title: 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Eurofit SA prieš Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB).#Tribunal de première instance de Bruxelles prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Reglamentas (EEB) Nr. 3665/87 – Eksporto grąžinamosios išmokos – Eksportuoti skirtos prekės nusiuntimas ne ten – Eksportuotojo pareiga grąžinti gautas išmokas – Kompetentingų institucijų informacijos apie sukčiavimu įtariamo kontrahento patikimumą nepateikimas eksportuotojui – Force majeure – Nebuvimas.#Byla C-99/12.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-99/12
            dėl Tribunal de première instance de Bruxelles  (Belgija) 2012 m. vasario 9 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2012 m. vasario 24 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Eurofit SA
            prieš
            Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB)
            TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkė M. Berger, teisėjai E. Levits ir J.-J. Kasel (pranešėjas),
            generalinė advokatė V. Trstenjak,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Eurofit SA , atstovaujamos advokato S. Woog,
            – Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir J.-C. Halleux, padedamų advokatų B. De Moor ir V. van Steenkiste,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos B. Burggraaf ir D. Triantafyllou,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su sąvokos force majeure , kaip ji suprantama pagal 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 3665/87, kuriame nustatomos išsamios bendrosios eksporto grąžinamųjų išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisyklės (OL L 351, p. 1), iš dalies pakeistą 1994 m. gruodžio 2 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2945/94 (OL L 310, p. 57, toliau – Reglamentas Nr. 3665/87), išaiškinimu.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Eurofit SA  (toliau – Eurofit ) ir Bureau d’intervention et de restitution belge  (BIRB) ginčą dėl eksporto grąžinamųjų išmokų, sumokėtų šiai bendrovei remiantis suklastotais dokumentais, grąžinimo.
            Teisinis pagrindas
            3. Reglamento Nr. 2945/94 1 ir 2 konstatuojamosiose dalyse buvo numatyta:
            „kadangi Bendrijos taisyklėse nustatoma, kad grąžinamosios eksporto išmokos skiriamos remiantis tik objektyviais kriterijais, ypač atsižvelgiant į eksportuojamo produkto kiekį, rūšį, savybes ir geografinę paskirties vietą; kadangi, atsižvelgiant į patirtį, reikėtų stiprinti kovos su pažeidimais ir ypač sukčiavimais, žalingais Bendrijos biudžetui, priemones; kadangi tuo tikslu turėtų būti numatyta galimybė susigrąžinti permokėtas sumas ir taikyti sankcijas, skatinančias eksportuotojus laikytis Bendrijos taisyklių;
            kadangi, užtikrinant teisingą grąžinamųjų eksporto išmokų sistemos veikimą, sankcijos turėtų būti taikomos, nepaisant subjektyvaus pažeidimų aspekto; tačiau kadangi tam tikrais atvejais derėtų atsisakyti sankcijų, ypač jeigu kompetentinga institucija nustato, kad padaryta akivaizdi klaida, o esant blogiems ketinimams būtų taikomos griežtesnės sankcijos“.
            4. Reglamente Nr. 3665/87 buvo numatyta galimybė ūkio subjektams, eksportuojantiems žemės ūkio produktus už Europos Sąjungos teritorijos ribų, gauti eksporto grąžinamąsias išmokas.
            5. Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnyje buvo nustatyta:
            „1. Diferencijuotos ar nediferencijuotos grąžinamosios išmokos mokėjimas priklauso ne tik nuo to, ar produktai buvo išgabenti iš Bendrijos muitų teritorijos, bet ir, išskyrus atvejus, kai produktai gabenami sugedo dėl nenugalimos jėgos aplinkybių, nuo to, ar jie buvo importuoti į Bendrijai nepriklausančią šalį ir prireikus į konkrečią Bendrijai nepriklausančią šalį per 12 mėnesių nuo eksporto deklaracijos priėmimo dienos:
            < … >
            3. Jei iš Bendrijos muitų teritorijos išgabenti produktai gabenami sugedo dėl nenugalimos jėgos aplinkybių, grąžinamąją išmoką sudaro:
            – grąžinamosios išmokos, kurios dydis priklauso nuo produktų paskirties vietos, atveju – 20 straipsnyje nurodyta tokios išmokos dalis,
            – grąžinamosios išmokos, kurios dydis nepriklauso nuo produktų paskirties vietos, atveju – visa tokios išmokos suma.“
            6. To paties reglamento 11 straipsnio 1 dalyje buvo nustatyta:
            „Jeigu nustatoma, kad eksportuotojas, siekdamas gauti grąžinamąją eksporto išmoką, paprašė sumos, didesnės nei taikoma išmoka, grąžinamoji išmoka už atitinkamus eksportuotus produktus bus ta, kuri taikoma iš tikrųjų eksportuotiems produktams, tačiau sumažinta:
            a) puse skirtumo tarp prašomos grąžinamosios išmokos ir iš tikrųjų eksportuotiems produktams taikomos grąžinamosios išmokos;
            b) dvigubu skirtumu tarp prašomos grąžinamosios išmokos ir taikomos grąžinamosios išmokos, jei eksportuotojas sąmoningai pateikia melagingą informaciją.
            < … >
            Sankcija, nurodyta a punkte, netaikoma:
            – force majeure  atveju,
            – tam tikrais išimtiniais atvejais dėl aplinkybių, kurių eksportuotojas negali kontroliuoti ir kurios atsirado po to, kai kompetentingos valdžios institucijos priėmė eksporto deklaraciją arba mokėjimo deklaraciją, su sąlyga, kad per 47 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą nuo tada, kai eksportuotojas pastebi tokias aplinkybes, jis apie tai praneša kompetentingoms valdžios institucijoms, nebent jos jau yra nustačiusios, kad grąžinamosios išmokos prašyme yra klaidų,
            – tuo atveju, kai padaroma su prašoma grąžinamąja išmoka susijusi akivaizdi klaida, kurią pripažįsta kompetentinga valdžios institucija,
            < … >
            Jeigu dėl a ir b punktuose numatyto sumažinimo gaunama neigiama suma, eksportuotojas ją sumoka.
            < … > “
            Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
            7. Eurofit yra pagal Belgijos teisę įsteigta bendrovė, užsiimanti pieno perdirbimu ir pieno produktų eksportu į trečiąsias šalis.
            8. 1996 m. liepos mėn. Eurofit  eksportavo sviestą į Albaniją per Italiją. Prekės turėjo būti gabenamos sunkvežimiu iki Bario (Italija), o tada laivu į Albaniją.
            9. Eksporto tarpininkė Italijoje buvo bendrovė DI FENZA & Figli  (toliau – Di Fenza ). Už prekes turėjo būti sumokėta prieš jas pristatant ir suteikta grąžinamosios išmokos dydžio banko garantija.
            10. Vykdant pirmąjį tiekimą kilo įtarimų dėl tarpininkės patikimumo. Prekės buvo nusiųstos į Neapolį (Italija), nebuvo žinoma sandėliavimo vieta, laivai neplaukė iš Neapolio į Albaniją.
            11. Susisiekusi su Belgijos konsulatu Neapolyje, Eurofit nusprendė grąžinti sunkvežimį su prekėmis į Belgiją ir pranešė apie šį sprendimą BIRB.
            12. Po to, kai minėta tarpininkė nuramino Eurofit , ši išleido kitą sunkvežimį su 22 t sviesto. Sunkvežimis į Barį atvyko 1996 m. rugpjūčio 14 d.
            13. 1996 m. rugsėjo 10 d. BIRB patvirtino Eurofit , kad gavo dokumentą T5 su reikalingais kompetentingų institucijų antspaudais, ir sumokėjo 1 521 670 BEF dydžio pirmąją grąžinamąją išmoką.
            14. Be to, Di Fenza  perdavė Eurofit dokumentą, kurį Italijos finansų ministerija adresavo BIRB, ir eksportuotų prekių išleidimo į apyvartą Albanijoje dokumentą.
            15. 1996 m. rugsėjo 26 d. Eurofit  įvykdė antrąjį tiekimą, už kurį Di Fenza  sumokėjo grynaisiais. Tačiau grąžinamosios išmokos dydžio garantijai išrašytas čekis pasirodė negaliojantis.
            16. 1996 m. spalio 31 d. BIRB patvirtino, kad gavo su šiuo antruoju tiekimu susijusį dokumentą T5.
            17. 1996 m. liepos–lapkričio mėn. Eurofit  iš viso išsiuntė 10 sunkvežimių po 22 t sviesto.
