title: 2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Belgische Staat prieš Molenbergnatie NV. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hof van beroep te Antwerpen - Belgija. # Bendrijos muitinės kodeksas - Paskesnis importo arba eksporto muito išieškojimas - Pareiga pranešti skolininkui apie privalomą sumokėti muito sumą, įtraukus ją į apskaitą, prieš baigiantis trejų metų terminui nuo skolos atsiradimo dienos - Sąvoka "atitinkamos procedūros". # Byla C-201/04.

text:
      Byla C-201/04
      Belgische Staat
      prieš
      Molenbergnatie NV
      (Hof van Beroep te Antwerpen prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Importo arba eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes – Pareiga pranešti skolininkui apie privalomą sumokėti muito sumą, įtraukus ją į apskaitą, prieš baigiantis trejų metų terminui
         nuo skolos atsiradimo dienos – Sąvoka „atitinkamos procedūros“

      Sprendimo santrauka
      1.        Institucijų aktai – Galiojimas laiko atžvilgiu – Procesinės normos – Materialinės normos – Atskyrimas
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 217–232 straipsniai)
      2.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo arba eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 1 dalis)
      3.        Europos Bendrijų nuosavi ištekliai – Importo arba eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes
      (Tarybos reglamento Nr. 2913/92  221 straipsnis)
      1.        Procesinės normos apskritai laikomos taikytinomis visiems jų įsigaliojimo metu nagrinėjamiems teisiniams ginčams, skirtingai
         nei materialinės normos, kurios paprastai aiškinamos kaip netaikytinos iki jų įsigaliojimo susidariusioms situacijoms.

      Vadinasi, tik Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 217–232 straipsniuose įtvirtintos procesinės
         normos taikomos po 1994 m. sausio 1 d. (šio reglamento įsigaliojimo data) išieškant skolą muitinei, atsiradusią iki šios datos.

      Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta nuostata, priešingai nei to paties straipsnio 1 ir 2 dalys, laikytina
         materialine norma ir dėl to ji netaikytina iki 1994 m. sausio 1 d. atsiradusios skolos muitinei išieškojimui. Iš tikrųjų pasibaigus
         šiame straipsnyje nustatytam terminui, skolos muitinei išieškojimas nebegalimas dėl senaties, išskyrus tame pačiame straipsnyje
         numatytas išimtis, o tai prilygsta pačios skolos senaties termino pasibaigimui, vadinasi, ir jos išnykimui. Be to, šio kodekso
         233 straipsnis aiškiai nustato, kad skirtingų skolos muitinei išnykimo priežasčių išvardijimas šio straipsnio a–d punktuose
         nepažeidžia nuostatų, susijusių su skolos muitinei senatimi.

      Jei skola muitinei atsirado iki 1994 m. sausio 1 d., ją gali reglamentuoti tik tuo metu galiojusios senatį reglamentavusios
         normos, net jei skolos išieškojimo procedūra buvo pradėta po 1994 m. sausio 1 dienos.

      (žr. 31, 40, 42 punktus, rezoliucinės dalies 1 ir 3 punktus)
      2.        Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 221 straipsnio 1 dalis reikalauja, kad importo arba eksporto
         muitų suma būtų įtraukta į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui. Iš tikrųjų iš šios nuostatos formuluotės, kuri nėra
         dviprasmiška, išplaukia, kad įtraukimas į apskaitą, kurį sudaro muitinės atliekamas muito sumos įrašymas apskaitos registruose
         arba kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose, būtinai turi būti atliekamas prieš pranešant skolininkui apie importo arba
         eksporto muitų sumą.

      (žr. 46, 49 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Valstybės narės neprivalo priimti specialių procesinių normų, susijusių su procedūromis, kurias taikant skolininkui turi būti
         pranešama apie importo arba eksporto muitų sumą pagal Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 221 straipsnį,
         kai minėtam pranešimui gali būti taikomos bendro pobūdžio vidaus procesinės normos, garantuojančios skolininkui adekvačią
         informaciją ir leidžiančios jam, žinant visus bylos faktus, užtikrinti savo teisių gynybą.

      (žr. 54 punktą, rezoliucinės dalies 4 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. vasario 23 d. (*)

      „Bendrijos muitinės kodeksas – Importo arba eksporto muitų išieškojimas išleidus prekes – Pareiga pranešti skolininkui apie privalomą sumokėti muito sumą, įtraukus ją į apskaitą, prieš baigiantis trejų metų terminui
         nuo skolos atsiradimo dienos – Sąvoka „atitinkamos procedūros“

      Byloje C‑201/04,
      dėl Hof van beroep te Antwerpen (Belgija) 2004 m. balandžio 27 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. gegužės 5 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Belgijos valstybė
      prieš
      Molenbergnatie NV,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J. Makarczyk (pranešėjas) ir R. Silva de Lapuerta,
      generalinis advokatas F. G. Jacobs,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Molenbergnatie NV, atstovaujamo advocaten E. Gevers ir J. Gevers,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos D. Haven,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos X. Lewis ir M. van Beek,
      susipažinęs su 2005 m. birželio 30 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
         Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1; toliau – Muitinės kodeksas), nuostatų, reglamentuojančių skolą muitinei sudarančios
         pinigų sumos išieškojimą, išaiškinimo.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp Belgische Staat (Belgijos valstybė) ir muitinės tarpininko Molenbergnatie NV (toliau – tarpininkas) dėl paskesnio importo muito ir antidempingo muito išieškojimo.

       Teisinis pagrindas
      3        Muitinės kodekso VII antraštinės dalies 3 skyrius susijęs su skolą muitinei, kuri to paties kodekso 4 straipsnio 9 dalyje
         apibrėžiama kaip asmens prievolė sumokėti pagal galiojančias Bendrijos nuostatas atitinkamoms prekėms taikomų importo muitų
         arba eksporto muitų sumą, sudarančios pinigų sumos išieškojimu.

      4        Minėto 3 skyriaus 1 skirsnį „Muito sumos įtraukimas į apskaitą ir pranešimas apie ją skolininkui“ sudaro 217–221 straipsniai.

      5        Muitinės kodekso 217 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
         tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).“

      Pirmoji pastraipa netaikoma, jeigu:
      a)      buvo įvestas laikinasis antidempingo arba kompensacinis muitas;
      b)      teisiškai privaloma sumokėti muito suma viršija sumą, apskaičiuotą remiantis privalomąja tarifine informacija;
      c)       pagal nuostatas, priimtas taikant Komiteto procedūrą, nereikalaujama, kad muitinė įtrauktų į apskaitą už nustatytą dydį mažesnes
         sumas.

      Muitinė turi teisę neapskaityti muitų sumų, apie kurias vadovaujantis 221 straipsnio 3 dalimi nebegalima pranešti skolininkui
         pasibaigus numatytam laikui.“

      6        Šio kodekso 220 straipsnis nustato:

      „1.      Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo
         įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
         išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią
         padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą).
         Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.

      2.      Išskyrus 217 straipsnio 1 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose nurodytus atvejus, paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas,
         jeigu:

      a)      pirminis sprendimas neįtraukti muito į apskaitą arba įtraukti jį į apskaitą nurodant mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti
         pinigų sumą buvo priimtas vadovaujantis bendrosiomis nuostatomis, kurios vėliau teismo sprendimu buvo pripažintos negaliojančiomis;

      b)      teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti,
         asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės
         aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu;

      c)      pagal nuostatas, priimtas taikant Komiteto procedūrą, muitinė neprivalo atlikti paskesnio įtraukimo į apskaitą, kai muitų
         sumos yra mažesnės už tam tikrą dydį.“

      7        Muitinės kodekso 221 straipsnis nustato:

      „1.      Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.
      2.      Jeigu mokėtina muito suma kaip orientacinė buvo nurodyta muitinės deklaracijoje, muitinė turi teisę pareikšti, kad apie ją
         nebus pranešta vadovaujantis 1 dalimi, jeigu nepaaiškės, kad nurodytoji muito suma neatitinka muitinės apskaičiuotos sumos.

      Nepažeidžiant 218 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos taikymo, jeigu pasinaudojama ankstesniojoje pastraipoje numatyta
         galimybe, muitinės sprendimas išleisti prekes laikomas lygiaverčiu pranešimui, kuriuo skolininkas informuojamas apie muito
         sumos įtraukimą į apskaitą.

      3.      Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos.
         Tačiau jeigu priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti pinigų sumos, buvo
         veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla, toks pranešimas gali būti pateikiamas ir pasibaigus nurodytajam
         trejų metų laikotarpiui, jeigu jį pateikti leidžia galiojančios nuostatos.“

      8        Muitinės kodekso VII antraštinės dalies 4 skyrius vadinasi „Skolos muitinei išnykimas“. Jį sudaro du straipsniai, iš kurių
         vienas, 223 straipsnis, nustato:

      „Nepažeidžiant galiojančių nuostatų, susijusių su skolos muitinei egzistavimo trukme ir tokios skolos neišieškojimu teisiškai
         pripažinus skolininką nemokiu, skola muitinei išnyksta:

      a)      sumokėjus muito sumą;
      b)      atsisakius išieškoti muito sumą;
      c)      jeigu deklaravus prekes muitinės procedūrai, sąlygojančiai prievolės sumokėti muitus atsiradimą, įforminti:
      –        muitinės deklaracija pripažįstama negaliojančia vadovaujantis 66 straipsniu,
      –        tos prekės iki jų išleidimo sulaikomos ir tuo pačiu metu arba vėliau konfiskuojamos, muitinės nurodymu sunaikinamos, sunaikinamos
         arba perduodamos valstybės nuosavybėn vadovaujantis 182 straipsniu, arba sunaikinamos ar negrįžtamai prarandamos dėl faktinės
         prekių prigimties, nenumatytų aplinkybių arba force majeure;

      d)      jeigu prekės, su kuriomis susijusi skola muitinei yra atsiradusi vadovaujantis 202 straipsniu, sulaikomos jų neteisėto įvežimo
         metu ir tuo pačiu metu arba vėliau konfiskuojamos.

      Nepaisant to, prekių sulaikymo ir konfiskavimo atveju taikant baudžiamosios teisės aktus, kurie taikytini muitų teisės aktų
         pažeidimų atvejais, skola muitinei laikoma neišnykusia, jeigu pagal valstybės narės baudžiamosios teisės aktus nustatant skiriamų
         baudų dydžius remiamasi muitais arba jeigu skolos muitinei atsiradimas laikomas pagrindu baudžiamajai bylai iškelti.“

      9        Muitinės kodeksas, remiantis jo 253 straipsnio antrąja pastraipa, taikomas nuo 1994 m. sausio 1 dienos.

      10      Iki minėto kodekso įsigaliojimo šiuos klausimus reglamentavo 1979 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1697/79 dėl
         importo arba eksporto muitų, nepareikalautų iš asmens, privalančio juos sumokėti už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra,
         sąlygojanti prievolės sumokėti tokius muitus atsiradimą, išieškojimo išleidus prekes (OL L 197, p. 1), įsigaliojęs 1980 m.
         liepos 1 d., ir 1989 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1854/89 dėl skolą muitinei sudarančių importo arba eksporto
         muitų sumų įtraukimo į apskaitą ir mokėjimo sąlygų (OL L 186, p. 1); pastarasis taikytas muitų sumoms, įtrauktoms į apskaitą
         po 1990 m. liepos 1 dienos.

