos, teisės aktai pirmesniame punkte nurodytomis sąlygomis.

      30      Akivaizdu, kad asmens, kurį slaugo M. Barth, atveju taikomi kompetentingos valstybės, šiuo atveju taip pat Vokietijos, kur
         gyvena slaugos reikalingas asmuo, teisės aktai.

      31      Taigi telieka išnagrinėti, ar tokiu atveju, kai taikomi kompetentingos valstybės teisės aktai, kompetentinga įstaiga gali
         atsisakyti išmokėti specialią slaugos draudimo išmoką, t. y. sumokėti pensijos draudimo įmokas už trečiąjį asmenį, slaugantį
         slaugos reikalingą asmenį, motyvuodama tuo, kad šis trečiasis asmuo negyvena kompetentingos valstybės narės teritorijoje.

      32      Abiejų pagrindinių bylų atveju atsakymas yra neigiamas ir nebūtina nagrinėti, ar atitinkami tretieji asmenys yra darbuotojai
         EB 39 straipsnio arba Reglamento Nr. 1408/71 prasme, kaip tą padarė kai kurios įstojusios į bylą šalys, pateikusios Teisingumo
         Teismui savo pastabas.

      33      Iš esmės akivaizdu, kad pagrindinėse bylose šie tretieji asmenys turi EB 17 straipsnyje numatytą Sąjungos pilietybę.

      34      Sąjungos piliečio statusas valstybių narių piliečiams, kurių padėtis yra identiška, nepažeidžiant aiškiai šiuo klausimu numatytų
         išimčių, suteikia teisę į vienodą teisinę traktuotę Sutarties taikymo ribose (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
         D’Hoop,  C‑244/98, Rink. p. I‑6191, 28 punktą).

      35      Taigi pagrindinių bylų atveju atsisakymas mokėti pensijos draudimo įmokas už trečiąjį asmenį, slaugantį slaugos reikalingą
         asmenį, motyvuojant tuo, kad jis negyvena kompetentingos valstybės, kurios teisės aktai taikomi, teritorijoje, reiškia identiškoje
         padėtyje esančių asmenų, t. y. neprofesionaliai slaugančiųjų pagal kompetentingos valstybės teisės aktus bei apdraustųjų slaugos
         draudimu pagal tuos pačius teisės aktus, nevienodą traktuotę. Tokiu atveju, atsižvelgiant į trečiųjų asmenų, slaugančių slaugos
         reikalingus asmenis, veiklos tikslą, šių trečiųjų asmenų gyvenamosios vietos kriterijus iš tikrųjų nėra objektyviai padėties
         skirtumus įtvirtinantis ir nevienodą traktuotę pateisinantis veiksnys; tai yra skirtinga identiškų situacijų traktuotė, sudaranti
         Bendrijos teisės draudžiamą diskriminaciją.

      36      Taigi atsakymas į kitus nacionalinių teismų klausimus, apibendrintus šio sprendimo 18 punkte, yra toks: Vokietijos slaugos
         draudimo išmokų, mokamų pagrindinių bylų aplinkybėmis apdraustajam asmeniui, gyvenančiam kompetentingos valstybės teritorijoje,
         arba asmeniui, gyvenančiam kitos valstybės teritorijoje ir apdraustam šiuo draudimu kaip darbuotojo šeimos narys, atžvilgiu
         Sutartis ir konkrečiai EB 17 straipsnis bei Reglamentas Nr. 1408/71 draudžia, kad būtų atsisakyta mokėti pensijos draudimo
         įmokas už valstybės narės pilietį, veikiantį kaip apdraustąjį asmenį slaugantis tretysis asmuo, vien dėl to, kad šis trečiasis
         asmuo ar šis apdraustasis gyvena kitoje nei kompetentinga valstybėje narėje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      37      Vokietijos ir Graikijos vyriausybių bei Komisijos, kurios Teisingumo Teismui pateikė savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
         Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prejudicinius klausimus pateikusių teismų nagrinėjamose
         bylose, išlaidų klausimą turi spręsti pastarieji teismai.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      atsakydamas į 2001 m. gruodžio 12 d. ir 2002 m. sausio 18 d. nutartimis Sozialgericht Hannover ir Sozialgericht Aachen pateiktus klausimus, nutaria:

