title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2004 m. spalio 14 d.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH prieš Brangewitz GmbH.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Landgericht Düsseldorf - Vokietija.#Augalų veislės - Teisinės apsaugos sistema - Reglamento (EB) Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis ir Reglamento (EB) Nr. 1768/95 9 straipsnis - Ūkininkų augalinės medžiagos, gautos nuėmus derlių, panaudojimas - Perdirbimo paslaugų teikėjai - Pareiga pateikti informaciją savininkui, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga.#Byla C-336/02.

text:
      Byla C‑336/02
      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      prieš
      Brangewitz GmbH
      (Landgericht Düsseldorf prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Augalų veislės – Teisinės apsaugos sistema – Reglamento (EB) Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis ir Reglamento (EB) Nr. 1768/95 9 straipsnis – Augalinė medžiaga, gauta nuėmus derlių, kurią ūkininkai naudoja – Perdirbėjai – Pareiga pateikti informaciją savininkui, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga“
      Sprendimo santrauka
      Žemės ūkis – Vienodi teisės aktai – Augalų veislių teisinė apsauga – Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis ir Reglamento
            Nr. 1768/95 9 straipsnis – Savininko, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, teisė prašyti suteikti informaciją, kai yra
            duomenų, kad perdirbėjas apdorojo saugomą produktą
      (Tarybos reglamento Nr. 2100/94 14 str. 2 ir 3 dalys; Komisijos reglamento Nr. 1768/95 9 str.)
      Reglamento Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento
         Nr. 1768/95, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles, 9 straipsnio
         nuostatos numato augalų veislių savininko, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, teisę prašyti perdirbėjo suteikti reikalingą
         informaciją, kurią šis gavo įprastu būdu atlikdamas savo užduotis, be papildomų mokėjimų ar išlaidų, tuo atveju, kai jis turi
         duomenų, kad perdirbėjas apdorojo arba ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės, išskyrus
         hibridines ar sintetines veisles, priklausančios savininkui ir vienai iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 2 dalyje nurodytų
         žemės ūkio augalų rūšių, dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais.

      Tokiu atveju perdirbėjas privalo savininkui suteikti naudingą informaciją ne tik tiek, kiek tai susiję su ūkininkais, apie
         kuriuos savininkas turi duomenų, ką jiems perdirbėjas apdorojo ar ketino apdoroti, bet taip pat ir kiek tai susiję su visais
         kitais ūkininkais, kuriems jis apdorojo ar numato apdoroti augalinę medžiagą, gautą auginant atitinkamos veislės dauginamąją
         medžiagą, jei perdirbėjui buvo pranešta apie nagrinėjamą veislę arba ji jam buvo žinoma.

      (žr. 54, 66 punktus, 1‑2 rezoliucines dalis)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2004 m. spalio 14 d.(*)

      „Augalų veislės – Teisinės apsaugos sistema – Reglamento (EB) Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis ir Reglamento (EB) Nr. 1768/95 9 straipsnis – Augalinė medžiaga, gauta nuėmus derlių, kurią ūkininkai naudoja – Perdirbėjai – Pareiga pateikti informaciją savininkui, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga“
      Byloje C‑336/02,
      dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį,
      pateikto Landgericht Düsseldorf (Vokietija) 2002 m. rugpjūčio 8 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2002 m. rugsėjo 23 d., byloje

      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      prieš
      Brangewitz GmbH,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Rosas ir S. von Bahr (pranešėjas), R. Silva de Lapuerta ir K. Lenaerts,
      generalinis advokatas D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      sekretorė M. Múgica Azarmendi, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. sausio 8 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Saatgut-TreuhandverwaltungsgesellschaftmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt K. von Gierke,

      –        Brangewitz GmbH, atstovaujamos Rechtsanwalt M. Miersch, padedamo Patentanwalt R. Wilhems ir Rechtsanwalt M. Timmermann,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W. D. Plessing ir A. Tiemann,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos S. Terstal,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos G. Braun, padedamo Rechtsanwalt R. Bierwagen,

      susipažinęs su 2004 m. vasario 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių
         teisinės apsaugos Bendrijoje (OL L 227, p. 1) 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir 1995 m. liepos 24 d. Komisijos
         reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles
         (OL L 173, 14 p.), 9 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas ginče tarp Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH (toliau – STV) ir Brangewitz GmbH (toliau – Brangewitz) dėl informacijos apie Reglamento Nr. 2100/94 ir (ar) nacionalinės teisės saugomų augalų rūšių augalinės medžiagos apdorojimą,
         kurią Brangewitz kaip perdirbėjas privalo pateikti STV prašymu.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Iš Reglamento Nr. 2100/94 1 straipsnio matyti, kad jis nustato augalų veislių teisinės apsaugos sistemą Bendrijoje kaip vienintelę
         ir išimtinę Bendrijos pramoninės nuosavybės teisių taikymo augalų rūšims formą.

      4        Pagal minėto reglamento 11 straipsnio 1 dalį „selekcininku“ vadinamas asmuo, turintis teisę į augalų veislių teisinę apsaugą
         Bendrijoje ir tą veislę sukūręs arba atradęs ir išskyręs asmuo arba jo teisių perėmėjas“.

      5        Pagal Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 1 ir 2 dalis:

      „1.      Augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje poveikį sudaro augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininko ar savininkų,
         toliau vadinamų „savininku“, teisė atlikti 2 dalyje nustatytus veiksmus.

      2.      Nepažeidžiant 15 ir 16 straipsnių nuostatų, savininko leidimas yra būtinas, kad su saugomos augalų veislės dauginamąja medžiaga
         arba saugomos veislės surinkta augaline medžiaga, toliau bendrai vadinamų „medžiaga“, būtų galima atlikti šiuos veiksmus:

      a)      gaminti ar dauginti (veisti);
      b)      paruošti dauginimui;
      c)      siūlyti parduoti;
      d)      parduoti ar kitaip pateikti į rinką;
      e)      eksportuoti iš Bendrijos;
      f)      importuoti į Bendriją;
      g)      laikyti atsargas a–f punktuose nurodytais tikslais.
      Savo leidimą savininkas gali susieti su sąlygomis ir apribojimais.“
      6        Vis dėlto Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalis numato:

      „Nepaisant 13 straipsnio 2 dalies nuostatų ir siekiant užtikrinti žemės ūkio gamybą, ūkininkams leidžiama dauginimo tikslams
         lauke savo ūkyje naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus dauginamosios medžiagos, išskyrus hibridines ar sintetines veisles,
         kurioms yra taikoma augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje, derlių.“ (Pataisytas vertimas)

      7        To paties Reglamento 14 straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad šis leidimas, paprastai dar vadinamas „ūkininkų privilegija“, taikomas
         tik išvardytoms žemės ūkio augalų rūšims. Šios rūšys sugrupuotos į keturias kategorijas: pašariniai augalai, javai, bulvės,
         aliejiniai ir pluoštiniai augalai.

      8        Pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalį „siekiant, kad įsigaliotų 1 dalyje nurodytas nukrypimas ir kad būtų apsaugoti
         teisėti selekcininko ir ūkininko interesai, prieš įsigaliojant šiam reglamentui, sąlygos pagal 114 straipsnį priimtose įgyvendinimo
         taisyklėse turi būti nustatytos remiantis“ atitinkamais kriterijais. Tarp šių kriterijų paminėtini jokių kiekybinių apribojimų
         ūkininko valdymui nebuvimas, ūkininko teisė apdoroti augalinę medžiagą auginimui pačiam ar pasinaudojant jam teikiamomis paslaugomis,
         ūkininkų, išskyrus smulkius ūkininkus, prievolė mokėti savininkui teisėtą mokestį, kuris yra gerokai mažesnis už tos pačios
         veislės dauginamosios medžiagos, auginamos tame pačiame plote, licencinį mokestį, ir išimtinė savininkų atsakomybė už 14 straipsnio
         taikymo kontrolę.

      9        Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštoji įtrauka kartu su minėtais kriterijais taip pat numato ūkininkų bei perdirbėjų
         pareigą informuoti:

      „Reikalingą informaciją savininkams jų prašymu teikia ūkininkai ir perdirbimo paslaugų teikėjai; taip pat lygiavertę informaciją
         gali teikti oficialios institucijos, kontroliuojančios žemės ūkio produkciją, jei tokia informacija buvo gauta įprastu būdu
         jiems atliekant savo užduotis, be papildomų mokėjimų ar išlaidų. Šios nuostatos dėl duomenų apie asmenį nepažeidžia Bendrijos
         ir nacionalinės teisės aktų dėl asmenų apsaugos dėl duomenų apie asmenį tvarkymo ir laisvo judėjimo.“

      10      Iš Reglamento Nr. 2100/94 preambulės septynioliktos ir aštuonioliktos konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad „naudojimasis augalų
         veislių teisine apsauga Bendrijoje turi būti sąlygojamas apribojimų, nusakomų nuostatose, priimtose visuomenės labui“, kad
         „tai apima ir žemės ūkio gamybos užtikrinimą“ ir kad „tas tikslas reikalauja leisti ūkininkams tam tikromis sąlygomis dauginimui
         naudoti derliaus produktą“.

