title: 2015 m. gruodžio 11 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Suomijos Respublika prieš Europos Komisiją.#EŽŪFKP – Nefinansuojamos išlaidos – Kaimo plėtra – Vienkartinė finansinė korekcija – Naudotų įrenginių ir įrangos pirkimo išlaidų tinkamumas finansuoti – Labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms taikoma nukrypti leidžianti tvarka – Reglamento (EB) Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalis.#Byla T-124/14.

text:
         BENDROJO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. gruodžio 11 d.*
      „1* Proceso kalba: suomių.EŽŪFKP — Nefinansuojamos išlaidos — Kaimo plėtra — Vienkartinė finansinė korekcija — Naudotų įrenginių ir įrangos pirkimo išlaidų tinkamumas finansuoti — Labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms taikoma nukrypti leidžianti tvarka — Reglamento (EB) Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalis“
      Byloje T‑124/14

         Suomijos Respublika, atstovaujama J. Heliskoski ir S. Hartikainen,
      ieškovė,
      prieš

         Europos Komisiją, atstovaujamą P. Aalto, J. Aquilina, P. Rossi ir T. Sevón,
      atsakovę,
      dėl prašymo panaikinti 2013 m. gruodžio 12 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimą 2013/763/ES dėl valstybių narių patirtų tam tikrų išlaidų nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) (OL L 338, p. 81), kiek šiuo sprendimu atsisakoma Sąjungos lėšomis iš EŽŪFKP finansuoti tam tikras Suomijos Respublikos išlaidas, sudarančias 927827,58 EUR, dėl to, kad jos neatitinka Sąjungos taisyklių,
      BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Prek, teisėjai I. Labucka ir V. Kreuschitz (pranešėjas),
      posėdžio sekretorė C. Heeren, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. birželio 12 d. posėdžiui,
      priima šį

         Sprendimą

         Ginčo aplinkybės

               1

               2011 m. gegužės 23–27 d. Europos Komisija atliko patikrinimą vietoje Suomijoje (tyrimas RD1/2011/805/FI) dėl priemonės M312 „Labai mažų įmonių kūrimas ir plėtra“.

               2

               2011 m. rugsėjo 9 d. Komisija Suomijos valdžios institucijoms išsiuntė pranešimą pagal 2006 m. birželio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 885/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 nuostatų dėl mokėjimo agentūrų ir kitų įstaigų akreditavimo bei EŽŪGF ir EŽŪFKP sąskaitų patikrinimo ir patvirtinimo taikymo taisykles, 11 straipsnio 1 dalį (OL L 171, p. 90) ir jas informavo apie patikrinimo vietoje rezultatus. Šiame pranešime Komisija išdėstė priežastis, dėl kurių mano, kad atliekant kaimo plėtros išlaidų nuo 2007 finansinių metų finansavimą Suomijos valdžios institucijos nesilaikė tam tikrų Europos Sąjungos teisės reikalavimų, įskaitant įtvirtintų 2006 m. gruodžio 15 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1974/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai taikymo taisykles, su pakeitimais, 55 straipsnio 1 dalyje, ir minėtų valdžios institucijų paprašė patikslinti, kokiomis sąlygomis naudotos įrangos pirkimo išlaidos yra tinkamos finansuoti. Be to, Komisija nurodė, kad buvo netinkamai patikrinta, ar tam tikros naudotos įrangos pirkimo išlaidos pagrįstos, kaip tai suprantama pagal 2006 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1975/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 kontrolės procedūrų įgyvendinimo ir kompleksinio paramos susiejimo įgyvendinimo taisykles, susijusias su paramos kaimo plėtrai priemonėmis (OL L 368, p. 74), 26 straipsnio 2 dalies d punktą.

               3

               2011 m. lapkričio 3 d. raštu Suomijos Respublika atsakė Komisijai mananti, kad veikė laikydamasi Sąjungos taisyklių ir, be kita ko, Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio, nes šiame straipsnyje valstybėms narėms leidžiama nustatyti sąlygas, kuriomis naudotos įrangos pirkimo išlaidos gali būti laikomos tinkamomis finansuoti. Suomijoje ši galimybė buvo įtvirtinta Dekreto Nr. 632/2007 23 ir 35 straipsniuose; šiame dekrete taip pat nustatytos paramos skyrimo sąlygos.

               4

               2012 m. sausio 16 d. Komisija pakvietė Suomijos valdžios institucijas į dvišalį susitikimą Briuselyje (Belgija); šis susitikimas įvyko 2012 m. vasario 2 d.2012 m. vasario 29 d. Komisija išsiuntė Suomijos valdžios institucijoms šio susitikimo protokolą pagal Reglamento Nr. 885/2006 11 straipsnio 2 dalį ir prašymą pateikti papildomos informacijos. Šio rašto 1 priede Komisija, pirma, išdėstė priežastis, dėl kurių mano, kad Dekretas Nr. 632/2007 nėra suderinamas su Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalyje numatytais reikalavimais, ir, antra, pakartojo, kad nebuvo tinkamai patikrinta, ar pagrįstos naudotos įrangos pirkimo išlaidos.

               5

               2013 m. balandžio 27 d. Suomijos valdžios institucijos pateikė pastabas dėl 2012 m. vasario 2 d. susitikimo protokolo ir atsakė į prašymą pateikti informacijos.

               6

               2013 m. gegužės 13 d. Komisija išsiuntė Suomijos valdžios institucijoms gegužės 6 d. parengtą oficialų pranešimą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 885/2006 11 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą ir 16 straipsnio 1 dalį, ir pranešė apie 927827,58 EUR dydžio finansinę korekciją už laikotarpį nuo 2009 m. rugsėjo 9 d. iki 2012 m. spalio 15 d. Komisija išdėstė motyvus, dėl kurių mano, kad Suomijos valdžios institucijos, kalbant apie paramą naudotai įrangai pirkti, nesilaikė Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies ir Reglamento Nr. 1975/2006 26 straipsnio 2 dalies d punkto reikalavimų.

               7

               2013 m. birželio 19 d. Suomijos Respublika pagal Reglamento Nr. 885/2006 16 straipsnį taikinimo institucijai pateikė taikinimo prašymą. 2013 m. rugsėjo 5 d. raštu minėta institucija pranešė nepriimsianti sprendimo dėl šio prašymo, nes finansinės korekcijos dydis yra mažesnis už 1 mln. EUR.

               8

               2013 m. lapkričio 18 d. suvestinės ataskaitos 17.1 punkte Komisija nurodė, kad, pirma, kalbant apie paramos, naudotos įrangai pirkti, tinkamumą, Suomijos valdžios institucijų praktika neatitinka Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies sąlygų, nes Suomijos Respublika neapibrėžė ir tinkamai nepagrindė ypatingų atvejų, kai naudota įranga išimties tvarka gali būti finansuojama EŽŪFKP lėšomis. Priešingai, atitinkamose Dekreto Nr. 632/2007 nuostatose numatyta bendra galimybė investuoti į naudotą įrangą, o ar ji tinkama finansuoti, vertinama kiekvienu konkrečiu atveju remiantis neaiškiai apibrėžtu kriterijumi, susijusiu su „ekonomiškai naudingiausiu“ pasirinkimu. Antra, Komisija konstatavo, kad su naudotos įrangos finansavimu susijusių pagrįstų išlaidų tikrinimas turi trūkumų ir neatitinka Reglamento Nr. 1975/2006 26 straipsnio 2 dalies d punkto reikalavimų. Remdamasi tuo ji padarė išvadą, jog paramai, skirtai naudotai įrangai pirkti, turi būti taikoma 100 % finansinė korekcija, atitinkanti 927827,58 EUR. Dėl su naudotos įrangos finansavimu susijusių pagrįstų išlaidų patikrinimo su trūkumais Komisija pasiūlė taikyti 10 % finansinę korekciją, atitinkančią 14208,31 EUR; vis dėlto pastarąją finansinę korekciją visiškai apima pirmoji finansinė korekcija.

               9

               2013 m. gruodžio 12 d. Komisija priėmė Įgyvendinimo spendimą 2013/763/ES dėl valstybių narių patirtų tam tikrų išlaidų nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) (OL L 338, p. 81; toliau – ginčijamas sprendimas). Apie šį sprendimą Suomijos Respublikai pranešta 2013 m. gruodžio 13 d. Raštu Nr. C (2013) 8743.

               10

               Ginčijamame sprendime remdamasi „[2013 m. lapkričio 18 d.] suvestine ataskaita“ (ginčijamo sprendimo 6 konstatuojamoji dalis) Komisija atsisakė už 2009–2012 finansinius metus finansuoti kaip netinkamas išlaidas, kurias Suomijos Respublika deklaravo dėl naudotų įrenginių ir įrangos pirkimo įgyvendinant priemonę „Kaimo plėtra, EŽŪFKP 1 ir 3 krypties priemonės. Investavimą skatinančios priemonės (2007–2013 m.)“. Tame sprendime 927827,58 EUR dydžio finansinė korekcija laikoma „vienkartine“, kiek ji grindžiama „[Reglamento] Nr. 1974/2006 55 [straipsnio] nesilaikym[u]“. Kiek minėta finansinė korekcija grindžiama „[s]ąnaudų pagrįstumo tikrinimo trūkumai[s]“, ji laikoma 10 % „fiksuoto dydžio“ finansine korekcija, atitinkančia 14208,31 EUR, bet neturinčia „[f]inansinio poveikio“ (žr. ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, siejamą su jo priedu, p. 98 ir 99).

         Procesas ir šalių reikalavimai

               11

               2014 m. vasario 19 d. Suomijos Respublika Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė šį ieškinį.

               12

               Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Bendrasis Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.

               13

               Per 2015 m. birželio 12 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.

               14

               Suomijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek Komisija reikalauja, kad ji grąžintų 927827,58 EUR finansavimą,

                        —

                        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

               15

               Komisija Bendrojo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,

                        —

                        priteisti iš Suomijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl teisės

         Dėl bylos dalyko

               16

               Grįsdama ieškinį Suomijos Respublika iš esmės nurodo vieną pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies pažeidimu.

               17

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog dublike Suomijos Respublika patvirtino, kad ieškinį pareiškė tik dėl ginčijamame sprendime taikytos vienkartinės finansinės korekcijos. Tai patvirtina ieškinyje pateiktas panaikinimo pagrindas, kuriame daroma nuoroda tik į Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalį, o ne į Reglamento Nr. 1975/2006 26 straipsnio 2 dalies d punktą, kuriuo pagrįsta fiksuoto dydžio finansinė korekcija. Todėl šios bylos dalykas yra tik tai, ar siekdama pagrįsti minėtą vienkartinę finansinę korekciją Komisija teisėtai taikė Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalį.

               18

               Suomijos Respublika mano, kad Komisija nepaisė sąsajos tarp Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies b punkto pirmos pastraipos (toliau – pirma pastraipa) ir tos pačios nuostatos antros pastraipos (toliau – antra pastraipa). Pagal šią nuostatą valstybei narei suteikiama didelė diskrecija nuspręsti dėl tam tikrų naudotų įrenginių ir įrangos tinkamumo finansuoti, nes antroje pastraipoje nenustatyti kriterijai, leidžiantys išsiaiškinti, ar parama naudotiems įrenginiams ir įrangai pirkti gali būti „tinkamai pagrįsta“. Minėtame reglamente taip pat nereikalaujama, kad valstybė narė tiksliai apibrėžtų kiekvieną ypatingą atvejį, kai naudotų įrenginių ar įrangos pirkimas yra tinkamas finansuoti. Be to, 2005 m. rugsėjo 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1698/2005 dėl Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) paramos kaimo plėtrai (OL L 277, p. 1) 71 straipsnio 3 dalies pirmoje pastraipoje aiškiai numatyta, kad išlaidų tinkamumo finansuoti taisyklės nustatomos nacionaliniu lygmeniu. Būtent valstybės narės turi nustatyti tikslesnius kriterijus siekdamos apibrėžti atvejus, kai yra tinkamai pagrįsta remti naudotos įrangos pirkimą. Suomijos Respublikos teigimu, sąvokos „tinkamai pagrįsti atvejai“ ir „tinkamumo finansuoti sąlygos“ yra glaudžiai susijusios, todėl neįmanoma jų taikyti atskirai. Taigi tam, kad naudotų įrenginių ar įrangos pirkimas būtų tinkamai pagrįstas, pakanka, kad valstybė narė apibrėžtų tinkamumo finansuoti sąlygas ir šios sąlygos būtų įvykdytos.

