title: 2017 m. spalio 19 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Vereniging Hoekschewaards Landschap prieš Staatssecretaris van Economische Zaken.#Raad van State (Nyderlandai) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 92/43/EEB – Natūralių buveinių ir laukinės faunos ir floros apsauga – Įgyvendinimo sprendimas (ES) 2015/72 – Atlantinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašas – Teritorijos sumažinimas – Mokslinė klaida – Galiojimas.#Byla C-281/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. spalio 19 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 92/43/EEB – Natūralių buveinių ir laukinės faunos ir floros apsauga – Įgyvendinimo sprendimas (ES) 2015/72 – Atlantinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašas – Teritorijos sumažinimas – Mokslinė klaida – Galiojimas“
      Byloje C‑281/16
      dėl 2016 m. gegužės 18 d.Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. gegužės 20 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Vereniging Hoekschewaards Landschap

      prieš

         Staatssecretaris van Economische Zaken

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, teisėjai C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe ir C. Lycourgos (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė W. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2017 m. gegužės 11 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               –

                  Vereniging Hoekschewaards Landschap, atstovaujamos advocaten A. Jonkhoff ir W. Zwier,

               –

               Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos K. Bulterman, B. Koopman ir C. S. Schillemans,

               –

               Europos Komisijos, atstovaujamos E. Manhaeve ir C. Hermes,

         susipažinęs su 2017 m. birželio 15 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2014 m. gruodžio 3 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimo (ES) 2015/72, kuriuo patvirtinamas aštuntasis atnaujintas atlantinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašas (OL L 18, 2015, p. 385), galiojimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Vereniging Hoekschewaards Landschap ir Staatssecretaris van Economische Zaken (ekonomikos reikalų valstybės sekretorius; toliau – valstybės sekretorius) ginčą dėl sprendimo sumažinti specialią saugomą teritoriją (toliau – SST) teisėtumo.

         Teisinis pagrindas
      Sąjungos teisė
      Direktyva 92/43/EEB

               3.

               1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros apsaugos (OL L 206, 1992, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102), iš dalies pakeistos 2006 m. lapkričio 20 d. Tarybos direktyva 2006/105/EB (OL L 363, 2006, p. 368) (toliau – Buveinių direktyva), 1 straipsnyje nustatyta:
               „Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:

                        a)

                           apsauga reiškia visumą priemonių, reikalingų palaikyti ar atstatyti natūralias buveines ir laukinių faunos ir floros rūšių populiacijas iki palankios būklės, kaip apibrėžta e ir i punktuose;

                  <…>

                        e)

                           natūralios buveinės apsaugos būklė reiškia poveikių natūralioms buveinėms ir joms tipiškoms rūšims visumą, kuri gali turėti ilgalaikį poveikį jų natūraliam paplitimui, struktūrai ir funkcijoms bei joms tipiškų rūšių ilgalaikiam išlikimui 2 straipsnyje nurodytoje teritorijoje.
                        Natūralios buveinės apsaugos būklė laikoma „palankia“, kai:

                                 –

                                 jos natūralus paplitimo arealas ir jos padengiami plotai tame areale yra stabilūs arba didėja, ir

                                 –

                                 egzistuoja ir tikėtina, kad ateityje neišnyks jos ilgalaikiam palaikymui būtina specifinė struktūra ir funkcijos,

                                 –

                                 jai tipiškų rūšių apsaugos būklė yra gera pagal i punkte pateiktą apibrėžimą;

                  <…>

                        i)

                           rūšies apsaugos būklė reiškia atitinkamą rūšį veikiančių poveikių visumą, kuri gali turėti ilgalaikį poveikį jos populiacijos paplitimui ir gausumui 2 straipsnyje nurodytoje teritorijoje;
                        Rūšies apsaugos būklė laikoma „palankia“, kai:

                                 –

                                 atitinkamos rūšies populiacijos pokyčių duomenys rodo, kad ji pati pajėgi ilgą laiką išlikti kaip gyvybingas jos natūraliosios buveinės komponentas, ir

                                 –

                                 rūšies natūralaus paplitimo arealas nemažėja ir nėra tikėtina, kad bus sumažintas ateityje,

                                 –

                                 yra ir tikriausiai bus pakankamai didelė buveinė, kurioje jos populiacija galės išlikti ilgą laiką;

                  <…>

                        k)

                        Bendrijos svarbos teritorija reiškia teritoriją, kuri biogeografiniame regione ar regionuose, kuriems ji priklauso, yra svarbi tuo, kad padeda išlaikyti ar atstatyti I priede nurodyto natūralių buveinių tipo ar į II priedą įrašytos rūšies palankią apsaugos būklę, bei taip pat gali būti svarbi 3 straipsnyje nurodyto Natura 2000 tinklo vientisumui ir (arba) yra svarbi palaikant biologinę įvairovę atitinkamame biogeografiniame regione ar regionuose.
                        <…>

                        l)

                        [SST] – tai Bendrijos svarbos teritorija, kurią valstybės narės įsteigė įstatymu, administraciniu aktu ir (arba) sutartimi ir kurioje yra taikomos būtinos apsaugos priemonės, skirtos palaikyti ar atstatyti natūralių buveinių ir (ar) rūšių, kurioms teritorija yra įsteigta, palankią apsaugos būklę bei populiacijas;
                        <…>“

               4

               Buveinių direktyvos 2 straipsnyje nurodoma:
               „1.   Šios direktyvos tikslas – padėti užtikrinti biologinę įvairovę, apsaugant natūralias buveines ir laukinę fauną bei florą europinėje valstybių narių, kurioms taikoma Sutartis, teritorijoje.
               2.   Priemonės, kurių imamasi pagal šią direktyvą, turi palaikyti ar atstatyti palankią Bendrijos svarbos natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros rūšių apsaugos būklę.
               3.   Taikant priemones pagal šią direktyvą, atsižvelgiama į ekonominius, socialinius ir kultūrinius reikalavimus bei regionines ir vietines charakteristikas.“

               5

               Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
               „Natura 2000 pavadinimu kuriamas vieningas specialių saugomų teritorijų Europos ekologinis tinklas. Šis tinklas, sudarytas iš teritorijų, kuriose yra į I priedą įrašyti natūralių buveinių tipai ir į II priedą įrašytų rūšių buveinės, sudaro galimybę palaikyti, o kur reikia, ir atstatyti iki palankios apsaugos būklės natūralių buveinių tipus ir rūšių buveines jų natūraliame paplitimo areale.“