      1.      Slaugos draudimo įstaigos mokama pensijos draudimo įmoka už trečiąjį asmenį, slaugantį namuose slaugos reikalingą asmenį,
            pagrindinių bylų aplinkybėmis yra ligos išmoka slaugos reikalingo asmens naudai, kuriam taikomas 1971 m. birželio 14 d. Tarybos
            reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai
            dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistas ir atnaujintas 1996 m. gruodžio 2 d.
            Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97.
      2.      Vokietijos slaugos draudimo išmokų, mokamų pagrindinių bylų aplinkybėmis apdraustajam asmeniui, gyvenančiam kompetentingos
            valstybės teritorijoje, arba asmeniui, gyvenančiam kitos valstybės teritorijoje ir apdraustam šiuo draudimu kaip darbuotojo
            šeimos narys, atžvilgiu Sutartis ir konkrečiai EB 17 straipsnis bei Reglamentas Nr. 1408/71, iš dalies pakeistas ir atnaujintas
            Reglamentu Nr. 118/97, draudžia, kad būtų atsisakyta mokėti pensijos draudimo įmokas už valstybės narės pilietį, veikiantį
            kaip apdraustąjį asmenį slaugantis tretysis asmuo, vien dėl to, kad šis trečiasis asmuo ar šis apdraustasis asmuo gyvena kitoje
            nei kompetentinga valstybėje narėje.

               Timmermans

                Puissochet

                Schintgen

               Macken

                      Colneric

         Paskelbta 2004 m. liepos 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Sekretorius

                      Antrosios kolegijos pirmininkas

               R. Grass

                      C. W. A. Timmermans

         * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2016 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Baudžiamoji byla prieš Atanas Ognyanov.#Sofiyski gradski sad prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 267 straipsnis – Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnis – Prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinys – Nacionalinė norma, pagal kurią nacionalinio teismo teisėjai turi nusišalinti nuo bylos dėl to, kad dėstydami faktines aplinkybes ir nurodydami taikomą teisę prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikė išankstinę nuomonę – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 47 straipsnio antra pastraipa ir 48 straipsnio 1 dalis.#Byla C-614/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. liepos 5 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — SESV 267 straipsnis — Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnis — Prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinys — Nacionalinė norma, pagal kurią nacionalinio teismo teisėjai turi nusišalinti nuo bylos dėl to, kad dėstydami faktines aplinkybes ir nurodydami taikomą teisę prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikė išankstinę nuomonę — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija — 47 straipsnio antra pastraipa ir 48 straipsnio 1 dalis“
      Byloje C‑614/14
      dėl Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) 2014 m. gruodžio 15 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. gruodžio 31 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje prieš

         Atanas Ognyanov,

      dalyvaujant

         Sofiyska gradska prokuratura,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas A. Tizzano, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev, C. Toader ir F. Biltgen, teisėjai J. C. Bonichot, M. Safjan, M. Berger (pranešėja), E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda ir S. Rodin,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      posėdžio sekretorius M. Aleksejev, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. sausio 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos M. Bulterman, C. Schillemans ir M. Gijzen,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos W. Bogensberger, R. Troosters ir V. Soloveytchik,

         susipažinęs su 2016 m. vasario 23 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 267 straipsnio, Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnio, taip pat Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau ‐ Chartija) 47 straipsnio antros pastraipos ir 48 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą dėl nuosprendžio baudžiamojoje byloje pripažinimo ir Danijos teismo Atanas Ognyanov skirtos laisvės atėmimo bausmės vykdymo Bulgarijoje.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Procedūros reglamento 94 straipsnyje „Prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinys“ numatyta:
               „Be Teismui pagal procesą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikiamų klausimų, prašyme priimti prejudicinį sprendimą:

                        a)

                        trumpai išdėstomas ginčo dalykas ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiančio teismo nustatytos reikšmingos faktinės aplinkybės ar bent jau išdėstomi faktai, kuriais grindžiami klausimai;

                        b)

                        pateikiamas nacionalinių nuostatų, kurios nagrinėjamu atveju galėtų būti taikomos, turinys ir prireikus reikšminga nacionalinė teismų praktika;

                        c)

                        išdėstomos priežastys, paskatinusios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo ar galiojimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų bei pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų.“

         Bulgarijos teisė

               4

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad pagal Nakazatelno-protsesualen kodeks (Baudžiamojo proceso kodeksas; toliau – NPK) 29 straipsnį į teismo sudėtį negali įeiti teisėjas, kuris, be kita ko, gali būti laikomas šališku. Remiantis Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas, Bulgarija) praktika, jeigu teisėjas iki galutinio sprendimo priėmimo pateikia išankstinę nuomonę dėl bylos esmės, tai yra ypatingas šališkumo atvejis.