            18. Už pirmuosius penkis ir septintąjį sunkvežimius šiai bendrovei BIRB sumokėjo 9 266 133 BEF (229 701,44 EUR) grąžinamųjų išmokų.
            19. Tačiau už šeštąjį, devintąjį ir dešimtąjį sunkvežimius su prekėmis BIRB grąžinamųjų išmokų nesumokėjo.
            20. Dėl aštuntojo sunkvežimio, kuris buvo sulaikytas Italijos valdžios institucijų, Eurofit  kompetentingame Italijos teisme pateikė skundą Di Fenza atžvilgiu. 2003 m. šis asmuo nuteistas baudžiamąja tvarka už dokumentų T1 ir T5 klastojimą.
            21. Vėliau paaiškėjo, kad visos eksportuotos prekės niekada nebuvo išvežtos iš Sąjungos teritorijos, o transporto dokumentai, siųsti BIRB, buvo netikri.
            22. 1998 m. kovo 10 d. BIRB pareikalavo Eurofit  grąžinti neteisėtai gautas išmokas ir sumokėti Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalyje numatytas baudas. Tačiau vėliau BIRB atsisakė reikalauti šių baudų.
            23. 1999 m. liepos mėn. Eurofit pasiūlė BIRB grąžinti gautas išmokas, tačiau pažymėjo, kad šis mokėjimas nepanaikina jos teisės kreiptis dėl to į teismą.
            24. 2001 m. rugsėjo mėn. kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą ir prašė nurodyti BIRB grąžinti jai minėtas grąžinamąsias išmokas, t. y. 229 701,43 EUR, ir sumokėti 164 299,79 EUR grąžinamųjų išmokų už šeštąjį, aštuntąjį, devintąjį ir dešimtąjį sunkvežimius. Be to, Eurofit  prašė pripažinti, kad ji neprivalo mokėti baudų už eksporto sertifikatų nenaudojimą.
            25. Eurofit  savo prašymą grindžia force majeure  išimtimi, kaip ji suprantama pagal Reglamentą Nr. 3665/87, kuri reiškia su eksportuotoju nesusijusių, neįprastų ir nenumatomų aplinkybių susiklostymą, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių imtasi.
            26. Nors Eurofit pripažįsta, jog vien aplinkybė, kad jos kontrahentas vykdė neteisėtą veiklą, kaip šiuo atveju elgėsi Di Fenza , negali būti laikoma force majeure , nes kontrahento pasirinkimas traktuojamas kaip ūkio subjektui tenkanti rizika, remdamasi 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimu De Haan  (C-61/98, Rink. p. I-5003) ji tvirtina, kad šiuo atveju kompetentingos valdžios institucijos savo elgesiu neleido jai teisingai suvokti atitinkamo sandorio rizikos ir nesukliudė pradėti eksporto arba jo tęsti, todėl ji gali pasinaudoti force majeure  išimtimi.
            27. BIRB ginčija jai inkriminuojamą pažeidimą ir, priešingai, teigia, kad Eurofit nesiėmė būtinų atsargumo priemonių, kad išvengtų padarytos žalos. Dėl minėto Sprendimo De Haan  BIRB teigia, kad jis buvo priimtas dėl kitokių teisės aktų, nei taikomi šioje byloje, todėl jo negalima taikyti Reglamento Nr. 3665/87 nuostatoms.
            28. Dėl BIRB argumentų, kad ji nepadarė pažeidimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog Eurofit  nurodyta force majeure  sąvoka nėra tapati kompetentingų nacionalinių valdžios institucijų padaryto pažeidimo sąvokai. Tačiau jis teigia, jog aplinkybė, kad šios institucijos galbūt sąmoningai nepranešė Eurofit  apie aplinkybes, susijusias su jos vykdomu eksportu, ir nepatikrino muitinės dokumentų, net jei tai pateisinama vykdomu baudžiamuoju tyrimu, yra svarbi vertinant force majeure  sąvoką, nes paaiškėjo, kad Eurofit klaidingai įvertino savo kontrahento patikimumą.
            29. Tokiomis aplinkybėmis nacionalinis teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
            „Ar toks atvejis, kai kompetentingos institucijos ūkio subjektui nepateikia prašomos informacijos arba sąmoningai teikia klaidingą informaciją, todėl jis klaidingai įvertina savo kontrahento, įtariamo sukčiavimu, patikimumą, gali būti laikomas force majeure , kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 3665/87, kuriame nustatomos išsamios bendrosios eksporto grąžinamųjų išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisyklės?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            30. Pateikdamas prejudicinį klausimą nacional inis teismas iš esmės nori sužinoti, ar Reglamento Nr. 3665/87 nuostatas reikia aiškinti taip, kad toks atvejis, kai kompetentingos nacionalinės institucijos nepraneša eksportuotojui apie tai, kad jo kontrahentas galbūt sukčiauja, yra force majeure , kaip tai suprantama pagal šį reglamentą.
            31. Visų pirma primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nenugalimos jėgos sąvoka turi būti aiškinama kaip su asmeniu, kuris remiasi šia situacija, nesusijusi, neįprasta ir iš anksto neprognozuojama aplinkybė, kurios pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių imtasi (1987 m. vasario 5 d. Sprendimo Denkavit België , 145/85, Rink. p. 565, 11 punktas; 2006 m. spalio 5 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją , C-377/03, Rink. p. I-9733, 95 punktas ir 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo SGS Belgium ir kt. , C-218/09, Rink. p. I-2373, 44 punktas).
            32. Kadangi nenugalimos jėgos sąvoka skirtingose Sąjungos teisės srityse nėra suprantama vienodai, jos reikšmė turi būti apibrėžiama atsižvelgiant į teisinį kontekstą, kuriam esant ją siekiama taikyti (žr., be kita ko, 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Huygen ir kt. , C-12/92, Rink. p. I-6381, 30 punktą; 1993 m. spalio 13 d. Sprendimo An Bord Bainne Co-operative ir Compagnie Inter-Agra , C-124/92, Rink. p. I-5061, 10 punktą ir minėto Sprendimo SGS Belgium ir kt. 45 punktą).
            33. Dėl Reglamento Nr. 3665/87 pažymėtina, kad jo 5 straipsnyje, susijusiame su grąžinamųjų išmokų mokėjimo sąlygomis, ir 11 straipsnyje, susijusiame su neteisėtai gautų sumų grąžinimu, aiškiai remiamasi force majeure .
            34. Šiomis nuostatomis siekiama aiškiai apibrėžti ir apriboti force majeure taikymą eksporto grąžinamųjų išmokų srityje (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo First City Trading ir kt. , C-263/97, Rink. p. I-5537, 41 punktą).
            35. Pirma, dėl Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos pažymėtina, jog grąžinamosios išmokos mokėjimas priklauso ne tik nuo to, ar produktai buvo išgabenti iš Sąjungos muitų teritorijos, bet ir nuo to, ar jie buvo importuoti į Sąjungai nepriklausančią šalį (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų First City Trading ir kt.  27 punktą ir SGS Belgium ir kt.  40 punktą). Tuo metu, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, galiojusiuose Sąjungos teisės aktuose buvo numatyta, kad grąžinamosios eksporto išmokos skiriamos remiantis tik objektyviais kriterijais, ypač atsižvelgiant į eksportuojamo produkto kiekį, rūšį, savybes ir geografinę paskirties vietą (2002 m. liepos 11 d. Sprendimo Käserei Champignon Hofmeister , C-210/00, Rink. p. I-6453, 40 punktas).
            36. Nukrypstant nuo šio principo, Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad grąžinamosios išmokos vis tiek turi būti išmokamos, kai produktas, kuris buvo išgabentas už Sąjungos muitų teritorijos ribų, gabenamas dėl nenugalimos jėgos aplinkybių taip sugedo, kad jau nebegali būti patiektas į apyvartą Sąjungai nepriklausančioje eksporto šalyje (minėto Sprendimo SGS Belgium ir kt. 43 punktas).
            37. Kadangi minėta 5 straipsnio 3 dalis yra įprastos grąžinamųjų išmokų sistemos išimtis, ją reikia aiškinti siaurai. Kadangi nenugalimos jėgos atvejis yra esminė sąlyga, kad būtų galima siekti grąžinamųjų išmokų už eksportuotas prekes, kurios nebuvo patiektos į rinką Sąjungai nepriklausančioje eksporto šalyje, darytina išvada, kad ši sąvoka turi būti aiškinama taip, kad atvejų, kai tokia išmoka būtų galima pasinaudoti, skaičius lieka ribotas (minėto Sprendimo SGS Belgium ir kt. 46 punktas ir pagal analogiją 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading prieš Komisiją , C-38/07 P, Rink. p. I-8599, 60 punktas).
