title: 2017 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Carina Skareby prieš Europos išorės veiksmų tarnybą.#Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Saviraiškos laisvė – Lojalumo pareiga – Rimtas Sąjungos teisėtų interesų pažeidimas – Neleidimas skelbti straipsnio – Raginimas pakeisti tekstą – Pareigūnų tarnybos nuostatų 17a straipsnis – Ieškinio dalykas – Sprendimas atmesti administracinį skundą.#Byla T-585/16.

text:
         BENDROJO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. rugsėjo 15 d. (
            *1
         )
      „Viešoji tarnyba – Pareigūnai – Saviraiškos laisvė – Lojalumo pareiga – Rimtas Sąjungos teisėtų interesų pažeidimas – Neleidimas skelbti straipsnio – Raginimas pakeisti tekstą – Pareigūnų tarnybos nuostatų 17a straipsnis – Ieškinio dalykas – Sprendimas atmesti administracinį skundą“
      Byloje T‑585/16

         Carina Skareby, Europos išorės veiksmų tarnybos (EIVT) pareigūnė, gyvenanti Luvene (Belgija), atstovaujama advokatų S. Rodrigues ir C. Bernard‑Glanz,
      ieškovė,
      prieš

         Europos išorės veiksmų tarnybą (EIVT), atstovaujamą S. Marquardt, padedamo advokatų M. Troncoso Ferrer, F.‑M. Hislaire ir S. Moya Izquierdo,
      atsakovę,
      dėl pagal SESV 270 straipsnį pateikto prašymo panaikinti, pirma, 2015 m. birželio 5 d. EIVT sprendimą, kuriuo neleidžiama skelbti straipsnio ir raginama pakeisti dvi teksto pastraipas, ir antra, „prireikus“ panaikinti 2015 m. gruodžio 18 d. EIVT sprendimą atmesti dėl pirmojo sprendimo pateiktą skundą
      BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Prek, teisėjai F. Schalin ir J. Costeira (pranešėja),
      posėdžio sekretorius P. Cullen, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2017 m. gegužės 3 d. posėdžiui,
      priima šį
      Sprendimą
      Ginčo aplinkybės

               1

               Ieškovė Carina Skareby yra Europos išorės veiksmų tarnybos (EIVT) pareigūnė.

               2

               2015 m. gegužės 19 d. elektroniniu laišku per savo patarėjus teisės klausimais pagal Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – PTN) 17a straipsnį ieškovė informavo EIVT apie ketinimą skelbti žurnale Politico straipsnį „Atviras laiškas piliečiui Hermanui“, kurį sudarė atviras laiškas buvusiam Europos Vadovų Tarybos pirmininkui Herman Van Rompuy ir kuriuo siekiama atkreipti dėmesį į priekabiavimo Sąjungos institucijose problemą (toliau – ginčijamas tekstas).

               3

               2015 m. birželio 5 d. raštu tarnautojas, laikinai einantis EIVT Administravimo ir finansų generalinio direktorato Žmogiškųjų išteklių direktorato Teisių ir pareigų skyriaus vadovo pareigas, atsakė į minėtą ieškovės elektroninį laišką, nurodydamas, kad dvi straipsnio, dėl kurio prašoma leidimo, pastraipos prieštarauja „lojalumo ir santūrumo pareigai“ – kurios ieškovė kaip Europos Sąjungos pareigūnė turi laikytis savo institucijos atžvilgiu – nes ieškovė tiesiogiai ir be jokių įrodymų priskiria EIVT vadovybei specifinį, PTN pažeidžiantį elgesį. Toliau jis paprašė ieškovės pateikti tekstą, pataisytą atsižvelgiant į šiuos priekaištus, ir įspėjo, kad to nepadarius, nebus leista jo skelbti (toliau – sprendimas neleisti skelbti).

               4

               Susijusios ginčijamo teksto pastraipos, būtent šešta ir aštuoniolikta pastraipos (toliau kartu – ginčijamos pastraipos) buvo suformuluotos taip:
               „Kaip galėjau įsitikinti, Sąjungos institucijų vadovybės modus operandi įtikinti kiekvieną, kuris pareiškia nuomonę dėl institucijų valdymo būdo, kad jai arba jam būtų geriau pakeisti darbą, išeiti į išankstinę pensiją arba sutikti su invalidumu. Daryk ką nors kitą. Pamiršk. Štai kaip vadovai gali ir toliau priekabiauti prie kai kurių pavaldinių ir favorizuoti kitus: galbūt ši strategija nėra suplanuota, bet vis dėlto ji yra sisteminga.
               <…>
               EIVT turi būti pavyzdys gerbdama teises, užtikrindama organizacinį skaidrumą ir laikydamasi teisinės valstybės principo, kitaip nebūsime įtikimi tarptautinėje arenoje.“

               5

               2015 m. liepos 1 d. laišku per savo patarėjus teisės klausimais ieškovė paprašė pateikti paaiškinimų dėl sprendimo neleisti skelbti, tam, kad sužinotų, kaip būtent ginčijamos pastraipos, neskaitant tariamo lojalumo ir santūrumo pareigos pažeidimo, galėtų „rimtai pažeisti teisėtus Sąjungos interesus“, kaip tai suprantama pagal PTN 17a straipsnį.

               6

               2015 m. liepos 24 d. Teisių ir pareigų skyriaus vyriausiasis teisininkas atsakė:
               „[Sprendime neleisti skelbti] nenurodėme, kad tema [galėjo] „rimtai pažeisti teisėtus Sąjungos interesus“.
               Vis dėlto svarbu priminti, kad EIVT neleidžia skelbti [ginčijamo teksto] tokio, koks jis yra dabar, nes manome, jog toks paskelbimas yra lojalumo ir santūrumo pareigos pažeidimas.
               Prieš skelbiant tekstą turi būti gautas leidimas pagal PTN 17 straipsnio 1 dalį <…>
               Primygtinai rekomenduojame Jūsų klientei neskelbti teksto be mūsų leidimo.“

               7

               2015 m. rugsėjo 4 d laišku per savo patarėjus teisės klausimais ieškovė pateikė skundą dėl sprendimo neleisti skelbti pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį. Šiame skunde ji iš esmės teigė, pirma, kad EIVT pažeidė PTN 17a straipsnį, nes neįrodė, jog paskelbus ginčijamą tekstą galėjo būti „rimtai pažeisti Sąjungos teisėti interesai“, ir antra, kad dėl to EIVT pažeidė teisę į saviraiškos laisvę, kuri ieškovei garantuota 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 10 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 11 straipsnyje.

               8

               2015 m. gruodžio 18 d. sprendimu EIVT paskyrimų tarnyba (toliau –paskyrimų tarnyba) atmetė ieškovės skundą (toliau – sprendimas atmesti skundą).

               9

               Sprendime atmesti skundą iš esmės nurodyta, kad PTN 17a straipsnyje išreikšta mintis apie būtinybę nuolat užtikrinti tinkamą pusiausvyrą tarp Sąjungos pareigūnų naudojimosi saviraiškos laisve garantijos ir bendrojo intereso teisėto tikslo, be kita ko, teisėtų Sąjungos interesų, apsaugos. Šiuo klausimu sprendime atmesti skundą pirmiausia nurodyta, kad ginčijamo teksto dalykas susijęs su Sąjungos veikla, be to, kad ginčijamu tekstu gali būti pažeista „lojalumo ir santūrumo pareiga“, ir galiausiai, kad pats šis pažeidimas kelia realią rimto Sąjungos interesų pažeidimo, kaip tai suprantama pagal PTN 17a straipsnį, grėsmę. Sprendime atmesti skundą pažymėta, jog paskelbus ginčijamą tekstą būtų rimtai pažeisti teisėti Sąjungos interesai, nes, viena vertus, ginčijamame tekste nepateikta jokių priekabiavimo prie pareigūnų kaltinimų įrodymų, o kita vertus, ginčijamas pastraipas galima suprasti ne kaip nuomonę, kuri skiriasi nuo EITV palaikomo požiūrio, bet jos įteigia minčių, kad egzistuoja neišspręsta Sąjungos institucijose paplitusio priekabiavimo problema, o dėl to įprastas skaitytojas gali pamanyti, kad institucijos nesiėmė tinkamos kovos su priekabiavimu politikos. Dar daugiau, sprendime atmesti skundą pažymėta, kad būtų galima pateikti pastabų ir dėl daugelio kitų ginčijamo teksto vietų, tačiau EIVT pateikė pastabų tik dėl dviejų pastraipų, o tai patvirtina, kad sprendimas atmesti skundą yra proporcingas ir jame nurodyta tik tiek, kiek būtina.

         Procesas ir šalių reikalavimai

               10

               2016 m. kovo 15 d. Tarnautojų teismo kanceliarija gavo šį ieškovės ieškinį. Jis buvo užregistruotas numeriu F‑15/16.

               11

               2016 m. birželio 10 d. Tarnautojų teismo kanceliarija gavo EIVT atsiliepimą į ieškinį.

               12

               Pagal 2016 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) 2016/1192 dėl jurisdikcijos perdavimo Bendrajam Teismui kaip pirmajai instancijai spręsti Europos Sąjungos ir jos tarnautojų ginčus (OL L 200, 2016, p. 137) 3 straipsnį ši byla perduota Bendrajam Teismui ir jis tęsia jos nagrinėjimą nuo 2016 m. rugpjūčio 31 d. Byla buvo užregistruota numeriu T‑585/16 ir paskirta antrajai kolegijai.

               13

               Kadangi rašytinė proceso dalis užbaigta prieš perduodant šią bylą Bendrajam Teismui, šio teismo kanceliarija 2016 m. lapkričio 9 d. raštais paklausė šalių dėl teismo posėdžio rengimo.

               14

               Šalys buvo išklausytos per 2017 m. gegužės 3 d. teismo posėdį.

               15

               Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:

                        –

                        pripažinti ieškinį priimtinu,

                        –

                        panaikinti sprendimą neleisti skelbti ir „prireikus“ sprendimą atmesti skundą,

                        –

                        priteisti iš EIVT bylinėjimosi išlaidas.

               16

               EIVT Bendrojo Teismo prašo:

                        –

                        pripažinti ieškinį nepagrįstu,

                        –

                        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės
      Preliminarios pastabos dėl ieškinio dalyko

               17

               Reikia nurodyti, kad ieškovė pareiškė ieškinį dėl sprendimo neleisti skelbti ir „prireikus“ dėl sprendimo atmesti skundą.

               18

               Dėl šio aspekto primintina, kad administracinis skundas ir eksplicitinis ar implicitinis sprendimas jį atmesti yra sudėtingos procedūros dalis ir tik išankstinė kreipimosi į teismą sąlyga. Šiomis aplinkybėmis ieškiniu, net formaliai pareikštu dėl sprendimo atmesti skundą, teismui skundžiamas asmens nenaudai priimtas aktas, dėl kurio buvo pateiktas skundas, išskyrus atvejus, kai sprendimo atmesti skundą turinys skiriasi nuo akto, dėl kurio pateiktas šis skundas, turinio. Eksplicitinis sprendimas atmesti skundą gali, atsižvelgiant į jo turinį, nepatvirtinti ieškovo skundžiamo akto. Taip yra tuo atveju, kai sprendime atmesti skundą iš naujo nagrinėjama ieškovo situacija, paisant naujų teisinių arba faktinių aplinkybių, arba kai juo pakeičiamas ar papildomas pirmasis sprendimas. Darant šias prielaidas, skundo atmetimas yra aktas, kuriam taikoma teismo kontrolė ir į kurį šis teismas atsižvelgia, vertindamas skundžiamo akto teisėtumą, t. y. laiko jį asmens nenaudai priimtu aktu, pakeičiančiu skundžiamą aktą (žr. 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimo Mocová / Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, 34 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               19

               Be to, šią poziciją taip pat patvirtina nuomonė, kad motyvų papildymas sprendimo atmesti skundą priėmimo stadijoje atitinka PTN 90 straipsnio 2 dalies, pagal kurią sprendimas dėl skundo taip pat turi būti motyvuotas, tikslą. Šia nuostata būtinai reikalaujama, kad institucija, turinti priimti sprendimą dėl skundo, nebūtų saistoma tik vienų sprendimo, dėl kurio pateiktas skundas, motyvų, kartais nepakankamų ar net neegzistuojančių, pavyzdžiui, implicitinio sprendimo atmesti sprendimą atveju (žr. 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimo Mocová / Komisija, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, 35 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2017 m. sausio 17 d. Sprendimo LP / Europolas, T‑719/15 P, nepaskelbtas Rink., EU:T:2017:7, 19 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               20

               Nagrinėjamoje byloje, kaip matyti ir šio sprendimo 3, 8 ir 9 punktų, sprendimas atmesti skundą nekeičia nei sprendimo neleisti skelbti esmės, nei jo turinio. Iš tiesų, sprendime atmesti skundą, pirma, taip pat atsisakoma leisti skelbti ginčijamą tekstą ir, antra, reikalaujama prieš skelbiant pakeisti dvi ginčijamo teksto pastraipas, nurodytas sprendime neleisti skelbti.