               6

               Šios direktyvos 4 straipsnyje numatyta:
               „1.   Remdamasi III priede (1 etapas) išdėstytais kriterijais ir atitinkama moksline informacija, kiekviena valstybė narė siūlo teritorijų sąrašą, nurodydama, kurie jos teritorijoje vietiniai I priedo natūralių buveinių tipai ir kurios II priedo rūšys aptinkamos tose teritorijose. <…> Prireikus valstybės narės siūlo pakoreguoti sąrašą atsižvelgiant į 11 straipsnyje nurodytų stebėjimų rezultatus.
               <…>
               2.   Remdamasi III priede (2 etapas) nustatytais kriterijais, kiekvienam iš 1 straipsnio c punkto iii papunktyje nurodytų biogeografinių regionų ir visai 2 straipsnio 1 dalyje nurodytai teritorijai Komisija, susitarusi su kiekviena valstybe nare pagal jų pateiktus sąrašus sudaro Bendrijos svarbos teritorijų sąrašo projektą, paremtą valstybių narių sąrašais, nurodančiais tas teritorijas, kuriose yra vienas ar daugiau natūralių buveinių tipų ar prioritetinių rūšių.
               <…>
               Atrinktų Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą, nurodant teritorijas, kuriose yra vienas ar daugiau prioritetinių natūralių buveinių tipų ar prioritetinių rūšių, Komisija tvirtina 21 straipsnyje nustatyta tvarka.
               <…>
               4.   Jei, laikantis 2 dalyje nustatytos tvarkos, yra patvirtinama Bendrijos svarbos teritorija, atitinkama valstybė narė turi kaip galima greičiau, bet ne vėliau kaip per šešerius metus toje teritorijoje įsteigia [SST], nustatydama prioritetus, atsižvelgdama į teritorijos svarbą palaikant ar atstatant I priede išvardytų natūralių buveinių tipų arba II priede išvardytų rūšių palankią apsaugos būklę bei užtikrinant Natura 2000 tinklo vientisumą, taip pat atsižvelgdama į toms vietovėms gresiantį degradavimą ar sunaikinimą.
               <…>“

               7

               Buveinių direktyvos 9 straipsnis suformuluotas taip:
               „Veikdama 21 straipsnyje numatyta tvarka, Komisija periodiškai peržiūri, koks yra Natura 2000 indėlis siekiant 2 ir 3 straipsniuose numatytų tikslų. Jei, atliekant 11 straipsnyje numatytus stebėjimus, nustatyti natūralūs pokyčiai teikia tam pagrindo, [SST] gali būti nuspręsta panaikinti.“

               8

               Šios direktyvos 11 straipsnis suformuluotas taip:
               „Valstybės narės vykdo 2 straipsnyje nurodytų natūralių buveinių ir rūšių apsaugos būklės stebėjimą, atkreipdamos ypatingą dėmesį į prioritetinius natūralių buveinių tipus ir prioritetines rūšis.“

               9

               Šios direktyvos III priede nustatomi teritorijų, tinkamų identifikuoti bendrijos svarbos teritorijomis (toliau – BST), atrinkimo ir SST steigimo kriterijai. Kiek tai konkrečiai susiję su 1 etapo kriterijais, juos sudaro „[t]eritorijų santykinės svarbos įvertinimas nacionaliniu lygiu kiekvieno I priede nurodyto natūralios buveinės tipo ir kiekvienos II priede nurodytos rūšies atžvilgiu (įskaitant prioritetinius natūralių buveinių tipus ir prioritetines rūšis)“; šiame priede yra tokia ištrauka:

                        „A.

                           Teritorijų vertinimo kriterijai kiekvieno I priede nurodyto natūralių buveinių tipo atžvilgiu:

                                 a)

                                 natūralių buveinių tipo reprezentatyvumo laipsnis teritorijoje;

                                 b)

                                 natūralių buveinių tipo užimamas teritorijos plotas viso to natūralių buveinių tipo užimamo nacionalinės teritorijos ploto atžvilgiu;

                                 c)

                                 nagrinėjamo natūralių buveinių tipo struktūros ir funkcijų išsaugojimo laipsnis ir atkūrimo galimybės;

                                 d)

                                 teritorijos vertingumo įvertinimas pasauliniu mastu nagrinėjamo natūralių buveinių tipo apsaugos atžvilgiu.

                        B.

                           Teritorijos vertinimo kriterijai II priede išvardytų rūšių atžvilgiu:

                                 a)

                                 rūšies populiacijos dydis ir tankumas teritorijoje visų nacionalinėje teritorijoje esančių populiacijų atžvilgiu;

                                 b)

                                 buveinės savybių, kurios yra svarbios nagrinėjamai rūšiai, išsaugojimo laipsnis ir atkūrimo galimybės;

                                 c)

                                 teritorijoje esančios populiacijos izoliacijos laipsnis natūralaus rūšies paplitimo arealo atžvilgiu;

                                 d)

                                 teritorijos vertingumo įvertinimas pasauliniu mastu atitinkamos rūšies apsaugos atžvilgiu.“

         Taikant Buveinių direktyvos 4 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą Komisijos priimti sprendimai

               10

               2004 m. gruodžio 7 d. Sprendimu 2004/813/EB, pagal Tarybos direktyvą 92/43/EEB patvirtinančiu Atlanto biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą (OL L 387, 2004, p. 1), Komisija Nyderlandų Karalystės siūlymu atrinko Haringvlito teritoriją (Nyderlandai) kaip BST, suteikė jai kodą NL 1000015 ir apibrėžė jos plotą – 11 108 hektarų (ha).

               11

               Atliekant septynis atlantinio biogeografinio regiono BST sąrašo atnaujinimus Haringvlito teritorija buvo palikta tame sąraše ir jos plotas išliko toks pat.

               12

               Vis dėlto Įgyvendinimo sprendimu 2015/72, kuriuo aštuntą kartą atnaujintas šis sąrašas, Komisija paliko Haringvlito teritoriją kaip BST, tik nustatė 10988 ha plotą.

         Nyderlandų teisė

               13

               1998 m. gegužės 25 d.Natuurbeschermingswet 1998 (1998 m. Gamtos apsaugos įstatymas) 10a straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Siekdamas įgyvendinti <…> [Buveinių] direktyvą, mūsų ministras nurodo teritorijas.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               14

               Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Leenheer polderis yra maždaug 110 ha dydžio, jis buvo Haringvlito teritorijos dalis tuo metu, kai Sprendimu 2004/813 buvo įtrauktas į atlantinio biogeografinio regiono BST sąrašą dėl to, kad šiame polderyje buvo galimybė atkurti natūralių buveinių tipus ir rūšis, esančius kitur – BST Haringvlite. Buvo numatyta, kad Leenheer polderiui, kurį sudarė žemės ūkio paskirties žemė ir kuriame tuo metu nebuvo jokių natūralių buveinių tipų ir rūšių, saugomų kitur tame BST, bus taikoma vadinamoji depolderizacijos procedūra: jis bus perdarytas į gamtos zoną, veikiamą potvynių ir atoslūgių, siekiant padidinti jo potencialą.