            38. Antra, dėl Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio pasakytina, kad iš Reglamento Nr. 2945/94 pirmos ir antros konstatuojamųjų dalių matyti, jog, atsižvelgiant į patirtį, reikėtų stiprinti kovos su pažeidimais ir ypač sukčiavimais, žalingais Bendrijos biudžetui, priemones, todėl būtina numatyti galimybę susigrąžinti permokėtas sumas ir taikyti sankcijas, nes padaryto pažeidimo subjektyvus aspektas šiuo atžvilgiu nėra svarbus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Käserei Champignon Hofmeister  40 ir 60 punktus). Pagal šį 11 straipsnį eksportuotojas privalo pateikti tikslią deklaraciją, atsižvelgdamas į tai, kad jis yra paskutinis žemės ūkio produktų gamybos, perdirbimo ir eksporto grandinės narys, priešingu atveju taikomos sankcijos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Käserei Champignon Hofmeister  62 ir 81 punktus).
            39. Dėl taikytinos sankcijos Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a ir b punktuose nustatyta, kad jeigu eksportuotojas paprašė sumos, didesnės nei iš tikrųjų eksportuotiems produktams taikoma grąžinamoji išmoka, ši išmoka bus sumažinta puse skirtumo tarp prašomos grąžinamosios išmokos ir iš tikrųjų eksportuotiems produktams taikomos grąžinamosios išmokos arba dvigubu skirtumu tarp prašomos grąžinamosios išmokos ir taikomos grąžinamosios išmokos, jei eksportuotojas sąmoningai pateikia melagingą informaciją.
            40. Taigi tyčios atveju padidėja tik sankcijos griežtumo lygis, o minėto 11 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos a punkte numatyta sankcija taikoma net tuomet, kai nėra eksportuotojo kaltės. Pastaruoju atveju šio straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta sankcija netaikoma tik tais atvejais, kurių baigtinis sąrašas pateiktas jo 1 dalies trečioje pastraipoje (2008 m. balandžio 24 d. Sprendimo AOB Reuter , C-143/07, Rink. p. I-3171, 17 punktas).
            41. Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje išvardytos išimtys yra force majeure  atvejis, tam tikri išimtiniai atvejai, kai susiklosto aplinkybės, kurių eksportuotojas negali kontroliuoti, ir atvejis, kai padaroma su prašoma grąžinamąja išmoka susijusi akivaizdi klaida, kurią pripažįsta kompetentinga valdžios institucija.
            42. Tačiau primintina, kad pagal šias nuostatas eksportuotojas tik atleidžiamas nuo baudų mokėjimo, bet ne nuo iš anksto gautų grąžinamųjų išmokų grąžinimo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo First City Trading ir kt. 46 punktą).
            43. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad negalima Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje numatyto išsamaus sąrašo papildyti nauju atleidimo nuo sankcijos atveju, pagrįstu eksportuotojo kaltės nebuvimu. Net jei eksportuotojo kontrahento padarytas pažeidimas ar klaida gali būti aplinkybės, kurių eksportuotojas negali kontroliuoti, tai yra įprasta komercinė rizika ir verslo sandorių srityje tai negali būti neprognozuojama. Eksportuotojas gali laisvai pasirinkti kontrahentus ir privalo imtis tinkamų atsargumo priemonių, į su jais sudaromas sutartis įrašydamas atitinkamas sąlygas arba sudarydamas atitinkamą draudimo sutartį (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Käserei Champignon Hofmeister  80 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei AOB Reuter  36 punktą).
            44. Šiuo atveju pažymėtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos faktinės aplinkybės negali būti laikomos force majeure , kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 3 dalį.
            45. Aptariama prekė, kuri, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, greičiausiai niekada nebuvo išvežta iš Sąjungos teritorijos, negali būti laikoma sugedusia gabenant, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 3665/87 5 straipsnio 3 dalį.
            46. Be to, Eurofit negali remtis force majeure išimtimi, numatyta Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos pirmoje įtraukoje. Akivaizdu, kad Eurofit kontrahentas buvo nuteistas baudžiamąja tvarka už dokumentų, susijusių su eksporto grąžinamosiomis išmokomis, klastojimą. Pagal šio sprendimo 43 punkte nurodytą teismo praktiką tokia aplinkybė yra įprasta komercinė rizika verslo sandorių srityje, todėl negali būti laikomi neprognozuojama esant sutartiniams santykiams, susijusiems su eksportu, už kurį galima gauti grąžinamąją išmoką.
            47. Be to, konstatuotina, kad net jei į tokį muitinės elgesį, kokiu pagrindinėje byloje kaltinama BIRB, t. y. kad nesuteikė eksportuotojui informacijos ar netgi sąmoningai suteikė klaidingą informaciją, galima atsižvelgti vertinant kai kuriuos išimtinius atvejus, kaip jie suprantami pagal Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos antrą įtrauką, dėl tokio elgesio atitinkamas eksportuotojas negali būti atleidžiamas nuo pareigos grąžinti neteisėtai gautas sumas (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading prieš Komisiją 65 punktą).
            48. Šios išvados nepaneigia minėtas Sprendimas De Haan . To sprendimo 32 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad tyrimo, siekiant nustatyti ir suimti jau įvykdyto ar rengiamo įvykdyti sukčiavimo organizatorius ar bendrininkus, reikalavimai gali visiškai ar iš dalies pateisinti sąmoningą informacijos apie tyrimą neperdavimą pagrindiniam suinteresuotajam asmeniui. To paties sprendimo 53 ir 54 punktuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad būtinybė atlikti tyrimą, nesant atsakingo asmens apgaulės ar aplaidumo, dėl teisingumo priežasčių gali būti ypatinga situacija pagal šios bylos faktinėms aplinkybėms taikytinus teisės aktus, t. y. 1979 m. liepos 2 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1430/79 dėl importo ar eksporto muitų grąžinimo ar atsisakymo juos išieškoti (OL L 175, p. 1), iš dalies pakeisto 1986 m. spalio 7 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3069/86 (OL L 286, p. 1), 13 straipsnio 1 dalį.
            49. Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog toks atvejis, kai muitinė nepraneša eksportuotojui, kad jo kontrahentas galbūt sukčiauja, nėra force majeure  atvejis, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 3665/87 nuostatas, visų pirma pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos pirmą įtrauką. Nors toks informacijos nesuteikimas gali būti išimtinis atvejis, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 3665/87 11 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos antrą įtrauką, dėl jo šis eksportuotojas negali būti atleidžiamas nuo pareigos grąžinti neteisėtai gautas eksporto grąžinamąsias išmokas, nes jis atleidžiamas tik nuo pagal tą patį 11 straipsnį mokėtinų baudų.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            50. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
            Toks atvejis, kai muitinė nepraneša eksportuotojui, kad jo kontrahentas galbūt sukčiauja, nėra force majeure  atvejis, kaip jis suprantamas pagal 1987 m. lapkričio 27 d. Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 3665/87, kuriame nustatomos išsamios bendrosios eksporto grąžinamųjų išmokų už žemės ūkio produktus sistemos taikymo taisyklės, iš dalies pakeistą 1994 m. gruodžio 2 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2945/94, visų pirma pagal šio reglamento 11 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos pirmą įtrauką. Nors toks informacijos nesuteikimas gali būti išimtinis atvejis, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 3665/87, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 2945/94, 11 straipsnio 1 dalies trečios pastraipos antrą įtrauką, dėl jo šis eksportuotojas negali būti atleidžiamas nuo pareigos grąžinti neteisėtai gautas eksporto grąžinamąsias išmokas, nes jis atleidžiamas tik nuo pagal tą patį 11 straipsnį mokėtinų baudų.