               21

               Vis dėlto sprendime atmesti skundą nurodyti motyvai iš dalies skiriasi nuo sprendime neleisti skelbti nurodytų motyvų. Sprendime neleisti skelbti atsisakoma leisti skelbti ginčijamą tekstą motyvuojant „lojalumo ir santūrumo pareigos“ pažeidimu, nes ieškovė tiesiogiai be jokių įrodymų EIVT vadovybei priskiria specifinį elgesį, laikytiną PTN pažeidimu. Savo ruožtu sprendimas atmesti skundą iš esmės grindžiamas realia rimto Sąjungos interesų pažeidimo, kaip tai suprantama pagal PTN 17a straipsnį, grėsme. Konkrečiai jame daroma išvada, kad, pirma, „lojalumo ir santūrumo pareigos“ pažeidimas savaime kelia realią rimto šių interesų pažeidimo grėsmę, antra, ginčijamame tekste nepateikta jokių jame nurodytų teiginių įrodymų ir, trečia, ginčijamose pastraipose neigiama, kad egzistuoja kovos su priekabiavimu Sąjungos institucijose politika.

               22

               Taigi reikia pripažinti, kad sprendime atmesti skundą nurodyti papildomi motyvai, kuriais patikslinami ir išplečiami akte, dėl kurio šis skundas pateiktas, nagrinėjamu atveju – sprendime neleisti skelbti, nurodyti motyvai.

               23

               Kadangi šiais motyvais patikslinami ir papildomi sprendime neleisti skelbti nurodyti motyvai, o ikiteisminė procedūra yra dinaminė, nagrinėjant sprendimo neleisti skelbti teisėtumą reikia atsižvelgti į sprendimo atmesti skundą motyvus.

         Dėl esmės

               24

               Grįsdama prašymą panaikinti ieškovė nurodo du pagrindus. Pirmasis pagrindas paremtas teisės į saviraiškos laisvę pažeidimu. Antrasis pagrindas paremtas vertinimo klaida, kiek tai susiję su „lojalumo ir santūrumo pareigos“ pažeidimu.

               25

               Bendrasis Teismas mano tikslinga iš pradžių išnagrinėti antrąjį pagrindą.

         Dėl antrojo pagrindo, paremto vertinimo klaida, kiek tai susiję su lojalumo pareigos pažeidimu

               26

               Antrajame pagrinde ieškovė nurodo pirmąjį kaltinimą, kad paskyrimų tarnyba klaidingai nusprendė, jog pirmoje, ketvirtoje‑septintoje, tryliktoje ir devynioliktoje ginčijamo teksto pastraipose neigiama, kad EIVT ir Sąjungoje egzistuoja kovos su priekabiavimu politika. Ieškovė teigia, kad šiose pastraipose ji tik išreiškė mintį, kad priekabiavimas yra plačiai paplitęs reiškinys ir kad tokia situacija galėtų neigiamai atsiliepti EIVT, o kartu Sąjungos autoritetui tarptautinėje arenoje. Tačiau ginčijame tekste ieškovė netvirtinto, nei kad priekabiavimu „keliama grėsmė tinkamai tarnybų veiklai“, nei kad „nėra jokių priemonių jį pašalinti“. Bet kuriuo atveju ginčijamo teksto negalima priskirti prie „elgesio, kuriuo kenkiama institucijos prestižui, ir jai nepagarbaus elgesio“, kaip tai suprantama pagal taikomą jurisprudenciją.

               27

               Antrasis ieškovės pateiktas kaltinimas susijęs su EIVT padaryta „akivaizdžia“ vertinimo klaida, kai ši nusprendė, kad antroje ir šeštoje ginčijamo teksto pastraipose ieškovė laikė darbdavį priešu ir nurodė, kad jau ilgą laiką juo nepasitikėjo. Ieškovė nurodo, kad šiose pastraipose vartodama žodį „karas“ turėjo omenyje „karą Sąjungos institucijų viduje“, o ne prieš jas.

               28

               Trečiasis ieškovės kaltinimas yra toks, kad paskyrimų tarnyba klaidingai manė, jog iš ginčijamo teksto trečios ir penkioliktos pastraipų buvo galima suprasti, kad „dėl plačiai paplitusio priekabiavimo daug pareigūnų buvo priversti išeiti ilgų laikino nedarbingumo atostogų ar tapo neįgaliais“. Šiuo aspektu ieškovė nurodo, jog nebuvo pateikusi ilgų laikino nedarbingumo atostogų išėjusių asmenų ar neįgaliais tapusių asmenų skaičiaus, todėl iš ginčijamo teksto negalima daryti išvados, kad jų buvo daug. Be to, net jeigu ji pareiškė nuomonę, kad priekabiavimas plačiai paplitęs reiškinys ir daug kolegų buvo priversti išeiti ilgų laikino nedarbingumo atostogų ar tapo neįgaliais, paskyrimų tarnyba klaidingai manė, kad ši nuomonė yra elgesys, kuriuo kenkiama institucijos prestižui, ir jai nepagarbus elgesys.

               29

               Nurodydama ketvirtąjį kaltinimą, ieškovė teigia, kad paskyrimų tarnyba padarė aiškinimo klaidą, kai nusprendė, jog ginčijamo teksto aštuonioliktoje pastraipoje tvirtinama, kad EIVT ir Sąjunga „nerodo pavyzdžio“ kaip spręsti priekabiavimo jų tarnybose problemą. Ieškovė tvirtina, kad šioje pastraipoje tik nurodyta, kad EIVT turėtų būti pavyzdys o ne tai, kad ji juo nėra, ir išreikšta nuomonė, kad ši tarnyba galėtų padaryti daugiau.

               30

               Penktajame kaltinime ieškovė nurodo, kad ginčijamose pastraipose nėra įžeidimų, nepagarbos, agresijos ar kitų piktų ketinimų išraiškų, o tik išreiškiama jos saviraiškos laisvė, kuri apima teisę reikšti nuomones, nesutampančias su ją įdarbinusios institucijos požiūriu ar atitinkančias pastarosios personalo mažumos nuomones, nors šios nuomonės galėtų užgauti, šokiruoti ar kelti nerimą.

               31

               Ieškovės šeštasis kaltinimas susijęs su paskyrimų tarnybos padaryta „akivaizdžia“ vertinimo klaida, kai ši manė, jog nurodytos pastraipos prieštaravo „lojalumo ir santūrumo pareigai“, kurios ieškovė kaip pareigūnė privalėjo laikytis institucijos atžvilgiu.

               32

               EIVT ginčija ieškovės argumentus.

               33

               Pirmiausia reikia nurodyti, kad iš šio sprendimo 3, 4, 8 ir 9 punktų matyti, pirma, kad sprendime neleisti skelbti įvardytos tik dvi ginčijamo teksto pastraipos – penkta ir aštuoniolikta – prieštaraujančios „lojalumo ir santūrumo pareigai“, kurios ieškovė kaip Sąjungos pareigūnė turėjo laikytis, ir antra, kad sprendime atmesti skundą irgi nurodytos tik šios pastraipos.

               34

               Taigi, nors neginčijama, kad sprendime atmesti skundą yra pastabų dėl kitų ginčijamo teksto pastraipų, šios pastabos laikytinos obiter dicta.

               35

               Vadinasi, kaltinimai, susiję su kitomis nei penkta ir aštuoniolikta ginčijamo teksto pastraipomis, netinkami, nes neturi jokio poveikio sprendimo neleisti skelbti teisėtumui.

               36

               Atsižvelgiant į tai, reikia nuspręsti, kad pirmasis kaltinimas iš dalies netinkamas, kiek jis susijęs su pirma, ketvirta, šešta, septinta, trylikta ir devyniolikta ginčijamo teksto pastraipomis, o antrasis ir trečiasis kaltinimai visai netinkami.

               37

               Dėl to reikia išnagrinėti tik pirmąjį ir ketvirtąjį – šeštąjį kaltinimus, kiek jie susiję su ginčijamomis pastraipomis.

               38

               Pirmajame ir ketvirtajame kaltinimuose ieškovė teigia, kad paskyrimų tarnyba klaidingai nusprendė, jog ginčijamose pastraipose, pirma, neigiama, kad EIVT ir Sąjungoje egzistuoja kovos su priekabiavimu politika, ir antra, kad šiose pastraipose tvirtinama, jog EIVT ir Sąjunga „nerodo pavyzdžio“, kaip spręsti priekabiavimo jų tarnybose problemą.

               39

               Dėl šio klausimo reikia priminti ginčijamų pastraipų tekstą:
               „Kaip galėjau įsitikinti, Sąjungos institucijų vadovybės modus operandi įtikinti kiekvieną, kuris pareiškia nuomonę dėl institucijų valdymo būdo, kad jai arba jam būtų geriau pakeisti darbą, išeiti į išankstinę pensiją arba sutikti su invalidumu. Daryk ką nors kitą. Pamiršk. Štai kaip vadovai gali ir toliau priekabiauti prie kai kurių pavaldinių ir favorizuoti kitus: galbūt ši strategija nėra suplanuota, bet vis dėlto ji yra sisteminga.
               <…>
               EIVT turi būti pavyzdys gerbdama teises, užtikrindama organizacinį skaidrumą ir laikydamasi teisinės valstybės principo, kitaip nebūsime įtikimi tarptautinėje arenoje.“

               40

               Reikia priminti, kad ginčijamos pastraipos yra tekste, kuriame nagrinėjama priekabiavimo Sąjungos institucijose problema. Ginčijamo sprendimo penktoje pastraipoje aprašytas būtent „Sąjungos institucijų vadovybės modus operandi“ ir pridėta, kad „vadovai gali ir toliau priekabiauti prie kai kurių pavaldinių ir favorizuoti kitus“ ir tai daryti „sistemingai“. Tokiame kontekste šis teiginys, ypač vartojant žodžius „modus operandi“ ir „sistemingai“, suponuoja, kad priekabiavimas yra Sąjungos institucijų vadovybėje paplitęs reiškinys.

               41

               Be to, ginčijamo teksto aštuonioliktoje pastraipoje teigiama, kad EIVT „turi būti pavyzdys gerbdama teises, užtikrindama organizacinį skaidrumą ir laikydamasi teisinės valstybės principo“. Remiantis tuo darytina išvada, kad EIVT nėra kovos su priekabiavimu „pavyzdys“. Kitaip tariant, ši institucija nerodo „pavyzdžio“ savo bylų dėl priekabiavimo tarnybose nagrinėjimo politika.

               42

               Dar daugiau, ginčijamo teksto aštuonioliktoje pastraipoje pakartojama jo penktoje pastraipoje išreikšta mintis, kad nėra veiksmingos kovos su priekabiavimu EIVT ir apskritai Sąjungos institucijose politikos.

               43

               Šias išvadas, be kita ko, patvirtina ir pati ieškovė savo ieškinyje. Ieškinio 44 punkte ji pripažįsta, jog ginčijame tekste „išreiškė nuomonę, kad priekabiavimas yra plačiai paplitęs reiškinys, ir savo susirūpinimą, kad tokia situacija galėtų būti žalinga EIVT autoritetui, o dėl to ir Sąjungos autoritetui tarptautinėje arenoje“.

               44

               Atsižvelgiant į tai, darytina išvada, kad išaiškinusi ginčijamas pastraipas paskyrimų tarnyba nepadarė vertinimo klaidos.

               45

               Taigi pirmąjį ir ketvirtąjį kaltinimus reikia atmesti kaip nepagrįstus.

               46

               Penktajame kaltinime ieškovė iš esmės nurodo, kad ginčijamose pastraipose nėra įžeidimų, nepagarbos, agresijos ar kitų piktų ketinimų išraiškų, o tik išreiškiama jos saviraiškos laisvė.

               47

               Vis dėlto, kaip matyti iš šio sprendimo 3 ir 9 punktų, sprendimo neleisti skelbti motyvuose nenurodyta, kad ginčijame tekste buvo įžeidimų, nepagarbos, agresijos ar kitų piktų ketinimų išraiškų. Šis sprendimas motyvuojamas tuo, kad ginčijamos pastraipos prieštarauja „lojalumo ir santūrumo pareigai“, kurios ieškovė, kaip Europos Sąjungos pareigūnė, turi laikytis savo institucijos atžvilgiu.

               48

               Kadangi paskyrimų tarnyba nenurodė, kad ginčijame tekste buvo įžeidimų, nepagarbos, agresijos ar kitų piktų ketinimų išraiškų, penktąjį kaltinimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

               49

               Galiausiai ieškovės šeštąjį kaltinimą sudaro teiginys, kad paskyrimų tarnyba padarė „akivaizdžią“ vertinimo klaidą, kai manė, jog ginčijamos pastraipos prieštaravo „lojalumo ir santūrumo pareigai“, kurios ji kaip Sąjungos pareigūnė privalėjo laikytis institucijos atžvilgiu.

               50

               Šiuo klausimu reikia priminti principus, įtvirtintus Sąjungos ir jos pareigūnų ir tarnautojų santykius reglamentuojančiose nuostatose.