               19

               Komisija atsikerta, kad pirmoje pastraipoje įtvirtinta bendra taisyklė, pagal kurią išlaidos investicijoms, atitinkančios finansavimo EŽŪFKP lėšomis reikalavimus, yra tik naujų įrenginių ir įrangos pirkimo arba išperkamosios nuomos išlaidos. Pagal antrą pastraipą tik nukrypstant nuo pirmos pastraipos ir „tinkamai pagrįstais“ atvejais naudotos įrangos pirkimas gali būti laikomas tinkamomis finansuoti išlaidomis. Dėl šios priežasties valstybė narė, pasinaudodama iš anksto pateiktu apibrėžimu, turi konkrečiai nustatyti retus „tinkamai pagrįstus atvejus“, kai parama gali būti skirta. Tik toks požiūris atitinka, pirma, Reglamento Nr. 1698/2005 21 konstatuojamojoje dalyje nustatytą Bendrijos pagalbos ūkių investicijoms tikslą – modernizuoti žemės ūkio valdas siekiant pagerinti jų ekonominės veiklos rezultatus geriau naudojant gamybos veiksnius, įskaitant naujų technologijų ir inovacijų įdiegimą, ir, antra, to paties reglamento 23 konstatuojamojoje dalyje nustatytus iš EŽŪFKP skiriamos paramos tikslus – gerinti pirminio ir miškininkystės sektorių produktų perdirbimą ir prekybą. Nustatytas naudotos įrangos paramai apribojimas taip pat atitinka Reglamento Nr. 1698/2005 4 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytą tikslą remiant pertvarką, plėtrą ir naujovių kūrimą gerinti žemės ūkio ir miškų ūkio konkurencingumą (taip pat žr. minėto reglamento 46 konstatuojamąją dalį). Šiuos tikslus apskritai galima pasiekti tik investuojant į naują įrangą.

               20

               Suomijos Respublikos palaikomas Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies aiškinimas prieštarauja tiek jos struktūrai, kurioje nustatyta bendra taisyklė ir nukrypti leidžianti nuostata, tiek „teisės normų hierarchijai“ tarp šios taisyklės ir šios nukrypti leidžiančios nuostatos. Iš jos formuluotės matyti, kad suteikiant paramą naudotai įrangai pirkti nukrypstama nuo bendros taisyklės, susijusios su naujos įrangos pirkimu, kurio nereikia konkrečiai pagrįsti. Būtent dėl to, kad šia parama nukrypstama nuo bendros taisyklės, valstybės narės gali finansuoti naudotos įrangos pirkimą tik „tinkamai pagrįstais atvejais“, t. y. įdėjusios papildomų pastangų siekdamos apibrėžti ir pagrįsti tuos atvejus. Remiantis Suomijos Respublikos aiškinimu, nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sritis išplečiama taip, kad ji tampa bendra taisykle. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Suomijos Respublika negali remtis diskrecija, nes „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijus turi būti vienodai aiškinamas visose valstybėse narėse ir jos neturi peržengti Reglamente Nr. 1974/2006 aiškiai apibrėžtų ribų. Taigi Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymas suponuoja, kad valstybė narė iš anksto teisingai apibrėžė „tinkamai pagrįstus atvejus“, t. y. kelis aiškiai nustatytus atvejus. Tokiomis aplinkybėmis Komisija taip pat ginčija argumentą, kad kriterijai dėl „tinkamai pagrįstų atvejų“ ir „taisyklių [sąlygų], kuriomis naudotų įrenginių pirkimas gali būti laikomas reikalavimus atitinkančiomis išlaidomis“, yra tarpusavyje susiję ir turi būti taikomi kartu. Tuo remdamasi Komisija daro išvadą, kad Suomijos teisės aktuose pagal Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalį neapibrėžti „tinkamai pagrįsti atvejai“, kai parama, nukrypstant nuo bendros taisyklės, gali būti skirta naudotai įrangai pirkti.

               21

               Bendrasis Teismas mano, kad atlikdamas vertinimą pagrindinį dėmesį jis turi skirti Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies aiškinimui, kurį Komisija pateikė ginčijamame sprendime, siejamame su suvestine ataskaita. Visų pirma šalys nesutaria dėl to, kaip reikia aiškinti pirmą ir antrą pastraipas, ir dėl jų sąsajos. Šio straipsnio 1 dalyje, be kita ko, numatyta:
               „1.   Investicijų atžvilgiu reikalavimus atitinkančios išlaidos yra tik:
               <...>

                        b)

                        naujų mašinų ir įrenginių pirkimas arba įsigijimas išperkamosios nuomos būdu, įskaitant kompiuterinę programinę įrangą iki turto rinkos vertės <...>;

                  <...>
               Nukrypdamos nuo pirmos pastraipos b punkto, valstybės narės tinkamai pagrįstais atvejais gali nustatyti taisykles [sąlygas], kuriomis naudotų įrenginių pirkimas gali būti laikomas reikalavimus atitinkančiomis išlaidomis tik mikroįmonėms, mažoms ir vidutinėms įmonėms <...>.“

               22

               Komisijos teigimu, pirmoje pastraipoje įtvirtinta bendra taisyklė, pagal kurią finansavimo EŽŪFKP lėšomis „reikalavimus atitinkančios“ išlaidos investicijoms „yra tik <...> naujų mašinų ir įrenginių pirkimas arba įsigijimas išperkamosios nuomos būdu“. Pagal antrą pastraipą tik „[n]ukrypdamos nuo pirmos pastraipos“, t. y. nuo minėtos bendros taisyklės, „valstybės narės tinkamai pagrįstais atvejais gali nustatyti taisykles [sąlygas], kuriomis naudotų įrenginių pirkimas gali būti laikomas reikalavimus atitinkančiomis išlaidomis tik mikroįmonėms, mažoms ir vidutinėms įmonėms“. Taigi, siekdama taikyti šią nukrypti leidžiančią nuostatą, atitinkama valstybė narė, pasinaudodama iš anksto pateiktu apibrėžimu, savo vidaus teisės aktuose turi konkrečiai nustatyti „tinkamai pagrįstus atvejus“, kai parama gali būti išimties tvarka skirta investicijoms į naudotą įrangą.

               23

               Nors Suomijos Respublika neginčija, kad antra pastraipa savaime nukrypstama nuo pirmos pastraipos, ji iš esmės tvirtina, kad ši nukrypti leidžianti nuostata turi būti suprantama ne kaip siaurai aiškinama išimtis, bet kaip speciali tvarka labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms. Valstybės narės, naudodamosi savo diskrecija, gali laisvai nustatyti tokią tvarką; jos turi teisę apibrėžti tokios tvarkos turinį ir nustatyti išlaidų tinkamumo finansuoti „sąlygas“ perkant naudotą įrangą. Šios sąlygos yra „glaudžiai susijusios“ su „tinkamai pagrįstais atvejais“, kuriuos, jeigu jie neapibrėžti Sąjungos teisėje, valstybė narė gali nustatyti naudodamasi savo diskrecija. Tam, kad naudotos įrangos pirkimo išlaidos būtų „tinkamai pagrįsti atvejai“, pakanka, kad nacionalinės teisės aktuose būtų įtvirtintos ir įvykdytos minėtos tinkamumo finansuoti „sąlygos“.

               24

               Siekiant atsakyti į iškeltus su aiškinimu susijusius klausimus ir nustatyti tikslią Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies nuostatų taikymo sritį ir jų tarpusavio ryšį, reikia, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, atlikti lingvistinį, teleologinį, kontekstinį ir istorinį aiškinimą (šiuo klausimu žr. 2002 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Lagardère ir Canal+ / Komisija, T‑251/00, Rink., EU:T:2002:278, 72–83 punktus ir 2005 m. spalio 6 d. Sprendimo Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals / Komisija, T‑22/02 ir T‑23/02, Rink., EU:T:2005:349, 41–60 punktus).

         Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies lingvistinio aiškinimo

      Dėl antros pastraipos nukrypimo nuo bendros taisyklės

               25

               Atliekant lingvistinį aiškinimą reikia išnagrinėti pirmos ir antros pastraipų bei jų tarpusavio ryšio teisinį pobūdį. Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į tai, kad Sąjungos teisės aktai rengiami keliomis kalbomis ir kad visos kalbinės versijos yra autentiškos; taigi aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia palyginti jos kalbines versijas (šiuo klausimu žr. 1982 m. spalio 6 d. Sprendimo Cilfit ir kt., 283/81, Rink., EU:C:1982:335, 18 punktą ir 2007 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Vokietija / Komisija, T‑374/04, Rink., EU:T:2007:332, 95 punktą).

               26

               Kaip, be kita ko, per teismo posėdį pripažino šalys, palyginus įvairias kalbines versijas negalima išsamiau paaiškinti Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies taikymo srities ir, be kita ko, specifinio pirmos ir antros pastraipų ryšio reikšmės.

               27

               Kalbant apie antroje pastraipoje esantį žodį „[n]ukrypdamos“, pažymėtina, kad jis arba gali reikšti bendros taisyklės taikymo srities apribojimą, dėl vieno ar kelių abstrakčiai apibrėžtų atvejų priimant atskirą taisyklę, įtvirtintą taikant specialia generalibus derogant ir legi speciali per generalem non derogatur principus, taigi ir išimtį siaurąja prasme, arba juo gali būti daroma nuoroda į atitinkamo teisės akto rengėjo sprendimą netaikyti bendros taisyklės tam tikroms situacijoms arba tam tikriems adresatams ir jiems taikyti atskirą ir specialią tvarką, nepatenkančią į jos taikymo sritį.

               28

               Iš tiesų šalys neginčija, kad pirma pastraipa yra pagrindinė arba bendra taisyklė ir kad antroje pastraipoje numatytas skirtingas sprendimas labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms, dėl to ją bet kuriuo atveju galima laikyti nukrypti leidžiančia taisykle. Kaip nurodyta šio sprendimo 27 punkte, toks kvalifikavimas nebūtinai sutampa su kvalifikavimu kaip išimties siaurąja prasme, tačiau gali rodyti, kad egzistuoja speciali ir atskira tvarka, palyginti su pagal pagrindinę ar bendrą taisyklę nustatyta tvarka. Taigi žodžiai anglų k. „derogation“, italų k. „deroga“ ir portugalų k. „derrogação“ visais atvejais nėra žodžių „exception“, „eccezione“ ir „exceção“ sinonimai. Be to, žodžiai vokiečių k. „abweichend“ ir nyderlandų k. „[i]n afwijking“ reiškia „skirtingas“ ar „priešingas“ ir nebūtinai žymi išimtį. Galiausiai žodžiai ispanų k. „no obstante“ reiškia „vis dėlto“, o tai gali, bet nebūtinai turi, nurodyti išimtį siaurąja prasme.

               29

               Klausimas dėl antros pastraipos kvalifikavimo kaip išimties siaurąja prasme ar kaip nukrypti leidžiančios taisyklės, numatančios galimybę nustatyti atskirą ir specialią tvarką labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms, taip pat negali būti išspręstas dėl to, kad daugumoje kalbinių versijų žodžiai, atitinkantys žodžius „nukrypdamos“, jungtuku „ir“ yra atskirti nuo antros sakinio dalies, kurioje vartojant prieveiksmį „tik“ („only“, „exclusivamente“, „unicamente“, „alleen“) nurodomos labai mažos, mažos ir vidutinės įmonės. Iš tiesų iš to aiškiai nematyti, ar Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino įtvirtinti tokią išimtį siaurąja prasme, ar tik numatyti teisę valstybei narei nustatyti labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms tokią nukrypti leidžiančią specialią tvarką, nes susietus žodžius „nukrypdamos“ bei „ir tik“ galima aiškinti šiomis dviem prasmėmis. Taigi dėl dviejų minėtų ribojančių elementų koegzistavimo tame pačiame sakinyje negalima gauti aiškaus ir tikslaus atsakymo į klausimą, ar antra pastraipa yra išimtis siaurąja prasme, ar paprasta nukrypti leidžianti taisyklė, numatanti galimybę nustatyti atskirą ir specialią tvarką labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms.

               30

               Remiantis tuo darytina išvada, kad šioje byloje nebūtinai taikoma teismo praktika, priimta remiantis romėnų teisės principu singularia non sunt extendenda, pagal kurį išimtis numatančios Sąjungos taisyklės turi būti aiškinamos siaurai, siekiant apsaugoti bendros taisyklės, nuo kurios jos nukrypsta, veiksmingumą (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Heininger, C‑481/99, Rink., EU:C:2001:684, 31 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2012 m. gruodžio 13 d. Sprendimo BLV Wohn- und Gewerbebau, C‑395/11, Rink., EU:C:2012:799, 40 ir 41 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką), nes nebūtinai turi būti vadovaujamasi tokiu siauru aiškinimu, jeigu antra pastraipa turi būti laikoma nukrypti leidžiančia taisykle, numatančia galimybę nustatyti atskirą ir specialią tvarką labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms.

               31

               Todėl remiantis lingvistiniu aiškinimu negalima nustatyti, ar, kaip iš esmės teigia Komisija, antra pastraipa yra siaurai aiškinama išimtis, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 30 punkte nurodytą teismo praktiką, o galima tik konstatuoti, kad joje numatyta speciali taisyklė labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms.