               15

               2013 m. liepos 4 d. Nyderlandų Karalystė, remdamasi 1998 m. Gamtos apsaugos įstatymo 10a straipsniu, paskelbė Haringvlitą specialia saugoma teritorija, tačiau į ją neįtraukė Leenheer polderio. 2014 m. spalio 1 d.Raad van State (Valstybės Taryba, Nyderlandai) panaikino šį sprendimą dėl to, kad Leenheer polderis nebuvo įtrauktas į šią SST. Šis teismas nusprendė: kadangi Leenheer polderis buvo įtrauktas į Komisijos nustatytą BST Haringvlitą nuo tada, kai ji priėmė Sprendimą 2004/813, Nyderlandų Karalystė pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 4 dalį turėjo įtraukti šį polderį į šią SST.

               16

               2013 m. spalio mėn. Nyderlandų Karalystė pasiūlė Komisijai neįtraukti Leenheer polderio į BST Haringvlitą ir jo dydžiu sumažinti jos plotą.

               17

               2014 m. rugsėjo 10 d. raštu Komisija paprašė šios valstybės narės pateikti papildomų paaiškinimų dėl šio BST Haringvlito ploto sumažinimo projekto.

               18

               2014 m. rugsėjo 30 d. raštu valstybės sekretorius nurodė Komisijai, kad Leenheer polderyje nėra gamtos vertybių ir kad pradinių projektų, kuriais siekta perdaryti šį polderį, buvo atsisakyta dėl to, kad pakanka atkurti Beningerwaard, Tiengemeten ir mažesnių BST Haringvlito polderių drėgnas teritorijas, norint pasiekti BST apsaugos tikslus. Valstybės sekretorius tame rašte pridūrė, kad „depolderizacijos“ projekto buvo atsisakyta dėl politinių, socialinių ir su biudžetu susijusių priežasčių.

               19

               2014 m. spalio 24 d. raštu Komisijos tarnybos atsakė, kad jos sutinka su BST Haringvlito pakeitimo pasiūlymu, atsižvelgdamos, pirma, į Nyderlandų valdžios institucijų teigiamą išvadą dėl kitose šios teritorijos dalyse esančios galimybės atkurti ir, antra, į tai, kad kitose vietose jau buvo įgyvendintas arba numatytas įgyvendinti tam tikras skaičius atkūrimo priemonių. Tame rašte Komisija manė, kad pradinis pasiūlymas įtraukti Leenheer polderį į BST Haringvlitą yra „mokslinė klaida“.

               20

               Įgyvendinimo sprendimu 2015/72 Komisija paliko Haringvlito teritoriją atlantinio biogeografinio regiono BST sąraše, tačiau į šią teritoriją neįtraukė Leenheer polderio.

               21

               2015 m. balandžio 28 d. valstybės sekretorius, remdamasis 1998 m. Gamtos apsaugos įstatymo 10a straipsnio 1 dalimi ir siekdamas įgyvendinti Įgyvendinimo sprendimą 2015/72, BST Haringvlitą paskelbė specialia saugoma teritorija, tik be Leenheer polderio.

               22

               Manydama, kad šis polderis suteikia unikalią galimybę atkurti upės žiočių gamtą, kurios nėra kitur BST Haringvlite, Vereniging Hoekschewaards Landschap pateikė ieškinį dėl 2015 m. balandžio 28 d. sprendimo Raad van State (Valstybės Taryba).

               23

                  Raad van State (Valstybės Taryba) pabrėžia, kad valstybės sekretorius jai nurodė, jog mokslinę klaidą sudaro tai, kad tuo metu, kai pasiūlė įrašyti Haringvlito teritoriją į BST sąrašą, ji klaidingai manė, jog Leenheer polderis yra ne tik tinkamas, bet ir būtinas šios teritorijos apsaugos tikslams pasiekti. Šiam teismui kyla klausimas, ar tokiomis aplinkybėmis, jei Nyderlandų Karalystės prašymą pagrindžia pakankamai duomenų, šios teritorijos sumažinimą gali pateisinti toks motyvas.

               24

               Tokiomis aplinkybėmis Raad van State (Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar galioja <…> Įgyvendinimo sprendimas [2015/72], kiek jame į atlantinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą įtraukta Haringvlito teritorija, tačiau neįtrauktas Leenheer polderis?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               25

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar Haringvlito teritorijos ploto sumažinimas Leenheer polderio plotu dėl to, kad iš pradžių į šią teritoriją jis buvo įtrauktas padarius mokslinę klaidą, yra teisėtas.

               26

               Pirmiausia reikia pažymėti, kad ši byla nepatenka į Buveinių direktyvos 9 straipsnio, pagal kurį SST galima panaikinti, „jei, atliekant 11 straipsnyje numatytus stebėjimus, nustatyti natūralūs pokyčiai teikia tam pagrindo“, taikymo sritį, nes Nyderlandų Karalystė tokiais stebėjimais nesirėmė.

               27

               Nors Sprendimu 2004/813 Komisija Nyderlandų Karalystės siūlymu, taikydama Buveinių direktyvos III priede nurodytus kriterijus, Leenheer polderį įtraukė į BST Haringvlitą dėl to, jog jis galėjo padėti atkurti šioje BST esančių natūralių buveinių tipus ir rūšis, ši institucija Įgyvendinimo sprendimu 2015/72 šio polderio neįtraukimą į BST Haringvlitą motyvavo tuo, kad jo pradinis įtraukimas į šią BST buvo mokslinė klaida.

               28

               Taigi, norint atsakyti į Teisingumo Teismui pateiktą prejudicinį klausimą, reikia išnagrinėti, ar Buveinių direktyva leidžia Komisijai atitinkamos valstybės narės siūlymu sumažinti BST plotą tuo atveju, kai pradinis šios teritorijos įtraukimas į BST sąrašą buvo mokslinė klaida, ir ar pagrindinėje byloje svarstomas sumažinimas buvo teisėtai grindžiamas tokia klaida.

               29

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas dėl 1979 m. balandžio 2 d. Tarybos direktyvos 79/409/EEB dėl laukinių paukščių apsaugos (OL L 103, 1979, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t., p. 98) nusprendė, kad informacijos perdavimo Komisijai klaida nustatant specialią saugomą teritoriją gali būti pagrindas, siekiant ištaisyti tą klaidą, sumažinti tokios teritorijos plotą (šiuo klausimu žr. 1999 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑96/98, EU:C:1999:580, 55 punktą). Byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, Teisingumo Teismas konstatavo, kad administracinė klaida nurodant plotą gali būti ištaisyta koreguojant atitinkamą saugomą teritoriją.

               30

               Be to, kadangi Buveinių direktyvoje nėra specialių nuostatų, manytina, kad valstybių narių Komisijai pagal šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį siūlomo BST sąrašo koregavimas gali apimti teritorijos ploto sumažinimą, kuris turi būti atliekamas pagal tą pačią procedūrą kaip ir šios teritorijos įtraukimas į sąrašą (pagal analogiją žr. 2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, 26 punktą).