      11      Pagal Reglamento Nr. 1768/95 1 straipsnį reglamentu yra nustatomos sąlygų, sudarančių galimybę taikyti Reglamento Nr. 2100/94
         14 straipsnio 1 dalyje numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą, įgyvendinimo taisyklės.

      12      Reglamento 2 straipsnis numato:

      „1.      1 straipsnyje nurodytas sąlygas įgyvendina tiek turėtojas, atstovaujantis selekcininką, tiek ūkininkas taip, kad apsaugotų
         teisėtus vienas kito interesus.

      2.      Laikoma, kad teisėti interesai neapsaugoti, jeigu vienam ar keliems iš šių interesų daromas nepalankus poveikis neatsižvelgus
         į poreikį išlaikyti deramą pusiausvyrą tarp jų visų arba į poreikį išlaikyti proporcingumą tarp atitinkamų sąlygų tikslo ir
         faktiško tų sąlygų įgyvendinimo poveikio.“

      13      Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 1 ir 2 dalys numato:

      „1.      Informacijos, kurią perdirbėjas privalo teikti turėtojui, remdamasis pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies šeštąja
         įtrauka, detalės gali būti sutarties tarp turėtojo ir atitinkamo perdirbėjo objektas.

      2.      Jeigu tokia sutartis nebuvo sudaryta arba netaikoma, perdirbėjas, nepažeisdamas informacijos reikalavimų, keliamų pagal kitus
         Bendrijos teisės aktus arba pagal valstybių narių teisės aktus, turėtojo prašymu privalo jam pateikti reikšmingą informaciją.
         Toliau pateikti punktai laikomi reikšminga informacija:

      a)      perdirbėjo vardas ir pavardė, jo nuolatinė gyvenamoji vieta ir jo verslo pavadinimas ir registracijos adresas;
      b)      faktas, ar perdirbėjas suteikė augalinių produktų, priklausančių vienai ar kelioms turėtojo veislėms, apdorojimo sodinimui
         paslaugą, jeigu ta veislė ar veislės buvo deklaruotos ar kitokiu būdu žinomos perdirbėjui;

      c)      jeigu perdirbėjas suteikė šią paslaugą, augalinių produktų, priklausančių atitinkamai veislei arba veislėms, kiekis, kurį
         perdirbėjas apdorojo sodinimui, ir visas kiekis, gautas ją apdorojus;

      d)      c punkte minimo apdorojimo datos bei vietos; ir
      e)      asmens ar asmenų, kuriems jis suteikė c punkte minimą apdorojimo paslaugą, vardai, pavardės, adresai ir atitinkami kiekiai.“
       Nacionalinės teisės aktai
      14      1985 m. Sortenschutzgesetz (1985 m. įstatymas dėl augalų veislių teisinės apsaugos) 10a straipsnio 6 dalis (1997 m. liepos 25 d. redakcija, BGBl. 1997
         I, p. 3165), kuri apibrėžia pareigą informuoti apie Vokietijos teisės saugomas augalų veisles, numato:

      „Ūkininkai, kurie naudojasi teise auginti augalinę medžiagą, taip pat kaip ir jų įgalioti perdirbėjai, privalo informuoti
         augalų veislių, kurioms taikoma teisinė apsauga, savininkus apie auginimo plotus.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nurodo, kad STV yra augalų veislių savininkų organizacija.

      16      STV kreipėsi į Brangewitz prašydama informacijos apie ūkiniais metais nuo 1997–1998 iki 1999–2000 atliktą nuimtos 500 veislių rūšių augalinės medžiagos,
         kurios viena dalis saugoma pagal Reglamentą Nr. 2100/94, o kita dalis – pagal nacionalinę teisę, perdirbimą auginimo tikslais.

      17      Negavusi prašomos informacijos, STV prieš Brangewitz pareiškė ieškinį Landgericht Düsseldorf.

      18      Iš nutarimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad grįsdama savo ieškinį, STV pateikė daug Brangewitz klientų pateiktų deklaracijų apie augalinės medžiagos dauginimą bei pastarosios išrašytas „sąskaitas“ ir „važtaraščius“.
         Sąskaitose valymas, apdorojimas ir dezinfekavimas skaičiuojami atsižvelgiant į kiekvieno iš išvardytų javų tipo kiekį. Sąskaitose
         taip pat yra ir duomenų apie apdorotas augalų veisles.

      19      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo teigimu, STV tvirtina, kad iš deklaracijų apie augalinės medžiagos auginimą, sąskaitų bei važtaraščių matyti, kad Brangewitz įvykdė mažiausiai 71 saugomų augalų veislių, kurių savininkas ar išimtinės licencijos turėtojas įgaliojo STV užtikrinti jų teisių įgyvendinimą, augalinės medžiagos sėklų apdorojimą. Iš to darytina išvada, kad Brangewitz turėtų pateikti informaciją apie auginimo tikslais su augalinės medžiagos sėklomis atliktus apdorojimo veiksmus.

      20      Brangewitz teigia, kad STV neturi bendros teisės į informaciją.

      21      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas mano, kad STV argumentai tikrai parodo, kad 1997–1998 ir 1999–2000 ūkiniais metais Brangewitz kaip perdirbėjas dirbo su mažiausiai 71 saugomos rūšies veisle. Vis dėlto iš šių argumentų neaišku, ar Brangewitz apdorojo visas augalų veisles, apie kurias ieškovas prašė informacijos.

      22      Vis dėlto, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo teigimu, STV tvirtina, kad pagal kartu skaitomas Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95
         9 straipsnio nuostatas nebūtina, kad iš jos argumentų būtų aišku, jog Brangewitz atliko visų augalų veislių, apie kurias buvo prašoma informacijos, apdorojimą.

      23      Viena vertus, minėtas teismas, nurodydamas 2003 m. balandžio 10 d. generalinio advokato Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje
         Schulin (C‑305/00, Rink. p. I‑3525), svarsto, ar nereikėtų teigti, kad perdirbėjas privalo suteikti informaciją tik tuo atveju, jei yra duomenų, patvirtinančių,
         kad jis apdorojo nagrinėjamas saugomas augalų veisles.

      24      Antra vertus, jei tik tie perdirbėjai, kurie apdorojo saugomų augalų veislių dauginamąją medžiagą, privalo informuoti savininką
         apie augalinės medžiagos apdorojimą auginimo tikslais, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas svarsto, ar ši
         pareiga informuoti apima visus ūkininkus, kuriems perdirbėjas apdorojo nagrinėjamas veisles, ar tik savininkui žinomus ūkininkus,
         kuriems jis įrodė, kad jie pateikė perdirbėjui apdoroti saugomas veisles.

      25      Šiomis aplinkybėms, Landgericht Dusseldorf nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar turi būti aiškinama, kad (Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos bei Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio)
         nuostatos numato, kad pagal Reglamentą Nr. 2100/94 saugomos veislės savininkas gali reikalauti iš perdirbėjo <...> informacijos
         neatsižvelgiant į tai, ar yra duomenų, kad <...> perdirbėjas atliko su saugoma augalų veisle tokius veiksmus?

      2)      Tuo atveju, jei yra duomenų apie pirmame punkte minimus faktus, ar perdirbėjas privalo <…> pagal kartu skaitomas Reglamento
         Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatas pateikti informaciją
         apie visus ūkininkus, kuriems jis <...> apdoroja nagrinėjamas veisles; ar privalo ją pateikti tik tiek, kiek tai susiję su
         ūkininkais, apie kuriuos veislių savininkas turi duomenų, kad <…> perdirbėjas apdorojo nagrinėjamas saugomas veisles?“

       Dėl pirmo klausimo
      26      Pirmu klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar turi būti aiškinama, kad Reglamento
         Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos numato augalų veislių
         savininko, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, teisę prašyti perdirbėjo suteikti šiose nuostatose nurodytą informaciją
         tuo atveju, kai jis neturi duomenų, kad pastarasis apdorojo arba ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant
         saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, priklausančios savininkui ir vienai iš Reglamento Nr. 2100/94
         14 straipsnio 2 dalyje nurodytų žemės ūkio augalų rūšių, dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      27      STV ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad savininkai perdirbėjų atžvilgiu naudojasi teise į informaciją, susijusią su jiems
         priklausančiomis augalų rūšimis. Grįsdami šį teiginį, jie remiasi Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios
         įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatų formuluotėmis ir bendra stuktūra, bei jų dalyku, tikslu ir proporcingumo
         principu.

      28      STV ir Vokietijos vyriausybės nuomone, iš Reglamentų Nr. 2100/94 ir Nr. 1768/95 formuluočių ir bendros struktūros matyti, kad
         vienintelė perdirbėjo pareigos pateikti informaciją apie augalinės medžiagos sėklų ruošimą auginimui sąlyga yra savininko
         prašymas.

      29      Dėl nagrinėjamų nuostatų išaiškinimo STV tvirtina, kad perdirbėjo pareigos dalykas ir tikslas yra ūkininkų pateiktos informacijos kontrolė. Jei savininko teisė į
         informaciją perdirbėjo atžvilgiu apsiribotų tik gavusiais dauginamąją medžiagą ūkininkais, nebūtų įmanoma patikrinti ūkininko,
         nenurodžiusio, kad jis augino augalinę medžiagą ir kad jis atidavė derliaus sėklas apdorojimui, ir, jei taip, kuriai įmonei.