      11      Reglamento Nr. 1697/79 2 straipsnis nustatė:

      „1.      Jeigu kompetentingos institucijos nustato, kad visa ar dalis teisiškai privalomos sumokėti importo ar eksporto muitų sumos
         už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra, sąlygojanti prievolės sumokėti tokius muitus atsiradimą, nebuvo pareikalauta
         iš asmens, privalančio sumokėti šią pinigų sumą, jos pradeda nesurinktų muitų išieškojimą.

      Tačiau toks išieškojimas negali būti pradedamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo pradinės iš asmens, privalančio sumokėti
         muitus, pareikalautos pinigų sumos įtraukimo į apskaitą dienos arba, jeigu pinigų suma nebuvo įtraukta į apskaitą, nuo skolos
         muitinei, susijusios su tam tikromis prekėmis, atsiradimo dienos.

      2.      1 dalyje nurodytas išieškojimas pradedamas pranešant atitinkamam asmeniui apie importo ar eksporto muitų sumą, kurią jis privalo
         sumokėti.“

      12      Reglamento Nr. 1854/89 1 straipsnio 2 dalies c punkte apibrėžiama sąvoka „įtraukimas į apskaitą“:

      „<...> muitinės atliekamas skolą muitinei sudarančios importo muitų arba eksporto muitų sumos įregistravimas apskaitos registruose
         arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose“.

      13      Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Kiekvieną skolą muitinei sudarančią importo muitų arba eksporto muitų sumą (toliau – „muito suma“) muitinė apskaičiuoja tuojau
         pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įtraukia į apskaitą.“

      14      Reglamento Nr. 1854/89 5 straipsnis nustato:

      „Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 3 ir 4 straipsniais arba jeigu ji buvo
         įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
         išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė pastebėjo susidariusią padėtį
         ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti asmenį, privalantį sumokėti šią pinigų sumą.
         Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 4 straipsniu.“

      15      Šio reglamento 6 straipsnio 1 dalis numato:

      „Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama ją sumokėti privalančiam asmeniui.“
      16      Muitinės kodeksas buvo iš dalies pakeistas, būtent 2000 m. lapkričio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 2700/2000
         (OL L 311, p. 17).

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      17      Tarpininkas nuo 1992 m. balandžio 9 d. iki 1994 m. birželio 23 d. kitos bendrovės vardu ir sąskaita keletą kartų deklaravo
         vaizdo kasečių importą į Belgiją iš Makao per Honkongą procedūrai.

      18      Pagal bendrąją preferencinių muitų tarifų sistemą besivystančių šalių kilmės prekėms šie importo atvejai nebuvo apmokestinti
         muito mokesčiu.

      19      Makao atlikus tyrimą Prekių kilmės komitetas, įsteigtas pagal 1968 m. birželio 27 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 802/68 dėl
         bendrojo prekių kilmės sąvokos apibrėžimo (OL L 148, p. 1) 12 straipsnį, nusprendė netaikyti šioms prekėms preferencinio tarifo,
         remdamasis tuo, kad iš tikrųjų jų kilmės šalis yra Kinija ir kad todėl joms taikomi trečiosioms šalims taikytini importo ir
         antidempingo muitai. Apie komiteto sprendimą valstybėms narėms buvo pranešta 1994 m. rugpjūčio 10 dieną.

      20      1995 m. vasario 27 d. registruotu laišku Antverpeno muitų ir akcizų išieškojimo inspekcija informavo tarpininką apie šį tyrimą
         ir pranešė jam privalomą sumokėti importo ir antidempingo muitų sumas.

      21      Belgijos vyriausybė teigia, kad šios pinigų sumos buvo įtrauktos į apskaitą 1995 m. kovo 7 dieną.

      22      1995 m. rugsėjo 29 d. laišku apygardos muitų ir akcizų direkcija (toliau – įstaiga) pranešė tarpininkui apie paskesnį tų pačių
         muitų išieškojimą pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalį.

      23      Išnagrinėjusi tarpininko protestą, įstaiga nepakeitė savo pozicijos ir 2000 m. liepos 3 d. kreipėsi į teismą. 2002 m. balandžio
         22 d. sprendimu Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Antverpeno pirmosios instancijos teismas) paskelbė įstaigos ieškinį nepagrįstu, nurodydamas, kad ji neteisėtai ėmėsi paskesnio
         nagrinėjamų muitų išieškojimo. Teismas konkrečiai konstatavo, kad kai tarpininkui buvo pranešta apie 1992 m. balandžio 9 d.
         atsiradusią privalomą sumokėti sumą, sudarančią skolą, Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje nurodytas trejų metų senaties
         terminas jau baigėsi. Įstaiga apskundė šį sprendimą.

      24      Esant šioms sąlygoms, Hof van beroep te Antwerpen (Antverpeno apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius
         klausimus:

      „1)      Ar <...> Muitinės kodekso 217–232 straipsniai, t. y. VII antraštinės dalies („Skola muitinei“) 3 skyriaus („Skolą muitinei
         sudarančios pinigų sumos išieškojimas“), susidedančio iš 1 skirsnio („Muito sumos įtraukimas į apskaitą ir pranešimas apie
         jį skolininkui“ – 217–221 straipsniai) ir 2 skirsnio („Muito sumos mokėjimo terminas ir procedūros“ – 222–232 straipsniai)
         nuostatos, taikomi išieškant iki 1994 m. sausio 1 d. atsiradusią skolą muitinei, kuri nebuvo išieškota ar pradėta išieškoti
         iki šios datos?

      2)      Teigiamai atsakius į pirmą klausimą, ar <...> Muitinės kodekso 221 straipsnyje nustatytas pranešimas visada turi būti pateikiamas
         po muito sumos įtraukimo į apskaitą, kitaip tariant, ar prieš išsiunčiant <...> Muitinės kodekso 221 straipsnyje nustatytą
         pranešimą visada muitai turi būti įtraukiami į apskaitą?

      3)      Ar pavėluotas pranešimas skolininkui apie muito sumą, t. y. pateiktas pasibaigus <...> Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalies
         pirminėje redakcijoje (galiojusioje iki pakeitimo (iki 2000 m. gruodžio 19 dienos), atlikto 2000 m. lapkričio 16 d. Europos
         Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 2700/2000, iš dalies pakeičiančio Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
         Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 311, p. 17), 1 straipsnio 17 punktu) nustatytam trejų metų terminui, nors per šį terminą
         muitinė iš tikrųjų galėjo tiksliai nustatyti teisiškai privalomo sumokėti muito sumą, užkerta kelią išieškoti skolą muitinei,
         panaikina šią skolą ar sukelia kitokias teisines pasekmes?

      4)       Ar valstybės narės privalo nustatyti, kokiu būdu skolininkui turi būti pateikiamas pranešimas apie muito sumą, kaip įtvirtinta
         <...> Muitinės kodekso 221 straipsnyje? Teigiamai atsakius, ar valstybė narė, nenustačiusi, kokiu būdu skolininkui turi būti
         pateikiamas pranešimas apie muito sumą, kaip įtvirtinta <...> Muitinės kodekso 221 straipsnyje, gali įrodinėti, kad bet kuris
         (po įtraukimo į apskaitą) skolininkui pateiktas dokumentas, kuriame nurodyta muito suma, prilygsta <...> Muitinės kodekso
         221 straipsnyje nustatytam pranešimui skolininkui apie privalomo sumokėti muito sumą, net jeigu šiame dokumente nenurodomas
         <...> Muitinės kodekso 221 straipsnis ar kad tai yra pranešimas skolininkui apie privalomo sumokėti muito sumą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo ir trečio klausimo
      25      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmuoju klausimu klausia dėl Muitinės kodekso, remiantis jo 253 straipsnio
         antrąja pastraipa, taikomo nuo 1994 m. sausio 1 d., VII antraštinės dalies 3 skyriaus 217‑232 straipsnių nuostatų, susijusių
         su skolą muitinei sudarančios pinigų sumos išieškojimu, taikymo laike.

      26      Minėtas teismas trečiajame klausime prašo Teisingumo Teismo aiškiai apibrėžti pasekmes, kylančias dėl Muitinės kodekso 221 straipsnio
         3 dalyje nustatyto termino nesilaikymo.

      27      Pirmiausia dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvacijos reikia patikslinti, kad pirmas klausimas, kaip tvirtina generalinis
         advokatas savo išvados 47 punkte, net jeigu jo tekste bendrai nurodomi Muitinės kodekso 217–232 straipsniai, iš esmės susijęs
         su to paties kodekso 221 straipsniu, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai klausia, ar pastarasis
         straipsnis taikytinas iki 1994 m. sausio 1 d. atsiradusiai skolai muitinei, kurią imtasi išieškoti po šios datos arba iki
         įsigaliojant Reglamentui Nr. 2700/2000.

      28      Taigi atsižvelgiant į ryšį tarp pirmo ir trečio klausimų dėl jiems būtinos Muitinės kodekso 221 straipsnio pasekmių analizės,
         juos reikia nagrinėti kartu.

      29      Dėl pirmo klausimo Belgijos vyriausybė teigia, kad nurodytus straipsnius sudaro tik materialinės normos, todėl jie netaikytini
         skoloms muitinei, atsiradusioms iki 1994 m. sausio 1 dienos.

      30      Europos Bendrijų Komisija ir tarpininkas, remdamiesi 1981 m. lapkričio 12 d. Sprendimu Salumi ir kt. (212/80‑217/80, Rink. p. 2735, 9 punktas), mano, kad tie patys straipsniai, kuriuose įtvirtintos ir materialinės, ir procesinės
         normos, jų pasekmių laike atžvilgiu negali būti nagrinėjami atskirai, kadangi jie sudaro neatsiejamą visumą. Tačiau jų išvados
         skiriasi. Komisija teigia, kad tik Reglamento Nr. 1697/79 nuostatos privalo būti taikomos skolos muitinei, atsiradusios iki
         1994 m. sausio 1 d., kurios išieškojimas buvo pradėtas tik po šios datos, paskesniam išieškojimui. Tarpininkas tvirtina, kad,
         jo nuomone, tokios skolos išieškojimui taikomi Muitinės kodekso 217–232 straipsniai.

      31      Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką procesinės taisyklės apskritai laikomos taikytinomis visiems jų įsigaliojimo
         metu nagrinėjamiems teisiniams ginčams, skirtingai nei materialinės normos, kurios paprastai aiškinamos kaip netaikytinos
         iki jų įsigaliojimo susidariusioms situacijoms (žr., pavyzdžiui, minėto sprendimo Salumi ir kt. 9 punktą; 1993 m. liepos 6 d. Sprendimo CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją, C‑121/91 ir C‑122/91, Rink. p. I‑3873, 22 punktą; 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo De Haan, C‑61/98, Rink. p. I‑5003, 13 punktą
         ir 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Ilumitrónica, C‑251/00, Rink. p. I‑10433, 29 punktą).