               5

               Šališkumo atveju teisėjai turi nusišalinti nuo bylos, o tai reiškia, pirma, kad jie turi sustabdyti bylos nagrinėjimą, antra, kad ši byla iš naujo paskiriama kitiems atitinkamo teismo teisėjams ir, trečia, kad bylą iš naujo nagrinėja naujai paskirtos sudėties teismas.

               6

               Jeigu teisėjas nenusišalina, toliau nagrinėja bylą ir priima galutinį sprendimą, toks sprendimas bus su trūkumais, nes bus priimtas „pažeidžiant esminius procedūrinius reikalavimus“. Aukštesnės instancijos teismas panaikins tokį sprendimą ir byla bus paskirta iš naujo nagrinėti kitos sudėties teismui.

               7

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Bulgarijos teismų praktikoje „šališkumo“ kriterijus aiškinamas itin griežtai. Šiuo klausimu jis, be kita ko, pažymi, kad šio kriterijaus kontrolė atliekama savo iniciatyva ir kad pateikus net ir menkiausią užuominą apie bylos faktines aplinkybes arba jų teisinį kvalifikavimą automatiškai atsiranda motyvas teisėjui nušalinti.

               8

               Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad išankstinės nuomonės pateikimas lemia ne tik ją pateikusio teisėjo nusišalinimą ir jo galutinio sprendimo panaikinimą, bet ir drausminės bylos už drausmės pažeidimą iškėlimą šiam teisėjui. Iš tiesų pagal Kodeks za etichno povedenie (Nacionalinis etikos kodeksas) 2.3 ir 7.4 punktus teisėjui draudžiama daryti viešus pareiškimus dėl jo nagrinėjamos bylos baigties arba pateikti išankstinę nuomonę. Nacionalinio etikos kodekso 7.3 punkte taip pat numatyta, kad teisėjas gali pateikti nuomonę dėl principinių teisinių klausimų, vis dėlto susilaikydamas nuo konkrečių faktinių aplinkybių nurodymo ir jų teisinio kvalifikavimo.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               9

               2012 m. lapkričio 28 d. nuosprendžiu Retten i Glostrup (Glostrupo teismas, Danija) Bulgarijos piliečiui A. Ognyanov skyrė subendrintą penkiolikos metų laisvės atėmimo bausmę už nužudymą ir plėšimą sunkinančiomis aplinkybėmis. Atlikęs dalį laisvės atėmimo bausmės Danijoje, 2013 m. spalio 1 d. A. Ognyanov buvo perduotas Bulgarijos valdžios institucijoms, kad atliktų likusią bausmės dalį Bulgarijoje.

               10

               2014 m. lapkričio 25 d. prašyme priimti prejudicinį sprendimą, vėliau pakartotame ir patikslintame dviem 2014 m. gruodžio 15 d. prašymais, pateiktais byloje C‑554/14, Ognyanov, Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas, Bulgarija) pateikė Teisingumo Teismui įvairių klausimų dėl 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje (OL L 327, 2008, p. 27), iš dalies pakeisto 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (OL L 81, 2009, p. 24), išaiškinimo.

               11

               Pateikus prejudicinius klausimus byloje C‑554/14, Ognyanov, Sofiyska gradska prokuratura (Sofijos miesto prokuratūra, Bulgarija), kuri yra viena iš šalių pagrindinėje byloje, paprašė, be kita ko, nušalinti paskirtos nagrinėti šią bylą sudėties Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) kolegiją dėl to, kad prašymo priimti prejudicinį sprendimą 2–4 punktuose dėstydamas faktines ir teisines šios bylos aplinkybes tas teismas pateikė išankstinę nuomonę dėl faktų ir teisės klausimų dar prieš išnagrinėdamas šią bylą.

               12

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškia abejonių dėl to, ar pagal Sąjungos teisę leistina tokia nacionalinė norma, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią tam tikros sudėties Bulgarijos teismo teisėjai privalo nusišalinti nuo bylos, jei Teisingumo Teismui nusiųstame prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikė išankstinę nuomonę, išdėstydami faktines ir teisines pagrindinės bylos aplinkybes.