      30      Dėl nagrinėjamų reglamentų paskirties Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad teisė į informaciją, kuria naudojasi savininkas
         perdirbėjo atžvilgiu, nėra suprantama kaip teisė, papildanti teisę į kompensaciją, tačiau kaip išimtinis ir pradinis teisinis
         santykis tarp minėtų savininko ir perdirbėjo. Jei ši teisė į informaciją, kuria naudojasi savininkas, priklausytų nuo jo pateiktų
         įrodymų apie jam priklausančių saugomų augalų rūšių apdorojimą, vienintelis minėtos teisės tikslas būtų patvirtinti jau žinomą
         informaciją, ir tai nebūtų savarankiška teisė į informaciją perdirbėjo atžvilgiu.

      31      Dėl proporcingumo principo taikymo STV pastebi, kad dėl Reglamento Nr. 2100/94 suteiktos teisės be leidimo ruošti sėklas, gautas nuėmus auginamų saugomų augalinių
         rūšių derlių, perdirbėjų suteikiamos paslaugos yra pelno siekianti veikla, galinti būti labai pelninga. Informacijos prašymas
         iš perdirbėjų nereikalautų ypatingų sąnaudų ar neproporcingų išlaidų. Priešingai, blogesnėje padėtyje būtų savininkai, nes
         negaudami atlyginimų už licencijas ir už augalinės medžiagos auginimą, jie negalėtų tęsti savo veiklos.

      32      Brangewitz mano, kad nepakanka svarstyti tik perdirbėjo statuso. Jis tvirtina, kad perdirbėjas privalo pateikti informaciją, tik jei
         savininkas įrodo, kad jo saugoma rūšis buvo šio perdirbėjo apdorota. Jei būtų kitaip, kiekvieną perdirbėją iš skirtingų savininkų
         galėtų užplūsti neribotas informacijos prašymų kiekis.

      33      Nyderlandų vyriausybė mano, kad Reglamente Nr. 2100/94 įtvirtintamas bendrasis principas pasiekti pusiausvyrą tarp teisėtų
         ūkininko bei perdirbėjo ir savininko interesų. Todėl ji prieina prie išvados, kad savininkas turėtų gauti informaciją iš ūkininkų
         ar perdirbėjų, jei jis turi duomenų, leidžiančių manyti, kad saugomų rūšių dauginamoji medžiaga buvo panaudota ar apdorota.

      34      Komisija pastebi, kad perdirbėjai nesusiduria su savininkais nei kaip sėklų pirkėjai, nei kaip asmenys, turintys mokėti atlygį.
         Nagrinėjamų reglamentų prasme jie savo kaip perdirbėjų veiklą vykdo tik ūkininkų atžvilgiu. Todėl šiuo atžvilgiu Reglamento
         Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštojoje įtraukoje minima perdirbėjų grupė neturėtų būti didesnė nei toje pačioje nuostatoje
         minimų ūkininkų, kurių atžvilgiu jie vykdo savo veiklą, grupė.

      35      Komisija mano, kad iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio
         2 dalies, ir ypač iš pastarosios nuostatos b punkto, matyti, kad pareigą informuoti turi tik tie perdirbėjai, kurie apdorojo
         saugomas augalines rūšis ir kurie tai žino ar gali žinoti. Todėl asmeniui, kuris norėtų gauti informaciją, reikėtų įrodyti,
         kad yra reikšmingų duomenų, rodančių, kad tam tikras perdirbėjas su saugomomis sėklomis atliko tam tikrus apdorojimo veiksmus.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      36      Pirmiausia primintina, kad pagal Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 2 dalį savininko leidimas yra būtinas, kai tai susiję
         su saugomos augalų veislės dauginamąja medžiaga arba saugomos veislės surinkta augaline medžiaga, o ypač gaminimui ar dauginimui
         (veisimui) ir atsargų laikymui veisimo tikslais.

      37      To paties Reglamento 14 straipsnio nuostatos, kurios, kaip tai išplaukia iš jo septynioliktos ir aštuonioliktos konstatuojamųjų
         dalių, buvo priimtos dėl viešo intereso užtikrinti žemės ūkio gamybos apsaugą, yra išimtis iš šios taisyklės (žr. minėto sprendimo Schulin 47 punktą).

      38      Minėto 14 straipsnio 1 dalis leidžia ūkininkams dauginimo tikslais lauke savo ūkyje naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus
         vienos iš to paties straipsnio 2 dalyje išvardytų žemės ūkio augalų dauginamosios medžiagos (toliau – veislė, kuriai taikytina
         privilegija), kuriai yra taikoma augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, derlių.

      39      Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje nurodoma, jog sąlygos tam, kad įsigaliotų 1 dalyje nurodyta leidžianti nukrypti
         nuostata ir būtų apsaugoti teisėti selekcininko ir ūkininko interesai, nustatomos įgyvendinimo reglamente remiantis atitinkamais
         kriterijais. Tarp jų 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoji įtrauka numato, kad išskyrus smulkius ūkininkus, „iš kitų ūkininkų
         reikalaujama mokėti savininkui teisėtą mokestį“, o šeštoji įtrauka numato, kad „reikalingą informaciją savininkams jų prašymu
         teikia ūkininkai ir apdorojimo paslaugų teikėjai“.

      40      Priešingai nei teigia STV, iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio „Nukrypimas nuo augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje“ bendros struktūros
         bei iš to paties 14 straipsnio 3 dalies formuluotės matyti, kad šeštojoje įtraukoje nekalbama apie visus perdirbėjus.

      41      Iš tikrųjų Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis, kuri aiškiai numato, kad įgyvendinimo reglamente nustatytos sąlygos,
         sudarančių galimybę taikyti 1 dalyje nurodytai leidžiančiai nukrypti nuostatai, turi būti aiškinama tos pačios 1 dalies prasme,
         ir todėl neapima atvejų, kuriems minėta leidžianti nukrypti nuostata negali būti taikoma (žr. minėto sprendimo Schulin  52 punktą).

      42      Todėl, pirma, iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 2 dalies matyti, kad ši leidžianti nukrypti nuostata yra taikoma tik
         joje aiškiai nurodytoms žemės ūkio augalų rūšims. Iš to išplaukia, kad, kaip generalinis advokatas pastebėjo išvados 29 punkte,
         leidžianti nukrypti nuostata taikoma tik perdirbėjams, kurie apdorojo augalinę medžiagą, gautą auginant 14 straipsnio 2 dalyje
         išvardytus augalus, kadangi leidžianti nukrypti nuostata yra taikoma tik šioms rūšims.

      43      Antra, primintina, kad pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalį iš ūkininkų teisės be išankstinio savininko leidimo
         auginti augalinę medžiagą, gautą užauginus veislės, kuriai taikytina privilegija, dauginamąją medžiagą, išplaukia jų pareiga
         minėto savininko prašymu pateikti visą reikalingą informaciją ir, išskyrus smulkius ūkininkus, jam sumokėti teisėtą mokestį.
         Taip yra apsaugomi ūkininkų ir savininkų abipusiai teisėti interesai jų tiesioginiuose santykiuose.

      44      Priešingai, dėl perdirbėjų Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies antrojoje įtraukoje yra patikslinama, kad augalinė
         medžiaga auginimui gali būti apdorojama „paties ūkininko ar per jam teikiamas paslaugas“. Todėl patys ūkininkai sprendžia,
         ar jie naudosis perdirbėjų teikiamomis paslaugomis, ar patys apdoros augalinę medžiagą. Perdirbėjo teisė apdoroti iš tiesų
         išplaukia iš ūkinininko teisės pagal minėto straipsnio 1 dalį be išankstinio savininko leidimo naudoti augalinę medžiagą,
         gautą auginant veislę, kuriai yra taikoma Bendrijos apsauga.

      45      Todėl perdirbėjo pareiga pateikti savininkui informaciją taip pat priklauso nuo ūkininko naudojimosi Reglamento Nr. 2100/94
         14 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata ir nuo jo sprendimo norint apdoroti augalinę medžiagą kreiptis
         į perdirbėją.

      46      Iš to išplaukia, kad savininko teisė iš perdirbėjo prašyti suteikti reikalingą informaciją iš esmės priklauso nuo pastarojo
         augalinės medžiagos apdirbimo ūkininko, kuris naudojasi ar naudosis Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje numatyta
         leidžiančia nukrypti nuostata, sąskaita, arba, kitaip sakant, nuo šio perdirbėjo augalinės medžiagos, ūkininkų gautos nuėmus
         tokios veislės, kuriai taikytina privilegija, dauginamosios medžiagos derlių, auginimui apdirbimo.

      47      Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad nesvarbu žinoti, ar, kaip teigia STV ir Vokietijos vyriausybė, perdirbėjai dėl savo pačių profesinių interesų apdoroja visų ūkininko pateiktų veislių auginimo
         medžiagos sėklas, įskaitant, be abejo, ir sėklas tų veislių, kurioms yra taikoma augalinių veislių Bendrijos apsauga, priešingai
         nei ūkininkai, kurie dėl savo sklypų geografinės padėties, dėl klimato sąlygų bei pardavimo galimybių apgalvotai atrinktų
         veisles ir nuspręstų dėl augalinės medžiagos panaudojimo.

