title: 2015 m. kovo 17 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry prieš Öljytuote ry ir Shell Aviation Finland Oy.#Työtuomioistuin prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 2008/104/EB – Darbas per laikinojo įdarbinimo įmones – 4 straipsnio 1 dalis – Naudojimosi darbu per laikinojo įdarbinimo įmones draudimai ar apribojimai – Pateisinimai – Bendrojo intereso pagrindai – Peržiūros pareiga – Apimtis.#Byla C-533/13.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. kovo 17 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Direktyva 2008/104/EB — Darbas per laikinojo įdarbinimo įmones — 4 straipsnio 1 dalis — Naudojimosi darbu per laikinojo įdarbinimo įmones draudimai ar apribojimai — Pateisinimai — Bendrojo intereso pagrindai — Peržiūros pareiga — Apimtis“
      Byloje C‑533/13
      dėl Työtuomioistuin (Suomija) 2013 m. spalio 4 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2013 m. spalio 9 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Auto‑ ja Kuljetusalan Työntekijäliitto (AKT) ry

      prieš

         Öljytuote ry,

         Shell Aviation Finland Oy

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Ó Caoimh (pranešėjas), C. Vajda ir S. Rodin, teisėjai E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, C. G. Fernlund, J. L. da Cruz Vilaça ir F. Biltgen,
      generalinis advokatas M. Szpunar,
      posėdžio sekretorius I. Illéssy, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2014 m. rugsėjo 9 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Auto‑ ja Kuljetusalan Työntekijäliitto (AKT) ry, atstovaujamos asianajajat A. Viljander ir J. Hellsten,

               —

                  Öljytuote ry ir Shell Aviation Finland Oy, atstovaujamų asianajajat A. Kriikkula ir M. Kärkkäinen,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos J. Heliskoski,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze ir J. Möller,

               —

               Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos D. Colas ir R. Coesme,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos K. Szíjjártó ir M. Fehér,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

               —

               Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk ir C. Hagerman,

               —

               Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos I. Thue ir D. Tønseth,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos J. Enegren ir I. Koskinen,

         susipažinęs su 2014 m. lapkričio 20 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/104/EB dėl darbo per laikinojo įdarbinimo įmones (OL L 327, p. 9) 4 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant darbuotojų profesinės sąjungos Auto‑ ja Kuljetusalan Työntekijäliitto (AKT) ry (toliau – AKT) ginčą su darbdavių asociacija Öljytuote ry ir šios asociacijos nare įmone Shell Aviation Finland Oy (toliau – SAF) dėl pastarosios įmonės įdarbintų laikinųjų darbuotojų.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2008/104 I skyriaus, pavadinto „Bendrosios nuostatos“, 4 straipsnyje „Apribojimų ar draudimų peržiūra“ nustatyta:
               „1.   Naudojimosi darbu per laikinojo įdarbinimo įmones draudimai ar apribojimai yra pateisinami tik dėl bendrojo intereso, visų pirma susijusio su laikinųjų darbuotojų apsauga, darbuotojų sveikatos ir saugos darbe reikalavimais arba poreikiu užtikrinti, kad darbo rinka veiktų tinkamai ir kad būtų užkirstas kelias pažeidimams.
               2.   Ne vėliau kaip iki 2011 m. gruodžio 5 d. valstybės narės, pagal nacionalinės teisės aktus, kolektyvines sutartis ir praktiką pasikonsultavusios su socialiniais partneriais, peržiūri naudojimosi darbu per laikinojo įdarbinimo įmones apribojimus ar draudimus, kad patikrintų, ar jie yra pateisinami dėl 1 dalyje minėtų priežasčių.
               3.   Jei tokie apribojimai ar draudimai yra nustatyti kolektyvinėmis sutartimis, 2 dalyje nurodytą peržiūrą gali atlikti atitinkamą sutartį sudarę socialiniai partneriai.
               4.   1, 2 ir 3 dalys nepažeidžia nacionalinių reikalavimų dėl laikinojo įdarbinimo įmonių registravimo, licencijavimo, sertifikavimo, finansinių garantijų ar stebėsenos.
               5.   Valstybės narės ne vėliau kaip iki 2011 m. gruodžio 5 d. informuoja Komisiją apie 2 ir 3 dalyse nurodytos peržiūros rezultatus.“

               4

               Pagal minėtos direktyvos 11 straipsnio 1 dalį ne vėliau kaip iki 2011 m. gruodžio 5 d. valstybės narės priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus šiai direktyvai įgyvendinti, arba užtikrina, kad socialiniai partneriai susitarimo būdu nustatytų būtinas nuostatas.

         Suomijos teisė

               5

               Direktyva 2008/104 į vidaus teisę buvo perkelta priėmus įstatymą, keičiantį Darbo sutarties įstatymą (Työsopimuslaki (55/2001)), ir Įstatymą dėl komandiruotų darbuotojų (Lähetyistä työntekijöistä annettu laki (1146/1999)).

               6

               Iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos matyti, kad nacionalinės teisės aktuose nėra nuostatų, susijusių su draudimais arba apribojimais darbo per laikinojo įdarbinimo įmones srityje, kaip antai nustatytais šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje. Parlamentui pateiktame Vyriausybės įstatymo dėl minėtų įstatymų dalinio pakeitimo projekto motyvų santraukoje šiuo klausimu nurodama, kad „Direktyva [2008/104] įpareigoja valstybes nares peržiūrėti draudimus ir apribojimus darbo per laikinojo įdarbinimo įmones srityje. Tai tikslus administracinis reikalavimas, nustatantis valstybėms narėms pareigą peržiūrėti apribojimus ir draudimus darbo per laikinojo įdarbinimo įmones srityje ir informuoti Komisiją apie peržiūros rezultatus prieš baigiantis [šios] direktyvos perkėlimo į nacionalinę teisę terminui. Minėtos direktyvos 4 straipsnyje numatyta peržiūros pareiga neįpareigojo valstybių narių iš dalies pakeisti teisės aktų, net jei neįmanoma pateisinti draudimų ir apribojimų darbo per laikinojo įdarbinimo įmones srityje 4 straipsnio 1 dalyje numatytomis priežastimis“.

               7

               Suomija atliko peržiūrą, kaip tai reikalaujama pagal šią direktyvą, ir 2011 m. lapkričio 29 d. jos rezultatus pateikė Komisijai.

               8

               1997 m. birželio 4 d. Bendrajame susitarime, sudarytame Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitto (TT, Pagrindinė pramonės ir ekonomikos federacija), dabar – Elinkeinoelämän keskusliitto (EK, Pagrindinė ekonomikos federacija), ir Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK, Suomijos pagrindinė profesinių asociacijų organizacija), apibrėžiamos, be kita ko, sąlygos, kurioms esant darbuotojų galima ieškoti išorėje.

               9

               Pagal minėto Bendrojo susitarimo 8.3 sąlygą:
               „Įmonės naudojasi darbo per laikinojo įdarbinimo įmones paslaugomis tik siekdamos sumažinti pernelyg didelį darbo krūvį ar atlikti kitas darbo užduotis, atsižvelgiant į ribotą trukmę ar pobūdį, kai jų darbuotojai negali tokių užduočių atlikti dėl skubos, jų laikino pobūdžio, reikalaujamos profesinės kompetencijos, būtinybės panaudoti specialias priemones ar kitų panašių priežasčių.
               Naudojimasis darbo per laikinojo įdarbinimo įmones paslaugomis yra nesąžininga praktika, jei įmonių, kurios naudojasi išorės darbuotojais, įdarbinti laikinieji darbuotojai ilgą laiką atlieka įprastinį įmonės darbą kartu su jos nuolatiniais darbuotojais ir jiems vadovauja ta pati administracija.
               <…>“

               10

               Kolektyvinės sutarties sunkvežimių su cisternomis ir naftos produktų sektoriuje (toliau – taikoma kolektyvinė sutartis), kurios šalys yra Öljytuote ry ir AKT, 29 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta nuostata, kurios turinys atitinka minėtą 8.3 sąlygą.

               11

               Pagal Kolektyvinių sutarčių įstatymo (Työehtosopimuslaki (436/1946)) 7 straipsnį kolektyvinės sutarties pažeidimo atveju laikinuosius darbuotojus naudojančiai įmonei gali būti skirta iki 29500 eurų dydžio bauda.

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               12

               SAF yra įmonė, tiekianti degalus keliems Suomijos oro uostams. Jos darbuotojai šiuose oro uostuose pildo orlaivių degalų bakus, vykdo kokybės kontrolę ir atlieka kitas pagalbines užduotis, susijusias su orlaiviais.

               13

               Pagal 2010 m. su laikinojo įdarbinimo įmone Ametro Oy pasirašytą sutartį SAF privalėjo pasinaudoti Ametro Oy įdarbintais laikinaisiais darbuotojais, kad pakeistų į laikinojo nedarbingumo atostogas išėjusius darbuotojus arba kad susitvarkytų su padidėjusiu darbo krūviu. Iki 2010 m. SAF, norėdama susitvarkyti su šiomis užduotimis, naudojosi kitos laikinojo įdarbinimo įmonės darbuotojais.

               14

               AKT kreipėsi su ieškiniu į Työtuomioistuin (Darbo teismas) prašydama įpareigoti Öljytuote ry ir SAF sumokėti Įstatymo dėl kolektyvinių sutarčių 7 straipsnyje numatytą piniginę baudą už taikomos kolektyvinės sutarties 29 straipsnio 1 dalies sąlygos pažeidimą. AKT teigia, kad nuo 2008 m. SAF nuolat ir be pertraukos įdarbina laikinuosius darbuotojus, kad šie atliktų užduotis, visiškai atitinkančias jos pačios darbuotojų atliekamas užduotis, o tai yra nesąžiningas naudojimasis laikinaisiais darbuotojais, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Iš tiesų laikiniesiems darbuotojams pavesta vykdyti įprastas įmonės užduotis kartu su jos nuolatiniais darbuotojais ir jiems vadovauja ta pati administracija, nors jie ir neturi specialių profesinių žinių ir įgūdžių. Be to, šie laikinieji darbuotojai sudaro didelę žmogiškųjų išteklių dalį, atsižvelgiant į vieno darbuotojo išdirbtų metų skaičių.

               15

               Tačiau atsakovės pagrindinėje byloje mano, kad naudojimasis laikinaisiais darbuotojais pateisinamas teisėtais motyvais, nes juo iš esmės siekiama pakeisti darbuotojus metinių ir laikinojo nedarbingumo atostogų laikotarpiais. Jos taip pat teigia, kad taikomos kolektyvinės sutarties 29 straipsnio 1 dalis neatitinka Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalies. Iš tiesų ši sutarties nuostata nėra susijusi nei su laikinųjų darbuotojų apsauga, nei su jų sveikatos apsaugos ir darbo saugos reikalavimais. Ji taip pat negarantuoja sklandaus darbo rinkos veikimo ir neužkerta kelio pažeidimams. Be to, šioje nuostatoje nustatyti draudimai ir apribojimai, kurie atima iš darbdavių galimybes pasirinkti tinkamiausias įdarbinimo formas, atsižvelgiant į jų veiklą, ir apriboja laikinojo įdarbinimo įmonių galimybes siūlyti savo paslaugas kitoms įmonėms. Net jei šioje direktyvoje aiškiai nenumatyta, nacionaliniai teismai turi netaikyti minėtos direktyvos tikslams prieštaraujančių draudimų ir apribojimų darbo per laikinojo įdarbinimo įmones srityje.