               13

               Šiomis aplinkybėmis Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Sąjungos teisė (SESV 267 straipsnio antra pastraipa, siejama su Procedūros reglamento 94 straipsniu, <...> Chartijos 47 ir 48 straipsniai ir kitos taikytinos nuostatos) pažeidžiama tuo atveju, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, gavęs prejudicinį sprendimą, tęsia bylos nagrinėjimą ir tokį prašymą pateikę teisėjai nenusišalinę patys priima sprendimą byloje? Pagrindas nusišalinti būtų tai, kad prašydami priimti prejudicinį sprendimą teisėjai patys pareiškė dėl bylos išankstinę nuomonę (tam tikras faktines aplinkybes laikydami nustatytomis, o tam tikrą teisės normą laikydami taikytina šiomis faktinėmis aplinkybėmis).
                        Užduodant klausimą daroma prielaida, kad numatant pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir šiuo tikslu nustatant faktines aplinkybes ir taikytiną teisę buvo atsižvelgta į visas procesines nuostatas, apsaugančias šalių teises teikti įrodymus ir reikšti pastabas.

                        2.

                        Jei į pirmąjį prejudicinį klausimą bus atsakyta, kad galima teisėtai tęsti bylos nagrinėjimą, ar nebūtų pažeista Sąjungos teisė, jei:

                                 a)

                                 teismas viską, kas buvo išdėstyta prašyme priimti prejudicinį sprendimą, be pakeitimų pakartotų savo galutiniame sprendime ir, atsižvelgdamas į šiuos faktinius ir teisinius sprendinius, atsisakytų rinkti naujus įrodymus ir išklausyti šalis; faktiškai teismas rinktų įrodymus ir sutiktų išklausyti šalis tik tais klausimais, kurie prašyme priimti prejudicinį sprendimą nebuvo laikomi nustatytais;

                                 b)

                                 teismas rinktų naujus įrodymus ir išklausytų šalis visais svarbiais klausimais, įskaitant tuos, kuriais yra išdėstęs savo nuomonę prašyme priimti prejudicinį sprendimą, o savo galutiniame sprendime pateiktų savo galutinę nuomonę, pagrįstą visais surinktais įrodymais ir suformuotą išklausius visus šalių argumentus, nesvarbu, ar įrodymai buvo surinkti ir argumentai pateikti prieš pateikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą, ar jau gavus šį sprendimą?

                        3.

                        Jei į pirmąjį prejudicinį klausimą bus atsakyta, kad tolesnis bylos nagrinėjimas neprieštarauja Sąjungos teisei, ar neprieštarauja tokiu atveju Sąjungos teisei situacija, kai teismas nusprendžia toliau nenagrinėti bylos ir teisėjai nusišalina, nes toliau nagrinėjant bylą būtų pažeista nacionalinė teisė, pagal kurią užtikrinama didesnė šalių interesų ir teisingumo apsauga, kai nusišalinimas grindžiamas tuo, kad:

                                 a)

                                 pateikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą dar nepriėmęs galutinio sprendimo, teismas pateikė išankstinę nuomonę dėl bylos, o tai, nors ir leidžiama pagal Sąjungos teisę, draudžiama pagal nacionalinę teisę;

                                 b)

                                 savo galutinę nuomonę teismas suformuoja ne viename, o dviejuose sprendimuose (jei būtų laikoma, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikta ne išankstinė, o galutinė nuomonė), o tai, nors ir leidžiama pagal Sąjungos teisę, tačiau draudžiama pagal nacionalinę teisę?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               14

               Pateikdamas pirmąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar SESV 267 straipsnį ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnį, siejamus su Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa ir 48 straipsnio 1 dalimi, reikia aiškinti taip, kad pagal juos draudžiama tokia nacionalinė norma, kuri aiškinama kaip įpareigojanti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teisėjus nusišalinti nuo nagrinėjamos bylos dėl to, kad pateikdami prašymą priimti prejudicinį sprendimą jie išdėstė šios bylos faktines aplinkybes ir nurodė taikomą teisę.