      48      Dėl Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalies išaiškinimo pakanka konstatuoti: kadangi šis reglamentas yra įgyvendinimo
         reglamentas, tiksliau nurodantis sąlygas, kuriomis taikoma Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžianti
         nukrypti nuostata, jo nuostatos bet kuriuo atveju perdirbėjams negali numatyti daugiau pareigų nei numatyta Reglamente Nr. 2100/94
         (dėl ūkininkų žr. minėto sprendimo Schulin  60 punktą).

      49      Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 1 dalis nurodo, kad informacijos, kurią perdirbėjas privalo teikti savininkui, remdamasis
         Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštąja įtrauka, detalės gali būti sutarties tarp „savininko ir atitinkamo perdirbėjo“
         objektas. Todėl pirmasis to paties straipsnio 2 dalies sakinys, numatantis, kad jeigu tokia sutartis nebuvo sudaryta arba
         netaikoma, „perdirbėjas“ savininko prašymu privalo jam pateikti reikšmingą informaciją, turi būti laikomas taikomu, kaip ir
         minėta 1 dalis, tik atitinkamiems savininkams ir perdirbėjams (dėl ūkininkų žr. minėto Sprendimo Schulin 61 straipsnį).

      50      Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalies b punktas, nurodantis, kad perdirbimo paslaugų teikėjas savininkui paprašius
         privalo nurodyti, ar jis suteikė augalinės medžiagos, priklausančios vienai ar kelioms savininko veislėms, apdorojimo auginimui
         paslaugą, „jeigu ta veislė ar veislės buvo deklaruotos ar kitokiu būdu žinomos perdirbėjui“, yra pagrįstas ta pačia mintimi.
         Iš tikrųjų pagal apibrėžimą ši nuostata taikoma tik perdirbėjams, kurie apdorojo augalinę medžiagą, gautą auginant besinaudojančio
         Bendrijos apsauga savininko veislę.

      51      Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad negali būti aiškinama, jog Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis ir Reglamento
         Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalis leidžia savininkams reikalauti iš visų perdirbėjų, kad šie jų prašymu suteiktų visą svarbią
         informaciją.

      52      Vis dėlto iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies, ypač iš jos antrosios ir šeštosios įtraukų, išplaukia, kad perdirbėjo
         pareigos pateikti savininkui informaciją tikslas yra leisti pastarajam patikrinti, ar ūkininkai pasinaudojo to paties straipsnio
         1 dalyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata kokios nors Bendrijos saugomos jo veislės atžvilgiu, ir, jei taip, kokia apimtimi,
         ypač dėl to, kad būtų galima nustatyti mokėtiną atlyginimą ir kad ši pareiga yra pagrįsta tuo, kad perdirbėjas padeda ūkininkui
         įgyvendinti jo teisę, numatytą Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje.

      53      Todėl, atsižvelgiant, pirma, į tai, kad augalo tyrimas neleistų nustatyti, ar jis buvo gautas panaudojus auginamąją medžiagą,
         ar įsigijus sėklų, savininkui būtų sunku pasinaudoti savo teise į informaciją ūkininkų atžvilgiu, ir, antra, į pareigą apsaugoti
         selekcininko ir ūkininko abipusius teisėtus interesus, kurie išplaukia iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ir
         Reglamento Nr. 1768/95 2 straipsnio (žr. minėto sprendimo Schulin  63 punktą), savininkui turi būti leista prašyti iš perdirbėjo informacijos apie kurią nors iš jo veislių, kuriai taikoma privilegija,
         kai tik jis turi duomenų, kad šis apdorojo ar ketina perdirbti augalinę medžiagą, gautą padauginus šią veislę auginimui. Tiksliau
         nurodytina, kad ši savininko teisė nepriklauso nuo to, ar apie tas veisles buvo pranešta perdirbėjui, ar jos buvo jam žinomos.

      54      Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad į pirmą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 2100/94 dėl augalų veislių
         teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos negali
         būti aiškinamos taip, kad jos numato galimybę augalų veislių savininkui, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, prašyti
         perdirbėjo suteikti šiose nuostatose numatytą informaciją tuo atveju, kai jis neturi duomenų, kad pastarasis apdorojo arba
         ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, kurios
         priklauso savininkui ir kurioms taikoma privilegija, augalų rūšių dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais.

       Dėl antro klausimo
      55      Antru klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio
         3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad, kai savininkas
         turi duomenų, jog perdirbėjas apdorojo ar ketino perdirbti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės, išskyrus
         hibridines ar sintetines veisles, kurios priklauso savininkui ir kurioms taikoma privilegija, augalų rūšių dauginamąją medžiagą,
         auginimo tikslais, perdirbėjas privalo suteikti naudingą informaciją, susijusią su visais ūkininkais, kuriems jis apdorojo
         nagrinėjamas augalų rūšis, ar tik tą, kuri susijusi su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas jiems
         apdorojo saugomą veislę.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      56      Brangewitz  teigimu, atsižvelgiant į tai, kad savininkas turi pakankamai galimybių pasinaudoti savo teisėmis ūkininkų, naudojančių jo
         saugomas veisles, atžvilgiu, informacijos iš perdirbėjų prašymas galėtų tik padėti patikrinti duomenų apie ūkininką tikslumą
         ir išsamumą.

      57      Jei savininkai galėtų klausti perdirbėjų, jie gautų informaciją apie ūkininkus, kurios pastarieji patys neprivalėtų pateikti
         pagal paprastą informacijos prašymą ir kurią pagal Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnio 5 ir 6 dalis tretieji asmenys gali
         pateikti savininkams, tik jei ūkininkai suteikia įgaliojimą.

      58      STV, Vokietijos vyriausybė ir Komisija mano, kad perdirbėjai, kurie apdoroja saugomos veislės sėklas, privalo savininkui pateikti
         informaciją apie visus ūkininkus, kurie jam pateikė šią veislę, o ne tik apie tuos, kurie jau yra žinomi savininkui.

      59      Nyderlandų vyriausybė mano, jog perdirbėjo pareiga pateikti informaciją turėtų apimti visus ūkininkus, apie kuriuos saugomos
         rūšies savininkas turi duomenų, iš kurių aišku, kad ūkininkai pateikė perdirbėjams apdoroti tos rūšies sėklas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      60      Primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 46 punkto, savininko teisė iš perdirbėjo prašyti suteikti reikalingą informaciją
         iš esmės priklauso nuo perdirbėjo atliekamo augalinės medžiagos, ūkininkų gautos nuėmus tokios veislės, kuriai taikytina privilegija,
         dauginamosios medžiagos derlių, auginimui apdirbimo.

      61      Todėl, jei, kaip Teisingumo Teismas konstatavo šio sprendimo 53 punkte, savininkas gali prašyti iš perdirbėjo informacijos
         apie kurią nors iš jo veislių, kuriai taikoma privilegija, kai tik jis turi duomenų, kad šis apdorojo ar ketina apdoroti augalinę
         medžiagą, gautą padauginus šią veislę auginimui, iš esmės iš to turėtų išplaukti, kad prireikus perdirbėjas privalo jam pateikti
         reikalingą informaciją apie visus ūkininkus, kuriems jis perdirbo šią veislę.

      62      Iš tiesų, kaip tvirtino Komisija, perdirbėjo pareiga pateikti informaciją, nors ir priklauso nuo ūkininko pasinaudojimo Reglamento
         Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata ir jo sprendimo pasinaudoti perdirbėjo paslaugomis,
         yra susijusi su jo ruošiamomis augalų veislėmis, o ne su klientu, t. y. ūkininku.

      63      Tokį aiškinimą pagrindžia ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalis, pagal kurią perdirbėjas savininko prašymu privalo
         jam pateikti reikšmingą informaciją, pavyzdžiui, ar perdirbėjas apdorojo augalinius produktus, priklausančius vienai ar kelioms
         savininko veislėms; kiekis, kurį perdirbėjas apdorojo; minėtų apdorojimų datos ir vietos, taip pat asmens ar asmenų, kuriems
         jis suteikė apdorojimo paslaugą, vardai, pavardės ir adresai. Ši informacija yra būtina tuo atveju, kai savininkas turi tik
         duomenų, kad perdirbėjas apdorojo ar ketina apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės savininkui
         priklausančios rūšies dauginamąją medžiagą auginimui (šiuo klausimu apie ūkininkų pareigą informuoti žr. sprendimo Schulin  64 punktą).

      64      Vis dėlto Reglamentas Nr. 2100/94 neįpareigoja perdirbėjų sužinoti, kurios veislės yra jo apdorotos sėklos. Todėl apie ūkininkus,
         apie kuriuos savininkas neturi duomenų, kad jiems perdirbėjas apdorojo ar ketina apdoroti tam tikras veisles, pastarasis turi
         pareigą pateikti savininkui reikšmingą informaciją tik tais atvejais, jei apie veislę perdirbėjui buvo pranešta arba ji jam
         buvo žinoma, kaip tai numato Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalies b punktas.