               16

                  Työtuomioistuin pageidauja, kad, prieš jam priimant sprendimą nagrinėjamoje byloje, Teisingumo Teismas išaiškintų Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalyje nustatytos pareigos apimtį.

               17

               Šiuo klausimu Työtuomioistuin mano, jog negalima atmesti fakto, kad šioje nuostatoje, siejamoje su to paties straipsnio kitose dalyse nustatyta peržiūros pareiga, tik nustatoma paprasta procesinė pareiga atlikti vienkartinę peržiūrą. Tačiau iš šios nuostatos teksto matyti, kad ji draudžia nustatyti draudimus ar apribojimus darbo per laikinojo įdarbinimo įmones srityje, nebent jie būtų pateisinami joje nurodytais bendraisiais interesais. Vadovaujantis Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalimi, kaip savarankiška nuostata, valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad jų nacionalinėse teisės sistemose nebūtų tokių draudimų ar apribojimų.

               18

               Nacionalinio teismo manymu, šios direktyvos tikslas, nurodytas jos 2 straipsnyje, – pripažinti laikinojo įdarbinimo įmones darbdavėmis, tuo pat metu atsižvelgiant į poreikį nustatyti tinkamą darbo per laikinojo įdarbinimo įmones naudojimo sistemą, siekiant veiksmingai prisidėti prie darbo vietų kūrimo ir lanksčių darbo formų plėtojimo, – būtų nepasiektas, jei minėtos direktyvos 4 straipsnio 1 dalis neturėtų tokios apimties. Be to, Direktyva 2008/104, atsižvelgiant į jos 22 konstatuojamąją dalį, turi būti siejama su SESV 49 ir 56 straipsniais, reglamentuojančiais laisvę teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvę. Taigi, atrodo, taikomos kolektyvinės sutarties 29 straipsnio 1 dalyje numatyti apribojimai, susiję su Suomijoje įsteigtos įmonės ir kitoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės laikinųjų darbuotojų teikimu, yra nesuderinami su šiomis nuostatomis.

               19

               Jei būtų patvirtintas šis paskutinis aiškinimas, reiktų patikrinti, ar Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalyje draudžiamas šis nacionalinės teisės aktas ir jei draudžiamas, išnagrinėti, kokiu mastu, nesant jokios šią minėtos direktyvos nuostatą perkeliančios vidaus teisės priemonės, fizinis asmuo galėtų kito fizinio asmens atžvilgiu remtis minėto nacionalinės teisės akto neatitiktimi šiai nuostatai.

               20

               Šiomis aplinkybėmis Työtuomioistuin nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Direktyvos 2008/104 dėl darbo per laikinojo įdarbinimo įmones 4 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja nacionalinės institucijos, įskaitant teismus, įpareigojamos joms prieinamomis priemonėmis nuolat užtikrinti, jog nebūtų nustatytos nacionalinės teisės nuostatos arba kolektyvinių sutarčių sąlygos, kurios prieštarautų šioje direktyvoje nustatytoms taisyklėms, arba, jei tokių atsirastų, kad jos nebūtų taikomos?

                        2.

                        Ar Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad ja draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos laikinuosius darbuotojus galima naudoti tik tam tikrais konkrečiais atvejais, kaip antai, siekiant sumažinti pernelyg didelius darbo krūvius arba atlikti darbą, kurio negali atlikti pačios įmonės darbuotojai? Ar ilgalaikį laikinųjų darbuotojų panaudojimą atlikti įprastines įmonės darbo užduotis kartu su įmonės darbuotojais galima laikyti neteisėtu darbu per laikinojo įdarbinimo įmones?

                        3.

                        Jei būtų nustatyta, kad nacionalinės teisės aktai prieštarauja Direktyvai 2008/104, kokiomis priemonėmis gali pasinaudoti nacionalinis teismas, kad įgyvendintų minėtoje direktyvoje nustatytus tikslus, kai kalbama apie fiziniams asmenims privalomą kolektyvinę sutartį?“

         Dėl prejudicinių klausimų

               21

               Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja nacionalinės institucijos, įskaitant teismus, įpareigojamos netaikyti jokios nacionalinės teisės nuostatos, kuri nustato draudimą arba apribojimą pasinaudoti laikinaisiais darbuotojais, jei jie nepateisinami bendraisiais interesais, kaip tai suprantama pagal minėto 4 straipsnio 1 dalį.

               22

               Atsakovės pagrindinėje byloje ir Vengrijos vyriausybės manymu, iš Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalies teksto, konkrečiau kalbant, iš žodžių junginio „pateisinami tik“, matyti, kad šia nuostata draudžiama nustatyti naudojimosi laikinaisiais darbuotojais draudimus ar apribojimus, nebent jie būtų pateisinami bendraisiais interesais, taip šiems darbuotojams, laikinojo įdarbinimo įmonėms ir įmonėms naudotojoms aiškiai suteikiant teises, kuriomis galima tiesiogiai remtis nacionalinėse institucijose ir nacionaliniuose teismuose.

               23

               Primintina, kad neabejotinai iš šio nuostatos teksto matyti, kad nacionalinės teisės aktai, kuriuose nustatomi naudojimosi laikinaisiais darbuotojais draudimai ar apribojimai, turi būti pateisinami dėl bendrojo intereso, visų pirma susijusio su laikinųjų darbuotojų apsauga, darbuotojų sveikatos ir saugos darbe reikalavimais arba būtinybe užtikrinti, kad darbo rinka veiktų tinkamai ir kad būtų užkirstas kelias pažeidimams.

               24

               Tačiau, siekiant nustatyti tikslią Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalies apimtį, šis 4 straipsnis turi būti aiškinamas visas ir turi būti atsižvelgiama į jo kontekstą.

               25

               Šiuo klausimu pažymėtina, kad minėtas 4 straipsnis, pavadintas „Apribojimų ar draudimų peržiūra“, yra skirsnyje, susijusiame su Direktyvos 2008/104 bendrosiomis nuostatomis.

               26

               Taigi, viena vertus, Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta, kad ne vėliau kaip iki 2011 m. gruodžio 5 d. valstybės narės, pasikonsultavusios su socialiniais partneriais, arba šie socialiniai partneriai, kai draudimai ar apribojimai, susiję su naudojimusi laikinaisiais darbuotojais, numatyti sudarytose kolektyvinėse sutartyse, peržiūri šiuos draudimus ar apribojimus, „kad patikrintų, ar jie yra pateisinami dėl 1 dalyje minėtų priežasčių“.

               27

               Kita vertus, pagal šio 4 straipsnio 5 dalį valstybės narės ne vėliau kaip iki tos pačios datos informuoja Komisiją apie šios peržiūros rezultatus.

               28

               Taigi iš minėto 4 straipsnio 1 dalies, siejamos su kitomis to paties straipsnio dalimis, matyti, kad ji taikoma tik valstybių narių kompetentingoms institucijoms, nustatant joms pareigą peržiūrėti savo nacionalinės teisės aktus, siekiant užtikrinti, kad naudojimosi laikinaisiais darbuotojais draudimai ar apribojimai būtų pateisinami bendraisiais interesais, ir pareigą informuoti Komisiją apie tokios peržiūros rezultatus. Nacionaliniai teismai negali užtikrinti tokių pareigų.

               29

               Atsižvelgiant į šios peržiūros, kuri turi būti baigta tuo pačiu laiku, kada baigiasi Direktyvos 2008/104 11 straipsnio 1 dalyje numatytas perkėlimo į nacionalinę teisę terminas, rezultatus, valstybėms narėms, kurios privalo visiškai laikytis joms pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį tenkančių pareigų, gali tekti iš dalies pakeisti nacionalinės teisės aktus darbo per laikinojo įdarbinimo įmones srityje.

               30

               Tačiau minėtos valstybės narės šiuo tikslu gali arba panaikinti draudimus ar apribojimus, kurie negali būti pateisinami pagal šią nuostatą, arba juos pritaikyti taip, kad jie tam tikrais atvejais galėtų būti pateisinami pagal minėtą nuostatą.

               31

               Darytina išvada, kad Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalis, vertinama atsižvelgiant į jos kontekstą, turi būti suprantama kaip apibrėžianti pagrindą, kuriuo remiantis valstybės narės gali vykdyti reguliuojamąją veiklą naudojimosi laikinaisiais darbuotojais draudimų ar apribojimų srityje, o ne kaip įpareigojanti priimti konkrečius teisės aktus šioje srityje.

               32

               Tokiomis aplinkybėmis į pirmąjį klausimą atsakytina, kad Direktyvos 2008/104 4 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad:

                        —

                        ji skirta tik kompetentingoms valstybių narių institucijoms ir joms nustato peržiūros pareigą, siekiant užtikrinti naudojimosi darbu per laikinojo įdarbinimo įmones galimų draudimų ar apribojimų pateisinamąjį pobūdį, ir todėl

                        —

                        neįpareigoja nacionalinių teismų netaikyti jokios nacionalinės teisės nuostatos, nustatančios naudojimosi laikinaisiais darbuotojais draudimus ar apribojimus, kurie nepateisinami bendrojo intereso pagrindais, kaip tai suprantama pagal minėto 4 straipsnio 1 dalį.

               33

               Šiomis aplinkybėmis į antrąjį ir trečiąjį klausimus atsakyti nėra būtina.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               34

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                     2008 m. lapkričio 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/104/EB dėl darbo per laikinojo įdarbinimo įmones 4 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad:

                        —

                           ji skirta tik kompetentingoms valstybių narių institucijoms ir joms nustato peržiūros pareigą, siekiant užtikrinti naudojimosi darbu per laikinojo įdarbinimo įmones galimų draudimų ar apribojimų pateisinamąjį pobūdį, ir todėl

                        —

                           ji neįpareigoja nacionalinių teismų netaikyti jokios nacionalinės teisės nuostatos, nustatančios naudojimosi laikinaisiais darbuotojais draudimus ar apribojimus, kurie nepateisinami bendrojo intereso pagrindais, kaip tai suprantama pagal minėto 4 straipsnio 1 dalį.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: suomių.


title: 2011 m. balandžio 13 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Smart Technologies ULC prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas - Žodinio Bendrijos prekių ženklo WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH paraiška - Santykinis atmetimo pagrindas - Skiriamojo požymio nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1dalies b punktas.#Byla T-523/09.

text:
      2011 m. balandžio 13 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas Smart Technologies prieš VRDT (WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH)
      (Byla T‑523/09)
      „Bendrijos prekių ženklas – Žodinio Bendrijos prekių ženklo WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1dalies b punktas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Absoliutūs atmetimo pagrindai – Skiriamojo požymio neturintys prekių ženklai (Tarybos reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 33–37, 40 punktus)
      Dalykas

               Ieškinys dėl 2009 m. rugsėjo 29 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 554/2009‑2), susijusio su paraiška
                  įregistruoti žodinį žymenį WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH kaip Bendrijos prekių ženklą.