      32      Minėto sprendimo Salumi ir kt. 11 punkte Teisingumo Teismas, darydamas pirmiau nurodytos aiškinimo taisyklės išimtį, teigia, kad Reglamentą Nr. 1697/79,
         kuriuo buvo siekiama bendrai reglamentuoti paskesnį muitų išieškojimą, sudaro ir procesinės, ir materialinės normos, sudarančios
         neatskiriamą visumą, kurios konkrečios nuostatos jų pasekmių laike atžvilgiu negali būti nagrinėjamos atskirai. Kaip pabrėžia
         generalinis advokatas savo išvados 42–46 punktuose, tokia išimtis pateisinama anksčiau egzistavusių nacionalinių tvarkų pakeitimu
         nauja Bendrijos tvarka, kurio tikslas buvo nuoseklus ir vieningas Bendrijos teisės aktų muitų srityje taikymas.

      33      Kadangi nagrinėjamoje byloje klausimas pateiktas tik dėl Muitinės kodekso, kurio tikslas yra perimti, tam tikrais aspektais
         pakeičiant, anksčiau galiojusius Bendrijų teisės aktus muitų teisės srityje, ypač Reglamentus Nr. 1697/79 ir Nr. 1854/89,
         taikymo laike, šio sprendimo 31 punkte paminėta aiškinimo principo išimtis šioje byloje netaikytina.

      34      Taigi turi būti daromas skirtumas tarp materialinių ir procesinių normų. Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas pagrindinės bylos faktų, su kuriais susijusios iki kodekso įsigaliojimo atsiradusios skolos muitinei, atžvilgiu privalo
         remtis, pirma, iki šios datos galiojusių teisės aktų materialinėmis normomis ir, antra, Muitinės kodekso procesinėmis normomis
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo De Haan, 14 punktą ir 2003 m. kovo 13 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją, C‑156/00, Rink. p. I‑2527, 35 ir 36 punktus).

      35      Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas iš esmės susijęs su Muitinės kodekso 221 straipsniu,
         šioje stadijoje reikia nuspręsti dėl šį straipsnį sudarančių nuostatų pobūdžio, atsižvelgiant į materialinių ir procesinių
         normų atskyrimą.

      36      Akivaizdu, kad minėto straipsnio 1 ir 2 dalis sudaro vien tik procesinio pobūdžio normos.

      37      221 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos nuostatos apimtis ir pobūdis yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         trečio klausimo objektas. Taigi šiame klausime klausiama dėl pavėluoto pranešimo apie muito sumą skolininkui, pateikto pasibaigus
         šioje nuostatoje, kuri iš esmės buvo perimta iš Reglamento Nr. 1697/79 2 straipsnio 1 dalies, numatytam trejų metų terminui,
         pasekmių (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Nyderlandai prieš Komisiją 6 punktą).

      38      Šiuo požiūriu Belgijos vyriausybė, tarpininkas ir Komisija teigia, kad pranešimas apie muito sumą skolininkui pasibaigus trejų
         metų terminui, remiantis Muitinės kodeksu ar anksčiau taikytais tekstais, daro skolos išieškojimą negalimą. Tačiau, jų nuomone,
         dėl šios galimybės nebuvimo skola neišnyksta.

      39      Neginčytina, kad Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje nustatyto trejų metų termino, nustatyto muitinės įstaigoms pranešti
         skolininkui apie skolą muitinei sudarančią pinigų sumą, pasibaigimas yra kliūtis šių įstaigų teisei išieškoti minėtą skolą,
         išskyrus kai priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti muitų sumos, buvo
         veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla. Tačiau nagrinėjamoje nuostatoje kartu nustatyta skolą muitinei reglamentuojanti
         taisyklė ir toliau įtvirtintas šios skolos senaties terminas.

      40      Be to, Muitinės kodekso 233 straipsnis aiškiai nustato, kad skirtingų skolos muitinei išnykimo priežasčių išvardijimas šio
         straipsnio a–d punktuose nepažeidžia nuostatų, susijusių su skolos muitinei senatimi (šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio
         14 d. Sprendimo SPKR, C‑112/01, Rink. p. I‑10655, 30‑31 punktus).

      41      Vadinasi, kadangi pasibaigus Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje nustatytam terminui pasibaigia skolos senaties terminas,
         ir todėl ji išnyksta, konstatuotina, kad šioje nuostatoje įtvirtinta materiali norma.

      42      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmą ir trečią klausimus reikia atsakyti taip:

      –        Tik Muitinės kodekso 217‑232 straipsniuose įtvirtintos procesinės normos taikomos po 1994 m. sausio 1 d. išieškant skolą muitinei,
         atsiradusią iki šios datos.

      –        Pasibaigus Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje nustatytam terminui, skolos muitinei išieškojimas nebegalimas dėl senaties,
         išskyrus tame pačiame straipsnyje numatytą išimtį, o tai prilygsta pačios skolos senaties termino pasibaigimui, vadinasi,
         ir jos išnykimui. Atsižvelgiant į šią taisyklę, 221 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta norma, priešingai nei to paties straipsnio
         1 ir 2 dalys, laikytina materialia norma, ir dėl to ji netaikytina iki 1994 m. sausio 1 dienos atsiradusios skolos muitinei
         išieškojimui. Jei skola muitinei atsirado iki 1994 m. sausio 1 d., minėtą skolą gali reglamentuoti tik tuo metu galiojusios
         senatį reglamentavusios normos, net jei skolos išieškojimo procedūra buvo pradėta po 1994 m. sausio 1 dienos.

       Dėl antro klausimo
      43      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo antru klausimu klausia, ar jei taikomas Muitinės kodekso 221 straipsnis,
         pranešimas skolininkui apie muito sumą, reikalaujamas pagal minėto straipsnio 1 dalį, turi būti išsiunčiamas prieš ją „įtraukiant
         į apskaitą“.

      44      Reikia pabrėžti, kad Muitinės kodeksas iš esmės perėmė Reglamento Nr. 1854/89 nuostatas dėl importo ar eksporto muitų apskaičiavimo,
         kuriuo pradedama skolos muitinei išieškojimo procedūra, dėl sąvokos „įtraukimas į apskaitą“, taip pat dėl reikalavimo taikant
         atitinkamas procedūras pranešti apie muitų sumą įtraukus jį į apskaitą.

      45      Belgijos vyriausybė mano, kad atsižvelgiant į Muitinės kodekso netaikymą į šį klausimą nereikia atsakyti. Komisija atsako,
         atsižvelgdama į Reglamentą Nr. 1697/79, ir teigia, kad minėtos sumos įregistravimas apskaitos registruose nėra būtina preliminari
         ieškinio dėl skolos išieškojimo pateikimo sąlyga. Tarpininkas teigia, kad apie muito sumą visada turi būti pranešama po jos
         įtraukimo į apskaitą.

      46      Iš Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalies formuluotės, kuri nėra dviprasmiška, išplaukia, kaip pabrėžė generalinis advokatas
         savo išvados 68 punkte, kad įtraukimas į apskaitą, kurį sudaro muitinės atliekamas muito sumos įrašymas apskaitos registruose
         arba kitose jiems lygiavertėse duomenų laikmenose, būtinai privalo būti atliekamas prieš pranešant skolininkui apie importo
         arba eksporto muitų sumą.

      47      Tokios chronologinės muito sumos įtraukimo į apskaitą ir pranešimo apie ją operacijų sekos, įtvirtintos pačiame Muitinės kodekso
         VII antraštinės dalies 3 skyriaus 1 skirsnio pavadinime „Muito sumos įtraukimas į apskaitą ir pranešimas apie ją skolininkui“,
         turi būti laikomasi, nes priešingu atveju skolininkai būtų traktuojami nevienodai ir, be to, būtų pakenkta vieningam muitinės
         sąjungos veikimui. Toks pats požiūris būdingas Reglamentui Nr. 1854/89, kurio 4 konstatuojamoji dalis nurodo „terminus, kuriais
         turi būti sumokėtos į apskaitą įtrauktos importo arba eksporto muitų sumos“.

      48      Šis sprendimas visikai neprieštarauja Komisijai nurodomai Teisingumo Teismo praktikai, pagal kurią muitinės atliekamam muito
         sumos įregistravimui apskaitos registruose nustatytų terminų nepaisymas neužkerta kelio paskesniam išieškojimui, o nesilaikant
         įtraukimui į apskaitą nustatytų terminų atitinkama valstybė narė privalės mokėti palūkanas už vėlavimą suteikdama nuosavas
         lėšas (šiuo klausimu žr. 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Covita, C‑370/96, Rink. p. I‑7711, 36 ir 37 punktus ir minėto sprendimo De Haan 34 punktą). Iš tikrųjų šiuose sprendimuose sprendžiamas tik vienas pasekmių, susijusių su pavėluotu įtraukimu ir apskaitą,
         klausimas ir išimtinai nagrinėjami santykiai tarp valstybių narių ir Bendrijos.

      49      Vadinasi, į antrą klausimą reikia atsakyti taip, jog Muitinės kodekso 221 straipsnio 1 dalis reikalauja, kad importo arba
         eksporto muitų suma būtų įtraukta į apskaitą prieš pranešant apie ją skolininkui.

       Dėl ketvirto klausimo
      50      Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas šiuo klausimu iš esmės klausia, ar valstybės narės turi apibrėžti procedūras,
         kurias taikant pagal Muitinės kodekso 221 straipsnį turi būti pranešama skolininkui apie skolą muitinei sudarančią pinigų
         sumą.

      51      Belgijos vyriausybė ir Komisija tvirtina, kad valstybės narės neprivalo savo nacionalinės teisės aktuose reglamentuoti pranešimo
         apie skolą muitinei procedūrų. Tarpininko nuomone, valstybės narės privalo apibrėžti šias procedūras, o jei jos to nepadaro,
         tik Muitinės kodekso 221 straipsnį aiškiai nurodantis dokumentas gali reikšti pranešimą minėto straipsnio prasme.

      52      Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, reikia priminti, kad pagal bendruosius principus, kuriais grindžiama Bendrija ir kurie
         reguliuoja santykius tarp Bendrijos ir valstybių narių, valstybių narių pareiga, remiantis EB 10 straipsniu, yra savo teritorijoje
         užtikrinti Bendrijos teisės aktų vykdymą. Jei Bendrijos teisėje, įskaitant jos bendruosius principus, nėra bendrų normų šiuo
         klausimu, nacionalinės institucijos, vykdydamos šiuos teisės aktus, taiko savo nacionalinės teisės materialines ir procesines
         normas (žr., pavyzdžiui, 1995 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau, C‑285/93, Rink. p. I‑4069, 26 punktą ir 2004 m. kovo 25 d. Sprendimo Azienda Agricola Giorgio, Giovanni ir Luciano Visentin bei kt., C‑495/00, Rink. p. I‑2993, 39 punktą).

      53      Kadangi Bendrijos teisės aktuose muitų srityje nėra nuostatų, susijusių su sąvokos „atitinkamos procedūros“ turiniu, ir nuostatų,
         suteikiančių kitiems, nei valstybės narės ir jų institucijos, subjektams kompetenciją nustatyti minėtas procedūras, konstatuotina,
         jog jos nustatomos pagal valstybių narių vidaus teisės sistemas. Jeigu jos nėra nustačiusios specialių procesinių normų, kompetentingų
         valstybės institucijų pareiga yra užtikrinti pranešimą, kuris leistų muitinės skolininkui tiksliai žinoti savo teises.