         Dėl „tinkamai pagrįstų atvejų“ ir tinkamumo finansuoti „sąlygų“ ryšio

               32

               Kalbant apie tikslią antros pastraipos taikymo sritį, reikia priminti, kad šalys nesutaria dėl klausimo, ar antra pastraipa taikoma tik išimtiniais atvejais, kuriuos, beje, valstybė narė turi konkrečiai iš anksto apibrėžti savo nacionalinės teisės aktuose, ar jos taikymo sritis yra platesnė ir iš esmės apima visus atvejus, kai kompetentingoms nacionalinėms institucijoms atlikus vertinimą nustatoma, kad tenkinamos nacionalinės teisės aktuose numatytos tinkamumo finansuoti „sąlygos“, taigi šios sąlygos savaime yra „tinkamai pagrįsti atvejai“, kai minėtos institucijos nusprendžia jas taikyti ir jų taikymą grindžia laikydamosi nagrinėjamomis taisyklėmis siekiamų tikslų.

               33

               Šiuo klausimu visų pirma pažymėtina, kad, remiantis vienareikšme antros pastraipos formuluote (nesvarbu, kokia tai būtų kalbinė versija), valstybės narės turi diskreciją įtvirtinti ir įgyvendinti atskirą ir specialią tvarką labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms, nes šiuo tikslu jos „gali nustatyti taisykles [sąlygas], kuriomis naudotų įrenginių pirkimas gali būti laikomas reikalavimus atitinkančiomis išlaidomis“. Be to, neginčijama, kad „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijus nėra apibrėžtas Sąjungos teisėje, taigi valstybės narės taip pat turi diskreciją, išskyrus dėl tinkamumo finansuoti „sąlygų“ nustatymo, numatyti šiuos atvejus.

               34

               Be abejo, tiesa, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo kriterijams dėl, pirma, „tinkamai pagrįstų atvejų“ ir, antra, tinkamumo finansuoti „sąlygų“ suteikti savarankišką ir atskirą reikšmę. Tačiau vien šia išvada negalima pateisinti to, kaip Komisija aiškina „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijų, t. y. kad valstybė narė turi priimti visuotinai taikomą teisės aktą, kuriame būtų iš anksto apibrėžti konkretūs atvejai, kai naudotų įrenginių ar įrangos pirkimas gali būti pripažintas tinkamomis finansuoti išlaidomis. Priešingai, atsižvelgiant į antros pastraipos struktūrą, „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijus yra tiesiogiai susijęs su valstybės narės įgaliojimais ir diskrecija („tinkamai pagrįstais atvejais gali nustatyti“) įtvirtinti ir įgyvendinti atskirą ir specialią tvarką labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms. Šiuo atžvilgiu iš esmės nėra svarbu tai, kad, be kita ko, versijose danų k. („I behørigt begrundede tilfælde“) ir portugalų k. („Em casos devidamente fundamentados“) „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijus nurodomas pačioje antros pastraipos pradžioje.

               35

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijus tik apibrėžia būdą, kaip valstybė narė turi naudotis savo diskrecija pagal antrą pastraipą ir visų pirma pagrįsti šį naudojimąsi. Kitaip tariant, kiekvieną kartą manydama, kad yra tinkama pasinaudoti įgaliojimais ir minėta diskrecija, valstybė narė turi, prireikus priimdama sprendimą nustatyti visuotinai taikomas taisykles arba, prireikus priimdama sprendimą dėl atskiro naudotos įrangos pirkimo atvejo, nurodyti tinkamus sprendimą pagrindžiančius motyvus tam, kad būtų tenkinamas minėtas kriterijus ir Komisija šiuo atžvilgiu galėtų atlikti patikrinimą. Reikia konstatuoti, kad šis aiškinimas yra vienodas atsižvelgiant į visas antros pastraipos kalbines versijas ir kad pakanka Komisijai užtikrinti galimybę atlikti tinkamą patikrinimą a posteriori, kaip valstybė narė naudojasi diskrecija pagal antrą pastraipą, laikydamasi atitinkamų Sąjungos taisyklių tikslų (taip pat žr. šio sprendimo 40 ir 41 punktus).

               36

               Galiausiai, jeigu Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino nustatyti taisyklę, atitinkančią Komisijos palaikomą aiškinimą, jis turėjo aiškiai nurodyti, kad valstybė narė turi priimti visuotinai taikomas taisykles ir iš anksto nustatyti visus atvejus, kai naudotų įrenginių ar įrangos pirkimo finansavimas gali būti laikomas tinkamu, tačiau antros pastraipos atveju taip nėra. Pagal teisinio saugumo principą teisės subjektai, įskaitant valstybes nares, negali patirti neigiamų padarinių, susijusių su aiškinimo sunkumais dėl neaiškių teisės aktų, kuriuose jiems numatytos neigiamos finansinės pasekmės (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Sudholz, C‑17/01, Rink., EU:C:2004:242, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką; 2005 m. birželio 7 d. Sprendimo VEMW ir kt., C‑17/03, Rink., EU:C:2005:362, 80 punktą ir 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo Berlington Hungary ir kt., C‑98/14, Rink., EU:C:2015:386, 77 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               37

               Tokiomis aplinkybėmis, atlikus lingvistinį aiškinimą, reikia atmesti Komisijos argumentą, pagal kurį iš esmės, pirma, antra pastraipa yra pirmoje pastraipoje įtvirtintos bendros arba pagrindinės taisyklės išimtis, aiškinama siaurai, ir, antra, pagal „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijų valstybė narė turi iš anksto visuotinai taikomuose teisės aktuose pateikti tikslius motyvus, kurie apibrėžtų minėtus atvejus ir pagrįstų įvairias juose įtvirtintas tinkamumo finansuoti „sąlygas“, siekiant išvengti, kad dėl, kaip teigiama, egzistuojančių išimčių taikymo srities bendra taisyklė netektų prasmės ir būtų pakenkta jos veiksmingumui.

         Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies teleologinio aiškinimo

               38

               Atliekant teleologinį aiškinimą reikia atsižvelgti į reglamentais Nr. 1698/2005 ir Nr. 1974/2006 siekiamą bendrąjį tikslą – „paramą kaimo plėtrai“.

               39

               Reglamento Nr. 1698/2005 21 ir 23 konstatuojamosiose dalyse šis tikslas, be kita ko, apibūdinamas taip:

                        „(21)

                        Bendrijos pagalbos ūkių investicijoms tikslas – modernizuoti žemės ūkio valdas siekiant pagerinti jų ekonominės veiklos rezultatus geriau naudojant gamybos veiksnius, įskaitant naujų technologijų ir inovacijų įdiegimą, orientuojantis į kokybę, ekologiškus produktus ir žemės ūkio ir (arba) ne žemės ūkio veiklos įvairinimą, įskaitant ne maisto sektorius ir energetinius augalus <...>

                        (23)

                        Turėtų būti skatinami pirminių žemės ūkio ir miškininkystės produktų perdirbimo ir prekybos patobulinimai panaudojant paramą investicijoms, skirtoms perdirbimo ir prekybos sektoriaus veiksmingumui didinti, skatinant žemės ūkio ir miškininkystės produktų perdirbimą atsinaujinančiai energijai gaminti, įdiegiant naujas technologijas ir inovacijas, atveriant naujas rinkos galimybes žemės ūkio ir miškininkystės produktams, pabrėžiant kokybę, gerinant aplinkos apsaugą, darbo saugą, higieną ir gyvūnų gerovę, paprastai orientuojantis į mikroįmones, mažąsias ir vidutines įmones bei kitas tam tikro dydžio įmones, turinčias geresnes galimybes didinti vietos produktų vertę, kartu supaprastinant pagalbos investicijoms reikalavimus, palyginti su nustatytais Reglamente (EB) Nr. 1257/1999.“

               40

               Taigi pagrindinis Reglamento Nr. 1698/2005 tikslas yra sudaryti sąlygas modernizuoti įmones, visų pirma mažas ir vidutines įmones (MVĮ), ir gerinti jų ekonominius rezultatus žemės ūkio sektoriuje, be kita ko, skatinant naujų technologijų ir inovacijų diegimą. Tačiau siekiant šio tikslo, kiek tai susiję su MVĮ, nebūtinai reikia investuoti tik į naujus ar novatoriškus įrenginius ir įrangą. Žinoma, finansuojant tokias investicijas būtų galima skatinti MVĮ modernizavimą ir konkurencingumą, o tai irgi susiję su tikslu padėti gerinti gyvenimo ir darbo kokybę kaimo vietovėse, taip pat ekonominės veiklos įvairovę ir apsaugoti aplinką naudojant naujoviškas technologijas. Vis dėlto, kalbant apie MVĮ, kurios sudaro daugumą šio sektoriaus ūkio subjektų, nurodytų Reglamento Nr. 1698/2005 23 konstatuojamosios dalies pabaigoje, ir paprastai turi mažiau lėšų negu didelės įmonės, pažymėtina, kad investicijos į naują įrangą ne visada gali padėti siekti šių tikslų. Taigi gali paaiškėti, kad perkant naudotus įrenginius, kurie yra aukšto techninio lygio, bet pigesni ar net geresnio techninio lygio negu kai kuri nauja įranga, taip pat tenkinami šių įmonių poreikiai ir net labiau prisidedama prie jų technologinės ir ekonominės plėtros, kalbant apie numatytą žemės ūkio sektoriaus modernizavimą.

               41

               Tokiu atveju valstybių narių turimi įgaliojimai numatyti ir įgyvendinti atskirą ir specialią tvarką labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms, kiek tai susiję su naudotų įrenginių pirkimu, visiškai atitinka reglamentų Nr. 1698/2005 ir Nr. 1974/2006 tikslus, taigi, priešingai, nei teigia Komisija, dėl jų nereikia minėtos tvarkos aiškinti siaurai atsižvelgiant į tuos tikslus. Vis dėlto antroje pastraipoje nurodytas „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijus turi būti aiškinamas atsižvelgiant į šiuos tikslus tam, kad būtų išvengta atvejų, kai valstybė narė naudojasi diskrecija pagal antrą pastraipą vadovaudamasi su šiais tikslais nesusijusiais kriterijais, ir Komisija šiuo atžvilgiu galėtų atlikti veiksmingą kontrolę.

               42

               Todėl teleologiniu aiškinimu negalima paneigti išvados, padarytos atlikus lingvistinę antros pastraipos analizę.

         Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies kontekstinio aiškinimo

               43

               Reikia pažymėti, kad aiškinant remiantis kontekstu, t. y. atsižvelgiant ne tik į Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalyje nustatytą reglamentavimą, negali būti nei paneigta, nei patvirtinta atlikus lingvistinę antros pastraipos analizę padaryta išvada.

               44

               Šiuo atžvilgiu iš Reglamento Nr. 1698/2005 71 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos matyti, kad valstybės narės yra kompetentingos nustatyti „[t]aisykles dėl išlaidų atitikimo reikalavimams“ EŽŪFKP teikiant kaimo plėtros paramą. Nors šiuo straipsniu gali būti patvirtinta, kad valstybės narės šiuo tikslu iš esmės turi priimti visuotinai taikomas taisykles, tuo remiantis negalima daryti išvados, kad šios valstybės nustatydamos minėtas taisykles turi neribotą diskreciją ir kad šiose taisyklėse turi būti įtvirtintos tam tikros nuostatos. Visų pirma valstybės narės turi laikytis Sąjungos taisyklėse nustatytų sąlygų ir apribojimų, kurie konkrečiai taikytini šiomis aplinkybėmis ar net yra konkretus nagrinėjamos reglamentavimo veiklos teisinis pagrindas. Taip yra Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, kuri yra Reglamento Nr. 1698/2005 71 straipsnio 3 dalies pirmos pastraipos lex specialis, atveju, tačiau vis dėlto valstybėms narėms paliekama didelė diskrecija (žr. šio sprendimo 33 punktą). Be to, nors to paties reglamento 5 straipsnio 7 dalyje, pagal kurią „[v]alstybės narės užtikrina, kad EŽŪFKP finansuojamos operacijos atitiktų ESV [s]utartį“, siejamoje su SESV 310 straipsnio 5 dalimi, 317 straipsnio pirma pastraipa ir ESS 4 straipsnio 3 dalimi, reikalaujama, kad nacionalinės valdžios institucijos, laikydamosi patikimo finansų valdymo principo, lojaliai bendradarbiautų su Komisija vykdant Sąjungos biudžetą, atsižvelgiant į šias bendrąsias pareigas negaunama naudingų patikslinimų dėl ginčijamo Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies aiškinimo.

               45

               Taigi remiantis šiomis taisyklėmis ir bendraisiais principais negalima padaryti tikslesnės antros pastraipos, ypač „tinkamai pagrįstų atvejų“ ir tinkamumo finansuoti „sąlygų“ kriterijų bei jų ryšio pagal Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalį, išvados už tas, kurios padarytos atlikus lingvistinį ir teleologinį aiškinimą, kaip nurodyta šio sprendimo 25–42 punktuose.

               46

               Tad iš šių nuostatų negaunama papildomos informacijos, kaip reikia suprasti minėtus kriterijus.

         Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies aiškinimo atsižvelgiant į ankstesnes ir vėlesnes nuostatas

               47

               Aiškinant Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalį atsižvelgiant į ankstesnes nuostatas, reikia remtis atitinkamomis taisyklėmis, taikytomis prieš įsigaliojant reglamentams Nr. 1698/2005 ir Nr. 1974/2006.

               48

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad anksčiau galiojo 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1257/1999 dėl Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) paramos kaimo plėtrai ir iš dalies pakeičiantis bei panaikinantis tam tikrus reglamentus (OL L 160, p. 80; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 391) ir 2002 m. vasario 26 d. ir 2004 m. balandžio 29 d. Komisijos reglamentai (EB) Nr. 445/2002 ir Nr. 817/2004, nustatantys išsamias Reglamento Nr. 1257/1999 taikymo taisykles (OL L 74, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 35 t., p. 269 ir OL L 153, p. 30; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 46 t., p. 87). Skirtingai nuo Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies, Reglamento Nr. 445/2002 22 straipsnio pirmos pastraipos b punkte nebuvo aiškių taisyklių dėl naudotos įrangos pirkimo ar dėl MVĮ, bet buvo nurodytos tik tinkamos finansuoti išlaidos, susijusios su „naujų mašinų ir įrangos, įskaitant kompiuterių programinę įrangą, įsigijimu“. Tas pats pasakytina apie Reglamento Nr. 817/2004 27 straipsnį.

               49

               Tačiau naudotų įrenginių pirkimo išlaidų tinkamumas finansuoti buvo numatytas struktūrinių fondų srityje, būtent 2000 m. liepos 28 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1685/2000, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1260/1999 įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų bendrai finansuojamos veiklos išlaidų tinkamumo (OL L 193, p. 39; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 14 sk., 1 t., p. 122), taisyklėje Nr. 4. Taip pat buvo kalbant apie 2004 m. kovo 10 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 448/2004, iš dalies keičiančio Reglamentą (EB) Nr. 1685/2000, nustatantį išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1260/1999 įgyvendinimo taisykles dėl struktūrinių fondų bendrai finansuojamos veiklos išlaidų tinkamumo, ir panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1145/2003 (OL L 72, p. 66; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 14 sk., 2 t., p. 3), taisyklę Nr. 4.

               50

               Remiantis tuo darytina išvada, kad prieš įsigaliojant reglamentams Nr. 1698/2005 ir Nr. 1974/2006 išlaidų naudotai įrangai tinkamumas finansuoti iš tikrųjų buvo teisės aktų, susijusių su struktūriniais fondais, dalykas, tačiau nepateko į Reglamento Nr. 1257/1999 taikymo sritį.

               51

               Be to, reikia pažymėti, kad reglamentai Nr. 1698/2005 ir Nr. 1974/2006 buvo pakeisti 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1305/2013 dėl paramos kaimo plėtrai, teikiamos Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) lėšomis, kuriuo panaikinamas Reglamentas Nr. 1698/2005 (OL L 347, p. 487), ir 2014 m. kovo 11 d. Komisijos deleguotuoju reglamentu (ES) Nr. 807/2014, kuriuo papildomas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 1305/2013 dėl paramos kaimo plėtrai, teikiamos Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP) lėšomis, ir nustatomos pereinamojo laikotarpio nuostatos (OL L 227, p. 1). Remdamasi Reglamento Nr. 1305/2013 45 straipsnio 6 dalyje numatytais įgaliojimais Komisija įtvirtino Deleguotojo reglamento Nr. 807/2014 13 straipsnio b punktą, pagal kurį „valstybės narės savo kaimo plėtros programose nustato sąlygas, kuriomis naudotos įrangos pirkimo išlaidos gali būti laikomos tinkamomis finansuoti išlaidomis“. Taigi, priešingai nuo Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, šiose naujose taisyklėse nenumatyta nei speciali tvarka MVĮ, nei „tinkamai pagrįstų atvejų“ kriterijus. Be to, kalbant apie naudotos įrangos pirkimo išlaidų tinkamumo finansuoti sąlygas, pažymėtina, jog pagal jas aiškiai reikalaujama, kad valstybės narės priimtų visuotinai taikomas taisykles įgyvendindamos „savo kaimo plėtros programas“.

               52

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamų teisės aktų priėmimo aplinkybes ir vėlesnius teisės aktus, negalima daryti kokios nors išvados dėl tikslios Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies taikymo srities.

               53

               Galiausiai pažymėtina, kad su struktūriniais fondais susijusios skirtingos taisyklės taip pat negali turėti įtakos šiam vertinimui, nes Reglamento Nr. 445/2002 39 straipsnyje nustatyta, kad to paties reglamento 22 straipsnis yra speciali taisyklė, palyginti su Reglamente Nr. 1685/2000 esančiomis bendresnio pobūdžio taisyklėmis, todėl Suomijos Respublika bet kuriuo atveju neturi pagrindo remtis pastarosiomis taisyklėmis.

         Išvada dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies antros pastraipos aiškinimo

               54

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ypač į šio sprendimo 25–37 punktuose pateiktą lingvistinę analizę, reikia daryti išvadą, kad Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal antrą pastraipą valstybėms narėms leidžiama, šiuo tikslu joms suteikiant diskreciją, įtvirtinti ir įgyvendinti nukrypti leidžiančią specialią tvarką labai mažoms, mažoms ir vidutinėms įmonėms ir nustatyti sąlygas, kuriomis naudotos įrangos pirkimas gali būti laikomas tinkamomis finansuoti išlaidomis, ir nereikia, kad valstybė narė visuotinai taikomuose teisės aktuose iš anksto konkrečiai apibrėžtų atvejus, kai investicijos atitinka „tinkamai pagrįstą atvejį“. Vis dėlto pagal pastarąjį kriterijų reikalaujama, kad priimdama sprendimą įtvirtinti bendro pobūdžio taisykles arba sprendimą dėl individualaus atvejo, valstybė narė, naudodamasi šia diskrecija, pateiktų motyvus, iš kurių būtų matyti, kad šis sprendimas priimtas laikantis atitinkamų nacionalinės ir Sąjungos teisės aktų kriterijų ir tikslų.

               55

               Vadinasi, ginčijamame sprendime yra padaryta teisės klaida, nes jame netinkamai aiškinta Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalis; dėl to jis visas turi būti panaikintas, nesant reikalo nagrinėti, ar taip pat padaryta klaida Komisijai vertinant Suomijos teisės aktų atitiktį minėtam straipsniui. Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad Komisija tik kelia abejones dėl pernelyg plačios naudotų įrenginių ar įrangos pirkimo tinkamumo finansuoti sąlygų taikymo srities ir dėl to, kad Dekrete Nr. 632/2007 iš anksto konkrečiai neapibrėžti „tinkamai pagrįsti atvejai“, o taip yra būtent todėl, kad ji neteisingai aiškina to paties reglamento 55 straipsnio 1 dalį.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               56

               Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.

               57

               Kadangi Komisija bylą pralaimėjo, reikia iš jos priteisti bylinėjimosi išlaidas pagal Suomijos Respublikos reikalavimus.

               Remdamasis šiais motyvais,
               BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
               nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti 2013 m. gruodžio 12 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimą 2013/763/ES dėl valstybių narių patirtų tam tikrų išlaidų nefinansavimo Europos Sąjungos lėšomis iš Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus, Europos žemės ūkio garantijų fondo (EŽŪGF) ir Europos žemės ūkio fondo kaimo plėtrai (EŽŪFKP), kiek šiuo sprendimu atsisakoma Sąjungos lėšomis iš EŽŪFKP finansuoti tam tikras Suomijos Respublikos išlaidas, sudarančias 927827,58 EUR, dėl to, kad jos neatitinka Sąjungos taisyklių.

                           2.

                           Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Paskelbta 2015 m. gruodžio 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
                     Parašai.

            Turinys

                  Ginčo aplinkybės

                  Procesas ir šalių reikalavimai

                  Dėl teisės

                  Dėl bylos dalyko

                  Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies lingvistinio aiškinimo

                  Dėl antros pastraipos nukrypimo nuo bendros taisyklės

                  Dėl „tinkamai pagrįstų atvejų“ ir tinkamumo finansuoti „sąlygų“ ryšio

                  Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies teleologinio aiškinimo

                  Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies kontekstinio aiškinimo

                  Dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies aiškinimo atsižvelgiant į ankstesnes ir vėlesnes nuostatas

                  Išvada dėl Reglamento Nr. 1974/2006 55 straipsnio 1 dalies antros pastraipos aiškinimo

                  Dėl bylinėjimosi išlaidų


1989 m. lapkričio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-186/88.


title: 2010 m. liepos 1 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Ministero dell'Economia e delle Finanze ir Agenzia delle Entrate prieš Paolo Speranza.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte suprema di cassazione - Italija.#Netiesioginiai mokesčiai - Mokestis už įstatinio kapitalo padidinimą - Direktyvos 69/335/EEB 4 straipsnio 1 dalies c punktas - Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apmokestinama bendrovės įstatinio kapitalo padidinimo registracija - Solidarus bendrovės, kurios kapitalas didinamas, ir notaro apmokestinimas - Faktinio kapitalo įnašo nebuvimas - Įrodinėjimo būdų ribojimas.#Byla C-35/09.

text:
      Byla C‑35/09
      Ministero dell'Economia e delle Finanzeet Agenzia delle Entrate
      prieš
      Paolo Speranza
      (Corte suprema di cassazione prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Netiesioginiai mokesčiai – Mokestis už įstatinio kapitalo padidinimą – Direktyvos 69/335/EEB 4 straipsnio 1 dalies c punktas – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apmokestinama bendrovės įstatinio kapitalo padidinimo registracija – Solidarus bendrovės, kurios kapitalas didinamas, ir notaro apmokestinimas – Faktinio kapitalo įnašo nebuvimas – Įrodinėjimo būdų ribojimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai – Kapitalo bendrovėms taikomas
            kapitalo mokestis – Įstatinio kapitalo padidinimas
      (Tarybos direktyvos 69/335, iš dalies pakeistos Direktyva 85/303, 4 straipsnio 1 dalies c punktas ir 5 straipsnio 1 dalies
            a punktas)
      2.        Bendrijos teisė – Principai – Teisė į veiksmingą teisminę apsaugą
      3.        Mokesčių nuostatos – Teisės aktų suderinimas – Netiesioginiai pritraukto kapitalo mokesčiai – Kapitalo bendrovėms taikomas
            kapitalo mokestis – Įstatinio kapitalo padidinimas
      (Tarybos direktyva 69/335, iš dalies pakeista Direktyva 85/303)
      1.        Direktyvos Nr. 69/335 dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių, iš dalies pakeistos Direktyva Nr. 85/303, 4 straipsnio
         1 dalies c punktas ir 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiama valstybei narei apibrėžti
         bendrovės kapitalo padidinimo registracijos kaip momento, kada atsiranda apmokestinimo kapitalo mokesčiu priežastis, jei išlieka
         ryšys tarp minėto mokesčio surinkimo ir faktinio turto įnašo į bendrovę, kurios kapitalas didinimas. Jei registracijos momentu
         dar nebuvo padarytas faktinis turto įnašas ir nebuvo aišku, kad jis bus padarytas, suinteresuota valstybė narė negali reikalauti
         sumokėti kapitalo mokesčio, nes nėra aišku, ar minėtas įnašas tikrai bus padarytas.

      Todėl jei po kapitalo padidinimo registracijos, tačiau prieš sumokant kapitalo mokestį, paaiškėja, kad dėl sukčiavimo faktinis
         turto įnašas minėtos registracijos momentu iš tikrųjų nebuvo padarytas, ir aišku, kad jis nebus padarytas, negalima reikalauti
         sumokėti kapitalo mokesčio.

      (žr. 38, 48 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Veiksmingumo principas turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos faktinio įnašo,
         kuriuo nuspręsta padidinti bendrovės kapitalą, nebuvimą mokestinių ginčų teismuose galima įrodyti tik pateikiant galutinį
         civilines bylas nagrinėjančio teismo sprendimą, kuriuo registracija pripažįstama negaliojančia, vadinasi, kapitalo mokestis
         bet kuriuo atveju privalo būti sumokėtas ir jį susigrąžinti galima tik pateikus tokį minėto teismo sprendimą, nors, remiantis
         Direktyva 69/335 dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių, iš dalies pakeista Direktyva 85/303, negalima reikalauti
         sumokėti tokio kapitalo mokesčio, jei nėra padarytas faktinis įnašas. Kadangi mokestinių ginčų teismas negali atskirai pripažinti
         kapitalo padidinimo dokumento negaliojančiu ir todėl ieškinys mokestinių ginčų teismams, kuriuo siekiama neleisti susigrąžinti
         kapitalo mokesčio, yra visiškai neveiksmingas, nors dėl panašių ieškinių, pareikštų dėl kitų mokesčių, apmokestinamasis asmuo
         gali būti atleistas nuo pareigos mokėti nemokėtiną mokestį, dėl tokio reglamentavimo tampa neįmanoma arba bent jau pernelyg
         sudėtinga naudotis Direktyva 69/335 suteikiamomis teisėmis.