            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Smart Technologies ULC

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH 9 klasės prekėms – paraiška Nr. 7355902

               Eksperto sprendimas:

               atsisakyti įregistruoti

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Smart Technologies ULC bylinėjimosi išlaidas.


title: 2006 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Maija T. I. Nikula. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Korkein hallinto-oikeus - Suomija. # Socialinė apsauga - Ligos ir motinystės išmokos - Įmokų apskaičiavimas - Reglamentas Nr. 1408/71 - Valstybės narės teisė įtraukti į įmokų pagrindą kitos valstybės narės įstaigos mokamą pensiją - Pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal dviejų valstybių narių teisės aktus. # Byla C-50/05.

text:
      Byla C‑50/05
      Procesas, pradėtas
      Maija T. I. Nikula
      (Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Socialinė apsauga – Ligos ir motinystės išmokos – Įmokų apskaičiavimas – Reglamentas Nr. 1408/71 – Valstybės narės teisė įtraukti į įmokų pagrindą kitos valstybės narės įstaigos mokamą pensiją – Pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal dviejų valstybių narių teisės aktus“
      Sprendimo santrauka
      Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Sveikatos draudimas – Pensininkų mokamos įmokos
      (EB 39 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnis ir 33 straipsnio 1 dalis)
      Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97, 33 straipsnio 1 dalis nedraudžia, kad nustatant
         pensijos, kurią pagal reglamento 27 straipsnį moka už išmokų mokėjimą atsakinga valstybė narė, gavėjo gyvenamosios vietos
         valstybėje narėje ligos draudimo įmokų pagrindą, be gyvenamosios vietos valstybės mokamos pensijos, būtų įtraukiama ir kitoje
         valstybėje narėje mokama pensija, jei ligos draudimo įmokos neviršija gyvenamosios vietos valstybėje gaunamos pensijos sumos.

      Vis dėlto EB 39 straipsnis draudžia atsižvelgti į iš kitos valstybės narės įstaigų gaunamos pensijos sumą, jei įmokos jau
         buvo sumokėtos toje kitoje valstybėje narėje nuo toje valstybėje gautų pajamų iš veiklos. Suinteresuotieji asmenys turi įrodyti,
         kad ankstesnės įmokos buvo tikrai sumokėtos.

      (žr. 37–38 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 18 d.(*)

      „Socialinė apsauga – Ligos ir motinystės išmokos – Įmokų apskaičiavimas – Reglamentas Nr. 1408/71 – Valstybės narės teisė įtraukti į įmokų pagrindą kitos valstybės narės įstaigos mokamą pensiją – Pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal dviejų valstybių narių teisės aktus“
      Byloje C‑50/05
      dėl 2005 m. vasario 4 d. Korkein hallinto‑oikeus (Suomija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. vasario 8 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį
         sprendimą byloje, pradėtoje

      Maija T. I. Nikula,

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Rosas, teisėjai J.‑P. Puissochet (pranešėjas), A. Borg Barthet, U. Lõhmus ir A. Ó Caoimh,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. sausio 12 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Maija T. I. Nikula, atstovaujamos M. Ekorre,
      –        Suomijos vyriausybės, atstovaujamos A. Guimaraes-Purokoski ir E. Bygglin,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos I. del Cuvillo Contreras,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir M. de Grave,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir S. Pizarro,
      –        Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos I. Djupvik ir K. Fløistad,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir M. Huttunen,
      susipažinęs su 2006 m. vasario 16 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės
         apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams,
         judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28,
         1997, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 33 straipsnio 1 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą Suomijos Aukščiausiame administraciniame teisme (Korkein hallinto‑oikeus) tarp Maija T. I.  Nikula ir Laplandijos mokesčių peržiūros komisijos (Lapin verotuksen oikaisulautakunta) dėl 2000 m. gautų apmokestinamųjų pajamų sumos siekiant apskaičiuoti jos ligos draudimo įmokas.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Pagal Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio 1 dalį:

      „Laikantis šio reglamento specialių nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
         šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
         teisėmis į išmokas kaip ir tos valstybės piliečiai.“

      4        Reglamento 27 straipsnyje nurodoma:

      „Pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus ir turintis teisę į išmokas
         natūra pagal valstybės narės, kurioje jis gyvena, teisės aktus, kur reikia, atsižvelgiant į 18 straipsnio ir VI priedo nuostatas,
         kartu su savo šeimos nariais šias išmokas gauna iš gyvenamosios vietos įstaigos ir tos įstaigos sąskaita, tartum jis būtų
         pensininkas, kuriam pensija mokama tiktai pagal pastarosios valstybės teisės aktus.“

      5        Pagal reglamento 28a straipsnį:

      „Tuo atveju, kai pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba pensiją pagal dviejų
         ar kelių valstybių narių teisės aktus, gyvena teritorijoje valstybės narės, pagal kurios teisės aktus teisė gauti išmokas
         natūra nesusijusi su draudimu ar užimtumu, ir čia jam nemokama jokia pensija, jam ir jo šeimos nariams teikiamų išmokų natūra
         išlaidas padengia vienos iš valstybių narių pensijų atžvilgiu kompetentinga įstaiga, vadovaudamasi 28 straipsnio 2 dalyje
         išdėstytomis taisyklėmis, tiek, kiek tas pensininkas ir jo šeimos nariai turėtų teisę gauti tokias išmokas pagal šios įstaigos
         administruojamus teisės aktus, jeigu jie gyventų tos valstybės narės, kurioje įsikūrusi įstaiga, teritorijoje.“

      6        Reglamento 33 straipsnio 1 dalyje nurodoma:

      „Valstybės narės įstaiga, atsakinga už pensijos mokėjimą, kuriai galiojančiais teisės aktais nustatyti atskaitymai iš pensijos
         įmokoms ligos ir motinystės išmokų draudimui, turi teisę atlikti tuos atskaitymus, apskaičiuotus pagal atitinkamus teisės
         aktus, iš tokios įstaigos mokamos pensijos, tiek, kiek tų išmokų išlaidas pagal 27, 28, 28a, 29, 31 ir 32 straipsnius padengia
         minėtos valstybės narės įstaiga.“

       Nacionalinės teisės aktai
      7        Pagal įstatymo dėl ligos draudimo (sairausvakuutuslaki (364/1963)) 1 straipsnį visi asmenys, gyvenantys Suomijoje, neatsižvelgiant
         į jų pilietybę, apdraudžiami draudimu nuo ligos. Ligos draudimo įmokos atskaitomos pagal mokesčių sistemą. Apdraustojo asmens
         teisė į išmokas nėra susijusi su sumokėtomis įmokomis.

      8        Minėto įstatymo 33 straipsnio 2 dalis numato, kad apdraustojo asmens mokamos draudimo įmokos apskaičiuojamos remiantis bendra
         pajamų suma, į kurią atsižvelgiama skaičiuojant už juos mokamus vietos mokesčius už ankstesnius mokestinius metus.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      9        M. T. I. Nikula, Kemi (Suomija) gyvenanti pensininkė, 2000 m. senatvės pensijos pavidalu gavo įvairių išmokų iš dviejų valstybių
         narių įstaigų: Švedijos Karalystės, kurioje ji dirbo keletą metų, ir Suomijos Respublikos, kurioje ji gyvena.

      10      Apmokestinant už 2000 m. M. T. I. Nikula buvo pripažinta pagrindine mokesčių mokėtoja Suomijoje. Pagal tarp Šiaurės Tarybos
         valstybių narių sudarytos konvencijos (26/1997), skirtos išvengti dvigubo apmokestinimo pajamų ir turto mokesčių atžvilgiu,
         18 straipsnio 1 dalį ir 25 straipsnio 3 dalies d punktą iš Švedijos įstaigų gautos pensijos buvo įtrauktos į jos apmokestinamąsias
         pajamas.

      11      M. T. I. Nikula paprašė pakeisti jos apmokestinimą taip, kad apskaičiuojant jos ligos draudimo įmokas į jos apmokestinamąsias
         pajamas nebūtų įtraukta iš Švedijos įstaigų gaunama pensija. 2002 m. rugsėjo 11 d. sprendimu Laplandijos mokesčių peržiūros
         komisija jos prašymą atmetė.

      12      M. T. I. Nikula padavė apeliacinį skundą Rovaniemi administraciniame teisme (Rovaniemen hallinto‑oikeus). 2003 m. gruodžio 12 d. sprendimu jis atmetė M. T. I. Nikula apeliacinį skundą.

      13      M. T. I. Nikula kreipėsi su prašymu leisti pateikti apeliacinį skundą dėl Rovaniemen hallinto-oikeus sprendimo ir apeliaciniame skunde, pateiktame Korkein hallinto-oikeus, ji prašė panaikinti minėtą sprendimą bei skaičiuojant jos apmokestinamąsias pajamas neįtraukti iš Švedijos įstaigų gaunamos
         pensijos, kuri yra jos ligos draudimo įmokų apskaičiavimo pagrindas.

      14      Tokiomis aplinkybėmis Korkein hallinto‑oikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 <...> 33 straipsnio 1 dalis turi būti aiškintina taip, kad situacija, kai pensininkas pagal
         reglamento 27 straipsnį turi teisę gauti ligos ir motinystės išmokas tik iš gyvenamosios vietos įstaigos ir tos įstaigos sąskaita,
         ligos draudimo įmokos apskaičiuojamos tokiu būdu, kad pensininko, turinčio teisę gauti pensiją, gyvenamosios vietos valstybėje
         pensijos, gaunamos iš tos valstybės, ir pensijos, gaunamos iš kitos valstybės, imamos kaip pagrindas nustatant šių įmokų dydį
         su sąlyga, kad ligos draudimo įmokos neviršija pensijos, gaunamos iš gyvenamosios vietos valstybės, sumos, yra nesuderinama
         su šia nuostata?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      15      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 33 straipsnio
         1 dalis draudžia, kad nustatant pensininko, turinčio teisę gauti gyvenamosios vietos valstybės įstaigų mokamą pensiją, ligos
         draudimo įmokų pagrindą, taikomą toje valstybėje narėje, į šį pagrindą, be iš gyvenamosios vietos valstybės mokamos pensijos,
         būtų įtrauktos ir pensijos, gaunamos iš kitos valstybės įstaigų, jei ligos draudimo įmokos neviršija gyvenamosios vietos valstybėje
         gaunamos pensijos sumos.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      16      Portugalijos ir Ispanijos vyriausybės teigia, kad kompetentinga valstybė narė negali remdamasi Reglamento Nr. 1408/71 33 straipsnio
         1 dalimi apskaičiuodama ligos draudimo įmokas įtraukti kitos valstybės narės įstaigos mokamos pensijos. Europos Bendrijų Komisija
         irgi taip mano ir teigia, kad pagal 2001 m. gegužės 10 d. sprendime Rundgren (C‑389/99, Rink. p. I‑3731) įtvirtintą bendrąjį principą kompetentinga valstybė narė įmokas gali atskaityti tik iš pensijos,
         kurią turi mokėti viena jos įstaigų, o ne iš pensijos, kurią moka kitos valstybės narės įstaiga.

