title: 2015 m. balandžio 30 d. Teisingumo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#SMK kft prieš Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága ir Nemzeti Adó- és Vámhivatal.#Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Direktyva 2006/112/EB – 52 straipsnio c punktas ir 55 straipsnis – Paslaugų teikimo vietos nustatymas – Paslaugos gavėjas, įregistruotas keliose valstybėse narėse kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas – Išsiuntimas ar išgabenimas iš valstybės narės, kurioje fiziškai buvo suteiktos paslaugos.#Byla C-97/14.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C‑97/14
            dėl Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság  (Vengrija) 2014 m. vasario 17 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2014 m. kovo 3 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            SMK kft
            prieš
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága ,
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal
            TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Ó Caoimh, teisėjai C. Toader ir E. Jarašiūnas (pranešėjas),
            generalinė advokatė J. Kokott,
            kancleris A. Calot Escobar,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos G. Koós ir Z. Fehér,
            – Graikijos vyriausybės, atstovaujamos K. Paraskevopoulou ir I. Kotsoni,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos V. Bottka ir L. Lozano Palacios,
            atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1, ir klaidų ištaisymas OL L 347, 2006 12 11, p. 60; toliau – PVM direktyva) 52 straipsnio c punkto ir 55 straipsnio išaiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Vengrijoje įsteigtos bendrovės SMK kft ginčą su Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága  (Dél-alföld regiono mokesčių direkcija prie Nacionalinės iždo ir muitų tarnybos, toliau – Főigazgatóság ) ir Nemzeti Adó- és Vámhivatal  (Nacionalinė iždo ir muitų tarnyba, toliau – NAV) dėl sprendimo, kuriuo SMK kft  įpareigota sumokėti pridėtinės vertės mokestį (toliau – PVM) už 2007–2009 m. ir 2010 m. sausio–kovo mėn. laikotarpius.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Nors dalis pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo susijusi su 2010 m. sausio–kovo mėn. laikotarpiu, kuriam taikytina PVM direktyva, iš dalies pakeista 2008 m. vasario 12 d. Tarybos direktyva 2008/8/EB (OL L 44, p. 11), iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikusiam teismui kyla klausimas tik dėl PVM direktyvos (redakcija, kuri galiojo iki 2010 m. sausio 1 d. prieš pakeičiant šią direktyvą Direktyva 2008/8) 52 straipsnio c punkto ir 55 straipsnio aiškinimo.
            4. Pagal PVM direktyvos 52 straipsnį, esantį jos V antraštinėje dalyje, kurioje reglamentuojama apmokestinamųjų sandorių vieta:
            „Šių paslaugų teikimo vieta yra vieta, kur jos fiziškai suteikiamos:
            < ... >
            c) kilnojamojo materialiojo turto vertinimo [paslaugų] ar tokio turto aptarnavimo paslaugų [paslaugų, kurias sudaro su tokiu turtu susiję darbai].“
            5. Šios direktyvos 55 straipsnis suformuluotas taip:
            „Nukrypstant nuo 52 straipsnio c punkto, laikoma, kad teikiant paslaugas, apimančias kilnojamojo materialiojo turto vertinimo [paslaugas] ar tokio turto aptarnavimo paslaugas [paslaugas, kurias sudaro su tokiu turtu susiję darbai], jas įsigyjantiems asmenims, įregistruotiems PVM mokėtojais kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios teritorijoje paslaugos fiziškai teikiamos, teikimo vieta yra valstybės narės, suteikusios paslaugas įsigyjančiam asmeniui PVM mokėtojo kodą, kurį nurodžius jam buvo suteikta paslauga, teritorijoje.
            Pirmojoje pastraipoje nurodyta leidžianti nukrypti nuostata taikoma tik tuo atveju, kai prekės išsiunčiamos ar išgabenamos [turtas išsiunčiamas ar išgabenamas] iš valstybės narės, kurioje fiziškai buvo suteiktos paslaugos.“
            Vengrijos teisė
            6. 1992 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo Nr. LXXIV ( az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény ), galiojusio 2007 m. (toliau – PVM įstatymas), 15 straipsnio 4 dalyje buvo numatyta:
            „[Šių] paslaugų teikimo vieta yra vieta, kur jos fiziškai suteikiamos:
            < ... >
            c) surinkimo, remonto, techninės priežiūros, atnaujinimo, perdirbimo ar prekių galutinio pagaminimo (operacijos) (išskyrus su nekilnojamuoju turtu susijusias operacijas).
            < ... > “
            7. Šio įstatymo 15/A straipsnio 12–14 dalyse numatyta:
            „12. Kai 15 straipsnio 4 dalies c ir d punktuose nurodytų paslaugų gavėjas yra apmokestinamasis asmuo, kaip mokesčių mokėtojas įregistruotas kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios teritorijoje paslaugos fiziškai teikiamos, teikimo vieta yra valstybės narės, kurioje paslaugas užsakęs asmuo įregistruotas kaip mokesčių mokėtojas, teritorijoje.
            13. 12 dalis netaikoma, jeigu produktai nebuvo išgabenti iš valstybės narės, kurios teritorijoje fiziškai suteiktos paslaugos.
            14. Kai teikimo vieta nustatoma pagal tai, kurios valstybės teritorijoje šiame straipsnyje apibrėžtas paslaugas savo vardu perkantis asmuo ar subjektas įregistruotas, ir kai šis asmuo ar paslaugas užsakęs subjektas kaip mokesčių mokėtojas tuo pačiu metu įregistruotas keliose valstybėse narėse, teikimo vieta laikytina tos valstybės narės, kurios mokesčių institucija šiam asmeniui ar subjektui suteikė mokesčių mokėtojo kodą ir šį kodą jis nurodė įsigydamas šiame straipsnyje nurodytą paslaugą, teritorijoje. Apmokestinamasis asmuo, įsigydamas paslaugą, turi nurodyti kodą, kurį jam suteikė valstybė narė, kurioje jis vykdo veiklą, dėl kurios jis apmokestinamas ir kurią vykdant jam suteikiama paslauga.“
            8. 2007 m. Pridėtinės vertės mokesčio įstatymo Nr. CXXVII, galiojančio nuo 2008 m. sausio 1 d. (toliau – naujasis PVM įstatymas), 42 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
            „Teikiant toliau nurodytas paslaugas, teikimo vieta laikoma vieta, kurioje fiziškai suteikta paslauga:
            < ... >
            d) kurią sudaro su produktais (išskyrus nekilnojamąjį turtą) susiję darbai.“
            9. Pagal naujojo PVM įstatymo 45 1 ir 2 dalis:
            „1. Nukrypstant nuo 42 straipsnio, kai paslaugų, nurodytų 42 straipsnio 1 dalies c ir d punktuose, gavėjas yra apmokestinamasis asmuo, įregistruotas kaip mokesčių mokėtojas kitoje Bendrijos valstybėje narėje nei ta, kurios teritorijoje paslaugos fiziškai teikiamos, šių paslaugų suteikimo vieta yra Bendrijos valstybėje narėje, kurioje gavėjas įregistruotas kaip apmokestinamasis asmuo.
            2. 1 dalis taikoma, kai produktai, kurių atžvilgiu buvo suteiktos 42 straipsnio 1 dalies c ir d punktuose nurodytos paslaugos, išsiunčiami arba išgabenami iš Bendrijos valstybės narės, kurioje fiziškai buvo suteiktos šios paslaugos.“
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            10. Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, SMK kft yra įmonių grupės SMK narė, PVM apmokestinama Vengrijoje ir dėl to šioje valstybėje turinti PVM mokėtojo kodą. Šiai grupei priklauso ir Jungtinėje Karalystėje įsteigta bendrovė SMK UK Ltd , kuri iki 2007 m. liepos 30 d. buvo registruota kaip mokesčių mokėtoja ir Jungtinėje Karalystėje, ir Vengrijoje, taigi turėjo Jungtinės Karalystės ir Vengrijos PVM mokėtojo kodus. Belgijoje įsteigta bendrovė SMK Europe NV  (toliau – SMK Europe ), įtraukta Vengrijoje į bendrojo apyvartos mokesčio registrą, taip pat yra minėtos grupės narė ir prekiauja grupės produktais Europoje.
            11. Nuo 2002 m. kovo mėn. SMK UK Ltd.  užsakymu ir jos naudai SMK kft Vengrijoje teikė subrangos paslaugas. SMK UK Ltd  įsigydavo pirminių žaliavų ir detalių, reikalingų galutiniams produktams, t. y. nuotolinio valdymo pulteliams, kurie buvo elektroninių prietaisų sudedamoji dalis, pagaminti. Gamybos mašinų, įrangos ir įrankių savininkė buvo SMK UK Ltd . SMK kft  savo pirminių žaliavų ar galutinių produktų atsargų neturėjo, o tik atliko šių nuotolinio valdymo pultelių surinkimo operacijas.
            12. Surinkti galutiniai produktai likdavo SMK kft patalpose, paslaugų gavėja SMK UK Ltd  juos parduodavo kitai grupės įmonei SMK Europe , o ši savo ruožtu juos parduodavo kitoje valstybėje narėje arba trečiojoje valstybėje įsisteigusiems įgijėjams. SMK kft  buvo SMK UK Ltd  įgaliota tiekti šiuos produktus šiems įgijėjams. Už parduodamus produktus SMK UK Ltd  išrašydavo sąskaitas faktūras – jos prilygo vežimo dokumentams – galutinei produktų įgijėjai, t. y. SMK Europe , bet šie produktai buvo tiesiogiai siunčiami Europos Sąjungoje arba trečiosiose šalyse esantiems galutiniams įgijėjams, kuriems SMK Europe  perparduodavo šiuos produktus. Kiekvienu atveju galutiniai produktai buvo išvežami iš Vengrijos teritorijos, bet į Jungtinę Karalystę niekada nebuvo nugabenti.
            13. SMK kft už suteiktas paslaugas išrašydavo SMK UK Ltd  sąskaitas faktūras, kuriose galutinių produktų gamybos kainą nurodydavo be mokesčio su nuoroda „nepatenka į PVM teritorinio taikymo sritį“. Sąskaitose faktūrose ji nurodydavo SMK UK Ltd  Jungtinės Karalystės PVM mokėtojo kodą.
            14. Bekėšo regiono mokesčių inspekcijos Mokesčių mokėtojų kontrolės skyrius prie Nacionalinės iždo ir muitų tarnybos (toliau – pirmos grandies mokesčių institucija), patikrino SMK kft  PVM deklaracijas už 2007 m. sausio 1 d.–gruodžio 31 d. laikotarpį.
            15. Po šio patikrinimo pirmos grandies mokesčių institucija nusprendė, kad nagrinėjamų subrangos paslaugų teikimo vieta buvo ta vieta, kurioje paslaugos suteiktos fiziškai, t. y. Vengrijoje. Konkrečiai ji nurodė, kad SMK kft  neįrodė, kad galutiniai produktai buvo išsiunčiami iš Vengrijos, dėl to nebuvo įmanoma paslaugų teikimo vieta laikyti Jungtinės Karalystės. Taigi ši mokesčių institucija konstatavo, kad mokestinę skolą sudaro 27 712 000 Vengrijos forintų (HUF), ir įpareigojo SMK kft  ją sumokėti.
            16. SMK kft  skundė pirmos grandies mokesčių institucijos sprendimą Főigazgatóság  tvirtindama, kad buvo tenkinamos PVM įstatymo 15/A straipsnio 12 ir 13 dalyse įtvirtintos sąlygos, todėl išrašomose sąskaitose faktūrose už pagrindinėje byloje nagrinėjamas subrangos paslaugas, kaip teisinius sandorius, įvykdytus ne šio įstatymo teritorinio taikymo srityje, buvo galima nenurodyti PVM. Ji teigė, kad nebuvo pareigos galutinius produktus nugabenti į paslaugų gavėjos valstybę narę.
            17. 2012 m. gruodžio 10 d. sprendimu Főigazgatóság , kuri administracinį skundą nagrinėjo kaip antros grandies mokesčių institucija, paliko nepakeistą pirmos grandies mokesčių institucijos priimtą sprendimą. Ji konstatavo, kad SMK UK Ltd  galutinius produktus pardavė SMK Europe  dar prieš jų išgabenimą, t. y. kai jie dar buvo Vengrijos teritorijoje. Ji nusprendė, kad tokiomis aplinkybėmis šių produktų išgabenimas buvo jų pardavimo, o ne subrangos paslaugų teikimo pasekmė.
            18. Be to, pirmos grandies mokesčių institucija atliko PVM ir pelno mokesčio deklaracijų už 2008 ir 2009 m. ir už 2010 m. sausio–kovo mėn. patikrinimą. Tuo laikotarpiu SMK kft  taip pat teikė SMK UK Ltd  naudai subrangos paslaugas, už kurias sąskaitose faktūrose nenurodė PVM.
            19. Atlikus šio patikrinimo peržiūrą Főigazgatóság  generalinis direktorius konstatavo 107 616 000 HUF dydžio mokestinės SMK kft skolos egzistavimą, skyrė jai 21 523 000 HUF dydžio mokestinę baudą ir įpareigojo sumokėti 38 208 000 HUF dydžio delspinigius. Jis nusprendė, kad pagal naujojo PVM įstatymo 42 straipsnio 1 dalies b–d punktus ir 45 straipsnį subrangos paslaugų, kurias ši bendrovė teikė pirma nurodytu laikotarpiu, teikimo vieta buvo Vengrijoje.
            20. SMK kft  pirmos grandies mokesčių institucijos sprendimą apskundė NAV, o ši 2013 m. sausio 8 d. sprendimu paliko nepakeistą minėtą sprendimą, nes laikė, kad subrangos paslaugų teikimo vieta buvo Vengrijoje.
            21. SMK kft  dėl 2012 m. gruodžio 10 d. Főigazgatóság  sprendimo ir 2013 m. sausio 8 d. NAV sprendimo pateikė skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Pirma, dėl Főigazgatóság  sprendimo SMK kft  tvirtina, be kita ko, kad nustatant paslaugų, kurias sudaro su turtu susiję darbai, teikimo vietą PVM direktyvos 55 straipsnyje nereikalaujama, kad šis turtas būtų pristatytas į paslaugų gavėjo valstybę narę. Jos nuomone, pakanka, kad šis turtas būtų išgabentas ar išsiųstas iš valstybės narės, kurioje jis baigtas gaminti.
            22. SMK kft  pabrėžia, kad, jai baigus teikti paslaugas, galutiniai produktai, kurie buvo parduodami kitose nei Vengrija valstybėse esantiems įgijėjams, dėl šios priežasties iš Vengrijos teritorijos buvo išvežti. Jos manymu, tai, kad paslaugų gavėja, t. y. SMK UK Ltd , 2007 m. buvo registruota Vengrijos PVM mokėtojų registre, nereiškia, jog įforminant jai suteiktas paslaugas turėjo būti nurodytas Vengrijos PVM mokėtojo kodas, nes jos pagrindinė veikla buvo susijusi su kitoje valstybėje narėje esančia buveine. SMK kft  nuomone, PVM įstatymo 15/A straipsnio 14 dalis prieštarauja PVM direktyvai.
