title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. spalio 27 d. # Europos Bendrijų Komisija prieš Austrijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyvos 78/686/EEB ir 78/687/EEB - Odontologai. # Byla C-437/03.

text:
      Byla C‑437/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Austrijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyvos 78/686/EEB ir 78/687/EEB – Odontologai“
      Generalinio advokato A. Tizzano išvada, pateikta 2005 m. kovo 17 d.  I‑0000
      2005 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Laisvas asmenų judėjimas — Įsisteigimo laisvė — Laisvė teikti paslaugas — Odontologai — Diplomų ir kvalifikaciją patvirtinančių
            dokumentų pripažinimas — Direktyva 78/686 — Nacionalinių nuostatų suderinimas — Direktyva 78/687 — Austrijai taikomos pereinamojo
            laikotarpio nuostatos — Gydytojams, odontologijos specialistams, suteiktas leidimas vadintis „Facharzt für Zahn,- Mund- und
            Kieferheilkunde“ — Leistinumas
      (Tarybos direktyvos 78/686 1 ir 19b straipsniai bei Tarybos direktyvos 78/687 1 straipsnis)
      2.     Laisvas asmenų judėjimas — Įsisteigimo laisvė — Laisvė teikti paslaugas — Odontologai — Diplomų ir kvalifikaciją patvirtinančių
            dokumentų pripažinimas — Direktyva 78/686 — Nacionalinių nuostatų suderinimas — Direktyva 78/687 — Austrijai taikomos pereinamojo
            laikotarpio nuostatos — „Dentisten“ suteiktas leidimas vadintis „Zahnarzt“ ir pasinaudoti Direktyvoje 78/686 numatyta nukrypti
            leidžiančia nuostata, neatitinkant Direktyvos 78/687 numatytų sąlygų — Neleistinumas
      (Tarybos direktyvos 78/686 1 ir 19b straipsniai bei Tarybos direktyvos 78/687 1 straipsnis)
      1.     Leidusi gydytojams, odontologijos specialistams, vadintis „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“, Austrija nepažeidė
         Direktyvos 78/686 dėl dantų gydytojų diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio
         pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas, iš dalies
         pakeistos Direktyva 2001/19, 1 ir 19b straipsnių bei Direktyvos 78/687 dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių
         dantų gydytojų veiklą, suderinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2001/19, 1 straipsnio.

      Viena vertus, taip Austrijos Respublika nesukūrė naujos odontologų kategorijos, o paprasčiausiai išsaugojo esamą kategoriją.
         Kita vertus, gydytojai, odontologijos specialistai, nėra odontologų kategorija, kurios nenumato Direktyvos 78/686 ir 78/687.
         Atvirkščiai, jie yra konkrečiai nurodyti pirmosios iš šių direktyvų 19b straipsnyje.

      (žr. 31, 42–43 punktus)
      2.     Leidusi dantų gydytojams („Dentisten“) verstis savo praktika vadinantis „Zahnarzt“ (odontologas) arba „Zahnarzt (Dentist)“
         (odontologas (dantų gydytojas)) ir remtis leidžiančiomis nukrypti nuostatomis, numatytomis Direktyvos 78/686 dėl dantų gydytojų
         diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias
         veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas, iš dalies pakeistos Direktyva 2001/19, 19b straipsnyje,
         nors jie ir neatitinka minimalių reikalavimų, kuriuos numato Direktyvos 78/687 dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių
         dantų gydytojų veiklą, suderinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2001/19, 1 straipsnis, kad patektų į šių direktyvų taikymo
         sritį, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 78/686 1 ir 19b straipsnius bei Direktyvos 78/687 1 straipsnį.

      (žr. 44 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. spalio 27 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyvos 78/686/EEB ir 78/687/EEB – Odontologai“
      Byloje C‑437/03
      dėl 2003 m. spalio 16 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama C. Schmidt ir C. Tufvesson bei A. Manville, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Austrijos Respubliką, atstovaujamą E. Riedl, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Schiemann (pranešėjas), N. Colneric, K. Lenaerts ir E. Juhász,
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      kancleris R. Grass,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 17 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad:
      –       leidusi Austrijos dantų gydytojams („Dentisten“), nurodytiems Įstatymo dėl dantų gydytojų ( Dentistengesetz, BGBl. 90/1949) 6 straipsnyje ir 4 straipsnio 3 dalyje, verstis savo praktika vadinantis „Zahnarzt“ (odontologas)
         arba „Zahnarzt (Dentist)“ (odontologas (dantų gydytojas)) ir pasinaudoti leidžiančia nukrypti nuostata, numatyta 1978 m. liepos
         25 d. Tarybos direktyvos 78/686/EEB dėl dantų gydytojų diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių
         dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas
         (OL L 233, p. 1), iš dalies pakeistos 2001 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/19/EB (OL L 206,
         2001, p. 1) (toliau – direktyva dėl diplomų pripažinimo), 19b straipsnyje, nors jie ir neatitinka minimalių reikalavimų, kuriuos
         numato 1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 78/687/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių dantų gydytojų
         veiklą, suderinimo (OL L 233, p. 10), iš dalies pakeistos Direktyva 2001/19 (toliau – direktyva dėl teisės aktų suderinimo),
         1 straipsnis, kad patektų į direktyvų dėl diplomų pripažinimo ir dėl teisės aktų suderinimo taikymo sritį, Austrijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos dėl diplomų pripažinimo 1 ir 19b straipsnį bei direktyvos dėl teisės aktų suderinimo
         1 straipsnį,

      –       pagal 1998 m lapkričio 10 d. Įstatymo dėl gydytojų (Ärztegesetz, BGBl. I, 169/1998) 17 ir 23 straipsnius suteikusi teisę gydytojams,
         odontologijos specialistams (Fachärtze für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde), pažeidžiant direktyvos dėl diplomų pripažinimo
         19b straipsnį tęsti savo veiklą šiuo pavadinimu, nes odontologams neprilygino šių medicinos specialistų tiek, kiek jie turi
         teisę vykdyti savo veiklą tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių
         dokumentų turėtojai, nurodyti A priede (odontologai), Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos dėl diplomų
         pripažinimo 1 ir 19b straipsnius.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       Visuotinai taikomos nuostatos
      2       Direktyvos dėl diplomų pripažinimo ir dėl teisės aktų suderinimo buvo priimtos remiantis, be kita ko, EB sutarties nuostatomis,
         kuriomis siekiama įgyvendinti darbuotojų judėjimo laisvę ir panaikinti įsisteigimo laisvės bei laisvės teikti paslaugas apribojimus.

      3       Pagal ketvirtą konstatuojamąją dalį pirmosios direktyvos tikslas – abipusiškai pripažinti diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialią
         odontologo kvalifikaciją patvirtinančius dokumentus, suteikiančius teisę pradėti ir vykdyti veiklą odontologijos srityje,
         ir pripažinti diplomus, pažymėjimus bei kitus oficialią specializuotos odontologijos gydytojo kvalifikaciją patvirtinančius
         dokumentus.

      4       Iš direktyvos dėl diplomų pripažinimo šeštos konstatuojamosios dalies ir iš direktyvos dėl teisės aktų suderinimo pirmos konstatuojamosios
         dalies matyti, kad pastarosios direktyvos tikslas – suderinti odontologijos srities profesinių kvalifikacijų skaičių ir studijų
         tokioms kvalifikacijoms įgyti rūšį ar trukmę, kad valstybėms narėms būtų suteikta teisė abipusiškai pripažinti diplomus, pažymėjimus
         ir kitus oficialias kvalifikacijas patvirtinančius dokumentus, kaip nustatyta direktyvoje dėl diplomų pripažinimo.

      5       Pagal direktyvos dėl teisės aktų suderinimo 1 straipsnio 1 dalį valstybės narės reikalauja, kad asmenys, norintys pradėti
         ir verstis odontologo praktika, naudodamiesi direktyvos dėl diplomų pripažinimo 1 straipsnyje išvardytais profesiniais vardais,
         turėtų diplomą, pažymėjimą arba kitą oficialią kvalifikaciją patvirtinantį dokumentą, minimus tos pačios direktyvos A priede,
         patvirtinančius, kad viso mokymosi laikotarpiu toks asmuo įgijo tinkamų žinių ir patirtį, kuriuos nustato direktyva dėl teisės
         aktų suderinimo. Pastarosios direktyvos 1 straipsnio 2 dalis, be kita ko, nurodo, kad dieninių studijų laikotarpis turi tęstis
         bent penkerius metus.

      6       Direktyvos dėl diplomų pripažinimo 1 straipsnyje pateiktas odontologų profesinių vardų sąrašas. Šis straipsnis buvo papildytas
         Aktu dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis yra grindžiama
         Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, 1994, p. 21 ir OL L 1, 1995, p. 1), pridedant, be kita ko, tokią nuorodą:

      „Austrijoje: pavadinimą kitoms valstybėms narėms ir Komisijai Austrija praneš ne vėliau kaip iki 1998 m. gruodžio 31 dienos.“
      7       Direktyvos dėl diplomų pripažinimo A priede, kuris nustatytas Direktyva 2001/19, yra ontodologų diplomų, pažymėjimų ir kitų
         oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų sąrašas. Kalbant apie Austrijos Respubliką, šiame priede nurodytas diplomas
         „Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades „Doktor der Zahnheilkunde“ (sprendimas dėl universitetinio laipsnio
         „gydytojai, odontologijos specialistai“, suteikimo), kurį išduoda universitetų medicinos fakultetai.