               51

               Pirmiausia pagal PTN 11 straipsnio pirmą pastraipą pareigūnas turi atlikti savo pareigas ir elgtis vadovaudamasis tik Sąjungos interesais. Toje pačioje nuostatoje pareigūnas įpareigojamas patikėtas pareigas atlikti objektyviai, nešališkai ir laikydamasis pareigos būti lojaliu Sąjungai.

               52

               Toliau PTN 12 straipsnyje nustatyta, kad pareigūnas turi susilaikyti nuo bet kokių veiksmų ar elgesio, kurie gali pakenkti jo pareigų prestižui.

               53

               Be to, laikydamasis 12b straipsnio 1 dalies pareigūnas, pageidaujantis užsiimti nesusijusia su jo darbu apmokama arba neapmokama veikla, pirmiausia turi gauti paskyrimų tarnybos leidimą.

               54

               Galiausiai ir svarbiausiai PTN 17a straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad pareigūnas turi teisę į saviraiškos laisvę, griežtai laikydamasis „lojalumo ir nešališkumo principų“. Šis straipsnis, kaip ir 11, 12 ir 12b straipsniai, yra viena iš konkrečių kiekvienam pareigūnui tenkančios lojalumo pareigos išraiškų. Laikydamasis šios pareigos, pareigūnas, be kita ko, turi susilaikyti nuo veiksmų, kurie gali pakenkti institucijos prestižui ir jo vadovų reputacijai, ar nuo jiems nepagarbaus elgesio (dėl lojalumo pareigos pagal PTN 17a straipsnį žr. 2013 m. spalio 23 d. Sprendimo Gomes Moreira / ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, 61 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               55

               Taip pat reikia pažymėti, kad remiantis jurisprudencija pareigūnas žodžiu, raštu ar kito pobūdžio veiksmais negali pažeisti savo statutinių pareigų – be kita ko, nustatytų PTN 11, 12, 12b ir 17 straipsniuose – Sąjungai, kuriai tarnauja, taip nutraukdamas jį su Sąjunga siejantį pasitikėjimo ryšį ir sudarydamas jai kliūčių ar apskritai užkirsdamas kelią ateityje su juo bendradarbiauti vykdant Sąjungai patikėtas užduotis (2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 47 punktas).

               56

               Be to, reikia nurodyti, kad iš PTN 11 straipsnio pirmoje pastraipoje padarytų nuorodų į pareigūno „pareigas“ ir „elgesį“, 12 straipsnyje – į „bet kokius veiksmus ar elgesį“, 12b straipsnyje – į „nesusijusią su darbu veiklą“, galima daryti prielaidą, kad pareigos išsaugoti pasitikėjimo ryšį pareigūnas turi laikytis ne tik vykdydamas jam patikėtas konkrečias užduotis, bet ir visose jo ir Sąjungos santykių srityse (2013 m. spalio 23 d. Sprendimo Gomes Moreira / ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, 65 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1991 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Williams / Audito Rūmai, T‑146/89, EU:T:1991:61, 72 punktą).

               57

               Pirmiausia reikia nurodyti, kad sprendime neleisti skelbti padaryta išvada, kad ginčijamos pastraipos prieštaravo „lojalumo ir santūrumo pareigai“. Tačiau iš šio sprendimo aiškiai matyti, kad faktiškai jis pagrįstas lojalumo pareigos pažeidimu, o santūrumo pareiga jame tik paminėta ir neturi poveikio nagrinėjamam atvejui. Todėl ieškovės nurodytą vertinimo klaidą reikia išnagrinėti atsižvelgiant tik į lojalumo pareigą.

               58

               Nagrinėjamu atveju reikia pripažinti, kad ginčijamose pastraipose yra teiginių, diskredituojančių visus Sąjungos institucijose vadovaujamąsias pareigas užimančius asmenis ir pažeidžiančius jų garbę. Priešingai tam, ką teigia ieškovė, tvirtinimų, kad, viena vertus, egzistuoja „Sąjungos institucijų modus operandi“ ar „sisteminga praktika“, kuri leidžia vadovams „toliau priekabiauti prie kai kurių pavaldinių ir favorizuoti kitus“, o kita vertus, kad EIVT nesilaiko pareigos „rodyti pavyzdį gerbiant teises, užtikrinant organizacinį skaidrumą ir laikantis teisinės valstybės principo“, negalima laikyti paprasta nesutampančia ar mažumos nuomone. Šiuos teiginius reikėtų pripažinti savaime galinčiais pažeisti visų Sąjungos institucijose vadovaujamąsias pareigas užimančių asmenų orumą, o dėl to pakenkti ir pačių institucijų prestižui.

               59

               Iš tiesų, kaip teigia EIVT, priekabiavimas yra neteisėta praktika, kuri gali kelti grėsmę institucijos veiklai, ypač, jeigu tokia praktika paplitusi, kaip teigiama ginčijame tekste. Teiginiai, kad egzistuoja, pirma, griežtai baustini Sąjungos institucijų veiksmai, kaip antai priekabiavimas, ir, antra, kad institucijos neturi tinkamų kovos su juo priemonių, gali turėti neigiamos įtakos apskritai visų institucijose vadovaujamąsias pareigas užimančių asmenų ir dėl to pačių institucijų, ypač EIVT, įvaizdžiui, reputacijai ir reikiamai pagarbai. Todėl šiais teiginiais pažeidžiama lojalumo pareiga.

               60

               Taigi paskyrimų tarnyba teisingai nusprendė, kad ginčijamose pastraipose esantys teiginiai prieštarauja ieškovei kaip pareigūnei tenkančiai lojalumo pareigai.

               61

               Todėl šiam paskutiniam kaltinimui negalima pritarti.

               62

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, visą antrąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies netinkamą ir iš dalies nepagrįstą.

         Dėl pirmojo pagrindo, paremto teisės į saviraiškos laisvę pažeidimu

               63

               Pirmuoju pagrindu ieškovė iš esmės teigia, kad neįrodžiusi, jog ginčijamu tekstu galėjo būti rimtai pažeisti teisėti Sąjungos interesai, ir neleidusi jai skelbti ginčijamo teksto paskyrimų tarnyba pažeidė PTN 17a straipsnį ir kartu saviraiškos laisvę, jai suteiktą pagal EŽTK 10 straipsnį ir Pagrindinių teisių chartijos 11 straipsniu.

               64

               Ieškovė suskirstė šį pagrindą į tris dalis. Pirmoje dalyje ginčijama, kad „lojalumo ir santūrumo pareigos“ pažeidimas kelia realią rimto Sąjungos interesų pažeidimo grėsmę, antroje nesutinkama su reikalavimu, kad ketinantis skelbti straipsnį spaudoje pareigūnas turi pateikti jo teiginius patvirtinančių įrodymų, trečioje prieštaraujama argumentui, kad ginčijamose pastraipose neigiama, kad egzistuoja kovos su priekabiavimu Sąjungos institucijose politika.

         – Dėl pirmos dalies, kurioje ginčijama, kad „lojalumo ir santūrumo pareigos“ pažeidimas kelia realią rimto Sąjungos interesų pažeidimo grėsmę

               65

               Pirmiausia ieškovė tvirtina, kad 2013 m. spalio 23 d. Sprendimas Gomes Moreira / ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), kuriuo rėmėsi paskyrimų tarnyba, kai nusprendė, kad „lojalumo ir santūrumo pareigos“ pažeidimas savaime kelia realią rimto Sąjungos interesų pažeidimo grėsmę, negali būti taikomas nagrinėjamoje byloje. Ieškovė mano, kad faktinės aplinkybės, kurias išnagrinėjus priimtas nurodytas sprendimas, nepanašios į šioje byloje nagrinėjamas faktines aplinkybes; nurodytas sprendimas priimtas ne dėl prašymo leisti paskelbti straipsnį, o dėl nutrauktos darbo sutarties.

               66

               EIVT ginčija ieškovės nurodytą pirmą argumentą.

               67

               Reikia konstatuoti, kad išvadai, jog „lojalumo ir santūrumo pareigos pažeidimas savaime kelia realią rimto bendrojo viešojo intereso pažeidimo grėsmę“, pagrįsti sprendime atmesti skundą daromos nuorodos į 2013 m. spalio 23 d. Sprendimo Gomes Moreira / ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159) 62 ir 64 punktus.

               68

               Vis dėlto nuorodų į 2013 m. spalio 23 d. Sprendimą Gomes Moreira / ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159) negalima laikyti konkrečiu sprendimo atmesti skundą pagrindimu. Iš esmės sprendimas atmesti skundą motyvuotas išvada, kad „lojalumo ir santūrumo pareigos pažeidimas savaime kelia realią rimto bendrojo viešojo intereso pažeidimo grėsmę“, o ne vien nuoroda į 2013 m. spalio 23 d. Sprendimą Gomes Moreira / ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159).

               69

               Atsižvelgiant į tai, sprendimo atmesti skundą teisėtumo negalima užginčyti remiantis galimomis klaidingomis nuorodomis į jurisprudenciją šiam sprendimui pagrįsti.

               70

               Taigi pirmas argumentas laikytinas netinkamu.

               71

               Antra, ieškovė iš esmės nurodo, kad paskyrimų tarnyba remiasi realia rimto „bendrojo viešojo intereso“ pažeidimo grėsme, nors PTN 17a straipsnyje nurodyta tik „teisėtų Sąjungos interesų“ pažeidimo grėsmė. Šios dvi sąvokos nėra tapačios ir viena kitą pakeičiančios.

               72

               EIVT ginčija ieškovės pateiktą antrą argumentą.

               73

               Šiuo klausimu, priešingai nei teigia ieškovė, pakanka nurodyti, kad sprendime atmesti skundą dvi sąvokos, t. y. „bendrasis viešasis interesas“ ir „teisėti Sąjungos interesai“ nepainiojamos. Kaip matyti iš toliau cituojamos ištraukos, sprendime atmesti skundą tik nurodyta, kad „Sąjungos interesų“ apsauga kartu su kai kuriais kitais tikslais yra „bendrojo intereso“ tikslas:
               „Kaip galėjo nustatyti Teisingumo Teismas, PTN 17a straipsnyje išreikšta mintis, kad būtina nuolat užtikrinti teisingą pusiausvyrą tarp naudojimosi pagrindine teise, kaip antai saviraiškos laisve, garantijos ir teisėto bendrojo intereso tikslo, kaip antai Sąjungos interesų apsaugos nuo jų pažeidimo grėsmės, kuri kiltų paskelbus tekstą (2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Komisija / Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, 19 punktas ir 2000 m. liepos 14 d. Sprendimo Cwik / Komisija, T‑82/99, EU:T:2000:193, 52 punktas).“

               74

               Taigi šį antrą argumentą reikia atmesti.

               75

               Trečia, ieškovė tvirtina, kad remiantis jurisprudencija negalima nustatyti paskyrimų tarnybos nurodytos prezumpcijos, kad „lojalumo ir santūrumo pareigos“ pažeidimas savaime kelia rimto teisėtų Sąjungos interesų pažeidimo grėsmę. Ieškovė mano, kad net darant prielaidą, kad ginčijamu tekstu galėtų būti padarytas toks pažeidimas, tai neleistų ipso facto daryti išvados, kad paskelbus ginčijamą tekstą kiltų reali Sąjungos interesų rimto pažeidimo grėsmė.

               76

               EIVT ginčija ieškovės trečią argumentą.

               77

               Šiuo aspektu reikia priminti, kad remiantis suformuota jurisprudencija Sąjungos pareigūnai ir tarnautojai naudojasi teise į saviraiškos laisvę. Ši laisvė apima laisvę žodžiu arba raštu reikšti nuomones, nesutampančias su ją įdarbinusios institucijos požiūriu ar atitinkančias pastarosios personalo mažumos nuomones (žr. 2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 43 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               78

               Vis dėlto taip pat remiantis suformuota jurisprudencija saviraiškos laisvei gali būti taikomi EŽTK 10 straipsnio 2 dalyje nurodyti apribojimai; pagal šią dalį naudojimasis šia laisve, kadangi tai yra susiję su pareigomis ir atsakomybe, gali būti priklausomas nuo tam tikrų formalumų, sąlygų, apribojimų ar sankcijų, kurias nustato įstatymas ir kurie demokratinėje visuomenėje yra būtini (žr. 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Strack / Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, 137 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               79

               Pavyzdžiui, dėl pareigūnų statuso teisėta jiems nustatyti tokias pareigas, kokios įtvirtintos PTN 11, 12 ir 17a straipsniuose. Šiomis pareigomis, kurios, be abejo riboja naudojimąsi saviraiškos laisve, siekiama išsaugoti pasitikėjimo ryšį, kuris turi egzistuoti tarp institucijos ir pareigūno, ir jas galima pateisinti teisėtu tikslu saugoti kito asmens teises, kaip tai suprantama pagal EŽTK 10 straipsnio 2 dalį (2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 44 punktas ir 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Strack / Komisija, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, 138 punktas).