      17      Šios vyriausybės ir ši institucija remiasi minėto sprendimo Rundgren 49 punktu, pagal kurį iš Reglamento Nr. 1408/71 33 straipsnio 1 dalies matyti, kad minėtas reglamentas tik jame nurodytais
         atvejais suteikia teisę šios valstybės narės kompetentingai įstaigai daryti atskaitymus iš jos mokamos pensijos, t. y. iš
         faktiškai sumokėtos pensijos, tam, kad būtų padengtos būtent ligos išmokos.

      18      Suomijos, Nyderlandų ir Norvegijos vyriausybės pripažįsta, kad įgaliojimai atskaityti iš pensijos ir pareiga prisiimti išmokų
         natūra išlaidas yra susiję. Pastarųjų išmokų išlaidos neturi būti priskirtos tai valstybės narės įstaigai, kuri turi vien
         hipotetinius įgaliojimus pensijų srityje (minėto sprendimo Rundgren 47 punktas). Tačiau jos teigia, kad šio sprendimo 49 punkte pripažintas ryšys nedraudžia valstybei narei, kurioje įsteigta
         ligos draudimo išmokas mokanti kompetentinga įstaiga, atitinkamuose teisės aktuose nustatyti pajamų pagrindą, į kurį atsižvelgiama
         apskaičiuojant ligos draudimo įmokas. Tokį išaiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 1408/71 33 straipsnio 1 dalies frazė „apskaičiuoti
         pagal atitinkamus teisės aktus“. Naudojimasis šiais įgaliojimais paprastai priklauso nuo įstaigos pareigos užtikrinti faktinį
         mokėjimą atitinkamiems išmokų gavėjams.

      19      Todėl šios vyriausybės teigia, kad šiuo atveju valstybė narė gali nuspręsti įtraukti į socialinių įmokų pagrindą kitos valstybės
         narės mokamą pensiją, nors ir pripažįsta, kad įmokų suma negali viršyti pensijos, gaunamos iš gyvenamosios vietos valstybės,
         sumos. Iš tikrųjų tokiu atveju visos įmokos negalėjo būti atskaitytos iš šios valstybės narės mokamos pensijos, nors taip
         turėtų būti, kaip Teisingumo Teismas nurodė minėto sprendimo Rundgren  49 punkte.

       Teisingumo Teismas vertinimas
      20      Reglamento Nr. 1408/71 antroje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse nustatyta, kad jo tikslas – užtikrinti laisvą pagal
         darbo sutartis dirbančių darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų judėjimą Europos Bendrijoje, atsižvelgiant į skirtingą
         nacionalinių socialinės apsaugos teisės aktų pobūdį. Šiuo tikslu, kaip matyti iš jo penktos, šeštos ir dešimtos konstatuojamųjų
         dalių, iš esmės šiame reglamente išsaugomas vienodų sąlygų darbuotojams sudarymo principas esant skirtingiems nacionalinės
         teisės aktams, ir juo siekiama kuo geriau užtikrinti visiems vienoje valstybėje narėje dirbantiems darbuotojams vienodas sąlygas
         bei nebausti teise laisvai judėti besinaudojančių darbuotojų. Reglamento Nr. 1408/71 įdiegta sistema yra tik koordinavimo
         sistema, be kita ko, susijusi su įvairiomis aplinkybėmis teise laisvai judėti besinaudojantiems pagal darbo sutartis dirbantiems
         darbuotojams ir savarankiškai dirbantiems asmenims taikytinų teisės aktų nustatymu (2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Piatkowski, C‑493/04, Rink. p. I‑0000, 19 ir 20 punktai).

      21      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia, kad Suomijoje gyvenanti M. T. I.  Nikula 2000 m. gavo pensiją tiek iš Švedijos, tiek iš Suomijos įstaigų.

      22      Pagal Reglamento Nr. 1408/71 27 straipsnį pensininkas, turintis teisę gauti pensiją pagal dviejų ar daugiau valstybių narių
         teisės aktus, iš kurių viena valstybė narė yra ta, kurioje jis gyvena, turi teisę į išmokas natūra pagal valstybės narės,
         kurioje jis gyvena, teisės aktus, tartum jis būtų pensininkas, kuriam pensija mokama tiktai pagal pastarosios valstybės teisės
         aktus.

      23      Todėl Suomijos Respublika, M. T. I.  Nikula gyvenamosios vietos valstybė, privalo užtikrinti išmokų natūra mokėjimą. Remiantis šio reglamento 33 straipsnio 1 dalimi
         ši valstybė leidžia atskaityti įmokas pagal jos teisės aktuose nustatytą tvarką.

      24      Kadangi nėra teisės aktų suderinimo Bendrijos lygiu, kiekvienos atitinkamos valstybės narės teisės aktuose turi būti nustatytos
         pajamos, į kurias atsižvelgiama apskaičiuojant socialinės apsaugos įmokas (žr. 1999 m. sausio 26 d. Sprendimo Terhoeve, C‑18/95, Rink. p. I‑345, 51 punktą). Taip yra ir tuo atveju, kai Bendrijos teisės aktai aiškiai nurodo valstybės narės,
         kuri yra kompetentinga ligos draudimo atskaitymų srityje, teisę. Svarbu tai, kad naudodamasi savo įgaliojimais valstybė narė
         laikytųsi Bendrijos teisės (žr. minėto sprendimo Terhoeve 34 punktą ir 2005 m. liepos 7 d. Sprendimo Van Pommeren-Bourgondiën, C‑227/03, Rink. p. I‑6101, 39 punktą).

      25      Suomijos įstatymo dėl ligos draudimo 33 straipsnio 2 dalis numato, kad ligos draudimo įmokos apskaičiuojamos pagal bendras
         pajamas, į kurias atsižvelgiama norint apskaičiuoti vietos mokesčius už praėjusius mokestinius metus, ir ypač kitų valstybių
         narių mokamą pensiją.

      26      Priešingai nei tvirtina Komisija ir kai kurios valstybės narės, manančios, kad Teisingumo Teismo pozicija sprendime Rundgren iš esmės draudžia, jog valstybė narė galėtų atskaityti socialines įmokas iš kitos valstybės narės mokamos pensijos, šiame
         sprendime pateiktas sprendimas negali būti perkeltas į pagrindinę bylą.

      27      Suomijos pilietis, o nuo 1975 m. liepos 18 d. Švedijos piliečiu tapęs S. Rundgren neturėjo kitų pajamų, išskyrus Švedijos
         Karalystės mokamą pensiją ir rentą iki gyvos galvos. Ši valstybė narė įsipareigojo padengti išmokų natūra išlaidas.

      28      Todėl, viena vertus, Suomijos Respublika, šiam asmeniui nemokėdama pensijos, negalėjo pagal Reglamento Nr. 1408/71 33 straipsnio
         1 dalį „atlikti atskaitymų <…> iš jos mokamų pensijų“.

      29      Kita vertus, pagal principą, jog iš pensininko negalima reikalauti mokėti privalomojo draudimo įmokų tam, kad būtų padengtos
         kitos valstybės narės įstaigos mokamos išmokos dėl to, kad jis gyvena valstybės narės teritorijoje (1991 m. vasario 21 d.
         Sprendimas Noij, C‑140/88 Rink. p. I‑387, 14 punktas), Suomijos Respublika negalėjo iš S. Rundgren reikalauti mokėti Suomijos teisės aktuose
         numatytų įmokų, nes jis naudojasi analogiškomis Švedijos Karalystės, jo atžvilgiu kompetentingos valstybės narės pensijų srityje,
         įstaigos mokamomis išmokomis (minėto sprendimo Rundgren 56 punktas).

      30      Nors tiesa, kad laisvo asmenų judėjimo principui prieštarautų valstybės narės teisės aktai, reikalaujantys, kad pensininkai
         mokėtų įmokas papildomai socialinės apsaugos sistemai nesuteikiant atitinkamos socialinės apsaugos (1996 m. vasario 15 d.
         Sprendimas Kemmler, C‑53/95, Rink. p. I‑703 ir 2002 m. kovo 19 d. Sprendimas Herveinir kt., C‑393/99 bei C‑394/99, Rink. p. I‑2829), tai nėra šios pagrindinės bylos atvejis, nes visiems Suomijos teritorijoje gyvenantiems
         pensininkams kaip gyvenamosios vietos valstybės teisė taikytina Suomijos teisė ir netaikomi kiti teisės aktai.

      31      Be to, tokiu pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju, kai gyvenamosios vietos valstybės narės įstaiga moka pensiją ir tos pačios
         valstybės įstaiga užtikrina ligos draudimo išlaidų padengimą, jokia Reglamento Nr. 1408/71 nuostata neuždraudžia šiai valstybei
         gyventojo socialinių įmokų sumos apskaičiuoti remiantis bendromis jo pajamomis, kurias sudaro gyvenamosios vietos valstybės
         narės arba kitos valstybės narės mokama pensija.

      32      Vis dėlto, kad ir koks būtų pasirinktas skaičiavimo būdas, įmokų suma negali viršyti gyvenamosios vietos valstybės narės įstaigos
         mokamos pensijos, nes, kaip buvo priminta šio sprendimo 28 punkte, pagal Reglamento Nr. 1408/71 33 straipsnio 1 dalį ligos
         draudimo įmokos gali būti atskaitomos tik iš gyvenamosios vietos valstybės įstaigos mokamos pensijos (žr. šiuo klausimu minėto
         sprendimo Rundgren 49 punktą).

      33      Be to, jei gyvenamosios vietos valstybė sukurtų sistemą, pagal kurią neatsižvelgiama į pensininkų per jų veiklos metus kitoje
         nei gyvenamosios vietos valstybė jau sumokėtas ligos draudimo įmokas, tai sudarytų kliūčių laisvam asmenų judėjimui. Dėl šios
         sistemos pensininkai būtų nubausti vien dėlto, kad jie pasinaudojo teise laisvai judėti, ir būtų suteikta pirmenybė tiems
         asmenims, kurie gyveno tik vienoje valstybėje narėje ir joje vykdė visą savo veiklą.

      34      Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 39 straipsnis prieštarauja tam, kad valstybė narė laikydamasi savo teisės aktų apskaičiuotų
         į pensiją išėjusio darbuotojo ligos draudimo įmokas pagal papildomos senatvės pensijos bruto sumą, kurią darbuotojas gauna
         pagal kitoje valstybėje narėje sudarytą sutartį, neatsižvelgdama į tai, kad dalis šios pensijos bruto sumos jau atskaityta
         ligos įmokų pavidalu pastarojoje valstybėje (2000 m. birželio 15 d. Sprendimas Sehrer, C‑302/98, Rink. p. I‑4585, 36 punktas).

