title: 2011 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Liuksemburgo Didžioji Hercogystė prieš Europos Parlamentą ir Europos Sąjungos Taryba.#Ieškinys dėl panaikinimo - Direktyva 2009/12/EB - Oro uostų mokesčiai - Taikymo sritis - Daugiau kaip 5 milijonus keleivių per metus aptarnaujantys ir kiekvienos valstybės narės didžiausio keleivių judėjimo oro uostai - Galiojimas - Vienodo vertinimo, proporcingumo ir subsidiarumo principai.#Byla C-176/09.

text:
      Byla C‑176/09
      Liuksemburgo Didžioji Hercogystė
      prieš
      Europos Parlamentą
      ir
      Europos Sąjungos Tarybą
      „Ieškinys dėl panaikinimo – Direktyva 2009/12/EB – Oro uostų mokesčiai – Taikymo sritis – Daugiau kaip 5 milijonus keleivių per metus aptarnaujantys ir kiekvienos valstybės narės didžiausio keleivių judėjimo oro
         uostai – Galiojimas – Vienodo vertinimo, proporcingumo ir subsidiarumo principai“

      Sprendimo santrauka
      1.        Transportas – Oro transportas – Direktyva 2009/12 – Oro uostų mokesčiai – Taikymo sritis – Vienodo požiūrio principo pažeidimas
            – Nebuvimas
      (EB 80 straipsnio 2 dalis; Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/12)
      2.        Transportas – Oro transportas – Direktyva 2009/12 – Oro uostų mokesčiai – Taikymo sritis – Proporcingumo principo pažeidimas
            – Nebuvimas
      (EB 5 straipsnio trečia pastraipa; Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/12)
      3.        Bendrijos teisė – Principai – Subsidiarumo principas – Taikymas oro transporto srityje
      (EB 5 straipsnio antra pastraipa ir EB 80 straipsnis)
      1.        Skirtingų situacijų panašumą reikia vertinti atsižvelgiant į visus joms būdingus elementus. Šiuos elementus reikia nustatyti
         ir įvertinti atsižvelgiant visų pirma į Sąjungos akto, kuriame įtvirtintas atitinkamas skirtumas, objektą bei tikslą. Be to,
         reikia atsižvelgti į srities, kuriai nagrinėjamas aktas priklauso, principus ir tikslus.

      Direktyva 2009/12 dėl oro uostų mokesčių grindžiama EB 80 straipsnio 2 dalimi, kurioje nurodyta, jog Taryba gali nuspręsti,
         ar reikia priimti atitinkamas jūrų ir oro transporto nuostatas ir kokiu mastu bei kokia tvarka tai daryti. Taigi, įgaliojus
         Tarybą nuspręsti tiek dėl jos veiksmų jūrų ir oro transporto srityje momento, tiek dėl jų turinio ir apimties, Sutartimi jai
         suteikta didelė normatyvinė galia priimti atitinkamas bendras taisykles. Vykdydamas naudojimosi šia kompetencija kontrolę
         Sąjungos teismas negali pakeisti Sąjungos teisės aktų leidėjo vertinimo savuoju ir turi tik patikrinti, ar juo nepadaryta
         akivaizdi klaida, ar nepiktnaudžiaujama įgaliojimais ir ar atitinkama institucija akivaizdžiai neviršijo savo normatyvinės
         galios ribų.

      Bet kuriuo atveju teisės aktų leidėjui leidžiama skirstyti į kategorijas pagal objektyvius kriterijus ir bendruosius vertinimus
         siekiant nustatyti bendrą ir abstraktų reglamentavimą. Tai būdinga visų pirma tiems atvejams, kai Sąjungos teisės aktų leidėjo
         įgyvendinama bendra politika neatsiejama nuo būtinybės atlikti sudėtingos ekonominės situacijos, kuri paprastai būdinga oro
         transporto sričiai, įvertinimą.

      Atsižvelgiant į šiuos principus naudodamasis savo kompetencija Sąjungos teisės aktų leidėjas nepadarė akivaizdžios klaidos,
         nepiktnaudžiavo įgaliojimais ir akivaizdžiai neviršijo didelės normatyvinės galios, kurią turi atitinkamoje srityje, ribų,
         kai nusprendė, kad valstybių narių antraeilių oro uostų padėtis šių uostų naudotojų atžvilgiu nėra tokia pati kaip pagrindinių
         oro uostų. Valstybėse narėse, kuriose nė vienas oro uostas nėra Direktyvoje 2009/12 nustatyto minimalaus dydžio, daugiausia
         keleivių per metus aptarnaujantis oro uostas laikytinas patekimo į atitinkamą valstybę narę vartais, o tai lemia jo privilegijuotą
         padėtį oro uosto naudotojų atžvilgiu. Tačiau į Direktyvos 2009/12 taikymo sritį neįtraukti oro uostai, nesvarbu, koks konkretus
         juose aptarnautų keleivių skaičius, neturėtų būti laikomi pagrindiniais valstybių narių, kuriose jie įsteigti, oro uostais.
         Tokie oro uostai gali būti laikomi antraeiliais valstybių narių oro uostais, turinčiais kitokią strateginę reikšmę oro transporto
         bendrovėms nei pagrindiniai oro uostai, todėl jų padėtis nustatant oro uosto mokesčius oro uosto naudotojų atžvilgiu yra kitokia.

      (žr. 32–35, 47, 48 ir 50 punktus)
      2.        Dėl iš proporcingumo principo išplaukiančių reikalavimų paisymo srityse, kuriose Sąjungos teisės aktų leidėjas turi didelę
         normatyvinę galią, kaip antai oro transporto sritis, teisminės kontrolės reikia nurodyti, kad tik akivaizdi vienoje iš šių
         sričių priimtos priemonės pobūdžio neatitiktis kompetentingos institucijos siekiamam tikslui gali turėti poveikio tokios priemonės
         teisėtumui. Vis dėlto net turėdamas tokią galią Sąjungos teisės aktų leidėjas privalo pagrįsti pasirinkimą objektyviais kriterijais.
         Be to, vertindamas apribojimus, susijusius su įvairiomis galimomis priemonėmis, jis turi išnagrinėti, ar pasirinkta priemone
         siekiami tikslai gali pateisinti neigiamas, ar net ypač neigiamas, ekonomines pasekmes tam tikriems operatoriams.

      Direktyva 2009/12 dėl oro uostų mokesčių nepažeidžiamas proporcingumo principas į jos taikymo sritį įtraukiant daugiausia
         keleivių per metus aptarnaujančius oro uostus tose valstybėse narėse, kuriose nė vienas oro uostas nesiekia joje nustatyto
         minimalaus dydžio, nepaisant konkretaus juose aptarnaujamų keleivių skaičiaus.

      Dėl atsakymo į klausimą, ar Direktyva 2009/12 įvedus teisės sistemą, kuria nacionaliniu lygmeniu reikalaujama laikytis bendrų
         principų nustatant oro uosto mokesčius, gali būti pasiekti šios direktyvos tikslai, kai egzistuoja rizika, kad oro uostų valdytojų
         padėtis taps privilegijuota oro uosto naudotojų atžvilgiu ir jie piktnaudžiaus šia padėtimi, nurodytina, kad tokia sistema
         iš principo tinkama užkirsti galimybę jai realizuotis, kai kalbama apie oro uosto mokesčių nustatymą.

      Dėl šios direktyvos proporcingumo nurodytina, kad nėra duomenų, kurie leistų konstatuoti, jog dėl ja įtvirtintos sistemos
         atitinkamiems oro uostams ar valstybėms narėms tenka akivaizdžiai neproporcinga našta, palyginti su iš jos kylančia nauda.

      (žr. 62–64, 66, 68 ir 69 punktus)
      3.        Subsidiarumo principas taikomas, kai Sąjungos teisės aktų leidėjas kaip teisiniu pagrindu vadovaujasi EB 80 straipsniu, nes
         ši nuostata jam nesuteikia išimtinės kompetencijos priimti oro transporto srities priemonių.

      (žr. 79 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gegužės 12 d.(*)

      „Ieškinys dėl panaikinimo – Direktyva 2009/12/EB – Oro uostų mokesčiai – Taikymo sritis – Daugiau kaip 5 milijonus keleivių per metus aptarnaujantys ir kiekvienos valstybės narės didžiausio keleivių judėjimo oro
         uostai – Galiojimas – Vienodo vertinimo, proporcingumo ir subsidiarumo principai“

      Byloje C‑176/09
      dėl 2009 m. gegužės 15 d. pagal EB 230 straipsnio pirmą pastraipą pareikšto ieškinio dėl panaikinimo
      Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, atstovaujama C. Schiltz, padedamo advokato P. Kinsch,

      ieškovė,
      palaikoma
      Slovakijos Respublikos, atstovaujamos B. Ricziová,

      įstojusios į bylą šalies,
      prieš
      Europos Parlamentą, atstovaujamą A. Troupiotis ir A. Neergaard, nurodžiusį adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Europos Sąjungos Tarybą, atstovaujamą E. Karlsson ir M. Motore,

      atsakoves,
      palaikomus
      Europos Komisijos, atstovaujamos K. Simonsson ir C. Vrignon, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský ir T. von Danwitz
         (pranešėjas),

      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė R. Şereş, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. spalio 21 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. gruodžio 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Ieškiniu Liuksemburgo Didžioji Hercogystė prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2009 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos
         direktyvą 2009/12/EB dėl oro uostų mokesčių (OL L 70, p. 11) todėl, kad ji pažeidžia vienodo vertinimo, proporcingumo ir subsidiarumo
         principus.

       Teisinis pagrindas
      2        Direktyva 2009/12 priimta remiantis EB 80 straipsnio 2 dalimi.

      3        Šios direktyvos 1 konstatuojamosios dalies trečiame sakinyje nurodyta, kad „oro uostų valdymo organai, suteikiantys įrenginius
         ir paslaugas, už kuriuos imami oro uostų mokesčiai, turėtų stengtis dirbti ekonomiškai“.

      4        Šios direktyvos 2 konstatuojamosios dalies pirmame sakinyje nurodyta, kad „būtina sukurti bendrą sistemą, reguliuojančią esmines
         oro uostų mokesčių ypatybes ir jų nustatymo metodus, nes nesant tokios sistemos oro uostų valdymo organų ir oro uostų naudotojų
         tarpusavio santykiuose gali būti nesilaikoma pagrindinių reikalavimų“.

      5        Dėl Direktyvos 2009/12 taikymo srities jos 3 ir 4 konstatuojamosiose dalyse patikslinama:

      „(3)      Ši direktyva turėtų būti taikoma <...> oro uostams, didesniems už mažiausią dydį, kadangi mažiems oro uostams valdyti ir finansuoti
         Bendrijos sistemos taikyti nebūtina.

      (4)      Be to, valstybėje narėje, kurioje nėra pagal šią direktyvą nustatytų mažiausią dydį atitinkančių oro uostų, oro uostas, kurio
         keleivių judėjimas didžiausias, turi tokią privilegijuotą patekimo į tą valstybę narę padėtį, kad šiam oro uostui reikia taikyti
         šią direktyvą, siekiant oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų santykiuose užtikrinti tam tikrų pagrindinių principų
         laikymąsi, ypač atsižvelgiant į mokesčių skaidrumą ir oro uostų naudotojų nediskriminavimą.“

      6        Direktyvos 2009/12 15 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „Oro uostų valdymo organams turėtų būti suteikta galimybė taikyti oro uostų mokesčius, atitinkančius suteikiamą infrastruktūrą
         ir (arba) teikiamų paslaugų lygį, nes oro vežėjai yra teisėtai suinteresuoti iš oro uosto valdymo organo reikalauti kainą
         atitinkančios kokybės paslaugų. Tačiau galimybė naudotis skirtingo lygio infrastruktūra ar paslaugomis turėtų būti suteikta
         visiems to pageidaujantiems oro vežėjams jų nediskriminuojant. Jei paklausa viršija pasiūlą, tokia galimybė turėtų būti suteikta
         remiantis oro uosto valdymo organo nustatytais objektyviais ir nediskriminaciniais kriterijais. Bet koks oro uostų mokesčių
         diferencijavimas turėtų būti skaidrus, objektyvus ir grindžiamas aiškiais kriterijais.“

      7        Pagal šios direktyvos 19 konstatuojamąją dalį:

      „Kadangi šios direktyvos tikslo, t. y. oro uostų mokesčių rinkimo Bendrijos oro uostuose bendrų principų nustatymo, valstybės
         narės negali deramai pasiekti, nes nacionaliniu lygiu vienodų oro uostų mokesčių sistemų neįmanoma nustatyti visoje Bendrijoje,
         ir kadangi dėl jo masto ir poveikio to tikslo būtų geriau siekti Bendrijos lygiu, laikydamasi Sutarties 5 straipsnyje nustatyto
         subsidiarumo principo Bendrija gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva
         neviršijama to, kas būtina nurodytam tikslui pasiekti.“

      8        Šios direktyvos 1 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta, kad ja „nustatomi oro uostų mokesčių rinkimo Bendrijos oro uostuose bendri
         principai“ ir kad ji „taikoma bet kuriam oro uostui, kuris yra teritorijoje, kuriai taikoma [EB sutartis], kuris gali būti
         naudojamas komerciniams skrydžiams vykdyti bei kuris per metus aptarnauja daugiau kaip 5 mln. keleivių, ir kiekvienos valstybės
         narės oro uostui su didžiausiu keleivių judėjimu“.