2013 m. balanžio 12 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) prieš Europos Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Autorių teisės, susijusios su viešu muzikos kūrinių atlikimu perduodant internetu, palydovais ir kabeliais - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Geografinės rinkos pasidalijimas - Dvišaliai nacionalinių kolektyvinio teisių administravimo organizacijų susitarimai - Suderinti veiksmai, kuriais nepaliekama galimybės išduoti įvairaus repertuaro ir daugelyje teritorijų galiojančias licencijas - Įrodymai - Nekaltumo prezumpcija. # Byla T-419/08.


2013 m. balanžio 12 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL prieš Europos Komisiją. # Konkurencija - Karteliai - Autorių teisės, susijusios su viešu muzikos kūrinių atlikimu perduodant internetu, palydovais ir kabeliais - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Geografinės rinkos pasidalijimas - Dvišaliai nacionalinių kolektyvinio teisių administravimo organizacijų susitarimai - Suderinti veiksmai, kuriais nepaliekama galimybės išduoti įvairaus repertuaro ir daugelyje teritorijų galiojančias licencijas - Įrodymai - Nekaltumo prezumpcija. # Byla T-417/08.


1993 m. spalio 28 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Zunis Holding SA ir Finan Srl ir Massinvest SA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Priimtinumas. # Byla T-83/92.


2002 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Alexandre Tilgenkamp prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Pranešimas apie laisvą darbo vietą. # Byla T-158/01.


1992 m. gegužės 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę. # Įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva EEB. # Byla C-190/90.


2002 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Tetra Laval BV prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Byla T-80/02.


title: 2015 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Tallinna Ettevõtlusamet prieš Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#Tallinna ringkonnakohus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Netiesioginiai mokesčiai – Akcizai – Direktyva 2008/118/EB – 1 straipsnio 2 dalis – Akcizu apmokestinamas skystasis kuras – Mažmeninės prekybos mokestis – Sąvoka „specialus tikslas“ – Iš anksto nustatyta paskirtis – Viešojo transporto organizavimas miesto teritorijoje.#Byla C-553/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. kovo 5 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Netiesioginiai mokesčiai — Akcizai — Direktyva 2008/118/EB — 1 straipsnio 2 dalis — Akcizu apmokestinamas skystasis kuras — Mažmeninės prekybos mokestis — Sąvoka „specialus tikslas“ — Iš anksto nustatyta paskirtis — Viešojo transporto organizavimas miesto teritorijoje“
      Byloje C‑553/13
      dėl Tallinna ringkonnakohus (Estija) 2013 m. spalio 15 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. spalio 16 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Tallinna Ettevõtlusamet

      prieš

         Statoil Fuel & Retail Eesti AS

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (pranešėjas) ir C. G. Fernlund,
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Tallinna Ettevõtlusamet, atstovaujamos advokaat T. Pikamäe,

               —

                  Statoil Fuel & Retail Eesti AS, atstovaujamos advokaadid C. Ginter ir V. Puolakainen,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bakopoulos,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Grønfeldt ir L. Naaber‑Kivisoo,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 2008/118/EB dėl bendros akcizų tvarkos, panaikinančios Direktyvą 92/12/EEB (OL L 9, p. 12), 1 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Tallinna Ettevõtlusamet (Talino verslo tarnyba; toliau – Ettevõtlusamet) ir Statoil Fuel & Retail Eesti AS (toliau – Statoil) dėl pardavimo mokesčio, kurį ši bendrovė sumokėjo 2010 ir 2011 m., grąžinimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2008/118 1 straipsnyje numatyta:
               „1.   Šia direktyva nustatomos bendrosios nuostatos dėl akcizų, kuriais tiesiogiai ar netiesiogiai yra apmokestinamas toliau nurodytų prekių (toliau – akcizais apmokestinamos prekės) vartojimas:

                        a)

                        energetikos produktų ir elektros energijos, kuriuos apima [2003 m. spalio 27 d. Tarybos direktyva 2003/96/EB, pakeičianti Bendrijos energetikos produktų ir elektros energijos mokesčių struktūrą (OL L 283, p. 51; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 405)];

                  <...>
               2.   Specifiniais tikslais valstybės narės gali akcizais apmokestinamas prekes apmokestinti kitais netiesioginiais mokesčiais, jei tie mokesčiai atitinka akcizams ar pridėtinės vertės mokesčiui [toliau – PVM] taikomas Bendrijos mokesčių taisykles, susijusias su mokesčio bazės nustatymu, mokesčio apskaičiavimu, prievolės apskaičiuoti mokestį atsiradimu ir stebėsena, tačiau neįskaitant nuostatų dėl atleidimo nuo mokesčių.
               <...>“

               4

               Direktyvos 2008/118 47 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje patikslinama, kad „[1992 m. vasario 25 d. Tarybos direktyva 92/12/EEB dėl bendros tvarkos, susijusios su akcizais apmokestinamais produktais, ir jų laikymu, judėjimu ir kontrole (OL L 76, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 179)], panaikinama nuo 2010 m. balandžio 1 d.“

               5

               Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
               „[Akcizu apmokestinami] produktai gali būti siekiant specialių tikslų apmokestinami ir kitais netiesioginiais mokesčiais, jeigu šie atitinka akcizams ir PVM taikomas apmokestinimo bazės nustatymo, mokesčio apskaičiavimo, apmokestinimo momento nustatymo ir kontrolės taisykles.“

         Estijos teisė

               6

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1994 m. rugsėjo 21 d. Vietos mokesčių įstatymu (kohalike maksude seadus) buvo leista, be kita ko, vietos valdžios institucijoms numatyti mokestį taikant šio įstatymo 8 straipsnyje išvardytas sąlygas. Šiame straipsnyje „Pardavimo mokestis“ buvo nustatyta:
               „(1)   Pardavimo mokestį moka individualūs verslininkai ir juridiniai asmenys, turintys leidimą prekiauti ar teikti paslaugas savivaldybės ar miesto teritorijoje. Pardavimo mokestį pagal verslo vietą moka prekybininkai, kaip jie suprantami pagal [2004 m. vasario 11 d. Prekybos įstatymą (kaubandustegevuse seadus)], kurie įtraukti į ekonominės veiklos registrą ir kurie verčiasi mažmenine prekyba, restoranų verslu ar kurie teikia paslaugas.
               (2)   Pardavimo mokestis renkamas nuo prekių ar paslaugų, kurias apmokestinamasis asmuo pardavė savivaldybės ar miesto teritorijoje, vertės, nurodytos jų pardavimo kainoje. Prekių ir paslaugų pardavimo kaina pagal šį įstatymą yra Apyvartos mokesčio įstatyme nustatyto apmokestinamojo sandorio apmokestinama vertė be pardavimo mokesčio.
               (3)   Pardavimo mokesčio tarifą nustato savivaldybės ar miesto taryba, tačiau šis tarifas negali viršyti 1 % į kainą įskaičiuotos 2 dalyje nurodytų prekių ar paslaugų vertės.
               <...>
               (6)   Savivaldybės ar miesto administracija gali savivaldybės ar miesto tarybos nustatytomis sąlygomis ir tvarka taikyti pardavimo mokesčio lengvatas arba nuo jo atleisti.“

               7

               Minėtas 8 straipsnis buvo panaikintas nuo 2012 m. sausio 1 d. ir nuo šios datos joks pardavimo mokestis nebenumatytas.