      35      Siekiant išvengti tokio pavojaus ir užtikrinti vienodas sąlygas valstybių narių piliečiams Bendrijoje esant skirtingiems nacionalinės
         teisės aktams, išmokų srityje kompetentinga valstybė narė, kuri pagal savo teisės aktus apskaičiuodama ligos draudimo įmokų
         pagrindą paprastai įtraukia ir iš kitų valstybių narių įstaigų gautą pensiją, privalo į įmokų pagrindą neįskaityti pensijų,
         už kurias pensininkai jau yra sumokėję įmokas kitose valstybėse narėse, neatsižvelgdama į tai, ar suinteresuotieji asmenys
         jas yra sumokėję nuo savo pajamų arba tiesiogiai atskaitę nuo minėtų pajamų, sumos.

      36      Suinteresuotieji asmenys turi įrodyti, kad šios ankstesnės įmokos buvo tikrai sumokėtos.

      37      Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 1408/71 33 straipsnio 1 dalis nedraudžia, kad nustatant pensijos,
         kurią pagal reglamento 27 straipsnį moka už išmokų mokėjimą atsakinga valstybė narė, gavėjo gyvenamosios vietos valstybėje
         narėje ligos draudimo įmokų pagrindą, be gyvenamosios vietos valstybės mokamos pensijos, būtų įtraukiama ir kitoje valstybėje
         narėje mokama pensija, jei ligos draudimo įmokos neviršija gyvenamosios vietos valstybėje gaunamos pensijos sumos.

      38      Vis dėlto EB 39 straipsnis draudžia atsižvelgti į iš kitos valstybės narės įstaigos gaunamos pensijos sumą, jei įmokos jau
         buvo sumokėtos toje kitoje valstybėje narėje nuo toje valstybėje gautų pajamų iš veiklos. Suinteresuotieji asmenys turi įrodyti,
         kad ankstesnės įmokos buvo tikrai sumokėtos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      39      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
      1.      1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
            asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto
            1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97, 33 straipsnio 1 dalis nedraudžia, kad nustatant pensijos, kurią
            pagal reglamento 27 straipsnį moka už išmokų mokėjimą atsakinga valstybė narė, gavėjo gyvenamosios vietos valstybėje narėje
            ligos draudimo įmokų pagrindą, be gyvenamosios vietos valstybės mokamos pensijos, būtų įtraukiama ir kitoje valstybėje narėje
            mokama pensija, jei ligos draudimo įmokos neviršija gyvenamosios vietos valstybėje gaunamos pensijos sumos.
      2.      Vis dėlto EB 39 straipsnis draudžia atsižvelgti į iš kitos valstybės narės įstaigos gaunamos pensijos sumą, jei įmokos jau
            buvo sumokėtos toje kitoje valstybėje narėje nuo toje valstybėje gautų pajamų iš veiklos. Suinteresuotieji asmenys turi įrodyti,
            kad ankstesnės įmokos buvo tikrai sumokėtos.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. sausio 20 d.#Nils Laurin Effing.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija.#Išmokos šeimai - Išlaikymo išmoka, kurią valstybė narė suteikia avansu mažamečiams vaikams - Nuteistojo vaikas - Išmokos suteikimo sąlygos - Nuteistasis, perduotas kitai valstybei narei bausmei atlikti - EB sutarties 12 straipsnis - Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 3 ir 13 straipsniai.#Byla C-302/02.

text:
      Byla C-302/02
      Byla, pradėta Nils Laurin Effing vardu
      (Oberster Gerichtshof  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Išmokos šeimai – Išlaikymo išmoka, kurią valstybė narė suteikia avansu nepilnamečiams vaikams – Kalinio vaikas – Išmokos suteikimo sąlygos – Kalinys, perduotas kitai valstybei narei bausmei atlikti – EB 12 straipsnis – Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 3 ir 13 straipsniai“
      Generalinės advokatės J. Kokott išvada, pateikta 2004 m. gegužės 25 d.  I‑0000
      2005 m. sausio 20 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas . I‑0000
      Sprendimo santrauka
      1.     Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Bendrijos teisės aktai – Materialinė taikymo sritis – Avansinė nepilnamečių vaikų
            išlaikymo išmoka – Išlaikymo pareigą turintis asmuo, atliekantis laisvės atėmimo bausmę – Įtraukimas
      (Tarybos reglamento Nr. 1408/71 1 str. u punkto i papunktis bei 4 str. 1 dalies h punktas)
      2.     Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Bendrijos teisės aktai – Taikymas asmenims – Asmuo, kuris laisvės atėmimo laikotarpiu
            yra apdraustas nuo nedarbo – Įtraukimas
      (Tarybos reglamento Nr. 1408/71 2 str. 1 dalis)
      3.     Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Taikytina teisė – Asmuo, kuris nutraukė bet kokią profesinę veiklą vienos valstybės
            narės teritorijoje ir persikėlė gyventi į kitą valstybę narę – Kalinys, kuris pradėjo atlikti bausmę vienoje valstybėje narėje
            ir buvo perduotas kitai valstybei narei – Pastarosios valstybės teisės aktų taikymas
      (Tarybos reglamento Nr. 1408/71 13 str. 2 dalies a ir f punktai)
      4.     Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Išmokos šeimai –– Asmuo, kuris nutraukė  bet kokią profesinę veiklą vienos valstybės
            narės teritorijoje ir persikėlė gyventi į kitą valstybę narę – Taikytini nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos minėtos
            išmokos priklauso nuo gyvenamosios vietos – Priimtinumas
      (EB 12 str., Tarybos reglamento Nr. 1408/71 3 str.)
      1.     Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio u punkto i papunkčio frazę „šeimos išlaidoms padengti“ reikia aiškinti taip, kad ji apima
         būtent šeimos biudžetui skirtą valstybės kompensaciją, skirtą palengvinti naštą, atsirandančią dėl vaikų išlaikymo („Unterhalt“).
         Iš to išplaukia, kad tokia išmoka, kaip avansinė išlaikymo išmoka, numatyta österreichischesBundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschussgesetz) (Austrijos federalinis įstatymas dėl avansinių išmokų vaikams išlaikyti) ir suteikiama dėl to, kad išlaikymo pareigą turintis
         vaiko tėvas atlieka laisvės atėmimo bausmę, yra išmoka šeimai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies h punkto prasme.

      (žr. 27 punktą)
      2.     Asmuo traktuojamas kaip darbuotojas Reglamento Nr. 1408/71 prasme, jeigu jis bent nuo vienos rizikos yra apdraustas privalomuoju
         ar neprivalomuoju draudimu pagal bendrąją ar specialią socialinės apsaugos sistemos tvarką, numatytą šio reglamento 1 straipsnio
         a punkte, neatsižvelgiant į darbo santykių egzistavimą. Todėl asmuo, kuris laisvės atėmimo bausmės atlikimo laikotarpiu buvo
         apdraustas nuo nedarbo, yra darbuotojas šio reglamento 2 straipsnio 1 dalies prasme.

      (žr. 32–33 punktus)
      3.     Tokiomis aplinkybėmis, kai darbuotojas Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalies prasme iš valstybės narės, kurioje jis
         nutraukė bet kokią profesinę veiklą ir kur pradėjo atlikti bausmę kaip kalinys, perduodamas savo kilmės valstybei narei atlikti
         likusį bausmės laiką, remiantis minėto reglamento 13 straipsnio 2 dalimi, išmokų šeimai srityje taikomi pastarosios valstybės
         narės teisės aktai.

      (žr. 44 ir 52 punktus bei rezoliucinę dalį)
      4.     Nors EB 12 straipsniu ir Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsniu siekiama užkirsti kelią diskriminacijai dėl pilietybės, galinčiai
         atsirasti dėl tos pačios valstybės narės teisės aktų ar administracinės praktikos, jie negali uždrausti skirtingo požiūrio,
         šiuo atveju išplaukiančio iš nacionalinės teisės aktų, susijusių su išmokomis šeimai, ir taikytinų remiantis Reglamento Nr. 1408/71
         13 straipsnio 2 dalyje įtvirtintomis kolizinėmis normomis.

      Šios nuostatos nedraudžia, kad tokiu atveju, kai darbuotojas iš valstybės narės, kurioje jis nutraukė bet kokią profesinę
         veiklą ir kur pradėjo atlikti bausmę kaip kalinys, perduodamas savo kilmės valstybei narei atlikti likusį bausmės laiką, pagal
         pirmosios valstybės narės teisės aktus jos vidaus teisės aktuose numatytų išmokų skyrimas tokio Bendrijos piliečio šeimos
         nariams priklausytų nuo sąlygos, ar šis asmuo atlieka bausmę tos valstybės narės teritorijoje.

      (žr. 51–52 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. sausio 20 d.(*)

      „Išmokos šeimai – Išlaikymo išmoka, kurią valstybė narė suteikia avansu nepilnamečiams vaikams – Kalinio vaikas – Išmokos suteikimo sąlygos – Kalinys, perduotas kitai valstybei narei atlikti bausmę – EB 12 straipsnis – Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 3 ir 13 straipsniai“
      Byloje C‑302/02,
      dėl Oberster Gerichtshof (Austrija) 2002 m. liepos 11 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2002 m. rugpjūčio 26 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje, pradėtoje

      Nils Laurin Effing  vardu,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Rosas, K. Lenaerts, S. von Bahr ir K. Schiemann (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be posėdžio,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       Austrijos vyriausybės, atstovaujamos E. Riedl,
      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos W.‑D. Plessing ir A. Tiemann,
      –       Europos Bendrijos Komisijos, atstovaujamos H. Michard ir M. H. Kreppel,
      susipažinęs su 2004 m. gegužės 25 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 12 straipsnio kartu su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB)
         Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems
         Bendrijoje, su daliniais pakeitimais, padarytais 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001
         (OL L 187, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 3 straipsniu išaiškinimo.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas byloje, pradėtoje nepilnamečio Nils Laurin Effing vardu, dėl suinteresuotojo asmens teisės gauti
         avansines išlaikymo išmokas išsaugojimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
       Reglamentas Nr. 1408/71
      3       Reglamentu Nr. 1408/71 siekiama koordinuoti nacionalinius socialinės apsaugos teisės aktus laisvo asmenų judėjimo srityje,
         atsižvelgiant į EB 42 straipsnio tikslus.