      65      Iš to darytina išvada, jog, kai savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas apdorojo ar ketina apdoroti auginimo medžiagą, ūkininkų
         gautą auginant saugomos veislės savininkui priklausančios rūšies dauginamąją medžiagą auginimui, perdirbėjas privalo jam pateikti
         visą reikšmingą informaciją, kiek ji susijusi ne tik su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas
         apdorojo ar ketino apdoroti auginimo medžiagą, bet taip pat ir kiek ji susijusi su visais kitais ūkininkais, kuriems jis ją
         apdorojo ar numato apdoroti, jei perdirbėjui buvo pranešta apie nagrinėjamą veislę arba ji jam buvo žinoma.

      66      Todėl į antrą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento
         Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad, kai savininkas turi duomenų, jog perdirbėjas apdorojo ar
         ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, kurios
         priklauso savininkui ir kurioms taikoma privilegija, augalų rūšių dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais, perdirbėjas privalo
         suteikti naudingą informaciją, ne tik kiek tai susiję su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas
         apdorojo ar ketino apdoroti auginimo medžiagą, bet taip pat ir kiek tai susiję su visais kitais ūkininkais, kuriems jis apdorojo
         ar numato apdoroti augalinę medžiagą, gautą auginant susijusios veislės dauginamąją medžiagą, jei perdirbėjui buvo pranešta
         apie nagrinėjamą veislę arba ji jam buvo žinoma.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      67      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų
         klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija), nusprendžia:
      1.      1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalies
            šeštosios įtraukos ir 1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio
            3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles, 9 straipsnio nuostatos negali būti aiškinamos taip, kad jos numato augalų
            veislių savininko, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, teisę prašyti perdirbėjo suteikti šiose nuostatose numatytą
            informaciją tuo atveju, kai jis neturi duomenų, kad pastarasis apdorojo arba ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą
            auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, priklausančias savininkui ir vienai iš Reglamento Nr. 2100/94
            14 straipsnio 2 dalyje nurodytų žemės ūkio augalų rūšių, dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais.
      2.      Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos turi būti
            aiškinamos taip: kai savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas apdorojo ar ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą
            auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, priklausančias savininkui ir vienai iš Reglamento Nr. 2100/94
            14 straipsnio 2 dalyje nurodytų žemės ūkio augalų rūšių, dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais, perdirbėjas privalo suteikti
            naudingą informaciją ne tik tiek, kiek tai susiję su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, ką jiems perdirbėjas
            apdorojo ar ketino apdoroti, bet taip pat ir kiek tai susiję su visais kitais ūkininkais, kuriems jis apdorojo ar numato apdoroti
            augalinę medžiagą, gautą auginant atitinkamos veislės dauginamąją medžiagą, jei perdirbėjui buvo pranešta apie nagrinėjamą
            veislę arba ji jam buvo žinoma.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2013 m. balanžio 12 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM) prieš Europos Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Autorių teisės, susijusios su viešu muzikos kūrinių atlikimu perduodant internetu, palydovais ir kabeliais - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Geografinės rinkos pasidalijimas - Dvišaliai nacionalinių kolektyvinio teisių administravimo organizacijų susitarimai - Suderinti veiksmai, kuriais nepaliekama galimybės išduoti įvairaus repertuaro ir daugelyje teritorijų galiojančias licencijas - Įrodymai - Nekaltumo prezumpcija. # Byla T-422/08.


1985 m. rugsėjo 25 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Procureur de la République prieš Jean-Pierre Gontier. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance d'Orléans - Prancūzija. # Byla 201/84.


1997 m. birželio 25 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Carlos Mora Romero prieš Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundessozialgericht - Vokietija. # Vienodas požiūris. # Byla C-131/96.


1998 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Haydar Akman prieš Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Köln - Vokietija. # Laisvas darbuotojų judėjimas. # Byla C-210/97.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2004 m. rugsėjo 16 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 85/337/EEB - Tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimas - Neteisingas taikymas - Geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projektas, atkarpa Las Palmas-Oropesa. # Byla C-227/01.

text:
      Byla C-227/01
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 85/337/EEB – Tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimas – Neteisingas taikymas – Geležinkelio linijos Valencia-Tarragona projektas, atkarpa Las Palmas-Oropesa“
      Sprendimo santrauka
      1.        Bendrijos teisė – Aiškinimas – Tekstai keliomis kalbomis – Vieningas aiškinimas – Skirtumai tarp skirtingų kalbinių versijų
            – Nagrinėjamų teisės aktų bendra struktūra ir tikslas kaip pasirėmimo pagrindas
      2.        Aplinka – Tam tikrų projektų poveikio aplinkai vertinimas – Direktyva 85/337 – Taikymo sritis – Jau esančios vienkelės geležinkelių
            linijos perdarymas į dvikelę, apimantis naują bėgių trasą – Įtraukimas
      (Tarybos direktyvos 85/337 I priedo 7 punktas ir II priedo 12 punktas)
      3.        Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Objektyvus pobūdis – Atsižvelgimas į neteisingai išaiškintas Bendrijos teisės nuostatas
            – Netaikymas
      (EB 226 str.)
      4.        Aplinka – Tam tikrų projektų poveikio aplinkai vertinimas – Direktyva 85/337 – Taikymas – Tinkamas kriterijus
      (Tarybos direktyva 85/337)
      1.        Vienodo Bendrijos teisės aiškinimo būtinybė reikalauja, kad neatitikimo tarp nuostatos skirtingų kalbinių versijų atveju ji
         turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės aktų, kurių dalį ji sudaro, bendrą struktūrą ir tikslą.

      (žr. 45 punktą)
      2.        Toks projektas, kaip antai jau esančios vienkelės geležinkelių linijos perdarymas į dvikelę, gali turėti reikšmingą poveikį
         aplinkai Direktyvos 85/337 dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo prasme, kadangi jis gali
         turėti ilgalaikį poveikį, pavyzdžiui, gyvūnijai ir augmenijai, dirvožemiui ir kraštovaizdžiui, ir, inter alia, sukelti didelį triukšmą, todėl jis turi būti įtrauktas į šios direktyvos taikymo sritį. Todėl tokio pobūdžio projektas negali
         būti laikomas paprastu ankstesnio projekto pakeitimu Direktyvos 85/337 II priedo 12 punkto prasme, jį apima jos I priedo,
         išvardijančio projektus, kuriems privalomas poveikio aplinkai vertinimas, 7 punktas.

      Ši išvada yra dar labiau akivaizdi, kai nagrinėjamo projekto įgyvendinimas apima naują kelių trasą, net jei ji susijusi tik
         su projekto dalimi. Toks tiesimo projektas pagal savo pobūdį iš tikrųjų gali turėti reikšmingą poveikį aplinkai Direktyvos
         85/337 prasme.

      (žr. 48–50 punktus)
      3.        Pagal EB 226 straipsnį pareikštas ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra objektyvaus pobūdžio, ir aplinkybė, kad įsipareigojimai
         buvo neįvykdyti dėl to, kad valstybė narė neteisingai išaiškino Bendrijos teisės nuostatas, neužkerta kelio Teisingumo Teismui
         pripažinti įsipareigojimų neįvykdymo.

      (žr. 58 punktą)
      4.        Tinkamas Direktyvos 85/337 dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo taikymo kriterijus yra
         pagrįstas reikšmingu poveikiu, kurį tam tikras projektas „gali daryti“ aplinkai. Šiomis aplinkybėmis Komisija neprivalo nustatyti
         konkretaus neigiamo poveikio, kurį projektas iš tiesų daro aplinkai.

      (žr. 59 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2004 m. rugsėjo 16 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 85/337/EEB – Tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimas – Neteisingas taikymas – Geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projektas, atkarpa Las Palmas-Oropesa“
      Byloje C‑227/01
      dėl ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 226 straipsnį,
      pareikšto 2001 m. birželio 7 d.,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama G. Valero Jordana, nurodžiusio adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą S. Ortiz Vaamonde, nurodžiusio adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues, R. Schintgen (pranešėjas)
         ir F. Macken,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      sekretorė M. Múgica Arzamendi, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. vasario 19 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs šalių pateiktas pastabas,
      susipažinęs su 2004 m. kovo 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo pripažinti, kad, neatlikdama „geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projekto,
         atkarpos Las Palmas-Oropesa“, sudarančio projekto „Viduržiemio jūros koridorius“ dalį, poveikio aplinkai vertinimo, Ispanijos
         Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės
         ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40) 2, 3 straipsnius, 5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 2 dalį.

       Teisės aktai
       Bendrijos teisės aktai
      2        Direktyva 85/337, remiantis jos pirma ir šešta konstatuojamosiomis dalimis, siekiama užkirsti kelią aplinkos teršimui ir kitokiai
         žalai, nustatant, kad tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikis aplinkai turėtų būti vertinamas iš anksto.

      3        Iš penktos konstatuojamosios dalies matyti, kad ši direktyva nustato bendruosius poveikio aplinkai vertinimo principus, siekiant
         jais papildyti ir koordinuoti sutikimo dėl valstybės ir privačių projektų, galinčių turėti didelį poveikį aplinkai, davimo
         procedūras.