               15

               Pirmiausia reikia priminti, kad SESV 267 straipsnyje numatyta prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo procedūra yra kertinis Europos Sąjungos teismų sistemos akmuo; šia procedūra užmezgant dialogą tarp teismų, t. y. Teisingumo Teismo ir valstybių narių teismų, siekiama užtikrinti vienodą Sąjungos teisės aiškinimą ir taip užtikrinti jos nuoseklumą, visišką veiksmingumą, autonomiją ir galiausiai savitą Sutartimis sukurtos teisės pobūdį (žr. 2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13, EU:C:2014:2454, 176 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               16

               Pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 267 straipsnyje numatyta procedūra yra bendradarbiavimo tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų priemonė, kurią pasitelkdamas Teisingumo Teismas teikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną pastariesiems priimant sprendimą dėl nagrinėjamo ginčo (žr. 2011 m. rugsėjo 8 d. Nutarties Abdallah, C‑144/11, nepaskelbta Rink., EU:C:2011:565, 9 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2015 m. kovo 19 d. Nutarties Andre, C‑23/15, nepaskelbta Rink., EU:C:2015:194, 4 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką, taip pat 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo Capoda Import-Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, 23 punktą).

               17

               Pagal taip pat nusistovėjusią teismo praktiką SESV 267 straipsniu nacionaliniams teismams suteikiama plačiausia galimybė kreiptis į Teisingumo Teismą, kai jie mano, jog nagrinėjamoje byloje kyla klausimų, kuriems išspręsti reikia išsiaiškinti Sąjungos teisės nuostatas, kurios yra svarbios sprendžiant jiems pateiktą ginčą, ar įvertinti jų galiojimą. Be to, nacionaliniai teismai gali laisvai pasinaudoti šia galimybe bet kuriuo, kaip jie mano, tinkamu proceso momentu (žr. 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką, taip pat 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Iš tiesų, tinkamiausio momento, kada kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, pasirinkimas priklauso jų išimtinei jurisdikcijai (žr. 2012 m. kovo 15 d. Sprendimo Sibilio, C‑157/11, nepaskelbtas Rink., EU:C:2012:148, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, 16 punktą).

               18

               Siekiant pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad tas teismas nurodytų pateikiamų klausimų faktines aplinkybes ir pagrindines teisės nuostatas arba bent paaiškintų šiuos klausimus pagrindžiančias faktines prielaidas (žr. 2011 m. rugsėjo 8 d. Nutarties Abdallah, C‑144/11, nepaskelbta Rink., EU:C:2011:565, 10 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2015 m. kovo 19 d. Nutarties Andre, C‑23/15, nepaskelbta Rink., EU:C:2015:194, 5 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2016 m. kovo 10 d. Sprendimo Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, 114 punktą).

               19

               Procedūros reglamento 94 straipsnyje aiškiai išdėstyti prašymo priimti prejudicinį sprendimą turinio, kuris prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui turi būti žinomas vykdant bendradarbiavimą pagal SESV 267 straipsnį ir kurio jis privalo tiksliai laikytis, reikalavimai (žr. 2014 m. liepos 3 d. Nutarties Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, 21 punktą).

               20

               Beje, neginčijama, kad, pirma, sprendimuose dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija ne tik turi leisti Teisingumo Teismui pateikti naudingus atsakymus, bet ir suteikti valstybių narių vyriausybėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims galimybę pateikti pastabas pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį ir, antra, Teisingumo Teismas turi užtikrinti, kad ši galimybė išliktų, turint omenyje tai, jog pagal šį straipsnį suinteresuotosioms šalims įteikiami tik sprendimai, kuriais prašoma priimti prejudicinį sprendimą (žr. 2011 m. rugsėjo 8 d. Nutarties Abdallah, C‑144/11, nepaskelbta Rink., EU:C:2011:565, 11 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2016 m. kovo 10 d. Sprendimo Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, 116 punktą).

               21

               Galiausiai svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių nenurodymas gali būti akivaizdaus prašymo priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumo priežastis (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 8 d. Nutarties Abdallah, C‑144/11, nepaskelbta Rink., EU:C:2011:565, 12 punktą; 2012 m. liepos 4 d. Nutarties Abdel, C‑75/12, nepaskelbta Rink., EU:C:2012:412, 6 ir 7 punktus; 2014 m. kovo 19 d.Grimal, C‑550/13, nepaskelbta Rink., EU:C:2014:177, 19 punktą ir 2015 m. kovo 19 d. Nutarties Andre, C‑23/15, nepaskelbta Rink., EU:C:2015:194, 8 ir 9 punktus).