       Su Austrijos Respublika susijusios pereinamojo laikotarpio nuostatos
      8       Direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnis nustato:
      „Nuo tos dienos, kai Austrijos Respublika imasi priemonių, reikalingų, kad būtų laikomasi šios direktyvos, valstybės narės,
         atlikdamos direktyvos 1 straipsnyje nurodytą veiklą, pripažįsta asmenims, kurie pradėjo mokslą universitete iki 1994 m. sausio
         1 d., Austrijoje suteiktus diplomus, pažymėjimus ir kitus medicinos srities oficialių kvalifikacijų įrodymus kartu su Austrijos
         kompetentingų institucijų išduotu pažymėjimu, patvirtinančiu, kad šie asmenys ne mažiau kaip trejus iš eilės metus penkerių
         metų laikotarpiu prieš išduodant pažymėjimą veiksmingai, teisėtai ir daugiausia Austrijoje dalyvavo <...> veikloje (įskaitant
         dantų, burnos ertmės, žandikaulių ir su jais susijusių audinių anomalijų bei ligų profilaktiką, diagnozę ir gydymą) ir kad
         šiems asmenims yra oficialiai leista vykdyti minėtą veiklą tomis pačiomis sąlygomis kaip ir tiems, kurie turi A priede nurodytą
         diplomą, pažymėjimą ar kitą oficialių kvalifikacijų įrodymą.

      Pirmojoje pastraipoje nurodytas trejų metų patirties reikalavimas gali būti netaikomas asmenims, sėkmingai baigusiems bent
         trejų metų studijas, kurias kompetentingos institucijos prilygina direktyvos (dėl teisės aktų suderinimo) 1 straipsnyje nurodytam
         profesiniam rengimui.“

       Nuostatos dėl naudojimosi vardu
      9       Direktyvos dėl diplomų pripažinimo 8 straipsnis yra vienintelis šios direktyvos V skyriaus „Naudojimasis mokslo vardu“ straipsnis.
         Jis nustato:

      „1.      Nepažeidžiant 17 straipsnio, priimančioji valstybė narė užtikrina, kad valstybių narių piliečiai, kurie laikosi <...> 19b (straipsnio)
         sąlygų, turi teisę naudotis kilmės valstybės narės arba valstybės narės, iš kurios jie yra atvykę, teisėtu mokslo vardu, jeigu
         jis nesutampa su profesijos pavadinimu, arba prireikus – jo santrumpa tos valstybės kalba. Priimančiosios valstybės narės
         gali reikalauti, kad po šio vardo būtų rašoma jį suteikusios įstaigos arba egzaminų komisijos pavadinimas ir vieta.

      2.       Jeigu mokslo vardas, kuriuo naudojamasi kilmės valstybėje narėje arba toje valstybėje narėje, iš kurios yra atvykęs užsienio
         pilietis, priimančiojoje valstybėje narėje gali būti lengvai supainiotas su vardu, kuris toje valstybėje yra suteikiamas tik
         po papildomų studijų, kurių toks asmuo nėra baigęs, priimančioji valstybė narė gali reikalauti, kad kilmės valstybės narės
         arba valstybės narės, iš kurios jis yra atvykęs, suteiktu vardu toks asmuo naudotųsi priimančiosios valstybės narės nustatyta
         forma.“

      10     Pagal šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalį:
      „Jeigu priimančiojoje valstybėje narėje profesinio vardo, susijusio su kuria nors 1 straipsnyje nurodyta veikla, naudojimą
         reglamentuoja taisyklės, kitų valstybių narių piliečiai, atitinkantys <...> 19b straipsnyje nustatytas sąlygas, naudojasi
         profesiniu vardu, kuris priimtas priimančiojoje valstybėje narėje ir kuris toje valstybėje atitinka tokiai kvalifikacijai
         keliamus reikalavimus, įskaitant naudojimąsi sutrumpintu vardu.“

       Nacionalinės teisės aktai
       Nuostatos dėl „Dentist“ profesijos
      11     Iki 1975 m. gruodžio 31 d. Austrijoje buvo nustatytos specialios studijos, kurias baigus buvo galima dirbti pagal „Dentist“
         profesiją. Šios profesijos atstovai, kurie atlieka dalį odontologo veiklos, baigė neuniversitetines trejų metu studijas ir,
         Austrijos vyriausybės nuomone, negali būti prilyginami gydytojams. Vertimasis „Dentist“ profesine veikla yra reglamentuojamas
         Įstatymu dėl dantų gydytojų. Šios bylos aplinkybėmis yra taikytina šio įstatymo redakcija po 1999 m. kovo 10 d. Federaliniu
         įstatymu padarytų pakeitimų (BGBl. I, 45/1999).

      12     Pagal Įstatymo dėl dantų gydytojų 6 straipsnio 1 dalį „Dentist“ leidžiama dirbti pagal savo profesiją vadinantis profesiniu
         vardu „Zahnarzt“, prie kurio skliaustuose turi būti pridurtas mokslo vardas „Dentist“.

      13     Pagal to paties įstatymo 4 straipsnio 3 dalį „Dentisten“ profesinė asociacija (Dentistenkammer) „Dentisten“ prašymu išduoda pažymėjimą, kurį numato direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnis, kad jie galėtų dirbti
         pagal odontologo profesiją kitose valstybėse narėse.

       Nuostatos dėl „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“ profesijos
      14     Austrijos Respublikai stojant į Europos Sąjungą šioje valstybėje narėje odontologams nebuvo studijų, atitinkančių direktyvos
         dėl teisės aktų suderinimo 1 straipsnyje numatytas sąlygas. Dantų gydymas buvo patikėtas gydytojams, kurie baigę bendrosios
         medicinos studijas po rezidentūros įgijo odontologijos specializaciją ir vertėsi savo profesija vadindamiesi „Facharzt für
         Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“.

      15     Įstojusi į Sąjungą, siekdama įgyvendinti direktyvas dėl diplomų pripažinimo ir dėl teisės aktų suderinimo, Austrijos Respublika
         turėjo sukurti naują studijų sistemą, kad būtų galima verstis odontologijos specialybe. Dėl to buvo priimtas Įstatymas dėl
         gydytojų. Šios bylos aplinkybėms yra taikytina šio įstatymo redakcija po 2001 m. rugpjūčio 10 d. Federaliniu įstatymu padarytų
         pakeitimų (BGBl. I, 110/2001).

      16     Įstatymas dėl gydytojų įtvirtino naują odontologo studijų sistemą („Zahnarzt“), kuri įsigaliojo 1998 m. rugpjūčio 1 dieną.
         Tuo pačiu metu nuo 2000–2001 mokslo metų pabaigos buvo panaikintos odontologijos specializacijos studijos, skirtos diplomuotiems
         gydytojams ir leidžiančios dirbti pagal gydytojo, odontologijos specialisto, profesiją.

      17     Pagal šio įstatymo 17 straipsnio 1 dalį odontologo praktika savarankiškai gali verstis tik odontologai („Zahnärzte“) ir gydytojai,
         odontologijos specialistai („Fachärzte für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“).

      18     Šio įstatymo 23 straipsnyje „Sąvokos“, esančiame jo trečiame skirsnyje, nustatyta:
      „Jei kitos nuostatos nenustato kitaip, šiame skirsnyje
      1)      į bendrąją sąvoką „gydytojas“ („médical“) patenka visi gydytojai, neatsižvelgiant į tai, ar jie gali dirbti pagal profesiją,
         pavyzdžiui, „bendrosios praktikos gydytojo“ („Arzt für Allgemeinmedizin“), „gydytojo, turinčio licenciją“ („approbierter Arzt“),
         „gydytojo specialisto“ („Facharzt“), „odontologo“ („Zahnarzt“) arba „gydytojo rezidento“ („Turnusarzt“);

      2)      į sąvoką „gydytojas specialistas“ („Facharzt“) patenka visi gydytojai specialistai, įskaitant gydytojus, odontologijos specialistus
         („Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“).“

      19     Naudojimąsi profesiniais gydytojų vardais reglamentuoja Įstatymo dėl gydytojų 43 ir 44 straipsniai. Pagal 43 straipsnio 7 dalį:
      „Gydytojai, odontologijos specialistai („Fachärzte für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“), gali naudoti arba „gydytojo, odontologijos
         specialisto“ („Facharzt für Zahn- Mund- und Kieferheilkunde“), profesinį vardą, arba „odontologo“ (Zahnarzt) profesinį vardą.“

       Ikiteisminė procedūra
      20     1999 m. liepos 26 d. pagal direktyvos dėl diplomų pripažinimo 1 straipsnį Austrijos Respublika Komisijai pranešė vardus „Zahnarzt“,
         „Zahnarzt (Dentist)“ ir „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“. Komisijai ir kitoms valstybėms narėms ji taip pat
         pranešė apie diplomą, patvirtinantį „Dentist“ studijas, kad jis būtų įrašytas į direktyvos dėl diplomų pripažinimo A priedą.
         Šis diplomas vadinamas „Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer,
         Lehrinstitut für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent“ (pažymėjimas apie valstybinio
         odontologijos studijų egzamino išlaikymą, išduotas Austrijos dantų gydytojų profesinės asociacijos odontologijos studijų instituto,
         ir vienerių metų profesinės veiklos dantų gydytojo padėjėjo pareigose pažymėjimas).

      21     Manydama, kad Austrijos teisės nuostatos dėl vertimosi „Dentist“ profesija ir gydytojo, odontologijos specialisto, profesija
         neatitinka direktyvų dėl diplomų pripažinimo ir dėl teisės aktų suderinimo, Komisija pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo pagal EB 226 straipsnio pirmąją pastraipą. Išsiuntusi Austrijos Respublikai oficialų pranešimą ir nurodžiusi pateikti
         savo pastabas, Komisija 2001 m. liepos 18 d. pateikė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei per du mėnesius nuo
         jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Manydama, kad nepaisant Austrijos valdžios institucijų
         atsakant į šią pagrįstą nuomonę pateiktų pastabų, situacija liko nepatenkinama, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl ieškinio
       Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su „Dentist“ profesija
      22     Šį kaltinimą sudaro dvi dalys, kurias reikia išnagrinėti atskirai.
       Dėl Įstatymo dėl dantų gydytojų 6 straipsnio 1 dalies
      23     Pirmoje kaltinimų dalyje Komisija iš esmės tvirtina, kad Įstatymo dėl dantų gydytojų 6 straipsnio 1 dalis, leidžianti „Dentisten“
         dirbti pagal savo profesiją vadinantis profesiniu vardu „Zahnarzt“, prieštarauja direktyvos dėl teisės aktų suderinimo 1 straipsniui,
         nes „Dentisten“ neatitinka šiame straipsnyje nustatytų kriterijų, susijusių su studijomis, taikomų norint dirbti pagal odontologo
         profesiją, vadinantis direktyvos dėl diplomų pripažinimo 1 straipsnyje išvardytais vardais, tarp kurių, kalbant apie Austrijos
         Respubliką, yra nurodytas „Zahnarzt“.