      9        Pagal Direktyvos 2009/12 2 straipsnio 4 punktą oro uosto mokestis apibrėžtas kaip „rinkliava, kuri renkama oro uosto valdymo
         organo naudai ir kurią moka oro uosto naudotojai už naudojimąsi įrenginiais ir paslaugomis, kuriuos suteikia tik oro uosto
         valdymo organas ir kurie yra susiję su orlaivių nusileidimu, kilimu, apšvietimu ir stovėjimu, taip pat keleivių aptarnavimu
         ir krovinių tvarkymu“.

      10      Tos pačios direktyvos 3 straipsnio pirmame sakinyje nustatyta, jog „valstybės narės užtikrina, kad oro uostų mokesčiais nebūtų
         diskriminuojami oro uostų naudotojai“.

      11      Šiuo tikslu Direktyvoje 2009/12 numatyta privaloma procedūra, pagal kurią atitinkamo oro uosto valdytojai privalo konsultuoti
         oro uosto naudotojus arba jų atstovus ar asociacijas, ir skundų nagrinėjimo procedūra. Dėl tokių procedūrų šios direktyvos
         6 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Valstybės narės užtikrina, kad būtų nustatyta privaloma reguliarių oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų arba oro
         uosto naudotojų atstovų ar asociacijų konsultacijų procedūra, taikoma oro uosto mokesčių sistemos veikimui, oro uosto mokesčių
         dydžiui ir prireikus teikiamų paslaugų kokybei. Tokios konsultacijos rengiamos bent kartą per metus, nebent paskutinių konsultacijų
         metu būtų susitarta kitaip. Tais atvejais, kai sudarytas daugiametis oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų susitarimas,
         konsultacijos rengiamos laikantis tokio susitarimo. Valstybės narės pasilieka teisę prašyti dažniau rengti konsultacijas.“

      2.      Valstybės narės užtikrina, kad esant galimybei sistema ar oro uosto mokesčių dydis būtų keičiamas oro uosto valdymo organo
         ir oro uosto naudotojų susitarimu. Šiuo tikslu oro uosto valdymo organas pasiūlymą keisti sistemą ar oro uosto mokesčių dydį
         bei siūlomų pakeitimų pagrindimą pateikia oro uosto naudotojams ne vėliau kaip likus keturiems mėnesiams iki jų įsigaliojimo,
         išskyrus atvejus, kai esama išskirtinių aplinkybių, kurios turi būti pagrįstos oro uosto naudotojams. Prieš priimdamas sprendimą,
         oro uosto valdymo organas surengia konsultacijas dėl siūlomų pakeitimų su oro uosto naudotojais ir atsižvelgia į jų nuomonę.
         Paprastai oro uosto valdymo organas paskelbia sprendimą ar rekomendaciją ne vėliau kaip likus dviem mėnesiams iki jo(s) įsigaliojimo.
         Jei oro uosto valdymo organas ir oro uosto naudotojai nesusitaria dėl siūlomų pakeitimų, oro uosto valdymo organas pagrindžia
         savo sprendimą atsižvelgdamas į oro uosto naudotojų nuomonę.

      3.      Valstybės narės užtikrina, kad, nesusitarus dėl oro uosto valdymo organo priimto sprendimo dėl oro uosto mokesčių, kiekviena
         šalis galėtų kreiptis į 11 straipsnyje nurodytą nepriklausomą priežiūros instituciją, kuri išnagrinėtų, ar sistemos arba oro
         uosto mokesčių dydžio pakeitimas yra pagrįstas.

      4.      Oro uosto valdymo organo sprendimu nustatytas sistemos ar oro uosto mokesčių dydžio pakeitimas, jei jis perduotas nagrinėti
         nepriklausomai priežiūros institucijai, įsigalioja tik tada, kai ta institucija išnagrinėja šį klausimą. Nepriklausoma priežiūros
         institucija, gavusi klausimą, per keturias savaites priima laikiną sprendimą dėl oro uosto mokesčių pakeitimo įsigaliojimo,
         išskyrus tuos atvejus, kai galutinis sprendimas gali būti priimtas per tą patį laikotarpį.

      5.      Valstybė narė gali nuspręsti netaikyti 3 ir 4 dalių oro uostų mokesčių dydžio ar struktūros pakeitimams tuose oro uostuose,
         kuriems:

      a)      pagal nacionalinę teisę galioja privaloma procedūra, pagal kurią oro uostų mokesčius arba jų maksimalų dydį nustato arba patvirtina
         nepriklausoma priežiūros institucija; arba

      b)      pagal nacionalinę teisę galioja privaloma procedūra, pagal kurią nepriklausoma priežiūros institucija nuolat arba reaguodama
         į suinteresuotų šalių prašymus tikrina, ar šiuose oro uostuose vyksta veiksminga konkurencija. Kai remiantis tokiu tikrinimu
         tai pateisinama, valstybės narės nusprendžia, kad oro uostų mokesčius arba jų maksimalų dydį nustato arba patvirtina nepriklausoma
         priežiūros institucija. Šis sprendimas taikomas tol, kol tai reikalinga remiantis tos institucijos atliktu tikrinimu.

      <…>“
      12      Kiekvieną kartą, kai rengiamasi konsultacijoms, oro uosto valdytojas, vadovaujantis Direktyvos 2009/12 7 straipsnio 1 dalimi,
         kiekvienam oro uosto naudotojui arba jų atstovams ar asociacijoms turi pateikti informaciją apie elementus, kurie sudaro visų
         mokesčių, kuriuos kiekviename oro uoste renka oro uosto valdymo organas, sistemos arba dydžio nustatymo pagrindą.

      13      Dėl nepriklausomos priežiūros institucijos įsteigimo ir veikimo Direktyvos 2009/12 11 straipsnio 1–3 ir 5 straipsniuose nurodyta:

      „1.      Valstybės narės paskiria arba įsteigia nepriklausomą instituciją kaip savo nacionalinę nepriklausomą priežiūros instituciją
         siekdamos užtikrinti tinkamą šiai direktyvai įgyvendinti vykdomų priemonių taikymą ir atlikti bent jau 6 straipsnyje nustatytas
         užduotis. Ši institucija gali būti tas pats subjektas, kuriam valstybė narė patikėjo papildomų reguliavimo priemonių, nurodytų
         1 straipsnio 5 dalyje, taikymą, įskaitant apmokestinimo sistemos ir (arba) oro uostų mokesčių dydžio patvirtinimą, su sąlyga,
         kad jis atitinka šio straipsnio 3 dalies reikalavimus.

      2.      Laikantis nacionalinės teisės aktų, pagal šią direktyvą nedraudžiama nepriklausomai priežiūros institucijai, jai prižiūrint
         ir prisiimant visišką atsakomybę, deleguoti šios direktyvos įgyvendinimo kitoms nepriklausomoms priežiūros institucijoms,
         jeigu šis įgyvendinimas vyksta laikantis tų pačių standartų.

      3.      Valstybės narės garantuoja nepriklausomos priežiūros institucijos nepriklausomumą, užtikrindamos, kad teisiškai ji bus atskirta
         nuo bet kurio oro uosto valdymo organo bei oro vežėjo ir nepriklausomai nuo jų vykdys savo funkcijas. Valstybės narės, kurios
         išlaiko oro uostų, oro uostų valdymo organų ar oro vežėjų nuosavybę arba oro uostų valdymo organų ar oro vežėjų kontrolę,
         užtikrina, kad su tokia nuosavybe ar kontrole susijusios funkcijos nebūtų perduotos nepriklausomai priežiūros institucijai.
         Valstybės narės užtikrina, kad nepriklausoma priežiūros institucija savo įgaliojimus vykdytų nešališkai ir skaidriai.

      <…>
      5.      Valstybės narės gali nustatyti nepriklausomos priežiūros institucijos finansavimo mechanizmą, pagal kurį gali būti renkamas
         mokestis iš oro uostų naudotojų ir oro uostų valdymo organų.“

      14      Pagal Direktyvos 2009/12 12 straipsnio 1 dalį Europos Komisija ne vėliau kaip 2013 m. kovo 15 d. pateikia Europos Parlamentui
         ir Europos Sąjungos Tarybai ataskaitą apie šios direktyvos taikymą, kurioje įvertinama siekiant jos tikslo padaryta pažanga.

      15      Pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą valstybės narės užtikrina, kad įsigaliotų įstatymai ir kiti teisės
         aktai, būtini šiai direktyvai įgyvendinti ne vėliau kaip 2011 m. kovo 15 d.

       Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
      16      Liuksemburgo Didžioji Hercogystė prašo Teisingumo Teismo:

      –        visų pirma, panaikinti Direktyvos 2009/12 1 straipsnio 2 dalį tiek, kiek joje nurodyta, jog ši direktyva taikoma kiekvienos
         valstybės narės oro uostui su didžiausiu keleivių judėjimu,

      –        subsidiariai, panaikinti visą Direktyvą 2009/12 ir
      –        priteisti iš Parlamento ir Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
      17      Parlamentas ir Taryba Teisingumo Teismo prašo:

      –        visų pirma, atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
      –        priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas ir
      –        subsidiariai, jei Teisingumo Teismas panaikintų Direktyvą 2009/12, palikti galioti jos padarinius, iki bus priimtas naujas
         aktas.

      18      2009 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Slovakijos Respublikai ir Komisijai leista įstoti į bylą palaikyti
         atitinkamai Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ir Parlamento bei Tarybos reikalavimų.

       Dėl ieškinio
       Dėl su vienodo vertinimo principo pažeidimu susijusio pirmojo ieškinio pagrindo
       Šalių argumentai
      19      Pirmasis ieškinio pagrindas dėl vienodo vertinimo principo pažeidimo sudarytas iš dviejų dalių. Pirmoje šio pagrindo dalyje
         Liuksemburgo Didžioji Hercogystė, palaikoma Slovakijos Respublikos, nurodo, kad ji vertinama skirtingai nei valstybės narės,
         kurių dideli regioniniai oro uostai, aptarnaujantys nuo 1 iki 5 milijonų keleivių per metus, nepatenka į Direktyvos 2009/12
         taikymo sritį, nors jų situacija yra tapati vienintelio komercinio Liuksemburgo oro uosto, t. y. Liuksemburgo-Findelio, per
         metus aptarnaujančio 1,7 milijono keleivių, situacijai. Tai Hano (Vokietija) ir Šarlerua (Belgija) oro uostai, kurie atitinkamai
         aptarnauja 4 milijonus ir 2,9 milijono keleivių per metus ir yra toje pačioje keleivių traukos zonoje, kaip ir Liuksemburgo
         oro uostas, t. y. nuo jo nutolę, vykstant kelių transportu, mažiau nei 200 km, ir kurie yra tiesioginiai pastarojo konkurentai.
         Panaši situacija ir didelių regioninių oro uostų netoli didelio ar stambios ekonominės veiklos miesto, kaip antai Turino (Italija)
         ar Bordo (Prancūzija) oro uostai, per metus aptarnaujantys atitinkamai 3,5 ir 3,4 milijono keleivių.

      20      Antroje šio pagrindo dalyje Liuksemburgo Didžioji Hercogystė tvirtina, kad ji vertinama taip pat, kaip valstybės narės, kurių
         teritorijoje yra oro uostų, per metus aptarnaujančių daugiau nei 5 milijonus keleivių, kaip antai Vokietijos Federacinė Respublika
         ir Belgijos Karalystė.

      21      Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nuomone, šiomis aplinkybėmis reikėtų vadovautis 2005 m. gruodžio 9 d. Komisijos komunikate
         dėl Bendrijos gairių dėl oro uostų finansavimo ir valstybės pagalbos oro transporto bendrovių veiklai iš regioninių oro uostų
         pradėti (OL C 312, p. 1) nurodyta oro uostų tipologija ir apriboti Direktyvos 2009/12 taikymo sritį tik tų kategorijų oro
         uostais, kuriuose per metus aptarnaujamų keleivių skaičius viršija 5 milijonus.