      4        Pagal Direktyvos 85/337 aštuntą ir vienuoliktą konstatuojamąsias dalis tam tikrų rūšių projektai daro reikšmingą poveikį aplinkai,
         ir tokie projektai dažniausiai turi būti sistemingai vertinami atsižvelgiant į poreikį apsaugoti žmonių sveikatą, užtikrinti
         sveikesnę aplinką ir tuo prisidėti prie gyvenimo kokybės kūrimo, užtikrinti rūšių įvairovės palaikymą ir palaikyti ekosistemos
         kaip pagrindinio gyvybės šaltinio reprodukcijos pajėgumą.

      5        Šioje byloje nagrinėjamos Direktyvos 85/337 nuostatos iki jų pakeitimo pastarąją direktyvą keičiančia 1997 m. kovo 3 d. Tarybos
         direktyva 97/11/EB (OL L 73, p. 5) yra šios.

      6        Direktyvos 85/337 1 straipsnis nustato:

      „Ši direktyva taikoma vertinti valstybės ir privačius projektus, kurie gali daryti reikšmingą poveikį aplinkai.
      Šioje direktyvoje:
      „projektas” reiškia:
      –        statybos darbus bei kitų objektų ar veiklos planų įgyvendinimą,
      –        kitokius įsikišimus į natūralią aplinką ir gamtovaizdį <...>“
      7        Pagal direktyvos 2 straipsnį:

      „1. Valstybės narės imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad prieš duodant sutikimą, projektams, galintiems daryti
         reikšmingą poveikį aplinkai, inter alia, dėl savo pobūdžio, masto ar vietos, būtų atliekamas poveikio aplinkai vertinimas.

      Šie projektai yra nurodyti 4 straipsnyje.
      <...>
      3. Valstybės narės išskirtiniais atvejais gali padaryti išimtį ir netaikyti šioje direktyvoje nurodytų procedūrų tam tikram
         projektui arba jo daliai.

      Tokiu atveju valstybės narės:
      a) svarsto, ar tiktų kita vertinimo forma ir ar tokiu būdu gauta informacija turėtų būti prieinama visuomenei;
      b) pateikia visuomenei informaciją apie padarytą išimtį – procedūros netaikymą ir apie priežastis, kodėl taip daroma;
      c) prieš duodamos sutikimą, informuoja Komisiją apie priežastis, pateisinančias padarytą išimtį, ir, kai reikia, pateikia
         jai informaciją, kurią gavo tos valstybės nacionaliniai subjektai.

      Komisija nedelsiant siunčia gautus dokumentus kitoms valstybėms narėms.
      <...>“. (Pataisytas vertimas)
      8        Tos pačios direktyvos 3 straipsnis nustato:

      „Vertinant poveikį aplinkai, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį ir remiantis 4–11 straipsniais, nustatomi, apibūdinami
         ir įvertinami tiesioginiai ir netiesioginiai projekto poveikiai šiems aplinkos komponentams:

      –        žmonėms, gyvūnijai ir augmenijai,
      –        dirvožemiui, vandeniui, orui, klimatui ir kraštovaizdžiui,
      –        sąveikai tarp pirmajame ir antrajame punktuose nurodytų veiksnių,
      –        materialinėms vertybėms ir kultūros paveldui.“
      9        Direktyvos 85/337 4 straipsnis, į kurį daroma nuoroda jos 2 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, nustato:

      „1. Remiantis 2 straipsnio 3 dalimi, I priede išvardytų rūšių projektams vertinimas privalomas pagal 5–10 straipsnių nuostatas.
      2. II priede išvardytų rūšių projektams vertinimas privalomas pagal 5–10 straipsnius, kai valstybės narės mano, kad to reikalauja
         projektų charakteristikos.

      <...>.“
      10      Šios direktyvos I priedo 7 punktas tarp kitų projektų mini „tolimųjų reisų geležinkelio kelių“ tiesimą.

      11      Šios direktyvos II priedo 12 punktas nurodo, inter alia, „I priede išvardytų projektų“ pakeitimus.

      12      Pagal Direktyvos 85/337 5 straipsnio 1 ir 2 dalis:

      „1.      Projektams, kuriems, vadovaujantis 4 straipsniu, poveikio aplinkai vertinimas privalomas pagal 5?10 straipsniuose nustatytas
         sąlygas, valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad užsakovas atitinkama forma pateiktų informaciją, nurodytą
         III priede, kai:

      a) valstybės narės mano, kad informacija yra reikalinga, atsižvelgiant į esamą sutikimo dėl planuojamos veiklos davimo tvarkos
         stadiją ir konkrečias to projekto charakteristikas arba projekto rūšį, taip pat aplinkos savybes, kurioms projektas gali daryti
         poveikį;

      b) valstybės narės nusprendžia, jog galima pagrįstai reikalauti, kad užsakovas surinktų informaciją, atsižvelgdamas, be kita
         ko, į naujausias žinias ir vertinimo metodus.

      2.      Informaciją, kurią pagal 1 dalį turi pateikti užsakovas, sudaro bent šie duomenys:
      –        projekto aprašymas nurodant informaciją apie projekto vietą, projektavimą ir dydį,
      –        priemonių, skirtų išvengti, sumažinti ir, jei įmanoma, atitaisyti reikšmingą neigiamą poveikį, aprašymas,
      –        duomenys, reikalingi identifikuoti ir vertinti galimus pagrindinius projekto poveikius,
      –        1?3 pastraipose nurodytos informacijos netechninio pobūdžio santrauka.“
      13      Remiantis šios direktyvos 6 straipsnio 2 dalimi:

      „Valstybės narės užtikrina, kad:
      –        bet kuris sutikimo dėl planuojamos veiklos prašymas ir bet kokia informacija, surinkta pagal 5 straipsnį, būtų prieinama visuomenei,
      –        visuomenė turėtų galimybę pareikšti savo nuomonę prieš pradedant projekto įgyvendinimą.“
      14      Direktyvos 85/337 12 straipsnis nustato:

      „1. Valstybės narės imasi būtinų priemonių, kurios, įsigaliojusios per trejus metus nuo pranešimo apie šią direktyvą, įgyvendina
         šią direktyvą.

      2. Valstybės narės perduoda Komisijai nacionalinių įstatymų, kuriuos jos priėmė šios direktyvos srityje, nuostatų tekstus.“
      15      Apie šią direktyvą valstybėms narėms buvo pranešta 1985 m. liepos 3 dieną.

       Nacionalinės teisės aktai
      16      Ispanijos teisės aktai, perkėlę Direktyvos 85/337 I priedo 7 punktą į nacionalinę teisę, tarp projektų, kuriems poveikio aplinkai
         vertinimo procedūra turi būti privalomai taikoma, mini „tolimųjų reisų geležinkelių linijas, apimančias naujas trasas“.

       Ikiteisminė procedūra
      17      1999 m. gegužę gavusi skundą ir pasikeitusi laiškais su Ispanijos valdžios institucijomis, Komisija, manydama, kad šios institucijos,
         neatlikdamos išankstinio „geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projekto, atkarpos Las Palmas-Oropesa“, sudarančio projekto
         „Viduržemio jūros koridorius“ dalį, poveikio aplinkai vertinimo, neteisingai įgyvendino Direktyvą 85/337, 2000 m. balandžio
         13 d. laišku Ispanijos Karalystei pateikė oficialų įspėjimą, nurodydama per du mėnesius pateikti savo pastabas.

      18      Kadangi Ispanijos vyriausybės pateikti paaiškinimai Komisijos nepatenkino, 2000 m. rugsėjo 26 d. Komisija Ispanijos Karalystei
         nusiuntė argumentuotą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      19      Ispanijos vyriausybei atsakius į šią argumentuotą nuomonę 2001 m. sausio 2 d. laišku, kuriame ji pakartojo savo ankstesnius
         argumentus, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
      20      Komisija Ispanijos Karalystei priekaištauja dėl to, kad ši, neatlikdama „geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projekto,
         atkarpos Las Palmas-Oropesa“, sudarančio projekto „Viduržemio jūros koridorius“ dalį, Ispanijos Levante regioną jungiančio
         su Katalonija ir Prancūzijos siena, poveikio aplinkai vertinimo, neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 85/337 2, 3 straipsnius,
         5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 2 dalį.

       Dėl priimtinumo
      21      Per posėdį Ispanijos vyriausybė ginčijo ieškinio priimtinumą motyvuodama tuo, kad reikalavimas, kuriuo pagrįstas ieškinys,
         skiriasi nuo to, kuriuo buvo remtasi ikiteisminės procedūros metu.

      22      Ši vyriausybė tvirtina, kad ikiteisminės procedūros metu ginčo dalykas buvo aiškiai apribotas 13,2 km ilgio geležinkelių linijos,
         skiriančios Las Palmas nuo Oropesa vietovės, atkarpa. Konkrečiau kalbant, šioje proceso stadijoje Komisija priekaištavo, kad
         Ispanijos vyriausybė nesilaikė Direktyvos 85/337 reikalavimų, susijusių su 7,64 km ilgio minėtos atkarpos dalimi, kur siekiant
         aplenkti Benicasim vietovę trasa buvo perkelta daugiausiai 800 metrų į vakarus. Vis dėlto nei oficialiame įspėjime, nei argumentuotoje
         nuomonėje Komisija nenurodė vienkelės geležinkelių linijos perdarymo į dvikelę likusioje 13,2 km ilgio atkarpos dalyje, ir
         jokiu momentu nenurodė, kad esančios vienkelės geležinkelių linijos perdarymas į dvikelę patenka į šios direktyvos taikymo
         sritį.