      4       Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalis numato:
      „Šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ar savarankiškai dirbantiems asmenims ar studentams, kuriems
         yra taikomi ar buvo taikyti vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai
         arba asmenys be pilietybės ar pabėgėliai, gyvenantys kurios nors valstybės narės teritorijoje, bei jų šeimos nariams ir maitintojo
         netekusiems asmenims.“

      5       Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsnio, susijusio su vienodo požiūrio taikymu, 1 dalis, nustato:
      „Laikantis šio reglamento specialiųjų nuostatų, vienos iš valstybių narių teritorijoje gyvenantiems asmenims, kuriems taikomas
         šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios prievolės ir jie naudojasi tomis pačiomis
         teisėmis į išmokas kaip ir tos valstybės piliečiai.“

      6       To paties reglamento 4 straipsnio, nustatančio reguliavimo sritis, 1 dalies h punktas, numato:
      „Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
      <…>
      h)      išmokas šeimai.“
      7       Taikytinų teisės aktų nustatymo klausimu Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalis nustato:
      „Laikantis 14–17 straipsnių nuostatų:
      a)      vienos valstybės narės teritorijoje dirbančiam darbuotojui taikomi tos valstybės teisės aktai, net jeigu jis gyvena kitos
         valstybės narės teritorijoje, arba įmonės ar asmens, kurioje ar pas kurį jis dirba, registruota buveinė ar veiklos vieta yra
         kitos valstybės narės teritorijoje;

      b)      vienos valstybės narės teritorijoje savarankiškai dirbančiam asmeniui taikomi tos valstybės teisės aktai net ir tuo atveju,
         jeigu jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje;

      <…>
      f)      asmeniui, kuriam nustoja galios valstybės narės teisės aktai, kol bus pradėti taikyti kitos valstybės narės teisės aktai,
         pagal vieno iš aukščiau nurodytų papunkčių taisykles arba pagal vieną iš 14–17 straipsniuose nurodytų išimčių ar specialiųjų
         nuostatų, taikomos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktų nuostatos.“

      8       Reglamento Nr. 1408/71 73 straipsnio „Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, kurio šeimos
         nariai gyvena valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė“ tekstas nustato:

      „Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, kuriam taikomi valstybės narės teisės aktai, už savo
         šeimos narius, gyvenančius kitos valstybės narės teritorijoje, turi teisę gauti išmokas šeimai, mokamas pagal pirmosios valstybės
         teisės aktų nuostatas, tartum jie gyventų toje valstybėje, laikantis VI priedo nuostatų.“

      9       To paties reglamento 74 straipsnis „Bedarbiai, kurių šeimos nariai gyvena valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė“
         nustato:

      „Bedarbis, kuris anksčiau dirbo pagal darbo sutartį arba savarankiškai ir kuriam mokama bedarbio išmoka pagal valstybės narės
         teisės aktus, už savo šeimos narius, gyvenančius kitoje valstybėje narėje, turi teisę gauti išmokas šeimai, mokamas pagal
         pirmosios valstybės teisės aktus, tartum jie toje valstybėje gyventų, laikantis VI priedo nuostatų.“

       Nacionalinės teisės aktai
      10     Austrijos Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz) (Federalinis įstatymas dėl avansinių išmokų vaikams išlaikyti, BGBl. I, 1985, Nr. 451, toliau – Unterhaltsvorschußgesetz) numato valstybės mokamas avansines išlaikymo išmokas.

      11     Remiantis Unterhaltsvorschußgesetz  3 straipsniu tokios avansinės išmokos mokėjimas iš esmės priklauso nuo valstybėje vykdytino dokumento priėmimo. Tačiau Unterhaltsvorschußgesetz 4 straipsnis nustato, kad tam tikromis aplinkybėmis avansinės išmokos suteikiamos, net jeigu, regis, nebus galima užtikrinti,
         jog išlaikymo pareiga bus vykdoma, arba jeigu nebuvo nustatyta išlaikymo teisė. Be to Unterhaltsvorschußgesetz  4 straipsnio 3 dalis numato, kad avansinės išmokos taip pat suteikiamos:

      „jeigu išlaikymo pareigą turinčiam asmeniui, remiantis baudžiamojo proceso metu priimta nutartimi, valstybės viduje ilgiau
         nei vieną mėnesį atimama laisvė, todėl jis negali vykdyti savo pareigų.“

       Konvencija dėl nuteistųjų asmenų perdavimo
      12     Remiantis Konvencija dėl nuteistųjų asmenų perdavimo, pateikta pasirašyti Strasbūre 1983 m. kovo 21 d. (toliau – konvencija),
         kurios priede yra Austrijos Respublikos pareiškimai (BGBl. I, 1986, Nr. 524), ir Auslieferungs- und Rechtshilfegesetz (Ekstradicijos ir teisinės pagalbos įstatymas, ARGH, BGBl. I, 1979, Nr. 529) 76 straipsniu, asmenys, nuteisti vienos pasirašiusios
         valstybės (nuteisusi valstybė) teritorijoje pagal šios konvencijos 2 straipsnį gali pareikšti pageidavimą būti perduoti savo
         kilmės valstybei (bausmės atlikimo valstybė) atlikti paskirtą bausmę Tokiais atvejais, remiantis konvencijos 9 straipsnio
         1 dalies b punktu, nuteisimo valstybėje paskirta bausmė jam gali būti pakeista bausmės atlikimo valstybės bausme, numatyta
         už tokį patį teisės pažeidimą.

      13     Pagal konvencijos konstatuojamąsias dalis perdavimo tikslas – sudaryti palankias sąlygas nuteistųjų asmenų socialinei reabilitacijai,
         suteikiant užsieniečiams, nubaustiems laisvės atėmimu už nusikalstamą veiklą, galimybę atlikti bausmę pažįstamoje socialinėje
         aplinkoje.

      14     1995 m. lapkričio 1 d. įsigaliojusi Airijoje, ši konvencija galioja visose valstybėse narėse. Austrijoje ji įsigaliojo 1987 m.
         sausio 1 d., Vokietijoje – 1992 m. vasario 1 d. ir buvo ratifikuota visų dešimties naujų valstybių narių.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      15     Pagrindinėje byloje pareiškėjas Nils Laurin Effing ginčija Austrijos valdžios institucijų sprendimą nutraukti avansinių išlaikymo
         išmokų mokėjimą, kurios jam priklausė pagal Unterhaltsvorschußgesetz  4 straipsnio 3 dalį.

      16     Jo tėvas Ingo Effing yra Vokietijos pilietis. Remiantis sprendime dėl prejudicinio sprendimo pateikta informacija, jo nuolatinė
         gyvenamoji vieta yra Austrijoje, kur jis dirbo pagal darbo sutartį. Tačiau šiuo klausimu Austrijos vyriausybė pastebėjo, kad
         suinteresuotasis asmuo iki 2001 m. birželio 30 d. Austrijoje buvo apdraustas socialiniu draudimu kaip verslininkas. Nils Laurin
         Effing savo ruožtu yra Austrijos pilietis. Jo globa patikėta motinai, kurios namuose jis gyvena.

      17     2000 m. birželio 7 d. pareiškėjo tėvas buvo prevenciškai sulaikytas Austrijoje, o vėliau nuteistas laisvės atėmimo bausme.
         Tuomet Nils Laurin Effing nuo 2000 birželio 1 d. iki 2003 m. gegužės 31 d., remiantis Unterhaltsvorschußgesetz  4 straipsnio 3 dalimi, buvo suteikta 200, 43 eurų per mėnesį avansinė išlaikymo išmoka.

      18     Nils Laurin Effing tėvas iš pradžių atliko jam paskirtą laisvės atėmimo bausmę Garsteno kalėjime Austrijoje. 2001 m. gruodžio
         19 d. jis buvo perduotas savo kilmės valstybei, t. y. Vokietijai, atlikti likusią bausmę. Remiantis sprendimu dėl prejudicinio
         sprendimo, šis perdavimas vyko pagal konvenciją.

      19     Remiantis Vokietijos vyriausybės pateiktais argumentais, pritaikius konvencijos 9 straipsnio 1 dalies b punktą, pareiškėjo
         pagrindinėje byloje tėvui Austrijoje paskirta sankcija buvo pakeista Vokietijos teisės aktuose numatyta laisvės atėmimo bausme.
         Ši vyriausybė taip pat pranešė, kad atlikdamas laisvės atėmimo bausmę nuo 2002 m. vasario iki liepos mėnesio ir nuo 2002 m.
         rugsėjo iki 2003 m. kovo mėnesio suinteresuotasis asmuo, remiantis darbo pareiga, kurią Vokietijos teisė nustato kaliniams,
         dirbo ir gavo užmokestį. Iš šio užmokesčio buvo išskaičiuojamos nedarbo draudimo ir sveikatos draudimo įmokos. 2003 m. balandžio
         3 d. pareiškėjo pagrindinėje byloje tėvas buvo paleistas į laisvę.

      20     Nils Laurin Effing tėvą perdavus Vokietijai, Austrijos pirmosios instancijos teismas Bezirksgericht Donaustadt (Dunaustadt apylinkės teismas) 2002 m. sausio 24 d. sprendimu nuo 2001 m. gruodžio mėnesio nutraukė Nils Laurin Effing gaunamos
         avansinės išlaikymo išmokos mokėjimą. Šio teismo nuomone, avansinių išmokų mokėjimo sąlygos nebėra išpildomos, nes pareiškėjo
         pagrindinėje byloje tėvas kalinamas užsienyje.

      21     Spręsdamas Nils Laurin Effing pateiktą apeliacinį skundą, Austrijos apeliacinės instancijos teismas Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Vienos civilinių bylų žemės teismas) patvirtino pirmosios instancijos teismo sprendimą. Jo nuomone, avansinei išlaikymo
         išmokai pagal Unterhaltsvorschußgesetz  4 straipsnio 3 punktą suteikti keliama sąlyga, kad atitinkamas asmuo atliktų bausmę Austrijos teritorijoje.

      22     Nils Laurin Effing apskundė šį sprendimą kasacine tvarka Austrijos Oberster Gerichtshof (Aukščiausias teismas), teigdamas, kad išlaikymo pareigą turinčio asmens perdavimas kitos valstybės narės bausmės atlikimo
         įstaigai neturi sąlygoti avansinių išlaikymo išmokų mokėjimo nutraukimo. Jo nuomone, iš Unterhaltsvorschußgesetz 4 straipsnio 3 punkto išplaukia, kad Austrijos teritorijoje esančiai bausmės atlikimo įstaigai prilyginamos visos kitos Bendrijos
         teritorijoje esančios bausmės atlikimo įstaigos.

      23     Oberster Gerichtshof savo ruožtu mano, kad Unterhaltsvorschußgesetz  4 straipsnio 3 punktą reikia aiškinti taip, kad pagal jį teisės gauti avansinių išlaikymo išmokų neturi vaikai, kuriuos privalo
         išlaikyti užsienio piliečiai, atliekantys savo kilmės valstybėje laisvės atėmimo bausmę, kuria jie buvo nubausti Austrijoje.
         Remdamasis 1980 m. paruošto ankstesnės Unterhaltsvorschußgesetz redakcijos pakeitimo įstatymo parengiamaisiais dokumentais, šis teismas pirmiausia pažymi, kad vaikai, kurių vienas tėvų,
         turintis išlaikymo pareigą, yra įkalintas, tampa nekaltomis savo tėvų nusikalstamos veikos aukomis ir reikalauja valstybės
         globos. Antra vertus, iš to kylanti Austrijos valstybės pareiga užtikrinti, kad bausmę atliekantys asmenys gautų atitinkamą
         užmokestį, arba kitaip pasirūpinti, kad jie galėtų atlikti savo išlaikymo pareigą, turi apsiriboti kaliniais, kurie dirba
         bei yra kalinami valstybės teritorijoje esančioje bausmės atlikimo vietoje.