      54      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtą klausimą reikia atsakyti taip, kad valstybės narės neprivalo priimti specialių
         procesinių normų, susijusių su procedūromis, kurias taikant skolininkui turi būti pranešama apie importo arba eksporto muitų
         sumą, kai minėtam pranešimui gali būti taikomos bendro pobūdžio vidaus procesinių normų, garantuojančios skolininkui adekvačią
         informaciją ir žinant visus bylos faktus leidžiančios jam užtikrinti savo teisių gynybą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      55      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
         turi spręsti prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija), nusprendžia:
      1.      Tik 1992 m. spalio 12d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 217–232 straipsniuose
            įtvirtintos procesinės normos taikomos po 1994 m. sausio 1 d. išieškant skolą muitinei, atsiradusią iki šios datos.
      2.      Reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 1 dalis reikalauja, kad importo arba eksporto muitų suma būtų įtraukta į apskaitą prieš
            pranešant apie ją skolininkui.
      3.      Pasibaigus Reglamento Nr. 2913/92 221 straipsnio 3 dalyje nustatytam terminui, skolos muitinei išieškojimas nebegalimas dėl
            senaties, išskyrus tame pačiame straipsnyje numatytą išimtį, o tai prilygsta pačios skolos senaties termino pasibaigimui,
            vadinasi, ir jos išnykimui. Atsižvelgiant į šią taisyklę, 221 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta norma, priešingai nei to paties
            straipsnio 1 ir 2 dalys, laikytina materialia norma, ir dėl to ji netaikytina iki 1994 m. sausio 1 d. atsiradusios skolos
            muitinei išieškojimui. Jei skola muitinei atsirado iki 1994 m. sausio 1 d., minėtą skolą gali reglamentuoti tik tuo metu galiojusios
            senatį reglamentavusis normos, net jei skolos išieškojimo procedūra buvo pradėta po 1994 m. sausio 1 dienos.
      4.      Valstybės narės neprivalo priimti specialių procesinių normų, susijusių su procedūromis, kurias taikant skolininkui turi būti
            pranešama apie importo arba eksporto muitų sumą, kai minėtam pranešimui gali būti taikomos bendro pobūdžio vidaus procesinės
            normos, garantuojančios skolininkui adekvačią informaciją ir žinant visus bylos faktus leidžiančios jam užtikrinti savo teisių
            gynybą.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2000 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # K prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Ribos. # Byla T-67/99.


title: 2007 m. balanžio 24 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Nyderlandų Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Dvišalio valstybės narės ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimo dėl oro transporto sudarymas - Įsisteigimo teisė - Antrinė teisė, reglamentuojanti oro transporto vidaus rinką - Bendrijos išorės kompetencija.#Byla C-523/04.

text:
      Byla C‑523/04
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Nyderlandų Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Dvišalio valstybės narės ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimo dėl oro transporto sudarymas – Įsisteigimo teisė – Antrinė teisė, reglamentuojanti oro transporto vidaus rinką – Bendrijos išorės kompetencija“
      Sprendimo santrauka
      1.        Valstybės narės – Įsipareigojimai – Įsipareigojimų neįvykdymas – Pateisinimas – Teisėtų lūkesčių apsaugos principas
      (EB 226 straipsnis)
      2.        Tarptautiniai susitarimai – Valstybių narių susitarimai – Iki EB sutarties sudaryti susitarimai – EB 307 straipsnis –  Taikymo
            sritis
      (EB 307 straipsnis)
      3.        Transportas – Oro transportas – Maršrutams Bendrijoje taikomi tarifai ir valstybėse narėse naudojamos kompiuterinės rezervavimo
            sistemos
      (EB sutarties 5 straipsnis (dabar – EB 10 straipsnis); Tarybos reglamentai Nr. 2299/89 ir Nr. 2409/92)
      4.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Dvišalis valstybės narės ir trečiosios šalies susitarimas oro transporto srityje

      (EB sutarties 52 straipsnis (po pakeitimo – EB 43 straipsnis))
      1.        Procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo paremta objektyviu valstybės narės įsipareigojimų, kuriuos jai nustato Bendrijos teisė,
         nesilaikymo konstatavimu ir valstybė narė negali remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu, kad užkirstų kelią objektyviam
         konstatavimui, jog ji nesilaikė Sutartyje ar antrinėje teisėje nustatytų įsipareigojimų, nes toks pateisinimas, jei su juo
         būtų sutikta, prieštarautų EB 226 straipsnyje numatytos procedūros tikslui.

      (žr. 28 punktą)
      2.        Po valstybės narės įstojimo į Europos Bendrijas padaryti dvišalio šios valstybės narės ir trečiosios šalies susitarimo oro
         transporto srityje pakeitimai liudija viso susitarimo persvarstymą. Nors minėti pakeitimai formaliai nepakeitė tam tikrų šio
         susitarimo nuostatų ar padarė tik nedidelių redakcinių pakeitimų, iš šių nuostatų kylantys įsipareigojimai vis dėlto buvo
         patvirtinti per šį persvarstymą. Tokiomis aplinkybėmis valstybėms narėms ne tik neleidžiama prisiimti naujų tarptautinių įsipareigojimų,
         bet ir jų išlaikyti, jeigu jie pažeidžia Bendrijos teisę.

      (žr. 51 punktą)
      3.        Sutarties 5 straipsnis (dabar – EB 10 straipsnis) reikalauja, kad valstybės narės padėtų Bendrijai įgyvendinti savo uždavinius
         ir nesiimtų jokių priemonių, galinčių trukdyti siekti Sutarties tikslų. Išorės santykių srityje Bendrijos uždavinys ir Sutarties
         tikslai būtų pažeisti, jeigu valstybės narės galėtų prisiimti tarptautinius įsipareigojimus, kuriuose yra nuostatų, galinčių
         paveikti Bendrijos nustatytas taisykles ar pakeisti jų apimtį.

      Išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus, nepaisant persvarstyto susitarimo oro transporto srityje su trečiąja šalimi dėl
         šios šalies paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų ir savo teritorijoje siūlomų ar
         naudojamų kompiuterinių rezervavimo sistemų, valstybė narė neįvykdo įsipareigojimų pagal Sutarties 5 straipsnį bei Reglamentą
         Nr. 2409/92 dėl oro susisiekimo paslaugų kainų ir tarifų ir Reglamentą Nr. 2299/89 dėl elgesio su kompiuterinėmis rezervavimo
         sistemomis kodekso.

      (žr. 74–76 punktus)
      4.        Sutarties 52 straipsniui (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) prieštarauja dvišaliame valstybės narės ir trečiosios šalies susitarime
         dėl oro transporto esanti sąlyga, kuri, be kita ko, leidžia trečiajai šaliai atsisakyti suteikti ar atšaukti koncesiją arba
         leidimą minėtos valstybės narės paskirtai oro bendrovei, kurios nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga kontrolė nepriklauso
         šiai valstybei narei ar jos subjektams.

      Iš tikrųjų tokia sąlyga neabejotinai paveikia minėtoje valstybėje narėje įsteigtas oro bendroves, kurių nuosavybės didžioji
         dalis ir veiksminga kontrolė priklauso kitai nei priimančioji valstybei narei ar tokios valstybės narės subjektui. Pastarosioms
         oro bendrovėms, vadinamoms Bendrijos bendrovėmis, bet kada gali būti neleista pasinaudoti minėtu dvišaliu susitarimu, o nacionalinėms
         oro bendrovėms, kurių nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga kontrolė priklauso valstybei narei ar jos subjektams, tokia
         teisė yra užtikrinama. Dėl to Bendrijos oro bendrovės yra diskriminuojamos, o tai joms neleidžia pasinaudoti nacionaliniu
         režimu priimančiojoje valstybėje narėje.

      (žr. 86–90 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. balandžio 24 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Dvišalio valstybės narės ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimo dėl oro transporto sudarymas – Įsisteigimo teisė – Antrinė teisė, reglamentuojanti oro transporto vidaus rinką – Bendrijos išorės kompetencija“
      Byloje C‑523/04
      dėl 2004 m. gruodžio 23 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Huttunen ir W. Wils, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Nyderlandų Karalystę, atstovaujamą G. Sevenster ir M. de Grave,

      atsakovę,
      palaikomą
      Prancūzijos Respublikos, atstovaujamos G. de Bergues ir A. Hare,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász ir
         J. Klučka, teisėjai J. N. Cunha Rodrigues (pranešėjas), K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus, E. Levits ir A. Ó Caoimh,

      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2006 m. lapkričio 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad prisiėmusi ar išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus
         Jungtinėms Amerikos Valstijoms, nepaisant persvarstyto susitarimo dėl oro transporto, sudaryto tarp Nyderlandų Karalystės
         ir Jungtinių Valstijų 1957 m. balandžio 3 d. (Tractatenblad 1957, Nr. 53, toliau – 1957 m. Susitarimas),

      –        dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų,
      –        dėl Nyderlandų teritorijoje siūlomų ar naudojamų kompiuterinių rezervavimo sistemų (toliau – KRS) ir
      –        dėl Jungtinėms Valstijoms suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai Nyderlandų Karalystės paskirtos
         oro bendrovės nėra jos arba jos subjektų valdomos,

      Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutarties 5 straipsnį (dabar – EB 10 straipsnis) ir EB sutarties 52 straipsnį
         (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) bei pagal 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2409/92 dėl oro susisiekimo
         paslaugų kainų ir tarifų (OL L 240, p. 15) ir 1989 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2299/89 dėl elgesio su kompiuterinėmis
         rezervavimo sistemomis kodekso (OL L 220, p. 1), iš dalies pakeisto 1993 m. spalio 29 d. Tarybos reglamentu Nr. 3089/93 (OL L 278,
         p. 1).

      2        2005 m. birželio 6 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Prancūzijos Respublikai leista įstoti į bylą palaikyti Nyderlandų
         Karalystės reikalavimus.

       Teisinis pagrindas
      3        Reglamento Nr. 2299/89 1 straipsnyje numatyta:

      „Šis reglamentas taikomas (KRS), kai jos siūlomos naudoti ir (arba) naudojamos Bendrijoje platinant ir parduodant oro transporto
         produktus, neatsižvelgiant į:

      –        sistemos tiekėjo statusą ar pilietybę,
      –        naudojamą informacijos šaltinį arba atitinkamo centrinio duomenų apdorojimo padalinio buvimo vietą,
      –        atitinkamo oro transporto produkto geografinę vietą.“
      4        Tačiau to paties reglamento 7 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:

      „1.      Sistemos tiekėjo įsipareigojimai, numatyti 3–6 straipsniuose, netaikomi trečiosios šalies pagrindiniam vežėjui, jeigu jo KRS
         neatitinka šio reglamento ar Bendrijos oro vežėjams nenumato sąlygų, lygiaverčių numatytoms pagal šį reglamentą.

      2.      8 straipsnyje numatyti pagrindinių ir dalyvaujančių vežėjų įsipareigojimai netaikomi trečiosios šalies oro vežėjų kontroliuojamoms
         KRS tuo atveju, jeigu pagrindiniam ar dalyvaujančiam vežėjui toje šalyje netaikomos sąlygos, lygiavertės numatytoms pagal
         šį reglamentą ir pagal Komisijos reglamentą (EEB) Nr. 2672/88.“

      5        Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 1 dalis nustato kriterijus ir tvarką, taikomą kainų ir tarifų nustatymui už visoje Bendrijoje
         teikiamas vežimo oro transportu paslaugas.