      22      Negalima pateisinti ir kitokio Liuksemburgo-Findelio oro uosto vertinimo nei didelių į Direktyvos 2009/12 taikymo sritį nepatenkančių
         regiono oro uostų ir jį vertinti taip pat kaip oro uostus, kuriuose per metus aptarnaujamų keleivių skaičius viršija 5 milijonus.
         Kaip pagrįstai matyti iš šios direktyvos 3 konstatuojamosios dalies, nedidelių ar vidutinio dydžio oro uostų, per metus aptarnaujančių
         mažiau nei 5 milijonus keleivių, valdymui ir finansavimui nebūtina taikyti „Bendrijos sistemos“. Tačiau šios direktyvos 4 konstatuojamosios
         dalies teiginys, kad oro uostas, „kurio keleivių judėjimas didžiausias, turi tokią privilegijuotą patekimo į tą valstybę narę
         padėtį, kad šiam oro uostui reikia taikyti [Direktyvą 2009/12]“, neturi realaus ryšio su jos tikslu, t. y. užkirsti kelią
         kai kuriems oro uostams piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi. „Privilegijuota padėtis“ gali būti svarbi tik tuo atveju, jei
         ji realiai sukuria tokį pranašumą kitų operatorių atžvilgiu, kokį turi daugiau nei 5 milijonus keleivių per metus aptarnaujantys
         oro uostai. Tai automatiškai nėra kiekvienos valstybės narės didžiausio oro uosto atvejis.

      23      Konkrečiai dėl Liuksemburgo-Findelio oro uosto pažymėtina, kad jis neturi privilegijuotos patekimo į Liuksemburgą padėties
         ir, kalbant apie santykius su operatoriais, nėra jokio piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi pavojaus dėl konkurencijos,
         kurią šis oro uostas patiria iš kelių netoli esančių oro uostų, aptarnaujančių nedidelių kainų oro transporto bendroves, bei
         oro uostų, kurie yra centriniai („hubs“), kaip antai Frankfurto (Vokietija) ar Briuselio (Belgija). Be to, ekonomine prasme
         Liuksemburgo oro uostas nepatenka į tą pačią kategoriją kaip ir daugiau nei 5 milijonus keleivių per metus aptarnaujantys
         oro uostai, nors jam pavyksta parduoti didesnę verslo klasės bilietų dalį. Todėl jo valdytojo galia negali būti laikoma lygiaverte
         tai, kurią turi daugiau nei 5 milijonus keleivių per metus aptarnaujančio oro uosto valdytojas.

      24      Realesnį piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi pavojų kelia didesni regiono oro uostai, nepatenkantys į Direktyvos 2009/12
         taikymo sritį, kurie yra netoli stambaus arba stambios ekonominės veiklos miesto, kaip antai Turinas ar Bordo oro uostai.

      25      Nors srityse, kuriose Sąjungos teisės aktų leidėjas turi atlikti sudėtingus ekonominius vertinimus, tik šio leidėjo padaryta
         akivaizdi vertinimo klaida gali turėti įtakos jo veiksmo teisėtumui, šis principas taikomas tik tais atvejais, kai teisės
         aktų leidėjas atitinkamu atveju iš tikrųjų atliko sudėtingą vertinimą, o taip nėra nagrinėjamoje byloje. Net manant, kad teisės
         aktų leidėjas tam tikrais klausimais atliko sudėtingą situacijos vertinimą, Liuksemburgo-Findelio oro uosto, kurio keleivių
         traukos zona yra labai nedidelė, vertinimas nėra sudėtingas. Taigi akivaizdu, kad minėtas teisės aktų leidėjas padarė akivaizdžią
         vertinimo klaidą, kai į šios direktyvos taikymo sritį įtraukė šį oro uostą, kurio per metus aptarnaujamų keleivių skaičius
         sudaro vos trečdalį to skaičiaus, kurį pasiekus laikoma būtina įprastai taikyti Bendrijos sistemą.

      26      Slovakijos Respublika papildomai nurodo, kad duomenys apie Bratislavos (Slovakija) oro uostą, kuris yra toje pačioje geografinėje
         zonoje kaip ir Vienos oro uostas (Austrija), paneigia teiginį, jog didžiausiam valstybės narės oro uostui tenka „patekimo
         į tą valstybę narę padėtis“, dėl kurios juo naudojasi daugiausia keleivių. Aplinkybė, kad vienas oro uostas yra didžiausias
         vienoje valstybėje narėje, neturėtų būti lemiamas kriterijus vertinant šio oro uosto konkurencinę padėtį atitinkamoje rinkoje.

      27      Taryba teigia, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2009/12 tikslą, Sąjungos teisės aktų leidėjas iš tikrųjų manė, jog akivaizdu,
         kad pagrindinių oro uostų, t. y. atitinkamoje valstybėje narėje aptarnaujančių daugiausia keleivių per metus, kaip antai Liuksemburgo-Findelio
         oro uostas, padėtis yra privilegijuota valstybėje narėje, kurios teritorijoje jie yra, todėl jie prilygintini oro uostams,
         kurie aptarnauja daugiau nei 5 milijonus keleivių per metus.

      28      Didelių regioninių oro uostų, kaip antai Šarlerua ir Hano, padėtis nėra privilegijuota, palyginti su pagrindinių oro uostų
         padėtimi atitinkamose valstybėse narėse. Šie oro uostai nėra pagrindiniai patekimo į atitinkamą valstybę narę vartai, palyginti
         su daugiausia keleivių savo valstybėje narėje per metus aptarnaujančiais oro uostais, kaip antai Liuksemburgo-Findelio oro
         uostas.

      29      Parlamentas teigia, jog Direktyva 2009/12, kaip matyti iš jos 1 ir 2 konstatuojamųjų dalių, siekiama, kad oro uosto valdytojai
         stengtųsi dirbti ekonomiškai ir būtų sukurta bendra sistema esminiams oro uostų mokesčių elementams reguliuoti. Taigi, šia
         direktyva siekiama užtikrinti, kad oro uosto naudotojai galėtų pasinaudoti oro uosto paslaugomis už užmokestį, kuris atitinka
         šioje direktyvoje įtvirtintas sąlygas, ir taip būtų užtikrintas nediskriminavimas ir skaidrumas.

      30      Komisija, nurodydama 2007 m. sausio 24 d. Pasiūlymą „Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl oro uostų rinkliavų“ (COM(2006)
         820 galutinis, toliau – direktyvos pasiūlymas), tvirtina, kad minėtos bendros sistemos tikslas yra palengvinti diskusijas
         tarp oro uostų ir oro transporto bendrovių dėl oro uosto mokesčių. Direktyva 2009/12 siekiama išvengti, kad oro uosto valdytojas
         neįgytų stipresnės padėties nustatyti oro uosto mokesčių nei oro transporto bendrovės dėl šio uosto „privilegijuotos padėties“.
         Tokią padėtį gali įgyti dviejų kategorijų oro uostai, t. y. kiekvienos valstybės narės pagrindiniai oro uostai, dažniausiai
         įsikūrę netoli sostinės ir esantys „patekimo į atitinkamą valstybę narę vartai“, bei oro uostai, kurių padėtis dėl jų dydžio
         yra panaši į pirmosios kategorijos oro uostų padėtį. Akivaizdu, kad pirmosios kategorijos oro uostai, visų pirma dėl jų vietos
         netoli gausiai gyvenamų miestų centrų, turi naudos iš šių centrų infrastruktūros padėties ir jų pritraukiamų verslo klientų,
         kuriems mažiau aktualūs lėktuvo bilietų kainų pokyčiai ir kurie labiau linkę taupyti laiką bei nevykti į per šimtą kilometrų
         nuo šių miestų nutolusius oro uostus.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      31      Bendruoju vienodo požiūrio principu, kaip Sąjungos teisės bendruoju principu, reikalaujama nevertinti panašių situacijų skirtingai,
         o skirtingų – vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (be kita ko, žr. 1984 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
         Sermide, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktą; 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo Crispoltoni ir kt., C‑133/93, C‑300/93 ir C‑362/93, Rink. p. I‑4863, 50 ir 51 punktus, taip pat 2006 m. liepos 11 d. Sprendimo Franz Egenberger, C‑313/04, Rink. p. I‑6331, 33 punktą bei 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique ir Lorraine bei kt., C‑127/07, Rink. p. I‑9895, 23 punktą).

      32      Skirtingų situacijų panašumą reikia vertinti atsižvelgiant į visus joms būdingus elementus. Šiuos elementus ir jų panašumą
         reikia nustatyti ir įvertinti atsižvelgiant visų pirma į Sąjungos akto, kuriame įtvirtintas atitinkamas skirtumas, objektą
         bei tikslą. Be to, reikia atsižvelgti į srities, kuriai nagrinėjamas aktas priklauso, principus ir tikslus (šiuo atžvilgiu
         žr. minėto Sprendimo Arcelor Atlantique ir Lorraine bei kt. 25 ir 26 punktus bei juose nurodytą teismo praktiką).

      33      Šiuo klausimu reikia paminėti, kad Direktyva 2009/12 grindžiama EB 80 straipsnio 2 dalimi, kurioje nurodyta, jog Taryba gali
         nuspręsti, ar reikia priimti atitinkamas jūrų ir oro transporto nuostatas ir kokiu mastu bei kokia tvarka tai daryti.

      34      Taigi, įgaliojus Tarybą nuspręsti tiek dėl jos veiksmų jūrų ir oro transporto srityje momento, tiek dėl jų turinio bei apimties,
         Sutartimi jai suteikta didelė normatyvinė galia priimti atitinkamas bendras taisykles (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 23 d.
         Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑440/05, Rink. p. I‑9097, 58 punktą; dėl Tarybos teisėkūros galių bendrosios transporto politikos srityje taip pat žr.
         1978 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Schumalla, 97/78, Rink. p. 2311, 4 punktą bei 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo SAM Schiffahrt ir Stapf, C‑248/95 ir C‑249/95, Rink. p. I‑4475, 23 punktą).

      35      Dėl naudojimosi šia kompetencija teisminės kontrolės reikia nurodyti, kad Sąjungos teismas negali pakeisti Sąjungos teisės
         aktų leidėjo vertinimo savuoju ir turi tik patikrinti, ar juo nepadaryta akivaizdi klaida, ar nepiktnaudžiaujama įgaliojimais
         ir ar atitinkama institucija akivaizdžiai neviršijo savo normatyvinės galios ribų (šiuo klausimu žr., be kita ko, 1996 m.
         vasario 29 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑122/94, Rink. p. I‑881, 18 punktą; 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą, C‑84/94, Rink. p. I‑5755, 58 punktą; minėto Sprendimo SAM Schiffahrt ir Stapf 24 punktą ir 2002 m. kovo 12 d. Sprendimo Omega Air ir kt. C‑27/00 ir C‑122/00, Rink. p. I‑2569, 64 punktą).

      36      Pirmąjį Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nurodytą pagrindą, kurio pirmoje dalyje teigiama, kad panašios situacijos įvertintos
         skirtingai, o antrojoje – kad skirtingos situacijos buvo vertintos vienodai, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šio sprendimo
         31–35 punktuose nurodytus kriterijus.

       Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su skirtingu panašių situacijų vertinimu
      37      Dėl skirtingo panašių situacijų vertinimo Liuksemburgo Didžioji Hercogystė iš esmės nurodo, kad Liuksemburgo-Findelio oro
         uostas vertinamas kitaip nei oro uostai, kurie, nors ir neįtraukti į Direktyvos 2009/12 taikymo sritį, per metus aptarnauja
         daugiau nei 1 milijoną, bet mažiau nei 5 milijonus keleivių ir, kaip ir Liuksemburgo oro uostas, pagal 2005 m. gruodžio 9 d.
         Komisijos komunikatą priskiriami prie didelių regioninių oro uostų kategorijos. Tai visų pirma Šarlerua ir Hano oro uostai
         bei netoli didelio ar stambios ekonominės veiklos miesto įsikūrę uostai, kaip antai Turino ar Bordo oro uostai.

      38      Šiuo atžvilgiu iš Direktyvos 2009/12 3 ir 4 konstatuojamųjų dalių matyti, kad ją priimdamas teisės aktų leidėjas manė, jog
         jos taikymo sričiai būtina priskirti ne visus Sąjungos oro uostus, o tik dvi jų kategorijas, t. y., pirma, už minimalų nustatytą
         dydį didesnius ir, antra, daugiausia keleivių per metus aptarnaujančius oro uostus tose valstybėse narėse, kurių nė vienas
         oro uostas neviršija šio minimalaus dydžio, kaip antai Liuksemburgo-Findelio oro uostas.

      39      Pagal šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalį ja „nustatomi oro uostų mokesčių rinkimo Bendrijos oro uostuose bendri principai“.
         Taigi, ja siekiama reguliuoti oro uostų valdytojų ir šių uostų naudotojų santykius, susijusius su oro uosto mokesčių nustatymu.