      24     Austrijos vyriausybė savo pastabose nepareiškė nuomonės apie šią pirmojo kaltinimo dalį.
      25     Akivaizdu, kad „Dentisten“ studijos yra tik trejų metų trukmės neuniversitetinės studijos, kurios neatitinka direktyvos dėl
         teisės aktų suderinimo 1 straipsnio 2 dalyje nurodytų kriterijų. Dėl to Komisija teisingai nusprendė, kad šias studijas patvirtinantis
         diplomas, apie kurį pranešė Austrijos Respublika, negali būti įrašytas į direktyvos dėl diplomų pripažinimo A priedą.

      26     Todėl Įstatymo dėl dantų gydytojų 6 straipsnio 1 dalis prieštarauja direktyvos dėl teisės aktų suderinimo 1 straipsniui, nes
         ji suteikia galimybę dirbti pagal odontologo profesiją vadinantis „Zahnarzt“ asmenims, kurie neatitinka šiame straipsnyje
         nustatytų su studijomis susijusių reikalavimų, norint dirbti pagal šią profesiją vadinantis šiuo vardu.

      27     Todėl pirmojo Komisijos kaltinimo pirma dalis yra pagrįsta.
       Dėl Įstatymo dėl dantų gydytojų 4 straipsnio 3 dalies
      28     Antroje pirmojo kaltinimo dalyje Komisija iš esmės tvirtina, kad Įstatymo dėl dantų gydytojų 4 straipsnio 3 dalis prieštarauja
         direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsniui, nes ji numato šiame straipsnyje numatyto pažymėjimo suteikimą, nors jis
         neatitinka šioje nuostatoje numatytų reikalavimų.

      29     Austrijos vyriausybė pripažįsta, kad „Dentisten“ nepatenka į direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnio taikymo sritį,
         nes jie neturi „gydytojų vardų“ ir nebaigė „universitetinių studijų“.

      30     Iš to aišku, kad pirmojo Komisijos kaltinimo antra dalis taip pat yra pagrįsta.
       Dėl antrojo Komisijos kaltinimo, susijusio su gydytojo, odontologijos specialisto, profesija
      31     Komisija iš esmės tvirtina, jog tai, kad Austrijoje gydytojai, odontologijos specialistai, turi teisę vadintis „Facharzt für
         Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“ ir kad dėl to jie neprivalo vadintis „Zahnarzt“, prieštarauja direktyvos dėl diplomų pripažinimo
         19b straipsniui.

      32     Visų pirma reikia pabrėžti, kad nors savo ieškinyje Komisija mini Įstatymo dėl gydytojų 17 ir 23 straipsnius, yra aišku, kad
         Komisijos ginčijamas leidimas gydytojams, odontologijos specialistams, vadintis „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“
         suteikiamas pagal šio įstatymo 43 straipsnio 7 dalį.

      33     Pirmiausia Komisija remiasi pažodiniu direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnio aiškinimu. Ji pažymi, kad asmenys,
         „kurie turi A priede nurodytą diplomą, pažymėjimą ar kitą oficialių kvalifikacijų įrodymą“, nurodyti šio straipsnio pirmojoje
         pastraipoje, yra odontologai ir kad jie gali vadintis tik „Zahnarzt“. Komisija iš to daro išvadą, kad siekiant atitikti šiame
         straipsnyje nurodytą sąlygą, pagal kurią atitinkamiems asmenims leidžiama verstis savo praktika „tokiomis pačiomis sąlygomis“,
         gydytojai, odontologijos specialistai, taip pat turi teisę vadintis tik šiuo vardu, išskyrus visus kitus.

      34     Austrijos vyriausybė tik primena, kad gydytojams, odontologijos specialistams, leidžiama verstis savo praktika vadinantis
         „Zahnarzt“.

      35     Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnio
         formuluotė nėra lemiama atsakant į klausimą, ar šiame straipsnyje nurodyti gydytojai būtinai turi turėti tokį patį vardą kaip
         ir odontologai, arba, atvirkščiai, ar jiems tiesiog leidžiama juo vadintis. Sąlyga, kad suinteresuotiesiems asmenims „leidžiama
         vykdyti minėtą (savo) veiklą tokiomis pačiomis sąlygomis“ kaip ir odontologams, gali būti aiškinama dvejopai. Pirma, kaip
         tvirtina Komisija, 19b straipsnis gali būti aiškinamas kaip įtvirtinantis vienintelę sąlygą, pagal kurią nagrinėjama veikla
         turi būti verčiamasi „tokiomis pačiomis sąlygomis“, o tai būtų nesuderinama su tuo, kad Austrijoje dviem atitinkamų specialistų
         grupėms nėra taikomos tos pačios taisyklės dėl leidimo naudoti vardą. Antra, pabrėžiant veiksmažodžio „leisti“ vartojimą,
         ta pati nuostata gali būti aiškinama kaip tiesiog reikalaujanti, kad gydytojams, odontologijos specialistams, kaip nustatyta
         Įstatymo dėl gydytojų 43 straipsnio 7 dalyje, „leidžiama“ naudoti tokį patį vardą kaip ir odontologams, taigi „leidžiama“
         – nors ir neprivaloma – verstis veikla tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tiems, kurie naudoja „Zahnarzt“ vardą.

      36     Kadangi 19b straipsnio formuluotė neleidžia išspręsti šio klausimo, reikia aiškinti šią nuostatą pagal kitas direktyvų dėl
         diplomų pripažinimo ir dėl teisės aktų suderinimo nuostatas. Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad pirmosios direktyvos 8 ir
         17 straipsniuose numatytos specialiosios nuostatos dėl naudojimosi vardais, kurios parodo, jog, priešingai nei tvirtina Komisija,
         odontologijos srityje Bendrijos teisės aktų leidėjas nenorėjo nustatyti vienodo naudojimosi vardais. Tokį teiginį patvirtina
         tai, jog direktyvos dėl diplomų pripažinimo 1 straipsnyje esantis sąrašas dėl tam tikrų valstybių narių nurodo daugiau nei
         vieną vardą.

      37     Jeigu iš tikrųjų direktyvomis dėl diplomų pripažinimo ir dėl teisės aktų suderinimo siekiama aiškiai atskirti odontologo ir
         gydytojo profesijas, Komisija nepateikė jokių duomenų, galinčių įrodyti, kad leidimas 19b straipsnyje nurodytiems gydytojams
         ir toliau dirbti pagal savo profesiją, vadinantis „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“, kelia realų pavojų supainioti
         gydytojus, odontologijos specialistus, ir kitus gydytojus.

      38     Bet kuriuo atveju reikia pripažinti, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, nei direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnyje,
         nei jos 8 ir 17 straipsniuose nėra apribojimų dėl konkrečios profesinių vardų, kuriuos valstybės narės gali leisti naudoti
         savo teritorijose, formuluotės.

      39     Be to, priversti gydytojus, kuriems taikoma direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnio pereinamojo laikotarpio tvarka,
         atsisakyti savo „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“ profesinio vardo ir vadintis „Zahnarzt“ profesiniu vardu reikštų
         juos priversti vadintis dantų gydytojais, nenurodant savo pirminių studijų bei bendrosios praktikos gydytojo gebėjimų, o tai
         padarytų žalos jų profesinei veiklai (žr. šiuo klausimu 2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C‑202/99, Rink. p. I‑9319, 51 punktą).

      40     Galiausiai Įstatymo dėl gydytojų 43 straipsnio 7 pastraipoje palikta galimybė gydytojams, odontologijos specialistams, ir
         toliau vadintis savo „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“ profesiniu vardu pateisinama skaidrumo užtikrinimo pagrindais,
         nes ji gali leisti pacientams atskirti dantų gydytojus, kurie baigė visas odontologo studijas, nustatytas Įstatymo dėl gydytojų
         („Zahnarzt“), nuo bendrosios praktikos gydytojų, kurie po rezidentūros įgijo odontologijos specializaciją („Facharzt für Zahn-,
         Mund- und Kieferheilkunde“).

      41     Tai, kad vardas „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“ negali būti numatytas direktyvos dėl diplomų pripažinimo 1 straipsnyje,
         nes šių gydytojų studijos neatitinka kriterijų, išdėstytų direktyvos dėl teisės aktų suderinimo 1 straipsnyje, neturi reikšmės,
         nes direktyvos dėl diplomų pripažinimo 19b straipsnis buvo joje įtvirtintas, kaip pripažįsta Komisija, siekiant gydytojams,
         odontologijos specialistams, leisti ir toliau verstis savo profesine veikla.

      42     Tokiomis sąlygomis reikia pažymėti, kad Komisija neteisingai nurodo teismų praktiką, pagal kurią valstybės narės negali nustatyti
         odontologų kategorijos, neatitinkančios jokios nagrinėjamoje direktyvoje numatytos kategorijos (1995 m. birželio 1 d. Sprendimo
         Komisija prieš Italiją, C‑40/93, Rink. p. I‑1319, 24 punktas). Priešingai nei atitinkama valstybė narė šiame sprendime, Austrijos Respublika, pirma,
         nesukūrė naujos odontologų kategorijos, o paprasčiausiai išsaugojo esamą kategoriją ir, antra, gydytojai, odontologijos specialistai,
         nėra odontologų kategorija, kurios nenumato direktyvos dėl diplomų pripažinimo ir dėl teisės aktų suderinimo. Atvirkščiai,
         jie yra konkrečiai nurodyti pirmosios iš šių direktyvų 19b straipsnyje.