            23. Főigazgatóság  tvirtina, kad SMK kft  turėjo įforminti bendrovei SMK UK Ltd suteiktas paslaugas nurodydama pastarosios bendrovės Vengrijos PVM mokėtojo kodą, nes galutiniai produktai, SMK kft pagaminti atlikus darbus, buvo parduodami Vengrijoje. Vadinasi, jos nuomone, paslaugų suteikimo vieta turėjo būti šioje valstybėje narėje, todėl šių paslaugų teikimas negalėjo nepatekti į PVM įstatymo teritorinio taikymo sritį. Galutinių produktų išgabenimas, jos manymu, neturi įtakos aplinkybei, kad už suteiktas paslaugas SMK kft privalėjo sumokėti PVM.
            24. Antra, dėl 2013 m. sausio 8 d. NAV sprendimo SMK kft  mano, kad pagal PVM direktyvą jai negalėjo kilti pareiga sumokėti PVM, nebent būtų remiamasi prieštaraujančiu šiai direktyvai aiškinimu. Jos nuomone, paslaugų gavėja turėjo nuspręsti, kam tenka mokestinė pareiga. Galiausiai atsisakymas neapmokestinti nagrinėjamų paslaugų pažeistų PVM teritorialumo ir neutralumo principus.
            25. NAV tvirtina, kad, siekiant taikyti PVM direktyvos 55 straipsnyje numatytą išimtį, reikia išnagrinėti, ar subrangos paslaugų gavėja turėjo arba turėjo turėti Vengrijos PVM mokėtojo kodą. Šiuo klausimu ji pabrėžia, kad SMK kft  surinkti galutiniai produktai buvo siunčiami ne į valstybę narę, kurios teritorijoje buvo SMK UK Ltd  buveinė, bet parduodami dar Vengrijoje, todėl turi būti laikoma, kad SMK UK Ltd vykdytų pardavimų vieta buvo šios valstybės narės teritorijoje.
            26. Šiomis aplinkybėmis Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság  (Gyula administracinis ir darbo teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar PVM direktyvos (redakcija, galiojusi iki 2010 m. sausio 1 d.) 55 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis taikytinas tik tiems paslaugų gavėjams apmokestinamiesiems asmenims, kurie neįregistruoti kaip PVM mokėtojai arba neprivalėjo būti įregistruoti kaip PVM mokėtojai valstybėje narėje, kurios teritorijoje paslaugos fiziškai teikiamos?
            2. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar nustatant paslaugų teikimo vietą taikytinas tik PVM direktyvos 52 straipsnis?
            3. Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar PVM direktyvos (redakcija, galiojusi iki 2010 m. sausio 1 d.) 55 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kai subrangos paslaugų gavėjas apmokestinamasis asmuo turi PVM mokėtojo kodą arba turėtų jį turėti keliose valstybėse narėse, būtent tik jis pats sprendžia, kurį mokesčio mokėtojo kodą nurodyti įsigyjant paslaugas (įskaitant tą atvejį, kai paslaugos gavėjas apmokestinamasis asmuo laikomas įsisteigusiu paslaugų fizinio suteikimo vietos valstybėje narėje, tačiau PVM mokėtojo kodą taip pat turi ir kitoje valstybėje narėje)?
            4. Jeigu atsakymas į trečiąjį klausimą būtų toks, kad paslaugų gavėjo teisė rinktis yra neribota, ar PVM direktyvos 55 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad:
            – iki 2009 m. gruodžio 31 d. galima laikyti, kad paslauga suteikta nurodžius tą PVM mokėtojo kodą, kurį pasirinko paslaugų gavėjas, jeigu šis asmuo taip pat yra apmokestinamasis asmuo, registruotas (įsteigtas) kitoje valstybėje narėje, o produktai išsiunčiami arba išgabenami iš valstybės narės, kurioje fiziškai suteikta paslauga,
            – nustatant paslaugų teikimo vietą įtakos turi ta aplinkybė, kad paslaugų gavėjas yra kitoje valstybėje narėje įsteigtas apmokestinamasis asmuo, kuris galutinius produktus, juos išsiųsdamas arba išgabendamas iš valstybės narės, kurioje paslauga suteikta, tiekia tarpininkui, kuris savo ruožtu perparduoda prekes trečioje Sąjungos valstybėje narėje, kai subrangos paslaugų gavėjas tų prekių pirmiau į savo paties buveinę neveža?
            5. Jeigu paslaugų gavėjo pasirinkimo teisė nėra neribota, ar PVM direktyvos (redakcija, galiojusi iki 2010 m. sausio 1 d.) 55 straipsnio taikymui įtakos turi:
            – aplinkybės, kuriomis gamybos paslaugų gavėjas įsigyja pirminių žaliavų ir jas perduoda tą gamybą atliksiančiam asmeniui,
            – tai, kurioje valstybėje narėje paslaugos gavėjas apmokestinamasis asmuo parduoda taip pagamintus produktus ir kurios valstybės narės suteiktą mokesčių mokėtojo kodą nurodo,
            – tai, kad, kaip pagrindinės bylos atveju, atlikus gamybos operacijas pagaminti produktai, kai jie dar buvo gamybos vietos šalyje, buvo parduoti kelis kartus sudarant sandorių grandinę, o tada jie buvo iš tos šalies išgabenti tiesiogiai galutinio įgijėjo adresu?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            27. Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vykdant SESV 267 straipsnyje įtvirtintą nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (žr. Sprendimo Douane Advies Bureau Rietveld , C‑541/13, EU:C:2014:2270, 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            28. Šiuo klausimu iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas ginčas dėl subrangos paslaugų teikimo vietos nustatymo PVM tikslais; šias paslaugas Vengrijoje teikė ieškovė pagrindinėje byloje, veikusi SMK UK Ltd , kuri buvo įsteigta Jungtinėje Karalystėje ir kuri buvo produktų, kurie buvo šių paslaugų teikimo objektas, savininkė, užsakymu ir naudai. Iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų taip pat matyti, kad teikiamas nagrinėjamas paslaugas sudarė ieškovės pagrindinėje byloje vykdomas SMK UK Ltd  priklausančių nuotolinio valdymo pultelių surinkimas. Surinkti nagrinėjami galutiniai produktai likdavo Vengrijoje. SMK UK Ltd  juos parduodavo SMK Europe , o ši juos perparduodavo įgijėjams, įsisteigusiems kitoje valstybėje narėje arba trečiojoje valstybėje. Taigi šie galutiniai produktai būdavo išgabenami arba išsiunčiami iš Vengrijos tik po to, kai jie būdavo perparduoti.
            29. Taip pat pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas skiria laikotarpį, kuriuo paslaugų gavėja buvo registruota kaip PVM mokėtoja Vengrijoje ir Jungtinėje Karalystėje, ir laikotarpį, kuriuo ji nebeturėjo Vengrijos PVM mokėtojo kodo.
            30. Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad penkiais prejudiciniais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, iš esmės siekiama sužinoti, ar PVM direktyvos (redakcija, galiojusi iki 2010 m. sausio 1 d.) 55 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas tokioms aplinkybėms, kaip nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai paslaugų gavėjas kaip PVM mokėtojas buvo registruotas ir valstybėje narėje, kurioje buvo fiziškai suteiktos paslaugos, ir kitoje valstybėje narėje, o vėliau – tik šioje kitoje valstybėje narėje ir kai kilnojamasis materialusis turtas, kuris buvo šių paslaugų teikimo objektas, buvo išsiųstas ar išgabentas iš valstybės narės, kurioje šios paslaugos buvo fiziškai suteiktos, ne suteikus šias paslaugas, bet vėliau pardavus šį turtą.
            31. PVM direktyvoje, kuri pakeitė 1977 m. gegužės 17 d. Šeštąją Tarybos direktyvą 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), yra V antraštinė dalis, skirta apmokestinamųjų sandorių vietai. Šioje antraštinėje dalyje esantis 3 skyrius susijęs su paslaugų teikimo vieta, o jo 1 ir 2 skirsniuose nustatytos atitinkamai bendrosios paslaugų apmokestinimo vietos nustatymo taisyklės ir specialiosios nuostatos, susijusios su specifinių paslaugų teikimu. Kaip Direktyvos 77/388 9 straipsnio 2 ir 3 dalyse, PVM direktyvos 44–59 straipsniuose įtvirtintos taisyklės, pagal kurias nustatoma specifinių paslaugų teikimo vieta mokesčių tikslais (žr. Sprendimo Welmory , C‑605/12, EU:C:2014:2298, 37 ir 38 punktus).
            32. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką paslaugų teikimo vietos mokesčių tikslais nustatymo taisyklėmis siekiama išvengti, pirma, jurisdikcijos kolizijos, dėl kurios gali būti dvigubai apmokestinama, ir, antra, pajamų neapmokestinimo (Sprendimo Welmory , C‑605/12, EU:C:2014:2298, 42 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            33. Taigi tokia nuostata, kaip antai PVM direktyvos 55 straipsniu, nustatoma paslaugų teikimo vieta mokesčių tikslais ir valstybių narių jurisdikcijos ribos. Šiuo tikslu minėtoje nuostatoje siekiama racionaliai nustatyti atitinkamų PVM reglamentuojančių nacionalinės teisės aktų taikymo srities ribas, vienodai apibrėžiant paslaugų teikimo vietą mokesčių tikslais (šiuo klausimu žr. Sprendimo Welmory , C‑605/12, EU:C:2014:2298, 50 ir 51 punktus).
            34. Reikia priminti, kad bendra taisyklė, kurią taikant nustatoma paslaugų, kurias sudaro su kilnojamuoju materialiuoju turtu susiję darbai, teikimo vieta mokesčių tikslais, yra įtvirtinta PVM direktyvos 52 straipsnio c punkte, pagal kurį šių paslaugų teikimo vieta yra vieta, kur jos fiziškai suteiktos.
            35. PVM direktyvos 55 straipsnyje nustatyta, kad, nukrypstant nuo šios taisyklės, laikoma, kad teikiant pirma nurodytas paslaugas gavėjams, kurie įregistruoti kaip PVM mokėtojai kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios teritorijoje paslaugos fiziškai teikiamos, paslaugų teikimo vieta yra valstybės narės, suteikusios paslaugų gavėjui PVM mokėtojo kodą, kuris nurodytas įforminant jam suteiktą paslaugą, teritorijoje. Ši leidžianti nukrypti nuostata taikoma tik tuo atveju, kai turtas išsiunčiamas ar išgabenamas iš valstybės narės, kurioje fiziškai buvo suteiktos paslaugos.
            36. Taigi iš PVM direktyvos 55 straipsnio formuluotės matyti, kad šiame straipsnyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata taikoma, jeigu tenkinamos dvi kumuliacinės sąlygos. Pirma, paslaugų gavėjas turi būti „įregistruotas kaip PVM mokėtojas“ kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios teritorijoje šios paslaugos fiziškai suteiktos, ir, antra, turtas turi būti išsiunčiamas ar išgabenamos iš valstybės narės, kurioje fiziškai buvo suteiktos paslaugos.
            37. Kadangi paslaugų teikimo vieta turi būti nustatoma atsižvelgiant tik į faktines aplinkybes, susijusias su nagrinėjamu apmokestinamuoju sandoriu, PVM direktyvos 55 straipsnyje įtvirtinta antroji jame numatytos leidžiančios nukrypti nuostatos taikymo sąlyga turi būti vertinama atsižvelgiant tik į šias aplinkybes, o ne į vėliau galinčius įvykti sandorius.
            38. Todėl, kad būtų galima taikyti PVM direktyvos 55 straipsnį, turtas turi būti išgabentas ar išsiųstas vykdant sandorį, susijusį su paslaugomis, kurias sudaro su šiuo turtu susiję darbai, prieš vykdant, jei reikia, kitą su šiuo turtu susijusį sandorį, apmokestinamą PVM.
            39. Nagrinėjamu atveju, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų ir kaip priminta šio sprendimo 28 punkte, surinkti nagrinėjami galutiniai produktai likdavo Vengrijoje ir iš šios valstybės narės buvo išvežami tik įvykdžius šių produktų pardavimo ir perpardavimo sandorius.
            40. Vadinasi, teikiant pagrindinėje byloje nagrinėjamas paslaugas turtas nebuvo išgabentas ar išsiųstas iš valstybės narės, kurioje šios paslaugos fiziškai suteiktos. Todėl nebuvo tenkinama PVM direktyvos 55 straipsnyje numatyta sąlyga dėl turto išgabenimo ar išsiuntimo. Taigi šių paslaugų teikimo vieta mokesčių tikslais turi būti nustatyta taikant šios direktyvos 52 straipsnio c punktą, pagal kurį ši vieta yra toje valstybėje narėje, kur jos fiziškai suteiktos, t. y. nagrinėjamu atveju – Vengrijoje.
            41. Be to, dėl pirmosios PVM direktyvos 55 straipsnio taikymo sąlygos reikia konstatuoti, kad tai, jog nagrinėjamų paslaugų teikimo laikotarpiu šių paslaugų gavėja buvo registruota kaip PVM mokėtoja tiek Vengrijoje, tiek Jungtinėje Karalystėje, o vėliau – tik pastarojoje valstybėje narėje, neturi įtakos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje priimtinam sprendimui, nes teikiant šias paslaugas turtas iš Vengrijos nebuvo išvežtas ar išgabentas.
            42. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į prejudicinius klausimus reikia atsakyti taip: PVM direktyvos (redakcija, galiojusi iki 2010 m. sausio 1 d.) 55 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, kai paslaugų gavėjas kaip PVM mokėtojas buvo įregistruotas ir valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo fiziškai suteiktos, ir kitoje valstybėje narėje, o vėliau – tik šioje kitoje valstybėje narėje ir kai kilnojamasis materialusis turtas, kuris buvo šių paslaugų teikimo objektas, buvo išsiųstas ar išgabentas iš valstybės narės, kurioje šios paslaugos buvo fiziškai suteiktos, ne suteikus šias paslaugas, bet vėliau pardavus šį turtą.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            43. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
            2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (redakcija, galiojusi iki 2010 m. sausio 1 d.) 55 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas aplinkybėmis, kaip antai nagrinėjamomis pagrindinėje byloje, kai paslaugų gavėjas kaip pridėtinės vertės mokesčio mokėtojas buvo įregistruotas ir valstybėje narėje, kurioje paslaugos buvo fiziškai suteiktos, ir kitoje valstybėje narėje, o vėliau – tik šioje kitoje valstybėje narėje ir kai kilnojamasis materialusis turtas, kuris buvo šių paslaugų teikimo objektas, buvo išsiųstas ar išgabentas iš valstybės narės, kurioje šios paslaugos buvo fiziškai suteiktos, ne suteikus šias paslaugas, bet vėliau pardavus šį turtą.