               8

               2009 m. gruodžio 17 d.Tallinna Linnavolikogu (Talino miesto taryba) priėmė Nutarimą Nr. 45 dėl pardavimo mokesčio Taline (müügimaks Tallinnas). Šis nutarimas buvo iš dalies pakeistas 2010 m. balandžio 8 d.Tallinna Linnavolikogu nutarimu Nr. 22 (toliau – Nutarimas Nr. 45).

               9

               Nutarimo Nr. 45 1 straipsnyje „Mokesčio pavadinimas ir objektas“ buvo numatyta:
               „(1)   Šiuo nutarimu Talino mieste įvedamas pardavimo mokestis.
               (2)   Pardavimo mokestis renkamas už prekes ir paslaugas, kurias 2 straipsnyje nustatytus reikalavimus atitinkantis apmokestinamasis asmuo Talino miesto teritorijoje esančioje verslo vietoje arba iš jos versdamasis mažmenine prekyba, restoranų ar paslaugų verslu parduoda arba teikia fiziniams asmenims (išskyrus individualius verslininkus jų verslo reikmėms).“

               10

               Minėto nutarimo 2 straipsnyje „Apmokestinamieji asmenys“ nustatyta:
               „Šiuo mokesčiu apmokestinami prekybininkai, kaip jie suprantami pagal [2004 m. vasario 11 d.] Prekybos įstatymą, atitinkantys visus šiuos reikalavimus:

                        1)

                        prekybininkas įtrauktas į ekonominės veiklos registrą,

                        2)

                        remiantis ekonominės veiklos registro duomenimis, prekybininko verslo vieta yra Talino miesto teritorijoje,

                        3)

                        prekybininkas verčiasi mažmenine prekyba, restoranų ar paslaugų verslu.“

               11

               Nutarimo Nr. 45 4 straipsnyje nustatytas 1 % 1 straipsnio 2 dalyje nurodytų prekių ar paslaugų vertės pardavimo mokesčio tarifas.

               12

               Minėto nutarimo 5 straipsnyje „Atleidimo nuo mokesčio atvejai“ numatyta:
               „Pardavimo mokestis netaikomas tokioms prekėms ir paslaugoms:

                        1)

                        naudojant elektroninę prekybą parduodamoms prekėms ir paslaugoms;

                        2)

                        elektros ir terminei energijai, parduodamai per paskirstymo tinklą, gamtinėms dujoms ir vandeniui;

                        3)

                        prekėms ir paslaugoms, parduodamoms kelionėje laivu, orlaiviu, traukiniu ar autobusu, jei kelionė prasideda ar baigiasi už Talino miesto teritorijos ribų arba jei laivas, orlaivis, traukinys ar autobusas per kelionę būna už Talino teritorijos ribų;

                        4)

                        vaistams, kontracepcijos priemonėms, sanitarijos ir higienos prekėms, medicinos prietaisams ir visoms medicinos priemonėms, nurodytoms 2006 m. gruodžio 4 d. Socialinių reikalų ministro nutarime Nr. 63 <...>;

                        5)

                        duonai, kurios sudėtyje nėra medaus, kiaušinių, sūrio ar vaisių <...>;

                        6)

                        pienui, grietinėlei, pasukoms, rūgpieniui ir grietinei, jogurtams, kefyrui ir kitam fermentuotam ar parūgštintam pienui ar grietinėlei <...>, išskyrus pudros, granulių ar kitos kietos formos pavidalu <...>;

                        7)

                        košėms (homogenizuotoms), skirtoms naudoti kaip mažamečių vaikų maistui <...>, specialiam pienui kūdikiams <...>, pudros ar skysčio formos maistui mažamečiams vaikams, paruoštam mažmeninei prekybai <...>, ir maistui mažamečiams vaikams, kuriame yra pieno ir pieno produktų <...>;

                        8)

                        kūdikių sauskelnėms <...>;

                        9)

                        4–12 metrų ilgio valtims, jachtoms ir greitaeigėms valtims, kurioms taikoma techninė kontrolė.“

               13

               Be to, Talino savivaldybė laiške nurodė, kad cigarečių pardavimas taip pat atleistas nuo pardavimo mokesčio.

               14

               Nutarimo Nr. 45 13 straipsnyje numatyta, kad nutarimas taikytinas nuo 2010 m. birželio 1 d.

               15

               2010 m. birželio 22 d.Tallinna Linnavolikogu priėmė Nutarimą Nr. 39 dėl 2010 m. Talino miesto biudžeto pakeitimo ir pirmojo papildymo (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Šiuo nutarimu, įsigaliojusiu 2010 m. birželio 25 d., buvo iš dalies pakeistas Nutarimas Nr. 45 į jį įtraukiant tokį 91 straipsnį:
               „Pardavimo mokestis renkamas siekiant vykdyti [1993 m. birželio 2 d. Vietos savivaldos organizavimo įstatymo (kohaliku omavalitsuse korralduse seadus; toliau – Vietos savivaldos organizavimo įstatymas)] 6 straipsnio 1 dalyje nurodytą keleivių vežimą viešuoju transportu Talino miesto teritorijoje. Pardavimo mokesčio įplaukos specialiai skiriamos šiam tikslui pasiekti.“

               16

               2010 m. rugsėjo 9 d.Tallinna Linnavolikogu priėmė Nutarimą Nr. 46 dėl 2011 m. Talino miesto biudžeto (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). Šio nutarimo 10 straipsnyje pakartojama minėto 91 straipsnio formuluotė.

               17

               2011 m. gruodžio 15 d.Tallinna Linnavolikogu priėmė Nutarimą Nr. 43, kuriuo iš dalies pakeistas Nutarimas Nr. 45, patikslinant, kad paskutinis mokestinis laikotarpis yra ketvirtas 2011 m. ketvirtis. Nuo 2011 m. gruodžio 31 d. netaikomas pardavimo mokestis Talino mieste, vadovaujantis 1994 m. rugsėjo 21 d. Įstatymo dėl vietos mokesčių pakeitimu.

               18

               Vietos savivaldos organizavimo įstatymo 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Vietos valdžios institucijų užduotis – savivaldybės ar miesto teritorijoje organizuoti <...> savivaldybės ar miesto viešąjį transportą <...>, jei ši užduotis nėra patikėta atlikti kitiems subjektams.“

               19

               2000 m. sausio 26 d. Įstatymo dėl viešojo transporto (ühistranspordi seadus) 3 straipsnio 2 dalies 2 punkte numatyta:
               „(2)   Viešojo transporto organizavimo koncepcijos tikslas yra:
               <...>

                        2)

                        skatinti preferencinį viešojo transporto naudojimą, palyginti su automobiliais ir kitomis individualiomis transporto priemonėmis, taip sumažinant transporto neigiamą poveikį aplinkai ir su tuo susijusią grėsmę sveikatai, prisidedant prie eismo įvykių ir spūsčių prevencijos.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               20

               Kaip matyti iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, viena iš Statoil veiklos rūšių yra mažmeninė prekyba skystuoju kuru; ši prekė apmokestinta akcizu. 2010 m. liepos 20 d., 2010 m. spalio 20 d. ir 2011 m. sausio 25 d. ji deklaravo apyvartą, gautą pardavus prekes ir paslaugas, kurioms taikomas pardavimo mokestis atitinkamai už 2010 m. birželio mėn. ir tų pačių metų trečiąjį ir ketvirtąjį ketvirtį.

               21

               2010 m. rugsėjo 22 d., 2010 m. spalio 26 d. ir 2011 m. vasario 7 d.Statoil pateikė patikslintas deklaracijas, kuriose ji iš savo anksčiau deklaruotos apyvartos atėmė apyvartą, gautą pardavus akcizu apmokestintas prekes. 2010 m. rugsėjo 22 d., 2010 m. spalio 28 d. ir 2011 m. vasario 9 d.Statoil pateikė prašymus dėl mokesčio grąžinimo Ettevõtlusamet.