      43     Atsižvelgiant į visus šiuos samprotavimus, antrąjį Komisijos kaltinimą reikia atmesti.
      44     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad leidusi dantų gydytojams („Dentisten“), nurodytiems Įstatymo dėl
         dantų gydytojų 4 straipsnio 3 dalyje ir 6 straipsnyje, verstis savo praktika, vadinantis „Zahnarzt“ (odontologas) arba „Zahnarzt
         (Dentist)“ (odontologas (dantų gydytojas)), ir remtis leidžiančia nukrypti nuostata, numatyta direktyvos dėl diplomų pripažinimo
         19b straipsnyje, nors jie ir neatitinka minimalių reikalavimų, kuriuos numato direktyvos dėl teisės aktų suderinimo 1 straipsnis,
         kad patektų į šių direktyvų taikymo sritį, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvos dėl diplomų pripažinimo
         1 ir 19b straipsnius bei direktyvos dėl teisės aktų suderinimo 1 straipsnį, ir atmesti likusią ieškinio dalį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      45     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Austrijos Respublika neprašė priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidų. Tačiau pagal šio reglamento 69 straipsnio
         3 dalies pirmąją pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali
         paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Kadangi Austrijos Respublika ir
         Komisija iš dalies pralaimėjo bylą, kiekviena šalis pati padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Leidusi dantų gydytojams („Dentisten“), nurodytiems Įstatymo dėl dantų gydytojų (Dentistengesetz) 4 straipsnio 3 dalyje ir
            6 straipsnyje
      –       verstis savo praktika, vadinantis „Zahnarzt“ (odontologas) arba „Zahnarzt (Dentist)“ (odontologas (dantų gydytojas)), ir
      –       remtis leidžiančia nukrypti nuostata, numatyta 1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 78/686/EEB dėl dantų gydytojų diplomų,
            pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias
            veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas, iš dalies pakeistos 2001 m. gegužės 14 d. Europos Parlamento
            ir Tarybos direktyva 2001/19/EB, 19b straipsnyje,
               nors jie ir neatitinka minimalių reikalavimų, kuriuos numato 1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 78/687/EEB dėl įstatymų
            ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių dantų gydytojų veiklą, suderinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2001/19, 1 straipsnis,
            kad patektų į šių direktyvų taikymo sritį,
      Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 78/686 1 ir 19b straipsnius bei Direktyvos 78/687 1 straipsnį.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Austrijos Respublika ir Europos Bendrijų Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2003 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Micole Wieme prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Pranešimas apie laisvą darbo vietą. # Byla T-174/02.


2001 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Graikijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 96/48/EB. # Byla C-460/00.


title: 2006 m. liepos 13 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Roche Nederland BV ir kt. prieš Frederick Primus ir Milton Goldenberg.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hoge Raad der Nederlanden - Nyderlandai.#Briuselio konvencija - 6 straipsnio 1 punktas - Keli atsakovai - Vieno iš atsakovų nuolatinės gyvenamosios vietos teismo jurisdikcija - Ieškinys dėl Europos patento pažeidimo - Skirtingose Susitariančiose valstybėse įsisteigę atsakovai - Keliose Susitariančiose valstybėse padaryti pažeidimai.#Byla C-539/03.

text:
      Byla C‑539/03
      Roche Nederland BV ir kt.
      prieš
      Frederick Primus ir Milton Goldenberg
      (Hoge Raad der Nederlanden  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Briuselio konvencija – 6 straipsnio 1 punktas – Atsakovų daugetas – Vieno iš atsakovų nuolatinės gyvenamosios vietos teismo jurisdikcija – Ieškinys dėl Europos patento pažeidimo – Skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsisteigę atsakovai – Keliose Susitariančiosiose Valstybėse atlikti patento pažeidimo veiksmai“
      Sprendimo santrauka
      Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų vykdymo – Specialioji jurisdikcija – Atsakovų daugetas
      (1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos 6 straipsnio 1 punktas)
      1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, paskutinį
         kartą iš dalies pakeistos 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės
         prisijungimo, 6 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas Europos patento pažeidimo byloms, kuriose
         kelios skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtos bendrovės kaltinamos dėl vienoje ar keliose iš šių valstybių atliktų
         veiksmų, net jei šios tai pačiai grupei priklausančios bendrovės veikė identiškai arba panašiai, vadovaudamosi vienos iš jų
         parengta bendra politika. Kadangi nei patento pažeidimo veiksmai, kuriais kaltinami skirtingi atsakovai, nei nacionalinės
         teisės aktai, kuriais remiantis tokie veiksmai vertinami, nėra tie patys, nėra pavojaus, kad skirtingose Susitariančiosiose
         Valstybėse pradėtose Europos patento pažeidimo bylose bus priimti nesuderinami sprendimai, nes galbūt skirtingi atitinkamų
         teismų sprendimai priimami ne dėl tos pačios teisinės ir faktinės situacijos.

      Iš to išplaukia, kad tarp tokių ieškinių nėra Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui reikalaujamo tarpusavio
         ryšio.

      (žr. 20, 25, 27–28, 31, 33, 35, 41 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 13 d.(*)

      „Briuselio konvencija – 6 straipsnio 1 punktas – Atsakovų daugetas – Vieno iš atsakovų nuolatinės gyvenamosios vietos teismo jurisdikcija – Ieškinys dėl Europos patento pažeidimo – Skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsisteigę atsakovai – Keliose Susitariančiosiose Valstybėse atlikti patento pažeidimo veiksmai“
      Byloje C‑539/03
      dėl Hoge Raad der Nederlanden (Nyderlandai) 2003 m. gruodžio 19 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. gruodžio 22 d., pagal 1971 m. birželio
         3 d. Protokolą dėl Teisingumo Teismo įgaliojimų aiškinti 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
         civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Roche Nederland BV ir kt.
      prieš
      Frederick Primus,

      Milton Goldenberg,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann (pranešėjas), teisėjai K. Schiemann, K. Lenaerts, E. Juhász ir M. Ilešič,
      generalinis advokatas P. Léger,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. sausio 27 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Roche Nederland BV  ir kt., atstovaujamų advokatų P. A. M. Hendrick, O. Brouwer, B. J. Berghuis ir K. Schillemans,

      –        F. Primus ir M. Goldenberg, atstovaujamų advokatės W. Hoyng,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir J. G. M. van Bakel,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir A. Bodard‑Hermant,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos E. O’Neill, padedamos barrister M. Tappin,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos A.‑M. Rouchaud‑Joët ir R. Troosters,
      susipažinęs su 2005 m. gruodžio 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
         civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos
         Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1, ir − pakeistas
         tekstas − p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1), 1989 m. gegužės
         26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1) ir 1996 m. lapkričio 29 d.
         Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo (OL C 15, 1997, p. 1, toliau
         – Briuselio konvencija), 6 straipsnio 1 punkto aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Roche Nederland BV bei aštuonių kitų Roche grupės bendrovių ir F. Primus bei M.  Goldenberg dėl teisių, susijusių su Europos patentu, kurio savininkai jie yra, pažeidimo.

       Teisinis pagrindas
       Briuselio konvencija
      3        Briuselio konvencijos 2 straipsnio pirmoji pastraipa, esanti II antraštinės dalies, reglamentuojančios jurisdikcijos taisykles,
         1 skirsnyje, pavadintame „Bendrosios nuostatos“, skelbia:

      „Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje Valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims,
         kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose.“

      4        Pagal tos pačios konvencijos 3 straipsnio pirmąją pastraipą:

      „Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos Susitariančiosios Valstybės teismuose
         tik pagal šio skyriaus 2‑6 skirsniuose nustatytas taisykles.“

      5        Briuselio konvencijos 6 straipsnis, esantis paminėtos II antraštinės dalies 2 skirsnyje, pavadintame „Specialioji jurisdikcija“,
         skelbia:

      „Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui taip pat gali būti keliama byla:
      1)      tais atvejais, kai jis yra vienas iš kelių atsakovų − vietos, kurioje bet kuris iš jų nuolat gyvena, teismuose;
      <…>“.
      6        Briuselio konvencijos 16 straipsnyje, esančiame jos II antraštinės dalies 5 skirsnyje, pavadintame „Išimtinė jurisdikcija“,
         numatyta:

      „Nepaisant nuolatinės gyvenamosios vietos ar buveinės, išimtinę jurisdikciją turi šie teismai:
      <…>
      4)      bylose dėl patentų, prekių ženklų, dizaino ar kitų panašių teisių, kurias reikalaujama deponuoti ar įregistruoti, registravimo
         ar galiojimo – Susitariančiosios Valstybės, kurioje pateiktas prašymas deponuoti ar įregistruoti teisę, ta teisė yra deponuota
         ar įregistruota, arba pagal tarptautinės konvencijos nuostatas laikoma, kad tai padaryta, teismai;

      <…>“
      7        Briuselio konvencijos protokolo Vd straipsnis, kuris pagal jos 65 straipsnį, yra sudėtinė šios konvencijos dalis, patikslina:

      „Neatmesdami Europos patentų biuro jurisdikcijos, numatytos 1973 m. spalio 5 d. pasirašytoje Konvencijoje dėl Europos patentų
         išdavimo, kiekvienos Susitariančiosios Valstybės teismai turi išimtinę jurisdikciją, neatsižvelgiant į nuolatinę gyvenamąją
         vietą, bylose dėl tai valstybei suteikto bet kurio Europos patento, nesančio Bendrijos patentu pagal 1975 m. gruodžio 15 d.
         Liuksemburge pasirašytos Konvencijos dėl Europos patento bendrajai rinkai 86 straipsnio nuostatas, registravimo ar galiojimo.“

      8        Briuselio konvencijos 22 straipsnyje, esančiame jos II antraštinės dalies 8 skirsnyje, pavadintame „Lis pendens − susiję ieškiniai“, numatyta, kad tais atvejais, kai skirtingų Susitariančiųjų Valstybių teismuose pareiškiami susiję ieškiniai,
         bet kuris teismas, kuriame byla buvo iškelta ne pirmiausiai, gali sustabdyti ieškinio nagrinėjimą, kol ieškiniai nagrinėjami
         pirmąja instancija arba, esant tam tikromis sąlygoms, netgi atsisakyti jurisdikcijos. Pagal šios nuostatos trečiąją pastraipą:

      „Šiame straipsnyje ieškiniai laikomi susijusiais, jei ryšys tarp jų yra toks glaudus, jog tikslinga juos nagrinėti ir spręsti
         kartu, kad būtų išvengta nesuderinamų sprendimų rizikos nagrinėjant juos atskirai.“

      9        Pagal šios Konvencijos 27 straipsnio 3 punktą, esantį III antraštinės dalies, reglamentuojančios pripažinimą ir vykdymą, 1 skirsnyje,
         pavadintame „Pripažinimas“, sprendimas nepripažįstamas, „jeigu jis nesuderinamas su sprendimu dėl ginčo tarp tų pačių šalių
         toje valstybėje, kurioje siekiama, kad jis būtų pripažintas“.