      23      Taigi savo ieškiniu Komisija prašo pripažinti, kad tokiam vienkelės geležinkelių linijos perdarymui į dvikelę būtų taikomi
         direktyvos reikalavimai. Be to, ji nurodo visą 251 km ilgio Valencia-Tarragona geležinkelių liniją.

      24      Šiomis aplinkybėmis ginčo dalykas buvo aiškiai išplėstas.

      25      Visų pirma pažymėtina, kad šioje byloje nėra ginčijamas argumentuotos nuomonės teisėtumas ir iki jos buvusi procedūra. Vis
         dėlto Ispanijos vyriausybė tvirtina, kad ieškinyje pateiktas reikalavimas skiriasi nuo to, kuris nurodytas oficialiame įspėjime
         ir argumentuotoje nuomonėje.

      26      Šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dalyką apibrėžia
         šioje nuostatoje numatyta ikiteisminė procedūra, ir todėl Komisijos argumentuota nuomonė bei ieškinys turi būti pagrįsti tapačiais
         reikalavimais (žr., inter alia, 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑139/00, Rink. p. I‑6407, 18 punktą).

      27      Nagrinėjamu atveju negali būti tvirtinama, kad ikiteisminės procedūros metu apibrėžtas ieškinio dalykas buvo išplėstas ar
         pakeistas.

      28      Iš tikrųjų visų pirma atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą Komisija patvirtino, kad šio ieškinio dalykas yra apribotas
         13,2 km ilgio atkarpa tarp Las Palmas ir Oropesa ir kad, priešingai Ispanijos vyriausybės tvirtinimui, jis jokiu būdu neapima
         visos 251 km ilgio Valencia-Tarragona geležinkelių linijos trasos.

      29      Antra, tiek Komisijos Ispanijos Karalystei nusiųstame oficialiame įspėjime, tiek argumentuotoje nuomonėje, kaip ir ieškinyje,
         daroma nuoroda į „atkarpą Las Palmas-Oropesa“, esančią 13,2 km ilgio, kurio Ispanijos vyriausybė neginčija. Be to, Ispanijos
         vyriausybės pateiktas atsiliepimas į ieškinį aiškiai rodo, kad ji jokiu atveju neklydo dėl ginčo apimties, kadangi ji pati
         mano, jog nagrinėjamas projektas yra susijęs su 13,2 km ilgio atkarpa, skiriančia Las Palmas ir Oropesa vietoves, kur jau
         esanti vienkelė geležinkelių linija yra perdaroma į dvikelę ir pritaikoma ne didesniam kaip 220 km/h greičiui bei kurios 7,64 km
         ilgio dalis sudaro naują trasą, skirtą aplenkti Benicasim vietovę.

      30      Taigi, šis ieškinys yra priimtinas.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      31      Grįsdama savo ieškinį Komisija pabrėžia, jog nustatyta, kad „geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projekto, atkarpos Las
         Palmas-Oropesa dalis“, sudarančio projekto „Viduržiemio jūros koridorius“ dalį, atžvilgiu nebuvo atlikta Direktyvoje 85/337
         numatyta poveikio aplinkai vertinimo procedūra.

      32      Komisijos nuomone, toks įvertinimas šiuo atveju buvo privalomas, kadangi jis apėmė vieną iš projektų, minėtų direktyvos I priedo
         7 punkte, kurį nurodo jos 4 straipsnio 1 dalis.

      33      Iš to Komisija daro išvadą, kad ginčijamo projekto atžvilgiu Direktyva 85/337 buvo neteisingai pritaikyta, ir todėl Ispanijos
         Karalystė pažeidė šios direktyvos 2, 3 straipsnius, 5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 2 dalį.

      34      Komisijos nuomone, nė viena iš priežasčių, kuriomis Ispanijos vyriausybė rėmėsi siekdama pateisinti savo veikimo būdą šioje
         byloje, nėra priimtina.

      35      Taigi šios vyriausybės pateikti argumentai prieštarauja Direktyvos 85/337 nuostatoms, ir ypač jos I priedo 7 punkto formuluotei.
         Be to, jie yra nesuderinami su šios direktyvos esme ir tikslu.

      36      Ispanijos vyriausybė pripažįsta, kad nagrinėjamo projekto atžvilgiu Direktyvoje 85/337 nustatyta poveikio aplinkai vertinimo
         procedūra nebuvo atlikta laikantis visų formalumų, tačiau ji mano, kad nagrinėjamu atveju ši procedūra nebuvo būtina.

      37      Ši direktyva nebuvo taikyta, kadangi darbai, kurių buvo imtasi, susidėjo tik iš jau esančios geležinkelių linijos tobulinimo
         pirminį kelią perdarant į dvikelį, netiesiant naujos geležinkelių linijos ir nesant naujos tolimojo reiso trasos būtinybės.

      38      Šis požiūris remiasi nacionalinės teisės aktų, perkeliančių Direktyvos 85/337 I priedo 7 punktą į Ispanijos teisę, formuluote,
         niekada Komisijos neginčytą kaip nesuderinamą su pirmiau nurodytos direktyvos reikalavimais. Dėl 7 punkto formulavimo reikia
         pridurti, kad anglų kalbos versija taip pat vartoja terminą „linijos“ („lines“), o ne terminą „kelias“.

      39      Be to, nagrinėjamas projektas nėra skirtas tolimiesiems reisams minėto 7 punkto prasme, kadangi jis sujungia vietoves, tarpusavyje
         nutolusias tik 13,2 km atstumu.

      40      Galiausiai vienkelės geležinkelių linijos perdarymas į dvikelę iš tikrųjų nedaro didesnio poveikio aplinkai negu tas, kuris
         padarytas pirminės linijos tiesimu, ir bet kuriuo atveju Komisija nepateikė įrodymų apie tokio poveikio buvimą.

      41      Papildomai Ispanijos vyriausybė nurodo, kad direktyvos reikalavimų šiuo atveju buvo iš esmės laikytasi, kadangi prieš 1992 m.
         vykusį bendro Benicasim vystymosi plano peržiūrėjimą buvo atliktas poveikio įvertinimas, taikant viešą užklausimą ir poveikio
         aplinkai paskelbimą. Kadangi šio peržiūrėjimo tikslas buvo būtent atskirti Benicasim vietovės apvažiavimo statymo zoną, naujas
         tyrimas apie šiam tikslui pradėtų darbų poveikį nebuvo reikalingas.

      42      Galiausiai kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos nagrinėjamu atveju veikė sąžiningai ir savo bendradarbiavimą
         įrodė atsižvelgdamos į Komisijos poziciją dėl dalies projekto, kai tai dar buvo galima, kadangi iki darbų užbaigimo viešam
         užklausimui jos pateikė šio projekto „pakeitimą Nr. 3“, kuris iš esmės yra susijęs su 754,5 metrų ilgio viaduko statymu.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      43      Norint įvertinti, ar Komisijos ieškinys yra pagrįstas, reikia, atsižvelgiant į atsakovės vyriausybės argumentus, nustatyti,
         ar direktyva, ir ypač jos nustatyta pareiga atlikti poveikio aplinkai įvertinimą, taikomos nagrinėjamam projektui, ir, jei
         taip, ar šis projektas buvo įgyvendintas laikantis šia direktyva nustatytų taisyklių.

      44      Dėl pirmo klausimo, Ispanijos vyriausybės pateiktas argumentas, kad šios direktyvos I priedo 7 punktas nurodo tik naujos linijos
         tiesimą naujos geležinkelio atkarpos tarp dviejų vietovių prasme, ir todėl nėra taikomas jau esančios vienkelės geležinkelių
         linijos perdarymui į dvikelę, yra nepriimtinas.

      45      Nors šio proceso metu nėra būtina priimti sprendimą dėl to, ar visos Direktyvos 85/337 I priedo 7 punkto versijos kitomis
         kalbomis vartoja terminą, tapatų terminui „kelias“ (ispanų kalbos versijoje – „vías“), arba dėl Ispanijos teisės aktų, priimtų
         įgyvendinti šią nuostatą, atitikimo šiai direktyvai tiek, kiek jie vartoja terminą „linijos“ („líneas“), iš nusistovėjusios
         Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad vieningo Bendrijos teisės aiškinimo būtinybė reikalauja, jog nuostatos neatitikimo
         skirtingose kalbinėse versijose atveju ji turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės aktų, kurių dalį ji sudaro, bendrą struktūrą
         ir tikslą (žr., inter alia, 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Kraaijeveld ir kt., Rink. p. I‑5403, 28 punktą).

      46      Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad iš Direktyvos 85/337 teksto išplaukia, jog jos taikymo sritis yra išplėsta
         ir jos tikslas yra labai platus (minėto sprendimo Kraaijeveld ir kt. 31 ir 39 punktai).