               31

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad rengdama tokį BST sąrašo projektą, kuris galėtų padėti sukurti vientisą SST Europos ekologinį tinklą, Komisija turi turėti išsamų sąrašą tų teritorijų, kurios nacionaliniu lygmeniu turi didelę ekologinę reikšmę, atsižvelgiant į Buveinių direktyvos siekį išsaugoti natūralias buveines ir laukinę fauną ir florą (2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimo First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, 22 punktas).

               32

               Tik taip įmanoma pasiekti Buveinių direktyvos 3 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatytą tikslą palaikyti arba atkurti iki palankios apsaugos būklės šių natūralių buveinių tipus ir rūšių buveines jų natūraliame paplitimo areale, kuris gali apimti vienos ar kelių Europos Sąjungos valstybių narių teritorijas. Iš šios direktyvos 1 straipsnio e ir i punktų, siejamų su jos 2 straipsnio 1 dalimi, matyti, kad vertinant gerą natūralios buveinės arba rūšies apsaugos būklę reikia atsižvelgti į visą valstybių narių sudaromą Sąjungos teritoriją, kurioje taikoma Sutartis (2000 m. lapkričio 7 d. Sprendimo First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, 23 punktas).

               33

               Pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalį kiekviena valstybė narė, remdamasi šios direktyvos III priede išdėstytais kriterijais ir atitinkama moksline informacija, pasiūlo teritoriją. Atsižvelgiant į tai ir į šio sprendimo 29 punkte nurodytą jurisprudenciją, darytina išvada, kad remiantis mokslo duomenimis įrodžius, jog atitinkamoje mokslinėje informacijoje yra klaida, tam tikrais atvejais tai gali būti pagrindas sumažinti BST plotą.

               34

               Tokį aiškinimą pagrindžia ir Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią nėra prasmės nepagrįstai eikvoti išteklių teritorijai, kuri pasirodo nebenaudinga siekiant užtikrinti natūralių buveinių ir rūšių apsaugą (šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, 28 punktą).

               35

               Vis dėlto, nors valstybės narės, pateikdamos pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalį teritorijų, tinkamų identifikuoti kaip BST, sąrašą, turi tam tikrą diskreciją (2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, 27 punktas), jos negali turėti tokios pačios diskrecijos tada, kai siūlo Komisijai sumažinti BST plotą.

               36

               Kaip savo išvados 28 punkte pažymėjo generalinė advokatė, kadangi teritorijos įrašymas į sąrašą leidžia preziumuoti, kad visa ta teritorija turi reikšmės Buveinių direktyva nustatytam natūralių buveinių ir laukinės faunos ir floros apsaugos tikslui, valstybės narės siūlymas sumažinti sąraše esančios teritorijos plotą turi būti grindžiamas įrodymu, kad atitinkami plotai neturi didelės reikšmės siekiant šio tikslo nacionaliniu lygmeniu. Be to, Komisija siūlymą gali priimti ir įgyvendinti tik tuomet, kai padaro išvadą, jog šie plotai nereikalingi ir visos Sąjungos lygmeniu.

               37

               Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad Nyderlandų valdžios institucijos Komisijai pateiktą prašymą neįtraukti Leenheer polderio į BST Haringvlitą motyvavo ne tuo, kad klaida buvo padaryta teikiant pasiūlymą pagal Buveinių direktyvos 4 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą, kiek tai susiję su šio polderio ekologine verte ir jo galėjimu prisidėti prie šios direktyvos tikslų, nurodytų jos 2 ir 3 straipsniuose, pasiekimo, bet tuo, kad 2011 m. buvo priimtas nacionalinės gamtos apsaugos politikos peržiūrėjimo sprendimas. Konkrečiai kalbant, Nyderlandų valdžios institucijos niekada neteigė, kad išnyko šio polderio potencialas atkurti natūralių buveinių tipus ir atitinkamas rūšis, perdarant šią žemės ūkio teritoriją į gamtos teritoriją, veikiamą potvynių ir atoslūgių. Be to, 2014 m. rugsėjo 30 d. Komisijai adresuotame rašte šios valdžios institucijos pažymėjo, kad plano puoselėti šiame polderyje gamtos vertybes buvo atsisakyta dėl politinių, socialinių ir su biudžetu susijusių priežasčių, atsižvelgiant į tai, kad pasikeitimų, kurie iš dalies įvyko kitose Haringvlito teritorijos dalyse, pakanka tam, kad būtų pasiekti šios teritorijos tikslai.

               38

               Šiuo klausimu Nyderlandų vyriausybė per posėdį patvirtino, kad Nyderlandų Karalystė neteigė, jog pateikiant Komisijai pasiūlymą sumažinti BST Haringvlito plotą buvo padaryta „mokslinė klaida“.

               39

               Be to, Komisija savo ruožtu nepateikė Teisingumo Teismui jokios patikimos mokslinės informacijos, galinčios įrodyti, kad pradiniame pasiūlyme buvo padaryta tokia klaida.

               40

               Taigi Įgyvendinimo sprendimu 2015/72 patvirtindama aštuntąjį atnaujintą atlantinio biogeografinio regiono BST sąrašą ir įrašydama į jį Haringvlito teritoriją, bet neįtraukdama Leenheer polderio Komisija negalėjo teisėtai remtis tuo, kad anksčiau buvo padaryta mokslinė klaida.

               41

               Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, konstatuotina, kad Įgyvendinimo sprendimas 2015/72 negalioja, kiek juo į atlantinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašą įtraukta Haringvlito teritorija, tačiau neįtrauktas Leenheer polderis.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               42

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     2014 m. gruodžio 3 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimas (ES) 2015/72, kuriuo patvirtinamas aštuntą kartą atnaujintas atlantinio biogeografinio regiono Bendrijos svarbos teritorijų sąrašas, negalioja, kiek juo į šį sąrašą įtraukta Haringvlito teritorija (NL 1000015), tačiau neįtrauktas Leenheer polderis.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: nyderlandų.