       Miuncheno konvencija
      10      1973 m. spalio 5 d. Miunchene pasirašyta Europos patentų išdavimo konvencija (toliau − Miuncheno konvencija), kaip nurodoma
         jos 1 straipsnyje, „sukuriama bendra Susitariančiųjų Valstybių teisės sistema, taikoma išradimų patentų išdavimui“.

      11      Be bendrų išdavimo taisyklių, Europos patentą reglamentuoja kiekvienos Susitariančiosios Valstybės nacionalinės teisės aktai,
         kuriai jis buvo išduotas. Šiuo klausimu Miuncheno konvencijos 2 straipsnio 2 dalis skelbia:

      „Kiekvienoje Susitariančiojoje Valstybėje jai išduotas Europos patentas galioja pagal tuos pačius reikalavimus kaip ir tos
         valstybės išduotas nacionalinis patentas, ir jam taikomi tie patys reikalavimai <...>.“

      12      Kalbant apie teises, kurias Europos patentas suteikia jo savininkui, šios Konvencijos 64 straipsnio 1 ir 3 dalys numato:

      „1.      <…> Europos patentas nuo jo išdavimo paskelbimo Europos patentų biuletenyje dienos kiekvienoje Susitariančiojoje Valstybėje,
         kuriai jis yra išduotas, savininkui suteikia tokias pat teises, kokias jam suteiktų toje valstybėje išduotas nacionalinis
         patentas.

      <…>
      3.      Europos patento pažeidimai nagrinėjami pagal nacionalinius įstatymus.“
       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      Jungtinėse Amerikos Valstijose nuolat gyvenantys F. Primus ir M. Goldenberg yra Europos patento Nr. 131 627 savininkai.

      14      Jie 1997 m. kovo 24 d. Rechtbank te s’-Gravenhage  iškėlė bylą Nyderlanduose įsteigtai Roche Nederland BV bendrovei bei kitoms aštuonioms Roche grupei priklausančioms bendrovėms, įsteigtoms Jungtinėse Amerikos Valstijose, Belgijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Jungtinėje
         Karalystėje, Šveicarijoje, Austrijoje ir Švedijoje (toliau − Roche  ir kt.). Ieškovai apkaltino šias bendroves tuo pačiu su jiems priklausančiu patentu susijusių teisių pažeidimu. Šis tariamas
         patento pažeidimas pasireiškė imunologinio dozavimo rinkinių prekyba bendrovių atsakovių įsteigimo valstybėse.

      15      Kitose nei Nyderlandai valstybėse įsteigtos Roche grupės bendrovės užginčijo Nyderlandų teismų jurisdikciją. Dėl esmės jos nurodė, kad aptariamas patentas nebuvo pažeistas
         ir paprašė jį panaikinti.

      16      1997 m. spalio 1 d. Sprendimu Rechtbank te s’-Gravenhage pareiškė, kad jis turi jurisdikciją nagrinėti bylą ir atmetė F. Primus ir M. Goldenberg ieškinius. Pateikus apeliaciją, 2002 m.
         birželio 27 d. Sprendimu Gerechtshof te s’-Gravenhage pakeitė šį sprendimą ir uždraudė Roche  ir kt. pažeisti su aptariamu patentu susijusias teises visose šiame patente nurodytose valstybėse.

      17      Gavęs kasacinį skundą Hoge Raad nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „1.      Ar tarp su patento pažeidimu susijusių ieškinių, Europos patento savininko pareikštų teismo, į kurį kreiptasi, valstybėje
         įsteigtam atsakovui ir įvairiems kitose nei teismo, į kurį kreiptasi, Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtiems atsakovams,
         dėl kurių patento savininkas tvirtina, jog jie pažeidžia šį patentą vienoje ar keliose Susitariančiosiose Valstybėse, egzistuoja
         ryšys, reikalingas Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui?

      2.      Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą nėra teigiamas arba nėra besąlygiškai teigiamas, kokioms aplinkybėmis toks ryšys yra ir
         ar svarbu, tai, kad:

      –        atsakovai priklauso vienai ir tai pačiai grupei?
      –        klausimas pateiktas dėl bendra politika grindžiamų atsakovų veiksmų, ir jei atsakymas yra teigiamas, ar svarbi šios bendros
         veiklos politikos parengimo vieta?

      –        skirtingi atsakovai tariamai padarė identiškus arba iš esmės identiškus pažeidimo veiksmus?“
       Dėl prejudicinių klausimų
      18      Šiais klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jį galima taikyti ieškiniams dėl Europos patento
         pažeidimo, kuriais kelios skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtos bendrovės kaltinamos dėl vienoje ar keliose
         iš šių valstybių atliktų veiksmų, ypač jei minėtos tai pačiai grupei priklausančios bendrovės veikė identiškai arba panašiai,
         vadovaudamosi vienos iš jų parengta bendra politika.

      19      Nukrypstant nuo taisyklės, nurodytos Briuselio konvencijos 2 straipsnyje, pagal kurią atsakovei, nuolat gyvenančiai Susitariančiojoje
         Valstybėje, byla keliama šios valstybės teisme, šios konvencijos 6 straipsnio 1 punktas atsakovų daugeto atveju leidžia nuolat
         Susitariančiojoje Valstybėje gyvenančiam atsakovui kelti bylą kitoje Susitariančiojoje Valstybėje, kurioje nuolat gyvena vienas
         iš atsakovų.

      20      1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimu Kalfelis (C‑189/87, Rink. p. 5565, 12 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui
         reikia, kad tarp skirtingų to paties ieškovo ieškinių, pareikštų skirtingiems atsakovams, egzistuotų toks ryšys, jog tikslinga
         juos nagrinėti ir išspręsti kartu, kad būtų išvengta nesuderinamų sprendimų nagrinėjant juos atskirai.

      21      Ryšio reikalavimas neišplaukia iš Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto formuluotės. Tokią išvadą iš šios nuostatos
         teksto Teisingumo Teismas padarė siekdamas išvengti, kad nukrypimas nuo šioje nuostatoje numatyto atsakovo nuolatinės gyvenamosios
         vietos valstybės teismų jurisdikcijos principo nepažeistų paties šio principo egzistavimo (minėto Sprendimo Kalfelis 8 punktas). Šis reikalavimas vėliau buvo patvirtintas 1998 m. spalio 27 d. Sprendimu Réunion européenne ir kt. (C‑51/97, Rink. p. I‑6511, 48 punktas) ir 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir
         teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1), kuris pakeitė Briuselio konvenciją,
         6 straipsnio 1 punkto redakcijoje.

      22      Minėtame sprendime Kalfelis Teisingumo Teismo pavartota formuluotė pakartoja Briuselio konvencijos 22 straipsnį, pagal kurį ieškiniai yra susiję, jei
         ryšys tarp jų toks glaudus, jog tikslinga juos nagrinėti ir spręsti kartu, kad būtų išvengta nesuderinamų sprendimų rizikos
         nagrinėjant juos atskirai. Šis 22 straipsnis 1994 m. gruodžio 6 d. Sprendime Tatry (C‑406/92, Rink. p. I‑5439, 58 punktas) buvo išaiškintas taip, jog norint nustatyti ryšį tarp dviejų ieškinių pakanka, kad
         jų atskiras nagrinėjimas ir išsprendimas keltų sprendimų prieštaravimų riziką, ir nebūtina, kad tai keltų viena kitą panaikinančių
         teisinių pasekmių riziką.

      23      Minėtame sprendime Tatry nustatyta „nesuderinamų“ sprendimų sąvoka pagal Briuselio konvencijos 22 straipsnį yra platesnė nei ta pati sąvoka, apibrėžta
         1988 m. vasario 4 d. Sprendimu Hoffman (145/86, Rink. p. 645, 22 punktas) pagal šios konvencijos 27 straipsnio 3 punktą, numatantį, kad vienoje iš Susitariančiųjų
         Valstybių priimtas sprendimas nepripažįstamas, jeigu jis nesuderinamas su sprendimu dėl ginčo tarp tų pačių šalių toje valstybėje,
         kurioje siekiama, kad jis būtų pripažintas. Minėtame sprendime Hoffmann Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad norint nustatyti, ar du sprendimai yra nesuderinami minėtos nuostatos prasme,
         reikia išsiaiškinti, ar aptariami sprendimai sukelia viena kitą panaikinančias teisines pasekmes.