               22

               2010 m. spalio 19 d., 2010 m. lapkričio 9 d. ir 2011 m. kovo 4 d. sprendimais Ettevõtlusamet atmetė šiuos prašymus. Be to, paskutiniu sprendimu Ettevõtlusamet nustatė, kad už 2010 m. ketvirtąjį ketvirtį Statoil turėjo sumokėti papildomą sumą.

               23

               2010 m. lapkričio 19 d.Statoil pareiškė ieškinį Tallinna halduskohus (Talino administracinis teismas), kuriuo iš esmės prašoma panaikinti 2010 m. spalio 19 d. ir lapkričio 9 d. Ettevõtlusamet sprendimus ir įpareigoti iš naujo išnagrinėti 2010 m. rugsėjo 22 d. ir spalio 28 d. prašymus dėl mokesčio grąžinimo arba nedelsiant grąžinti permoką, nurodytą šiuose prašymuose dėl mokesčio grąžinimo. Savo ieškinyje Statoil nurodė, be kita ko, tai, kad Nutarimo Nr. 45 1 straipsnio 2 dalis prieštaravo Sąjungos teisei, nes ja įpareigojama sumokėti prekių ir paslaugų pardavimo mokestį mažmeninės prekybos srityje nenumatant išimties akcizu apmokestinamoms prekėms. 2011 m. balandžio 5 d.Statoil pareiškė tame pačiame teisme panašų ieškinį dėl 2011 m. kovo 4 d.Ettevõtlusamet sprendimo. Tallinna halduskohus sujungė šiuos ieškinius.

               24

               2011 m. spalio 19 d. sprendimu Tallinna halduskohus panaikino tris minėtus Ettevõtlusamet sprendimus ir įpareigojo ją iš naujo išnagrinėti aptariamus prašymus dėl mokesčio grąžinimo. Grįsdamas savo sprendimą Tallinna halduskohus iš esmės nurodė, kad negali būti laikoma, jog pardavimo mokesčiu siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį.

               25

                  Ettevõtlusamet pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, be kita ko, tvirtindama, kad pardavimo mokestis renkamas turint specialų tikslą, t. y. skatinti viešąjį transportą ir todėl sumažinti kelių eismo intensyvumą ir jo neigiamą poveikį aplinkai, kad Talino miestas naudoja šį mokestį viešojo transporto kokybei gerinti ir kad minėtu mokesčiu siekiama tiek apsunkinti tam tikrų prekių ir paslaugų, galinčių padidinti viešąsias išlaidas arba sukelti neigiamų išorinių padarinių, vartojimą, tiek finansuoti bendrojo intereso paslaugas.

               26

                  Statoil prašo atmesti apeliacinį skundą, konkrečiai tvirtindama, kad taikytinuose teisės aktuose numatytas tikslas yra viešojo transporto organizavimas, o ne jo skatinimas, kaip tai tvirtina Ettevõtlusamet.

               27

                  Tallinna ringkonnakohus (Talino apeliacinis teismas) mano, kad siekiant įrodyti, jog mokestis, renkamas už akcizu apmokestinamas prekes, buvo naudojamas nurodytam specialiam tikslui, Ettevõtlusamet neturi pateikti kitų įrodymų, išskyrus tuos, kurie išplaukia iš miesto biudžeto. Šiuo atveju jis nurodė, kad nėra jokio pagrindo tvirtinti, kad pardavimo mokestis nebuvo naudojamas atsižvelgiant į šį specialų tikslą.

               28

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad specialų tikslą turintys mokesčiai paprastai skirti tam tikrų prekių ir paslaugų, galinčių padidinti socialines išlaidas arba sukelti neigiamų išorinių padarinių, pvz. neigiamą poveikį aplinkai, vartojimui apsunkinti arba siekiant finansuoti tam tikras bendrojo intereso paslaugas (pavyzdžiui, turizmui, sportui ar kultūrai skatinti). Todėl tokie mokesčiai yra priemonė, kurią valdžios institucijos naudoja, kad paveiktų vartotojų elgesį, skatindamos juos vengti vartoti tam tikras prekes, taikydamos tokius mokesčius išlaidoms.

               29

               Tačiau Tallinna ringkonnakohus mano, kad jo sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikimo dieną Teisingumo Teismo praktikoje nebuvo pateiktas aiškus atsakymas į klausimą, ar netiesioginis mokestis turi specialų tikslą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, jei jis renkamas siekiant finansuoti konkrečią užduotį, tenkančią vietos valdžios institucijoms, remiantis įstatymu ir ar šios užduoties finansavimas taip pat užtikrinamas, jei šis mokestis nėra renkamas. Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad visos įplaukos iš pardavimo mokesčio turėjo poveikį viešojo transporto organizavimui, o tai gali sumažinti taršą ir padidinti bendrą gerovę.

               30

               Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl minėto mokesčio rinkimo laikotarpiu, kai to paties mokesčio specialus tikslas nebuvo aiškiai numatytas teisės aktuose, teisėtumo, šiuo aspektu jis nurodo, kad tik per mokestinį laikotarpį, kuris yra ginčo dalykas, t. y. nuo 2010 m. birželio 25 d., 91 straipsnis buvo įtrauktas į Nutarimą Nr. 45.

               31

               Šiomis aplinkybėmis Tallinna ringkonnakohus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar viešojo transporto organizavimo vietos savivaldos institucijos administruojamoje teritorijoje finansavimas gali būti laikomas specialiu tikslu, kaip jis suprantamas pagal [Direktyvos 2008/118] 1 straipsnio 2 dalį, jei šios funkcijos vykdymas ir finansavimas priskiriamas prie vietos savivaldos institucijos pareigų?

                        2.

                        Jei atsakymas į šį klausimą būtų teigiamas, ar [Direktyvos 2008/118] 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal šią nuostatą nedraudžiama vidaus teisėje numatyti netiesioginį mokestį, taikomą akcizu apmokestinamas prekes parduodant galutiniam vartotojui ir naudojamą tik viešajam transportui organizuoti, jei viešojo transporto organizavimas yra vietos savivaldos institucijos, turinčios teisę rinkti mokesčius, pareiga, kuri turi būti vykdoma neatsižvelgiant į tokį netiesioginį mokestį, o viešojo transporto organizavimo finansavimo apimtis galiausiai nepriklauso nuo surinkto mokesčio, nes viešajam transportui organizuoti skiriamos sumos dydis nustatomas tiksliai, taigi tuo atveju, jei pajamos iš netiesioginio mokesčio yra didesnės, atitinkamai mažiau lėšų viešajam transportui organizuoti skiriama iš viešųjų lėšų, ir atvirkščiai – kai pardavimo mokesčio surenkama mažiau, vietos savivaldos institucija turi padidinti viešajam transportui organizuoti skiriamų lėšų kiekį, tačiau tuo atveju, kai įplaukos iš mokesčių neatitinka prognozių, viešojo transporto organizavimo išlaidų sumą galima pakoreguoti keičiant vietos savivaldos institucijos biudžetą?

                        3.

                        Jei atsakymas į antrąjį klausimą būtų teigiamas, ar [Direktyvos 2008/118] 1 straipsnio 2 dalį reikia aiškinti taip, kad pagal šią nuostatą leidžiama akcizu apmokestinamas prekes papildomai apmokestinti netiesioginiu mokesčiu, kurio paskirtis nustatyta po to, kai atsirado pareiga mokėti šį mokestį?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo ir antrojo klausimų

               32

               Savo pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji leidžia manyti, kad mokesčiu, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, kiek jis taikomas akcizu apmokestinamo skystojo kuro mažmeninei prekybai, siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nes jis skirtas viešojo transporto organizavimui finansuoti savivaldybės, kuri nustato šį mokestį, teritorijoje, o ši savivaldybė, nepriklausomai nuo minėto mokesčio egzistavimo, turi pareigą vykdyti ir finansuoti šią veiklą, o įplaukos iš šio mokesčio naudojamos išimtinai siekiant vykdyti šią veiklą.