               80

               Taip pat reikėtų pažymėti, kad PTN 17a straipsnio 2 dalyje įtvirtinta, kad pareigūnas negali vienas ar kartu su kitais skelbti ar imtis priemonių, kad būtų paskelbtas bet koks tekstas, susijęs su Sąjungos veikla, pirma negavęs paskyrimų tarnybos leidimo. Tačiau atsisakyti išduoti tokį leidimą leidžiama tik tais atvejais, kai tekstas, kurį ketinama skelbti, gali „rimtai pažeisti teisėtus Sąjungos interesus“.

               81

               Šiuo klausimu jurisprudencijoje nurodyta, kad PTN 17a straipsnio 2 dalyje įtvirtintas principas, kad leidimas turi būti išduotas, todėl atsisakyti jį išduoti galima tik išimtiniais atvejais. Kadangi šioje nuostatoje institucijoms leidžiama atsisakyti suteikti leidimą skelbti, taigi numatyta galimybė rimtai apriboti saviraiškos laisvę, kuri yra vienas svarbiausių demokratinės visuomenės pagrindų, ją reikia aiškinti siaurai, t. y. kad leidimas gali būti nesuteiktas tik jeigu paskelbtas tekstas gali rimtai pažeisti Sąjungos interesus (žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Komisija / Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, 17 ir 18 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).

               82

               Tokia tvarka atspindi pasitikėjimo ryšį, kuris turi egzistuoti tarp darbdavio ir tarnautojų ir jos taikymą reikia vertinti atsižvelgiant į visas bylos aplinkybes ir jų įtaką viešosios tarnybos vykdymui (2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 56 punktas).

               83

               Atsižvelgiant į tai, darytina išvada, kad atlikdamas kontrolę Sąjungos teismas, įvertinęs visas bylos aplinkybes, turi patikrinti, ar buvo užtikrinta tinkama pusiausvyrą tarp pagrindinės asmens teisės į saviraiškos laisvę ir teisėto institucijos intereso užtikrinti, kad pareigūnai ir tarnautojai dirbtų laikydamiesi jiems nustatytų pareigų (2001 m. kovo 6 d. Sprendimo Connolly / Komisija, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 48 punktas).

               84

               Nagrinėjamu atveju reikia priminti, kaip nurodyta šio sprendimo 50‑60 punktuose, kad paskyrimų tarnyba nepadarė vertinimo klaidos, kai nusprendė, jog ginčijamos pastraipos prieštarauja ieškovei kaip pareigūnei tenkančiai lojalumo pareigai.

               85

               Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 39‑43 punktuose, iš ginčijamų pastraipų galima suprasti, pirma, kad Sąjungos institucijose vadovaujamas pareigas užimančių asmenų priekabiavimas yra paplitęs reiškinys, ir antra, kad šios institucijos neturi veiksmingos kovos su šia problema politikos.

               86

               Tokiomis aplinkybėmis, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 58‑60 punktuose, jeigu pareigūnas paskelbtų tekstą, kuriame yra tokių pastraipų, kokios yra ginčijamos pastraipos, jis pažeistų lojalumo pareigą, nes šis tekstas galėtų turėti labai neigiamos įtakos Sąjungos institucijose vadovaujamas pareigas užimančių asmenų reputacijai, apskritai institucijų ir ypač EIVT įvaizdžiui ir prestižui.

               87

               Šiuo aspektu reikia priminti, kad pagal PTN 17a straipsnio 1 dalį pareigūnas turi teisę į saviraiškos laisvę griežtai laikydamasis, be kita ko, lojalumo principo (žr. šio sprendimo 54 punktą).

               88

               Sąjungos institucijų apsauga nuo kaltinimų, kurie gali turėti didelę ir labai neigiamą įtaką jų įvaizdžiui, savaime yra bendrojo intereso tikslas, o konkrečiai – teisėtas Sąjungos interesas.

               89

               Taigi, kadangi ginčijamos pastraipos gali turėti labai neigiamą įtaką Sąjungos institucijų įvaizdžiui ir prestižui, paskelbus ginčijamą tekstą galėtų būti rimtai pažeisti teisėti Sąjungos interesai.

               90

               Kad ir kaip būtų, reikia pažymėti, kad nagrinėjamu atveju buvo laikytasi teisingos pusiausvyros tarp teisės į saviraiškos laisvę garantijos ir teisėtų Sąjungos interesų apsaugos. Sprendimu neleisti skelbti taikytas saviraiškos laisvės apribojimas buvo susijęs su dviem iš dvidešimt keturių ginčijamo teksto pastraipų, todėl ieškovė tikrai turėjo galimybių pateikti pataisytą tekstą.

               91

               Darytina išvada, kad paskyrimų tarnyba teisingai nusprendė, kad paskelbus tekstą, kuriame yra tokių pastraipų, kokios yra ginčijamos pastraipos, galėjo būti rimtai pažeisti teisėti Sąjungos interesai, kaip tai suprantama pagal PTN 17a straipsnio 2 dalį.

               92

               Taigi pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti, kaip iš dalies netinkamą ir iš dalies nepagrįstą.

         – Dėl antros dalies, kuria ginčijamas reikalavimas, kad ketinantis paskelbti straipsnį pareigūnas turi turėti jo teiginius patvirtinančių įrodymų

               93

               Ieškovė iš esmės teigia, pirma, kad paskyrimų tarnybos reikalavimas, kad ketinantis paskelbti straipsnį pareigūnas turi turėti jo teiginius patvirtinančių įrodymų, yra saviraiškos laisvės apribojimas, antra, kad šis apribojimas nenumatytas įstatymo, ir, trečia, kad net jeigu tokia nuostata būtų, reikalavimas nėra proporcingas.

               94

               EIVT ginčija ieškovės argumentus.

               95

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia nurodyti, kad ginčijamose pastraipose esantys teiginiai, kad Sąjungos institucijose vadovaujamas pareigas užimančių asmenų priekabiavimas yra paplitęs reiškinys ir kad nėra kovos su šiuo reiškiniu politikos, išdėstyti abstrakčiai ir bendrai, nenurodant jokios tikslios juos patvirtinančios informacijos. Toliau reikia pažymėti, jog šie teiginiai yra rimti kaltinimai, nes nurodyta, kad Sąjungos institucijose vadovaujamas pareigas užimantys asmenys dažnai imasi veiksmų, už kuriuos griežtai baudžiama, t. y. neteisėtų veiksmų. Galiausiai šie teiginiai galėjo turėti neigiamą įtaką pačių institucijų įvaizdžiui ir prestižui ir dėl to rimtai pažeisti teisėtus Sąjungos interesus.

               96

               Nagrinėjamu atveju, priešingai nei tvirtina ieškovė, iš pareigūno, norinčio paskelbti straipsnį, nereikalaujama turėti „jo teiginius patvirtinančių įrodymų“. Iš tikrųjų reikalaujama, kad teiginiai, kuriais neapibrėžtai vadovaujamas pareigas institucijose užimančių asmenų grupei priskiriami veiksmai, už kuriuos griežtai baudžiama, t. y. neteisėti veiksmai, būtų pagrįsti ir sukonkretinti.

               97

               Taigi pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.

         – Dėl trečios dalies, kuria ginčijamas argumentas, kad ginčijamose pastraipose neigiama, jog egzistuoja kovos su priekabiavimu Sąjungos institucijose politika

               98

               Ieškovė nurodo, kad paskyrimų tarnybos argumentas, jog ginčijamose pastraipose neigiama, kad egzistuoja kovos su priekabiavimu Sąjungos institucijose politika, nepagrįstas faktais. Ji pažymi, kad ginčijamame tekste kalbama apie priekabiavimo Sąjungos institucijose, kuris, kaip ji mano, plačiai paplitęs, problemą ir kad ji niekada neteigė, jog nėra šios problemos sprendimo politikos. Bet kuriuo atveju nurodytas kovos su priekabiavimo politikos buvimo neigimas turi būti vertinamas tik kaip su institucijos požiūriu nesutampanti ar personalo mažumos nuomonė, todėl jis negali sukelti realios rimto Sąjungos teisėtų interesų pažeidimo grėsmės.

               99

               EIVT prieštarauja ieškovės argumentui.

               100

               Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad dėl priežasčių, kurios jau buvo išdėstytos šio sprendimo 58 ir 59 punktuose, ginčijamų pastraipų negalima laikyti paprastomis su institucijos požiūriu nesutampančiomis ar jų personalo mažumos nuomonėmis, jos turi būti vertinamos kaip galinčios savaime pakenkti atitinkamų institucijų prestižui.

               101

               Taigi pirmojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.

               102

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia ieškovė, priimdama sprendimą neleisti skelbti paskyrimų tarnyba nepažeidė PTN 17a straipsnio ir kartu ieškovės saviraiškos laisvės.

               103

               Taigi ieškinio pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies netinkamą ir iš dalies nepagrįstą, o dėl to atmesti visą ieškinį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               104

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.

               105

               Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos pagal EIVT pateiktus reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti ieškinį.

                           2.

                           Priteisti iš Carina Skareby bylinėjimosi išlaidas.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Paskelbtas 2017 m. rugsėjo 15 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


title: 2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 2002/74/EB - Darbuotojų apsauga - Darbdavio nemokumas. # Byla C-6/07.

text:
      2007 m. lapkričio 29 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Komisija prieš Ispaniją
      (Byla C‑6/07)
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Direktyva 2002/74/EB – Darbuotojų apsauga – Darbdavio nemokumas“
      Ieškinys dėl įsipareigojimų neįvykdymo – Teisingumo Teismo atliekamas pagrįstumo nagrinėjimas – Padėtis, į kurią reikia atsižvelgti – Padėtis pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino pabaigoje (EB 226 straipsnis) (žr. 9 punktą)
      Dalykas

               Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuostatų, būtinų įgyvendinti 2002 m. rugsėjo 23 d. Tarybos direktyvą 2002/74/EB, iš
                  dalies keičiančią Tarybos direktyvą 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui
                  tapus nemokiam, suderinimo (OL L 270, p. 10), nepriėmimas per nustatytą terminą

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Per nustatytą terminą nepriėmusi 2002 m. rugsėjo 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/74/EB, iš dalies keičiančios
                     Tarybos direktyvą 80/987/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo,
                     įgyvendinančių įstatymų ir kitų teisės aktų, Ispanijos Karalystė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

                  2.

                  	Priteisti iš Ispanijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.


1972 m. kovo 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Nordgetreide GmbH & Co. Kg prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 42-71.


1975 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Rewe-Zentralfinanz eGmbH prieš Landwirtschaftskammer. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Köln - Vokietija. # Byla 4-75.


2017 m. rugsėjo 21 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Eurofast SARL prieš Europos Komisiją.#Finansinė parama – Septintoji bendroji mokslinių tyrimų, technologinės plėtros ir demonstracinės veiklos programa – ASSET sutartis – Sprendimas įskaitymo būdu susigrąžinti tam tikras sumas, išmokėtas atlikus finansinį auditą – Ieškinys dėl panaikinimo – Teisėti lūkesčiai – Arbitražinė išlyga – Audito ataskaitos pateikimo terminas – Rungimosi principas – Tinkamos finansuoti išlaidos – Sutartinė atsakomybė.#Byla T-87/16.


1992 m. spalio 22 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # William Dowling prieš Airiją, Attorney General ir Minister for Agriculture and Food. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Supreme Court - Airija. # Papildomas pieno mokestis. # Byla C-85/90.


title: 2010 m. birželio 8 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#The Queen, prašoma Vodafone Ltd ir kiti prieš Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Jungtinė Karalystė.#Reglamentas (EB) Nr. 717/2007 - Tarptinklinis ryšys per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje - Galiojimas - Teisinis pagrindas - EB 95 straipsnis - Proporcingumo ir subsidiarumo principai.#Byla C-58/08.

text:
      Byla C‑58/08
      The Queen,
      Vodafone Ltd ir kt. prašymu,
      prieš
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform
      (High Court of Justice of England and Wales, Queen's Bench Division (Administrative Court) (Jungtinė Karalystė) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Reglamentas (EB) Nr. 717/2007 – Tarptinklinis ryšys per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje – Galiojimas – Teisinis pagrindas – EB 95 straipsnis – Proporcingumo ir subsidiarumo principai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sektorius – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Tarptinklinis ryšys per viešuosius
            judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje – Reglamentas Nr. 717/2007 – Teisinis pagrindas – EB 95 straipsnis – Galiojimas
      (EB 95 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas Nr. 717/2007)
      2.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sektorius – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Tarptinklinis ryšys per viešuosius
            judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje – Reglamentas Nr. 717/2007 – 4 straipsnis ir 6 straipsnio 3 dalis – Proporcingumo
            principo pažeidimas – Nebuvimas
      (EB 95 straipsnio 3 dalis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnis ir 6 straipsnio 3 dalis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Telekomunikacijų sektorius – Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos – Tarptinklinis ryšys per viešuosius
            judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje – Reglamentas Nr. 717/2007 – 4 straipsnis ir 6 straipsnio 3 dalis – Subsidiarumo
            principo pažeidimas – Nebuvimas
      (EB 5 straipsnio antra pastraipa ir EB 95 straipsnis; Europos Parlamento ir Tarybos reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnis ir
            6 straipsnio 3 dalis)
      1.        Pagal Reglamento Nr. 717/2007 dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje 1 straipsnį
         ir 16 bei 38 konstatuojamąsias dalis juo nustatomas bendras metodas, skirtas užtikrinti, kad antžeminio viešojo judriojo telefono
         ryšio tinklų naudotojai nemokėtų pernelyg didelių kainų už Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugas ir kad operatoriai galėtų
         veikti objektyviais kriterijais pagrįstoje vienoje nuoseklioje reguliavimo sistemoje. Šitaip juo siekiama prisidėti užtikrinant
         sklandų vidaus rinkos veikimą, kad būtų pasiektas aukštas vartotojų apsaugos lygis ir išsaugota konkurencija tarp judriojo
         ryšio operatorių.

      Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas išsaugoti konkurenciją tarp judriojo ryšio operatorių, nusprendė imtis veiksmų,
         kad būtų užkirstas kelias priemonėms, kurias, tikėtina, būtų priėmusios valstybės narės, vadovaudamosi joms likusia kompetencija
         vartotojų apsaugos srityje. Atsižvelgiant į tarptinklinio ryšio rinkų veikimą ir didelę tarptinklinio ryšio paslaugų mažmeninių
         ir didmeninių kainų tarpusavio priklausomybę, dėl nevienodos nacionalinės teisės aktų raidos siekiant tik sumažinti mažmenines
         kainas ir nesprendžiant su Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų teikimu susijusių didmeninių kainų lygio problemos galėjo
         būti labai iškraipyta konkurencija ir sutrikdytas sklandus Bendrijos tarptinklinio ryšio rinkos veikimas. Tokia situacija
         pateisino tai, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė apsaugoti gerą vidaus rinkos veikimą.

      Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad faktinis Reglamento Nr. 717/2007 tikslas yra pagerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas
         ir kad jis galėjo būti priimtas remiantis EB 95 straipsniu.

      (žr. 38, 46–48 punktus)
      2.        Kiek tai susiję su teismine iš proporcingumo principo kylančių reikalavimų laikymosi kontrole, Bendrijos teisės aktų leidėjui
         suteikiama didelė diskrecija vykdant jam patikėtą kompetenciją tose srityse, kuriose būtina priimti politinius, ekonominius
         ir socialinius sprendimus ir kuriose privaloma atlikti sudėtingus vertinimus.

      Vis dėlto net naudodamasis tokiomis galiomis Bendrijos teisės aktų leidėjas privalo pasirinkimą pagrįsti objektyviais kriterijais.
         Be to, vertindamas galimus su įvairiomis priemonėmis susijusius apribojimus jis privalo išnagrinėti, ar pasirinkta priemone
         siekiami tikslai gali pateisinti tam tikriems operatoriams sukeliamas net ir žymias neigiamas ekonomines pasekmes.

      Šiuo klausimu Reglamento Nr. 717/2007 dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje 4 straipsnyje
         nustatęs ne tik didmeninių, bet ir mažmeninių kainų ribas, Bendrijos teisės aktų leidėjas neviršijo jam suteiktos diskrecijos
         ribų. Tas pats pasakytina ir apie pareigą informuoti, numatytą to paties reglamento 6 straipsnio 3 dalyje, nes šia nuostata
         sustiprinamas mažmeninių kainų reguliavimo veiksmingumas, ir todėl ji yra pateisinama vartotojų apsaugos tikslu.

      Šiuo klausimu reikia priminti, kad Komisija, prieš parengdama pasiūlymą dėl reglamento, atliko išsamų tyrimą, kurio rezultatas
         apibendrintas poveikio vertinime. Iš to matyti, kad ji išnagrinėjo įvairias galimybes šioje srityje, įskaitant, be kita ko,
         galimybę reguliuoti tik mažmenines, tik didmenines arba abi kainas ir kad ji įvertino ekonominį tokių skirtingų reguliavimo
         formų poveikį ir kainų nustatymo skirtingų metodų padarinius.

      Atsižvelgiant į vartotojų apsaugos tikslo svarbą pagal EB 95 straipsnio 3 dalį, laiko atžvilgiu apribota intervencija į konkurencingą
         rinką, leidžianti iš karto apsaugoti vartotojus nuo per didelių kainų, kaip yra šioje byloje, net jeigu tam tikriems operatoriams
         ji gali sukelti neigiamas ekonomines pasekmes, yra proporcinga, palyginti su siekiamu tikslu. Iš to išplaukia, kad Reglamento
         Nr. 717/2007 4 straipsnis ir 6 straipsnio 3 dalis nepažeidžia proporcingumo principo.

      (žr. 52–53, 55, 69–71 punktus)
      3.        Kai Bendrijos teisės aktų leidėjas remiasi EB 95 straipsniu kaip teisiniu pagrindu, taikomas subsidiarumo principas, nes ši
         nuostata jam nesuteikia išimtinės kompetencijos reglamentuoti ekonominės veiklos vidaus rinkoje.

      Todėl Reglamento Nr. 717/2007 dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje 4 straipsnio
         ir 6 straipsnio 3 dalies nuostatos nėra negaliojančios dėl subsidiarumo principo pažeidimo.

      Iš tiesų, kaip matyti iš šio reglamento 14 konstatuojamosios dalies, tarptinklinio ryšio paslaugų mažmeninių ir didmeninių
         kainų tarpusavio priklausomybė yra labai didelė, todėl bet kokia priemonė, kuria siekiama sumažinti tik mažmenines kainas
         nesprendžiant su Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų teikimu susijusių didmeninių kainų lygio problemos, galėjo sutrikdyti
         tinkamą Bendrijos tarptinklinio ryšio rinkos veikimą. Bendrijos teisės aktų leidėjas iš to padarė išvadą, kad, siekdamas prisidėti
         užtikrinant sklandų tokių paslaugų vidaus rinkos veikimą, jis turėjo taikyti bendrą metodą tiek didmeninių, tiek mažmeninių
         kainų lygmeniu.

      Ši tarpusavio priklausomybė reiškia, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo pagrįstai manyti, kad jis taip pat turėjo įsikišti
         mažmeninių kainų lygmeniu. Todėl dėl šiuo reglamentu įtvirtinto bendro metodo poveikio juo siekiamą tikslą buvo galima geriau
         įgyvendinti Bendrijos lygmeniu.

      (žr. 75, 77–79 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. birželio 8 d.(*)

      „Reglamentas (EB) Nr. 717/2007 – Tarptinklinis ryšys per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje – Galiojimas – Teisinis pagrindas – EB 95 straipsnis – Proporcingumo ir subsidiarumo principai“
      Byloje C‑58/08
      dėl High Court of Justice (England & Wales), Queens’s Bench Division (Administrative Court) (Jungtinė Karalystė) 2007 m. gruodžio 18 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. vasario 13 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      The Queen, ieškovių

      Vodafone Ltd,
      Telefónica O2 Europe plc,
      T-Mobile International AG,
      Orange Personal Communications Services Ltd prašymu,

      prieš
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform,

      dalyvaujant
      Office of Communications,

      Hutchison 3G UK Ltd,
      GSM Association,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijų pirmininkai J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta,
         P. Lindh ir C. Toader, teisėjai C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, T. von Danwitz (pranešėjas) ir A. Arabadjiev,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorius K. Malacek, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. balandžio 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Vodafone Ltd, atstovaujamos QC D. Pannick ir advokato R. Kreisberger,

      –        Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG ir Orange Personal Communications Services Ltd, atstovaujamų QC D. Anderson, solisitorių I. Ross, M. Lemanski ir baristerio D. Scannell,

      –        Hutchison 3G UK Ltd, atstovaujamos solisitoriaus F. Richmond ir baristerio B. Kennelly,

      –        GSM Association, atstovaujamos advokatų B. Amory ir S. Clerckx bei baristerio M. Chamberlain,

      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos I. Rao, padedamos QC J. Turner ir baristerio T. Ward,

      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. M. Wissels ir Y. de Vries,
      –        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos M. Dowgielewicz,
      –        Europos Parlamento, atstovaujamo E. Perillo, J. Rodrigues ir L. Visaggio,
      –        Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos D. Canga Fano ir G. Kimberley,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos F. Benyon ir A. Nijenhuis,
      susipažinęs su 2009 m. spalio 1 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2007 m. birželio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 717/2007
         dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje, iš dalies keičiančio Direktyvą 2002/21/EB
         (OL L 171, p. 32), galiojimu.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International AG bei Orange Personal Communications Services Ltd, viešųjų judriojo telefono ryšio tinklų operatorių, veikiančių Jungtinėje Karalystėje, Europos Sąjungoje ir kitose tarptautinėse
         rinkose, ir Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform (Verslo, įmonių ir teisinės reformos valstybės sekretorius) dėl Reglamento Nr. 717/2007 įgyvendinimo nuostatų, priimtų Jungtinės
         Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, galiojimo.

       Teisinis pagrindas
       Elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimo sistema
      3        2002 m. Bendrijos teisės aktų leidėjas, remdamasis EB 95 straipsniu, nustatė elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliavimo
         sistemą (toliau – reguliavimo sistema), kad visiems perdavimo tinklams ir susijusioms paslaugoms būtų taikoma viena reguliavimo
         sistema, kurią, be kitų specialių direktyvų, visų pirma sudaro 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/21/EB
         dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis
         leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349). Šia sistema įtvirtintas mechanizmas, leidžiantis nacionalinėms reguliavimo institucijoms
         (toliau – NRI) ex ante nustatyti, kai tam tikroje rinkoje nėra veiksmingos konkurencijos, didelę įtaką rinkoje turinčioms elektroninių ryšių sektoriaus
         įmonėms reglamentuojamojo pobūdžio įpareigojimus atlikus atitinkamos rinkos analizę.

       Sprendimas 2002/627/EB
      4        2002 m. liepos 29 d. Komisijos sprendimu 2002/627/EB dėl Europos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų reguliuotojų grupės
         įsteigimo (OL L 200, p. 38; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 511) buvo sukurta NRI konsultacinė
         grupė elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų klausimais. Šios grupės (Europos reguliuotojų grupė, toliau – ERG) funkcija pagal
         minėto sprendimo 3 straipsnio 1 dalį yra visų pirma patarti ir padėti Europos Bendrijų Komisijai elektroninių ryšių tinklų
         ir paslaugų vidaus rinkos sutelkimo klausimais.

       Reglamentas Nr. 717/2007
      5        Pradėjusi viešąsias konsultacijas su suinteresuotosiomis šalimis, Komisija 2006 m. liepos 12 d. pateikė politikos galimybių,
         susijusių su pasiūlymu dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo telefono
         ryšio tinklus Bendrijoje, poveikio vertinimą ((SEC (2006) 925, toliau – poveikio vertinimas). Remiantis šiuo vertinimu, tą
         pačią dieną buvo pateiktas pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius
         judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje, iš dalies keičiančio Direktyvą 2002/21, ((COM (2006) 382, galutinis, toliau –
         pasiūlymas dėl reglamento), po kurio EB 95 straipsnio pagrindu buvo priimtas Reglamentas Nr. 717/2007.

      6        Šiuo reglamentu antžeminio judriojo ryšio tinklų operatoriams buvo nustatytos didžiausios tarptinklinio ryšio paslaugų teikimo
         per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus balso telefonijos skambučiams tarp valstybių narių (toliau – Bendrijos tarptinklinio
         ryšio paslaugos) didmeninių ir mažmeninių kainų ribos.

       Tarptinklinio ryšio paslaugų veikimas
      7        Tarptinklinio ryšio paslaugų veikimą galima apibūdinti kaip nurodyta toliau, visų pirma atsižvelgiant į Reglamento Nr. 717/2007
         2 straipsnyje pateiktas sąvokų apibrėžtis.

      8        Teikdami tarptinklinio ryšio paslaugas judriosios telefonijos paslaugų operatoriai siūlo nenutrūkstamai teikiamas paslaugas
         užsienyje esantiems klientams, kurie gali skambinti arba priimti skambučius kitų valstybių narių tinkluose.

      9        Kad galėtų teikti tarptinklinio ryšio paslaugas, savojo tinklo operatorius su kitose valstybėse narėse esančiuose tinkluose
         veikiančiais operatoriais sudaro konkrečius didmeninės prekybos susitarimus. Valstybės narės, kurioje lankosi savojo tinklo
         vartotojas, vietos operatorius, su kuriuo savojo tinklo operatorius sudarė tokį susitarimą, persiunčia skambutį vartotojui.
         Paslauga, kurią pasirinktas lankomos šalies tinklas teikia savajam tinklui, yra „didmeninė tarptinklinio ryšio paslauga“.