      24      F. Primus ir M. Goldenberg, kaip ir Nyderlandų vyriausybė, teigia, kad minėtame sprendime Tatry nurodytas platesnis būdvardžio „nesuderinami“ aiškinimas Briuselio konvencijos 22 straipsnio kontekste suteikiant jam „prieštaraujančių“
         reikšmę turi apimti ir šios konvencijos 6 straipsnio 1 punktą. Roche  ir kt., kaip ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, kurių argumentais generalinis advokatas rėmėsi savo išvados 79 ir paskesniuose punktuose,
         teigia priešingai, kad toks aiškinimas, turint omenyje dviejų aptariamų nuostatų tikslus ir vietą Briuselio konvencijos sistemoje,
         yra nepriimtinas, o pirmenybė turėtų būti taikoma siauram aiškinimui.

      25      Tačiau šio klausimo nebūtina spręsti šioje byloje. Iš esmės pakanka konstatuoti, kad net ir darant prielaidą, jog „nesuderinamų“
         sprendimų sąvoka Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui turi būti suprantama plačiąja prasme, kaip prieštaraujantys
         sprendimai, nėra rizikos, kad tokie sprendimai bus priimti skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse pradėtose bylose dėl
         Europos patento pažeidimo, iškeltose keliems šių valstybių teritorijoje nuolat gyvenantiems atsakovams už veiksmus jų nuolatinės
         gyvenamosios vietos valstybių teritorijoje.

      26      Be to, kaip savo išvados 113 punkte nurodė generalinis advokatas, kad sprendimai galėtų būti vertinami kaip prieštaraujantys,
         nepakanka skirtingo bylos išsprendimo, dar reikia, kad skirtingai būtų išspręsta ta pati faktinė ir teisinė situacija.

      27      Tačiau jei, kaip pirmajame prejudiciniame klausime nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, ieškiniai
         dėl Europos patento pažeidimo pareiškiami kelioms skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtoms bendrovėms dėl vienoje
         ar keliose iš šių valstybių atliktų veiksmų, negalima daryti išvados apie tos pačios faktinės situacijos egzistavimą, nes
         atsakovai skiriasi, o skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse atlikti patento pažeidimo veiksmai, kuriais jie kaltinami,
         nėra tie patys.

      28      Galimai skirtingi atitinkamų teismų sprendimai priimami ne dėl tos pačios faktinės situacijos.

      29      Be to, nors Miuncheno konvencija nustato bendras Europos patento išdavimo taisykles, iš tos pačios Konvencijos 2 straipsnio
         2 dalies ir 64 straipsnio 1 dalies aiškiai išplaukia, kad toks patentas reglamentuojamas kiekvienos Susitariančiosios Valstybės,
         kuriai jis išduotas, nacionalinės teisės aktais.

      30      Būtent iš Miuncheno konvencijos 64 straipsnio 3 dalies išplaukia, kad bet koks ieškinys dėl Europos patento pažeidimo turi
         būti nagrinėjamas atsižvelgiant į kiekvienoje valstybėje, kuriai šis patentas išduotas, galiojančius nacionalinės teisės aktus.

      31      Iš to išplaukia, kad jei keliuose skirtingų Susitariančiųjų Valstybių teismuose iškeliamos bylos dėl kiekvienoje iš šių valstybių
         išduoto Europos patento pažeidimo prieš nuolat šiose valstybėse gyvenančius atsakovus už jų nuolatinėje gyvenamojoje teritorijoje
         tariamai atliktus veiksmus, galimai skirtingi šių teismų sprendimai priimami ne dėl tos pačios teisinės situacijos.

      32      Todėl galimai skirtingi sprendimai neturėtų būti traktuojami kaip prieštaraujantys.

      33      Esant šioms aplinkybėms, net jei plačiausias „nesuderinamų“ sprendimų aiškinimas, apimant prieštaraujančius sprendimus, būtų
         laikomas kriterijumi nustatant Briuselio konvencijos 6 straipsnio 1 punkto taikymui reikalingą ryšį, reikia konstatuoti, kad
         toks ryšys negalėtų būti nustatytas tarp ieškinių dėl to paties Europos patento pažeidimo, kurių kiekvienas būtų nukreiptas
         prieš vis kitoje Susitariančiojoje Valstybėje įsteigtą bendrovę dėl toje valstybėje jos tariamai atliktų veiksmų.

      34      Šia išvada neturėtų būti abejojama net ir tuo atveju, kurį antrajame prejudiciniame klausime nurodė prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas, kai tai pačiai grupei priklausančios bendrovės atsakovės veikia identiškai arba panašiai, vadovaudamosi
         vienos iš jų parengta bendra politika, t. y. kai jos yra atsidūrusios toje pačioje faktinėje situacijoje.

      35      Tačiau teisinės situacijos faktiškai nebuvo tos pačios (žr. šio sprendimo 29 ir 30 punktus), todėl prieštaraujančių sprendimų
         priėmimo rizika neatsirastų net ir šiuo atveju.

      36      Be to, jei iš pirmo žvilgsnio, proceso ekonomijos motyvai pateisina tokių ieškinių pareiškimą viename teisme, reikia konstatuoti,
         kad tokios bylų koncentracijos nauda geram teisingumo vykdymui būtų ribota ir sudarytų naujos rizikos šaltinį.

      37      Jurisdikcija, pagrįsta tik faktiniais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytais kriterijais, lemtų
         potencialiai jurisdikciją turinčių vietų išplėtimą, o tai pažeistų konvencijoje įtvirtintas jurisdikcijos taisykles ir keltų
         grėsmę teisinio saugumo principui, kuris yra šios konvencijos pagrindas (žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo Besix, C‑256/00, Rink. p. I‑1699, 24–26 punktus; 2005 m. kovo 1 d. Sprendimo Owusu, C‑281/02, Rink. p. I‑1383, 41 punktą ir 2006 m. liepos 13 d. Sprendimo GAT, C‑4/03, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).

      38      Ši grėsmė būtų dar didesnė dėl to, kad aptariamų kriterijų taikymas suteiktų didelį pasirinkimą ieškovui ir paskatintų „forum
         shopping“ praktiką, kurios išvengimas yra Konvencijos tikslas ir būtent kuriai Teisingumo Teismas norėjo užkirsti kelią sprendime
         Kalfelis (žr. šio sprendimo 9 punktą).

      39      Reikia pabrėžti, kad aptariamų kriterijų, kuriuos privalo įrodyti ieškovas, visuma įpareigotų teismą, kuriam pareikštas ieškinys,
         susipažinti su bylos esme prieš nustatant savo jurisdikciją. Šis išankstinis nagrinėjimas galėtų lemti papildomas sąnaudas
         ir prailgintų bylos nagrinėjimo terminus tuo atveju, jei paminėtas teismas, negalėdamas konstatuoti tos pačios faktinės situacijos
         buvimo ir dėl to – pakankamo ryšio tarp ieškinių, turėtų daryti išvadą, kad jis nepriklauso jo jurisdikcijai, o ieškinys iš
         naujo turėtų būti pareikštas kitos valstybės teismui.

      40      Galiausiai jei teismas, į kurį kreipėsi ieškovas, remdamasis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytais
         kriterijais, galėtų pripažinti turįs jurisdikciją visiems ieškiniams dėl patento pažeidimo, ieškinių sukoncentravimas šiame
         teisme negalėtų užtikrinti, kad byla nebus bent iš dalies suskaidyta iškilus klausimui dėl patento galiojimo, kaip tai dažnai
         būna praktikoje ir kaip yra pagrindinės bylos atveju. Iš esmės šis klausimas, iškeltas atskiru ieškiniu arba kaip prieštaravimas,
         priklauso išimtinei Susitariančiosios Valstybės, kurioje patentas yra deponuotas ar įregistruotas, arba laikoma, kad tai buvo
         padaryta, teismų jurisdikcijai, numatytai Briuselio konvencijos 16 straipsnio 4 punkte (minėto sprendimo GAT 30 punktas). Ši išimtinė patento išdavimo valstybės teismų jurisdikcija Europos patento srityje buvo patvirtinta prie Briuselio
         konvencijos pridėto protokolo V d straipsnyje.

      41      Atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus argumentus, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad Briuselio konvencijos 6 straipsnio
         1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas Europos patento pažeidimo byloms, iškeltoms kelioms skirtingose Susitariančiosiose
         Valstybėse įsteigtoms bendrovėms dėl vienoje ar keliose iš šių valstybių atliktų veiksmų, net jei šios tai pačiai grupei priklausančios
         bendrovės veikė identiškai arba panašiai, vadovaudamosi vienos iš jų parengta bendra politika.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      42      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus kurias pateikė pagrindinės bylos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo, paskutinį
            kartą iš dalies pakeistos 1996 m. lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės
            prisijungimo, 6 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikomas Europos patento pažeidimo byloms, iškeltoms
            kelioms skirtingose Susitariančiosiose Valstybėse įsteigtoms bendrovėms dėl vienoje ar keliose iš šių valstybių atliktų veiksmų,
            net jei šios tai pačiai grupei priklausančios bendrovės veikė identiškai arba panašiai, vadovaudamosi vienos iš jų parengta
            bendra politika.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


title: 2014 m. sausio 16 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Andreas Kainz prieš Pantherwerke AG.#Oberster Gerichtshof prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų jurisdikcija civilinėse ir komercinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 – Atsakomybė už gaminį su trūkumais – Prekė, pagaminta vienoje valstybėje narėje, o parduota kitoje – Sąvokos „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti,“ išaiškinimas – Įvykio, dėl kurio atsirado žala, vieta.#Byla C-45/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2014 m. sausio 16 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teismų jurisdikcija civilinėse ir komercinėse bylose — Reglamentas (EB) Nr. 44/2001 — Atsakomybė už gaminį su trūkumais — Prekė, pagaminta vienoje valstybėje narėje, o parduota kitoje — Sąvokos „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti“ išaiškinimas — Įvykio, dėl kurio atsirado žala, vieta“
      Byloje C‑45/13
      dėl 2012 m. lapkričio 28 d.Oberster Gerichtshof (Austrija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. sausio 28 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Andreas Kainz

      prieš

         Pantherwerke AG

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai M. Safjan (pranešėjas) ir J. Malenovský,
      generalinis advokatas N. Jääskinen,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               A. Kainz, atstovaujamo Rechtsanwalt K. Kozák,

               —

               Austrijos vyriausybės, atstovaujamos A. Posch,

               —

               Čekijos vyriausybės, atstovaujamos M. Smolek ir J. Vláčil,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Brighouse, padedamos baristerės S. Lee,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos W. Bogensberger ir A.‑M. Rouchaud‑Joët,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 5 straipsnio 3 punkto išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Zalcburge (Austrija) nuolat gyvenančio A. Kainz ir Pantherwerke AG, kurios registruota buveinė yra Vokietijoje, ginčą dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo su palūkanomis, pagrįsto atsakomybe už gaminius su trūkumais, kurį A. Kainz pareiškė po nelaimingo atsitikimo Vokietijoje su dviračiu, kurį šioje valstybėje narėje pagamino Pantherwerke AG, o jis nusipirko iš mažmenininko Austrijoje.