1993 m. spalio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Baudžiamoji byla prieš Annick Taillandier, po santuokos - Neny. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de police de Vichy - Prancūzija. # Byla C-92/91.


title: Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas 2005 m. balanžio 21 d.#Pierre Housieaux prieš Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Conseil d'État - Belgija.#Direktyva 90/313/EEB - Laisvas prieinamumas prie informacijos apie aplinką - Prašymas suteikti informaciją - Pareiga motyvuoti atsisakant suteikti informaciją - Imperatyvus terminas - Valstybės institucijos neatsakymas per atsakymui nustatytą laikotarpį - Numanomas prašymo atmetimas - Pagrindinė teisė į veiksmingą teisminę apsaugą.#Byla C-186/04.

text:
      TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. balandžio 21 d.(*)

      „Direktyva 90/313/EEB – Laisvė susipažinti su informacija apie aplinką – Prašymas suteikti informaciją – Pareiga motyvuoti atsisakant suteikti informaciją – Imperatyvus terminas – Valstybės institucijos neatsakymas per nustatytą terminą – Implicitinis prašymo atmetimas – Pagrindinė teisė į veiksmingą teisminę apsaugą“
      Byloje C‑186/04
      dėl Conseil d'État (Belgija) 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. balandžio 22 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Pierre Housieaux
      prieš
      Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale,
      dalyvaujant:
      Société de développement régional de Bruxelles (SDRB),
      Batipont Immobilier SA (BPI),
      Immomills Louis de Waele Development SA (ILDWD),
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija)
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai R. Silva de Lapuerta, P. Kūris, G. Arestis, ir J. Klučka (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. sausio 20 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      – Pierre Housieaux, atstovaujamo advokatų J. Sambon ir P. Reyniers,
      – Délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale, atstovaujamų advokatų P. Coenraets ir C. Lepinois,

      – Société de développement régional de Bruxelles (SDRB), atstovaujamos advokatų F. Krenc ir P. Lambert,

      – Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos U. Wölker ir F. Simonetti,
      susipažinęs su 2005 m. sausio 27 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1990 m. birželio 7 d. Tarybos direktyvos 90/313 dėl laisvės susipažinti
         su informacija apie aplinką (OL L 158, p. 56) (pataisytas vertimas) 3 straipsnio 4 dalies ir 4 straipsnio išaiškinimu.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp P. Housieaux ir Collège des délégués du conseil de la Région de Bruxelles-Capitale (toliau – Collège) dėl šio sprendimo, susijusio su galimybe susipažinti su dokumentais dėl miesto plėtros sutarties.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Direktyvos 90/313 3 straipsnio 1 dalis numato:
      „Valstybės narės užtikrina, kad, išskyrus šiame straipsnyje numatytus atvejus, valstybės institucijos teiktų turimą informaciją
         apie aplinką bet kuriam fiziniam ar juridiniam asmeniui jo prašymu, nereikalaujant nurodymo, kam tokia informacija reikalinga.

      Valstybės narės patvirtina veiksmingas tokios informacijos teikimo priemones.“
      4       Šios direktyvos 3 straipsnio 2 ir 3 dalyse yra išvardyti pagrindai, kuriais remiantis pateisinamas tokio prašymas suteikti
         informaciją atmetimas.

      5       Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalis išdėstyta taip:
      „Valstybės institucija atsako informacijos prašančiam asmeniui kuo greičiau, vėliausiai – per du mėnesius. Turi būti nurodomos
         atsisakymo suteikti informaciją priežastys.“

      6       Direktyvos 90/313 4 straipsnis nurodo:
      „Asmuo, manantis, kad jo prašymą suteikti informaciją valstybės institucija nepagrįstai atmetė, ignoravo arba netinkamai atsakė,
         gali, vadovaudamasis nacionaline teise, reikalauti peržiūrėti sprendimą teismine ar administracine tvarka.“

       Nacionalinės teisės aktai
      7       1991 m. rugpjūčio 29 d. Région Bruxelles-Capitale įsakymu dėl galimybės susipažinti su informacija apie aplinką (1991 m. spalio 1 d. Moniteur belge, p. 21505, toliau – 1991 m. Įsakymas) atitinkamos Direktyvos 90/313 nuostatos buvo perkeltos į Bruxelles-Capitale regiono teisės sistemą.

      8       1991 m. Įsakymo 7 straipsnis nustato:
      „Vykdomoji valdžia nustato rašytinių dokumentų sąrašą, su kuriais suinteresuotosios institucijos privalo leisti susipažinti
         vietoje nedelsiant.“

      9       Šio įsakymo 8 straipsnis išdėstytas taip:
      „Dėl 7 straipsnyje neišvardytų dokumentų bei nepažeidžiant institucijos teisės leisti su jais susipažinti vietoje nedelsiant,
         institucija, kuriai adresuotas prašymas, per vieną mėnesį privalo atsakyti jį pateikusiam asmeniui raštu.

      Jeigu nurodyto termino pabaigoje į prašymą nėra atsakyta, institucijos neatsakymas turi būti laikomas sprendimu atsisakyti
         suteikti informaciją. Tokiu atveju prašymą pateikęs asmuo, nesilaikydamas 12 straipsnio 2 dalies, gali pateikti prašymą tiesiogiai
         Délégués du Conseil, kurie priima sprendimą dėl prašymo“.

      10     Pagal šio įsakymo 12 straipsnį:
      „1. Tik Délégués du Conseil suteikiami įgaliojimai atsisakyti suteikti valdžios institucijų turimą informaciją <…>. Šiais įgaliojimais jie naudojasi
         veikdami kaip kolegiali institucija pagal 9 straipsnyje nustatytą įgaliojimų apimtį.

      2. <…> bet kuri institucija, kuri atsisako atskleisti informaciją, esančią prašymo suteikti informaciją objektu, privalo informuoti
         prašymą pateikusį asmenį apie priimtą sprendimą ir tuo pačiu metu perduoti šį prašymą svarstyti Délégués du Conseil. Prašymas suteikti informaciją perduodamas jį persiunčiant Délégués du Conseil kartu su prašomos suteikti informacijos pavyzdžiu arba jos kopija ir pateikiant priežastis, kuriomis remdamasi institucija
         pateisino atsisakymą suteikti informaciją. 8 straipsnio 1 dalyje numatytas terminas pratęsiamas vienu mėnesiu, skaičiuojant
         nuo tos dienos, kai prašymą pateikusiam asmeniui pranešama, jog jo svarstymas perduotas Délégués du Conseil.“

      11     1991 m. Įsakymo 13 straipsnis nurodo:
      „Bet koks sprendimas atsisakyti suteikti informaciją arba iš dalies atsisakyti suteikti informaciją turi būti aiškus, tikslus,
         visapusis bei pateikti  jo priėmimą pagrindžiančias priežastis.“

      12     Šio įsakymo 14 straipsnis numato:
      „Délégués du Conseil prašymą pateikusiam asmeniui perduoda prašomą dokumentą arba praneša apie atsisakymą suteikti informaciją per du mėnesius
         nuo jo prašymo pateikimo dienos. Jei praėjus šiam terminui nėra atsakoma, laikoma kad priimtas sprendimas atsisakyti suteikti
         informaciją. Sprendimas taip pat perduodamas ir institucijai, kuri buvo gavusi prašymą suteikti informaciją.“

      13     1991 m. Įsakymas nenustatė specialios procedūros dėl Collège priimtų sprendimų dėl informacijos suteikimo apie aplinką skundų pateikimo tvarkos, todėl turėtų būti taikoma įprastinė administracinė
         procedūra.