      24     Tačiau manydamas, kad toks Unterhaltsvorschußgesetz 4 straipsnio 3 dalies aiškinimas galėtų būti diskriminacija pilietybės pagrindu, todėl pažeisti EB 12 straipsnį ir Reglamento
         Nr. 1408/71 3 straipsnį, Oberster Gerichtshof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:

      „Ar (EB) 12 straipsnį kartu su (...) Reglamento Nr. 1408/71 (...) 3 straipsniu reikia aiškinti taip, kad jie prieštarauja
         tam, jog nacionalinės teisės nuostata nustatytų nepalankesnes avansinės išlaikymo išmokos gavimo sąlygas Bendrijos piliečiams,
         jeigu išlaikymo pareigą turintis tėvas atlieka laisvės atėmimo bausmę savo kilmės valstybėje (o ne Austrijoje), ir ar Austrijoje
         gyvenantis Vokietijos piliečio vaikas diskriminuojamas, jeigu jam avansinė išlaikymo išmoka nėra skiriama todėl, kad jo tėvas
         Austrijoje paskirtą laisvės atėmimo bausmę atlieka savo kilmės valstybėje (o ne Austrijoje)?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo
      25     Kalbant apie materialinę Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, pirmiausia pažymėtina, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį
         sprendimą pateikęs teismas bei pastabas Teisingumo Teismui pateikusios šalys, Teisingumo Teismas jau turėjo priimti sprendimą
         dėl Unterhaltsvorschußgesetz numatytų avansinių išlaikymo išmokų kvalifikavimo Reglamento Nr. 1408/71 prasme (2001 m. kovo 15 d. Sprendimas Offermanns, C‑85/99, Rink. p. I‑2261 ir 2002 m. vasario 5 d. Sprendimas Humer, C‑255/99, Rink. p. I‑1205).

      26     Iš sprendimų Offermanns 49 punkto ir Humer 33 punkto išplaukia, kad tokios avansinės išmokos yra išmokos šeimai Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies h punkto
         prasme.

      27     Taigi nagrinėjamu atveju pakanka pažymėti, kad ta aplinkybė, jog avansinė išlaikymo išmoka buvo suteikta pagal Unterhaltsvorschußgesetz 4 straipsnio 3 dalį, t.y. dėl to, kad pareiškėjo tėvas, išlaikymo pareigą turintis asmuo, atlieka laisvės atėmimo bausmę
         kalėjime, o ne pagal bendrąją Unterhaltsvorschußgesetz  3 straipsnio normą, negali turėti įtakos tam, kad nagrinėjamos avansinės išmokos būtų kvalifikuotos kaip „išmokos šeimai“
         Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies h punkto prasme. Remiantis šio reglamento 1 straipsnio u punkto i papunkčiu,
         „išmokos šeimai“ reiškia visas išmokas natūra arba pinigais, skirtas šeimos išlaidoms padengti. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas
         yra nusprendęs, kad 1 straipsnio u punkto i papunkčio frazę „šeimos išlaidoms padengti“ reikia aiškinti taip, kad ji taip
         pat apima šeimos biudžetui skirtą valstybės kompensaciją, skirtą palengvinti naštą, atsirandančią dėl vaikų išlaikymo („Unterhalt“)
         (minėto sprendimo Offermanns 41 punktas).

      28     Taigi avansinių išmokų skyrimas pagal Unterhaltsvorschußgesetz 4 straipsnio 3 dalį taip pat patenka į Reglamento Nr. 1408/71 materialinę taikymo sritį.

      29     Antra, dėl Reglamento Nr. 1408/71 taikymo asmenims Austrijos vyriausybė teigia, kad negali būti laikoma, jog kalinys, perduotas
         kitai valstybei narei bausmei atlikti, yra darbuotojas, pasinaudojęs darbuotojų judėjimo laisve, užtikrinta EB sutartimi.

      30     Šiuo klausimu Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalis numato, kad šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems
         asmenims ar savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems taikomi ar buvo taikyti vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai,
         bei jų šeimos nariams.

      31     Šioje nuostatoje įtvirtintas sąvokas „pagal darbo sutartį dirbantis asmuo“ ir „savarankiškai dirbantis asmuo“ apibrėžia šio
         reglamento 1 straipsnio a punktas. Jos reiškia bet kurį asmenį, šioje nuostatoje numatytomis sąlygomis apdraustą nuo rizikų
         socialiniu draudimu, numatytu 1 straipsnio a punkte (1990 m. gegužės 3 d. Sprendimo Kits van Heijningen, C‑2/89, Rink. p. I‑1755, 9 punktas ir 1997 m. sausio 30 d. Sprendimo Stöber ir Piosa Pereira, C‑4/95 ir C‑5/95, Rink. p. I‑511, 27 punktas).

      32     Iš to išplaukia – tai Teisingumo Teismas pažymėjo 1998 m. gegužės 12 d. Sprendime Martínez Sala (C‑85/96, Rink. p. I‑2691, 36 punktas), – kad asmuo traktuojamas kaip darbuotojas Reglamento Nr. 1408/71 prasme, jeigu jis
         bent nuo vienos rizikos apdraustas privalomuoju ar neprivalomuoju draudimu pagal bendrąją ar specialią socialinės apsaugos
         sistemos tvarką, numatytą Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkte, neatsižvelgiant į darbo santykių egzistavimą.

      33     Tokiomis sąlygomis, priešingai nei teigia Austrijos vyriausybė, Vokietijos vyriausybė ir Komisija teisingai pažymi, kad pareiškėjo
         pagrindinėje byloje tėvas yra darbuotojas Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalies prasme, nes jis didelę nagrinėjamo
         laikotarpio dalį, t. y. iki įkalinimo Vokietijoje, buvo apdraustas nuo nedarbo. Be to, tarpvalstybinis elementas slypi aplinkybėje,
         kad pareiškėjo pagrindinėje byloje tėvas yra Vokietijos pilietis, dirbęs Austrijos Respublikos teritorijoje, valstybėje narėje,
         kurioje po įkalinimo jis pasinaudojo teise būti perduotam savo kilmės valstybei atlikti bausmę.

       Dėl taikytinų teisės aktų ir dėl diskriminacijos pilietybės pagrindu nebuvimo
      34     Taikytinos teisės nustatymo klausimu Austrijos vyriausybė teigia, jog tuo atveju, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad
         kaliniams iš esmės taikomas Reglamentas Nr. 1408/71 ir kad jie turėtų būti laikomi pagal darbo sutartį dirbančiais asmenimis,
         esminiu kriterijumi pagal šio reglamento 13 straipsnio 2 dalies a punktą reikėtų laikyti valstybę narę, kurioje dirba šis
         pagal darbo sutartį dirbantis asmuo. Nagrinėjamoje byloje tai reikštų, kad netgi tuomet, jei Reglamentas Nr. 1408/71 būtų
         iš esmės taikomas kaliniams, perdavus išlaikymo pareigą turintį kalinį kitai valstybei narei pagal Austrijos teisę numatyta
         avansinė išlaikymo išmoka neturėtų būti skiriama.

      35     Ši vyriausybė taip pat patikslina, kad jeigu darbo vietos kriterijus negalėtų būti taikomas dėl to, jog, pavyzdžiui, nauja
         bausmės atlikimo valstybė nenumato kalinių darbo pagal Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktą, reikėtų vadovautis
         teisės normomis, susijusiomis su gyvenamosios vietos valstybės narės socialinės apsaugos normomis. Šioje byloje tai reikštų,
         kad netgi tuomet, kai Reglamentas Nr. 1408/71 būtų iš esmės taikomas kaliniams, perdavus išlaikymo pareigą turintį kalinį
         kitai valstybei narei, pagal Austrijos teisę numatyta avansinė išlaikymo išmoka neturėtų būti skiriama.

      36     Be to, iš Reglamento Nr. 1408/71 73 ir 74 straipsnių išplaukia, kad šeimos narių teisė gauti išmokas remiasi ne atitinkamo
         šeimos nario gyvenamosios vietos teisės normomis, o kompetentingos valstybės narės, t. y. valstybės narės, kurioje dirba darbuotojas,
         teisės normomis.

      37     Komisija tvirtina, kad pagrindinėje byloje gali būti taikoma ir Austrijos, ir Vokietijos teisė. Šiuo klausimu ji remiasi Reglamento
         Nr. 1408/71 76 straipsniu, įtvirtinančiu pirmumo taisykles, siekiant išvengti teisių į išmokas šeimai kumuliacijos. Ši nuostata
         būtų nereikalinga, jeigu remiantis teisės normomis, skirtomis normų kolizijai išvengti, visuomet būtų taikytinos tik vienos
         teisės sistemos nuostatos.

      38     Dėl šių skirtingų požiūrių primintina, kad Reglamento Nr. 1408/71 II dalies, kurioje yra 13 straipsnis, nuostatos įtvirtina
         užbaigtą ir vieningą taisyklių, skirtų normų kolizijai išvengti, sistemą. Šiomis nuostatomis, be kita ko, siekiama išvengti
         kelių nacionalinės teisės aktų taikymo ir iš to kylančių sunkumų (1998 m. birželio 11 d. Sprendimas Kuusijärvi, C‑275/96, Rink. p. I‑3419, 28 punktas).

      39     Taigi darbuotojui, esančio vienoje iš situacijų, kurioms taikoma Reglamento Nr. 1408/71 II dalis, taikytina teisė turi būti
         nustatoma atsižvelgiant į šias nuostatas. Tačiau – tai pažymi generalinė advokatė savo išvados 37 punkte – negalima automatiškai
         atmesti kitos teisės sistemos nuostatų taikymo. Taip pat, kaip nurodo Komisija, tokia padėtis gali, pavyzdžiui, susidaryti
         tuomet, kai du sutuoktiniai dirba dviejose skirtingose valstybėse narėse, kurių teisės normos vienaip ar kitaip numato analogiškas
         išmokas šeimai (žr. šiuo klausimu 1992 m. gruodžio 9 d. Sprendimą McMenamin, C‑119/91, Rink. p. I‑6393). Vis dėlto šiuo atveju konstatuotina, kad Teisingumo Teismui pateikta medžiaga neleidžia daryti
         išvados, jog pareiškėjas pagrindinėje byloje, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, galėtų būti laikomas kuo
         nors kitu, o ne savo tėvo „šeimos nariu“ šio reglamento prasme.

      40     Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punktas skirtas nustatyti teisės normas, taikytinas tuomet, kai darbuotojas
         Reglamento Nr. 1408/71 prasme vykdo veiklą pagal darbo sutartį. Tokiu atveju taikytinos tos valstybės teisės normos, kurioje
         jis vykdo šią veiklą.

      41     Tuo tarpu Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies f punktas taikomas tuomet, kai vienos valstybės narės teisė nustoja
         būti taikoma suinteresuotajam asmeniui, pavyzdžiui, dėl to, kad pastarasis nutraukė savo profesinę veiklą, o kitos valstybės
         narės teisė nebuvo pradėta jam taikyti pagal šio reglamento 13–17 straipsnius. Tokiu atveju suinteresuotajam asmeniui taikytina
         tos valstybės narės teisė, kurios teritorijoje jis gyvena.