         Teisinis pagrindas

         Reglamentas Nr. 44/2001

               3

               Reglamento Nr. 44/2001 2, 11, 12 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

                        „2)

                        Tam tikri skirtumai tarp jurisdikciją ir teismo sprendimų pripažinimą reglamentuojančių nacionalinių taisyklių trukdo patikimai veikti vidaus rinkai. Nuostatos dėl jurisdikcijos kolizinių normų civilinėse ir komercinėse bylose suvienodinimo ir formalumų supaprastinimo, siekiant užtikrinti greitą ir paprastą teismo priimtų sprendimų valstybėse narėse, kurios privalo laikytis šio reglamento, pripažinimą ir vykdymą, yra labai svarbios.

                  <…>

                        11)

                        Jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų, kuriuose bylinėjimosi objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė. Turi būti atskirai apibrėžta juridinio asmens buveinė, siekiant didesnio bendrų taisyklių aiškumo ir išvengti jurisdikcijos prieštaravimų.

                        12)

                        Jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo gyvenamąją vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.

                  <…>

                        15)

                        Siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai. <...>“

               4

               Pagal šio reglamento II skyriaus 2–31 straipsnius reglamentuojamos jurisdikcijos taisyklės.

               5

               Šio skyriaus 1 skirsnis „Bendrosios nuostatos“ apima 2 straipsnio 1 dalį, kuri suformuluota taip:
               „Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.“

               6

               Šio reglamento tame pačiame skirsnyje esančio 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus 2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.“

               7

               Šio reglamento 5 straipsnio 3 punktas yra jo II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“. Jame numatyta:
               „Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl:
               <…>

                        3)

                        civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto gali būti iškelta vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti, teismuose.“

         Reglamentas (EB) Nr. 864/2007

               8

               Pagal 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II) (OL L 199, p. 40) 7 konstatuojamąją dalį:
               „Šio reglamento dalykinė [materialinė] taikymo sritis ir nuostatos turėtų būti suderintos su <...> Reglamentu [Nr. 44/2001] <...> ir su dokumentais, reglamentuojančiais sutartinėms prievolėms taikytinos teisės klausimus.“

               9

               Šio reglamento 5 straipsnyje „Atsakomybė už produktus“ nustatyta:
               „1.   Nepažeidžiant 4 straipsnio 2 dalies, dėl produkto sukeltos žalos atsirandančioms nesutartinėms prievolėms taikoma:

                        a)

                        šalies, kurioje yra žalą patyrusio asmens įprastinė gyvenamoji vieta žalos atsiradimo metu, teisė, jei produktas buvo parduodamas toje šalyje arba, jei ši sąlyga netenkinama;

                        b)

                        šalies, kurioje produktas buvo įgytas, teisė, jei produktas buvo parduodamas toje šalyje arba, jei ši sąlyga netenkinama;

                        c)

                        šalies, kurioje atsirado žala, teisė, jei produktas buvo parduodamas toje šalyje.

                  Tačiau jei traukiamas atsakomybėn asmuo pagrįstai negalėjo numatyti, kad produktas ar tos pačios rūšies produktas parduodamas šalyje, kurios teisė taikoma pagal a, b ar c punktus, taikoma tos šalies, kurioje yra jo įprastinė gyvenamoji vieta, teisė.
               2.   Jeigu pagal visas bylos aplinkybes yra aišku, kad deliktas yra akivaizdžiai glaudžiau susijęs su kita nei 1 dalyje nurodyta šalimi, taikoma tos kitos šalies teisė. Akivaizdžiai glaudesnis ryšys su kita šalimi gali būti pagrįstas visų pirma remiantis prieš tai jau egzistuojančiais santykiais tarp šalių, pavyzdžiui, su konkrečiu deliktu glaudžiai susijusia sutartimi.“

         Direktyva 85/374/EEB

               10

               1985 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 85/374/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių atsakomybę už gaminius su trūkumais, derinimo (OL L 210, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 257), iš dalies pakeistos 1999 m. gegužės 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/34/EB (OL L 141, p. 20; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 147), 11 straipsnyje numatyta:
               „Valstybės narės savo teisės aktuose įtvirtina, kad pagal šią direktyvą nukentėjusiam asmeniui suteiktos teisės nustoja galioti praėjus 10 metų nuo tos dienos, kai gamintojas išleido į apyvartą konkretų žalą padariusį gaminį, nebent nukentėjęs asmuo jau yra pareiškęs ieškinį gamintojui.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               11

                  Pantherwerke AG yra bendrovė, turinti registruotą buveinę Vokietijoje, kuri gamina ir parduoda dviračius. 2007 m. lapkričio 3 d. Zalcburge nuolat gyvenantis A. Kainz iš bendrovės Funbike GmbH, įsteigtos Austrijoje, nusipirko Pantherwerke AG pagamintą dviratį. 2009 m. liepos 3 d. važinėdamas šiuo dviračiu Vokietijoje jis nukrito ir susižeidė.

               12

                  Landesgericht Salzburg A. Kainz reikalavo, kad, remiantis atsakomybe už gaminį su trūkumais, Pantherwerke AG sumokėtų 21200 eurų sumą su palūkanomis ir atitinkamomis išlaidomis, taip pat, kad būtų pripažinta šios bendrovės atsakomybė už būsimą žalą, susijusią su šiuo nelaimingu atsitikimu. A. Kainz teigimu, jis nukrito dėl to, kad nuo dviračio šakės atsiskyrė jos antgaliai. Pantherwerke AG, kaip gaminio gamintoja, yra atsakinga už šį gamybos trūkumą.

               13

               Grįsdamas teismo, kuriame pareiškė ieškinį, jurisdikciją, A. Kainz remiasi Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktu. Įvykis, dėl kurio atsirado žala, įvyko Austrijoje, nes ten dviratis buvo išleistas į apyvartą, t. y. juo pradėjo disponuoti galutinis vartotojas įvykus komercinio platinimo faktui.

               14

                  Pantherwerke AG ginčija tarptautinę Austrijos teismo jurisdikciją. Jos teigimu, įvykis, dėl kurio atsirado žala, atsitiko Vokietijoje. Pirma, Vokietijoje gaminys buvo pagamintas, antra, jis išleistas į apyvartą šioje valstybėje narėje, išsiuntus jį iš vietos, kur yra šios bendrovės buveinė.

               15

               Tiek pirmojoje, tiek apeliacinėje instancijose bylą dėl A. Kainz ieškinio iš esmės nagrinėję teismai neigė turintys tarptautinę jurisdikciją.

               16

               Gavęs kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad būtina išaiškinti įvykio, dėl kurio atsirado žala, vietos sąvoką atsakomybės už gaminį su trūkumais atveju.

               17

               Šiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar [Reglamento Nr. 44/2001] 5 straipsnio 3 punkte pateiktą formuluotę „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis ar jis gali įvykti“, atsakomybės už gaminį su trūkumais atveju reikia aiškinti taip:

                                 a)

                                 kad vieta, kurioje atsitiko įvykis, dėl kurio atsirado žala, („Handlungsort“) – tai vieta, kur yra gamintojo buveinė;

                                 b)

                                 kad vieta, kurioje atsitiko įvykis, dėl kurio atsirado žala, („Handlungsort“) – tai vieta, kur gaminys išleistas į apyvartą;

                                 c)

                                 kad vieta, kurioje atsitiko įvykis, dėl kurio atsirado žala, („Handlungsort“) – tai vieta, kur vartotojas įsigijo gaminį?

                        2.

                        Jeigu atsakymas į [pirmojo klausimo b punktą] būtų teigiamas:

                                 a)

                                 ar gaminys laikomas išleistu į apyvartą, kai baigiasi gamintojo gamybos procesas ir prasideda pardavimo procesas, per kurį gaminys yra siūlomas visuomenei naudoti ar vartoti?

                                 b)

                                 ar gaminys laikomas išleistu į apyvartą, jeigu jis struktūriškai parduodamas galutiniam vartotojui?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               18

               Šiais prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori žinoti, kaip nagrinėjant gamintojo atsakomybę už gaminį su trūkumais reikia aiškinti Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktą, siekiant nustatyti vietą, kur įvyko įvykis, dėl kurio atsirado žala.

               19

               Siekiant atsakyti į šį klausimą reikia priminti, pirma, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos turi būti aiškinamos autonomiškai, atsižvelgiant į jo sistemą ir tikslus (žr., be kita ko, 2009 m. liepos 16 d. Sprendimo Zuid-Chemie, C-189/08, Rink. p. I-6917, 17 punktą ir 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Pinckney, C‑170/12, 23 punktą).