      14     Taip pat remiantis lois coordonnées sur le Conseil d’État (Suvestinė įstatymų dėl Conseil d’État redakcija) (Moniteur belge, 1973 m. kovo 21 d., p. 3459) 14 straipsnio 1 dalimi „(Conseil d’État administracinis skyrius) priima sprendimus dėl skundų, pateiktų dėl įvairių administracinių institucijų aktų bei taisyklių,
         kuriuos siekiama panaikinti dėl esminių procedūrinių taisyklių pažeidimo arba nustatytų taisyklių pažeidimo, kurių pažeidimo
         pasekmė yra akto negaliojimas, arba dėl įgaliojimų viršijimo ar piktnaudžiavimo įgaliojimais“.

      15     1948 m. rugpjūčio 23 d. Karaliaus dekreto dėl proceso Conseil d’État administraciniame skyriuje 4 straipsnio 3 pastraipoje nustatyta, kad „14 straipsnyje nurodyti skundai dėl teisės turi būti
         pateikiami per 60 dienų nuo atitinkamų aktų, taisyklių arba sprendimų paskelbimo arba pranešimo apie juos dienos. Jeigu jų
         nereikia nei paskelbti, nei apie juos pranešti, nustatytas terminas pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kurią prašymą pateikęs
         asmuo apie juos sužinojo.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      16     1991 m. vasario mėn. Région de Bruxelles-Capitale eksproprijavo buvusios karo ligoninės sklypą ir perdavė jį Société de développement régional de Bruxelles (toliau – SDRB), paskirtai šio sklypo pertvarkymo valdytoja. SDRB abipusiu sutarimu su laikinai veikiančia bendrąja įmone,
         sudaryta iš bendrovių Batipont Immobilier SA. ir Immomills Louis de Waele Development (toliau – Batipont), sudarė sutartį (toliau – sutartis). Šia sutartimi Batipont šiame sklype įsipareigojo pastatyti pastatų bei statinių kompleksą pagal SDRB iš anksto parengtą planą.

      17     1993 m. kovo 21 d. laišku, adresuotu SDRB prezidentui, P. Housieaux paprašė suteikti informaciją apie sutartį bei pateikti
         jos kopiją. 1994 m. balandžio 5 d. sprendimu SDRB, remdamasis tuo, kad pagal 1991 m. Įsakymą vyriausybė „nustato kiekvienos valstybės institucijos susipažinimo su informacija
         organizavimo taisykles“, prašymą atmetė.

      18     1994 m. balandžio 22 d. P. Housieaux šį sprendimą apskundė Collège ir pakartotinai prašė leisti susipažinti su sutartimi.

      19     Apsikeitęs su P. Housieaux įvairiais laiškais ir po 1995 m. vasario 1 d. pasitarimo Collège priėmė sprendimą perduoti ieškovui su aplinka susijusius sutarties Priedus H ir I, kurių paskelbimas nebuvo laikomas komercine
         ar pramonine paslaptimi. 1995 m. vasario 3 d. laišku Collège apie priimtą sprendimą informavo P. Housieaux ir SDRB.

      20     Nepatenkintas šiuo sprendimu P. Housieaux 1995 m. kovo 31 d. pateikė apeliacinį skundą Conseil d’État, prašydamas panaikinti šį sprendimą.

      21     Šiame teisme Collège nurodė, kad apeliacinis skundas nepriimtinas remiantis tuo, kad 1995 m. vasario 1 d. toks patvirtinantis sprendimas negalėjo
         būti ginčijamas. Collège tvirtina, kad, neatsižvelgiant į tai, jog buvo perduoti sutarties Priedai H ir I, šis sprendimas tik patvirtino implicitinį
         sprendimą atsisakyti leisti susipažinti su informacija, nes per du mėnesius nuo 1994 m. balandžio 22 d. pateikto P. Housieaux
         prašymo pateikti informaciją dienos Collège neatsakė. Šis implicitinis sprendimas atmesti prašymą tapo galutiniu, nes jis nebuvo apskųstas per Suvestinės įstatymų dėl
         Conseil d’État redakcijos 14 straipsnio 1 dalyje nustatytą 60 dienų terminą. Todėl Collège tvirtina, kad 1995 m. kovo 31 d. P. Housieaux buvo praleidęs terminą pareikšti ieškinį dėl 1995 m. vasario 1 d. Sprendimo
         atsisakyti suteikti informaciją panaikinimo.

      22     Tokiomis aplinkybėmis Conseil d’État nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos klausimus:

      „1.       Ar Direktyvos 90/313 <…> 3 straipsnio 4 dalyje dviejų mėnesių terminas yra neprivalomas, t. y. rekomendacinis institucijai,
         kuriai adresuojamas prašymas suteikti informaciją, ar tai yra privalomas terminas, kurio ši institucija privalo laikytis?

      2.       Jeigu dviejų mėnesių terminas yra privalomas ir jeigu jo pabaigoje institucija, kurios buvo prašoma suteikti informaciją,
         nėra priėmusi sprendimo, t. y. direktyvos 4 straipsnio pabaigoje minimo „sprendimo“, kuris gali būti skundžiamas teismine
         arba administracine tvarka, ar galima pateikti skundą „remiantis atitinkama nacionalinės teisės sistema“?

      3.       Ar minėtos direktyvos 3 straipsnio 4 dalis ir 4 straipsnis draudžia, kad pagal „atitinkamą nacionalinės teisės sistemą“ institucijos,
         gavusios prašymą suteikti informaciją, neatsakymas per du mėnesius, kaip yra numatyta direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje, būtų
         laikomas implicitiniu sprendimu, kuriuo atsisakoma patenkinti prašymą, t. y. sprendimu, kuris nėra motyvuotas, tačiau gali
         būti skundžiamas teismine arba administracine tvarka, kaip tai numatyta 4 straipsnyje?

      4.       Jeigu direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje įtvirtintas terminas nėra privalomas, ar direktyvos 3 straipsnio 4 dalis ir 4 straipsnis
         draudžia, kad „nacionalinės teisės sistema“ numatytų, jog asmenys, prašantys suteikti informaciją, turi teisę pareikalauti,
         kad institucijos į jų prašymus suteikti informaciją atsakytų per tam tikrą terminą, per kurį neatsakius, būtų laikoma, jog
         institucija priėmė galutinį sprendimą atsisakyti suteikti informaciją ir šį sprendimą būtų galima apskųsti administracine
         tvarka?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      23     Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 90/313 3 straipsnio
         4 dalyje įtvirtintas terminas yra rekomendacinis, ar imperatyvus.

      24     Šiuo požiūriu primintina, jog, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 23 ir 24 punktuose, tiek iš minėtos nuostatos
         teksto, tiek iš jos prasmės matyti, kad joje įtvirtintas dviejų mėnesių terminas turi būti laikomas privalomu.