      6        To paties straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:

      „2.      Nepažeidžiant 3 dalies nuostatų, šis reglamentas netaikomas:
      a)      ne Bendrijos oro vežėjų nustatytoms kainoms ir tarifams;
      b)      kainoms ir tarifams, nustatytiems su viešąja paslauga susijusiu įsipareigojimu pagal 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentą
         (EEB) Nr. 2408/92 dėl Bendrijos oro vežėjų patekimo į Bendrijos vidaus oro maršrutus <...>.

      3.      Tik Bendrijos oro vežėjai turi teisę siūlyti naujus produktus arba nustatyti mažesnes kainas, nei mokamos už tokius pačius
         produktus.“

      7        Reglamento Nr. 2409/92 12 straipsnyje įtvirtinta:

      „Šis reglamentas įsigalioja 1993 m. sausio 1 d.“
       Ginčo aplinkybės
       1957 m. Susitarimas
      8        1957 m. balandžio 3 d. Nyderlandų Karalystė ir Jungtinės Valstijos sudarė 1957 m. Susitarimą.

      9        Šis susitarimas buvo papildytas 1978 m. kovo 31 d. Protokolu (Tractatenblad 1978, Nr. 55, toliau – 1978 m. Protokolas) ir pakeistas pasikeitus 1987 m. spalio 13 d. ir gruodžio 22 d. notomis (Tractatenblad 1988, Nr. 12), 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis (Tractatenblad 1992, Nr. 63) ir 1992 m. spalio 14 d. notomis (Tractatenblad 1992, Nr. 177, toliau – 1992 m. spalio mėn. notos).

      10      Savo ruožtu 1978 m. Protokolas buvo pakeistas 1986 m. birželio 11 d. Protokolu (Tractatenblad 1986, Nr. 88), taip pat 1992 m. spalio mėn. notomis.

      11      1992 m. spalio mėn. notos pakeitė daugelį 1957 m. Susitarimo nuostatų, tarp kurių – jo 1 straipsnį (apibrėžimai), 2 straipsnį
         (teisių suteikimas), 3 straipsnį (paskyrimas), 4 straipsnį (oro bendrovių nuosavybė ir kontrolė), 6 straipsnį (saugumas),
         7 straipsnį (muitai ir naudotojų mokesčiai), 8 straipsnį (sąžininga konkurencija), 13 straipsnį (ginčų sprendimas) ir 16 straipsnį
         (nutraukimas), taip pat jo priedą, kuriame buvo oro maršrutų lentelė. Be to, buvo padaryti tam tikri 1978 m. Protokolo pakeitimai.

      12      Tačiau 1992 m. spalio mėn. notos nepakeitė 1957 m. Susitarimo nuostatų dėl oro susisiekimo kainų ir tarifų bei KRS.

      13      Šios notos numatė, kad jos laikinai taikomos nuo pasikeitimo jomis dienos, t. y. 1992 m. spalio 14 dienos. Nyderlandų parlamentas
         ratifikavo šias notas 1993 m. balandžio 26 d. ir jos įsigaliojo 1993 m. gegužės 11 dieną (žr. Tractatenblad 1993, Nr. 84 ir Nr. 85).

       „Atviro dangaus“ bylos ir jų pasekmės
      14      Prieš pradėdama šią procedūrą prieš Nyderlandų Karalystę Komisija atliko procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš aštuonias
         valstybes nares, kurios su Jungtinėmis Valstijomis sudarė susitarimus dėl oro transporto.

      15      Kiekvienai iš šių valstybių narių Komisija nuo 1995 m. birželio mėn. iki 1996 m. gegužės mėn. nusiuntė oficialius pranešimus,
         nuo 1998 m. kovo mėn. iki balandžio mėn. – pagrįstas nuomones, o 1998 m. gruodžio 18 d. pareiškė joms ieškinius. Nyderlandų
         Karalystė įstojo palaikydama valstybės narės atsakovės reikalavimus kiekvienoje iš šių bylų. 2002 m. lapkričio 5 d. Teisingumo
         Teismas priėmė sprendimus šiose bylose (vadinamosios „atviro dangaus“ bylos): Komisija prieš Jungtinę Karalystę (C‑466/98, Rink. p. I‑9427), Komisija prieš Daniją (C‑467/98, Rink. p. I‑9519), Komisija prieš Švediją (C‑468/98, Rink. p. I‑9575), Komisija prieš Suomiją (C‑469/98, Rink. p. I‑9627), Komisija prieš Belgiją (C‑471/98, Rink. p. I‑9681), Komisija prieš Liuksemburgą (C‑472/98, Rink. p. I‑9741), Komisija prieš Austriją (C‑475/98, Rink. p. I‑9797) ir Komisija prieš Vokietiją (C‑476/98, Rink. p. I‑9855).

      16      Septyniuose iš šių sprendimų (ieškinys prieš Jungtinę Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystę buvo susijęs su kitokia
         situacija) Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepaisant persvarstytų egzistuojančių susitarimų, prisiėmusios ar išlaikiusios
         tarptautinius įsipareigojimus Jungtinėms Valstijoms dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro
         susisiekimo kainų ir tarifų, dėl valstybės narės atsakovės teritorijoje siūlomų ar naudojamų KRS ir dėl Jungtinėms Valstijoms
         suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai valstybės narės atsakovės paskirtos oro bendrovės nėra
         jos arba jos subjektų valdomos, valstybės narės atsakovės neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 5 ir 52 straipsnius ir Reglamentus
         Nr. 2409/92 bei Nr. 2299/89, kuris iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 3089/93.

      17      Priėmus šiuos sprendimus 2002 m. lapkričio 25 d., 2004 m. liepos 30 d. ir 2005 m. kovo 10 d. Komisija parašė Nyderlandų Karalystei
         prašydama, pirma, netęsti dvišalių derybų su Jungtinėmis Valstijomis ir, antra, denonsuoti 1957 m. Susitarimą.

       Ikiteisminė procedūra ir reikalavimai
      18      Dėl 1992 m. spalio mėn. notų 1999 m. spalio 19 d. Komisija nusiuntė Nyderlandų Karalystei oficialų pranešimą, į kurį pastaroji
         atsakė 1999 m. birželio 1 d. laišku.

      19      2000 m. spalio 24 d. Komisija Nyderlandų Karalystei nusiuntė pagrįstą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo jos gavimo imtis
         būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta. Nyderlandų Karalystė atsakė į pagrįstą nuomonę 2001 m. vasario 23 d.
         laišku.

      20      Šį ieškinį Komisija pareiškė 2004 m. gruodžio 23 dieną.

       Dėl prieštaravimo dėl priimtinumo, pagrįsto per ilga ikiteismine procedūra
       Šalių argumentai
      21      Nyderlandų Karalystė nurodo, kad šioje byloje ikiteisminė procedūra truko labai ilgai. Iš tikrųjų nuo 1992 m. spalio mėn.
         notų iki Komisijos pateikto oficialaus pranešimo (1999 m. sausio mėn.) praėjo daugiau nei šešeri metai, o nuo pagrįstos nuomonės
         (2000 m. spalio mėn.) iki šio ieškinio pareiškimo (2004 m. gruodžio mėn.) – daugiau nei ketveri metai. Dėl tokio Komisijos
         elgesio Nyderlandų Karalystė atsidūrė tokioje nepalankioje padėtyje, kad Komisija šioje byloje prarado teisę dėl šios valstybės
         narės kreiptis į Teisingumo Teismą.

      22      Nors 1995 m. pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš kitas aštuonias valstybes nares „atviro dangaus“ bylose,
         ji nekvestionavo 1992 m. spalio mėn. notų. Daugiau nei šešerius metus laukusi prieš pateikdama oficialų pranešimą Nyderlandų
         Karalystei, Komisija sukėlė šios šalies vyriausybės teisėtus lūkesčius, jog Bendrijos teisės aktai nebuvo pažeisti.

      23      Komisija nesilaikė pareigos laikytis protingo termino, kuri susijusi su gero administravimo principu ir kyla iš teisinio saugumo
         principo.

      24      Nyderlandų Karalystės, kurią šiuo klausimu palaiko Prancūzijos vyriausybė, teigimu, iš dalies pakeistas 1957 m. Susitarimas
         sukuria teisinį saugumą atitinkamiems vežėjams, kurie gauna priėjimą prie Amerikos rinkos. O Komisija pritarė įmonių KLM Royal Dutch Airlines (toliau – KLM) ir Northwest Airlines aljansui. Jungtinės Valstijos mano, kad šiame susitarime numatyti įsipareigojimai sudaro sąlygas suteikti šiam aljansui būtiną
         „imunitetą nuo antimonopolinių įstatymų taikymo“. Denonsavus 1957 m. Susitarimą, Amerikos valdžios institucijos iškart panaikintų
         šį „imunitetą nuo antimonopolinių įstatymų taikymo“, o perspektyva gauti tokį imunitetą įmonių KLM ir Air France bendradarbiavimui (kuriam Komisija jau pritarė) būtų labai miglota. Nuostoliai dėl tokio „imuniteto nuo antimonopolinių įstatymų
         taikymo“ panaikinimo siektų milijonus eurų.

      25      Komisija atsikerta, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, taikydama EB 226 straipsnį ji neprivalo laikytis nustatytų
         terminų.

      26      Be to, vien dėl to, kad Komisija pradėjo procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo prieš Nyderlandų Karalystę vėliau nei prieš
         kitas aštuonias valstybes nares, ši valstybė neatsidūrė mažiau palankioje padėtyje. Atvirkščiai, palyginti su kitomis aštuoniomis
         valstybėmis narėmis, Nyderlandų Karalystė buvo palankesnėje padėtyje, nes turėjo papildomą terminą išvengti, kad prieš ją
         būtų pareikštas ieškinys, denonsuodama 1992 m. spalio mėn. notas.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      27      Tiesa yra tai, kad tam tikrais atvejais pernelyg ilga EB 226 straipsnyje numatytos ikiteisminės procedūros trukmė gali apsunkinti
         galimybę suinteresuotajai valstybei paneigti Komisijos argumentus ir taip pažeisti teisę į gynybą. Tačiau šiuo atveju Nyderlandų
         vyriausybė neįrodė, kad neįprasta procedūros trukmė turėjo poveikį jos gynybos organizavimui (šiuo klausimu žr. 1991 m. gegužės
         16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 15 ir 16 punktus ir minėto sprendimo Komisija prieš Austriją 36 punktą).

      28      Be to, reikia pažymėti, jog procedūra dėl įsipareigojimų neįvykdymo paremta objektyviu valstybės narės įsipareigojimų, kuriuos
         jai nustato Bendrijos teisė, nesilaikymo konstatavimu ir kad tokiu atveju kaip šis valstybė narė negali remtis teisėtų lūkesčių
         apsaugos principu, kad užkirstų kelią objektyviam konstatavimui, jog ji nesilaikė EB sutartyje ar antrinėje teisėje nustatytų
         įsipareigojimų, nes toks pateisinimas, jei su juo būtų sutikta, prieštarautų EB 226 straipsnyje numatytos procedūros tikslui
         (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Komisija prieš Austriją 38 punktą).