      (žr. 45–48 punktus ir rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Direktyva 69/335 dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių, iš dalies pakeista Direktyva 85/303, turi būti aiškinama
         taip, kad ji, kalbant apie kapitalo mokesčio sumokėjimą, nedraudžia valstybėms narėms numatyti įstatinio kapitalo padidinimo
         dokumentą surašiusio arba patvirtinusio ministerijos pareigūno solidarią atsakomybę, jei šis pareigūnas turi teisę pareikšti
         atgręžtinį reikalavimą įnašą gavusiai bendrovei.

      Direktyva 69/335 nesiekiama suderinti kapitalo mokesčio susigrąžinimo taisyklių ir ji iš principo nedraudžia numatyti solidarią
         minėto ministerijos pareigūno atsakomybę, kuri yra ir garantija, kad bendrovė, kurios kapitalas didinamas, įvykdys pareigą
         sumokėti mokestį, ir priemonė, skirta palengvinti kapitalo mokesčio surinkimą. Tačiau įtvirtinus solidarią ministerijos pareigūno
         pareigą mokėti kapitalo mokestį būtų viršijama tai, kas yra būtina minėtiems tikslams pasiekti, jei šis ministerijos pareigūnas
         neturėtų teisės pareikšti atgręžtinio reikalavimo įnašą gavusiai bendrovei.

      (žr. 52–54, 56, 58 punktus ir rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. liepos 1 d.(*)

      „Netiesioginiai mokesčiai – Mokestis už įstatinio kapitalo padidinimą – Direktyvos 69/335/EEB 4 straipsnio 1 dalies c punktas – Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apmokestinama bendrovės įstatinio kapitalo padidinimo registracija – Solidarus bendrovės, kurios kapitalas didinamas, ir notaro apmokestinimas – Faktinio kapitalo įnašo nebuvimas – Įrodinėjimo būdų ribojimas“
      Byloje C‑35/09
      dėl Corte suprema di cassazione (Italija) 2008 m. gruodžio 3 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2009 m. sausio 28 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Ministero dell’Economia e delle Finanze,
      Agenzia delle Entrate
      prieš
      Paolo Speranza,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
      generalinis advokatas J. Mazák,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. sausio 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        P. Speranza, atstovaujamo avvocati W. Viscardini ir G. Doná,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. Bruni, padedamos avvocati dello Stato P. Gentili ir D. Del Gaizo,

      –        Europos Komisijos, atstovaujamos A. Aresu ir M. Afonso,
      susipažinęs su 2010 m. kovo 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos Nr. 69/335/EEB dėl netiesioginių
         pritraukto kapitalo mokesčių (OL L 249 p. 25, pataisytas direktyvos pavadinimo vertimas; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 9 sk., 1 t., p. 11), iš dalies pakeistos 1985 m. birželio 10 d. Tarybos direktyva Nr. 85/303/EEB (OL L 156, p. 23; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 122; toliau – Direktyva 69/335), 4 straipsnio 1 dalies c punkto ir proporcingumo
         principo aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp ministero dell’Economia e delle Finanze bei Agenzia delle Entrate ir Padujos (Italija) notaro P. Speranza dėl Agenzia delle Entrate vietinės įstaigos Ufficio del Registro de Padoue pateikto reikalavimo sumokėti mokestį ir dėl solidaraus Padujoje buveinę turinčios bendrovės LEJA Srl (toliau − LEJA) bei P. Speranza apmokestinimo už minėtos bendrovės įstatinio kapitalo padidinimo registraciją.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      3        Direktyvos 69/335 1 straipsnyje numatyta, kad „valstybės narės apmokestina kapitalo įnašus į kapitalo bendroves mokesčiu,
         suderintu pagal 2−9 straipsnių nuostatas ir toliau vadinamu kapitalo mokesčiu“.

      4        Pagal šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies a punktą kapitalo bendrovėmis laikomos, be kita ko, bendrovės, įsteigtos pagal
         Italijos įstatymus ir vadinamos „società per azioni“ (akcinė bendrovė) ir „società a responsabilità limitata“ (uždaroji akcinė
         bendrovė).

      5        Šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalies c punkte numatyta, kad „kapitalo mokesčiu apmokestinamas <...> kapitalo bendrovės kapitalo
         padidinimas bet kokios rūšies turto įnašais“.

      6        Pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktą „mokestis apskaičiuojamas nuo <...> didinant (kapitalo bendrovės)
         kapitalą <...> dalyvių įnešto arba planuojamo įnešti bet kokios rūšies turto faktinės vertės, atėmus bendrovės prisiimtus
         įsipareigojimus ir patirtas išlaidas, susijusias su šiuo įnašu. Valstybės narės gali atidėti apmokestinimą kapitalo mokesčiu
         iki to laiko, kai toks įnašas padaromas“.

      7        Pagal Direktyvos 69/335 7 straipsnį apmokestinamieji sandoriai apmokestinami mokesčiu, kurio tarifas pagrindinės bylos aplinkybių
         metu negalėjo viršyti 1 %, išskyrus šios direktyvoje numatytas išimtis.

       Nacionalinės teisės aktai
      8        Pagal faktinių aplinkybių metu galiojusios 1986 m. balandžio 26 d. Respublikos Prezidento dekretu Nr. 131 (GURI, Nr. 99, paprastasis
         priedas, 1986 m. balandžio 30 d.) patvirtinto vieningo nuostatų registracijos mokesčio srityje dokumento (testo unico delle disposizioni concernenti la imposta di registro; toliau − vieningas dokumentas) redakcijos 1 straipsnį „registracijos mokestis taikomas <...> privalomai registruojamiems
         ir savanoriškai registracijai pateikiamiems dokumentams“.

      9        Pagal vieningo dokumento 2 straipsnį ir 27 straipsnio 5 dalį bei prie jo pridėtos tarifų lentelės Nr. 1 4 straipsnio a punkto
         5 papunktį patvirtinti kapitalo didinimo dokumentai privalo būti registruojami ir apmokestinami 1 % mokesčiu nuo sumos, kuria
         nuspręsta padidinti kapitalą.

      10      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina: kadangi registracijos mokestis yra mokestis už dokumentus,
         tai, kad kapitalo įnašas buvo atliktas, ar ne, nevaidina jokio vaidmens apmokestinimo tikslais.

      11      Pagal vieningo dokumento 38 straipsnį kapitalo padidinimo dokumento negaliojimas arba galimybė jį panaikinti neatleidžia nuo
         pareigos sumokėti mokestį ir, jeigu jis sumokėtas, gali būti grąžintas, tik jei dokumentas galutiniu civilines bylas nagrinėjančio
         teismo sprendimu pripažįstamas negaliojančiu ar panaikinamas remiantis nuo šalių nepriklausančiais pagrindais. Todėl mokestinių
         ginčų teismas negali atskirai pripažinti dokumentą negaliojančiu, kaip tai bendrai šio teismo atžvilgiu numatyta 1992 m. gruodžio
         31 d. Įstatyminio dekreto Nr. 546 dėl nuostatų, susijusių su mokestiniu procesu pagal 1991 m. gruodžio 30 d. įstatymo Nr. 413
         30 straipsnio pagrindu vyriausybei suteiktus įgaliojimus (disposizioni sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art. 30 della legge 30 dicembre
            1991, n. 413; GURI, Nr. 9, paprastasis priedas, 1993 m. sausio 13 d.), 2 straipsnio 3 dalyje.

      12      Pagal vieningo dokumento 57 straipsnio 1 ir 2 dalis, be bendrovės, kurios kapitalas buvo padidintas, solidariai mokestį turi
         mokėti ir protokolą parengęs ministerijos pareigūnas.

      13      Corte suprema di cassazione teigimu, iš 1913 m. vasario 16 d. Įstatymo Nr. 89 dėl notarų darbo organizavimo ir notariato archyvų (legge n. 89, sull’ordinamento del notariato e degli archivi notarini; Gazzetta ufficiale, Nr. 55, 1913 m. kovo 7 d.) 27 straipsnio išplaukia, kad notaras, gavęs prašymą, privalo vykdyti savo funkcijas.

      14      Šio įstatymo 28 straipsniu leidžiama notarui atsisakyti surašyti bet kokį prašomą dokumentą, „jei šalys nesumoka mokesčių,
         honoraro ir su dokumentu susijusių išlaidų sumos“.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      1993 m. liepos 30 d. LEJA narių susirinkime buvo nuspręsta pertvarkyti šią bendrovę į akcinę bendrovę ir padidinti įstatinį
         kapitalą nuo 20 000 000 ITL (maždaug 10 329 eurų) iki 58 400 000 000 ITL (maždaug 30 161 083 eurų).

      16      Šio susirinkimo protokolą gavo notaras P. Speranza. Šiame protokole pažymima, kad viena iš LEJA narių − Tecnoitalia Srl − sutiko dėl visos dalies, kuria nuspręsta padidinti kapitalą įnešant bendrovės Lama dd, įtrauktos į Koperio teismo (Slovėnija) registrą, 6 244 akcijų. Jų vertė, remiantis Padujos teismo paskirto specialisto įvertinimo
         ekspertize, lygi 58 380 000 000 ITL (apytiksliai 30 150 754 eurai).

      17      Corte d’appello di Venezia patvirtinus sprendimą, kapitalo padidinimas buvo apmokestintas proporcingu tarifu, numatytu atitinkamuose nacionalinės teisės
         aktuose, ir Ufficio del Registro de Padoue įteikė LEJA ir notarui P. Speranza reikalavimą sumokėti 578 102 000 ITL (maždaug 298 565 eurų) mokestį.

      18      Notaras apskundė šį reikalavimą sumokėti mokestį kompetentingam pirmosios instancijos mokestinių ginčų teismui, kuris skundą
         atmetė. Apeliacinės instancijos teismas pakeitė minėto teismo sprendimą.

      19      Ministero dell’Economia e delle Finanze ir Agenzia delle Entrate, remdamosi daugelio vieningo dokumento nuostatų pažeidimais ir klaidingu jų taikymu, pateikė kasacinį skundą dėl apeliacinėje
         instancijoje priimto sprendimo.

      20      P. Speranza tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo kapitalo padidinimo nebuvo, nes Tecnoitalia Srl niekada neturėjo galimybės įnešti Lama dd akcijas ir tai, be to, sukėlė LEJA nemokumą. Be to, jis tvirtina, kad nacionalinės teisės nuostatos prieštarauja Direktyvai 69/335,
         nes, pirma, jose, būtent esančiose registracijos mokestį reglamentuojančiuose teisės aktuose, numatyta galimybė apmokestinti
         kapitalo padidinimą, nepaisant to, kad realiai įnašų nebuvo, ir, antra, numatyta notarinį dokumentą surašiusio notaro solidari
         pareiga.

      21      Corte suprema di cassazione mano, kad, remiantis nacionalinės teisės aktais, reikėtų patenkinti ministero dell’Economia e delle Finanze ir Agenzia delle Entrate pateiktą kasacinį skundą.

      22      Atsižvelgdamas į teiginį, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas registracijos mokestis turi būti traktuojamas kaip „kapitalo
         mokestis“ Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies c punkto prasme, ir, antra, kad prie vieningo dokumento pridėtos tarifų
         lentelės Nr. 1 4 straipsnio a punkto 5 papunktyje, skaitomame kartu su jos 38 straipsniu, numatyta, jog mokesčiu apmokestinamas
         paprasčiausias sprendimas padidinti kapitalą, neatsižvelgiant į jo vykdymą ir galiojimą, Corte suprema di cassazione abejoja dėl nacionalinės teisės nuostatų suderinamumo su Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies c punktu.

      23      Jam kyla tokios pačios abejonės dėl vieningo dokumento 57 straipsnio suderinamumo, nes jame numatyta, kad notarinį dokumentą
         parengęs notaras privalo solidariai mokėti mokestį.

      24      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad jei solidari notaro atsakomybė turi būti vertinama
         kaip suderinama su Direktyva 69/335, jo, kaip su ginču tarp suinteresuotos įmonės ir mokesčių administratoriaus nesusijusio
         asmens, turimų gynybos priemonių gali nepakakti.

      25      Esant šioms aplinkybėms Corte suprema di cassazione nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvos (69/335) 4 straipsnio 1 dalies c punktas, pagal kurį kapitalo mokesčiu apmokestinamas kapitalo bendrovės įstatinio
         kapitalo padidinimas bet kokios rūšies turto įnašais, turi būti aiškinamas taip, jog apmokestinamas turi būti realus įnašas,
         o ne paprastas sprendimas padidinti kapitalą, kuris iš esmės nebuvo įvykdytas?