      10      Paslaugų savajame tinkle teikėjas yra įmonė, kuri tarptinklinio ryšio vartotojui teikia antžeminės viešosios judriosios telefonijos
         paslaugas arba per savo tinklą, arba kaip judriojo virtualiojo tinklo operatorius ar judriosios balso telefonijos paslaugų
         perpardavinėtojas. Tokio teikėjo tarptinklinio ryšio vartotojams teikiama paslauga yra „mažmeninė tarptinklinio ryšio paslauga“.

      11      Mažmeninės tarptinklinio ryšio paslaugos yra judriosios telefonijos susitarimo ar sutarties, kurią vartotojas sudarė su paslaugų
         savajame tinkle teikėju, dalis ir joms taikomas toks pats tarifas kaip ir tokiame susitarime arba tokioje sutartyje numatytoms
         paslaugoms. Todėl mažmeninių tarptinklinio ryšio paslaugų teikimo sąlygos priklauso nuo sudaryto susitarimo arba sutarties
         ir nuo konkrečių įpareigojimų, kuriuos gali nustatyti paslaugų savajame tinkle teikėjo veiklą reglamentuojanti NRI.

       Reglamento Nr. 717/2007 turinys
      12      Kiek tai susiję su kainomis, kurias viešųjų judriojo ryšio telefono tinklų vartotojai moka už mažmenines tarptinklinio ryšio
         paslaugas, Reglamento Nr. 717/2007 1 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „aukštas kainų <...> lygis kelia [NRI], vartotojų
         ir Bendrijos institucijų susirūpinimą. Mažmeninės kainos yra per didelės dėl didelių didmeninių kainų, kurias nustato užsienio
         priimančiojo tinklo operatorius, ir daugeliu atvejų dėl didelių mažmeninių antkainių, kuriuos taiko vartotojo savojo tinklo
         operatorius. Didmeninių kainų sumažinimas dažnai nėra naudingas mažmeniniam vartotojui. Nors kai kurie ryšio operatoriai neseniai
         nustatė tarifų sistemas, pagal kurias klientams siūlomos palankesnės sąlygos ir mažesnės kainos, vis dar akivaizdu, kad kainų
         ir sąnaudų santykis nėra toks, koks būtų visapusiškai konkurencingoje rinkoje“.

      13      Iš Reglamento Nr. 717/2007 4 konstatuojamosios dalies matyti, kad šiuo reglamentu, kiek tai susiję su Bendrijos tarptinkliniu
         ryšiu, papildoma ir remiama reguliavimo sistema, kuri nesuteikė NRI pakankamai būdų, kad jos galėtų imtis efektyvių ir ryžtingų
         priemonių, susijusių su Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų kainų nustatymu.

      14      Šiuo atžvilgiu minėto reglamento 6 konstatuojamojoje dalyje patikslinta:

      „<…> [NRI] atliekamas darbas (ir atskirai, ir [ERG]) analizuojant didmenines nacionalines tarptautinio tarptinklinio ryšio
         rinkas parodė, kad [NRI] dar negalėjo veiksmingai spręsti aukšto didmeninių Bendrijos tarptinklinio ryšio kainų lygio problemos,
         nes sunku nustatyti didelę įtaką rinkoje turinčias įmones dėl specialių tarptautinio tarptinklinio ryšio ypatybių, įskaitant
         jo tarpvalstybinį pobūdį.“

      15      Reglamento Nr. 717/2007 8 ir 9 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:

      „(8)      Be to, [NRI], atsakingos už judriojo ryšio vartotojų, kurie paprastai nuolatos gyvena jų teritorijoje, interesų apsaugą ir
         rėmimą, negali kontroliuoti pasirinkto lankomos šalies tinklo operatorių, kurie veikia kitose valstybėse narėse ir nuo kurių
         tie vartotojai priklauso naudodamiesi tarptautinio tarptinklinio ryšio paslaugomis, veiksmų. Ši kliūtis taip pat galėtų sumažinti
         valstybių narių priemonių veiksmingumą, kurios pagrįstos joms likusia kompetencija priimti vartotojų apsaugos taisykles.

      (9)      Todėl valstybės narės patiria spaudimą imtis priemonių tarptautinio tarptinklinio ryšio kainų lygio problemai spręsti, tačiau
         <...> reguliavimo sistemoje numatytas [NRI] ex ante reguliavimo intervencijos mechanizmas pasirodė nesąs pakankamas, kad tos institucijos galėtų ryžtingai veikti gindamos vartotojų
         interesus šioje konkrečioje srityje.“

      16      Iš minėto reglamento 12 ir 13 konstatuojamųjų dalių matyti, kad jame atsižvelgiama į tarptinklinio ryšio rinkų unikalias savybes,
         kurios pateisina išskirtines priemones, platesnes nei pagal reguliavimo sistemą nustatyti mechanizmai.

      17      Kiek tai susiję su Reglamento Nr. 717/2007 tikslais, jo 14 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad „reguliuojamieji įpareigojimai
         turėtų būti nustatomi ir mažmeniniu, ir didmeniniu lygmeniu siekiant apsaugoti tarptinkliniu ryšiu besinaudojančių vartotojų
         interesus, nes patirtis parodė, kad Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų didmeninių kainų sumažinimas gali nelemti tarptinklinio
         ryšio mažmeninių kainų sumažėjimo, nes nėra paskatų, kad taip atsitiktų. Kita vertus, mažmeninių kainų lygio mažinimo veiksmai
         nesprendžiant su šių paslaugų teikimu susijusių didmeninių kainų lygio problemos galėtų kelti pavojų, kad bus sutrikdytas
         sklandus Bendrijos tarptinklinio ryšio rinkos veikimas“.

      18      Minėto reglamento 16 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad juo nustatomas „bendras metodas, siekiant užtikrinti, kad viešojo
         antžeminio judriojo telefono ryšio tinklų naudotojai keliaudami Bendrijoje nemokėtų pernelyg didelių kainų už Bendrijos tarptinklinio
         ryšio paslaugas palikdami arba priimdami balso skambučius <...>. Šio bendro metodo reikia atsižvelgiant į tarpvalstybinį atitinkamų
         paslaugų pobūdį, kad judriojo ryšio operatoriai galėtų veikti objektyviai nustatytais kriterijais pagrįstoje vienoje nuoseklioje
         reguliavimo sistemoje“.

      19      Reglamente Nr. 717/2007 numatytas reguliavimo metodas turėtų, kaip nurodyta jo 19 konstatuojamojoje dalyje, „užtikrinti, kad
         mažmeninės Bendrijos tarptinklinio ryšio kainos pagrįsčiau atspindėtų pagrindines tos paslaugos teikimo išlaidas nei anksčiau“.

      20      Šiuo klausimu, kaip nustatyta minėto reglamento 38 konstatuojamojoje dalyje, kadangi šių tikslų „valstybės narės negali saugiai,
         suderintai ir tinkamu laiku įgyvendinti, ir juos galima geriau įgyvendinti Bendrijos lygmeniu, Bendrija, vadovaudamasi [EB]
         sutarties 5 straipsnyje nustatytu subsidiarumo principu, gali priimti priemones“.

      21      Kiek tai susiję su Reglamento Nr. 717/2007 dalyku, jo 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Šiuo reglamentu nustatomas bendras metodas, <...> tokiu būdu padedant užtikrinti sklandžią vidaus rinkos veiklą ir tuo pat
         metu pasiekiant aukšto lygio vartotojų apsaugą, išsaugant judriojo ryšio operatorių konkurenciją bei ir toliau skatinant naujoves
         ir vartotojų pasirinkimą. <...>“

      22      Pagal Reglamento Nr. 717/2007 2 straipsnio 2 dalies a punktą „Europos tarifas“ reiškia „bet kokį 4 straipsnyje numatytos didžiausios
         kainos neviršijantį tarifą, kurį paslaugų savajame tinkle teikėjas gali taikyti už reguliuojamų tarptinklinio ryšio skambučių
         paslaugų teikimą, laikydamasis to straipsnio“.

      23      Minėto reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta didžiausia vidutinė didmeninė kaina, kurią pasirinkto lankomos šalies tinklo
         operatorius gali nustatyti tarptinklinio ryšio vartotojo savojo tinklo operatoriui už reguliuojamo skambučio, kuris naudojantis
         tarptinkliniu ryšiu inicijuojamas tame lankomos šalies tinkle, paslaugos teikimą. Ši kaina, įskaitant, be kita ko, inicijavimo,
         persiuntimo ir užbaigimo kainas, iš pradžių yra 0,30 EUR už minutę, vėliau 0,28 EUR už minutę nuo 2008 m. rugpjūčio 30 d.
         ir 0,26 EUR už minutę nuo 2009 m. rugpjūčio 30 dienos.

      24      Kiek tai susiję su mažmeninėmis kainomis, Reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnio 1 ir 2 dalyse reikalaujama, kad paslaugų savajame
         tinkle teikėjai visiems savo tarptinklinio ryšio vartotojams siūlytų už teikiamą reguliuojamo skambučio naudojantis tarptinkliniu
         ryšiu paslaugą Europos tarifą, kuris neviršija nustatytos kainos ribos, iš pradžių 0,49 EUR už minutę skambinant ir 0,24 EUR
         už minutę priimant skambučius. Skambinimo kainos riba sumažėja iki 0,46 EUR ir 0,43 EUR, o priimamų skambučių kainos riba
         – iki 0,22 EUR ir 0,19 EUR atitinkamai nuo 2008 m. rugpjūčio 30 d. ir nuo 2009 m. rugpjūčio 30 dienos. Pagal minėto straipsnio
         3 dalį visiems esamiems tarptinklinio ryšio vartotojams suteikiama galimybė iki 2007 m. liepos 30 d. sąmoningai pasirinkti
         Europos tarifą ar bet kokį kitą tarptinklinio ryšio tarifą, ir per du mėnesius leidžiama apie savo pasirinkimą pranešti paslaugų
         savajame tinkle teikėjui.

      25      Minėto reglamento 6 straipsnyje paslaugų savajame tinkle teikėjams nustatyti informavimo ir skaidrumo įpareigojimai dėl mažmeninių
         kainų visų savo tarptinklinio ryšio vartotojų atžvilgiu.

      26      Reglamento Nr. 717/2007 santykis su reguliavimo sistema reglamentuojamas minėto reglamento 1 straipsnio 3 dalyje ir 10 straipsnyje.
         1 straipsnio 3 dalyje nustatyta:

      „Šis reglamentas sudaro specialią priemonę, kaip apibrėžta Pagrindų direktyvos 1 straipsnio 5 dalyje.“
      27      Reglamento Nr. 717/2007 10 straipsnyje nustatyta:

      „Direktyvos 2002/21/EB (Pagrindų direktyvos) 1 straipsnis papildomas šia dalimi:
      5.       Šia direktyva ir specialiosiomis direktyvomis nepažeidžiama jokia speciali priemonė, priimta reguliuojant tarptautinį tarptinklinį
         ryšį per viešuosius judriojo ryšio telefono tinklus Bendrijoje.“

      28      Be to, Reglamento Nr. 717/2007 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad Komisija persvarsto šio reglamento veikimą ir teikia ataskaitą
         Europos Parlamentui ir Europos Sąjungos Tarybai ne vėliau kaip 2008 m. gruodžio 30 dieną. Pagal šio reglamento 13 straipsnį
         jis netenka galios 2010 m. birželio 30 dieną.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      29      Ieškovės pagrindinėje byloje pateikė ieškinį High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court); jame ginčijamas 2007 m. mobilaus tarptinklinio ryšio reglamentas (Mobil Roaming Regulations 2007), kuriuo įgyvendinamos tam tikros Reglamento Nr. 717/2007 nuostatos Jungtinėje Karalystėje. Iš esmės jos ginčija minėto reglamento
         galiojimą remdamosios trimis pagrindais, t. y. minėto reglamento netinkamu teisiniu pagrindu, proporcingumo ir subsidiarumo
         principų pažeidimu.

      30      Atsakovas pagrindinėje byloje, t. y. Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform, mano, kad ieškovių pagrindinėje byloje ir GSM Association nurodyti argumentai yra nepriimtini ir kad reglamento galiojimas ginčijamas nepagrįstai.

      31      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priėmė ieškovių pagrindinėje byloje ieškinį, nusprendė sustabdyti bylos
         nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Reglamentas (EB) Nr. 717/2007 negalioja visas, ar iš dalies dėl to, kad EB 95 straipsnis yra netinkamas teisinis pagrindas?
      2.      Ar Reglamento (EB) Nr. 717/2007 4 straipsnis (kartu su 2 straipsnio (2 dalies) a punktu ir 6 straipsnio 3 dalimi, kuriuose
         kalbama apie Europos tarifą ir su juo susijusias pareigas) negalioja dėl to, kad tarptinklinio ryšio [paslaugų] mažmeninės
         kainos viršutinės ribos nustatymas pažeidžia proporcingumo ir (arba) subsidiarumo principą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      32      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 95 straipsnio 1 dalyje numatytomis priemonėmis turi iš tiesų būti siekiama gerinti
         vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo sąlygas (2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco, C‑491/01, Rink. p. I‑11453, 60 punktas bei 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑217/04, Rink. p. I‑3771, 42 punktas). Nors tam, kad kaip teisinis pagrindas būtų pasirinktas EB 95 straipsnis, nepakanka
         konstatuoti vien nacionalinės teisės aktų skirtumus ir abstraktų pavojų, kad gali atsirasti kliūčių naudojimuisi pagrindinėmis
         laisvėmis arba kad dėl to bus iškraipoma konkurencija, tačiau Bendrijos teisės aktų leidėjas gali juo remtis, visų pirma tada,
         kai nacionalinės teisės aktų skirtumai gali pažeisti pagrindines laisves bei turėti tiesioginės įtakos vidaus rinkos veikimui
         (2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑380/03, Rink. p. I‑11573, 37 punktas ir jame nurodyta teismų praktika) arba labai iškraipyti konkurenciją (2000 m. spalio
         5 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑376/98, Rink. p. I‑8419, 84 ir 106 punktai).