      42     Kalbant apie Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalies a punkto aiškinimą, pažymėtina, kad yra teisinga, jog iki reglamento
         papildymo 13 straipsnio 2 dalies f punktu, ši nuostata buvo aiškinama taip, kad darbuotojui, nutraukusiam veiklą vienos valstybės
         narės teritorijoje ir išvykusiam į kitą valstybę narę, bet nepradėjusiam joje dirbti, ir toliau taikoma jo paskutinės darbovietės
         valstybės narės teisė, neatsižvelgiant į laiką, praėjusį nuo atitinkamos veiklos nutraukimo ir darbo santykių pasibaigimo
         (1986 m. birželio 12 d. Sprendimo Ten Holder, 302/84, Rink. p. 1821, 15 punktas), nebent šis veiklos nutraukimas būtų galutinis (žr. 1991 m. vasario 21 d. Sprendimo Noij, C‑140/88, Rink. p. I‑387, 9 ir 10 punktus bei 1992 m. kovo 10 d. Sprendimo Twomey, C‑215/90, Rink. p. I‑1823, 10 punktą).

      43     Tačiau 13 straipsnio 2 dalies f punktas, įtrauktas į Reglamentą Nr. 1408/71 paskelbus minėtą sprendimą Ten Holder, reiškia, kad ir laikinas, ir galutinis bet kokios profesinės veiklos nutraukimas sąlygoja, jog atitinkamam asmeniui nebetaikomas
         13 straipsnio 2 dalies a punktas. Todėl šis 13 straipsnio 2 dalies f punktas taip pat taikomas asmeniui, nutraukusiam savo
         profesinę veiklą vienos valstybės narės teritorijoje ir perkėlusiam gyvenamąją vietą į kitos valstybės narės teritoriją (žr.
         minėto sprendimo Kuusijärvi, 39–42 ir 50 punktus).

      44     Iš to išplaukia, kad tokiomis aplinkybėmis, kurios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai kalinys, nutraukęs bet kokią profesinę
         veiklą valstybėje narėje, kur pradėjo atlikti bausmę, ir savo prašymu perduotas iš bausmės atlikimo įstaigos, esančios toje
         valstybėje narėje, bausmės atlikimo įstaigai, esančiai jo kilmės valstybėje narėje, likusiai penkiolikos mėnesių laisvės atėmimo
         bausmei, suinteresuotajam asmeniui taikoma teisė, remiantis Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnyje įtvirtinta kolizine norma,
         negali būti valstybės narės, iš kurios jis buvo perduotas, teisė.

      45     Todėl, esant tokioms aplinkybėms, taikoma teisė gali būti tik tos valstybės narės, kurioje jis atlieka likusią bausmę, teisė.
         Vien to pakanka, kad ginčas pagrindinėje byloje būtų išspręstas, nesant būtinybės nustatyti, ar šiuo atveju Vokietijos teisė
         turi būti taikoma kaip suinteresuotojo asmens gyvenamosios vietos valstybės teisė, remiantis Reglamento Nr. 1408/71 13 straipsnio
         2 dalies f punktu, ar, atsižvelgiant į Vokietijos vyriausybės pastabose išdėstytus teiginius, kaip valstybės narės, kurioje
         suinteresuotasis asmuo vykdo profesinę veiklą, teisė, remiantis šio reglamento 13 straipsnio 2 dalies a punktu.

      46     Be to pažymėtina, kad to paties reglamento 73 ir 74 straipsniai numato, jog darbuotojai, kuriems taikoma vienos valstybės
         narės teisė (arba darbuotojai, likę be darbo ir gaunantys bedarbio pašalpą pagal kurios nors valstybės narės įstatymus), turi
         teisę gauti išmokas už savo šeimos narius, gyvenančius kitos valstybės narės teritorijoje, numatytas pagal pirmosios valstybės
         narės įstatymus (šiuo klausimu žr., inter alia, minėto sprendimo Kuusijärvi 68 punktą).

      47     Iš to išplaukia, kad Reglamento Nr. 1408/71 negalima aiškinti kaip prieštaraujančio tam, jog tokiomis aplinkybėmis, kokios
         yra pagrindinėje byloje, valstybės narės teisė numatytų, kad išmokų šeimai skyrimas asmens, nutraukusio bet kokią savo profesinę
         veiklą šios valstybės teritorijoje, šeimos nariams priklausys nuo sąlygos, ar šis asmuo išsaugo joje savo gyvenamąją vietą
         (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Kuusijarvii 50 ir 51 punktus).

      48     Kalbant konkrečiai apie minėto reglamento 3 straipsnį, primintina, kad ši nuostata draudžia bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės
         esant sąlygoms, kai asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas, gali pasinaudoti kiekvienos valstybės narės įstatymais, „laikydamiesi
         šio reglamento specialiųjų nuostatų“. Jau buvo pažymėta, kad iš Reglamento Nr. 1408/71 13 ir 73 straipsnių išplaukia, jog
         pagrindinės bylos aplinkybėmis, kuriomis pareiškėjo pagrindinėje byloje tėvas nutraukė bet kokią savo profesinę veiklą Austrijoje
         ir ten nebegyvena, išmokų šeimai skyrimą reglamentuoja Vokietijos teisės aktai.

      49     Dėl panašių priežasčių konstatuotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis EB 12 straipsnis, su kuriuo prejudicinis
         klausimas taip pat susijęs dėl to, kad pareiškėjo pagrindinėje byloje tėvas turi Vokietijos pilietybę, juo labiau neprieštarauja
         tam, kad būtų taikomas nacionalinis įstatymas, pagal kurį, kaip numato Unterhaltsvorschußgesetz, išmokų šeimai skyrimas kalinio šeimos nariams priklauso nuo sąlygos, ar bausmė bus atliekama šio įstatymo galiojimo teritorijoje.

      50     Galiausiai šiuo klausimu primintina, kad pagal EB 12 straipsnio 1 dalį Sutarties taikymo srityje ir nepažeidžiant jos specialiųjų
         nuostatų draudžiama bet kokia diskriminacija pilietybės pagrindu. Ši taisyklė buvo įgyvendinta EB 39–42 straipsniais ir Bendrijos
         institucijų teisės aktais, priimtais, remiantis šiais straipsniais, ypač Reglamentu Nr. 1408/71. Šio reglamento 3 straipsniu,
         inter alia, laikantis EB 39 straipsnio siekiama darbuotojų, kuriems taikomas šis reglamentas, naudai užtikrinti lygybę socialinio draudimo
         srityje, nepaisant jų pilietybės (1978 m. birželio 28 d. Sprendimo Kenny, 1/78, Rink. p. 1489, 9 ir 11 punktai).

      51     Be to, nors EB 12 straipsniu ir Reglamento Nr. 1408/71 3 straipsniu siekiama užkirsti kelią diskriminacijai dėl pilietybės,
         galinčiai atsirasti dėl tos pačios valstybės narės teisės aktų ar administracinės praktikos, jie negali uždrausti skirtingo
         požiūrio, šiuo atveju išplaukiančio iš nacionalinės teisės aktų, susijusių su išmokomis šeimai, taikytinų remiantis Reglamento
         Nr. 1408/71 13 straipsnio 2 dalyje įtvirtintomis kolizinėmis normomis.

      52     Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: tokiomis aplinkybėmis, kurios nagrinėjamos pagrindinėje
         byloje, kai darbuotojas Reglamento Nr. 1408/71 2 straipsnio 1 dalies prasme perduodamas savo kilmės valstybei kaip kalinys
         atlikti likusią bausmę, išmokoms šeimai, remiantis šio reglamento 13 straipsnio 2 dalies nuostatomis, taikytina teisė yra
         tos valstybės narės teisė. Nei šis reglamentas, ypač jo 3 straipsnis, nei EB 12 straipsnis neprieštarauja tam, kad tokioje
         situacijoje valstybės narės teisė numatytų, jog išmokų šeimai, kokios numatytos Unterhaltsvorschußgesetz, skyrimas tokio Bendrijos piliečio šeimos nariams priklausytų nuo sąlygos, ar šis asmuo lieka įkalintas tos valstybės narės
         teritorijoje.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      53     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus
         tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija), nusprendžia:
      Tokiomis aplinkybėmis, kurios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kai darbuotojas 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento
            (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems
            Bendrijoje, su daliniais pakeitimais, padarytais 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1386/2001,
            2 straipsnio 1 dalies prasme perduodamas savo kilmės valstybei kaip kalinys atlikti likusią bausmę, išmokoms šeimai, remiantis
            šio reglamento 13 straipsnio 2 dalies nuostatomis, taikytina teisė yra šios valstybės narės teisė. Nei šis reglamentas, ypač
            jo 3 straipsnis, nei EB 12 straipsnis neprieštarauja tam, kad tokioje situacijoje valstybės narės teisė numatytų, jog išmokų
            šeimai, kokios numatytos Austrijos Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz) (Federalinis įstatymas dėl avansinių išmokų vaikams išlaikyti), skyrimas tokio Bendrijos piliečio šeimos nariams priklauso
            nuo sąlygos, ar šis asmuo lieka įkalintas tos valstybės narės teritorijoje.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


1984 m. balanžio 5 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Jean-Jacques Geist prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 285/81 - Rév. I ir Rév. II.


2010 m. gruodžio 16 d. Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas. # Giorgio Lebedef prieš Europos Komisiją. # Apeliacinis skundas - Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla T-52/10 P.


1998 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Grundig Italiana SpA prieš Ministero delle Finanze. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale di Trento - Italija. # Byla C-68/96.


1984 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Nordbutter GmbH & Co. KG ir Bayerische Milchversorgungs GmbH prieš Vokietijos Federacinę Respubliką. # Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Vokietija. # Sujungtos bylos 187 ir 190/83.


2003 m. balanžio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Pippig Augenoptik GmbH & Co. KG prieš Hartlauer Handelsgesellschaft mbH ir Verlassenschaft nach dem verstorbenen Franz Josef Hartlauer. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Teisės aktų derinimas - Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB. # Byla C-44/01.


2002 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Republik Österreich prieš Martin Huber. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Žemės ūkis - Teisinis pagrindas. # Byla C-336/00.


1999 m. vasario 25 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla C-319/98.


1998 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Südzucker Mannheim/Ochsenfurt AG prieš Hauptzollamt Mannheim. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Byla C-161/96.


1984 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Jongeneel Kaas BV ir kt. prieš Nyderlandų valstybę ir Stichting Centraal Orgaan Zuivelcontrole. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Nyderlandai. # Byla 237/82.


1996 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Siegfried Otte prieš Bundesrepublik Deutschland. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Vokietija. # Darbuotojų migrantų socialinė apsauga. # Byla C-25/95.


2015 m. spalio 7 d. Bendrojo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Zentralverband des Deutschen Bäckerhandwerks eV prieš Europos Komisiją.#Saugoma geografinė nuoroda – „Kołocz śląski“ ar „Kołacz śląski“ – Panaikinimo procedūra – Teisinis pagrindas – Reglamentas (EB) Nr. 510/2006 – Reglamentas (ES) Nr. 1151/2012 – Panaikinimo pagrindai – Pagrindinės teisės.#Byla T-49/14.


1998 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Italijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF - Sąskaitų apmokėjimas. # Byla C-242/96.


1967 m. liepos 5 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Kurt Colditz prieš Caisse d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de Paris. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Cour d'appel de Paris - Prancūzija. # Byla 9-67.