title: 2009 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC ir Laboratoire Garnier & Cie prieš Bellure NV, Malaika Investments Ltd ir Starion International Ltd.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Jungtinė Karalystė.#Direktyva 89/104/EEB - Prekių ženklai - 5 straipsnio 1 ir 2 dalys - Naudojimas lyginamojoje reklamoje - Teisė uždrausti šį naudojimą - Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo geru vardu - Kenkimas prekių ženklo funkcijoms - Direktyva 84/450/EEB - Lyginamoji reklama - 3a straipsnio 1 dalies g ir h punktai - Lyginamosios reklamos teisėtumo sąlygos - Nesąžiningas pasinaudojimas prekių ženklo žinomumu - Prekės pateikimas kaip imitacijos ar reprodukcijos.#Byla C-487/07.

text:
      Byla C‑487/07
      L'Oréal SA ir kt.
      prieš
      Bellure NV ir kt.
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 89/104/EEB – Prekių ženklai – 5 straipsnio 1 ir 2 dalys – Naudojimas lyginamojoje reklamoje – Teisė uždrausti šį naudojimą – Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo geru vardu – Kenkimas prekių ženklo funkcijoms – Direktyva 84/450/EEB – Lyginamoji reklama – 3a straipsnio 1 dalies g ir h punktai – Lyginamosios reklamos teisėtumo sąlygos – Nesąžiningas pasinaudojimas prekių ženklo žinomumu – Prekės pateikimas kaip imitacijos ar reprodukcijos“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Gerą vardą turintis prekių ženklas – Nepanašioms prekėms ar paslaugoms
            išplėsta apsauga (direktyvos 5 straipsnio 2 dalis) – Išplėstos apsaugos sąlygos
      (Tarybos direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalis)
      2.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Prekių ženklo savininko teisė uždrausti trečiajam asmeniui naudoti
            tapatų ar panašų žymenį tapačioms ar panašioms prekėms ar paslaugoms – Prekių ženklo naudojimas direktyvos 5 straipsnio 1 dalies
            a punkto prasme
      (Tarybos direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalis; Tarybos direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punktas)
      3.        Teisės aktų derinimas – Klaidinanti reklama ir lyginamoji reklama – Direktyva 84/450 – Lyginamoji reklama
      (Tarybos direktyvos 84/450 3 straipsnio 1 dalies g ir h punktai)
      1.        Pirmosios direktyvos 89/104 valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 5 straipsnio 2 dalis turi
         būti aiškinama taip, jog nesąžiningas naudojimasis prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu šios nuostatos prasme
         neleidžia manyti, kad egzistuoja galimybė supainioti ir galimybė pakenkti šiam skiriamajam požymiui ar geram vardui arba,
         bendrai tariant, prekių ženklo savininkui. Nauda, kurią trečiasis asmuo gauna naudodamas žymenį, panašų į gerą vardą turintį
         prekių ženklą, yra gauta nesąžiningai iš šio skiriamojo požymio ar gero vardo, jeigu trečiasis asmuo taip bando pasinaudoti
         gerą vardą turinčio prekių ženklo sėkme tam, kad gautų naudos iš pastarojo patrauklumo, reputacijos bei prestižo, ir be jokios
         finansinės kompensacijos naudotis prekių ženklo savininko komercinio pobūdžio pastangomis šio prekių ženklo įvaizdžiui sukurti
         ir išlaikyti.

      (žr. 50 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas ta prasme, jog registruoto prekių ženklo savininkas
         turi teisę uždrausti tretiesiems asmenims lyginamojoje reklamoje, kuri neatitinka visų Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios
         ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3a straipsnio 1 dalyje išvardytų teisėtumo sąlygų, naudoti
         šiam prekių ženklui tapatų žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms prekėms ar paslaugoms, kurioms minėtas prekių ženklas įregistruotas,
         net jeigu šiuo naudojimu negalima pakenkti esminei prekių ženklo funkcijai – nurodyti prekių ar paslaugų kilmę, su sąlyga,
         kad minėtas naudojimas kenkia arba gali pakenkti kitoms prekių ženklo funkcijoms.

      Pagal Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises
         į jį. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą ši išimtinė teisė leidžia savininkui uždrausti trečiosioms šalims
         be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra
         tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas įregistruotas.

      Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta išimtinė teisė buvo įtvirtinta siekiant suteikti prekių ženklo savininkui
         galimybę apginti savo, kaip šio ženklo savininko, specifinius interesus, t. y. užtikrinti, kad prekių ženklas atliktų savo
         funkcijas, ir todėl naudotis šia teise galima tik jei trečiajam asmeniui naudojant šį žymenį padaroma arba galėtų būti padaryta
         žala prekių ženklo funkcijoms. Šioms funkcijos priskiriama ne tik esminė prekių ženklo funkcija užtikrinti vartotojams prekių
         ar paslaugų kilmę, bet ir kitos jo funkcijos, kaip antai funkcija garantuoti šių prekių ar paslaugų kokybę arba informavimo,
         investavimo ar reklamos funkcijos.