      29      Tai, kad dėl 1957 m. Susitarimo denonsavimo Amerikos valdžios institucijos gali panaikinti „imunitetą nuo antimonopolinių
         įstatymų taikymo“ ir dėl to gali kilti nuostolių, neturi reikšmės kalbant apie šio ieškinio priimtinumą. Iš tikrųjų šiuo EB 226 straipsniu
         pagrįstu ieškiniu išimtinai siekiama pripažinti Bendrijos teisės pažeidimą dėl tarp Nyderlandų Karalystės ir Jungtinių Valstijų
         prisiimtų įsipareigojimų.

      30      Todėl šis prieštaravimas turi būti atmestas.

       Dėl argumento, susijusio su po pagrįstos nuomonės pateikimo įvykusiais pasikeitimais
       Šalių argumentai
      31      Nyderlandų Karalystė, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, tvirtina, kad Komisija pareiškė šį ieškinį pakankamai neatsižvelgusi
         į po pagrįstos nuomonės pateikimo įvykusius pasikeitimus. Iš tikrųjų po to, kai buvo paskelbti sprendimai bylose „atviras
         dangus“, 2003 m. birželio 5 d. Europos Sąjungos Taryba suteikė du įgaliojimus Komisijai derėtis dėl susitarimų dėl oro transporto
         su Jungtinėmis Valstijomis ir trečiosiomis šalimis, apibrėžtus 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente
         (EB) Nr. 847/2004 dėl derybų dėl valstybių narių ir trečiųjų šalių susitarimų dėl oro susisiekimo ir jų įgyvendinimo (OL L 157,
         p. 7). Komisija kelis kartus valstybių narių prašė susilaikyti nuo dvišalių derybų dėl oro transporto rengimo, kad nebūtų
         pakenkta vykstančioms Bendrijos deryboms.

      32      Jeigu Teisingumo Teismas patenkintų šį ieškinį, Nyderlandų Karalystė turėtų panaikinti Bendrijos teisei prieštaraujančiomis
         pripažintas nuostatas. Dėl to ši valstybė narė atsidurtų keblioje padėtyje. Derėdamasi dėl tokio panaikinimo su Jungtinėmis
         Valstijomis, Nyderlandų Karalystė sukliudytų šiuo metu vykstančioms Bendrijos deryboms.

      33      Toliau, Nyderlandų Karalystės, palaikomos Prancūzijos vyriausybės, teigimu, šioje byloje Komisija neatsižvelgė nei į du įgaliojimus,
         kuriuos Komisijai suteikė Taryba 2003 m. birželio mėn., nei į Reglamentą Nr. 847/2004. Todėl nebuvo įvertinta žala, kurią
         oro bendrovėms gali sukelti dvišalių susitarimų oro transporto srityje denonsavimas.

      34      Sutarties 5 straipsnyje įtvirtintas sąžiningo Bendrijos institucijų ir valstybių narių bendradarbiavimo principas yra abipusiai
         taikomas, todėl Komisija taip pat turi bendradarbiauti, siekiant apsaugoti Bendrijos teisės veiksmingumą. Nebūtų sąžiningo
         bendradarbiavimo, jei Komisija užkirstų kelią Nyderlandų Karalystei veiksmingai įgyvendinti savo pareigas Bendrijai. Pareikšdama
         šį ieškinį Komisija pažeidė Sutarties 5 straipsnį, nors valstybės narės ir Taryba suteikė jai būtinas priemones, kad transatlantiniai
         pervežimai oru būtų suderinti su Bendrijos teise.

      35      Dėl 1957 m. Susitarimo denonsavimo atsirastų teisės spragų, kurios pažeistų Nyderlandų Karalystės, taip pat kitų valstybių
         narių interesus. Net jei būtų galima išlaikyti skrydžius remiantis mandagumo principu, kaip siūlo Komisija, šio principo taikymas
         neleistų Bendrijos vežėjams pasinaudoti teisiniu ir ekonominiu saugumu, kuriuos užtikrina šioje byloje nagrinėjamas susitarimas.
         Jų aviacijos programų patvirtinimas turėtų būti atnaujinamas kiekvieną sezoną ir taptų nepatikimu. Jų vykdymo sąlygų patvirtinimas
         ar atsisakymas tai padaryti sukeltų papildomą administracinę naštą ir dėl to Bendrijos vežėjai atsidurtų situacijoje, kai
         Jungtinių Valstijų valdžios institucijos atsisakytų tam tikrų skrydžių.

      36      Komisija atsako, kad savo 2002 m. lapkričio 25 d., 2004 m. liepos 30 d. ir 2005 m. kovo 10 d. laiškuose Nyderlandų Karalystei
         ji šios valstybės narės paprašė ne pradėti derybas su Jungtinėmis Valstijomis, bet pasinaudoti 1957 m. Susitarime esančiomis
         denonsavimo sąlygomis. Dėl to Nyderlandų Karalystė neatsidurtų nepakenčiamoje padėtyje.

      37      Be to, nuogąstavimai, kad dėl šio susitarimo denonsavimo atsiras teisės spragų, yra nepagrįsti. Jeigu tarp Bendrijos ir Jungtinių
         Valstijų nebus sudarytas naujas susitarimas, skrydžiai tebebus galimi remiantis mandagumo principu.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      38      Be šio sprendimo 29 punkte pateiktų samprotavimų, reikia priminti, kad EB 226 straipsnio nuostatos turi būti taikomos nenustatant
         Komisijai pareigos laikytis konkretaus termino. Šioje byloje Komisija paaiškino, jog prieš pareikšdama šį ieškinį ji nusprendė
         palaukti sprendimų bylose „atviras dangus“, kuriuos Teisingumo Teismas paskelbė 2002 m., taip pat Nyderlandų vyriausybės reakcijos
         į juos. Taip, nepažeisdama Sutarties, Komisija įgyvendino EB 226 straipsniu jai suteiktą diskreciją.

      39      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo buvimas nustatomas atsižvelgiant
         į valstybės narės padėtį pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje, o į vėliau atliktus pakeitimus Teisingumo Teismas
         neatsižvelgia (žr., be kita ko, 2005 m. liepos 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑433/03, Rink. p. I‑6985, 32 punktą ir jame nurodytą Teisingumo Teismo praktiką).

      40      Šioje byloje pagrįstoje nuomonėje suteiktas terminas baigėsi 2000 m. gruodžio 24 d., todėl Nyderlandų Karalystės nurodyti
         pasikeitimai šioje byloje nėra reikšmingi.

      41      Tad šis argumentas turi būti atmestas.

       Dėl esmės
       Dėl būtinybės priimti sprendimą dėl naujo susitarimo po 1992 m. spalio mėn. notomis padarytų pakeitimų
       Šalių argumentai
      42      Komisijos manymu, 1992 m. spalio mėn. notomis padaryti pakeitimai radikaliai pakeitė 1957 m. Susitarimo pobūdį ir pavertė
         jį nauju susitarimu, atitinkančiu „atviro dangaus“ tipą, t. y. susitarimu, kuriame turėjo būti laikomasi daugelio Jungtinių
         Valstijų nustatytų kriterijų, kaip antai laisvas priėjimas prie visų maršrutų, neribotų teisių į maršrutus ir eismą suteikimas,
         susisiekimo tarp susitariančiųjų šalių kainų nustatymas pagal vadinamąją „dvigubo nepritarimo“ sistemą bei naudojimosi bendrais
         kodais galimybė. Dėl šių pakeitimų atsirado glaudesnis bendradarbiavimas tarp Jungtinių Valstijų ir Nyderlandų Karalystės,
         iš kurio pastarajai kyla naujų ir svarbių tarptautinių įsipareigojimų. Šie pakeitimai liudija viso 1957 m. Susitarimo persvarstymą.
         Tokioje situacijoje valstybėms narėms ne tik neleidžiama prisiimti naujų tarptautinių įsipareigojimų, bet taip pat jų išlaikyti,
         jeigu jie pažeidžia Bendrijos teisę.

      43      Nyderlandų Karalystė prieštarauja, kad 1992 m. spalio mėn. notos yra naujas susitarimas. Jos teigimu, pati 1957 m. Susitarimo
         esmė liko nepaliesta. Nuostatos, kuriomis jis buvo papildytas, tik konsolidavo pradiniame susitarime buvusias nuostatas. 1992 m.
         spalio mėn. pakeitimai tapo prieš daugelį metų numatytu liberalizavimu abiejų susitariančiųjų valstybių oro bendrovių naudai.
         1957 m. Susitarime dar prieš 1992 m. buvo esminių „atviro dangaus“ tipo susitarimo požymių, todėl 1992 m. spalio mėn. notos
         jo nepavertė nauju „atviro dangaus“ tipo susitarimu.

      44      Nyderlandų Karalystės manymu, 1957 m. Susitarimas, sudarytas prieš 1958 m. sausio 1 d., patenka į EB 307 straipsnio pirmąją
         pastraipą, pagal kurią EB sutartis neturi paveikti atitinkamos valstybės narės pareigos laikytis teisių, kylančių trečiosioms
         šalims dėl susitarimų, sudarytų iki įsigaliojant EEB sutarčiai. Tas pats galioja ir vėlesnei antrinei teisei: vien dėl tokio
         teisės akto egzistavimo valstybė narė neturi denonsuoti prisiimtų įsipareigojimų trečiosioms šalims.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      45      Reikia pripažinti, kad 1957 m. Susitarime iš pradžių nebuvo jokios nuostatos dėl KRS. 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notos
         prie šio susitarimo pridėjo priedą dėl nediskriminacijos ir konkurencijos principų KRS srityje. 1992 m. spalio mėn. notos
         šio priedo nepakeitė.

      46      Be to, 1957 m. Susitarimo nuostatos dėl oro susisiekimo kainų ir tarifų, t. y. tos, kurios numatytos šio susitarimo 11 straipsnyje,
         įtrauktos 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis, o 1992 m. spalio mėn. notose nėra jokios nuostatos šiuo klausimu.

      47      Iš tikrųjų savo ieškinyje Komisija pripažįsta, jog 1992 m. spalio mėn. notos nepakeitė nuostatų dėl KRS ir oro susisiekimo
         kainų bei tarifų, numatytų prieš 1992 m. spalio mėn. iš dalies pakeistame 1957 m. Susitarime.

      48      Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 136 punkte, 1992 m. spalio mėn. notos išreiškia susitariančiųjų šalių
         valią ne keisti 1957 m. Susitarimą, o tik pakeisti kai kurias jo nuostatas, nes jos buvo svarbios.

      49      Iš bylos medžiagos matyti, kad 1992 m. spalio mėn. padaryti 1957 m. Susitarimo pakeitimai, aprašyti šio sprendimo 11 punkte,
         visiškai liberalizavo oro transportą tarp Jungtinių Valstijų ir Nyderlandų Karalystės, užtikrindami laisvą priėjimą prie visų
         maršrutų tarp visų šiose abiejose valstybėse esančių taškų, neribojant galimybių ir dažnumo, neapribojant tarpinių taškų ar
         tų, kurie yra prieš ar už („behind, between and beyond rights“) ir visomis norimomis orlaivių kombinacijomis („change of gauge“).
         Tokia visiška laisvė papildyta nuostatomis dėl galimybių atitinkamoms oro bendrovėms sudaryti bendro kodo sutartis („code
         sharing“) ir nuostatomis konkurencijai skatinti.