      40      Priimdamas bendrą sistemą Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė pagerinti oro uostų valdytojų ir šių uostų naudotojų santykius
         ir išvengti kai kurių pagrindinių šiems santykiams keliamų reikalavimų, kaip antai Direktyvos 2009/12 2, 4 ir 15 konstatuojamosiose
         dalyse nurodytas mokesčių skaidrumas, konsultavimasis su oro uosto naudotojais ir jų nediskriminavimas, nepaisymo.

      41      Taigi, šio sprendimo 37 punkte minėtų oro uostų panašumą reikia vertinti visų pirma atsižvelgiant į jų padėtį šių oro uosto
         naudotojų, t. y. oro transporto bendrovių, atžvilgiu.

      42      Kaip matyti iš Direktyvos 2009/12 4 konstatuojamosios dalies, minėtas teisės aktų leidėjas nusprendė, kad tose valstybėse
         narėse, kuriose nė vienas oro uostas nėra šioje direktyvoje nustatyto minimalaus dydžio, daugiausia keleivių per metus aptarnaujantis
         oro uostas turi privilegijuotą patekimo į tą valstybę narę padėtį. Taigi, jis nusprendė, kaip, be kita ko, pabrėžė Taryba
         ir Komisija, kad šiuose oro uostuose yra rizika, kad jų valdytojai įgis stipresnę padėtį nei naudotojai ir piktnaudžiaus šia
         padėtimi nustatydami mokesčius.

      43      Tokie oro uostai gali būti laikomi pagrindiniais tose valstybėse narėse, kuriose jie yra. Paprastai jie, kaip nurodė Komisija,
         yra netoli šių valstybių narių stambių politinių ir (arba) ekonominių centrų ir pritraukia daugiausia verslo klientų, kuriems
         bilietų kaina yra tik vienas iš kelių kriterijų ir kuriems gali būti ypač svarbi oro uosto vieta, susisiekimas su juo kitų
         rūšių transporto priemonėmis ir teikiamų paslaugų kokybė.

      44      Kaip savo išvados 64 punkte nurodė generalinis advokatas, kalbėdamas visų pirma apie verslo klientus bei aukštesnio ar aukščiausio
         lygio rinkos segmentus, tiek valstybių narių, tiek trečiųjų šalių oro transporto bendrovių didžiausias strateginis interesas
         yra siūlyti skrydžius iš pagrindinio oro uosto, kaip antai Liuksemburgo-Findelio, ir į jį, o oro uosto mokesčių dydis arba
         net konkretus per metus aptarnaujamų keleivių skaičius negali būti laikomi lemiamais kriterijais šioms oro transporto bendrovėms.

      45      Be to, jei oro transporto bendrovė turi strateginį interesą siūlyti skrydžius iš konkrečios valstybės narės ar į ją, pagrindinis
         oro uostas yra vienintelis, per kurį ji gali teikti savo paslaugas tik vieną oro uostą turinčiose valstybėse narėse, o taip
         yra Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės atveju. Dėl valstybių narių, kuriose yra keli oro uostai, iš esmės atrodo pagrįsta
         manyti, kad oro transporto bendrovė, turinti interesą teikti paslaugas atitinkamoje valstybėje narėje tik per vieną oro uostą,
         teikia pirmenybę daugiausia keleivių per metus aptarnaujančiam oro uostui.

      46      Net jei per metus aptarnaujamų keleivių skaičius ir oro uosto mokesčių dydis iš tikrųjų gali būti svarbūs kriterijai oro transporto
         bendrovėms, siūlančioms skrydžius iš konkretaus atitinkamos valstybės narės oro uosto ar į jį, paprastai šių oro transporto
         bendrovių strateginis interesas yra galėti pasiūlyti tokius skrydžius, todėl minėti kriterijai negali būti laikomi lemiamais
         šioms bendrovėms pasirenkant oro uostus, iš kurių jos vykdo skrydžius.

      47      Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į didelę Sąjungos teisės aktų leidėjo normatyvinę galią oro transporto politikos srityje,
         negalima paneigti šio leidėjo įvertinimo, kad valstybėse narėse, kuriose nė vienas oro uostas nėra Direktyvoje 2009/12 nustatyto
         minimalaus dydžio, daugiausia keleivių per metus aptarnaujantis oro uostas laikytinas patekimo į atitinkamą valstybę narę
         vartais, o tai lemia jo privilegijuotą padėtį oro uosto naudotojų atžvilgiu.

      48      Tačiau į Direktyvos 2009/12 taikymo sritį neįtraukti oro uostai, nesvarbu, koks konkretus juose aptarnautų keleivių skaičius,
         neturėtų būti laikomi pagrindiniais valstybių narių, kuriose jie įsteigti, oro uostais. Kaip savo išvados 65, 74 ir 77 punktuose
         nurodė generalinis advokatas, tokie oro uostai gali būti laikomi antraeiliais valstybių narių oro uostais, turinčiais kitokią
         strateginę reikšmę oro transporto bendrovėms nei pagrindiniai oro uostai, todėl jų padėtis nustatant oro uosto mokesčius oro
         uosto naudotojų atžvilgiu yra kitokia.

      49      Atsižvelgiant į šio sprendimo 45 punkte nurodytus motyvus, antraeilis oro uostas iš principo neturėtų būti laikomas patekimo
         į jo vietos valstybės narę vartais šioje direktyvoje vartojama prasme, net jei jis yra didelis regioninis oro uostas ir įsikūręs
         netoli miesto, kaip antai Bordo ar Turino oro uostai. Be to, šie antraeiliai oro uostai ir ypač įsikūrę ne prie miesto gali
         pasirodyti patrauklesni „nedidelių kainų“ oro transporto bendrovėms. Šios oro transporto bendrovės orientuojasi į klientus,
         kurių poreikiai iš esmės skiriasi nuo verslo klientų poreikių, kuriems daug svarbesnė bilietų kainą ir kurie labiau linkę
         įveikti didesnius atstumus tarp miesto ir jį aptarnaujančio oro uosto. Tokios oro transporto bendrovės, kurioms oro uosto
         mokesčiai yra lemiamas kriterijus, gali būti laikomos turinčiomis tam tikrą spaudimo galią, suteikiančią galimybę paveikti
         šių mokesčių lygį.

      50      Tokiomis aplinkybėmis naudodamasis savo kompetencija Sąjungos teisės aktų leidėjas nepadarė akivaizdžios klaidos, nepiktnaudžiavo
         įgaliojimais ir akivaizdžiai neviršijo didelės normatyvinės galios, kurią turi atitinkamoje srityje, ribų, kai nusprendė,
         kad valstybių narių antraeilių oro uostų padėtis šių uostų naudotojų atžvilgiu nėra tokia pati kaip pagrindinių oro uostų.
         Bet kuriuo atveju šiam teisės aktų leidėjui leidžiama skirstyti į kategorijas pagal objektyvius kriterijus ir bendruosius
         vertinimus siekiant nustatyti bendrą ir abstraktų reglamentavimą (šiuo klausimu žr. 2010 m. balandžio 15 d. Sprendimo Gualtieri prieš Komisiją, C‑485/08 P, Rink. p. I‑0000, 81 punktą). Tai būdinga visų pirma tiems atvejams, kai Sąjungos teisės aktų leidėjo įgyvendinama
         bendra politika neatsiejama nuo būtinybės atlikti sudėtingos ekonominės situacijos, kuri paprastai būdinga oro transporto
         sričiai, įvertinimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo SAM Schiffahrt ir Stapf 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei minėto Sprendimo Omega Air ir kt. 65 punktą).

      51      Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti pirmojo pagrindo pirmą dalį, susijusią su skirtingu panašių situacijų vertinimu.

       Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, susijusios su vienodu skirtingų situacijų vertinimu
      52      Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, kurioje nurodomas vienodas skirtingų situacijų vertinimas, Liuksemburgo Didžioji Hercogystė
         iš esmės tvirtina, kad valstybių narių, kuriose nė vienas oro uostas per metus neaptarnauja daugiau nei 5 milijonų keleivių,
         daugiausia keleivių per metus aptarnaujantys oro uostai vertinami taip pat kaip tie oro uostai, kuriuose per metus aptarnaujama
         daugiau nei 5 milijonai keleivių, nors pirmųjų padėtis nėra tokia stipri oro uosto naudotojų atžvilgiu ir jie neturi tos pačios
         ekonominės galios kaip antrieji.

      53      Šiuo atžvilgiu bylos šalys neginčija, kad oro uostų, kuriuose per metus aptarnaujama daugiau nei 5 milijonai keleivių, padėtis
         yra privilegijuota naudotojų atžvilgiu jau dėl paties aptarnautų keleivių skaičiaus ir šios kategorijos oro uostų įtraukimą
         į Direktyvos 2009/12 taikymo sritį pateisina tiek jos objektas, tiek tikslas.

      54      Aplinkybė, kad šių oro uostų padėtis nėra tapati daugiausia keleivių per metus aptarnaujančių oro uostų padėčiai tose valstybėse
         narėse, kuriose nė vienas oro uostas per metus neaptarnauja daugiau nei 5 milijonų keleivių, nereiškia, kaip savo išvados
         82 punkte nurodė generalinis advokatas, kad šių oro uostų įtraukimas į Direktyvos 2009/12 taikymo sritį prieštarautų vienodo
         vertinimo principui. Šių dviejų kategorijų oro uostai pagrįstai laikomi turinčiais privilegijuotą padėtį jų naudotojų atžvilgiu,
         kaip tai konstatuota šio sprendimo 47 ir 53 punktuose, ir tuo šių oro uostų padėtis yra panaši. Aplinkybė, kad tokią padėtį
         vienu atveju lemia atitinkamų uostų strateginė pozicija, o kitu – juose aptarnautų keleivių skaičius, atsižvelgiant į šios
         direktyvos objektą ir tikslą, negali būti laikoma Sąjungos teisės aktų leidėjo atlikto vertinimo trūkumu.

      55      Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti pirmojo pagrindo antrą dalį, susijusią su vienodu skirtingų situacijų vertinimu.

       Dėl antrojo pagrindo, susijusio su proporcingumo principo pažeidimu
       Šalių argumentai
      56      Liuksemburgo Didžioji Hercogystė teigia, kad Direktyvos 2009/12 1 straipsnio 2 dalis pažeidžia proporcingumo principą, nes
         kriterijus, kuriuo apibrėžiama šios direktyvos taikymo sritis, nesvarbus siekiant joje nurodytų tikslų. Be to, nors dėl siejimo
         su išlaidomis, nediskriminavimo ir skaidrumo principų Liuksemburgo‑Findelio oro uostui nekyla problemų, šioje direktyvoje
         numatytos procedūros, administracinė našta ir formalumų mechanizmai yra pertekliniai ir neproporcingi atsižvelgiant į šio
         oro uosto dydį. Liuksemburgo-Findelio oro uostas ir Liuksemburgo valstybė dėl konsultacijų ir priežiūros mechanizmų įdiegimo
         patirs išlaidų. Paskaičiuota, kad šios direktyvos taikymas oro uosto mokesčiams atsieis 839 500 EUR, o dėl to, padalijus šią
         sumą keleiviams, dabartiniai mokesčiai už keleiviams teikiamas paslaugas padidės 16 %.

      57      Slovakijos Respublika teigia, kad Parlamentas ir Taryba nenurodė objektyvių ir Direktyvos 2009/12 tikslui proporcingų kriterijų,
         kuriais būtų galima pateisinti daugiausia keleivių aptarnaujančių oro uostų tose valstybėse narėse, kuriose nė vienas oro
         uostas per metus neaptarnauja daugiau kaip 5 milijonų keleivių, įtraukimą į jos taikymo sritį. Tai, kad į šios direktyvos
         taikymo sritį įtrauktas toks oro uostas tik todėl, kad jis yra didžiausias oro uostas šioje valstybėje narėje, nepadės pasiekti
         jos pagrindinio tikslo, t. y. padidinti oro uostų konkurenciją ir sumažinti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi. Šio tikslo
         nepadeda pasiekti ir garantija, kad ši direktyva taikoma bent vienam oro uostui kiekvienoje valstybėje narėje, nesvarbu, ar
         jo padėtis rinkoje yra dominuojanti, ar visiškai nereikšminga.

      58      Taryba primena teismo praktiką, pagal kurią priemonės teisėtumui poveikį gali padaryti tik akivaizdžiai kompetentingos institucijos
         siekiamo tikslo neatitinkantis priemonės pobūdis. Ji nurodo, kad ieškinyje neįrodoma, jog Direktyva 2009/12 akivaizdžiai netinkama
         jos tikslui pasiekti.