      25     Iš tikrųjų, pirma, sąvoka „kuo greičiau, vėliausiai – per du mėnesius“ aiškiai nurodo, kad priimdama sprendimą dėl pateikto
         prašymo suteikti informaciją kompetentinga valstybės institucija (toliau – valstybės institucija) nagrinėdama bei atsakydama
         į prašymą turi laikytis nustatyto termino.

      26     Antra, jeigu terminas būtų neprivalomas, o rekomendacinis, Direktyvos 90/313 4 straipsnis netektų prasmės. Iš tikrųjų prašymą
         suteikti informaciją pateikęs asmuo tiksliai nežinotų, kada jis gali pateikti skundą.

      27     Tokį Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalies aiškinimą patvirtina ir jos tikslas,  nurodytas vienuoliktoje konstatuojamoje dalyje,
         jog turi būti sudarytos sąlygos gauti informaciją apie bendrą aplinkos būklę.

      28     Taigi, kaip generalinė advokatė nurodė savo išvados 24 punkte, tokios informacijos vertė iš esmės priklauso nuo to, ar asmenys
         gali susipažinti su ja kuo greičiau.

      29     Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalyje įtvirtintas
         terminas yra imperatyvus.

       Dėl trečiojo klausimo
      30     Trečiuoju klausimu, kurį reikia išnagrinėti prieš atsakant į antrąjį klausimą, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs
         teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalis ir 4 straipsnis draudžia nacionalinės teisės aktus, pagal
         kuriuos valstybės institucijos neatsakymas į pateiktą prašymą suteikti informaciją per du mėnesius pasibaigus šiam terminui
         yra laikomas implicitiniu sprendimu šį prašymą atmesti, kuris nėra motyvuotas, tačiau kurį galima apskųsti teismine arba administracine
         tvarka pagal minėtos direktyvos 4 straipsnį.

      31     Šiuo požiūriu primintina, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog nuostata, nustatanti, jog institucijų neatsakymas turėtų
         būti laikomas implicitiniu atsisakymu, negali būti nesuderinama su Direktyvos 90/313 reikalavimais, remiantis tik tuo, kad
         implicitinis neigiamas sprendimas, žinoma, nėra motyvuotas (2003 m. birželio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑233/00, Rink. p. I‑6625, 111 punktas).

      32     Tačiau Teisingumo Teismas nurodė, kad apie implicitinio atsisakymo patenkinti prašymą suteikti informaciją apie aplinką motyvus
         reikia pranešti ne vėliau nei per du mėnesius nuo pradinio prašymo pateikimo dienos, net jei implicitinis atsisakymas patenkinti
         prašymą buvo priimtas anksčiau, nes šis pranešimas turi būti laikomas „atsakymu“ minėtos direktyvos 3 straipsnio 4 dalies
         prasme (minėto sprendimo Komisija prieš Prancūziją 118 punktas).

      33     Tik taip aiškinant Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalį ši nuostata būtų veiksminga, kurios pats tekstas įpareigoja valstybės
         instituciją motyvuoti bet kokį sprendimą atsisakyti suteikti informaciją.

      34     Priešingai nei minėtame sprendime Komisija prieš Prancūziją nagrinėti nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos valstybės institucijos neatsakymas į prašymą suteikti informaciją per
         vieną mėnesį buvo laikomas implicitiniu šio prašymo atmetimu, pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai numato, kad implicitinis
         atsisakymas tampa galutiniu, jeigu nėra atsakoma praėjus dviem mėnesiams nuo prašymo pateikimo dienos.

      35     Todėl, nors iš sprendimo Komisija prieš Prancūziją išplaukia, kad Direktyva 90/313 neprieštarauja pagal 4 straipsnį suteikiamos veiksmingos teisinės apsaugos tikslais implicitinio
         atsisakymo patenkinti prašymą suteikti informaciją galimybei, jeigu nėra atsakoma į prašymą per du mėnesius, šios direktyvos
         3 straipsnio 4 dalis draudžia, kad dviejų mėnesių termino pabaigoje šis sprendimas būtų nemotyvuotas. Tokiomis aplinkybėmis
         implicitinis sprendimas atmesti prašymą laikomas „atsakymu“ minėtos nuostatos prasme, tačiau jis turi būti laikomas neteisėtu.

      36     Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalis, skaitoma kartu su 4 straipsniu,
         esant pagrindinės bylos situacijai nedraudžia nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos suteikiant veiksmingą teisminę apsaugą
         valstybės institucijos neatsakymas per dviejų mėnesių terminą yra laikomas implicitiniu sprendimu prašymą atmesti, kurį galima
         apskųsti teisme arba administracine nacionalinės teisės sistemoje nustatyta tvarka. Tačiau minėta 3 straipsnio 4 dalis draudžia,
         kad dviejų mėnesių termino pabaigoje šis sprendimas būtų nemotyvuotas. Tokiomis aplinkybėmis implicitinis sprendimas atmesti
         prašymą turi būti laikomas neteisėtu.

       Dėl antrojo klausimo
      37     Savo antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, kokį sprendimą galima apskųsti Direktyvos 90/313
         4 straipsnio prasme, jeigu šio direktyvos 3 straipsnio 4 dalyje numatytam dviejų mėnesių termino pabaigoje valstybės institucija
         nėra priėmusi sprendimo.

      38     Atsakymas į šį klausimą išplaukia iš išvadų padarytų atsakant į trečiąjį klausimą, iš kurių matyti, kad valstybės institucijos
         neatsakymas per du mėnesius yra laikomas sprendimo priėmimu, kurį galima apskųsti pagal nacionalinės teisės sistemą.

      39     Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 90/313 4 straipsnyje numatytas sprendimas, kurį prašymą suteikti
         informaciją pateikęs asmuo gali  apskųsti teismine arba administracine tvarka, yra laikomas implicitiniu sprendimu atmesti
         prašymą, priimtu kompetentingai valstybės institucijai į šį prašymą neatsakius per du mėnesius.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      40     Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, t. y., kad Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalyje numatytas terminas yra imperatyvus,
         į ketvirtąjį klausimą atsakyti nėra būtina.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra
         atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      1990m. birželio 7 d. Tarybos direktyvos 90/313/EEB laisvės susipažinti su informacija apie aplinką 3 straipsnio 4 dalyje įtvirtintas
            terminas yra imperatyvus.
      2.      Direktyvos 90/313 4 straipsnyje numatytas sprendimas, kurį prašymą suteikti informaciją pateikęs asmuo gali apskųsti teismine
            arba administracine tvarka, yra laikomas implicitiniu sprendimu prašymą atmesti, priimtu kompetentingai valstybės institucijai
            neatsakius per du mėnesius.
      3.      Direktyvos 90/313 3 straipsnio 4 dalis, skaitoma kartu su jos 4 straipsniu, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė pagrindinėje
            byloje, nedraudžia nacionalinės teisės aktų, pagal kuriuos suteikiant veiksmingą teisminę apsaugą valstybės institucijos neatsakymas
            per dviejų mėnesių terminą yra laikomas implicitiniu sprendimu prašymą atmesti, kurį galima apskųsti teismine arba administracine
            nacionalinės teisės sistemoje nustatyta tvarka. Tačiau minėta 3 straipsnio 4 dalis draudžia, kad dviejų mėnesių termino pabaigoje
            šis sprendimas būtų nemotyvuotas. Tokiomis aplinkybėmis implicitinis sprendimas atmesti prašymą turi būti laikomas neteisėtu.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