      50      Iš to matyti, kad 1992 m. spalio mėn. padaryti 1957 m. Susitarimo pakeitimai sukūrė naują glaudesnį bendradarbiavimą tarp
         Jungtinių Valstijų ir Nyderlandų Karalystės, iš kurio kyla nauji ir svarbūs pastarosios tarptautiniai įsipareigojimai.

      51      Be to, reikia pažymėti, kad 1992 m. spalio mėn. padaryti pakeitimai liudija viso 1957 m. Susitarimo persvarstymą. Nors minėti
         pakeitimai formaliai nepakeitė tam tikrų šio susitarimo nuostatų ar padarė tik nežymių redakcinių pakeitimų, iš šių nuostatų
         kylantys įsipareigojimai vis dėlto buvo patvirtinti per šį persvarstymą. Tokiomis aplinkybėmis valstybėms narėms ne tik neleidžiama
         prisiimti naujų tarptautinių įsipareigojimų, bet ir jų išlaikyti, jeigu jie pažeidžia Bendrijos teisę.

      52      Be to, turi būti laikoma nustatyta, jog 1992 m. spalio mėn. padaryti viso 1957 m. Susitarimo pakeitimai turi įtakos kai kurių
         iš nuostatų, kurių šie pakeitimai formaliai nepakeitė arba pakeitė tik nežymiai, apimčiai.

      53      Iš to matyti, kad šiame ieškinyje ginčijama tarptautinių įsipareigojimų visuma turi būti vertinama atsižvelgiant į Komisijos
         nurodytas Bendrijos teisės nuostatas savo ieškiniui pagrįsti (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Daniją 36–42 punktus; Komisija prieš Švediją 34–40 punktus; Komisija prieš Suomiją 36–42 punktus; Komisija prieš Belgiją 47–53 punktus; Komisija prieš Liuksemburgą 42–48 punktus ir Komisija prieš Austriją 46–52 punktus).

      54      Iš šios analizės matyti, kad EB 307 straipsnio pirmąja pastraipa paremtas Nyderlandų vyriausybės argumentas nėra pagrįstas.

       Dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagrįsto Bendrijos išorės kompetencijos pažeidimu
       Šalių argumentai
      55      Komisija mano, kad kiekvieną kartą, kai Bendrija, siekdama įgyvendinti EB sutartyje numatytą bendrą politiką, priėmė nuostatas,
         įvairiomis formomis įtvirtinančias bendrąsias taisykles, valstybės narės nebeturi teisės, remdamosi sutartimis su trečiosiomis
         valstybėmis, prisiimti įsipareigojimų, kurie paveikia šias taisykles ar pakeičia jų apimtį. Šiuo klausimu Komisija kaltina
         Nyderlandų Karalystę pažeidus išimtinę Bendrijos išorės kompetenciją įsipareigojimais Jungtinėms Valstijoms, susijusiais,
         pirma, su Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomais oro susisiekimo kainomis bei tarifais ir, antra,
         su Nyderlandų teritorijoje siūlomomis ar naudojamomis KRS.

      56      Kalbant apie oro susisiekimo kainas ir tarifus, reikia pažymėti, jog Komisija savo ieškinyje nurodo, kad įsigaliojus Reglamentui
         Nr. 2409/92 Nyderlandų Karalystė pati nebegalėjo nei prisiimti, nei išlaikyti tarptautinių įsipareigojimų dėl trečiųjų šalių
         vežėjų Bendrijos maršrutams taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų. Tačiau 1957 m. Susitarimo, iš dalies pakeisto 1992 m.
         sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis ir 1978 m. Protokolo 6 straipsniu, 11 straipsnyje toks įsipareigojimas numatytas. Be to,
         pasikeičiant 1992 m. spalio mėn. notomis, Nyderlandų Karalystė paliko galioti šią nuostatą. Taip ši valstybė narė pažeidė
         išimtinę išorės kompetenciją, kurią Bendrijai numatė Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 3 dalis.

      57      Dėl KRS Komisija tvirtina, kad 1992 m. spalio mėn. persvarstant 1957 m. Susitarimą Nyderlandų Karalystė paliko galioti šio
         susitarimo priedą, įtvirtinantį KRS principus. Taip Nyderlandų Karalystė pažeidė išimtinę išorės kompetenciją, kurią Bendrija
         turi pagal Reglamentą Nr. 2299/89.

      58      Nyderlandų Karalystė nurodo, kad remiantis dabartine teisine padėtimi kompetencija sudaryti dvišalius susitarimus lieka valstybių
         narių žinioje tol, kol Komisijai nesuteikti aiškūs įgaliojimai. Kitaip būtų tik tuo atveju, jei dvišaliai vienos valstybės
         narės įsipareigojimai galėtų pažeisti bendras taisykles, o taip nėra šioje byloje.

      59      Net ir sutinkant su tuo, kad Bendrija gali įgyti išimtinę išorės kompetenciją priėmus Bendrijos teisės aktą, tokia kompetencija
         jai būtų suteikta tik šio teisės akto įsigaliojimo momentu. Kadangi Reglamentas Nr. 2409/92 įsigaliojo 1993 m. sausio 1 d.,
         jis negalėjo turėti poveikio Nyderlandų Karalystei 1992 m. spalio mėnesį.

      60      Dublike Komisija pagal analogiją nurodo 1997 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, Rink. p. I‑7411, 45 punktas), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad per direktyvos perkėlimui nustatytą terminą
         valstybės narės neturi priimti teisės aktų, kurie gali rimtai trukdyti pasiekti šioje direktyvoje nurodytą rezultatą. Komisija
         šiuo klausimu pažymi, kad Nyderlandų parlamentas ratifikavo 1992 m. spalio mėn. notas 1993 m. balandžio 26 d., t. y. po 1993 m.
         sausio 1 d., kai įsigaliojo Reglamentas Nr. 2409/92.

      61      Į šį argumentą Nyderlandų Karalystė, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, atsako, kad dublike pirmą kartą pateiktas Komisijos
         teiginys, jog išimtinė Bendrijos išorės kompetencija atsirado priėmus Reglamentą Nr. 2409/92, o ne jo įsigaliojimo metu, yra
         naujas ieškinio pagrindas, kuriuo siekiama pakeisti ginčo dalyką, o jį pateikti draudžiama Procedūros reglamento 42 straipsnio
         2 dalyje. Bet kuriuo atveju minėtas sprendimas Inter-Environnement Wallonie šiuo atveju neturi reikšmės, nes, pirma, nagrinėjama byla yra susijusi su reglamentu, o ne direktyva, ir, antra, jokia 1957 m.
         Susitarimo nuostata negali rimtai sutrukdyti pasiekti Reglamente Nr. 2409/92 nurodytą rezultatą. Galiausiai 1992 m. spalio
         mėn. notų ratifikavimas Nyderlandų parlamente neturi reikšmės, nes šios notos jau buvo taikomos nuo 1992 m. spalio 14 dienos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      62      Kalbant, pirma, apie oro susisiekimo kainas ir tarifus, reikia pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 2 dalies
         a punktą reglamentas netaikomas ne Bendrijos oro vežėjų nustatytoms kainoms ir tarifams, nors ši nuostata vis dėlto taikoma
         „nepažeidžiant (to paties straipsnio) 3 dalies nuostatų“. Pagal minėto straipsnio 3 dalį tik Bendrijos oro vežėjai turi teisę
         siūlyti naujus produktus arba nustatyti mažesnes kainas ir tarifus, nei mokami už tokius pačius produktus.

      63      Šias nuostatas skaitant kartu matyti, kad Reglamentas Nr. 2409/92 netiesiogiai, bet aiškiai uždraudė Bendrijoje veikiantiems
         trečiųjų šalių oro vežėjams siūlyti naujus produktus ar nustatyti mažesnes kainas ir tarifus, nei mokami už tokius pačius
         produktus. Taip Bendrijos teisės aktų leidėjas apribojo šių vežėjų kainų ir tarifų nustatymo laisvę, kai jie vykdo susisiekimą
         Bendrijoje. Todėl Bendrija, laikydamasi Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 3 dalies, įgijo išimtinę kompetenciją sudaryti
         susitarimus su trečiosiomis šalimis dėl įsipareigojimų, susijusių su šiuo ne Bendrijos vežėjų kainų ir tarifų nustatymo laisvės
         apribojimu.

      64      Iš to matyti, kad įsigaliojus Reglamentui Nr. 2409/29 Nyderlandų Karalystė, nepaisant 1957 m. Susitarimo persvarstymo, pati
         nebegalėjo prisiimti ar išlaikyti tarptautinių įsipareigojimų dėl trečiųjų šalių vežėjų Bendrijos maršrutams taikomų oro susisiekimo
         kainų ir tarifų.

      65      Tačiau tokio pobūdžio įsipareigojimas išplaukia iš 1957 m. Susitarimo, iš dalies pakeisto 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d.
         notomis ir 1978 m. Protokolo 6 straipsniu, 11 straipsnio. Nyderlandų Karalystė išlaikė tokį įsipareigojimą, nepaisant 1957 m.
         Susitarimo persvarstymo, kuris baigėsi pasikeitimu 1992 m. spalio mėn. notomis. Taip Nyderlandų Karalystė pažeidė Bendrijos
         išimtinę išorės kompetenciją, kuri kyla iš Reglamento Nr. 2409/92 1 straipsnio 3 dalies (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
         Komisija prieš Daniją 97–100 punktus; Komisija prieš Švediją 93–96 punktus; Komisija prieš Suomiją 98–101 punktus; Komisija prieš Belgiją 110–113 punktus; Komisija prieš Liuksemburgą 103–106 punktus; Komisija prieš Austriją 112–115 punktus ir Komisija prieš Vokietiją 123–126 punktus).

      66      Tokios išvados negali paneigti Nyderlandų vyriausybės argumentas, pagal kurį 1992 m. spalio mėn. notomis buvo pasikeista iki
         Reglamento Nr. 2409/92 įsigaliojimo. Iš tikrųjų, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 153–158 punktuose, net jei
         minėtos notos laikinai būtų taikomos nuo 1992 m. spalio 14 d., susitarimas tarp Nyderlandų Karalystės ir Jungtinių Valstijų
         galutinai buvo sudarytas tik po jų ratifikavimo Nyderlandų parlamente 1993 m. balandžio 26 dieną. Ši data yra vėlesnė už Reglamento
         Nr. 2409/92 įsigaliojimą.

      67      Antra, kalbėdama apie KRS Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal
         Reglamentą Nr. 2299/89, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 3089/93.

      68      Reglamentas Nr. 3089/93 buvo priimtas 1993 m. spalio 29 d. ir įsigaliojo, remiantis jo 2 straipsnio 1 dalies nuostatomis,
         1993 m. gruodžio 11 dieną.

      69      Kalbant tiek apie šio reglamento priėmimą, tiek apie jo įsigaliojimą, šios dvi datos yra vėlesnės už 1992 m. spalio mėn. notų
         ratifikavimo datą. Iš to matyti, kad išimtinė Bendrijos išorės kompetencija, kurią nurodo Komisija, negalėjo kilti iš Reglamento
         Nr. 3089/93.

      70      Todėl reikia vertinti reikalavimą dėl KRS tik pagal Reglamentą Nr. 2299/89, neatsižvelgiant į Reglamentą Nr. 3089/93.