      33      Minėta nuostata taip pat galima remtis siekiant užkirsti kelią tokioms prekybos kliūtims dėl nevienodos nacionalinės teisės
         aktų raidos. Tačiau šių kliūčių atsiradimas turi būti tikėtinas, o atitinkama priemonė – skirta joms išvengti (minėto 2006 m.
         gruodžio 12 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą 38 punktas ir jame nurodyta teismų praktika bei 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo Airija prieš Parlamentą ir Tarybą, C‑301/06, Rink. p. I‑593, 64 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. minėto Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Parlamentą ir Tarybą 60–64 punktus).

      34      Tais atvejais, kai EB 95 straipsniu pagrįstu aktu jau panaikintos visos prekybos kliūtys jo suderintoje srityje, nepanaikinama
         Bendrijos teisės aktų leidėjo galimybė adaptuoti šį aktą, kad būtų atsižvelgta į pasikeitusias aplinkybes arba žinių raidą,
         atsižvelgiant į jam tenkančią pareigą užtikrinti Sutartimi pripažintus bendruosius interesus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
         British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 77 ir 78 punktus).

      35      Šiuo atžvilgiu minėto Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Parlamentą ir Tarybą 43 punkte Teisingumo Teismas patikslino, kad EB 95 straipsnio sąvoka „suderinimui skirtos priemonės“ Sutarties autoriai norėjo
         Bendrijos teisės aktų leidėjui suteikti diskreciją, atsižvelgiant į suderintinos srities bendrą kontekstą bei ypatingas aplinkybes,
         parinkti taikytiną suderinimo techniką, kuri būtų tinkamiausia norimam rezultatui pasiekti, ypač srityse, kurioms būdingos
         sudėtingos techninės savybės.

      36      Be to, jeigu yra įvykdytos sąlygos kaip teisiniu pagrindu remtis EB 95 straipsniu, Bendrijos teisės aktų leidėjui neturi būti
         kliudoma šiuo teisiniu pagrindu remtis dėl to, kad vartotojų apsauga yra lemiamas veiksnys priimant sprendimą (dėl visuomenės
         sveikatos apsaugos žr. minėto 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą 88 punktą; minėto Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 62 punktą bei 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo Alliance for Natural Health ir kt., C‑154/04 ir C‑155/04, Rink. p. I‑6451, 30 punktą).

      37      Būtent atsižvelgiant į visus šiuos argumentus reikia patikrinti, ar įvykdytos visos EB 95 straipsnio, kaip Reglamento Nr. 717/2007
         teisinio pagrindo, taikymo sąlygos.

      38      Pagal Reglamento Nr. 717/2007 1 straipsnį ir 16 bei 38 konstatuojamąsias dalis juo nustatomas bendras metodas, skirtas užtikrinti,
         kad antžeminio viešojo judriojo telefono ryšio tinklų naudotojai nemokėtų pernelyg didelių kainų už Bendrijos tarptinklinio
         ryšio paslaugas ir kad operatoriai galėtų veikti objektyviai nustatytais kriterijais pagrįstoje vienoje nuoseklioje reguliavimo
         sistemoje. Šitaip juo siekiama prisidėti užtikrinant sklandų vidaus rinkos veikimą, kad būtų pasiektas aukštas vartotojų apsaugos
         lygis ir išsaugota konkurencija tarp judriojo ryšio operatorių.

      39      Kaip matyti visų pirma iš Reglamento Nr. 717/2007 1 konstatuojamosios dalies ir pasiūlymo dėl reglamento aiškinamojo memorandumo
         1 punkto, tarptautinio tarptinklinio ryšio paslaugų mažmeninės kainos minėto reglamento priėmimo metu buvo didelės, o kainų
         ir sąnaudų santykis nebuvo toks, koks turėjo būti visapusiškai konkurencingose rinkose. Todėl mažmeninės kainos buvo per didelės
         dėl didelių didmeninių kainų, kurias nustatė užsienio priimančiojo tinklo operatoriai, ir daugeliu atvejų dėl didelių mažmeninių
         antkainių, kuriuos taikė paslaugų savajame tinkle teikėjai.

      40      Iš to taip pat matyti, kad NRI, viešosios valdžios institucijos ir vartotojų apsaugos asociacijos visoje Bendrijoje dideles
         mažmenines kainas laikė nuolatine problema ir kad dėl pastangų, kurių buvo imtasi šiai problemai išspręsti remiantis galiojančiu
         teisiniu pagrindu, kainos nesumažėjo.

      41      Visų pirma Reglamento Nr. 717/2007 priėmimo metu taikytinais teisės aktais sukurta reguliavimo sistema nesuteikė, kaip matyti
         iš jo 6 ir 8 konstatuojamųjų dalių, NRI pakankamai būdų, kad jos galėtų imtis efektyvių ir ryžtingų priemonių,  pirmiausia
         susijusių su aptariamų paslaugų didelėmis didmeninėmis kainomis, nuo kurių priklauso mažmeninės kainos, dėl specialių didmeninių
         tarptinklinio ryšio rinkų ypatybių ir tokių paslaugų tarpvalstybinio pobūdžio. Šiuo atžvilgiu Bendrijos teisės aktų leidėjas
         konstatavo, kad, pirma, NRI buvo sunku nustatyti didelę įtaką rinkoje turinčias įmones, ir, antra, jos negalėjo kontroliuoti
         pasirinkto lankomos šalies tinklo operatorių, veikiančių kitose valstybėse narėse, nuo kurių vartotojai priklauso naudodamiesi
         Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugomis, veiksmų.

      42      Būtent šiomis aplinkybėmis Bendrijos teisės aktų leidėjas manė, kaip matyti iš Reglamento Nr. 717/2007 4 ir 12 konstatuojamųjų
         dalių, kad būtina papildyti ir sustiprinti reguliavimo sistemos nuostatas, priimant, remiantis kitokiu konceptualiuoju metodu,
         šį reglamentą kaip konkrečią ex ante reguliavimo priemonę atsižvelgiant į tarptinklinio ryšio rinkų unikalias savybes, kad būtų galima ištaisyti minėtos sistemos
         trūkumus. Teisės aktų leidėjas 4 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad ši sistema nesuteikė NRI pakankamai būdų, kad jos galėtų
         imtis efektyvių ir ryžtingų priemonių, susijusių su Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų kainų nustatymu, ir todėl neužtikrino
         minėtų paslaugų sklandžios vidaus rinkos veiklos. Jis konstatavo, kad minėtas reglamentas buvo tinkama priemonė tokiai padėčiai
         pataisyti.

      43      Tokiomis pačiomis aplinkybėmis Bendrijos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 717/2007 8 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kaip
         jau buvo minėta pasiūlymo dėl reglamento aiškinamojo memorandumo 1 punkte, valstybėms narėms likusią kompetenciją priimti
         vartotojų apsaugos taisykles ir manė, kad dėl minėtai situacijai būdingų aplinkybių galėjo būti sumažintas valstybių narių
         priemonių, kurių jos ėmėsi remdamosi minėta kompetencija, veiksmingumas.

      44      Bendrijos teisės aktų leidėjas minėto reglamento 9 konstatuojamojoje dalyje iš to padarė išvadą, kad valstybės narės patiria
         spaudimą imtis priemonių Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų didelių mažmeninių kainų lygio problemai spręsti, o tai, be
         kita ko, patvirtino Komisija per posėdį.

      45      Tai reiškia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas konkrečiai susidūrė su situacija, kuriai esant atrodė tikėtina, kad bus priimtos
         nacionalinės priemonės Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų didelių mažmeninių kainų lygio problemai spręsti, apibrėžiant
         mažmeninių kainų nustatymo taisykles. Tačiau, kaip matyti iš pasiūlymo dėl reglamento aiškinamojo memorandumo 1 punkto ir
         poveikio vertinimo 2.4 punkto, tokios priemonės galėjo lemti nevienodą nacionalinės teisės aktų raidą.

      46      Būtent atsižvelgdamas į minėtas aplinkybes Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas išsaugoti konkurenciją tarp judriojo
         ryšio operatorių, kaip jau konstatuota šio sprendimo 38 punkte, nusprendė imtis veiksmų, kad būtų užkirstas kelias priemonėms,
         kurias, tikėtina, būtų priėmusios valstybės narės, vadovaudamosi joms likusia kompetencija vartotojų apsaugos srityje.

      47      Taigi atsižvelgiant į tarptinklinio ryšio rinkų veikimą, kaip aprašyta šio sprendimo 7–11 punktuose, ir didelę tarptinklinio
         ryšio paslaugų mažmeninių ir didmeninių kainų tarpusavio priklausomybę, reikia konstatuoti, kad dėl nevienodos nacionalinės
         teisės aktų raidos siekiant tik sumažinti mažmenines kainas ir nesprendžiant su Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų teikimu
         susijusių didmeninių kainų lygio problemos galėjo būti labai iškraipyta konkurencija ir sutrikdytas sklandus Bendrijos tarptinklinio
         ryšio rinkos veikimas, kaip matyti iš Reglamento Nr. 717/2007 14 konstatuojamosios dalies. Tokia situacija pateisino tai,
         kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas apsaugoti tinkamą vidaus rinkos veikimą, siekė šio sprendimo 38 punkte konstatuoto
         tikslo.

      48      Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad faktinis Reglamento Nr. 717/2007 tikslas yra pagerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas,
         ir jis galėjo būti priimtas remiantis EB 95 straipsniu.

      49      Todėl į pirmąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad jį nagrinėjant nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų turėti įtakos
         Reglamento Nr. 717/2007 galiojimui.

       Dėl antrojo klausimo
      50      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori išsiaiškinti, ar Reglamentas Nr. 717/2007
         pažeidžia proporcingumo ir subsidiarumo principus dėl to, kad jame nustatomos ne tik vidutinių didmeninių, bet ir mažmeninių
         kainų už minutę ribos, ir dėl to, kad jame numatytas įpareigojimas teikti informaciją apie tokias kainas tarptinklinio ryšio
         vartotojams.

       Dėl proporcingumo principo pažeidimo
      51      Iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad proporcingumo principas, kuris yra vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės
         principų, įpareigoja, kad Bendrijos teisės nuostata nustatytos priemonės būtų tinkamos atitinkamais teisės aktais siekiamiems
         teisėtiems tikslams įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jiems pasiekti (2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo ABNA ir kt., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, Rink. p. I‑10423, 68 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      52      Dėl teisminės minėtų sąlygų kontrolės Teisingumo Teismas pripažino, kad srityse, kuriose būtina priimti politinius, ekonominius
         ir socialinius sprendimus ir kuriose privaloma atlikti sudėtingus vertinimus, Bendrijos teisės aktų leidėjui suteikiama didelė
         diskrecija. Todėl nereikia išsiaiškinti, ar tokioje srityje priimta priemonė buvo vienintelė arba geriausia iš galimų, nes
         tik akivaizdžiai netinkamas tokios priemonės pobūdis kompetentingų institucijų siekiamo tikslo atžvilgiu gali turėti įtakos
         tokios priemonės teisėtumui (šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 12 d. minėto Sprendimo Jippes ir kt., C‑189/01, Rink. p. I‑5689, 82 ir 83 punktus; minėto Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 123 punktą; minėto Sprendimo Alliance for Natural Health ir kt. 52 punktą bei 2009 m. liepos 7 d. Sprendimo S.P.C.M. ir kt., C‑558/07, Rink. p. I‑0000, 42 punktą).

      53      Vis dėlto net naudodamasis tokiomis galiomis Bendrijos teisės aktų leidėjas privalo pasirinkimą pagrįsti objektyviais kriterijais.
         Be to, vertinant galimus su įvairiomis priemonėmis susijusius apribojimus, reikia išnagrinėti, ar pasirinkta priemone siekiami
         tikslai gali pateisinti tam tikriems operatoriams sukeliamas net ir žymias neigiamas ekonomines pasekmes (šiuo klausimu žr.
         2005 m. kovo 10 d. Sprendimo Tempelman et van Schaijk, C‑96/03 ir C‑97/03, Rink. p. I‑1895, 48 punktą; 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Graikija prieš Komisiją, C‑86/03, Rink. p. I‑10979, 96 punktą ir 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Agrarproduktion Staebelow, C‑504/04, Rink. p. I‑679, 37 punktą).