      59      Parlamentas nurodo, jog reikia atsižvelgti į aplinkybę, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė priimti tik minimalias taisykles
         ir kad jis valstybėms narėms sudarė sąlygas jas taikyti lanksčiai. Be to, aplinkybė, kad Direktyva 2009/12 netaikoma visiems
         oro uostams, neįrodo, kad ja įtvirtinta sistema nereikalinga.

      60      Komisija pažymi, kad rengiant Direktyvą 2009/12 svarstytos kelios alternatyvos. Tiek iš direktyvos pasiūlymo, tiek iš poveikio
         vertinimo (SEC(2006) 1688) matyti, kad griežčiausio reglamentavimo galimybės atsisakyta, nes ją pasirinkus būtų labai išaugusios
         administracinės išlaidos. Galiausiai nuspręsta įtvirtinti tik bendrus principus, nepaisant to, kad šis variantas ne toks veiksmingas
         dėl jo mažesnio finansinio poveikio.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      61      Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad proporcingumo principas yra vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų ir
         įpareigoja, kad Sąjungos teisės nuostata numatytos priemonės būtų tinkamos atitinkamais teisės aktais siekiamiems teisėtiems
         tikslams įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jiems pasiekti (2010 m. birželio 8 d. Sprendimo Vodafone ir kt., C‑58/08, Rink. p. I‑0000, 51 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      62      Dėl šių sąlygų paisymo srityse, kuriose Sąjungos teisės aktų leidėjas turi didelę normatyvinę galią, kaip antai oro transporto
         sritis, teisminės kontrolės (žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Tarybą 58 punktą) reikia nurodyti, kad tik akivaizdi vienoje iš šių sričių priimtos priemonės pobūdžio neatitiktis kompetentingos
         institucijos siekiamam tikslui gali turėti poveikio tokios priemonės teisėtumui (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Omega Air ir kt. 64 punktą).

      63      Vis dėlto net turėdamas tokią galią Sąjungos teisės aktų leidėjas privalo pagrįsti pasirinkimą objektyviais kriterijais. Be
         to, vertindamas apribojimus, susijusius su įvairiomis galimomis priemonėmis, jis turi išnagrinėti, ar pasirinkta priemone
         siekiami tikslai gali pateisinti neigiamas, ar net ypač neigiamas, ekonomines pasekmes tam tikriems operatoriams (minėto Sprendimo
         Arcelor Atlantique ir Lorraine bei kt. 58 punktas, minėto Sprendimo Vodafone ir kt. 53 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

      64      Taigi Teisingumo Teismas, remdamasis trijuose pirmesniuose punktuose paminėtais kriterijais, turi išnagrinėti, ar Direktyva 2009/12
         pažeidžiamas proporcingumo principas į jos taikymo sritį įtraukus daugiausia keleivių per metus aptarnaujančius oro uostus
         tose valstybėse narėse, kuriose nė vienas oro uostas nesiekia joje nustatyto minimalaus dydžio, nepaisant konkretaus juose
         aptarnaujamų keleivių skaičiaus.

      65      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad prieš rengdama direktyvos pasiūlymą Komisija atliko poveikio vertinimą, kuriame nagrinėtos
         galimybės reziumuojamos šiame pasiūlyme. Iš pasiūlymo matyti, kad ji išnagrinėjo įvairias šios srities galimybes, įskaitant
         galimybę patiems oro transporto sektoriaus operatoriams parengti ir priimti savanoriškas savireguliacijos priemones, nustatyti
         teisės sistemą, kuria būtų reikalaujama nacionaliniu lygmeniu laikytis bendrų principų nustatant oro uosto mokesčius ar kuria
         būtų reikalaujama rinkti ir nustatyti tokius mokesčius pagal vienodą skaičiavimo metodą.

      66      Dėl atsakymo į klausimą, ar įvedus teisės sistemą, kuria nacionaliniu lygmeniu reikalaujama laikytis bendrų principų nustatant
         oro uosto mokesčius, t. y. variantas, kuris galiausiai buvo pasirinktas Direktyvos 2009/12 atveju, gali būti pasiekti šios
         direktyvos tikslai, šalys neginčijo, jog egzistuojant rizikai, kad oro uostų valdytojų padėtis taps privilegijuota oro uosto
         naudotojų atžvilgiu ir jie piktnaudžiaus šia padėtimi, tokia sistema iš principo tinkama užkirsti galimybę jai realizuotis,
         kai kalbama apie oro uosto mokesčius. Ši išvada taikoma ir tiems oro uostams, kuriuose per metus aptarnaujama daugiausia keleivių
         valstybėse narėse, kuriose nė vienas šios valstybės narės oro uostas per metus neaptarnauja daugiau nei 5 milijonų keleivių.

      67      Dėl tokios sistemos būtinumo reikia konstatuoti, kad Liuksemburgo Didžioji Hercogystė nenurodė mažiau varžančių priemonių,
         kurios leistų pasiekti šį tikslą taip pat veiksmingai kaip ir sistema, kuria įtvirtinti bendri oro uostų mokesčių nustatymo
         principai.

      68      Dėl Direktyvos 2009/12 proporcingumo, kuris ginčijamas nurodant, kad ši direktyva lemia administracines procedūras ir naštą,
         kurios yra perteklinės ir neproporcingos atsižvelgiant į dydį tų oro uostų, kurie aptarnauja daugiausia keleivių tose valstybėse
         narėse, kuriose nė vienas oro uostas per metus neaptarnauja daugiau nei 5 milijonų keleivių, kaip antai Liuksemburgo–Findelio
         oro uostas.

      69      Šiuo atžvilgiu nėra duomenų, kurie leistų konstatuoti, jog dėl Direktyva 2009/12 įtvirtintos sistemos atitinkamiems oro uostams
         ar valstybėms narėms tenka akivaizdžiai neproporcinga našta, palyginti su iš jos kylančia nauda.

      70      Kalbant, pirma, apie Direktyvos 2009/12 poveikį atitinkamų oro uostų veiklai reikia atsižvelgti į tai, jog jos 6 straipsnyje
         numatyta tik valstybės narės pareiga užtikrinti, kad oro uosto valdytojai rengtų reguliarias konsultacijas su jo naudotojais,
         kurios iš principo turėtų vykti vienintelį kartą per metus, tačiau šiame straipsnyje nėra numatyta tvarka, kaip konkrečiai
         turėti vykti tokios konsultacijos. Taigi, šie oro uostai iš principo laisvi pasirinkti procedūrą pagal savo dydį ir turimas
         finansines bei personalo galimybes. To paties straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad valstybės narės tam tikromis aplinkybėmis
         gali nuspręsti nenumatyti nepriklausomos priežiūros institucijos, paskirtos pagal šios direktyvos 11 straipsnį, intervencijos.

      71      Kalbant, antra, apie tokią instituciją, šiame 11 straipsnyje numatyta tik valstybių narių pareiga paskirti arba įsteigti tokią
         instituciją ir nereikalaujama imtis specialių organizacinių priemonių, susijusių su jos dydžiu. Be to, vadovaujantis to paties
         straipsnio 2 dalimi, galima suteikti šios direktyvos įgyvendinimo funkcijas kitoms nepriklausomoms priežiūros institucijoms.
         Galiausiai, kaip savo išvados 103 punkte nurodė generalinis advokatas, neatrodo, kad Direktyvos 2009/12 įgyvendinimo išlaidos
         galėtų lemti oro transporto bendrovių pasitraukimą iš tokio oro uosto kaip Liuksemburgo‑Findelio oro uostas.

      72      Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nurodytą antrajį ieškinio pagrindą, susijusį
         su proporcingumo principo pažeidimu, reikia atmesti kaip nepagrįstą.

       Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su subsidiarumo principo pažeidimu
       Šalių argumentai
      73      Trečiuoju pagrindu Liuksemburgo Didžioji Hercogystė tvirtina, kad tais atvejais, kai per metus aptarnautų keleivių skaičius
         nesiekia 5 milijonų, Sąjungos mastu reglamentuojama situacija, kuri galėtų būti reglamentuojama nacionaliniu mastu, neatitinka
         subsidiarumo principo. Šią neatitiktį patvirtina faktinė aplinkybė, kad iš didesnių oro uostų nei Liuksemburgo–Findelio nereikalaujama
         laikytis Direktyvoje 2009/12 numatytų įpareigojimų.

      74      Šiuo atžvilgiu Taryba nurodo, kad ieškinyje nepaaiškinama tariamo subsidiarumo principo pažeidimo sudėtis. Ji mano, kad reikia
         nagrinėti, ar Direktyvos 2009/12 1 straipsnio 2 dalies tikslą lengviau pasiekti veikiant Sąjungos mastu. Pagrindiniai šios
         direktyvos principai, visų pirma skaidrumo, nediskriminavimo ir oro uosto naudotojų konsultavimo, tiesiogiai palengvins oro
         transporto bendrovių veiklos vykdymo sąlygas. Tas pat pasakytina apie oro uostus, nes jų padėtis sutvirtės oro transporto
         bendrovių, kurios nebeturės galimybių reikalauti taikyti joms preferencinių tarifų, padėties atžvilgiu. Atsižvelgdama į šias
         aplinkybes ir į tai, kad aviacijos rinkai būdingas tarptautinis elementas, Taryba mano, kad šios direktyvos tikslas gali būti
         pasiektas tik veikiant Sąjungos mastu.

      75      Parlamentas mano, kad panašu, jog ieškiniu nekritikuojama pati Sąjungos teisės aktų leidėjo intervencija. Taigi sunku nustatyti,
         kokiu pagrindu remiamasi nurodant subsidiarumo principo pažeidimą. Jei Liuksemburgo Didžioji Hercogystė supranta subsidiarumą
         kaip valstybėms narėms paliktą diskreciją, reikėtų konstatuoti, kad joms palikta didžioji šios diskrecijos dalis, nes Direktyvoje
         2009/12 nenurodyta, pagal kokį metodą skaičiuoti mokesčius ir į kokias pajamas reikia atsižvelgti juos skaičiuojant. Be to,
         keliama labai nedaug su priežiūros institucijos organizavimu susijusių reikalavimų.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      76      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad subsidiarumo principas įtvirtintas EB 5 straipsnio antroje pastraipoje ir sukonkretintas
         prie Sutarties pridėtame Protokole dėl subsidiarumo ir proporcingumo principų taikymo, pagal kurį Bendrija imasi veiksmų srityse,
         kurios nepriklauso jos išimtinei kompetencijai, tik tuomet, kai norimų tikslų valstybės narės negali deramai įgyvendinti,
         o Bendrija dėl siūlomo veiksmo masto arba poveikio juos įgyvendintų geriau. Šio protokolo 5 punkte išdėstytos gairės, kaip
         nustatyti, ar įvykdytos minėtos sąlygos (minėto Sprendimo Vodafone ir kt. 72 punktas).

      77      Kalbant apie teisėkūros aktus, minėto protokolo 6 ir 7 punktuose patikslinta, kad Bendrija priima tik tiek teisėkūros aktų,
         kiek reikia, ir kad Bendrijos priemonės turėtų suteikti kuo daugiau galimybių priimti nacionalinius sprendimus, kuriais užtikrinama,
         kad būtų pasiektas priemonės tikslas, ir kurie atitiktų Sutarties reikalavimus (minėto Sprendimo Vodafone ir kt. 73 punktas).

      78      Be to, jo 3 punkte patikslinta, kad subsidiarumo principas neleidžia abejoti įgaliojimais, kuriuos Sutartis suteikia Bendrijai,
         kaip juos aiškina Teisingumo Teismas.

      79      Subsidiarumo principas taikomas, kai Sąjungos teisės aktų leidėjas kaip teisiniu pagrindu vadovaujasi EB 80 straipsniu, nes
         ši nuostata jam nesuteikia išimtinės kompetencijos priimti oro transporto srities priemonių.

      80      Nagrinėjamu atveju Liuksemburgo Didžioji Hercogystė išsamiai nepaaiškino savo trečiojo pagrindo, kad vykdant teisminę kontrolę
         būtų galima atsakyti į klausimą, kokia apimtimi Direktyva 2009/12 siekiamą tikslą galima tinkamai pasiekti nacionalinės teisės
         aktais valstybėje narėje, kurioje pagrindinis oro uostas nėra šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyto minimalaus dydžio.

      81      Be to, pagrindžiant trečiąjį pagrindą šios valstybės narės nurodytam argumentui, kad bendra sistema nereikalinga oro uostams,
         aptarnaujantiems mažiau nei 5 milijonus keleivių per metus, negalima pritarti visų pirma atsižvelgiant į tai, kas konstatuota
         šio sprendimo 47,48 ir 53–55 punktuose. Iš jų matyti, kad ne tik tie oro uostai, kuriuose per metus aptarnaujama daugiau nei
         5 milijonai keleivių, bet ir tie, kurie yra atitinkamos valstybės narės pagrindiniai oro uostai, nesvarbu konkretus juose
         aptarnautų keleivių skaičius, laikomi esantys privilegijuotoje padėtyje.