               20

               Be to, pažymėtina, kad nors iš Reglamento Nr. 864/2007 7 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas stengėsi užtikrinti darną tarp, pirma, Reglamento Nr. 44/2001, ir, antra, materialinės taikymo srities bei Reglamento Nr. 864/2007 nuostatų, iš to neišplaukia, kad dėl šios priežasties Reglamento Nr. 44/2001 nuostatos aiškintinos atsižvelgiant į Reglamento Nr. 864/2007 nuostatas. Bet kuriuo atveju dėl siekiamos darnos Reglamento Nr. 44/2001 nuostatų aiškinimas negali prieštarauti jo sistemai ir tikslams.

               21

               Šiuo klausimu primintina, kad Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus nuostatose numatyta bendros jurisdikcijos priskyrimo sistema yra pagrįsta principu, nustatytu jo 2 straipsnio pirmoje pastraipoje, pagal kurį valstybėje narėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims, kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose. Tik nukrypstant nuo bendros atsakovo nuolatinės gyvenamosios vietos teismų jurisdikcijos taisyklės, Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 2 skirsnio nuostatose numatytos kelios specialios jurisdikcijos taisyklės, tarp kurių yra ir nustatytoji šio reglamento 5 straipsnio 3 punkte (2013 m. liepos 18 d. Sprendimo ÖFAB, C‑147/12, 30 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               22

               Šios specialios jurisdikcijos taisyklės turi būti aiškinamos siaurai ir negalima jų aiškinti plačiau, nei minėtame reglamente aiškiai įtvirtinti atvejai (minėto Sprendimo ÖFAB 31 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               23

               Tačiau iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad tuo atveju, kai vieta, kur buvo padarytas pažeidimas, dėl kurio gali kilti deliktinė arba kvazideliktinė atsakomybė, ir vieta, kur dėl šio pažeidimo atsirado žala, nesutampa, Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte esanti formuluotė „vieta, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis“ reiškia žalos atsiradimo vietą ir įvykio, dėl kurio atsirado ši žala, vietą, todėl atsakovui ieškinys gali būti pareiškiamas ieškovo nuožiūra vienos iš šių dviejų vietų teisme (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Zuid-Chemie 23 punktą ir minėto Sprendimo Pinckney 26 punktą).

               24

               Kadangi nustačius vieną iš šių siejamųjų veiksnių galima pagrįsti jurisdikciją to teismo, kuris objektyviai gali geriausiai įvertinti, ar įvykdytos asmens, kuriam iškelta byla, atsakomybę pagrindžiančios sąlygos, šis reikšmingas siejamasis veiksnys turi būti teismo, į kurį kreiptasi, veiklos teritorijoje (žr. minėto Sprendimo Pinckney 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               25

               Pagrindinėje byloje neginčytina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas svarsto tik įvykio, dėl kurio atsirado žala, vietos nustatymą.

               26

               Teisingumo Teismas šiuo klausimu jau pažymėjo, kad atsakomybės už gaminį su trūkumais atveju ši vieta yra ten, kur atsitiko įvykis, padaręs žalą pačiam gaminiui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Zuid-Chemie 27 punktą). Iš esmės ši aplinkybė atsiranda vietoje, kur aptariamas gaminys pagaminamas.

               27

               Kadangi dėl galimybės surinkti įrodymus, padedančius nustatyti aptariamą trūkumą, paties įvykio, padariusio žalą gaminiui, vietos artumas palengvina tinkamai vykdyti teisingumą ir veiksmingai organizuoti procesą, jurisdikcijos priskyrimas vietos, kur atsitiko šis įvykis, teismui atitinka specialios jurisdikcijos taisyklę, numatytą Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkte, pagrįstą itin glaudžia sąsaja tarp ginčo ir vietos, kur atsitiko arba gali atsitikti žalą sukėlęs įvykis, teismų (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Zuid-Chemie 24 punktą ir Pinckney 27 punktą).

               28

               Be to, jurisdikcijos priskyrimas nagrinėjamo produkto pagaminimo vietos teismui atitinka jurisdikcijos taisyklių nuspėjamumo reikalavimą, nes tiek gamintoja atsakovė, tiek nukentėjusi ieškovė gali pagrįstai numatyti, jog šis teismas geriausiai priims sprendimą nagrinėjamoje byloje, be kita ko, dėl šio gaminio trūkumo.

               29

               Todėl reikia konstatuoti, kad nagrinėjant gamintojo atsakomybę už gaminį su trūkumais įvykio, dėl kurio atsirado žala, vieta yra nagrinėjamo gaminio pagaminimo vieta.

               30

               Galiausiai negalima pritarti A. Kainz argumentui, kad aiškinant specialią jurisdikciją deliktų ar kvazideliktų atveju reikia atsižvelgti ne tik į gero teisingumo vykdymo interesą, bet ir į žalą patyrusio asmens interesus, leidžiant jam pareikšti ieškinį savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje.

               31

               Be aplinkybės, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas neskirtas specialiai suteikti silpnesnei šaliai didesnę apsaugą (šiuo klausimu žr. 2012 m. spalio 25 d. Sprendimo Folien Fischer ir Fofitec, C‑133/11, 46 punktą), dar reikia pažymėti, kad A. Kainz pasiūlytas aiškinimas, pagal kurį įvykio, dėl kurio atsirado žala, vieta yra vieta, kur nagrinėjamas produktas buvo perduotas galutiniam vartotojui ar perpardavėjui, neužtikrintų, kad šis vartotojas bet kuriuo atveju galėtų kreiptis į savo gyvenamosios vietos teismą, nes ši vieta galėtų būti kitur, net kitoje šalyje.

               32

               Bet kuriuo atveju, kai taikant objektyvius Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punkto aiškinimo kriterijus tariamai neįmanoma nustatyti valstybės narės, kurioje gyvena ieškovas, teismų jurisdikcijos, pagal šio sprendimo 21 punkte primintą bendrąją taisyklę jurisdikciją turi atsakovo gyvenamosios vietos teismai.

               33

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 3 punktas aiškintinas taip, kad nagrinėjant gamintojo atsakomybę už gaminį su trūkumais įvykio, dėl kurio atsirado žala, vieta yra nagrinėjamo gaminio pagaminimo vieta.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               34

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 5 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad nagrinėjant gamintojo atsakomybę už gaminį su trūkumais įvykio, dėl kurio atsirado žala, vieta yra nagrinėjamo gaminio pagaminimo vieta.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1997 m. gegužės 15 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # N prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Atšaukimas. # Byla T-273/94.


title: 2006 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas (Sinaga) SA prieš Europos Bendrijų Komisiją.#Cukrus - POSEIMA programa - Reglamentas (EEB) Nr. 1600/92 - Prognozuojamas Azorų salų aprūpinimo cukrumi kiekis - Ieškinys dėl panaikinimo - Priimtinumas - Tradicinio tiekimo į likusią Bendrijos dalį sąvoka - Motyvavimas - Esminių procedūros reikalavimų laikymasis.#Sujungtos bylos T-217/99, T-321/00, T-222/01.

text:
      2006 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas Sinaga prieš Komisiją
      (Sujungtos bylos T‑217/99, T–321/00 ir T–222/01)
      „Cukrus − POSEIMA programa − Reglamentas (EEB) Nr. 1600/92 − Prognozuojamo cukraus tiekimo Azorų saloms balansas − Ieškinys
         dėl panaikinimo − Priimtinumas − Tradicinio tiekimo į likusią Bendrijos dalį sąvoka − Motyvavimas − Esminių procedūros reikalavimų
         laikymasis“

      1.                     Institucijų aktai – Motyvavimas – Pareiga – Apimtis (EB 253 straipsnis) (žr. 75–86 punktus)
      2.                     Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Cukrus – Specialiosios priemonės tam tikriems Azorų salų ir Madeiros žemės ūkio
            produktams (EB 299 straipsnio 2 dalis; Tarybos reglamento Nr. 1600/92 3 straipsnio 3 ir 4 dalys; Komisijos reglamentas Nr. 1481/2000;
            Tarybos sprendimo 1999/468 4 straipsnis) (žr. 90–96, 109–128, 136–137, 143‑147 punktus)
      Dalykas

               Pirma, 1999 m. birželio 30 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1434/1999, nustatančio prognozuojamo cukraus tiekimo Azorų saloms,
                  Madeirai ir Kanarų saloms balansą 1999–2000 prekybos metams, numatytą Tarybos reglamentais (EEB) Nr. 1600/92 ir  (EEB) Nr. 1601/92
                  (OL L 166, p. 58), priedo panaikinimas; antra, 2000 m. liepos 6 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1481/2000, nustatančio prognozuojamo
                  cukraus tiekimo Azorų saloms, Madeirai ir Kanarų saloms balansą 2000–2001 prekybos metams, numatytą Tarybos reglamentais Nr. 1600/92
                  ir Nr. 1601/92 (OL L 167, p. 6), ir jo priedo panaikinimas ir, trečia, 2001 m. birželio 28 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1281/2001,
                  nustatančio prognozuojamo cukraus tiekimo Azorų saloms, Madeirai ir Kanarų saloms balansą laikotarpiui nuo 2001 m. liepos
                  1 d. iki 2001 m. gruodžio 31 d., numatytą Tarybos reglamentais Nr. 1600/92 ir Nr. 1601/92 (OL L 176, p. 12), panaikinimas,
                  kiek jais nustatomas būtinas cukraus tiekimo Azorų saloms kiekis.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  Atmesti ieškinį.

                  2.

                  Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.


2006 m. lapkričio 14 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Wineke Neirinck prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Kandidatūros atmetimas - Ieškinys dėl panaikinimo - Ieškinys dėl žalos atlyginimo. # Byla T-494/04.


2014 m. lapkričio 19 d. Bendrojo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Out of the blue KG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijos prekių ženklo FUNNY BANDS paraiška – Nacionalinis komercinis pavadinimas FUNNY BANDS – Ankstesnis nacionalinis interneto domeno pavadinimas www.funny-bands.com – Santykinis atmetimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalis – Žymens, kuris nėra tik vietinės reikšmės, naudojimas versle – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis – Protesto atmetimas.#Byla T-344/13.