      47      Būtent iš šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies, 2 straipsnio 1 dalies ir pirmos, penktos, šeštos, aštuntos ir vienuoliktos
         konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad pagrindinis jos tikslas yra tai, kad prieš suteikiant leidimą projektams, kurie, be kita
         ko, dėl jų pobūdžio, masto ar vietos, gali daryti reikšmingą poveikį aplinkai, būtų taikoma privalomo jų poveikio vertinimo
         procedūra (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Linster, C‑287/98, Rink. p. I‑6917, 52 punktą).

      48      Vien tik šių aplinkybių pakanka, kad Direktyvos 85/337 I priedo 7 punktas būtų suprantamas kaip apimantis jau esančios vienkelės
         geležinkelių linijos perdarymą į dvikelę.

      49      Tokio pobūdžio projektas gali iš tikrųjų turėti reikšmingą poveikį aplinkai šios direktyvos prasme, kadangi jis gali turėti
         ilgalaikį poveikį, pavyzdžiui, gyvūnijai ir augmenijai, dirvožemiui ir kraštovaizdžiui, ir, inter alia, sukelti didelį triukšmą, todėl jis turi būti įtrauktas į šios direktyvos taikymo sritį. Direktyvos 85/337 tikslui būtų gerokai
         pakenkta, jeigu tokio pobūdžio projektui, skirtam naujo kelio tiesimui, netgi lygiagrečiai su jau esančiu keliu, galėtų būti
         netaikoma pareiga įvertinti jo poveikį aplinkai. Todėl tokio pobūdžio projektas šios direktyvos II priedo 12 punkto prasme
         negali būti laikomas reiškiančiu paprastą ankstesnio projekto pakeitimą.

      50      Be to, ši išvada yra dar labiau akivaizdi, kai, kaip ir šioje byloje, nagrinėjamo projekto įgyvendinimas apima naują kelio
         trasą, net jei ji susijusi tik su šio projekto dalimi. Toks tiesimo projektas pagal savo pobūdį iš tikrųjų gali turėti reikšmingą
         poveikį aplinkai Direktyvos 85/337 prasme.

      51      Ispanijos vyriausybės argumentas, kad nėra įvykdytos minėtos direktyvos I priedo 7 punkto taikymo sąlygos, kadangi nagrinėjamas
         projektas nėra susijęs su tolimaisiais reisais šios nuostatos prasme, bet, priešingai, yra susijęs su 13,2 km ilgio atkarpa
         tarp kaimyninių vietovių, taip pat yra nepagrįstas.

      52      Komisija teisingai tvirtina, kad ginčijamas projektas yra 251 km ilgio geležinkelių linijos tarp Valencia ir Tarragona, sudarančios
         dalį projekto „Viduržemio jūros koridorius“, jungiančio Ispanijos Levante regioną su Katalonija ir Prancūzijos siena, dalis.

      53      Jeigu Ispanijos vyriausybės argumentas būtų priimtinas, kiltų rimtas pavojus Direktyvos 85/337 veiksmingumui, suinteresuotoms
         nacionalinės valdžios institucijoms pakaktų tik padalinti tolimojo reiso projektą į nuoseklias trumpesnes atkarpas ir taip
         išvengti šios direktyvos reikalavimų taikymo projekto visumai ir dėl šio padalinimo atsiradusioms atkarpoms.

      54      Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, Komisijos ieškinyje nurodytas projektas, susijęs su papildomo 13,2 km ilgio geležinkelio
         kelio tiesimu, kurio 7,64 km atkarpa apima naują trasą siekiant aplenkti Benicasim vietovę ir kuri sudaro 251 km geležinkelių
         linijos dalį, priklauso vienai iš kategorijų, išvardytų Direktyvos 85/337 I priede, kurioms sistemingas įvertinimas pagal
         šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį yra iš esmės privalomas.

      55      Dėl klausimo, ar šis projektas buvo įgyvendintas laikantis Direktyva 85/337 nustatytų taisyklių, visų pirma reikia priminti,
         kad Ispanijos vyriausybė pripažįsta, jog šiam projektui nebuvo taikomi šios direktyvos reikalavimai poveikio aplinkai įvertinimo
         srityje. Be to, ši vyriausybė netvirtina, kad nagrinėjamu atveju minėtos direktyvos 2 straipsnio 3 dalies sąlygos yra įvykdytos.

      56      Be to, dėl Ispanijos vyriausybės argumento, kad prieš bendro 1992 m. Benicasim vystymo plano peržiūrėjimą buvo atliktas poveikio
         vertinimas, taikant viešą užklausimą ir poveikio aplinkai paskelbimą, reikia pažymėti, kad net jei šis planas apėmė visą informaciją,
         būtiną įvykdyti minimalius Direktyvos 85/337 nustatytus reikalavimus, jis jokiu atveju negalėjo būti laikomas pakankamu, kadangi,
         kaip teigia Komisija, kuriai Ispanijos vyriausybė šiuo klausimu rimtai neprieštaravo, planas apėmė tik Benicasim bendruomenės
         teritoriją o, dar tiksliau, šios vietovės apvažiavimą, tačiau akivaizdu, kad ginčijamo projekto apimtis yra gerokai didesnė.
         Iš to išplaukia, kad bent jau likusiai projekto daliai nebuvo tinkamai pritaikyti šios direktyvos reikalavimai.

      57      Taip pat Ispanijos vyriausybės tvirtinimas, kad kompetentingos institucijos įvykdė pirmiau nurodytos direktyvos reikalavimus
         projekto „pakeitimo Nr. 3“ atžvilgiu, nėra pagrįstas. Visų pirma, atsakove esančios vyriausybės teigimu, visuomenei skirta
         informacija buvo paskelbta tik pradėjus įgyvendinti projektą. Toks veikimo būdas akivaizdžiai prieštarauja Direktyvos 85/337
         6 straipsnio 2 dalies reikalavimams, nustatantiems, kad visuomenė privalo turėti galimybę pareikšti savo nuomonę prieš pradedant
         įgyvendinti projektą. Aplinkybė, kuria remiasi Ispanijos vyriausybė, kad viešas užklausimas įvykdytas iki darbų pabaigimo,
         yra visiškai nereikšminga. Antra, ši procedūra buvo susijusi tik su viena nagrinėjamos atkarpos 13,2 km ilgio dalimi, t. y.
         „pakeitimu Nr. 3“, iš esmės susijusiu su apytiksliai 750 m ilgio viaduko tiesimu.

      58      Be to, aplinkybė, kad nacionalinės valdžios institucijos veikė sąžiningai, taip pat yra nesvarbi. Pagal nusistovėjusią teismų
         praktiką ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo yra objektyvaus pobūdžio, ir aplinkybė, kad įsipareigojimai buvo neįvykdyti
         dėl to, kad valstybė narė neteisingai išaiškino Bendrijos teisės nuostatas, neužkerta kelio Teisingumo Teismui pripažinti
         įsipareigojimų neįvykdymo (žr. 1993 m. lapkričio 17 d. Sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑73/92, Rink. p. I‑5997, 19 punktą).

      59      Galiausiai dėl Ispanijos vyriausybės tvirtinimo, kad Komisija netinkamai motyvavo priekaištaujamą įsipareigojimų neįvykdymą,
         kadangi ji nepateikė įrodymų, jog esančios vienkelės geležinkelių linijos perdarymas į dvikelę daro poveikį aplinkai, kuris
         viršija tą, kurį sukelia pirminės geležinkelių linijos tiesimas, pakanka priminti, kad tinkamas Direktyvos 85/337 taikymo
         kriterijus yra pagrįstas reikšmingu poveikiu, kurį tam tikras projektas „gali daryti“ aplinkai (šiuo klausimu žr. šios direktyvos
         1 straipsnio 1 dalį ir penktą bei šeštą konstatuojamąsias dalis). Šiomis aplinkybėmis Komisija neprivalo nustatyti konkretaus
         poveikio, kurį projektas iš tiesų daro aplinkai. Kita vertus, šioje byloje Komisija pakankamai teisiškai įrodė, kad nagrinėjamas
         projektas patenka į vienos iš pirmiau nurodytos direktyvos I priedo nuostatų taikymo sritį, ir todėl turi būti pateiktas privalomam
         poveikio aplinkai įvertinimui. Be to, neginčijama, jog šios rūšies projektas gali sukelti naują didelę žalą vien tik dėl geležinkelių
         linijos pritaikymo eismui, galinčiam pasiekti 220 km/h.

      60      Atsižvelgiant į pirmiau nurodytų aplinkybių visumą, Komisijos ieškinį reikia pripažinti pagrįstu.

      61      Taigi pripažintina, kad neatlikdama „geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projekto, atkarpos Las Palmas-Oropesa“, sudarančio
         projekto „Viduržiemio jūros koridorius“ dalį, poveikio aplinkai vertinimo, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal
         Direktyvos 85/337 2, 3 straipsnius, 5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 2 dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      62      Pagal Teisingumo Teismo darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
         jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Ispanijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Neatlikdama „geležinkelių linijos Valencia-Tarragona projekto, atkarpos Las Palmas-Oropesa“, sudarančio projekto „Viduržiemio
            jūros koridorius“ dalį, poveikio aplinkai vertinimo, Ispanijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1985 m. birželio
            27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo 2, 3 straipsnius,
            5 straipsnio 2 dalį ir 6 straipsnio 2 dalį.
      2.     Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.