               22

               Taigi prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodydamas pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir taikomą teisę prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas, kaip antai Sofiyski gradski sad (Sofijos miesto teismas), paprasčiausia vykdo SESV 267 straipsnio ir Procedūros reglamento 94 straipsnio reikalavimus.

               23

               Todėl aplinkybė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas, kaip antai teismas pagrindinėje byloje, savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą išdėsto svarbias pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir nurodo taikomą teisę, atitinka kreipimosi dėl prejudicinio sprednimo mechanizmui būdingo bendradarbiavimo reikalavimą ir savaime negali pažeisti nei Chartijos 47 straipsnio antroje pastraipoje įtvirtintos teisės kreiptis į nešališką teismą, nei jos 48 straipsnio 1 dalyje garantuojamos teisės į nekaltumo prezumpciją.

               24

               Nagrinėjamu atveju iš kartu taikomų NPK 29 straipsnio, kaip jį išaiškino Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas), ir Nacionalinio etikos kodekso 2.3, 7.3 ir 7.4 punktų matyti, kad tai, jog Bulgarijos teisėjas prašyme priimti prejudicinį sprendimą išdėsto faktines ir teisines pagrindinės bylos aplinkybes, laikoma šio teisėjo išankstinės nuomonės pateikimu, kuris lemia ne tik jo nušalinimą ir jo galutinio sprendimo panaikinimą, bet ir drausminės bylos jam iškėlimą už drausmės pažeidimą.

               25

               Darytina išvada, kad nacionalinė norma, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali lemti tokią situaciją, kai nacionalinis teismas, be kita ko, pasirinks nepateikti Teisingumo Teismui prejudicinių klausimų, siekdamas išvengti, pirma, nušalinimo ir drausminių nuobaudų, arba, antra, prašymų priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinumo. Todėl tokia norma pažeidžia SESV 267 straipsnyje pripažintas nacionalinių teismų prerogatyvas ir atitinkamai kenkia Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo, numatyto pagal kreipimosi dėl prejudicinio sprendimo mechanizmą, veiksmingumui.

               26

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: SESV 267 straipsnis ir Procedūros reglamento 94 straipsnis, siejami su Chartijos 47 straipsnio antra pastraipa ir 48 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama nacionalinė norma, aiškinama kaip įpareigojanti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teisėjus nusišalinti nuo nagrinėjamos bylos dėl to, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą jie išdėstė tos bylos faktines aplinkybes ir nurodė taikomą teisę.

         Dėl antrojo klausimo

               27

               Pateikdamas antrąjį prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sąjungos teisė, visų pirma SESV 267 straipsnis, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui draudžiama paskelbus sprendimą prejudicinėje byloje keisti išvadas dėl faktinių ir teisinių aplinkybių, padarytas teikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą, arba, atvirkščiai, po tokio paskelbimo iš naujo išklausyti šalis ir imtis naujų pasirengimo nagrinėti bylą priemonių, kurios galėtų paskatinti jį pakeisti tas išvadas.

               28

               Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 267 straipsnyje reikalaujama, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas užtikrintų visišką Teisingumo Teismo pateikto Sąjungos teisės išaiškinimo veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimo PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 38–40 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               29

               Tačiau nei tame straipsnyje, nei jokioje kitoje Sąjungos teisės nuostatoje nereikalaujama, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas po sprendimo prejudicinėje byloje paskelbimo keistų išvadas dėl faktinių ir teisinių aplinkybių, kurias padarė teikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Jokia Sąjungos teisės nuostata šiam teismui taip pat nedraudžiama po tokio paskelbimo keisti savo vertinimo, susijusio su reikšmingomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis.

               30

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: Sąjungos teisė, visų pirma SESV 267 straipsnis, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nereikalaujama ir jam nedraudžiama po sprendimo prejudicinėje byloje paskelbimo iš naujo išklausyti šalių ir imtis naujų tyrimo priemonių, kurios galėtų paskatinti jį pakeisti išvadas dėl faktinių ir teisinių aplinkybių, padarytas teikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą, su sąlyga, kad šis teismas užtikrina visišką Teisingumo Teismo pateikto Sąjungos teisės išaiškinimo veiksmingumą.