      82      Taigi aplinkybe, kad dalis oro uostų, kuriuose per metus aptarnaujama mažiau nei nei 5 milijonai keleivių, nepatenka į Direktyvos
         2009/12 taikymo sritį, negalima veiksmingai remtis siekiant įrodyti subsidiarumo principo pažeidimą, nes tokia aplinkybė gali
         tik patvirtinti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas teisingai nusprendė, kaip matyti iš šio sprendimo 38 ir 48 punktų, kad
         tokių oro uostų nereikia įtraukti į taikymo sritį, jei jie nėra pagrindiniai savo valstybėje narėje.

      83      Tokiomis aplinkybėmis Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės nurodytą trečiąjį pagrindą, susijusį su subsidiarumo principo pažeidimu,
         reikia atmesti kaip nepagrįstą.

      84      Kadangi nė vienas iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės ieškiniui pagrįsti nurodytų pagrindų negali būti pripažintas pagrįstu,
         ieškinys turi būti atmestas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      85      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Parlamentas ir Taryba reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Liuksemburgo Didžioji Hercogystė
         pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti. Remiantis to paties straipsnio 4 dalies pirma pastraipa, įstojusios į bylą šalys
         pačios padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Slovakijos Respublika ir Europos Komisija pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1999 m. gegužės 19 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Bernard Connolly prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai - Atšaukimas. # Sujungtos bylos T-34/96 ir T-163/96.


1961 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Société Fives Lille Cail ir kt. prieš Europos anglių ir plieno bendrijos Aukščiausiąją valdžios instituciją. # Sujungtos bylos 19-60, 21-60, 2-61 ir 3-61.


1993 m. lapkričio 23 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Henrik Schumacher prieš Bezirksregierung Hannover. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Hannover - Vokietija. # Byla C-365/92.


2002 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Romuald Stevens prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Pareigūnai. # Byla T-277/01.


title: 2013 m. gegužės 30 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas.#Doux Élevage SNC ir Coopérative agricole UKL-ARREE prieš Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire ir Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF).#Conseil d’État (Prancūzija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#SESV 107 straipsnio 1 dalis – Valstybės pagalba – „Valstybės išteklių“ sąvoka – „Priskyrimo valstybei“ sąvoka – Žemės ūkio sektoriaus tarpšakinės organizacijos – Pripažintos organizacijos – Šių organizacijų nuspręsta bendra veikla profesijos interesais – Šių organizacijų finansavimas savanoriškai nustatytomis rinkliavomis – Administracinis aktas, dėl kurio šios rinkliavos tampa privalomos visiems atitinkamo žemės ūkio sektoriaus atstovams.#Byla C-677/11.

text:
               Šalys
               Sprendimo motyvai
               Rezoliucinė dalis

            Šalys
            Byloje C-677/11
            dėl Conseil d'État  (Prancūzija) 2011 m. lapkričio 28 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. gruodžio 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
            Doux Élevage SNC ,
            Coopérative agricole UKL-ARREE
            prieš
            Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire ,
            Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF)
            TEISINGUMO TEISMAS (penktoji kolegija),
            kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai A. Rosas, E. Juhász (pranešėjas), D. Šváby ir C. Vajda,
            generalinis advokatas M. Wathelet,
            posėdžio sekretorius V. Tourrès, administratorius,
            atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. lapkričio 15 d. posėdžiui,
            išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
            – Doux Élevage SNC , atstovaujamos advokatų P. Spinosi, M. Massart ir D. Lechat,
            – Coopérative agricole UKL-ARREE , atstovaujamos advokato P. Spinosi,
            – Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF) , atstovaujamo advokatų H. Calvet, Y. Trifounovitch, C. Rexha ir M. Louvet,
            – Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos E. Belliard bei G. de Bergues, J. Gstalter ir J. Rossi,
            – Europos Komisijos, atstovaujamos B. Stromsky ir S. Thomas,
            susipažinęs su 2013 m. sausio 31 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
            priima šį
            Sprendimą