      (žr. 57–58, 65 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3a straipsnio 1 dalis turi
         būti aiškinama taip, jog reklamuotojas, kuris lyginamojoje reklamoje tiesiogiai ar netiesiogiai nurodo, jog prekės, kuriomis
         jis prekiauja, yra prekių, žymimų plačiai žinomu prekių ženklu, imitacijos, pateikia „prekes ar paslaugas kaip imitacijas
         ar reprodukcijas“ šio 3a straipsnio 1 dalies h punkto prasme.

      Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies h punkte įtvirtintos sąlygos specifinis tikslas yra uždrausti reklamuotojui lyginamojoje
         reklamoje nurodyti tai, kad prekės ar paslaugos, kuriomis jis prekiauja ar kurias teikia, yra prekių ženklu žymimų prekių
         ar paslaugų imitacijos ar reprodukcijos. Šiuo atžvilgiu draudžiamos ne tik tos reklaminės žinutės, kurios tiesiogiai atskleidžia
         imitacijos ar reprodukcijos idėją, bet ir tos, kurios, atsižvelgiant į bendrą konkretaus atvejo pateikimą ir ekonominį kontekstą,
         šią idėją tikslinei visuomenei gali perduoti netiesiogiai.

      Šiuo atžvilgiu nesvarbus klausimas, ar reklaminė žinutė parodo, kad kalbama apie visos prekės, žymimos saugomu prekių ženklu,
         imitaciją, ar tik apie esminės jos charakteristikos – šiuo atveju nagrinėjamų prekių kvapo – imitaciją.

      Jeigu lyginamoji reklama, kuri reklamuotojo prekes pateikia kaip prekių ženklu pažymėtų prekių imitacijas, Direktyvoje 84/450
         laikoma pažeidžiančia sąžiningą konkurenciją ir todėl neteisėta, nauda, kurią reklamuotojas gauna iš tokios reklamos, yra
         nesąžiningos konkurencijos pasekmė ir todėl turi būti laikoma nesąžiningai gauta iš šio prekių ženklo žinomumo šios direktyvos
         3a straipsnio 1 dalies g punkto prasme.

      (žr. 75–76, 79–80 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. birželio 18 d.(*)

      „Direktyva 89/104/EEB – Prekių ženklai – 5 straipsnio 1 ir 2 dalys – Naudojimas lyginamojoje reklamoje – Teisė uždrausti šį naudojimą – Nesąžiningas pasinaudojimas ankstesnio prekių ženklo geru vardu – Kenkimas prekių ženklo funkcijoms – Direktyva 84/450/EEB – Lyginamoji reklama – 3a straipsnio 1 dalies g ir h punktai – Lyginamosios reklamos teisėtumo sąlygos – Nesąžiningas pasinaudojimas prekių ženklo žinomumu – Prekės pateikimas kaip imitacijos ar reprodukcijos“
      Byloje C‑487/07
      dėl Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) 2007 m. spalio 22 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2007 m. lapkričio 5 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      L’Oréal SA,

      Lancôme parfums et beauté & Cie SNC,

      Laboratoire Garnier & Cie
      prieš
      Bellure NV,

      Malaika Investments Ltd, veikiančią komerciniu pavadinimu Honeypot cosmetic & Perfumery Sales,

      Starion International Ltd,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai M. Ilešič (pranešėjas), A. Tizzano, A. Borg Barthet ir E. Levits,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2008 m. lapkričio 5 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        L’Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC ir Laboratoire Garnier & Cie, atstovaujamų QC H. Carr ir D. Anderson bei baristerės J. Reid, įgaliotos Baker & McKenzie LLP,

      –        Malaika Investments Ltd ir Starion International Ltd, atstovaujamų QC R. Wyand ir solisitorių H. Porter bei T. Moody‑Stuart,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos T. Harris, vėliau L. Seeboruth, padedamų baristerio S. Malynciz,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues bei A.‑L. During ir B. Beaupère‑Manokha,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos A. Rutkowska ir K. Rokicka,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir I. Vieira da Silva,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils ir H. Krämer,
      susipažinęs su 2009 m. vasario 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių
         narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, p 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., sk. 17,
         t. 1, p. 92–98) 5 straipsnio 1 ir 2 dalių bei 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl klaidinančios ir lyginamosios
         reklamos (OL L 250, p. 17; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., sk. 15, t. 1, p. 227–230 ), iš dalies pakeistos 1997 m.
         spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB (OL L 290, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., sk. 15,
         t. 3, p. 365–369, toliau – Direktyva 84/450), 3a straipsnio 1 dalies aiškinimu.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje dėl ieškinio, kurį L’Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & CieSNC bei Laboratoires Garnier & Cie (toliau kartu vadinamos L’Oréal ir kt.) pareiškė Bellure NV (toliau – Bellure), Malaika Investments Ltd, veikiančiai komerciniu pavadinimu Honey pot cosmetics & Perfumery Sales (toliau – Malaika), ir Starion International Ltd (toliau – Starion) siekdama nubausti pastarąsias už teisių į prekių ženklus pažeidimą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyva 89/104 buvo panaikinta 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/95/EB valstybių narių teisės
         aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (kodifikuota redakcija) (OL L 299, p. 25), įsigaliojusia 2008 m. lapkričio
         28 dieną. Tačiau, atsižvelgiant į faktinių aplinkybių datą, pagrindinėje byloje vis dar taikoma Direktyva 89/104.

      4        Direktyvos 89/104 antra konstatuojamoji dalis suformuluota taip:

      „kadangi apsauga, suteikiama įregistruotam prekių ženklui, kurio funkcija yra nurodyti kilmės vietą, yra absoliuti esant tapatumui
         tarp ženklo ir žymens bei tarp prekių ir paslaugų; kadangi apsauga taip pat suteikiama ir esant ženklo panašumui į žymenį
         ir prekių arba paslaugų panašumui; kadangi būtina pateikti panašumo sąvokos išaiškinimą, kad nebūtų painiavos; kadangi painiavos
         galimybė, kurios įvertinimas priklauso nuo daugelio elementų, ypač nuo prekių ženklo pripažinimo rinkoje, nuo sąsajų, kurios
         gali būti padarytos su naudojamu ar įregistruotu žymeniu, nuo prekių ženklo bei žymens ir jais žymimų prekių ar paslaugų panašumo
         laipsnio, lemia specialias tokios apsaugos sąlygas; kadangi galimybės suklaidinti nustatymo būdai, o ypač įrodinėjimo pareiga,
         yra reguliuojami nacionalinės tvarkos, kuriai ši direktyva netaikoma.“

      5        Direktyvos 89/104 5 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamos teisės“ nurodyta:

      „1.      Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims
         be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:

      a)      bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms
         prekių ženklas yra įregistruotas;

      b)      bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų
         tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu.

      2.      Bet kuri valstybė narė taip pat gali numatyti, jog savininkas turi teisę neleisti trečiosioms šalims be jo sutikimo naudoti
         prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų arba panašų į prekių ženklą, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos nėra panašios
         į tas, kurioms jis buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi gerą vardą valstybėje narėje ir jeigu dėl neteisėto žymens naudojimo
         nesąžiningai naudojamasi prekių ženklo skiriamuoju požymiu arba jo geru vardu, arba jiems kenkiama.

      3.      Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima, inter alia, uždrausti:

      <...>
      b)      siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti
         juo paženklintas paslaugas;

      <...>
      d)      vartoti tokį žymenį komercinės veikos dokumentacijoje arba reklamoje.
      <...>“ (Pataisytas vertimas)
      6        Minėtos direktyvos 6 straipsnio „Prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas“ 1 dalyje numatyta:

      „Prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai prekybos veikloje vartoti:
      <...>
      b)      požymius, susijusius su prekių ir teikiamų paslaugų rūšimi, kokybe, kiekiu, paskirtimi, verte, geografine kilme, prekių pagaminimo
         ar paslaugų suteikimo laiku arba kitomis prekių ir paslaugų charakteristikomis;

      <...>“
      7        Nuostatos dėl lyginamosios reklamos į Direktyvos 84/450 pirminę redakciją buvo įtrauktos Direktyva 97/55.

      8        Direktyvos 97/55 antra, septinta, devinta, vienuolikta, trylikta–penkiolikta ir devyniolikta konstatuojamosios dalys suformuluotos
         taip:

      „(2)      kadangi vidaus rinkos sukūrimas reikš daug didesnę galimybę pasirinkti; kadangi, atsižvelgiant į tai, kad vartotojai gali
         ir privalo kuo geriau naudotis vidaus rinka, o reklama yra labai svarbi priemonė visų prekių ir paslaugų realizavimo tikrajai
         rinkai Bendrijoje sukurti, pagrindinės nuostatos, reglamentuojančios lyginamosios reklamos formą ir turinį, turėtų būti vienodos,
         o lyginamosios reklamos naudojimo valstybėse narėse sąlygos turėtų būti suderintos; kadangi, įvykdžius šias sąlygas, bus lengviau
         objektyviai parodyti įvairių panašių gaminių privalumus; kadangi lyginamoji reklama gali ir skatinti paslaugų bei prekių tiekėjų
         konkurenciją vartotojo naudai;

      <...>
      (7)      kadangi reikėtų nustatyti leistinas lyginamosios reklamos lyginimo sąlygas, siekiant nustatyti, kuri lyginamosios reklamos
         praktika gali iškraipyti konkurenciją, būti žalinga konkurentams ir daryti neigiamą poveikį vartotojų pasirinkimui; kadangi
         tokios leistinos reklamos sąlygos turėtų apimti objektyvaus prekių ir paslaugų savybių lyginimo kriterijus;

      <...>
      (9)      kadangi, vengiant lyginamąją reklamą naudoti konkurencijai prieštaraujančiu ir nesąžiningu būdu, turėtų būti leista lyginti
         tik konkuruojančias prekes ir paslaugas, kurios skirtos tiems patiems poreikiams tenkinti arba tai pačiai paskirčiai;

      <...>
      (11)      kadangi lyginamosios reklamos sąlygos turėtų būti sukauptos ir jų visapusiškai laikomasi; <...>
      <...>
      (13)      kadangi <...> Direktyvos 89/104 <...> 5 straipsnis suteikia registruoto prekės ženklo savininkui išimtines teises, įskaitant
         teisę užkirsti kelią trečiosioms šalims naudoti prekyboje bet kurį ženklą, kuris tapatus ar panašus į tokių pačių prekių ar
         paslaugų prekės ženklą arba, tam tikrais atvejais, į kitų prekių;

      (14)      tačiau kadangi stengiantis, kad lyginamoji reklama taptų veiksminga, gali prireikti nustatyti konkurento prekes ar paslaugas,
         nurodant prekės ženklą ar firmos vardą, kurio savininku jis yra;

      (15)      kadangi toks kito asmens prekės ženklo, firmos vardo ar kitų skiriamųjų ženklų naudojimas nepažeidžia šios išimtinės teisės
         tais atvejais kai ji atitinka šioje direktyvoje nustatytas sąlygas, siekiant tik atskirti juos ir taip objektyviai pabrėžti
         jų skirtumus;

      <...>
      (19)      kadangi palyginimas, kuris prekes ar paslaugas pateikia kaip prekių ar paslaugų su apsaugotu prekės ženklu ar firmos vardu
         imitavimą ar reprodukciją, nelaikomas neatitinkančiu leistinos lyginamosios reklamos sąlygas.“

      9        Pagal Direktyvos 84/450 1 straipsnį ja siekiama nustatyti sąlygas, kuriomis lyginamoji reklama yra leistina.

      10      Šios direktyvos 2 straipsnio 1 punkte reklama apibrėžiama kaip „bet kokios formos pateikimas ryšium su prekyba, verslu, amatu
         ar profesija, siekiant skatinti prekių ar paslaugų, įskaitant nekilnojamąjį turtą, tiekimą, teises ir pareigas“. Pagal to
         paties straipsnio 2b punktą lyginamoji reklama yra „bet kokia reklama, kuri aiškiai ar netiesiogiai nurodo konkurentą, arba
         konkurento siūlomas prekes ar paslaugas“.