      2.      Ar Direktyvos (69/335) 4 straipsnio 1 dalies c punktą reikia aiškinti taip, kad mokestis turi būti taikomas tik bendrovei,
         kurios kapitalas padidinamas, o ne ministerijos pareigūnui, kuris surašo arba patvirtina kapitalo padidinimo dokumentą?

      3.      Bet kuriuo atveju, ar gynybos priemonės, kurios Italijos teisės aktuose numatytos ministerijos pareigūnui, atitinka proporcingumo
         principą atsižvelgiant į tai, kad pagal (vieningo dokumento) 38 straipsnį sprendimo padidinti kapitalą negaliojimas arba panaikinimo
         galimybė yra nesvarbūs ir kad sumokėtą mokestį susigrąžinti galima tik civilines bylas nagrinėjančio teismo sprendimui, kuriuo
         padidinimą patvirtinantis dokumentas pripažįstamas negaliojančiu arba panaikinamas, tapus galutiniu?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl trečiojo klausimo priimtinumo
      26      Italijos vyriausybė abejoja dėl Teisingumo Teismo kompetencijos atsakyti į trečiąjį klausimą, susijusį su proporcingumo principo
         laikymusi.

      27      Šios vyriausybės teigimu, kalbant apie bendrąjį iš EB sutarties kilusį principą, Teisingumo Teismo galėtų būti prašoma išaiškinti
         jo apimtį tik bylose, susijusiose su užsienio elementą turinčiomis situacijomis. Tačiau pagrindinės bylos aplinkybės susijusios
         tik su vidaus situacija. Todėl proporcingumo principas neturėtų sudaryti kliūčių taikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės
         teisės nuostatų, o Teisingumo Teismas nėra kompetentingas priimti sprendimą dėl bylos esmės.

      28      Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad, kaip išplaukia ir iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, reikalavimai, kylantys
         iš Sąjungos teisinėje sistemoje pripažintų bendrųjų principų apsaugos, taip pat privalomi valstybėms narėms, kai jos įgyvendina
         Sąjungos teisės aktus, ir todėl jos, kiek įmanoma, turi tuos teisės aktus taikyti minėtų reikalavimų nepažeidžiančiomis sąlygomis
         (2006 m. birželio 27 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą, C‑540/03, Rink. p. I‑5769, 105 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      29      Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas proporcingumo principu remiasi pasekmių, kurios atsiranda
         vieningo dokumento 38 straipsnį taikant pagrindinės bylos aplinkybėms, atžvilgiu. Akivaizdu, kad vieningu dokumentu, ypač
         jo 1, 2, 10, 13, 14, 27, 38 ir 57 straipsniais, siekiama perkelti Direktyvą 69/335 į Italijos teisę.

      30      Todėl, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi proporcingumo principu Italijos Respublikos
         Direktyvos 69/335 įgyvendinimo srityje, trečiasis klausimas yra priimtinas.

       Dėl pirmojo ir trečiojo klausimų
      31      Savo pirmuoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
         iš esmės klausia, ar Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies c punktas draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos kapitalo
         mokesčiu apmokestinama bendrovės kapitalo padidinimo registracija, ir ar proporcingumo principas draudžia nacionalinės teisės
         aktus, pagal kuriuos faktinio įnašo, kuriuo didinamas minėtas kapitalas, nebuvimą mokestinių ginčų teismuose galima įrodyti
         tik pateikiant galutinį civilines bylas nagrinėjančio teismo sprendimą, kuriuo registracija pripažįstama negaliojančia arba
         panaikinama, vadinasi, kapitalo mokestis bet kuriuo atveju privalo būti sumokėtas ir jį susigrąžinti galima tik pateikus tokį
         šio teismo sprendimą.

      32      Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad apmokestinimą kapitalo mokesčiu sukeliantis įvykis yra pats turto įnašas, kuriuo
         padidinamas bendrovės įstatinis kapitalas, o ne koks nors kitoks sandoris arba formalumas (2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Aro Tubi Trafilerie, C‑46/04, Rink. p. I‑3009, 27 punktas).

      33      Tačiau Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies c punkte ir 5 straipsnio 1 dalies
         a punkte nepatikslinama, kada atsiranda apmokestinimą kapitalo mokesčiu sukeliantis įvykis (2002 m. spalio 17 d. Sprendimo
         ESTAG, C‑339/99, Rink. p. I‑8837, 49 punktas).

      34      Kadangi minėtos direktyvos 5 straipsnio 1 dalies a punktu leidžiama apmokestinti kapitalo mokesčiu dalyvių įneštą arba planuojamą
         įnešti turtą ir atidėti tokį apmokestinimą galima iki to laiko, kai toks įnašas faktiškai padaromas, valstybės narės gali
         reikalauti sumokėti šį mokestį po to, kai turtas faktiškai įnešamas, arba turto įnešimo momentu, arba net prieš šį įnašą,
         jeigu jis tikrai bus įneštas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo ESTAG 50 punktą).

      35      Iš to matyti, kad Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies c punktu nedraudžiama valstybėms narėms apibrėžti bendrovės kapitalo
         padidinimo registracijos kaip momento, kada atsiranda apmokestinimą kapitalo mokesčiu sukeliantis įvykis, jei išlieka ryšys
         tarp minėto mokesčio surinkimo ir faktinio turto įnašo į bendrovę, kuri gauna įnašą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo ESTAG 49 ir 50 punktus).

      36      Jei padidinimo registracijos momentu dar nebuvo faktiškai įneštas turtas ir nėra aišku, kad tikrai tai bus atlikta, suinteresuota
         valstybė narė negali reikalauti sumokėti kapitalo mokestį, kol nėra aišku, kad minėtas įnašas tikrai bus įneštas (šiuo klausimu
         žr. minėto Sprendimo ESTAG 50 ir 51 punktus).

      37      Šiuo atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad iš registruojant LEJA kapitalo padidinimą pateiktų
         dokumentinių įrodymų, pagrindžiančių registracijos paraišką, galima daryti išvadą, jog turto įnašas jau buvo padarytas arba
         bent jau buvo aišku, kad jis tikrai bus padarytas.

      38      Tačiau iš šios bylos medžiagos taip pat matyti, kad vėliau, prieš sumokant minėtą mokestį, paaiškėjo, jog dėl sukčiavimo faktinis
         turto įnašas minėtos registracijos momentu iš tikrųjų nebuvo padarytas ir buvo aišku, kad jis nebus padarytas. Todėl, esant
         tokioms aplinkybėms ir atsižvelgiant į argumentus, išdėstytus šio sprendimo 32, 34 ir 36 punktuose, nebuvo galima reikalauti
         sumokėti kapitalo mokestį.

      39      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad, remiantis vieningo dokumento 38 straipsniu, kadangi
         buvo parengtas įnašo registracijos dokumentas, kapitalo mokestis bet kuriuo atveju privalo būti sumokėtas ir jį galima susigrąžinti
         tik pateikus mokestinių ginčų teismui galutinį civilines bylas nagrinėjančio teismo sprendimą, kuriuo šis dokumentas pripažįstamas
         negaliojančiu.

      40      Remiantis šio sprendimo 32, 34 ir 36 punktuose nurodytais argumentais, būtent ta aplinkybe, kad reikalauti sumokėti kapitalo
         mokestį galima tik tada, kai yra aišku, jog vėliau tikrai bus įneštas turtas, Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies c punktas
         ir 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia tokius nacionalinės teisės aktus.

      41      Šiuo požiūriu, nors Italijos vyriausybė teisingai tvirtina, kad Direktyva 69/335 niekaip nesusijusi su tuo, kaip valstybės
         narės organizuoja savo mokestinių ginčų teismų įgaliojimus ir procedūrą, taikytiną juose pareikštiems ieškiniams, vis dėlto,
         remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, dėl valstybės narės vidaus teisės sistemoje numatytų procesinių taisyklių
         naudojimasis pagal Sąjungos teisės sistemą suteikiamomis teisėmis neturi tapti neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo
         principas) (žr., be kita ko, 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo Barth, C‑542/08, Rink. p. I‑0000, 17 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      42      Veiksmingumo reikalavimas išreiškia bendrąją valstybių narių pareigą užtikrinti iš Sąjungos teisės asmenims kylančių teisių
         teisminę gynybą. Šie reikalavimai galioja ir nustatant teismus, turinčius kompetenciją nagrinėti šia teise grindžiamus ieškinius,
         ir apibrėžiant procesines taisykles (šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 18 d. Sprendimo Alassini ir kt., C‑317/08–C‑320/08, Rink. p. I‑0000, 49 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      43      Teisingumo Teismas patikslino, kad kiekviena byla, kurioje kyla klausimas, ar dėl nacionalinės proceso teisės nuostatos Sąjungos
         teisę taikyti tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga, turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į šios nuostatos vaidmenį visame
         procese, jo eigą ir ypatumus įvairiose nacionalinėse instancijose (2009 m. spalio 6 d. Sprendimo Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, Rink. p. I‑0000, 39 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).

      44      Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad, remiantis 1992 m. gruodžio 31 d. Įstatyminio
         dekreto Nr. 546 2 straipsnio 3 dalimi, mokestinių ginčų teismai bendrai kompetetingi atskirai pripažinti dokumentus negaliojančiais.
         Atrodo, kad dėl šio dokumentų pripažinimo negaliojančiais apmokestinamiesiems asmenims sudaromos sąlygos išvengti mokesčio,
         nes nebėra prievolės jį sumokėti.

      45      Tačiau, kalbant apie kapitalo mokestį, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad mokestinių ginčų teismas negali
         atskirai pripažinti dokumentą negaliojančiu, nes dokumento, kuriuo registruojamas įnašas, negaliojimas arba galimybė jį panaikinti,
         remiantis vieningo dokumento 38 straipsniu, neatleidžia apmokestinamojo asmens nuo pareigos sumokėti nagrinėjamą mokestį.

      46      Iš to darytina išvada, kad esant tokioms aplinkybėms, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, Italijos mokestinių ginčų teisme
         pareikštas ieškinys, kuriuo siekiama neleisti susigrąžinti kapitalo mokestį, kurį, remiantis Direktyva 69/335, negali būti
         reikalaujama sumokėti, yra, priešingai nei tvirtina Italijos vyriausybė, visiškai neveiksmingas, nors prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikusio teismo nurodytomis bendromis procesinėmis aplinkybėmis dėl panašių ieškinių, pareikštų dėl kitų mokesčių,
         apmokestinamasis asmuo gali būti atleistas nuo pareigos mokėti nemokėtiną mokestį.

      47      Todėl reikia manyti, kaip teisingai tvirtina P. Speranza ir Europos Komisija, kad dėl nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos
         faktinio įnašo, kuriuo nuspręsta padidinti bendrovės kapitalą, nebuvimą mokestinių ginčų teismuose galima įrodyti tik pateikiant
         galutinį civilines bylas nagrinėjančio teismo sprendimą, kuriuo registracija pripažįstama negaliojančia arba panaikinama,
         vadinasi, kapitalo mokestis bet kuriuo atveju privalo būti sumokėtas ir jį susigrąžinti galima tik pateikus tokį šio teismo
         sprendimą, naudojimasis pagal Direktyvą 69/335 suteikiamomis teisėmis tampa neįmanomas arba bent jau pernelyg sudėtingas.

      48      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir nesant būtinybės aiškinti proporcingumo principo į pirmąjį ir trečiąjį klausimus reikia
         atsakyti taip: Direktyvos 69/335 4 straipsnio 1 dalies c punktas ir 5 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinami taip,
         kad jais nedraudžiama valstybei narei apibrėžti bendrovės kapitalo padidinimo registracijos kaip momento, kada atsiranda apmokestinimą
         kapitalo mokesčiu sukeliantis įvykis, jei išlieka ryšys tarp minėto mokesčio surinkimo ir faktinio turto įnašo į bendrovę,
         kurios kapitalas didinimas. Jei registracijos momentu dar nebuvo faktiškai įneštas turtas ir nebuvo aišku, kad tikrai tai
         bus padaryta, suinteresuota valstybė narė negali reikalauti sumokėti kapitalo mokestį, kol nėra aišku, kad minėtas įnašas
         tikrai bus įneštas. Veiksmingumo principas turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal kuriuos
         faktinio įnašo, kuriuo nuspręsta padidinti bendrovės kapitalą, nebuvimą mokestinių ginčų teismuose galima įrodyti tik pateikiant
         galutinį civilines bylas nagrinėjančio teismo sprendimą, kuriuo registracija pripažįstama negaliojančia, vadinasi, kapitalo
         mokestis bet kuriuo atveju privalo būti sumokėtas ir jį susigrąžinti galima tik pateikus tokį minėto teismo sprendimą.

       Dėl antrojo klausimo
      49      Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 69/335 4 straipsnio
         1 dalies c punktu draudžiama reikalauti, kad kapitalo mokestį mokėtų ne tik bendrovė, kurios kapitalas didinamas, bet ir ministerijos
         pareigūnas, kuris surašo arba patvirtina įstatinio kapitalo padidinimo dokumentą.