            Sprendimo motyvai
            1. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 107 straipsnio, susijusio su valstybės pagalba, 1 dalies ir, konkrečiai kalbant, šioje nuostatoje nurodytos „valstybinių išteklių“ sąvokos aiškinimo.
            2. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Doux Élevage SNC  ir Coopérative agricole UKL-ARREE , bendrovių, veikiančių žemės ūkio gamybos ir kalakutų auginimo sektoriuje, bei kompetentingų nacionalinių institucijų ginčą dėl pastarųjų sprendimo, kuriuo minėtam sektoriui atstovaujančios tarpšakinės organizacijos sudaryto susitarimo, kuriame numatyta rinkliava siekiant finansuoti šios organizacijos nuspręstą bendrą veiklą, taikymo sritis privalomai išplečiama visiems šio sektoriaus specialistams.
            Teisinis pagrindas
            Prancūzijos teisė
            3. 1975 m. liepos 10 d. Žemės ūkio tarpšakinių organizacijų įstatyme Nr. 75-600 ( Loi relative à l’organisation interprofessionnelle agricole , JORF, 1975 m. liepos 10 d., p. 7124) buvo įtvirtintas šio sektoriaus tarpšakinis bendradarbiavimas ta prasme, kad įvairios profesinės organizacijos, paprastai vadinamos „šeimomis“, kurios yra labiausiai atstovaujančios žemės ūkio sektorių, galėtų susijungti jungiantis tarp šakų. Šio įstatymo nuostatos buvo kodifikuotos Kaimo ir jūrų žuvininkystės kodekse ( Code rural et de la pêche maritime , toliau – Kaimo kodeksas), kurio reikšmingų nuostatų redakcija, taikytina pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, pateikiama toliau.
            4. L. 611-1 straipsnyje numatyta:
            „Nustatant, koordinuojant, įgyvendinant ir vertinant produkcijos orientavimo ir rinkų organizavimo politiką dalyvauja Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire  (Vyriausioji žemės ūkio ir maisto produktų orientavimo ir koordinavimo taryba), sudaryta iš suinteresuotų ministrų, žemės ūkio gamybos, žemės ūkio produktų perdirbimo ir pardavimo, amatininkų ir nepriklausomų maisto produktų prekybininkų, vartotojų ir pripažintų aplinkos apsaugos asociacijų, žemės ūkio nuosavybės, žemės ūkio ir maisto sektorių darbuotojams atstovaujančių sąjungų atstovų.
            Ji yra kompetentinga dėl visos žemės ūkio, žemės ūkio gamybos ir miškų ūkio produkcijos.
            < ... > “
            5. L. 632-1 straipsnyje nustatyta:
            „I. Aktyviausių su atstovavimo veikla susijusių žemės ūkio produktų gamybos ir tam tikrais atvejais perdirbimo, rinkodaros ir platinimo profesinių organizacijų iniciatyva įsteigtas grupes kompetentinga institucija, gavusi Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire  nuomonę, gali pripažinti tarpšakinėmis organizacijomis nacionaliniu arba gamybos regiono lygiu pagal produktą ar apibrėžtų produktų grupę, jei šios grupės, visų pirma sudarydamos tarpšakinius susitarimus, siekia:
            – nustatyti ir skatinti sutartinius santykius tarp jų narių,
            – prisidėti prie rinkų valdymo, vykdydamos išankstinį rinkų stebėjimą, geresnį produktų pritaikymą kiekybiniu ir kokybiniu požiūriu bei jų pardavimo skatinimą,
            – sustiprinti maisto saugumą, visų pirma per produktų atsekamumą, siekdamos naudotojų ir vartotojų interesų.
            Tarpšakinės organizacijos taip pat gali siekti kitų tikslų, be kita ko:
            – skatinti sektoriaus ekonominio potencialo palaikymą ir vystymą,
            – skatinti produktų panaudojimo ne maistui vystymą,
            – dalyvauti tarptautinės plėtros veikloje,
            < ... >
            II. Tarpšakinės organizacijos gali būti pripažintos tik pagal produktą arba produktų grupę. Kai nacionalinė tarpšakinė organizacija yra pripažinta, regioninės tarpšakinės organizacijos sudaro šios nacionalinės tarpšakinės organizacijos komitetus ir yra joje atstovaujamos.
            < ... > “
            6. L. 632-2-I straipsnyje nustatyta:
            „Pripažintos gali būti tik tarpšakinės organizacijos, kurių statute numatyta sudaryti organą ginčams, galintiems kilti tarp profesinių organizacijų narių dėl tarpšakinių susitarimų taikymo, spręsti < ... >
            Su pripažintomis tarpšakinėmis organizacijomis gali būti konsultuojamasi dėl su jomis susijusio sektoriaus politikos krypčių ir priemonių.
            Jos prisideda prie nacionalinės ir Bendrijos ekonominės politikos įgyvendinimo ir gali pasinaudoti pirmenybe teikiant viešąją pagalbą.
            Siekdamos gerai atlikti savo užduotis jos gali jungti vartotojams ir sektoriaus įmonių darbuotojams atstovaujančias organizacijas.
            Tarpšakinių organizacijų pripažinimo ir šio pripažinimo nutraukimo sąlygos nustatytos Conseil d’État  (Valstybės Taryba) dekretu.“
            7. 2010 m. liepos 27 d. priėmus Žemės ūkio ir žūklės modernizavimo įstatymą Nr. 2010-874 ( Loi n° 2010-874 de modernisation de l’agriculture et de la pêche , JORF, 2010 m. liepos 28 d., p. 13925), kuris priimtas vėliau, nei susiklostė pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, L. 632-2-I straipsnis buvo panaikintas.
            8. Pagal L. 632-2-II straipsnį:
            Pripažintų tarpšakinių organizacijų pagal produktą < ... > sudaromuose susitarimuose, kuriais siekiama pritaikyti pasiūlą prie paklausos, negali būti konkurencijos apribojimų < ... >
            Šiuos susitarimus vienbalsiai priima tarpšakinės organizacijos narėmis esančių profesijų atstovai, vadovaujantis L. 632-4 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtintomis nuostatomis < ... >
            Prieš įsigaliojant sudarytiems susitarimams apie juos pranešama žemės ūkio ministrui, ūkio ministrui ir Konkurencijos institucijai. Nuomonė, kurioje pateikiama jų išvada, skelbiama Bulletin officiel de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes .
            < ... > “
            9. L. 632-3 straipsnis suformuluotas taip:
            „Kompetentinga administracinė institucija nustatytam laikotarpiui gali visiškai ar iš dalies išplėsti pripažintoje tarpšakinėje organizacijoje sudarytų susitarimų taikymo sritį, kai jais siekiama standartinėmis sutartimis, sutartimis, sudarytomis tam tikriems prekybos metams, ir bendrais veiksmais ar veiksmais, kuriais siekiama bendrojo intereso, atitinkančiais viešąjį interesą ir suderinamais su bendros žemės ūkio politikos taisyklėmis, skatinti, be kita ko:
            1) pasiūlos ir paklausos monitoringą;
            2) pasiūlos pritaikymą ir reguliavimą;
            3) pateikimo į rinką, kainos ir apmokėjimo sąlygų taisyklių įgyvendinimą kontroliuojant valstybei. Ši nuostata netaikoma miško ūkio produktams;
            4) produktų kokybę: šiuo tikslu susitarimuose gali būti numatyta, be kita ko, kokybės normų ir nustatymo, laikymo, transportavimo bei patiekimo, jei būtina iki produktų mažmeninės prekybos etapo, taisyklių rengimas ir įgyvendinimas; dėl kontroliuojamų kilmės pavadinimų šiuose susitarimuose gali būti numatytas kokybės kontrolės procedūrų įgyvendinimas;
            5) tarpšakinius santykius atitinkamame sektoriuje, be kita ko, nustatant technines normas, taikomųjų tyrimų, eksperimentų ir vystymo programas bei investuojant į šias programas;
            6) informaciją apie sektorius ir produktus bei jų pardavimų skatinimą vidaus ir tarptautinėse rinkose;
            7) kolektyvinius veiksmus, skirtus kovoti su rizika ir pavojais, susijusiais su žemės ūkio ir maisto produktų gamyba, perdirbimu, rinkodara ir platinimu;
            8) kovą su kenksmingais organizmais pagal L. 251-3 straipsnį;
            9) produktų panaudojimo ne maistui plėtrą;
            10) dalyvavimą tarptautinėje plėtros veikloje;
            11) sutartinių ryšių tarp tarpšakinėje organizacijoje atstovaujamų profesijų narių vystymą, be kita ko, įtraukiant į tipines sutartis tipines nuostatas, susijusias su įsipareigojimais, kainų nustatymo tvarka, pristatymo grafikais, sutarties galiojimu, mažiausios kainos principu, pardavimo sąlygų peržiūra labai svyruojant pirminių žemės ūkio žaliavų kainoms bei su kiekio reguliavimo priemonėmis siekiant pritaikyti pasiūlą prie paklausos.“
            10. Priėmus 2010 m. liepos 27 d. Įstatymą Nr. 2010-874 šis L. 632-3 straipsnis yra suformuluotas taip:
            „Kompetentinga administracinė institucija nustatytam laikotarpiui gali visiškai ar iš dalies išplėsti pripažintoje tarpšakinėje organizacijoje sudarytų susitarimų taikymo sritį, kai juose numatyti bendri veiksmai ar veiksmai, kuriais siekiama bendrojo intereso, atitinkantys viešąjį interesą ir suderinami su Europos Sąjungos teisės aktais.“
            Likusi šio straipsnio dalis buvo panaikinta.
            11. L. 632-4 straipsnyje numatyta:
            „Tokių susitarimų taikymo sritis gali būti išplėsta, tik jei jų nuostatos priimtos vienbalsiu tarpšakinėje organizacijoje atstovaujamų profesijų atstovų sprendimu. Tačiau kai susitarimai yra susiję tik su dalimi šios organizacijos atstovaujamų profesijų, pakanka tik šių profesijų vienbalsiškumo su sąlyga, kad jokia kita profesija tam neprieštarauja.
            < ... >
            Kai nusprendžiama išplėsti taikymo sritį, taip numatytos priemonės atitinkamame gamybos regione yra privalomos visiems šią tarpšakinę organizaciją sudarančių profesijų nariams.
            Kompetentinga institucija sprendimą dėl prašomo taikymo srities išplėtimo turi priimti per du mėnesius nuo tarpšakinės organizacijos pateikto prašymo gavimo. Jei pasibaigus šiam terminui ji nepraneša apie savo sprendimą, prašymas laikomas priimtu.
            Sprendimai atsisakyti išplėsti taikymo sritį turi būti motyvuoti.“
            12. L. 632-6 straipsnyje nustatyta:
            „Pripažintos tarpšakinės organizacijos, nurodytos L. 632-1 ir L. 632-2 straipsniuose, turi teisę rinkti iš visų jas sudarančių profesijų narių rinkliavas pagal susitarimus, kurių taikymo sritis išplėsta L. 632-3 ir L. 632-4 straipsniuose nustatyta tvarka, ir kurios, nepaisant jų privalomo pobūdžio, išlieka skolingos pagal privatinę teisę.
            < ... >
            Rinkliavos gali būti renkamos už dekrete nustatytomis sąlygomis importuotus produktus. Tarpšakinėms organizacijoms naudos gavėjoms pageidaujant, tokios rinkliavos surenkamos muitinėje šioms organizacijoms apmokant išlaidas.
            Šios įmokos nėra atleidžiamos nuo parafiskalinių mokesčių.“
            13. Pagal L. 632-8-I straipsnį:
            „Pripažintos tarpšakinės organizacijos kiekvienais metais kompetentingoms administracinėms institucijoms atsiskaito už savo veiklą ir pateikia:
            – finansines ataskaitas,
            – veiklos ataskaitą ir visuotinių susirinkimų protokolus,
            – kiekvieno išplėsto susitarimo taikymo balansą.
            Jos pateikia kompetentingoms administracinėms institucijoms visus dokumentus, kuriuos šios institucijos prašo pateikti, kad galėtų vykdyti kontrolės įgaliojimus.“
            14. 1976 m. birželio 26 d. įsakymu (JORF, 1976 m. birželio 26 d., p. 5143) kompetentinga administracinė institucija pripažino Comité interprofessionnel de la dinde française  (Prancūzijos tarpšakinis kalakutienos komitetas, toliau – CIDEF), ne pelno asociaciją pagal privatinę teisę, kaip žemės ūkio tarpšakinę organizaciją pagal Įstatymą Nr. 75-600. CIDEF jungia keturias profesines šeimas: „gamybą“, „perinimą ir skirtų perinti kiaušinių bei veislinių paukščių importą“, „pjovimą ir perdirbimą“ ir „gyvulių pašarus“.
            15. Pagal jo statuto 2 straipsnį CIDEF:
            „siekia:
            – sujungti visas profesines iniciatyvas, siekiant organizuoti ir sureguliuoti kalakutienos rinką,
            – tam sukurti statistinės informacijos sistemą, skirtą nuolat informuoti specialistus apie paukščių ūkius, pjovimą, išteklius, išorės prekybą, namų ūkių ir bendruomenių vartojimą,
            – sureguliuoti kalakutienos gamybą ir rinką su pasiūlos ir paklausos dydžiais susijusiais veiksmais,
            – apsirūpinti reikiamais finansiniais ištekliais,
            – paprašyti suvienodinti kiekvienos profesinės šeimos nustatytas normas produktams, kuriuos jos gamina ir parduoda,
            – įpareigoti sudaryti rašytines sutartis dėl prekių tiekimo ir paslaugų teikimo tarp specialistų (komitetas pasiūlys tipinių sutarčių pavyzdžius),
            – kreiptis į nacionalines ir Bendrijos institucijas dėl kalakutienos profesinėms sritims bendrų problemų,
            – Europos ekonominėje bendrijoje sukurti kuo glaudesnį bendradarbiavimą su kalakutienos srities specialistais kitose valstybėse partnerėse,
            – imtis bet kokių naudingų iniciatyvų, kurios padėtų spręsti technines ir technologines problemas ir, be kita ko, atlikti būtinus bandymus,
            – visiškai ar iš dalies užtikrinti paslaugų teikimą paukštienos gamybos, įskaitant visus produktus, sektoriaus profesinėms šeimoms su bendru interesu susijusiose srityse. Šios paslaugos patikėtos komitetui remiantis rašytinėmis sutartimis. Jų finansavimas apskaitomas atskirai ir dėl jo CIDEF negali imti jokios rinkliavos, kuri yra privaloma taikant Kaimo kodekso L. 632-6 straipsnį.“
            Ginčas pagrindinėje byloje, jo kilmė ir prejudicinis klausimas
            16. 2007 m. spalio 18 d. priimtu tarpšakiniu susitarimu CIDEF nustatė tarpšakinę rinkliavą, imamą iš kiekvieno profesijos nario, kuriam ji atstovauja. Šis susitarimas buvo sudarytas 3 metams. Tą pačią dieną sudarytu susitarimo papildymu nustatyta, kad šios rinkliavos suma už 2008 m. bus 14 EUR už 1 000 kalakučiukų. Dviem 2008 m. kovo 13 d. kompetentingo ministro įsakymais (JORF, 2008 m. kovo 27 d., p. 5229 ir 2008 m. balandžio 1 d., p. 5412) pagal Kaimo kodekso L. 632-3 straipsnį tarpšakinio susitarimo taikymo sritis išplėsta 3 metams, o papildymo – 1 metams. Nauju minėto tarpšakinio susitarimo papildymu, sudarytu 2008 m. lapkričio 5 d., CIDEF nusprendė ir toliau taikyti tą pačią tarpšakinės rinkliavos sumą 2009 metais. Vadovaujantis Kaimo kodekso L. 632-4 straipsnio ketvirta pastraipa, šio papildymo taikymo sritis 2009 m. rugpjūčio 29 d. buvo išplėsta implicitiniu kompetentingos institucijos sprendimu pritarti, apie kurį viešai pranešta 2009 m. rugsėjo 30 d. paskelbtu kompetentingo ministro pranešimu (JORF, 2009 m. rugsėjo 30 d., p. 15881).
            17. Doux Élevage SNC , grupės Doux  patronuojamoji bendrovė, kuri yra didžiausia paukštienos gamintoja Europoje, ir žemės ūkio kooperatyvas UKL-ARREE kreipėsi į Conseil d’État  prašydami panaikinti numanomą sprendimą pratęsti 2008 m. lapkričio 5 d. papildymo galiojimą, kuris buvo laikomas priimtu 2009 m. rugpjūčio 29 d., nes administracija neatsakė į prašymą pratęsti šio priedo galiojimą, ir panaikinti pranešimą, kuriuo viešai pranešta apie šį sprendimą. Jie nurodo, kad 2008 m. lapkričio 5 d. papildymu nustatyta tarpšakinė įmoka, minėtu sprendimu išplėsta ir tapusi privaloma visiems tarpšakinės organizacijos specialistams, buvo valstybės pagalba, todėl apie šį sprendimą reikėjo iš anksto informuoti Europos Komisiją pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį.
            18. Po 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo Pearle ir kt.  (C-345/02, Rink. p. I-7139) nacionalinis teismas, į kurį kreiptasi, manė, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką pripažintų tarpšakinių organizacijų nustatytos rinkliavos, paprastai vadinamos „privalomomis savanoriškomis įmokomis“ (toliau – PSĮ), skirtos finansuoti šių organizacijų nuspręstą bendrą veiklą, ir administraciniai aktai, kuriais šios rinkliavos tapo privalomos visiems atitinkamo sektoriaus specialistams, nepatenka į valstybės pagalbos sąvoką.