      54      Todėl Teisingumo Teismas, remdamasis minėtais kriterijais, turi išnagrinėti, ar, kaip, be kita ko, tvirtina ieškovės pagrindinėje
         byloje, Reglamentas Nr. 717/2007 pažeidžia proporcingumo principą dėl to, kad jame nustatomos ne tik didmeninių, bet ir mažmeninių
         kainų ribos, ir dėl to, kad jame numatytas įpareigojimas teikti informaciją apie tokias kainas tarptinklinio ryšio vartotojams.

      55      Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad Komisija, prieš parengdama pasiūlymą dėl reglamento, atliko išsamų tyrimą,
         kurio rezultatas apibendrintas šio sprendimo 5 punkte minėtame poveikio vertinime. Iš to matyti, kad ji išnagrinėjo įvairias
         galimybes šioje srityje, įskaitant, be kita ko, galimybę reguliuoti tik mažmenines, tik didmenines arba abi kainas, ir kad
         ji įvertino ekonominį tokių skirtingų reguliavimo formų poveikį ir kainų nustatymo skirtingų metodų padarinius.

      56      Nustatant teikiamų tarptinklinio ryšio paslaugų mažmeninių kainų ribas naudojant Reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnio 2 dalyje
         numatytą Europos tarifą siekiama, be kita ko, kaip visų pirma matyti iš minėto reglamento 1 straipsnio ir 14 bei 16 konstatuojamųjų
         dalių, sumažinti kainų, kurias viešųjų judriojo telefono ryšio tinklų vartotojai moka už tokias paslaugas, lygį siekiant apsaugoti
         vartotojus.

      57      Be to, visų pirma iš Reglamento Nr. 717/2007 19 konstatuojamosios dalies matyti, kad nustačius Europos tarifą Bendrijos tarptinklinio
         ryšio paslaugų mažmeninės kainos turėjo pagrįsčiau atspindėti pagrindines tokių paslaugų teikimo išlaidas nei anksčiau.

      58      Kaip matyti iš šio sprendimo 39 punkto, vidutinė skambučio naudojantis tarptinkliniu ryšiu Bendrijoje mažmeninė kaina Reglamento
         Nr. 717/2007 priėmimo metu buvo didelė ir kainų bei sąnaudų santykis nebuvo toks, koks turėjo būti visapusiškai konkurencingose
         rinkose. Todėl vidutinė skambučio naudojantis tarptinkliniu ryšiu mažmeninė kaina tuo metu buvo 1,15 EUR už minutę, t. y.
         kaip matyti iš poveikio vertinimo santraukos, penkis kartus didesnė nei faktinė teikiamos paslaugos didmeninė kaina.

      59      Reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnio 2 dalyje numatytas Europos tarifas yra gerokai mažesnis už tokią vidutinę kainą. Be to,
         jame nustatytos kainų ribos orientuojamos, kaip matyti iš pasiūlymo dėl reglamento aiškinamojo memorandumo 3 punkto, į atitinkamų
         didmeninių kainų ribas, kad mažmeninės kainos tiksliau atspindėtų teikėjų patiriamas išlaidas.

      60      Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad minėta nuostata nustačius mažmeninių kainų ribas, galima apsaugoti vartotojus nuo
         didelių kainų.

      61      Kiek tai susiję su aptariamos priemonės būtinumu, jis ginčijamas remiantis tuo, kad minėta priemonė viršijo tai, kas būtina
         numatytam tikslui pasiekti, atsižvelgiant į mažmeninėse rinkose esančią konkurenciją. Mažiau ribojančiu ir proporcingesniu
         metodu būtų reguliuojamos tik didmeninės kainos, o mažmeninės kainos sumažėtų laisvos konkurencijos sąlygomis pagal pasiūlos
         ir paklausos taisykles, suteikiant NRI laisvę netinkamo rinkų veikimo atveju įsikišti remiantis aiškiai nustatytais reguliavimo
         kriterijais.

      62      Šiuo klausimu visų pirma iš Reglamento Nr. 717/2007 14 konstatuojamosios dalies matyti, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas
         remiasi teiginiu, kad didmeninių kainų sumažinimas gali nelemti mažmeninių kainų sumažėjimo, nes nėra paskatų, kad taip atsitiktų.

      63      Nurodydami pasiūlymo dėl reglamento aiškinamąjį memorandumą, kuriuo rėmėsi Bendrijos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 717/2007
         priėmimo metu, Parlamentas ir Komisija visų pirma teigia, jog reguliuojant tik didmeninę Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų
         rinką, nebūtų užtikrinta, kad didmeninių kainų sumažėjimas turėtų įtakos mažmeninėms kainoms, atsižvelgiant į tai, kad operatoriai
         nepatyrė jokio konkurencinio spaudimo taip daryti. Patirtis parodė, kad didmeninių kainų sumažinimas gali nelemti mažmeninių
         kainų sumažėjimo.

      64      Taryba šiuo atžvilgiu patikslino, jog teisės aktų leidėjas manė, kad būtina kontroliuoti mažmenines kainas visų pirma dėl
         to, kad šioje konkrečioje srityje su mažmeninėmis kainomis susijusi konkurencija iš esmės egzistavo bendro siūlomų mažmeninių
         paslaugų komplekso lygmeniu ir kad daugeliui vartotojų tarptinklinis ryšys buvo tik nežymus tokių paslaugų aspektas, todėl
         ji nebuvo lemiamas veiksnys renkantis operatorių arba nusprendžiant jį pakeisti.

      65      Institucijos, pateikusios pastabas Teisingumo Teismui, dar kartą nurodė poveikio vertinimą, iš kurio matyti, jog buvo manoma,
         kad tarptinklinio ryšio rinkų raida buvo sudėtinga ir kintanti, todėl egzistavo rizika, kad didmeninių kainų sumažinimas galėjo
         nelemti mažmeninių kainų sumažėjimo. Iš jo taip pat matyti, kad dėl to būtų buvę apdairiau kartu reguliuoti ir mažmenines
         kainas. Be to, tokią riziką, visų pirma valstybių narių, kurių rinkos mažiau konkurencingos, atžvilgiu, pripažino ERG savo
         2006 m. kovo 22 d. atsakymo, pateikto per viešąsias konsultacijas iki poveikio vertinimo, 3.12 punkte.

      66      Be to, reikia konstatuoti, kad tik didmeninių kainų reguliavimas nebūtų turėjęs tiesioginio ir nedelsiamo poveikio vartotojams.
         Priešingai, jų padėtį buvo galima tiesiogiai pagerinti tik reguliuojant mažmenines kainas.

      67      Taip pat reikia priminti, kad, kaip matyti iš Reglamento Nr. 717/2007 13 konstatuojamosios dalies, Bendrijos teisės aktų leidėjas
         pripažino, jog priimtos priemonės buvo išskirtinio pobūdžio ir jas pateisino tarptinklinio ryšio rinkų unikalios savybės.

      68      Tokiomis aplinkybėmis ir visų pirma atsižvelgiant į didelę diskreciją, kuri suteikta Bendrijos teisės aktų leidėjui aptariamoje
         srityje, kur būtina priimti ekonominius sprendimus, dėl kurių privaloma atlikti sudėtingus vertinimus, jis galėjo pagrįstai
         manyti, kad reguliuojant tik didmenines rinkas nebūtų pasiektas toks pats rezultatas kaip tokio reguliavimo, koks nagrinėjamas
         šioje byloje, atveju, kai kartu reguliuojamos ir didmeninės, ir mažmeninės rinkos, ir kad dėl to toks reguliavimas buvo būtinas.

      69      Pagaliau atsižvelgiant į vartotojų apsaugos tikslo svarbą pagal EB 95 straipsnio 3 dalį, laiko atžvilgiu apribota intervencija
         į konkurencingą rinką, leidžianti iš karto apsaugoti vartotojus nuo per didelių kainų, kaip yra šioje byloje, net jeigu tam
         tikriems operatoriams ji gali sukelti neigiamas ekonomines pasekmes, yra proporcinga, palyginti su siekiamu tikslu.

      70      Todėl reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnyje nustatęs ne tik didmeninių, bet ir mažmeninių kainų ribas,
         Bendrijos teisės aktų leidėjas neviršijo jam suteiktos diskrecijos ribų. Tas pats pasakytina ir apie pareigą informuoti, numatytą
         to paties reglamento 6 straipsnio 3 dalyje, nes šia nuostata sustiprinamas mažmeninių kainų reguliavimo veiksmingumas ir todėl
         ji yra pateisinama vartotojų apsaugos tikslu.

      71      Iš to išplaukia, kad Reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnis ir 6 straipsnio 3 dalis nepažeidžia proporcingumo principo.

       Dėl subsidiarumo principo pažeidimo
      72      Šiuo klausimu reikia priminti, kad subsidiarumo principas įtvirtintas EB 5 straipsnio antroje pastraipoje ir sukonkretintas
         prie Sutarties pridėtame Protokole dėl subsidiarumo ir proporcingumo principų taikymo, pagal kurį Bendrija imasi veiksmų srityse,
         kurios nepriklauso jos išimtinei kompetencijai, tik tuomet, kai norimų tikslų valstybės narės negali deramai įgyvendinti,
         o Bendrija dėl siūlomo veiksmo masto arba poveikio juos įgyvendintų geriau. Šio protokolo 5 punkte taip pat išdėstytos gairės
         siekiant nustatyti, ar įvykdytos minėtos sąlygos.

      73      Kalbant apie teisės aktus, minėto protokolo 6 ir 7 punktuose patikslinta, kad Bendrija leidžia tik tiek teisės aktų, kiek
         reikia, ir kad Bendrijos priemonės turėtų suteikti kuo daugiau galimybių priimti nacionalinius sprendimus, užtikrinančius,
         kad būtų pasiektas priemonės tikslas, ir atitinkančius Sutarties reikalavimus.

      74      Be to, jo 3 punkte patikslinta, kad subsidiarumo principas neleidžia abejoti įgaliojimais, kuriuos Sutartis suteikia Bendrijai,
         kaip aiškina Teisingumo Teismas.

      75      Dėl EB 95 straipsnio Teisingumo Teismas nusprendė, kad subsidiarumo principas taikomas tuomet, kai Bendrijos teisės aktų leidėjas
         remiasi minėta nuostata kaip teisiniu pagrindu, nes ši nuostata jam nesuteikia išimtinės kompetencijos reglamentuoti ekonominės
         veiklos vidaus rinkoje (minėto Sprendimo British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco 179 punktas).

      76      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, siekdamas išsaugoti konkurenciją tarp judriojo ryšio operatorių,
         priimdamas Reglamentą Nr. 717/2007 nustatė bendrą metodą, siekdamas visų pirma prisidėti užtikrinant sklandžią vidaus rinkos
         veiklą, kad tokie operatoriai galėtų veikti vienoje nuoseklioje reguliavimo sistemoje.

      77      Kaip matyti iš minėto reglamento 14 konstatuojamosios dalies, tarptinklinio ryšio paslaugų mažmeninių ir didmeninių kainų
         tarpusavio priklausomybė yra labai didelė, todėl bet kokia priemonė, kuria siekiama sumažinti tik mažmenines kainas nesprendžiant
         su Bendrijos tarptinklinio ryšio paslaugų teikimu susijusių didmeninių kainų lygio problemos, būtų galėjusi kelti pavojų,
         kad bus sutrikdytas sklandus Bendrijos tarptinklinio ryšio rinkos veikimas. Bendrijos teisės aktų leidėjas iš to padarė išvadą,
         kad, siekdamas prisidėti užtikrinant sklandžią tokių paslaugų vidaus rinkos veiklą, jis turėjo taikyti bendrą metodą tiek
         didmeninių, tiek mažmeninių kainų lygmeniu.

      78      Minėta tarpusavio priklausomybė reiškia, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo pagrįstai manyti, kad jis taip pat turėjo
         įsikišti mažmeninių kainų lygmeniu. Todėl dėl Reglamentu Nr. 717/2007 įtvirtinto bendro metodo poveikio minėtu reglamentu
         siekiamą tikslą buvo galima geriau įgyvendinti Bendrijos lygmeniu.

      79      Taigi Reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnio ir 6 straipsnio 3 dalies nuostatos nėra negaliojančios dėl subsidiarumo principo
         pažeidimo.

      80      Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, į antrąjį pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad jį nagrinėjant nebuvo nustatyta
         nieko, kas galėtų turėti įtakos Reglamento Nr. 717/2007 4 straipsnio ir 6 straipsnio 3 dalies nuostatų galiojimui.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      81      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      Nagrinėjant pateiktus klausimus nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų turėti įtakos 2007 m. birželio 27 d. Europos Parlamento
            ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 717/2007 dėl tarptinklinio ryšio per viešuosius judriojo telefono ryšio tinklus Bendrijoje,
            iš dalies keičiančio Direktyvą 2002/21/EB, galiojimui.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


1959 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Phoenix-Rheinrohr AG prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Byla 20-58.