               33

               Visų pirma reikia pažymėti, kad iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad pagrindinė byla, kuri susijusi su pardavimo mokesčiu tik tiek, kiek jis taikomas skystojo kuro mažmeninei prekybai, grindžiama neginčijama prielaida, kad ši prekė priskirtina sąvokai „akcizu apmokestinama prekė“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 1 dalį. Prireikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas privalo tai patikrinti. Bet kuriuo atveju, kadangi Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą dėl prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktų faktinių ir teisinių vertinimų (žr. Sprendimo B., C‑306/09, EU:C:2010:626, 47 punktą ir Sprendimo Kastrati, C‑620/10, EU:C:2012:265, 38 punktą), jis, atlikdamas savo analizę, šiuo atveju remsis ta pačia prielaida.

               34

               Be to, nors Direktyva 2008/118, vienintele taikoma ratione temporis pagrindinei bylai, nuo 2010 m. balandžio 1 d. buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 92/12, iš Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalies ir Direktyvos 92/12 3 straipsnio 2 dalies formuluočių išplaukia, kad šių nuostatų apimtis iš esmės nesiskiria. Iš to darytina išvada, kad Teisingumo Teismo praktika, susijusi su pastarąja nuostata, ir toliau taikoma tiek, kiek tai susiję su Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalimi.

               35

               Remiantis kartu skaitomomis pastarosios direktyvos 1 straipsnio 1 ir 2 dalimis, pagal šią direktyvą akcizu apmokestinamos prekės gali būti apmokestintos netiesioginiu mokesčiu, ne šia direktyva numatytu akcizu, jei, viena vertus, šiuo apmokestinimu siekiama vieno ar kelių specialių tikslų ir, antra, jei jis atitinka akcizams ir PVM taikomas Sąjungos apmokestinimo bazės nustatymo, mokesčio apskaičiavimo, apmokestinimo momento nustatymo ir kontrolės taisykles, į kurias neįtrauktos nuostatos dėl atleidimo nuo mokesčio.

               36

               Šios dvi sąlygos, kuriomis siekiama išvengti papildomų netiesioginių mokesčių, neteisėtai kliudančių prekybai, kaip matyti iš tos pačios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies formuluotės, yra kumuliacinės (pagal analogiją žr. Sprendimo Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, 22 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               37

               Kalbant apie pirmąją iš šių sąlygų, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad specialus tikslas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, yra tikslas, kuris nėra vien biudžetinis (pagal analogiją žr. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑434/97, EU:C:2000:98, 19 punktą ir Sprendimo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 23 punktą ir juose nurodytą teismo praktiką).

               38

               Vis dėlto, kadangi bet kuriuo mokesčiu neišvengiamai siekiama biudžetinio tikslo, vien aplinkybės, kad mokesčiu siekiama biudžetinio tikslo, negali savaime pakakti, kad būtų atmesta galimybė (priešingu atveju Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalis netektų prasmės) šį mokestį laikyti mokesčiu, kuriuo taip pat siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą (pagal analogiją žr. Sprendimo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 27 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               39

               Todėl, nors išankstinis įplaukų iš mokesčio priskyrimas vietos valdžios institucijoms tam, kad jos finansuotų joms priskirtą kompetenciją, gali būti aplinkybė, į kurią reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar egzistuoja specialus tikslas, tačiau vien toks priskyrimas, kuris tėra susijęs su valstybės narės biudžeto vidaus organizavimo tvarka, negali būti pakankama sąlyga šiuo klausimu, nes kiekviena valstybė narė gali nuspręsti skirti įplaukas iš mokesčio nustatytoms išlaidoms finansuoti, neatsižvelgiant į siekiamą tikslą. Priešingu atveju bet kuris tikslas galėtų būti laikomas specialiu, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, o tai panaikintų šia direktyva nustatyto suderinto akcizo veiksmingumą ir prieštarautų principui, kad nukrypti leidžianti nuostata, kaip antai šio 1 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinama siaurai (pagal analogiją žr. Sprendimo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 28 ir 29 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               40

               Todėl specialaus tikslo buvimas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, negali būti nustatytas vien dėl įplaukų iš nagrinėjamo mokesčio skyrimo bendrosioms išlaidoms, tenkančioms viešosios valdžios institucijai tam tikroje srityje, finansuoti. Iš tiesų, priešingu atveju minėtas tariamas specialus tikslas negalėtų būti atskirtas nuo visiškai biudžetinio tikslo.

               41

               Tam, kad remiantis iš anksto nustatyta įplaukų iš mokesčio, taikomo akcizu apmokestinamoms prekėms, paskirtimi būtų galima manyti, jog šiuo mokesčiu siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal tą pačią nuostatą, reikia, kad pačiu nagrinėjamu mokesčiu būtų siekiama užtikrinti nurodyto specialaus tikslo įgyvendinimą, taigi, kad būtų tiesioginis ryšys tarp įplaukų iš mokesčio naudojimo ir minėto specialaus tikslo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 30 punktą).

               42

               Nesant tokio iš anksto nustatyto įplaukų paskirties mechanizmo, mokestis, taikomas akcizu apmokestinamoms prekėms, gali būti laikomas mokesčiu, kuriuo pačiu siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, tik jeigu šis mokestis nustatytas, kiek tai susiję su jo struktūra, visų pirma, su apmokestinimo sritimi ar mokesčio tarifu, taip, kad juo daroma įtaka mokesčių mokėtojų elgesiui, leidžiant įgyvendinti nurodytą specialų tikslą, pavyzdžiui, numatant didelius mokesčius tam tikroms prekėms, kad būtų atgrasyta nuo jų vartojimo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 32 punktą).

               43

               Šiuo atveju iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad įplaukas iš pardavimo mokesčio, kuris, bet to, renkamas už daugumą prekių ir paslaugų, parduodamų galutiniams vartotojams Talino miesto teritorijoje, Talino miestas naudojo jo kompetencijos, susijusios su viešojo transporto organizavimu jo teritorijoje, įgyvendinimui (ši kompetencija jam priskirta pagal Vietos savivaldos organizavimo įstatymo 6 straipsnio 1 dalį) finansuoti ir jos buvo naudojamos išimtinai šiam tikslui.

               44

               Nors tai iš tiesų gali būti aplinkybė, į kurią reikia atsižvelgti siekiant nustatyti specialaus tikslo, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalį, buvimą remiantis šios sprendimo 39 punkte priminta Teisingumo Teismo praktika, reikia konstatuoti, kad ši paskirtis susijusi su Talino miestui tenkančiomis bendromis išlaidomis, neatsižvelgiant į pagrindinėje byloje nagrinėjamo mokesčio buvimą. Taigi tokios bendrosios išlaidos gali būti finansuojamos pajamomis iš bet kokio pobūdžio mokesčių. Todėl nurodytas specialus tikslas, t. y. viešojo transporto organizavimo Talino miesto teritorijoje finansavimas, neturėtų būti atskirtas nuo visiškai biudžetinio tikslo.

               45

               Be to, net laikant, kad, pirma, įrodytas Ettevõtlusamet ir Graikijos vyriausybės tvirtinimas, kad iš esmės pardavimo mokesčiu, kiek jis taikomas akcizu apmokestinamam skystajam kurui, veiksmingai organizuojant viešąjį transportą siekiama aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos, ir, antra, kad tai nėra paprastos bendrosios išlaidos, kurios gali būti finansuojamos bet kurios rūšies mokesčiais (šiuo klausimu, kiek tai susiję su sveikatos išlaidomis apskritai, žr. Sprendimo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, 31 punktą), reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai nenumato jokio iš anksto numatytos įplaukų iš šio mokesčio paskirties mechanizmo, kiek jis taikomas akcizu apmokestinamam skystajam kurui, tokiems aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos tikslams. Šiuo aspektu paprasta pagrindinėje byloje nagrinėjamų įplaukų paskirtis organizuoti viešąjį transportą neturėtų būti laikoma leidžiančia nustatyti tiesioginį ryšį, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 41 punkte primintą Teisingumo Teismo praktiką, tarp, pirma, įplaukų iš minėto mokesčio naudojimo ir, antra, aplinkos ir visuomenės sveikatos apsaugos tikslų.