      71      Iš Reglamento Nr. 2299/89 1 ir 7 straipsnių matyti, kad laikantis abipusės sąlygos šis reglamentas taip pat taikomas trečiųjų
         šalių subjektams, kai jie siūlo ar naudoja KSR Bendrijos teritorijoje.

      72      Šiuo reglamentu Bendrija įgijo išimtinę kompetenciją prisiimti įsipareigojimus trečiųjų šalių atžvilgiu dėl jos teritorijoje
         siūlomų ar naudojamų KRS.

      73      Neginčijama, kad 1992 m. sausio 29 d. ir kovo 13 d. notomis Nyderlandų Karalystė ir Jungtinės Valstijos prie 1957 m. Susitarimo
         pridėjo priedą, įtvirtinantį KRS reglamentuojančius principus ir visų pirma Nyderlandų teritorijoje siūlomas ar naudojamas
         KRS. Nyderlandų Karalystė paliko galioti šį priedą, nepaisydama 1957 m. Susitarimo persvarstymo, kuris baigėsi pasikeitimu
         1992 m. spalio mėn. notomis. Tokiais veiksmais ši valstybė narė pažeidė išimtinę Bendrijos išorės kompetenciją, kylančią iš
         Reglamento Nr. 2299/89 (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Daniją 102–104 punktus; Komisija prieš Švediją 98–100 punktus; Komisija prieš Suomiją 103–105 punktus; Komisija prieš Belgiją 115–117 punktus; Komisija prieš Liuksemburgą 108–110 punktus; Komisija prieš Austriją 117–119 punktus ir Komisija prieš Vokietiją 128–130 punktus).

      74      Be to, Sutarties 5 straipsnis reikalauja, kad valstybės narės padėtų Bendrijai įgyvendinti savo uždavinius ir nesiimtų jokių
         priemonių, galinčių trukdyti siekti EB sutarties tikslų.

      75      Išorės santykių srityje Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrijos uždavinys ir EB sutarties tikslai būtų pažeisti,
         jeigu valstybės narės galėtų prisiimti tarptautinius įsipareigojimus, kuriuose yra nuostatų, galinčių paveikti Bendrijos nustatytas
         taisykles ar pakeisti jų apimtį.

      76      Iš pirmiau išdėstytų samprotavimų matyti, kad, nepaisant 1957 m. Susitarimo persvarstymo, išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus
         dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų Bendrijos maršrutams taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų bei siūlomų ar naudojamų
         KRS Nyderlandų teritorijoje, Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 5 straipsnį ir Reglamentus Nr. 2409/92
         bei Nr. 2299/89 (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų Komisija prieš Daniją 110–112 punktus; Komisija prieš Švediją 106–108 punktus; Komisija prieš Suomiją 111–113 punktus; Komisija prieš Belgiją 124–126 punktus; Komisija prieš Liuksemburgą 116–118 punktus; Komisija prieš Austriją 124–126 punktus ir Komisija prieš Vokietiją 135–137 punktus).

       Dėl įsipareigojimų neįvykdymo, pagrįsto Sutarties 52 straipsnio pažeidimu
       Šalių argumentai
      77      Komisija tvirtina, kad 1992 m. spalio mėn. notomis 1957 m. Susitarimo 4 straipsnis dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės
         buvo visiškai pakeistas.

      78      Komisija nurodo, kad pagal šį pakeistą 4 straipsnį (toliau – sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės) kitų nei Nyderlandų
         Karalystė valstybių narių oro bendrovėms bet kada galima netaikyti 1957 m. Susitarimo, nors Nyderlandų oro bendrovėms šis
         susitarimas taikomas automatiškai. Todėl šių valstybių narių oro bendrovės yra diskriminuojamos, nes jos negali pasinaudoti
         nacionaliniu režimu Nyderlanduose, o taip pažeidžiamas Sutarties 52 straipsnis.

      79      Nyderlandų vyriausybė atsako, kad, priešingai tam, ką tvirtina Komisija, 1992 m. spalio mėn. notos ne visiškai pakeičia 1957 m.
         Susitarimo 4 straipsnį, o tik patikslina kai kurias jo nuostatas. 4 straipsnio esmė liko nepakitusi. Todėl 1992 m. spalio
         mėn. notos nėra naujas susitarimas ir dėl to 1957 m. Susitarimas patenka į EB 307 straipsnio pirmosios pastraipos taikymo
         sritį.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      80      Pradinės redakcijos 1957 m. Susitarimo 4 straipsnis numatė:

      „Kiekviena iš susitariančiųjų šalių pasilieka teisę nesuteikti ar atsiimti lengvatas įgyvendinti šio susitarimo 3 straipsnyje
         numatytas teises vienai iš oro bendrovių, kurias paskyrė kita susitariančioji šalis, visais atvejais, kai ji mano, kad nėra
         pakankamai nustatyta, jog šios oro bendrovės nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga kontrolė priklauso kitos susitariančiosios
         šalies subjektams <...>.“

      81      1992 m. spalio mėn. notos pakeitė šio straipsnio pradžią, likusią dalį palikdamos nepakeistą:

      „Kiekviena iš susitariančiųjų šalių pasilieka teisę nesuteikti, sustabdyti, apriboti, nustatyti sąlygas ar atsiimti lengvatas
         įgyvendinti šiame susitarime numatytas teises <...>.“

      82      Iš to aiškiai matyti, kad 1992 m. spalio mėn. notomis nebuvo pakeistas visas 1957 m. Susitarimo 4 straipsnis, kaip tai tvirtina
         Komisija.

      83      Tačiau reikia pažymėti, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 170 punkte, kad nors formaliai 1992 m. spalio mėn.
         notos pakeitė tik nedidelę 1957 m. Susitarimo 4 straipsnio dalį, jo turinys ir apimtis šiomis notomis buvo iš esmės pakeisti,
         nes jos neišvengiamai turėjo įtakos šio straipsnio taikymo sričiai po visiško penktosios laisvės maršrutų liberalizavimo pagal
         Tarptautinės civilinės aviacijos konvencijos 1 straipsnį (1944 m. gruodžio 7 d., Čikaga, 1953 m. UNTS 389).

      84      Iš to matyti, kad, pirma, sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės turi būti vertinama pagal nurodytas Bendrijos teisės
         nuostatas ir, antra, EB 307 straipsnio pirmąja pastraipa paremtas Nyderlandų vyriausybės argumentas nėra pagrįstas.

      85      Kalbant apie galimybę taikyti Sutarties 52 straipsnį, reikia pažymėti, kad ši nuostata taikoma oro transporto srityje ir ji
         visų pirma skirta valstybėje narėje įsteigtoms oro bendrovėms, teikiančioms oro transporto paslaugas tarp vienos valstybės
         narės ir trečiosios šalies.

      86      Šioje byloje sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės visų pirma Jungtinėms Valstijoms leidžia atsisakyti suteikti
         ar atšaukti koncesiją arba leidimą Nyderlandų Karalystės paskirtai oro bendrovei, kurios nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga
         kontrolė nepriklauso šiai valstybei narei ar Nyderlandų subjektams.

      87      Nėra jokios abejonės, kad ši sąlyga gali paveikti Nyderlandų Karalystėje įsteigtas oro bendroves, kurių nuosavybės didžioji
         dalis ir veiksminga kontrolė priklauso kitai nei Nyderlandų Karalystė valstybei narei ar tokios valstybės narės subjektui
         (toliau – Bendrijos oro bendrovės).

      88      Atvirkščiai, iš šios sąlygos formuluotės matyti, kad Jungtinės Valstijos iš principo privalo suteikti koncesijas ar reikalaujamus
         leidimus oro bendrovėms, kurių nuosavybės didžioji dalis ir veiksminga kontrolė priklauso Nyderlandų Karalystei ar Nyderlandų
         subjektams (toliau – Nyderlandų oro bendrovės).

      89      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrijos oro bendrovėms bet kada gali būti neleista pasinaudoti 1957 m. Susitarimu, o Nyderlandų
         oro bendrovėms tokia teisė yra užtikrinama. Dėl to Bendrijos oro bendrovės yra diskriminuojamos, o tai joms neleidžia pasinaudoti
         nacionaliniu režimu priimančiojoje valstybėje narėje, t. y. Nyderlandų Karalystėje.

      90      Iš to matyti, kad sąlyga dėl oro bendrovių nuosavybės ir kontrolės prieštarauja Sutarties 52 straipsniui (šiuo klausimu žr.
         minėtų sprendimų Komisija prieš Daniją 122–124 ir 128–133 punktus; Komisija prieš Švediją 113–115 ir 119–124 punktus; Komisija prieš Suomiją 118–120 ir 124–129 punktus; Komisija prieš Belgiją 131–133 ir 137–142 punktus; Komisija prieš Liuksemburgą 122–124 ir 128–133 punktus; Komisija prieš Austriją 130–134 ir 138–143 punktus ir Komisija prieš Vokietiją 144–146 ir 150–156 punktus).

      91      Tokiomis aplinkybėmis įsipareigojimų neįvykdymas, kuriuo kaltinama Nyderlandų Karalystė remiantis šiuo straipsniu, yra pagrįstas.

      92      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad prisiėmusi ar išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus Jungtinėms
         Valstijoms, nepaisant persvarstyto 1957 m. Susitarimo:

      –        dėl Jungtinių Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų,
      –        dėl Nyderlandų teritorijoje siūlomų ar naudojamų KRS ir
      –        dėl Jungtinėms Valstijoms suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai Nyderlandų Karalystės paskirtos
         oro bendrovės nėra jos arba jos subjektų valdomos,

      Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Sutarties 5 ir 52 straipsnius ir Reglamentus Nr. 2409/92 bei Nr. 2299/89.
       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      93      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Nyderlandų Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      94      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį Prancūzijos Respublika padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Prisiėmusi ar išlaikiusi tarptautinius įsipareigojimus Jungtinėms Amerikos Valstijoms, nepaisant persvarstyto susitarimo dėl
            oro transporto, sudaryto tarp Nyderlandų Karalystės ir Jungtinių Amerikos Valstijų 1957 m. balandžio 3 d.:
      –        dėl Jungtinių Amerikos Valstijų paskirtų vežėjų maršrutams Bendrijoje taikomų oro susisiekimo kainų ir tarifų,
      –        dėl Nyderlandų teritorijoje siūlomų ar naudojamų kompiuterinių rezervavimo sistemų ir
      –        dėl Jungtinėms Amerikos Valstijoms suteiktos teisės atšaukti, sustabdyti ar apriboti skrydžių teises, kai Nyderlandų Karalystės
            paskirtos oro bendrovės nėra jos arba jos subjektų valdomos,
      Nyderlandų Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB sutarties 5 straipsnį (dabar – EB 10 straipsnis) ir EB sutarties 52 straipsnį
            (po pakeitimo – EB 43 straipsnis), 1992 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2409/92 dėl oro susisiekimo paslaugų
            kainų ir tarifų ir 1989 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 2299/89 dėl elgesio su kompiuterinėmis rezervavimo sistemomis
            kodekso.
      2.      Priteisti iš Nyderlandų Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas 2004 m. balanžio 29 d. # Baudžiamoji byla prieš Felix Kapper. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Amtsgericht Frankenthal - Vokietija. # Direktyva 91/439/EEB. # Byla C-476/01.