            19. Vis dėlto, paskelbus Audito rūmų pastabas, Prancūzijos vyriausybė pranešė Komisijai apie veiksmų, kuriuos gali vykdyti tarpšakinės organizacijos, pagrindų programą, ir prie jos pridėjo 10 svarbiausių tarpšakinių organizacijų sudarytų susitarimų. 2008 m. gruodžio 10 d. sprendimu Valstybės pagalba Nr. 561/2008 (C(2008) 7846 galutinis) Komisija, remdamasi minėtu Sprendimu Pearle ir kt. , nusprendė, kad nagrinėjamos priemonės pateko į valstybės pagalbos sąvoką. Ji taip pat pripažino, kad dėl šių priemonių finansavimo nekyla prieštaravimų atsižvelgiant į bendrą rinkos organizavimo sistemą ir kad šios priemonės netrikdo prekybos sąlygų taip, kad tai prieštarautų bendram interesui, ir priėjo prie išvados, kad joms gali būti taikoma SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta išimtis. Komisija priėjo prie tokios pačios išvados ir dviejuose vėlesniuose sprendimuose. Dėl visų šių sprendimų Prancūzijos Respublika ir kai kurios suinteresuotos tarpšakinės organizacijos Bendrajame Teisme pareiškė ieškinius dėl panaikinimo, kurie vis dar nagrinėjami.
            20. Pirmiausia Conseil d’État pažymi, kad 2007 m. spalio 18 d. tarpšakinis susitarimas buvo priimtas keturių profesinių šeimų, kurioms atstovauja tarpšakinės organizacijos, vienbalsiu sprendimu ir kad sprendimas palikti galioti tokio paties dydžio tarpšakinę rinkliavą 2009 m. buvo taip pat priimtas šių keturių profesinių šeimų vienbalsiai. Paskui ji konstatuoja, kad 2008 m. lapkričio 5 d. papildyme pateikiamas išsamus veiklos, kurią galima finansuoti iš 2009 m. CIDEF gautų tarpšakinių rinkliavų ir kuri apima informavimo veiklą, konkrečiai susijusią su kalakutiena „siekiant pagerinti įvaizdį ir skatinti pardavimą“, bendrą naminių paukščių mėsos pardavimų skatinimo veiklą, išorės santykių veiklą, atstovavimą Prancūzijos ir Europos administracinėse institucijose bei dalyvavimą Europos naminių paukščių asociacijoje, tyrimų ir vartotojų grupių apklausų atlikimo užsakymą siekiant įvertinti pirkimų lygmenį, paramos veiksmus mokslo tyrimų ir kokybės užtikrinimo veiklai bei sektoriaus interesų gynimo veiksmus, sąrašas.
            21. Be to, Conseil d’État tvirtina, kad, pirma, šiuo papildymu neleidžiama finansuoti veiklos, susijusios su poveikiu kalakutienos rinkai, ir, antra, šiame papildyme paminėtoje informavimo veikloje visiškai nėra skirstoma pagal produktų kilmę, be to, iš jokio bylos dokumento negalima daryti išvados, kad 2009 m. surinktų rinkliavų dalis buvo išimtinai skirta tik „prancūziškos kalakutienos“ pardavimo skatinimo veiksmams tiek Prancūzijoje, tiek užsienyje.
            22. Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État  nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
            „Ar [SESV] 107 straipsnį, taikomą atsižvelgiant į 2004 m. liepos 15 d. Sprendimą Pearle ir kt.  (C-345/02), reikia aiškinti taip, kad siekiant sudaryti galimybę įgyvendinti informavimo, pardavimo skatinimo, išorės santykių, kokybės užtikrinimo, mokslo tyrimų, sektoriaus interesų gynimo veiksmus, taip pat tyrimus ir vartotojų grupių apklausas, nacionalinės valdžios institucijos priimtas sprendimas, kuriuo susitarimo, kaip antai [CIDEF] sudaryto susitarimo dėl rinkliavos nustatymo nacionalinės valdžios institucijos pripažintai tarpšakinei organizacijai, taikymo sritis išplečiama visiems sektoriaus specialistams, ir taip ta rinkliava tampa privaloma, atsižvelgiant į nagrinėjamos veiklos pobūdį, jos finansavimo tvarką ir įgyvendinimo sąlygas, yra susijęs su valstybės pagalba?“
            Dėl prejudicinio klausimo
            23. Pateikdamas prejudicinį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar nacionalinės institucijos sprendimas, kuriuo tarpšakinės organizacijos sudaryto susitarimo, kuriame numatyta rinkliava siekiant sudaryti galimybę įgyvendinti informavimo, pardavimo skatinimo, išorės santykių, kokybės užtikrinimo, mokslo tyrimų, sektoriaus interesų gynimo veiksmus, taikymo sritis išplečiama visiems žemės ūkio sektoriaus specialistams, yra valstybės pagalba.
            24. Pirmiausia reikia priminti, kad SESV 107 straipsnio 1 dalyje pripažįstama, jog valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
            25. Šiam nesuderinamumui patikrinti SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos keturios sąlygos. Visų pirma tai turi būti valstybės įsikišimas arba įsikišimas panaudojant valstybės išteklius. Antra, šis įsikišimas turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, juo turi būti suteiktas pranašumas pagalbos gavėjui. Ketvirta, jis turi iškreipti konkurenciją ar kelti grėsmę, kad ji bus iškreipta (minėto Sprendimo Pearle ir kt.  33 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            26. Kalbant apie pirmą iš šių sąlygų, iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad tik nauda, suteikta tiesiogiai ar netiesiogiai iš valstybinių išteklių, yra laikoma valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Iš tiesų šioje nuostatoje įtvirtintas skirtumas tarp „valstybės suteiktos pagalbos“ ir „iš valstybinių išteklių“ suteiktos pagalbos nereiškia, kad bet kokia valstybės suteikta nauda, nepaisant to, ar ji finansuojama iš valstybinių išteklių, yra laikoma pagalba; tuo tik siekiama į šią sąvoką įtraukti tiek tiesiogiai valstybės, tiek per tos valstybės paskirtą ar įsteigtą viešąją ar privačią įstaigą suteikiamą naudą (2001 m. kovo 13 d. Sprendimo PreussenElektra , C-379/98, Rink. p. I-2099, 58 punktas ir minėta teismo praktika). Taigi SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas gali iš esmės apimti ir valstybės įsteigtos arba paskirtos pagalbai valdyti viešosios arba privačios įstaigos suteiktą pagalbą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Pearle ir kt.  34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            27. Tačiau siekiant, kad nauda galėtų būti pripažinta pagalba, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, ji turi būti, pirma, suteikta tiesiogiai arba netiesiogiai iš valstybės išteklių ir, antra, priskirta valstybei (minėto Sprendimo Pearle ir kt.  35 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
            28. Reikia pažymėti, kad, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 37 punkte, finansavimas iš valstybės išteklių yra „valstybės pagalbos“ sąvokos požymis.
            29. Šiuo klausimu minėto Sprendimo PreussenElektra  59 ir 61 punktuose Teisingumo Teismas konstatavo, kad valstybės teisės aktai, kuriuose nustatant pareigą pirkti atitinkamus produktus minimaliomis kainomis suteikiamas pranašumas tam tikroms įmonėms, o kitoms sudaromos nepalankios sąlygos, nesukelia jokio tiesioginio arba netiesioginio valstybinių išteklių perdavimo įmonėms gamintojoms ir dėl tokios pareigos šių teisės aktų atžvilgiu neatsiranda valstybės pagalba.
            30. Minėto Sprendimo Pearle ir kiti 36 punkte Teisingumo Teismas, nagrinėdamas profesinės organizacijos taikytas rinkliavas savo nariams reklamos kampanijai finansuoti, priėjo prie tos pačios išvados ir konstatavo, kad atsižvelgiant į tai, jog dėl šios kampanijos viešosios įstaigos patirtas išlaidas visiškai kompensavo įmonėms, kurios iš jos gavo naudos, taikytos rinkliavos, jos įsikišimu nesiekiama sukurti pranašumo, kuris būtų papildoma našta valstybei arba šiai įstaigai.
            31. Šio sprendimo 37 punkte Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad reklaminės kampanijos, kuri buvo nagrinėta pagrindinėje byloje, organizavimo ir vykdymo iniciatyvos ėmėsi privati optikų asociacija, o ne viešoji įstaiga, ir ji buvo tik priemonė gauti ir paskirti išteklius pirma atitinkamų specialistų sektoriaus nustatytam visiškai komerciniam tikslui pasiekti ir niekaip nebuvo susijusi su viešųjų institucijų nustatyta politika.
            32. Kalbant apie rinkliavas, nagrinėjamas pagrindinėje byloje, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad jos renkamos iš privačių ūkio subjektų, kurie yra arba ne atitinkamos tarpšakinės organizacijos nariai, tačiau kurie vykdo ekonominę veiklą atitinkamame sektoriuje. Šis mechanizmas neapima jokio tiesioginio ar netiesioginio valstybės išteklių perdavimo, lėšos, gautos sumokėjus šias rinkliavas, taip pat neplaukia per valstybės ar kitos viešosios įstaigos biudžetą ir valstybė neatiduoda jokių savo išteklių, kaip antai mokesčių, rinkliavų, įmokų ar kitu pavidalu, kurie pagal nacionalinės teisės aktus turėtų būti mokami į valstybės biudžetą. Šios rinkliavos išsaugo savo privatų pobūdį visą laiką ir jų nesumokėjus siekdama jas gauti tarpšakinė organizacija turi laikytis normalios civilinės ar komercinės teisminės procedūros, nes neturi jokios valstybės prerogatyvos.
            33. Neabejotina, kad tarpšakinės organizacijos yra asociacijos pagal privatinę teisę ir nėra viešosios administracijos dalis.
            34. Vis dėlto pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nebūtina kiekvienu atveju nustatyti valstybės išteklių perdavimo faktą, kad vienai ar kelioms įmonėms suteiktą naudą būtų galima laikyti valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį (žr. 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją , C-482/99, Rink. p. I-4397, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            35. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad SESV 107 straipsnio 1 dalis apima visas pinigines priemones, kurias viešosios institucijos gali panaudoti paremdamos įmones, nesvarbu, ar tos priemonės nuolat priklauso valstybės turtui. Todėl net jei sumos, susijusios su nagrinėjama priemone, ne visuomet priklausė valstybės iždui, tai, kad jos yra nuolatos valstybės kontroliuojamos ir šitaip atitinkamos valstybės institucijos gali jomis naudotis, yra pakankama priežastis laikyti jas valstybiniais ištekliais (žr. minėto Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją  37 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
            36. Pagrindinėje byloje nėra tenkinami Teisingumo Teismo minėto Sprendimo Prancūzija prieš Komisiją  37 punkte nustatyti kriterijai. Neginčijama, kad valstybės institucijos negali veiksmingai naudoti išteklių, susidariusių iš pagrindinėje byloje nagrinėjamų rinkliavų, atitinkamoms įmonėms paremti. Atitinkama tarpšakinė organizacija sprendžia dėl šių išteklių, kurie yra visiškai skirti jos nusistatytiems tikslams, naudojimo. Be to, šiems ištekliams nuolat netaikoma viešoji kontrolė ir valstybės institucijos negali jais disponuoti.
            37. Valstybės narės įtaka, kurią ji gali daryti tarpšakinės organizacijos veiklai sprendimu išplėsti tarpšakinės organizacijos susitarimo taikymo sritį visiems sektoriaus specialistams, nekeičia šios sprendimo 36 punkte pateiktų teiginių.
            38. Iš tiesų iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamuose teisės aktuose kompetentingai institucijai nenumatyta teisė valdyti lėšas ar daryti įtaką jų administravimui. Be to, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 71 punkte, remiantis kompetentingų nacionalinių teismų praktika Kaimo kodekso nuostatose, kuriose reglamentuojamas susitarimų, kuriuose numatytos rinkliavos tarpšakinei organizacijai, taikymo srities išplėtimas, viešosioms institucijoms leidžiama vykdyti tik PSĮ teisėtumo ir įstatymo laikymosi kontrolę.
            39. Kalbant apie šią kontrolę, reikia pažymėti, kad Kaimo kodekso L. 632-3 straipsnyje neleidžiama susitarimo taikymo srities išplėtimo sieti su viešosios institucijos nustatytų ir apibrėžtų konkrečių politinių tikslų vykdymu, nes šiame straipsnyje pateikiamas neišsamus labai bendrų ir įvairių tikslų, kurių siekti turi skatinti tarpšakinis susitarimas tam, kad kompetentinga administracinė institucija išplėstų jų taikymo sritį, sąrašas. Šios išvados negali paneigti šio kodekso L. 632-8-I straipsnyje numatyta pareiga šias institucijas informuoti ex post  apie PSĮ panaudojimą.
            40. Be to, Teisingumo Teismui pateiktoje bylos medžiagoje nėra jokios informacijos, kuria remiantis būtų galima manyti, kad iniciatyvos nustatyti PSĮ ėmėsi ne tarpšakinė organizacija, o viešosios institucijos. Reikia pažymėti, kad, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 90 punkte, viešosios institucijos yra tik „instrumentas“, kuriuo pripažįstamos privalomomis tarpšakinių organizacijų rinkliavos, įvestos siekti jų nusistatytų tikslų.
            41. Taigi nei remiantis valstybės galia pripažinti tarpšakinę organizaciją pagal Kaimo kodekso L. 632-1 straipsnį, nei remiantis šios valstybės galia išplėsti tarpšakinės organizacijos susitarimo taikymo sritį visiems sektoriaus specialistams pagal šio kodekso L. 632-3 ir L. 632-4 straipsnius negalima daryti išvados, kad tarpšakinės organizacijos veikla priskirtina valstybei.
            42. Galiausiai Komisija tvirtina, kad tarpšakinių organizacijų veikla iš dalies finansuojama iš viešųjų lėšų ir kad atsižvelgiant į tai, jog viešos ir privačios lėšos neapskaitomos atskirai, visos tarpšakinių organizacijų lėšos yra „valstybės ištekliai“.
            43. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad prejudicinis klausimas susijęs tik su tarpšakinei organizacijai sumokėtomis rinkliavomis, o ne su kitais galimais ištekliais iš viešojo biudžeto.
            44. Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 57 punkte, tarpšakinių organizacijų naudojamos privačios lėšos netampa „viešaisiais ištekliais“ vien todėl, kad jos naudojamos kartu su iš viešojo biudžeto gaunamomis sumomis.
            45. Remiantis tuo, kas išdėstyta, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip: SESV 107 straipsnio 1 dalis aiškintina taip, kad siekiant sudaryti galimybę įgyvendinti informavimo, pardavimo skatinimo, išorės santykių, kokybės užtikrinimo, mokslo tyrimų, sektoriaus interesų gynimo veiksmus, taip pat tyrimus ir vartotojų grupių apklausas, nacionalinės valdžios institucijos priimtas sprendimas, kuriuo susitarimo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje tarpšakinio susitarimo dėl rinkliavos nustatymo nacionalinės valdžios institucijos pripažintai tarpšakinei organizacijai taikymo sritis išplečiama visiems sektoriaus specialistams ir taip ta rinkliava tampa privaloma, atsižvelgiant į nagrinėjamos veiklos pobūdį, jos finansavimo tvarką ir įgyvendinimo sąlygas, neturi valstybės pagalbos požymių.
            Dėl bylinėjimosi išlaidų
            46. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

            Rezoliucinė dalis
            Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:
            SESV 107 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad siekiant sudaryti galimybę įgyvendinti informavimo, pardavimo skatinimo, išorės santykių, kokybės užtikrinimo, mokslo tyrimų, sektoriaus interesų gynimo veiksmus, taip pat tyrimus ir vartotojų grupių apklausas, nacionalinės valdžios institucijos priimtas sprendimas, kuriuo susitarimo, kaip antai nagrinėjamo pagrindinėje byloje tarpšakinio susitarimo dėl rinkliavos nustatymo nacionalinės valdžios institucijos pripažintai tarpšakinei organizacijai, taikymo sritis išplečiama visiems sektoriaus specialistams, ir taip ta rinkliava tampa privaloma, atsižvelgiant į nagrinėjamos veiklos pobūdį, jos finansavimo tvarką ir įgyvendinimo sąlygas, neturi valstybės pagalbos požymių.