      11      Minėtos direktyvos 3a straipsnio 1 dalyje nurodyta:

      „Lyginamoji reklama, susijusi su palyginimu, leidžiama, jeigu įvykdytos šios sąlygos:
      a)      ji nėra klaidinanti pagal 2 straipsnio 2 dalį, 3 straipsnį ir 7 straipsnio 1 dalį;
      <...>
      d)      netrikdo rinkos painiava tarp reklamuotojo ir konkurento arba tarp reklamuotojo ir konkurento prekės ženklo, firmos vardo,
         kitų skiriamųjų ženklų, prekių ar paslaugų;

      e)      ji nediskredituoja arba nešmeižia konkurento prekės ženklų, firmos vardų, kitų skiriamųjų ženklų, prekių, paslaugų, veiklos
         ar aplinkybių;

      <...>
      g)      ji nesąžiningai nepasinaudoja konkurento prekės ženklo, firmos vardo, kitų skiriamųjų ženklų reputacija ar konkuruojančių
         gaminių kilmės vietos nurodymu;

      h)      ji nepateikia prekių ar paslaugų kaip prekių ar paslaugų, kurios turi apsaugotą prekės ženklą ar firmos vardą, imitacijų ar
         reprodukcijų.“

       Nacionalinės teisės aktai
      12      Direktyvos 89/104 nuostatos į nacionalinę teisę buvo perkeltos 1994 m. Prekių ženklų įstatymu (Trade Marks Act 1994). Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 1 dalies a punktas ir 2 dalis buvo perkelti šio įstatymo 10 straipsnio 1 ir 3 dalimis.

      13      Direktyvos 84/450 3 straipsnio nuostatos į nacionalinę teisę buvo perkeltos 2000 m. Nutarimu dėl klaidinančios reklamos kontrolės
         (Control of Misleading Advertisements (Amendment) Regulations 2000 (SI 2000/914)), kuriuo 1988 m. Nutarime dėl klaidinančios reklamos kontrolės (Control of Misleading Advertisements (Amendment) Regulations 1988 (SI 1988/915)) buvo įtvirtintas naujas 4A straipsnis.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      L’Oréal SA ir kt. yra L’Oréal grupės, užsiimančios kvepalų gamyba ir prekyba, narės. Jungtinėje Karalystėje joms priklauso šie gerą vardą turintys prekių
         ženklai, įregistruoti kvepalams ir kitiems kvapiųjų medžiagų turintiems produktams:

      –        prekių ženklai, susiję su kvepalais „Trésor“:
      –        žodinis prekių ženklas „Trésor“ (toliau – žodinis prekių ženklas „Trésor“),
      –        žodinis ir vaizdinis prekių ženklas, kurį sudaro iš priekio ir iš šono pateikiamas kvepalų „Trésor“ buteliuko, ant kurio užrašytas
         žodis „Trésor“, vaizdas (toliau – prekių ženklas „Trésor“ buteliukas),

      –        žodinis ir vaizdinis prekių ženklas, kurį sudaro iš priekio pateikiamas pakuotės, kurioje šis buteliukas parduodamas ir ant
         kurios užrašytas pavadinimas „Trésor“, vaizdas (toliau – prekių ženklas „Trésor“ pakuotė);

      –        prekių ženklai, susiję su kvepalais „Miracle“:
      –        žodinis prekių ženklas „Miracle“ (toliau – žodinis prekių ženklas „Miracle“),
      –        žodinis ir vaizdinis prekių ženklas, kurį sudaro iš priekio pateikiamas kvepalų „Miracle“ buteliuko, ant kurio užrašytas žodis
         „Miracle“, vaizdas (toliau – prekių ženklas „Miracle“ buteliukas),

      –        žodinis ir vaizdinis prekių ženklas, kurį sudaro iš priekio pateikiamas pakuotės, kurioje kvepalų „Miracle“ buteliukas parduodamas
         ir ant kurios užrašytas žodis „Miracle“, vaizdas (toliau – prekių ženklas „Miracle“ pakuotė);

      –        žodinis prekių ženklas „Anaïs-Anaïs“;
      –        prekių ženklai, susiję su kvepalais „Noa“:
      –        žodinis prekių ženklas „Noa Noa“ bei
      –        žodiniai ir vaizdiniai prekių ženklai, sudaryti iš stilizuotai užrašyto žodžio „Noa“.
      15      Malaika ir Starion Jungtinėje Karalystėje prekiauja „Creation Lamis“ serijos aukščiausios kokybės kvepalų imitacijomis. Be to, Starion prekiauja „Dorall“ ir „Stitch“ serijų aukščiausios kokybės kvepalų imitacijomis.

      16      Serijas „Creation Lamis“ ir „Dorall“ gamina Bellure.

      17      Serija „Caation Lamis“ apima kvepalus „La Valeur“, kurie yra kvepalų „Trésor“ imitacija ir kurių buteliukas bei pakuotė apskritai
         yra panašūs į kvepalų „Trésor“ buteliuką bei pakuotę. Be to, ši serija apima kvepalus „Pink Wonder“, kurie yra kvepalų „Miracle“
         imitacija ir kurių buteliukas bei pakuotė apskritai yra panašūs į kvepalų „Miracle“ buteliuką ir pakuotę.

      18      Ir vienu, ir kitu atveju yra žinoma, kad panašumas neklaidina specialistų ar visuomenės.

      19      Serija „Dorall“ apima kvepalus „Coffret d’Or“, kurie yra kvepalų „Trésor“ imitacija ir kurių buteliukas bei pakuotė yra šiek
         tiek panašūs į kvepalų „Trésor“ buteliuką ir pakuotę.

      20      Serijos „Stitch“ kvepalų pakuotės, atrodančios labai elementariai, visiškai nepanašios į kvepalų, kuriais prekiauja L’Oréal ir kt., buteliukus ir pakuotes.

      21      Prekiaudamos serijų „Creation Lamis“, „Dorall“ bei „Stitch“ kvepalais, Malaika ir Starion naudoja lyginamuosius sąrašus, kurie pateikiami mažmenininkams ir kuriuose nurodomas aukščiausios kokybės kvepalų, kuriuos
         imituoja parduodami kvepalai, prekių ženklas (toliau – lyginamieji sąrašai).

      22      L’Oréal ir kt. pareiškė High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division ieškinį Bellure, Malaika ir Starion dėl teisių į prekių ženklus pažeidimo.

      23      L’Oréal ir kt. nurodė, kad lyginamųjų sąrašų naudojimas yra teisių, kurias joms suteikia jų žodiniai prekių ženklai „Trésor“, „Miracle“,
         „Anaïs-Anaïs“ ir „Noa“, bei jų žodiniai ir vaizdiniai prekių ženklai „Noa“, pažeidimas, draudžiamas 1994 m. Prekių ženklų
         įstatymo 10 straipsnio 1 dalimi.

      24      Be to, jos tvirtino, kad jų prekių buteliukų ir pakuočių imitavimas bei prekyba taip įpakuotais kvepalais yra teisių, kurias
         joms suteikia žodiniai prekių ženklai „Trésor“ ir „Miracle“ bei žodiniai ir vaizdiniai prekių ženklai „Trésor“ buteliukas,
         „Trésor“ pakuotė, „Miracle“ buteliukas ir „Miracle“ pakuotė, pažeidimas, draudžiamas 1994 m. Prekių ženklų įstatymo 10 straipsnio
         3 dalimi.

      25      2006 m. spalio 4 d. Sprendimu High Court patenkino tą ieškinio dalį, kuri grindžiama 1994 m. Prekių ženklų įstatymo 10 straipsnio 1 dalimi. Tačiau jis nepatenkino
         tos ieškinio dalies, kuri grindžiama šio įstatymo 10 straipsnio 3 dalimi, bei tos dalies, kuri susijusi su prekių ženklais
         „Trésor“ pakuotė ir „Miracle“ buteliukas.

      26      Malaika, Starion bei L’Oréal ir kt. dėl šio sprendimo pateikė apeliacinius skundus Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).
      27      Dėl lyginamųjų sąrašų, kuriuose nurodomi L’Oréal ir kt. priklausantys žodiniai prekių ženklai ir kuriuos pastarosios laiko lyginamąja reklama Direktyvos 84/450 prasme, naudojimo
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar konkurento prekių ženklo naudojimą tokiuose sąrašuose galima
         uždrausti taikant Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punktą.

      28      Jei taip, minėtas teismas klausia, ar toks naudojimas vis dėlto gali būti leidžiamas pagal Direktyvos 89/104 6 straipsnio
         1 dalies b punktą. Šiuo atžvilgiu manydamas, kad konkurento prekių ženklo naudojimas lyginamojoje reklamoje atitinka Direktyvos 89/104
         6 straipsnio nuostatas, jeigu minėta reklama nėra pažeidžiamas Direktyvos 84/450 3a straipsnis, jis tvirtina, kad sprendimui
         pagrindinėje byloje priimti reikalingas pastarosios nuostatos išaiškinimas.

      29      Dėl pakuočių ir buteliukų, panašių į aukščiausios kokybės kvepalų, kuriais prekiauja L’Oréal ir kt., buteliukus ir pakuotes, naudojimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl formuluotės
         „nesąžiningai naudojamasi“ Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalies prasme.

      30      Tokiomis aplinkybėmis Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Jei prekybininkas, reklamuodamas savo prekes ar paslaugas, naudoja konkurentui priklausantį įregistruotą prekių ženklą tam,
         kad palygintų savo parduodamų prekių charakteristikas (visų pirma – kvapą) su konkurento parduodamų šiuo prekių ženklu pažymėtų
         prekių charakteristikomis (visų pirma – kvapu), nesupainiodamas prekių ženklų ar kaip nors kitaip nepažeisdamas pagrindinės
         prekių ženklo kaip kilmės nuorodos funkcijos, ar tokiam naudojimui taikomas Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a ar b punktas?

      2.      Jei prekybininkas naudoja (visų pirma – lyginamajame sąraše) plačiai žinomą įregistruotą prekių ženklą, siekdamas parodyti
         savo prekės charakteristiką (visų pirma – kvapą):

      a)      nesukeldamas jokios galimybės supainioti; ir
      b)      tai neturi poveikio plačiai žinomu įregistruotu prekių ženklu pažymėtų prekių pardavimui; ir
      c)      nepažeidžia pagrindinės įregistruoto prekių ženklo kaip kilmės nuorodos funkcijos ir nesukelia žalos šio prekių ženklo geram
         vardui juodindamas jo įvaizdį arba kaip nors kitaip jam kenkdamas; ir

      d)      turi didelės reikšmės prekybininko prekės prekybos skatinimui,
      ar tokiam naudojimui taikomas Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punktas?
      3.      Kokia yra Direktyvos 84/450 3a straipsnio g punkto formuluotės „nesąžiningai naudojamasi“ reikšmė, ypač tais atvejais, kai
         lyginamajame sąraše prekybininkas lygina savo prekę su plačiai žinomu prekių ženklu žymima preke, ir ar taip veikdamas jis
         nesąžiningai naudojasi plačiai žinomo prekių ženklo geru vardu?