      50      Iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad pagal Direktyvos 69/335 struktūrą ir sistemą kapitalo mokestis renkamas iš kapitalo
         bendrovės, kuri yra aptariamo įnašo gavėja. Ja paprastai yra bendrovė, kuriai fiziškai perduodamos nagrinėjamos lėšos ar suteikiamos
         paslaugos. Tik išimtiniais atvejais galėtų būti kitaip ir reikėtų nustatyti „tikrąjį (nagrinėjamų lėšų ar suteiktų paslaugų)
         gavėją“ (2006 m. sausio 12 d. Sprendimo Senior Engineering Investments, C‑494/03, Rink. p. I‑525, 25 punktas).

      51      Be to, iš šios struktūros ir sistemos taip pat išplaukia, kad valstybės narės negali nuo kapitalo mokesčio atleisti bendrovės,
         kurios kapitalas didinamas, minėtos direktyvos 6–9 ir 11 straipsniuose numatytais atvejais.

      52      Tačiau, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 38, 39 ir 47 punktuose, Direktyva 69/335 nesiekiama suderinti kapitalo
         mokesčio susigrąžinimo taisyklių, skirtų užtikrinti mokesčio mokėtojo prievolės sumokėti mokestį įvykdymą ir palengvinti šio
         mokesčio surinkimą.

      53      Laikytina, kad solidari ministerijos pareigūno, surašiusio arba patvirtinusio bendrovės įstatinio kapitalo padidinimą, atsakomybė
         yra tiek bendrovės, kurios kapitalas didinamas, prievolės sumokėti mokestį įvykdymo garantija, tiek priemonė, skirta palengvinti
         kapitalo mokesčio surinkimą.

      54      Iš to išplaukia, kad Direktyva 69/335 iš principo nedraudžia valstybėms narėms numatyti ministerijos pareigūno, surašiusio
         arba patvirtinusio įstatinio kapitalo padidinimo dokumentą, atsakomybę.

      55      Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 50 ir 51 punktų, kapitalo mokestis renkamas iš kapitalo bendrovės, kuri yra nagrinėjamo
         įnašo gavėja, nes valstybės narės negali nuo kapitalo mokesčio atleisti bendrovės, kurios kapitalas didinamas, minėtos direktyvos
         6–9 ir 11 straipsniuose numatytais atvejais.

      56      Solidarios ministerijos pareigūno pareigos mokėti kapitalo mokestį įtvirtinimu būtų viršijama tai, kas yra būtina šio sprendimo
         53 ir 54 punktuose nurodytiems tikslams pasiekti, jei šis pareigūnas neturėtų teisės pareikšti atgręžtinio reikalavimo įnašą
         gavusiai bendrovei.

      57      Šiuo atveju iš bylos medžiagos išplaukia, pirma, kad 1913 m. vasario 16 d. Įstatymo Nr. 89 28 straipsniu leidžiama notarui
         atsisakyti surašyti bet kokį jo prašomą dokumentą, jei šalys jam nesumoka mokesčių, honoraro ir su dokumentu susijusių išlaidų
         sumos, ir, antra, kad notaras turi teisę pareikšti atgręžtinį reikalavimą įnašą gavusiai bendrovei.

      58      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 69/335 turi būti aiškinama kaip
         nedraudžianti valstybėms narėms numatyti ministerijos pareigūno, surašiusio arba patvirtinusio įstatinio kapitalo padidinimo
         dokumentą, solidarią atsakomybę, jei šis pareigūnas turi teisę pareikšti atgręžtinį reikalavimą įnašą gavusiai bendrovei.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      59      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos Nr. 69/335/EEB dėl netiesioginių pritraukto kapitalo mokesčių, iš dalies pakeistos
            1985 m. birželio 10 d. Tarybos direktyva Nr. 85/303/EEB, 4 straipsnio 1 dalies c punktas ir 5 straipsnio 1 dalies a punktas
            turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiama valstybei narei apibrėžti bendrovės kapitalo padidinimo registracijos kaip
            momento, kada atsiranda apmokestinimo kapitalo mokesčiu priežastis, jei išlieka ryšys tarp minėto mokesčio surinkimo ir faktinio
            turto įnašo į bendrovę, kurios kapitalas didinimas. Jei registracijos momentu dar nebuvo padarytas faktinis turto įnašas ir
            nebuvo aišku, kad jis bus padarytas, suinteresuota valstybė narė negali reikalauti sumokėti kapitalo mokestį, nes nėra aišku,
            ar minėtas įnašas tikrai bus įneštas. Veiksmingumo principas turi būti aiškinamas taip, kad jis draudžia nacionalinės teisės
            aktus, kurie bendrovei nusprendus padidinti kapitalą faktinio įnašo nebuvimo įrodinėjimą mokesčių teismuose sieja tik su įsigaliojusiu
            teismo sprendimu, kuriuo registracija pripažįstama negaliojančia arba panaikinama, nes kapitalo mokestis bet kuriuo atveju
            privalo būti sumokėtas ir jį susigrąžinti galima tik priėmus tokį teismo sprendimą.
      2.      Direktyva 69/335, iš dalies pakeista Direktyva 85/303, turi būti aiškinama taip, kad ji nedraudžia valstybėms narėms numatyti
            ministerijos pareigūno, surašiusio arba patvirtinusio įstatinio kapitalo padidinimo dokumentą, solidarią atsakomybę, jei šis
            pareigūnas turi teisę pareikšti atgręžtinį reikalavimą įnašą gavusiai bendrovei.
      Parašai.
      * Proceso kalba: italų.


1971 m. lapkričio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Béguelin Import Co. prieš S.A.G.L. Import Export. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de commerce de Nice - Prancūzija. # Byla 22-71.


1984 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Charles Lux prieš Europos Bendrijų Audito Rūmus. # Pareigūnas - Tarnybos interesas. # Byla 69/83.


2001 m. spalio 16 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Portugalijos Respubliką. # Direktyvos 90/388/EEB ir 96/19/EB. # Byla C-429/99.