               46

               Be to, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos neišplaukia ir, iš esmės, nebuvo tvirtinama jam pateiktose rašytinėse pastabose, kad pardavimo mokestis, kiek jis taikomas akcizu apmokestinamam skystajam kurui, atitinka šio sprendimo 42 punkte primintas sąlygas, t. y. kad, atsižvelgiant į jo struktūrą, jis nustatytas taip, kad atgraso mokesčių mokėtojus nuo šio skystojo kuro naudojimo ar kad juos skatina veikti taip, kad pasekmės mažiau kenktų aplinkai ar visuomenės sveikatai, o ne taip, kaip mokesčių mokėtojai elgtųsi nesant minėtam mokesčiui.

               47

               Atsižvelgiant į visus prieš tai išdėstytus samprotavimus į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip: Direktyvos 2008/118 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji neleidžia manyti, jog mokesčiu, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, kiek jis taikomas akcizu apmokestinamo skystojo kuro mažmeninei prekybai, siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nes juo siekiama finansuoti viešojo transporto organizavimą savivaldybės, kuri nustato šį mokestį, teritorijoje, o ši savivaldybė, nepriklausomai nuo minėto mokesčio egzistavimo, turi pareigą vykdyti ir finansuoti šią veiklą, o įplaukos iš šio mokesčio naudojamos išimtinai siekiant vykdyti šią veiklą. Todėl minėta nuostata turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais nustatomas toks mokestis už akcizu apmokestinamo skystojo kuro mažmeninę prekybą.

         Dėl trečiojo klausimo

               48

               Atsižvelgiant į pateiktus atsakymus į pirmąjį ir antrąjį klausimus, į trečiąjį klausimą atsakyti nereikia.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               49

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2008 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyvos 2008/118/EB dėl bendros akcizų tvarkos, panaikinančios Direktyvą 92/12/EEB, 1 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ji neleidžia manyti, jog mokesčiu, kaip antai nagrinėjamu pagrindinėje byloje, kiek jis taikomas akcizu apmokestinamo skystojo kuro mažmeninei prekybai, siekiama specialaus tikslo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nes juo siekiama finansuoti viešojo transporto organizavimą savivaldybės, kuri nustato šį mokestį, teritorijoje, o ši savivaldybė, nepriklausomai nuo minėto mokesčio egzistavimo, turi pareigą vykdyti ir finansuoti šią veiklą, o įplaukos iš šio mokesčio naudojamos išimtinai siekiant vykdyti šią veiklą. Todėl minėta nuostata turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais nustatomas toks mokestis už akcizu apmokestinamo skystojo kuro mažmeninę prekybą.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: estų.


title: 2009 m. rugsėjo 23 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Muitų sąjunga - Išorinio Bendrijos tranzito operacijos - Trečiosioms šalims skirti tabako ir etilo alkoholio kroviniai - Sukčiavimas - Prašymas atsisakyti išieškoti importo muitus - Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 239 straipsnis - Reglamento (EEB) Nr. 2454/93 905 straipsnis - Teisingumo išlyga - Ypatingos situacijos buvimas - Visuotinė garantija.#Byla T-385/05.

text:
      2009 m. rugsėjo 23 d. Pirmosios instancijos teismo (septintoji kolegija) sprendimas Transnáutica prieš Komisiją
      (Byla T‑385/05)
      „Muitų sąjunga – Išorinio Bendrijos tranzito operacijos – Trečiosioms šalims skirti tabako ir etilo alkoholio kroviniai – Sukčiavimas – Prašymas atsisakyti išieškoti importo muitus – Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 239 straipsnis − Reglamento (EEB) Nr. 2454/93 905 straipsnis − Teisingumo išlyga − Ypatingos
         situacijos buvimas – Visuotinė garantija“

      Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo arba eksporto muitų grąžinimas arba atsisakymas juos išieškoti – Reglamento Nr. 2454/93 905 straipsniu įtvirtinta teisingumo išlyga – Ypatingos situacijos buvimas – Taikymo sritis (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 239 straipsnis; Komisijos reglamento Nr. 2454/93 905 straipsnis) (žr. 48–61 punktus)
      Dalykas

               Prašymas panaikinti 2005 m. liepos 6 d. Komisijos sprendimą REM 05/2004, kuriuo atsisakyta grąžinti arba išieškoti tam tikrus
                  muitus.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2005 m. liepos 6 d. Komisijos sprendimą REM 05/2004.

                  2.

                  	Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.


title: 2011 m. rugsėjo 27 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Mustapha El Jirari Bouzekri prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo NC NICKOL paraiška - Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas NIKE - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybės supainioti nebuvimas - Žymenų panašumo nebuvimas - Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis. # Byla T-207/09.

text:
      2011 m. rugsėjo 27 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas El Jirari Bouzekri prieš VRDT – Nike International (NC NICKOL)
      (Byla T‑207/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo NC NICKOL paraiška – Ankstesnis vaizdinis Bendrijos prekių ženklas NIKE – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas – Žymenų panašumo nebuvimas – Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus gerą vardą turinčio prekių ženklo savininko protestas – Ankstesnio gerą vardą turinčio prekių ženklo apsauga, kurios taikymas išplėstas nepanašioms prekėms arba paslaugoms – Sąlygos (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 dalis) (žr. 29–31 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2009 m. vasario 25 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (VRDT) antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 554/2008‑2),
                  susijusio su protesto procedūra tarp

               Nike International Ltd
               ir Mustapha El Jirari Bouzekri.
            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2009 m. vasario 25 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) antrosios
                     apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 554/2008‑2).

                  2.

                  	VRDT padengia savo, taip pat Mustapha El Jirari Bouzekri bylinėjimosi išlaidas. Nike International Ltd padengia savo bylinėjimosi
                     išlaidas.


2002 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Cura Anlagen GmbH prieš Auto Service Leasing GmbH (ASL). # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Handelsgericht Wien - Austrija. # Byla C-451/99.


title: 2011 m. gegužės 10 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Maurice Emram prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo G paraiška - Ankstesni vaizdiniai nacionaliniai ir Bendrijos prekių ženklai G - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybė supainioti - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas. # Byla T-187/10.

text:
      2011 m. gegužės 10 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Emram prieš VRDT – Guccio Gucci (G)
      (Byla T‑187/10)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo G paraiška – Ankstesni vaizdiniai nacionaliniai ir Bendrijos prekių ženklai G – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1  dalies b punktas“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Žymenys, galintys sudaryti prekių ženklą – Žymenys,
            sudaryti iš raidės ar raidžių kombinacijos – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo,
            įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių
            ženklu – Vertinimo kriterijai (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 4, 7 straipsniai ir 8 straipsnio 1  dalies b punktas) (žr.
            49 punktą)
      2.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Galimybė supainioti
            su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1  dalies b punktas) (žr. 55, 74, 78 punktus)
      Dalykas

         Ieškinys dėl 2010 m. vasario 11 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1281/2008‑1), susijusio su protesto
                  procedūra tarp

               Guccio Gucci SpA
               ir Maurice Emram.
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Maurice Emram

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               vaizdinis prekių ženklas G 9, 18 ir 25 klasių prekėms – paraiška Nr. 2421402

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Guccio Gucci SpA

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               vaizdiniai nacionaliniai ir Bendrijos prekių ženklai G 9, 18 ir 25 klasių prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               atmesti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               panaikinti Protestų skyriaus sprendimą ir atmesti prekių ženklo paraišką

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Maurice Emram bylinėjimosi išlaidas.


2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Krupp Thyssen Stainless GmbH ir Acciai speciali Terni SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija - Bauda. # Sujungtos bylos T-45/98 ir T-47/98.


2013 m. balandžio 24 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#CB prieš Europos Komisiją.#Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Atviras konkursas – Pranešimas apie konkursą EPSO/AD/181/10 – Neleidimas laikyti vertinimo egzaminų.#Byla F-73/11.