      4.      Kokia yra minėtos direktyvos 3a straipsnio h punkto formuluotės „pateikti prekes ar paslaugas kaip imitacijas ar reprodukcijas“
         reikšmė ir visų pirma, ar ši formuluotė apima atvejį, kai, nesupainiodama ir nesuklaidindama, šalis paprasčiausia sako tiesą,
         kad jos prekės charakteristika (kvapas) yra geresnė nei prekių ženklu apsaugotos plačiai žinomos prekės?

      5.      Kai prekybininkas naudoja žymenį, kuris yra toks pats kaip ir įregistruotas gerą vardą turintis prekių ženklas, ir šis žymuo
         nėra klaidinančiai panašus į prekių ženklą ir:

      a)      esminė įregistruoto prekių ženklo funkcija užtikrinti kilmės garantiją nepažeidžiama ir jai nekeliamas pavojus;
      b)      įregistruotas prekių ženklas arba jo geras vardas nejuodinami ir jiems nekenkiama bei nekyla jokios grėsmės, kad taip atsitiks;
      c)      prekių ženklo savininko pardavimas nesumažėja; ir
      d)      prekių ženklo savininkas nepraranda naudos iš savo prekių ženklo reklamos, prekybos skatinimo, išlaikymo arba stiprinimo;
      e)      tačiau naudodamas savo žymenį prekybininkas gauna komercinę naudą dėl to, kad šis yra panašus į įregistruotą prekių ženklą,
      ar toks naudojimas yra „nesąžiningas naudojimasis“ įregistruoto prekių ženklo geru vardu Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalies
         prasme?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      31      Kaip paaiškino prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pirmasis–ketvirtasis klausimai, pateikti dėl Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 1 dalies ir Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies išaiškinimo, yra susiję su tuo, kad atsakovės pagrindinėje
         byloje naudoja L’Oréal ir kt. priklausančius žodinius prekių ženklus lyginamuosiuose sąrašuose, o penktasis klausimas, pateiktas dėl Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 2 dalies išaiškinimo, yra susijęs su pakuočių ir buteliukų, panašių į aukščiausios kokybės kvepalų, kuriais prekiauja
         L’Oréal ir kt., pakuotes ir buteliukus, saugomus žodiniais ir vaizdiniais prekių ženklais, naudojimu. Kadangi pastaroji nuostata gali būti
         taikoma ir minėtų prekių ženklų naudojimui nagrinėjamuose lyginamuosiuose sąrašuose, pirmiausia reikia atsakyti į penktąjį
         klausimą.

       Dėl penktojo klausimo
      32      Penktuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 89/104 5 straipsnio
         2 dalis turi būti aiškinama taip, jog trečiasis asmuo, naudojantis žymenį, panašų į gerą vardą turintį prekių ženklą, gali
         būti laikomas nesąžiningai pasinaudojančiu prekių ženklu šios nuostatos prasme, jeigu toks naudojimas jam yra naudingas prekiaujant
         savomis prekėms ar paslaugomis, tačiau neklaidina visuomenės arba nekenkia ar negalėtų pakenkti prekių ženklui ar jo savininkui.

      33      Pirmiausia reikia priminti, kad teisinį ir faktinį pagrindą nustato prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
         todėl Teisingumo Teismas neturi ginčyti faktinio pobūdžio vertinimų (šiuo klausimu žr. 2003 m. lapkričio 13 d. Teisingumo
         Teismo sprendimo Neri, C‑153/02, Rink. p. I‑13555, 34 ir 35 punktus bei 2008 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo ASM Brescia, C‑347/06, Rink. p. I‑0000, 28 punktą). Todėl net jeigu, kaip nurodo Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos vyriausybės, iš
         pirmo žvilgsnio gali pasirodyti mažai tikėtina, kad trečiajam asmeniui naudojant į prekių ženklą panašų žymenį prekėms, imituojančioms
         prekes, kurioms šis prekių ženklas įregistruotas, toks naudojimas yra naudingas prekybai trečiojo asmens prekėmis ir tuo pačiu
         metu nekenkia minėtu prekių ženklu žymimų prekių įvaizdžiui arba prekybai jomis, Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į šią
         prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą prielaidą.

      34      Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalis gerą vardą turintiems prekių ženklams numato apsaugą, kuri yra didesnė už numatytąją
         to paties 5 straipsnio 1 dalyje. Šios apsaugos specifinę sąlygą sudaro neteisėtas vėlesnio prekių ženklo naudojimas, dėl kurio
         nesąžiningai naudojamasi arba būtų pasinaudota ankstesnio prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu arba jiems kenkiama
         ar būtų pakenkta (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Marca Mode, C‑425/98, Rink. p. I‑4861, 36 punktą; 2003 m. spalio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Adidas-Salomon ir Adidas Benelux, C‑408/01, Rink. p. I‑12537, 27 punktą ir 2008 m. balandžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo adidas ir adidas Benelux, C‑102/07, Rink. p. I‑2439, 40 punktą bei, kalbant apie Direktyvos 89/104 4 straipsnio 4 dalies a punktą, 2008 m. lapkričio
         27 d. Teisingumo Teismo sprendimo Intel Corporation, C‑252/07, Rink. p. I‑0000, 26 punktą).

      35      Beje, Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalis taikoma ir prekėms bei paslaugoms, tapačioms
         arba panašioms į tas, kurioms prekių ženklas įregistruotas (šiuo klausimu žr. 2003 m. sausio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Davidoff, C‑292/00, Rink. p. I‑389, 30 punktą; minėto sprendimo Adidas-Salomon ir Adidas Benelux, C‑408/01, Rink. p. I‑12537, 18–22 punktus, bei minėto sprendimo adidas ir adidas Benelux 37 punktą).

      36      Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalyje numatyti pažeidimai, jeigu jie padaromi, kyla dėl tam tikro prekių ženklo ir žymens
         panašumo, dėl kurio suinteresuotoji visuomenė susieja žymenį ir prekių ženklą, t. y. pastebi tarp jų tam tikrą ryšį, nors
         jų ir nepainioja. Taigi nereikalaujama, kad gerą vardą turinčio prekių ženklo ir trečiųjų asmenų naudojamo žymens panašumo
         laipsnis būtų toks didelis, kad suinteresuotoji visuomenė galėtų juos supainioti. Pakanka, kad gerą vardą turinčio prekių
         ženklo ir žymens panašumo laipsnis lemtų, jog suinteresuotoji visuomenė pastebėtų ryšį tarp žymens ir prekių ženklo (žr. minėto
         sprendimo Adidas-Salomon ir Adidas Benelux 29 ir 31 punktus bei minėto sprendimo adidas ir adidas Benelux 41 punktą).

      37      Tokio ryšio visuomenės sąmonėje buvimas yra būtina sąlyga, tačiau vien jos nepakanka, kad būtų nuspręsta, jog egzistuoja viena
         iš žalos rūšių, nuo kurių Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalis užtikrina apsaugą gerą vardą turintiems prekių ženklams (šiuo
         klausimu žr. minėto sprendimo Intel Corporation 31 ir 32 punktus).

      38      Tokia žala yra, pirma, kenkimas prekių ženklo skiriamajam požymiui, antra, kenkimas šio prekių ženklo geram vardui ir, trečia,
         nesąžiningas naudojimasis minėto prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Intel Corporation 27 punktą).

      39      Kalbant apie kenkimą prekių ženklo skiriamajam požymiui, kuris dar apibūdinamas žodžiais „atskiedimas“, „išplovimas“ arba
         „blukinimas“, pažymėtina, kad jis atsiranda nuo to momento, kai susilpnėja šio prekių ženklo galėjimas identifikuoti prekes
         ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas ir naudojamas kaip pagamintoms ar suteiktoms minėto prekių ženklo savininko, nes tai,
         kad tretieji asmenys naudoja tapatų arba panašų žymenį, lemia prekių ženklo tapatybės ir jo poveikio visuomenės sąmonei išsklaidymą.
         Taip yra būtent tada, kai prekių ženklas, iš karto keldavęs asociacijų su prekėmis ar paslaugomis, kurioms jis registruotas,
         nebegali to padaryti (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Intel Corporation 29 punktą).

      40      Dėl kenkimo prekių ženklo geram vardui, taip pat vadinamo „juodinimu“ arba „žeminimu“, pažymėtina, kad toks kenkimas atsiranda
         tada, kai prekes ar paslaugas, kurioms trečiasis asmuo naudoja tapatų ar panašų žymenį, visuomenė vertina taip, kad prekių
         ženklo patrauklumas sumažėja. Tokio kenkimo galimybė gali atsirasti dėl to, kad trečiojo asmens siūlomos prekės ar paslaugos
         pasižymi charakteristikomis ar kokybe, galinčiomis daryti neigiamą poveikį prekių ženklo įvaizdžiui.

      41      Dėl formuluotės „nesąžiningas naudojimasis prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu“, taip pat apibūdinamos žodžiais
         „parazitavimas“ ir „nemokamas eksploatavimas“, pažymėtina, kad ši formuluotė susijusi ne su kenkimu prekių ženklui, bet su
         nauda, kurią trečiasis asmuo gauna naudodamas tapatų ar panašų žymenį. Ji apima, be kita ko, atvejus, kai prekių ženklo įvaizdį
         ar su juo siejamas charakteristikas perkeliant tapačiu ar panašiu žymeniu žymimoms prekėms akivaizdžiai naudojamasi gerą vardą
         turinčio prekių ženklo sėkme.

      42      Vienos iš šių trijų žalos rūšių pakanka, kad būtų taikoma Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalis (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Intel Corporation 28 punktą).

      43      Iš to išplaukia, kad trečiojo asmens naudojimasis prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu gali pasirodyti nesąžiningas,
         net jeigu tapataus ar panašaus žymens naudojimas nekenkia prekių ženklo skiriamajam požymiui ir jo geram vardui arba, bendrai
         tariant, prekių ženklo savininkui.

      44      Siekiant nustatyti, ar naudojant žymenį nesąžiningai naudojamasi prekių ženklo skiriamuoju požymiu arba jo geru vardu, reikia
         atlikti visapusį vertinimą, atsižvelgiant į visus svarbius konkretaus atvejo veiksnius, prie kurių priskiriami prekių ženklo
         gero vardo stiprumas ir skiriamojo požymio laipsnis, prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, panašumo laipsnis bei atitinkamų
         prekių ar paslaugų rūšis ir artimumo laipsnis. Kalbant apie ankstesnio prekių ženklo gero vardo stiprumą ir skiriamojo požymio
         laipsnį, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad juo ryškesnis ankstesnio prekių ženklo skiriamasis požymis
         ir geresnis jo vardas, juo lengviau bus galima pripažinti žalos buvimą. Iš teismo praktikos taip pat matyti, kad juo greičiau
         ir labiau žymuo primena prekių ženklą, juo didesnė galimybė, kad dėl žymens naudojimo dabar arba ateityje yra arba bus nesąžiningai
         pasinaudota ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu arba jiems kenkiama (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Intel Corporation 67‑69 punktą).

      45      Be kita ko, reikia nurodyti, kad, atliekant tokį visapusį vertinimą, prireikus galima atsižvelgti ir į prekių ženklo „atskiedimo“
         arba juodinimo galimybės buvimą.