title: 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Mark Alemo‑Herron ir kt. prieš Parkwood Leisure Ltd.#Supreme Court of the United Kingdom prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Įmonių perdavimas – Direktyva 2001/23/EB – Darbuotojų teisių apsauga – Perdavimo momentu perdavėjui ir darbuotojui taikoma kolektyvinė sutartis.#Byla C-426/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-426/11
            dėl Supreme Court of the United Kingdom  (Jungtinė Karalystė) 2011 m. rugpjūčio 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. rugpjūčio 12 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Mark Alemo-Herron ir kt.
            prieš
            Parkwood Leisure Ltd
            TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
            kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininko pareigas einanti R. Silva de Lapuerta, teisėjai K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský (pranešėjas) ir D. Šváby,
            generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
            posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. rugsėjo 20 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – M. Alemo-Herron ir kt., atstovaujamų baristerio T. Linden ir advokatės L. Prince,
            – Parkwood Leisure Ltd , atstovaujamos QC A. Lynch,
            – Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos H. Walker,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos G. Rozet ir J. Enegren,
            susipažinęs su 2013 m. vasario 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 82, 2001, p. 16; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 98) 3 straipsnio išaiškinimu.
            2. Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp M. Alemo-Herron ir kt. ir Parkwood Leisure Ltd  (toliau – Parkwood ) dėl kolektyvinės sutarties taikymo.
            Teisinis pagrindas
            Sąjungos teisė
            3. Direktyva 2001/23 kodifikavo 1977 m. vasario 14 d. Tarybos direktyvą 77/187/EEB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (OL L 61, p. 26), iš dalies pakeistą 1998 m. birželio 29 d. Tarybos direktyva 98/50/EB (OL L 201, p. 88, toliau – Direktyva 77/187).
            4. Direktyvos 2001/83 3 straipsnio 1–3 dalyse numatyta:
            „1. Perdavėjo teisės ir pareigos, kylančios iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną, yra perduodamos perėmėjui.
            Valstybės narės gali nustatyti, kad po perdavimo dienos perdavėjas ir perėmėjas yra solidariai atsakingi už įsipareigojimus, iki perdavimo dienos kilusius iš darbo sutarties arba darbo santykių, galiojančių perdavimo dieną.
            2. Valstybės narės gali imtis atitinkamų priemonių, garantuojančių, kad perdavėjas praneš perėmėjui apie visas teises ir pareigas, kurios perėmėjui bus perduotos pagal šį straipsnį, jei perdavimo metu perdavėjas žinojo arba turėjo žinoti apie tas teises ir pareigas. Jeigu perdavėjas nepranešė perėmėjui apie tokią teisę ar pareigą, tai neturi įtakos tokios teisės ar pareigos perdavimui ir su ta teise ar pareiga susijusioms darbuotojų teisėms perėmėjo ir (arba) perdavėjo atžvilgiu.
            3. Po perdavimo perėmėjas ir toliau vykdo kolektyvinės sutarties nuostatas ir sąlygas pagal tas pačias minėtose sutartyse perdavėjui taikomas sąlygas iki kolektyvinės sutarties pabaigos arba kitos kolektyvinės sutarties įsigaliojimo arba taikymo.
            Valstybės narės gali apriboti tokių nuostatų ir sąlygų vykdymo laikotarpį, tačiau jis negali būti trumpesnis kaip vieneri metai.“
            5. Pagal šios direktyvos 8 straipsnį:
            „Ši direktyva nedaro poveikio valstybių narių teisei taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus arba skatinti ar leisti sudarinėti darbuotojams palankesnes kolektyvines sutartis arba susitarimus tarp socialinių partnerių.“
            Jungtinės Karalystės teisė
            6. Direktyva 77/187 į Jungtinės Karalystės teisę buvo perkelta 1981 m. Įmonių perdavimo (Darbuotojų apsaugos) nuostatais ( Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations 1981 , toliau – TUPE).
            7. TUPE 5 straipsnio 2 dalies a punkte, kuriuo perkeliama Direktyvos 2001/23 3 straipsnio 2 dalis, numatyta:
            „Visi perdavėjo įgaliojimai, teisės, pareigos ir atsakomybė, išplaukiantys iš tokios sutarties ar su ja susiję, pagal šiuos Nuostatus perduodami perėmėjui.“
            8. Pagal nacionalinę teisę šalys turi galimybę į sutartį įtraukti sąlygą, numatančią, kad darbuotojo atlyginimą periodiškai nustato trečioji šalis, kaip antai National Joint Council for Local Governement Services  (toliau – NJC), o darbdavys nėra jos narys ir neturi joje atstovo. Pagal Jungtinėje Karalystėje socialinių partnerių santykius reglamentuojančią tvarką preziumuojama, kad tokio tipo kolektyvinis susitarimas šalių neįpareigoja, nebent šalys būtų numačiusios kitaip. Todėl tokio kolektyvinio susitarimo nuostatos gali įsigalioti kaip tarp darbdavio ir darbuotojo sudarytos individualios darbo sutarties sąlygos. To galima pasiekti, kaip šiuo atveju, į sutartį įtraukiant sąlygą, kad darbuotojui taikomos sąlygos, dėl kurių susitarė darbdavys ir profesinė sąjunga arba susiderėjo kitas subjektas, kaip antai NJC. Įtraukus tokias sąlygas į sutartį jos įsigalioja kaip darbo sutarties sąlygos.
            Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
            9. 2002 m. viena iš Londono savivaldybių Lewisham London Borough Council  (toliau – Lewisham ) perdavė „laisvalaikio“ įmonę CCL Limited  (toliau – CCL) privataus sektoriaus įmonei, kuri perėmė šios įmonės darbuotojus. 2004 m. gegužės mėn. CCL perdavė šią įmonę Parkwood , taip pat privataus sektoriaus įmonei.
            10. Tuo metu, kai „laisvalaikio“ įmonė priklausė Lewisham , dėl darbo sąlygų, nustatytų tarp jos ir darbuotojų sudarytose darbo sutartyse buvo deramasi NCJ, vietos viešojo sektoriaus kolektyvinių derybų subjekte. NJC suderėtos kolektyvinės sutartys buvo privalomos ne pagal teisės aktus, bet pagal atitinkamoje darbo sutartyje numatytą sutarties sąlygą, kurioje nustatyta:
            „Darbo [ Lewisham ] laikotarpiu Jūsų darbo sąlygos atitinka kolektyvinius susitarimus, dėl kurių periodiškai derasi NJC, papildytus [ Lewisham ] derybų komitetų vietos lygmeniu pasiektais susitarimais.“
            11. „Laisvalaikio“ įmonę perduodant CCL įmonei, buvo taikoma NJC kolektyvinė sutartis, galiojusi nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2004 m. kovo 31 dienos. Šią laisvalaikio įmonę eksploatuojanti įmonė buvo perduota Parkwood 2004 m. gegužės mėn.
            12. Parkwood nedalyvauja NJC; bet kuriuo atveju ji negalėtų to daryti, nes yra privati įmonė, nesusijusi su viešąja valdžia.
            13. 2004 m. birželio mėn. NJC pasiekė naują susitarimą, kuris įsigaliojo atgaline data nuo 2004 m. balandžio 1 d. ir galiojo iki 2007 m. kovo 31 dienos. Taigi, susitarimas sudarytas aptariamą įmonę jau perdavus Parkwood.  Todėl Parkwood padarė išvadą, kad naujas susitarimas jai neprivalomas, ir apie tai pranešė savo darbuotojams, kuriems atsisakė padidinti darbo užmokestį, kaip buvo susitarusi NJC, už laikotarpį nuo 2004 m. balandžio mėn. iki 2007 m. balandžio mėn.
            14. Dėl Parkwood  atsisakymo laikytis NJC sudarytų susitarimų darbuotojai pareiškė ieškinį Employment Tribunal , kuris buvo atmestas 2008 metais. Tada jie šį sprendimą apskundė Employment Appeal Tribunal , kuris 2009 m. sausio 12 d. patenkino jų ieškinį. Parkwood šio teismo sprendimą apskundė Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) .
            15. 2010 m. sausio 29 d. šis teismas patenkino Parkwood pateiktą skundą ir paliko galioti Employment Tribunal sprendimą, kuriuo atmesti ieškovų pagrindinėje byloje reikalavimai. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nusprendė, kad, atsižvelgiant į 2006 m. kovo 9 d. Sprendimą Werhof (C-499/04, Rink. p. I-2397), pagal Direktyvos 77/187 3 straipsnio 1 dalį perėmėjui nėra privalomas joks kolektyvinis susitarimas, sudarytas po įmonės perdavimo.
            16. Ieškovai pagrindinėje byloje Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) sprendimą apskundė Jungtinės Karalystės Supreme Court , kuris nusprendė pateikti Teisingumo Teismui tam tikrus klausimus dėl Direktyvos 2001/23 aiškinimo ir poveikio. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš tiesų mano, kad klausimas, į kurį Teisingumo Teismas turėjo atsakyti minėtame Sprendime Werhof , nėra identiškas tam, kurį reikia išspręsti pagrindinėje byloje.
            17. Šiuo atžvilgiu jis tvirtina, kad Vokietijos teisėje, nagrinėjamoje byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas Werhof , darbuotojams po įmonės ar verslo perdavimo teikiama apsauga aiškinama „statiškai“. Pagal šią teisę darbo sutarties dalimi tampa tik tokio turinio kolektyvinio susitarimo taisyklės, kokios jos buvo verslo perdavimo metu, ir po perdavimo jos nėra keičiamos.
            18. Taigi, pagrindinėje byloje keliamas klausimas, ar valstybei narei draudžiama įmonės ar verslo perdavimo atveju darbuotojams pagal nacionalinę sutarčių teisę suteikti „dinamišką“ apsaugą, t. y. apsaugą, pagal kurią perėmėjo atžvilgiu būtų galima remtis ne tik aptariamo perdavimo metu galiojančiomis kolektyvinėmis sutartimis, bet ir sudarytomis po šio perdavimo.
            19. Šiomis aplinkybėmis Jungtinės Karalystės Supreme Court  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
            „1. Ar, kaip nagrinėjamu atveju, kai darbuotojas perdavėjo atžvilgiu turi sutartinę teisę naudotis sąlygomis, dėl kurių periodiškai derasi ir susitaria trečioji šalis – kolektyvinių derybų subjektas, ir pagal nacionalinius įstatymus tokia teisė, esant darbuotojo ir darbdavio perdavėjo santykiams, pripažinta ne statiška, o dinamiška, pagal [Direktyvos 2001/23] 3 straipsnį, aiškinamą atsižvelgiant į [minėtą Sprendimą Werhof ]:
            a) reikalaujama, kad vykdant atitinkamą perdavimą, kuriam ši direktyva taikoma, tokia teisė būtų apsaugota ir ja būtų galima remtis perėmėjo atžvilgiu;
            ar
            b) leidžiama nacionaliniams teismams nuspręsti, kad vykdant atitinkamą perdavimą, kuriam ši direktyva taikoma, tokia teisė yra saugoma ir ja galima remtis perėmėjo atžvilgiu;
            ar
            c) draudžiama nacionaliniams teismams nuspręsti, kad vykdant atitinkamą perleidimą, kuriam ši direktyva taikoma, tokia teisė yra saugoma ir ja galima remtis perėmėjo atžvilgiu?
            2. Ar tokiomis aplinkybėmis, kai valstybė narė įvykdė įsipareigojimus įgyvendinti Direktyvos 2001/23 3 straipsniu numatytus minimalius reikalavimus, bet kyla klausimas, ar įgyvendinamąsias priemones, kuriomis perėmėjo atžvilgiu suteikiamos dinamiškos sutartinės teisės, reikia aiškinti kaip viršijančias šiuos reikalavimus ir sudarančias apsaugomiems darbuotojams geresnes sąlygas, ir laikyti, kad valstybės narės teismai gali laisvai taikyti nacionalinę teisę aiškindami įgyvendinamuosius teisės aktus, su sąlyga, kad toks aiškinimas nepažeidžia Bendrijos teisės, ar juos reikia aiškinti kitaip, ir, jei taip, tai kaip?
            3. Ar nagrinėjamu atveju, kai darbdavys netvirtina, kad darbuotojų dinamiškų teisių į kolektyvinių susitarimų sąlygas įtvirtinimas nacionalinėje teisėje pažeidžia jo teises pagal [1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos] Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 11 straipsnį, nacionalinis teismas gali laisvai taikyti darbuotojų siūlomą TUPE aiškinimą?“
            Dėl prejudicinių klausimų
            20. Savo trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2001/23 3 straipsnis turi būti aiškintinas taip, kad juo draudžiama valstybei narei numatyti, jog įmonės perdavimo, kaip antai šioje byloje, atveju perėmėjo atžvilgiu galima remtis sąlygomis, kurios dinamiškai nukreipia į kolektyvines sutartis, dėl kurių deramasi ir susitariama po perdavimo.
            21. Pirmiausia reikia nurodyti, kad minėtame Sprendime Werhof , susijusiame su Direktyvos 77/187 3 straipsniu, yra kelios pagrindinei bylai svarbios aplinkybės. Žinoma, nagrinėjama byla susijusi su Direktyva 2001/23, bet minėtos aplinkybės jai visiškai taikytinos, nes šia direktyva buvo kodifikuota Direktyva 77/187, o reikšmingos kiekvienos iš šių direktyvų 3 straipsnio nuostatos suformuluotos identiškai.
            22. Visų pirma primintina, kad minėto Sprendimo Werhof  37 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvos 77/187 3 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, jog ja nedraudžiama, kad kai darbo sutartyje daroma nuoroda į perdavėjui taikomą kolektyvinę sutartį, perėmėjas, kuris nėra tos sutarties šalis, nebūtų susaistytas vėlesnėmis, nei galiojusi įmonės perdavimo metu, kolektyvinėmis sutartimis.
            23. Be to, iš Direktyvos 2001/23 8 straipsnio išplaukia, kad ši direktyva nedaro poveikio valstybių narių teisei taikyti arba priimti darbuotojams palankesnius įstatymus ir kitus teisės aktus arba skatinti ar leisti sudaryti darbuotojams palankesnes kolektyvines sutartis arba susitarimus tarp socialinių partnerių.
            24. Kalbant apie pagrindinę bylą, aišku, kaip tai matyti iš pačios antrojo pateikto klausimo formuluotės, kad sąlygos, nukreipiančios į jau perdavus atitinkamą įmonę suderėtas ir sudarytas kolektyvines sutartis, kuriomis suteikiamos dinamiškos sutartinės teisės, darbuotojams yra palankesnės.
            25. Todėl Direktyva 77/187 ne tik siekiama perduodant įmonę išsaugoti d arbuotojų interesus, bet ir norima užtikrinti teisingą šių darbuotojų ir perėmėjo interesų pusiausvyrą. Konkrečiai kalbant, joje patikslinama, kad perėmėjas turi turėti galimybę atlikti savo veiklos tęstinumui būtinus pakeitimus ir pritaikymus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Werhof 31 punktą).
            26. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad pagrindinėje byloje viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo perdavė įmonę privatinės teisės reglamentuojamam juridiniam asmeniui.
            27. Kadangi šiuo atveju įmonė iš viešojo sektoriaus perduodama privačiam sektoriui, reikia manyti, kad jeigu perėmėjas norės tęsti veiklą, dėl abiejuose sektoriuose egzistuojančių neišvengiamų darbo sąlygų skirtumų jis būtinai turės atlikti svarbius pakeitimus ir pritaikymus.
            28. Vadinasi, sąlyga dėl dinamiško nukreipimo į jau perdavus atitinkamą įmonę suderėtas ir sutartas kolektyvines sutartis, skirtas išspręsti problemas, susijusias su darbo sąlygų viešajame sektoriuje kitimu, gali smarkiai apriboti veiksmų laisvę, kuri privačiam perėmėjui būtina priimant minėtas pakeitimo ir pritaikymo priemones.
            29. Esant tokiai situacijai šia sąlyga gali būti pažeista teisinga pusiausvyra tarp perėmėjo, kaip darbdavio, ir darbuotojų interesų.
            30. Antra, pažymėtina, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika Direktyvos 2001/23 nuostatas reikia aiškinti laikantis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje (toliau – Chartija) įtvirtintų pagrindinių teisių (šiuo klausimu žr. 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo Cimade ir GISTI , C-179/11, 42 punktą).
            31. Šiuo atžvilgiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad aišku, jog pagrindinėje byloje nėra nagrinėjama teisė nesijungti į asociacijas. Vis dėlto aiškinant Direktyvos 2001/23 3 straipsnį bet kuriuo atveju reikia laikytis Chartijos 16 straipsnio, numatančio laisvę užsiimti verslu.
            32. Ši pagrindinė teisė visų pirma apima laisvę sudaryti sutartį, kaip tai matyti iš išaiškinimų (OL C 303, 2007 p. 17), kurie parengti siekiant nubrėžti Chartijos aiškinimo gaires ir į kuriuos reikia atsižvelgti ją aiškinant, kaip tai numatyta ESS 6 straipsnio 1 dalies trečioje pastraipoje ir Chartijos 52 straipsnio 7 dalyje (2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Sky Österreich , C-283/11, 42 punktas).
            33. Iš Direktyvos 2011/23 3 straipsnio išplaukia, kad, remdamasis laisve užsiimti verslu, perėmėjas turi turėti galimybę sudarydamas sutartį veiksmingai užtikrinti savo interesus ir derėtis dėl aspektų, lemiančių jo darbuotojų darbo sąlygų kitimą, kiek tai susiję su jo būsima ūkine veikla.
            34. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad perėmėjas pagrindinėje byloje neturi jokios galimybės dalyvauti aptariamo kolektyvinių derybų subjekto veikloje. Tokiomis aplinkybėmis šis perėmėjas neturi teisės nei veiksmingai užtikrinti savo interesus sutarties sudarymo metu, nei derėtis dėl aspektų, lemiančių jo darbuotojų darbo sąlygų kitimą, kiek tai susiję su jo būsima ūkine veikla.
            35. Tokiomis sąlygomis minėto perėmėjo laisvė sudaryti sutartį yra taip stipriai apribota, kad dėl tokio apribojimo gali būti pažeista pati jo teisės į laisvę užsiimti verslu esmė.
            36. Vadinasi, Direktyvos 2001/23 3 straipsnio, atsižvelgiant į šios direktyvos 8 straipsnį, negalima aiškinti taip, kad juo valstybėms narėms leidžiama imtis priemonių, kurios, nors yra palankesnės darbuotojams, gali pažeisti pačią perėmėjo teisės į laisvę užsiimti verslu esmę (pagal analogiją žr. 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Deutsches Weintor , C-544/10, 54 ir 58 punktus).
            37. Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į tris pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2001/23 3 straipsnis aiškintinas taip: juo draudžiama, kad valstybė narė numatytų, jog įmonės perdavimo atveju perėmėjo atžvilgiu galima remtis sąlygomis, kurios dinamiškai nukreipia į kolektyvines sutartis, dėl kurių deramasi ir susitariama po perdavimo, jeigu jis neturi galimybės dalyvauti derantis dėl tokių po perdavimo sudarytų kolektyvinių sutarčių.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            38. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
            2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyvos 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo 3 straipsnį reikia aiškinti taip: juo draudžiama, kad valstybė narė numatytų, jog įmonės perdavimo atveju perėmėjo atžvilgiu galima remtis sąlygomis, kurios dinamiškai nukreipia į kolektyvines sutartis, dėl kurių deramasi ir susitariama po perdavimo, jeigu šis perėmėjas neturi galimybės dalyvauti derantis dėl tokių po perdavimo sudarytų kolektyvinių sutarčių.


1997 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Maatschap M.J.M. Linthorst, K.G.P. Pouwels en J. Scheren c.s. prieš Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen Roermond. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nyderlandai. # Šeštoji PVM direktyva - 9 straipsnis. # Byla C-167/95.