         Dėl trečiojo klausimo

               31

               Pateikdamas trečiąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiama taikyti nacionalinę normą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kuri pripažinta prieštaraujančia Sąjungos teisei, dėl to, kad ši norma užtikrina didesnę šalių pagrindinių teisių apsaugą.

               32

               Šiuo atžvilgiu iš karto reikia pažymėti, kad prielaidos, kuria grindžiamas šis klausimas, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionaline norma asmeniui, kuris kreipiasi į teismą, užtikrinama didesnė jo teisės kreiptis į nešališką teismą, kaip ji suprantama pagal Chartijos 47 straipsnio antrą pastraipą, apsauga, negalima patvirtinti. Iš tikrųjų, kaip pažymėta šio sprendimo 23 punkte, aplinkybė, jog nacionalinis teismas savo prašyme priimti prejudicinį sprendimą išdėsto pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir nurodo taikomą teisę, kaip reikalaujama pagal SESV 267 straipsnį ir Procedūros reglamento 94 straipsnį, savaime neprieštarauja šiai pagrindinei teisei. Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teisėjams, išdėsčiusiems tokias aplinkybes prašyme priimti prejudicinį sprendimą, nustatyta pareiga nusišalinti negali būti laikoma padedančia užtikrinti minėtos teisės apsaugą.

               33

               Taip pat reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismo prejudicinėje byloje priimtas sprendimas yra privalomas nacionaliniam teismui priimant sprendimą pagrindinėje byloje, kiek tai susiję su atitinkamų Sąjungos institucijų aktų aiškinimu ar jų galiojimu (žr. 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimo PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 38 punktą).

               34

               Be to, reikia pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalinis teismas, įpareigotas taikyti Sąjungos teisės nuostatas neperžengdamas savo kompetencijos ribų, privalo užtikrinti visišką šių nuostatų veiksmingumą, jei būtina, savo iniciatyva atsisakydamas taikyti bet kokią joms prieštaraujančią nacionalinės teisės nuostatą, ir neprivalo prašyti arba laukti, kol ši nacionalinė nuostata bus panaikinta teisėkūros arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis (žr. 2011 m. spalio 20 d. Sprendimo Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, 38 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2015 m. birželio 4 d. Sprendimo Kernkraftwerke Lippe-Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, 32 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką, taip pat 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimo PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, 40 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               35

               Galiausiai reikia pridurti, kad reikalavimas užtikrinti Sąjungos teisės veiksmingumą apima visiems nacionaliniams teismams nustatytą pareigą prireikus keisti nusistovėjusią teismo praktiką, jeigu ji pagrįsta su Sąjungos teise nesuderinamu nacionalinės teisės išaiškinimu (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimo DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               36

               Taigi nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo užtikrinti visišką SESV 267 straipsnio veiksmingumą, jei būtina, savo iniciatyva atsisakydamas taikyti NPK 29 straipsnį, kaip jį aiškina Varhoven kasatsionen sad (Aukščiausiasis kasacinis teismas), kai tas aiškinimas neatitinka Sąjungos teisės (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimo DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, 34 punktą).

               37

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip: Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui draudžiama taikyti nacionalinę normą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kuri pripažinta prieštaraujančia šiai teisei.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               38

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           SESV 267 straipsnį ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnį, siejamus su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio antra pastraipa ir 48 straipsnio 1 dalimi, reikia aiškinti taip, kad pagal juos draudžiama tokia nacionalinė norma, kuri aiškinama kaip įpareigojanti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teisėjus nusišalinti nuo nagrinėjamos bylos dėl to, kad pateikdami prašymą priimti prejudicinį sprendimą jie išdėstė šios bylos faktines aplinkybes ir nurodė taikomą teisę.

                           2.

                           Sąjungos teisė, visų pirma SESV 267 straipsnis, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nereikalaujama ir jam nedraudžiama po sprendimo prejudicinėje byloje paskelbimo iš naujo išklausyti šalių ir imtis naujų pasirengimo nagrinėti bylą priemonių, kurios galėtų paskatinti jį pakeisti išvadas dėl faktinių ir teisinių aplinkybių, padarytas teikiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą, su sąlyga, kad šis teismas užtikrina visišką Europos Sąjungos Teisingumo Teismo pateikto Sąjungos teisės išaiškinimo veiksmingumą.

                           3.

                           Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui draudžiama taikyti nacionalinę normą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kuri pripažinta prieštaraujančia šiai teisei.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: bulgarų.