      46      Šiuo atveju žinoma, kad Malaika ir Starion naudoja pakuotes ir buteliukus, panašius į L’Oréal ir kt. registruotus gerą vardą turinčius prekių ženklus, prekiaudamos kvepalais, laikomais prabangių kvepalų, kuriems minėti prekių
         ženklai įregistruoti ir naudojami, „pigia“ imitacija.

      47      Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė ryšį tarp tam tikrų Malaika ir Starion naudojamų pakuočių ir tam tikrų prekių ženklų, susijusių su pakuotėmis bei buteliukais, kurių savininkės yra L’Oréal ir kt. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis ryšys komerciniu požiūriu yra naudingas atsakovėms pagrindinėje
         byloje. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad panašumo tarp minėtų prekių ženklų ir prekių, kuriomis
         prekiauja Malaika ir Starion, buvo sąmoningai siekiama tam, kad visuomenė susietų aukščiausios kokybės kvepalus ir jų imitacijas, ir taip būtų palengvintas
         pastarųjų pardavimas.

      48      Atliekant bendrą vertinimą, kurį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti, kad nustatytų, ar tokiomis
         aplinkybėmis gali būti patvirtintas nesąžiningas naudojimasis prekių ženklo skiriamuoju požymiu arba jo geru vardu, reikia
         visų pirma atsižvelgti į tai, kad naudojant pakuotes ir buteliukus, panašius į imituojamų kvepalų pakuotes ir buteliukus,
         reklaminiais tikslais siekiama naudotis prekių ženklų, kuriais pažymėti parduodami šie kvepalai, skiriamuoju požymiu ir geru
         vardu.

      49      Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad jeigu trečiasis asmuo, naudodamas žymenį, panašų į gerą vardą turintį prekių ženklą,
         ketina pasinaudoti pastarojo sėkme tam, kad gautų naudos iš jo patrauklumo, reputacijos bei prestižo, ir be jokios finansinės
         kompensacijos naudotis prekių ženklo savininko komercinio pobūdžio pastangomis šio prekių ženklo įvaizdžiui sukurti ir išlaikyti,
         nauda, gaunama iš minėto naudojimo, turi būti laikoma nesąžiningai gauta iš minėto prekių ženklo skiriamojo požymio ar jo
         gero vardo.

      50      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalis turi būti
         aiškinama taip, jog nesąžiningas naudojimasis prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar jo geru vardu šios nuostatos prasme neleidžia
         manyti, kad egzistuoja galimybė supainioti ir galimybė pakenkti šiam skiriamajam požymiui ar geram vardui arba, bendrai tariant,
         prekių ženklo savininkui. Nauda, kurią trečiasis asmuo gauna naudodamas žymenį, panašų į gerą vardą turintį prekių ženklą,
         yra gauta nesąžiningai iš šio skiriamojo požymio ar gero vardo, jeigu trečiasis asmuo taip bando pasinaudoti gerą vardą turinčio
         prekių ženklo sėkme tam, kad gautų naudos iš pastarojo patrauklumo, reputacijos bei prestižo, ir be jokios finansinės kompensacijos
         naudotis prekių ženklo savininko komercinio pobūdžio pastangomis šio prekių ženklo įvaizdžiui sukurti ir išlaikyti.

       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      51      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktai turi būti aiškinami taip, jog įregistruoto prekių ženklo savininkas gali uždrausti tretiesiems asmenims lyginamojoje
         reklamoje naudoti šiam prekių ženklui tapatų žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms prekėms ar paslaugoms, kurioms minėtas
         prekių ženklas įregistruotas, jeigu šiuo naudojimu negalima pakenkti esminei prekių ženklo funkcijai – nurodyti prekių ar
         paslaugų kilmę. Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti kartu su pirmuoju, minėtas teismas iš esmės klausia, ar plačiai žinomo
         prekių ženklo savininkas gali prieštarauti tokiam naudojimui pagal šio straipsnio 1 dalies a punktą, jeigu juo ne kenkiama
         prekių ženklui ar vienai iš jo funkcijų, bet gerokai prisidedama prie trečiojo asmens prekių ar paslaugų populiarinimo.

      52      Pirmiausia reikia nurodyti, kad tokie lyginamieji sąrašai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali būti laikomi lyginamąja
         reklama. Iš tikrųjų reklama Direktyvos 84/450 2 straipsnio 1 punkto prasme yra „bet kokios formos pateikimas ryšium su prekyba,
         verslu, amatu ar profesija“, siekiant skatinti prekių ar paslaugų tiekimą. Remiantis minėto 2 straipsnio 2a punktu, tokia
         reklama turi būti laikoma lyginamąja, jeigu ji aiškiai ar netiesiogiai nurodo konkurentą, arba konkurento siūlomas prekes
         ar paslaugas. Atsižvelgiant į šiuos itin plačius apibrėžimus, lyginamoji reklama gali būti labai įvairių formų (šiuo klausimu
         žr. 2001 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Toshiba Europe, C‑112/99, Rink. p. I‑7945, 28 ir 31 punktą; 2003 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo Pippig Augenoptik, C‑44/01, Rink. p. I‑3095, 35 punktą; 2007 m. balandžio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo De Landtsheer Emmanuel, C‑381/05, Rink. p. I‑3115, 16 punktą bei 2008 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo O2 Holdings ir O2 (UK), C‑533/06, Rink. p. I‑4231, 42 punktą).

      53      Beje, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tai, jog lyginamojoje reklamoje reklamuotojas naudoja konkurento prekių ženklui
         tapatų arba panašų į jį žymenį, siekdamas identifikuoti pastarojo siūlomas prekes ar paslaugas, laikoma naudojimu pačioms
         reklamuotojo prekėms ir paslaugoms Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalių prasme. Taigi prireikus toks naudojimas gali
         būti uždraustas pagal šias nuostatas (žr. minėto sprendimo O2 Holdings ir O2 (UK) 36 ir 37 punktus).

      54      Tačiau Teisingumo Teismas patikslino, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas neturi teisės uždrausti trečiajam asmeniui
         lyginamojoje reklamoje, atitinkančioje visas Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalyje išvardytas teisėtumo sąlygas, naudoti
         tapatų jo prekių ženklui ar panašų į jį žymenį (žr. minėto sprendimo O2Holdings ir O2 (UK), 45 ir 51 punktus).

      55      Be to, reikia nurodyti, kad yra žinoma, jog Malaika ir Starion lyginamuosiuose kvepalų sąrašuose žodinius prekių ženklus „Trésor“, „Miracle“, „Anaïs-Anaïs“ ir „Noa“ naudojo tokius, kokius
         juos įregistravo L’Oréal ir kt., o ne žymenis, kurie yra tik panašūs į šiuos prekių ženklus. Be kita ko, buvo naudojama prekėms, tapačioms toms, kurioms
         minėti prekių ženklai įregistruoti, t. y. kvepalams.

      56      Toks naudojimas patenka į Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punkto, o ne į to paties 5 straipsnio 1 dalies b punkto
         taikymo sritį.

      57      Pagal Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies pirmą sakinį įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises
         į jį. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą ši išimtinė teisė leidžia savininkui uždrausti trečiosioms šalims
         be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra
         tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas įregistruotas.

      58      Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta išimtinė teisė buvo įtvirtinta
         siekiant suteikti prekių ženklo savininkui galimybę apginti savo, kaip šio ženklo savininko, specifinius interesus, t. y.
         užtikrinti, kad prekių ženklas atliktų savo funkcijas, ir todėl naudotis šia teise galima, tik jei trečiajam asmeniui naudojant
         šį žymenį padaroma arba galėtų būti padaryta žala prekių ženklo funkcijoms (2002 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
         Arsenal Football Club, C‑206/01, Rink. p. I‑10273, 51 punktas; 2004 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo Anheuser-Busch, C‑245/02, Rink. p. I‑10989, 59 punktas ir 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo Adam Opel, C‑48/05, Rink. p. I‑1017, 21 punktas). Šioms funkcijos priskiriama ne tik esminė prekių ženklo funkcija užtikrinti vartotojams
         prekių ar paslaugų kilmę, bet ir kitos jo funkcijos, kaip antai funkcija garantuoti šių prekių ar paslaugų kokybę arba informavimo,
         investavimo ar reklamos funkcijos.

      59      Taigi apsauga, suteikiama Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punkte, yra didesnė už apsaugą, numatytą to paties 5 straipsnio
         1 dalies b punkte, kuriai įgyvendinti reikalaujamas galimybės supainioti buvimas ir galimybė pakenkti esminei prekių ženklo
         funkcijai (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Davidoff 28 punktą bei minėto sprendimo O2 Holdings ir O2 (UK) 57 punktą). Iš tikrųjų pagal Direktyvos 89/104 dešimtą konstatuojamąją dalį apsauga, suteikiama įregistruotam prekių ženklui,
         yra absoliuti esant tapatumui tarp ženklo ir žymens bei tarp prekių ir paslaugų, o esant ženklo panašumui į žymenį arba prekių
         arba paslaugų panašumui galimybė supainioti yra specifinė apsaugos sąlyga.

      60      Iš šio sprendimo 58 punkte minėtos Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad, remiantis Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies
         a punktu, prekių ženklo savininkas negali prieštarauti prekių ženklui tapataus žymens naudojimui, jei šiuo naudojimu nepadaroma
         žala šio prekių ženklo funkcijoms (taip pat šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Arsenal Football Club 54 punktą ir Adam Opel 22 punktą).

      61      Taigi Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tam tikri naudojimo būdai visiškai apibūdinimo tikslais nepatenka į Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nes jais nekenkiama interesams, kuriuos šia nuostata siekiama apsaugoti, ir todėl jie
         nepatenka į naudojimo sąvoką šios nuostatos prasme (žr. 2002 m. gegužės 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo Hölterhoff, C‑2/00, Rink. p. I‑4187, 16 punktą).

      62      Vis dėlto šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad pagrindinėje byloje aprašyta situacija iš esmes skiriasi nuo tos, kuriai
         susiklosčius buvo priimtas minėtas sprendimas Hölterhoff, nes žodinių prekių ženklų, kurių savininkės yra L’Oréal ir kt., naudojimu Malaika ir Starion platinamuose lyginamuosiuose sąrašuose siekiama ne tik apibūdinimo, bet ir reklaminių tikslų.

      63      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje
         byloje, naudojant prekių ženklus, kurių savininkės yra L’Oréal ir kt., gali būti pakenkta vienai iš šių prekių ženklų funkcijų, pavyzdžiui informavimo, investavimo arba pastarųjų reklamos funkcijoms.

      64      Be kita ko, kadangi šis teismas konstatavo, kad minėti prekių ženklai turi gerą vardą, jų naudojimas lyginamuosiuose sąrašuose
         gali būti uždraustas ir pagal Direktyvos 89/104 5 straipsnio 2 dalį, kuriai taikyti, kaip buvo nuspręsta šio sprendimo 50 punkte,
         nebūtinas galimybės pakenkti prekių ženklui ar jo savininkui buvimas, jeigu trečiasis asmuo šio prekių ženklu naudojasi nesąžiningai.

      65      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies
         a punktas turi būti aiškinamas ta prasme, jog registruoto prekių ženklo savininkas turi teisę uždrausti tretiesiems asmenims
         lyginamojoje reklamoje, neatitinkančioje visų Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalyje išvardytų teisėtumo sąlygų, naudoti
         šiam prekių ženklui tapatų žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms prekėms ar paslaugoms, kurioms minėtas prekių ženklas įregistruotas,
         net jeigu šiuo naudojimu negalima pakenkti esminei prekių ženklo funkcijai – nurodyti prekių ar paslaugų kilmę, su sąlyga,
         kad minėtas naudojimas kenkia arba gali pakenkti kitoms prekių ženklo funkcijoms.

       Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
      66      Trečiuoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         iš esmės klausia, ar Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jei reklamuotojas, nesukeldamas
         painiavos ir neklaidindamas, lyginamuoju sąrašu nurodo, kad jo prekės esminė charakteristika yra panaši į prekės, kuri parduodama
         pažymėta plačiai žinomu prekių ženklu ir kurią imituoja reklamuotojo prekė, charakteristiką, šis reklamuotojas nesąžiningai
         naudojasi minėto prekių ženklo žinomumu šio 3a straipsnio 1 dalies g punkto prasme arba pateikia „prekių ar paslaugų imitacijas
         ar reprodukcijas“ minėto 3a straipsnio 1 dalies h punkto prasme.

      67      Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies a–h punktuose išvardytos sąlygos, kurias lyginamoji reklama turi atitikti, kad galėtų
         būti laikoma teisėta.

      68      Šiomis sąlygomis siekiama įvertinti visus interesus, kuriuos gali paveikti leidimas naudoti lyginamąją reklamą. Taigi iš kartu
         skaitomų Direktyvos 97/55 antros, septintos ir devintos konstatuojamųjų dalių matyti, kad šio 3a straipsnio tikslas yra skatinti
         paslaugų bei prekių tiekėjų konkurenciją vartotojo naudai, leidžiant konkurentams objektyviai parodyti skirtingų palyginamų
         prekių privalumus ir kartu uždraudžiant lyginamosios reklamos praktiką, kuri gali iškraipyti konkurenciją, būti žalinga konkurentams
         ir daryti neigiamą poveikį vartotojų pasirinkimui.

      69      Iš to išplaukia, kad minėtoje 3a straipsnio 1 dalyje išvardytos sąlygos turi būti aiškinamos lyginamajai reklamai naudingiausiu
         būdu, siekiant leisti reklamą, kuri objektyviai palygina prekių ar paslaugų savybes (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo De Landtsheer Emmanuel 35 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką), visiškai užtikrinant, kad lyginamoji reklama nebūtų naudojama antikonkurenciniais
         ir nesąžiningais tikslais arba pažeidžiant vartotojų interesus.

      70      Konkrečiai kalbant apie konkurento prekių ženklo naudojimą lyginamojoje reklamoje, pažymėtina, kad Direktyvos 84/450 3a straipsnio
         1 dalis numato keturias specifines tokio naudojimo sąlygas, atitinkamai išdėstytas šio 3a straipsnio 1 dalies d, e, g ir h punktuose.
         Taigi reikalaujama, kad naudojant prekių ženklą nebūtų sukelta painiava, diskredituojamas arba šmeižiamas prekių ženklas,
         nesąžiningai naudojamasi pastarojo žinomumu, o prekės ar paslaugos pateikiamos kaip prekių ar paslaugų, žymimų prekių ženklu,
         imitacijos arba reprodukcijos.

      71      Taigi, kaip matyti iš Direktyvos 97/55 13–15 konstatuojamųjų dalių, šių sąlygų tikslas yra suderinti prekių ženklo savininko
         interesą naudotis savo išimtinės teisės apsauga ir šio savininko konkurentų bei vartotojų interesą naudotis veiksminga lyginamąja
         reklama, objektyviai pabrėžiančia siūlomų prekių ar paslaugų skirtumus.

      72      Iš to išplaukia, kad Bendrijos teisė leidžia naudoti konkurento prekių ženklą lyginamojoje reklamoje, jeigu palyginimas yra
         objektyvus skirtumų pabrėžimas, kuriuo nesiekiama sukurti ir nesukuriamos tokios nesąžiningos konkurencijos situacijos, kokios
         apibūdintos Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies d e, g ir h punktuose (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Pippig Augenoptik 49 punktą).

      73      Kalbant apie Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies h punktą, pagal kurį lyginamoji reklama neturi pateikti prekių ar paslaugų
         kaip prekių ar paslaugų, kurios turi apsaugotą prekės ženklą ar firmos vardą, imitacijų ar reprodukcijų, reikia konstatuoti,
         kad iš šios nuostatos bei Direktyvos 97/55 19 konstatuojamosios dalies formuluotės išplaukia, jog ši sąlyga taikoma ne tik
         padirbtoms prekėms, bet ir visoms imitacijoms bei reprodukcijoms.

      74      Be to, iš sistemingo Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies h punkto aiškinimo matyti, kad juo nereikalaujamas lyginamosios
         reklamos klaidinančio pobūdžio ir galimybės supainioti buvimas. Iš tikrųjų tokio pobūdžio ir galimybės nebuvimas yra nepriklausomos
         lyginamosios reklamos teisėtumo sąlygos, išvardytos minėto 3a straipsnio 1 dalies a ir d punktuose.

      75      Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies h punkte įtvirtintos sąlygos specifinis tikslas yra uždrausti reklamuotojui lyginamojoje
         reklamoje nurodyti tai, kad prekės ar paslaugos, kuriomis jis prekiauja ar kurias teikia, yra prekių ženklu žymimų prekių
         ar paslaugų imitacijos ar reprodukcijos. Šiuo atžvilgiu, kaip generalinis advokatas nurodė išvados 84 punkte, draudžiamos
         ne tik tos reklaminės žinutės, kurios tiesiogiai atskleidžia imitacijos ar reprodukcijos idėją, bet ir tos, kurios, atsižvelgiant
         į bendrą konkretaus atvejo pateikimą ir ekonominį kontekstą, šią idėją tikslinei visuomenei gali perduoti netiesiogiai.

      76      Yra žinoma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamais lyginamaisiais sąrašais suinteresuotajai visuomenei siekiama nurodyti originalius
         kvepalus, kuriuos imituoja Malaika ir Starion parduodami kvepalai. Taigi šie sąrašai patvirtina aplinkybę, kad pastarieji kvepalai yra kvepalų, parduodamų pažymėtų tam
         tikrais L’Oréal ir kt. priklausančiais prekių ženklais, imitacijos ir todėl jie pateikia reklamuotojo parduodamas prekes kaip prekių, žymimų saugomu
         prekių ženklu, imitacijas Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies h punkto prasme. Taigi, kaip generalinis advokatas nurodė
         išvados 88 punkte, šiuo atžvilgiu nesvarbus klausimas, ar reklaminė žinutė parodo, kad kalbama apie visos prekės, žymimos
         saugomu prekių ženklu, imitaciją, ar tik apie esminės jos charakteristikos – šiuo atveju nagrinėjamų prekių kvapo – imitaciją.

      77      Dėl Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies g punkto, pagal kurį lyginamąja reklama nesąžiningai nepasinaudojama prekių ženklo
         žinomumu, reikia nurodyti, kad formuluotė „nesąžiningas naudojimasis“ šiuo žinomumu, vartojama minėtoje nuostatoje ir Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 2 dalyje, turi, atsižvelgiant į Direktyvos 97/55 13–15 konstatuojamąsias dalis, iš principo būti aiškinama lygiai
         taip pat (pagal analogiją žr. minėto sprendimo O2 Holdings ir O2 (UK) 49 punktą).

      78      Kadangi šio sprendimo 76 punkte konstatuota, kad atsakovių pagrindinėje byloje naudojami lyginamieji sąrašai pateikia jų parduodamus
         kvepalus kaip prekių, žymimų saugomu prekių ženklu, imitacijas ar reprodukcijas Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies h punkto
         prasme, trečiąjį klausimą reikia suprasti taip, kad juo norima sužinoti, ar tokiomis sąlygomis nauda, gauta naudojantis minėtais
         sąrašais, yra nesąžiningai gauta iš šio saugomo prekių ženklo žinomumo minėto 3a straipsnio 1 dalies g punkto prasme.

      79      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad jeigu lyginamoji reklama, kuri reklamuotojo prekes pateikia kaip prekių ženklu pažymėtų
         prekių imitacijas, Direktyvoje 84/450 laikoma pažeidžiančia sąžiningą konkurenciją ir todėl neteisėta, nauda, kurią reklamuotojas
         gauna iš tokios reklamos, yra nesąžiningos konkurencijos pasekmė ir todėl turi būti laikoma nesąžiningai gauta iš šio prekių
         ženklo žinomumo.

      80      Todėl į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
         taip, jog reklamuotojas, kuris lyginamojoje reklamoje tiesiogiai ar netiesiogiai nurodo, jog prekės, kuriomis jis prekiauja,
         yra prekių, žymimų plačiai žinomu prekių ženklu, imitacijos, pateikia „prekes ar paslaugas kaip imitacijas ar reprodukcijas“
         šio 3a straipsnio 1 dalies h punkto prasme. Nauda, kurią reklamuotojas gauna iš tokios neteisėtos lyginamosios reklamos, turi
         būti laikoma „nesąžiningai gauta“ iš šio prekių ženklo žinomumo minėto 3a straipsnio 1 dalies g punkto prasme.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      81      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
            suderinti 5 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, jog nesąžiningas naudojimasis prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar
            jo geru vardu šios nuostatos prasme neleidžia manyti, kad egzistuoja galimybė supainioti ir galimybė pakenkti šiam skiriamajam
            požymiui ar geram vardui arba, bendrai tariant, prekių ženklo savininkui. Nauda, kurią trečiasis asmuo gauna naudodamas žymenį,
            panašų į gerą vardą turintį prekių ženklą, yra gauta nesąžiningai iš šio skiriamojo požymio ar gero vardo, jeigu trečiasis
            asmuo taip bando pasinaudoti gerą vardą turinčio prekių ženklo sėkme tam, kad gautų naudos iš pastarojo patrauklumo, reputacijos
            bei prestižo, ir be jokios finansinės kompensacijos naudotis prekių ženklo savininko komercinio pobūdžio pastangomis šio prekių
            ženklo įvaizdžiui sukurti ir išlaikyti.
      2.      Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas ta prasme, jog registruoto prekių ženklo savininkas
            turi teisę uždrausti tretiesiems asmenims lyginamojoje reklamoje, kuri neatitinka visų 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB
            dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos, iš dalies pakeistos 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB,
            3a straipsnio 1 dalyje išvardytų teisėtumo sąlygų, naudoti šiam prekių ženklui tapatų žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms
            prekėms ar paslaugoms, kurioms minėtas prekių ženklas įregistruotas, net jeigu šiuo naudojimu negalima pakenkti esminei prekių
            ženklo funkcijai – nurodyti prekių ar paslaugų kilmę, su sąlyga, kad minėtas naudojimas kenkia arba gali pakenkti kitoms prekių
            ženklo funkcijoms.
      3.      Direktyvos 84/450, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3a straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog reklamuotojas,
            kuris lyginamojoje reklamoje tiesiogiai ar netiesiogiai nurodo, jog prekės, kuriomis jis prekiauja, yra prekių, žymimų plačiai
            žinomu prekių ženklu, imitacijos, pateikia „prekes ar paslaugas kaip imitacijas ar reprodukcijas“ šio 3a straipsnio 1 dalies
            h punkto prasme. Nauda, kurią reklamuotojas gauna iš tokios neteisėtos lyginamosios reklamos, turi būti laikoma „nesąžiningai
            gauta“ iš šio prekių ženklo žinomumo minėto 3a straipsnio 1 dalies g punkto prasme.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1973 m. liepos 12 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Hauptzollamt Bremerhaven prieš Massey-Ferguson GmbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Muitinė vertė. # Byla 8-73.