title: 2008 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#O2 Holdings Limited ir O2 (UK) Limited prieš Hutchison 3G UK Limited.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Jungtinė Karalystė.#Prekių ženklai - Direktyva 89/104/EEB - 5 straipsnio 1 dalis - Prekių ženklo savininko išimtinė teisė - Tapataus ar panašaus prekių ženklui žymens naudojimas lyginamojoje reklamoje - Prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas - Lyginamoji reklama - Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB - 3a straipsnio 1 dalis - Lyginamosios reklamos teisėtumo sąlygos - Konkurento prekių ženklo arba į šį prekių ženklą panašaus žymens naudojimas.#Byla C-533/06.

text:
      Byla C‑533/06
      O2 Holdings Limited ir O2 (UK) Limited
      prieš
      Hutchison 3G UK Limited
      (Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – 5 straipsnio 1 dalis – Prekių ženklo savininko išimtinė teisė – Tapataus ar panašaus prekių ženklui žymens naudojimas lyginamojoje reklamoje – Prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas – Lyginamoji reklama – Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB – 3a straipsnio 1 dalis – Lyginamosios reklamos teisėtumo sąlygos – Konkurento prekių ženklo arba į šį prekių ženklą panašaus žymens naudojimas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Prekių ženklo savininko teisė uždrausti trečiajam asmeniui naudoti
            tapatų ar panašų žymenį tapačioms ar panašioms prekėms ar paslaugoms
      (Tarybos direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalys)
      2.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Prekių ženklo savininko teisė uždrausti trečiajam asmeniui naudoti
            tapatų ar panašų žymenį tapačioms ar panašioms prekėms ar paslaugoms
      (Tarybos direktyvų 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalys ir 84/450, 3a straipsnio 1 dalis)
      3.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Naujo prekių ženklo registravimas – Ankstesnis tapatus ar panašus
            prekių ženklas, įregistruotas tapačioms ar panašioms prekėms ar paslaugoms – Prekių ženklo savininko teisė uždrausti trečiajam
            asmeniui naudoti tapatų ar panašų žymenį tapačioms ar panašioms prekėms ar paslaugoms – Galimybė supainioti
      (Tarybos direktyvos 89/104 4 straipsnio 1 dalies b punktas ir 5 straipsnio 1 dalies b punktas)
      4.        Teisės aktų derinimas – Prekių ženklai – Direktyva 89/104 – Prekių ženklo savininko teisė uždrausti trečiajam asmeniui naudoti
            tapatų ar panašų žymenį tapačioms ar panašioms prekėms ar paslaugoms
      (Tarybos direktyvų 89/104 4 straipsnio 1 dalies b punktas ir 84/450 3a straipsnis)
      1.        Tai, kad lyginamojoje reklamoje reklamuotojas naudoja konkurento prekių ženklui tapatų arba panašų į jį žymenį, siekdamas
         identifikuoti pastarojo siūlomas prekes ar paslaugas, laikoma naudojimu pačioms reklamuotojo prekėms ir paslaugoms Direktyvos 89/104
         dėl prekių ženklų 5 straipsnio 1 ir 2 dalių prasme.

      Iš tiesų, pirma, Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos kaip apimančios prekių ženklui tapataus
         ar į jį panašaus žymens naudojimą trečiojo asmens prekiaujamoms prekėms ar teikiamoms paslaugoms.

      Antra, reklama, kurioje reklamuotojas lygina savo prekiaujamas prekes ir paslaugas su konkurento prekėmis ir paslaugomis,
         akivaizdžiai siekiama skatinti pirkti šio reklamuotojo prekes ir paslaugas. Tokia reklama reklamuotojas siekia atskirti savo
         prekes ir paslaugas, lygindamas jų savybes su konkurentų prekių ir paslaugų savybėmis. Tokį vertinimą patvirtina Direktyvos 97/55
         15 konstatuojamoji dalis, kur Bendrijos teisės aktų leidėjas pažymėjo, jog lyginamąja reklama siekiama atskirti reklamuotojo
         prekes ir paslaugas nuo jo konkurento prekių ir paslaugų.

      (žr. 34–36 punktus)
      2.        Pirmosios direktyvos 89/104 dėl prekių ženklų 5 straipsnio 1 ir 2 dalis bei Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios ir lyginamosios
         reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3a straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas
         neturi teisės uždrausti trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje, atitinkančioje visas minėtame 3a straipsnio 1 dalyje išvardytas
         teisėtumo sąlygas, naudoti tapatų jo prekių ženklui ar panašų į jį žymenį.

      Tačiau kai Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos sąlygos, reikalaujamos siekiant uždrausti tapataus įregistruotam
         prekių ženklui ar panašaus į jį žymens naudojimą, yra įvykdytos, lyginamoji reklama, kurioje naudojamas minėtas žymuo, negali
         atitikti Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies d punkte numatytos teisėtumo sąlygos.

      Iš tiesų, viena vertus, kai prekių ženklas ir žymuo bei prekės ar paslaugos yra panašūs, galimybė supainioti yra speciali
         apsaugos sąlyga. Taigi Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punktas taikomas tik tuomet, kai dėl prekių ženklų arba jais
         žymimų prekių arba paslaugų tapatumo ar panašumo yra galimybė, kad visuomenė gali supainioti. Kita vertus, iš Direktyvos 84/450
         3a straipsnio 1 dalies d punkto matyti, kad lyginamoji reklama neleidžiama, jeigu yra galimybė supainioti reklamuotoją ir
         konkurentą arba reklamuotojo ir konkurento prekių ženklus, prekes ar paslaugas. Atsižvelgiant į Direktyvos 97/55 13–15 konstatuojamąsias
         dalis, reikia vienodai aiškinti sąvoką „supainiojimas“, kuri vartojama tiek Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte,
         tiek Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies d punkte.

      (žr. 45–49, 51 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      3.        Galimybės supainioti samprata yra tokia pati Direktyvos 89/104 dėl prekių ženklų 4 straipsnio 1 dalies b punkte ir 5 straipsnio
         1 dalies b punkte.

      Vis dėlto Direktyvos 89/104 4 straipsnio 1 dalies b punktas susijęs su prašymu įregistruoti prekių ženklą. Įregistravus prekių
         ženklą, jo savininkas turi teisę savo nuožiūra jį naudoti, vadinasi, siekiant įvertinti, ar registracijos paraiškai taikomas
         šioje nuostatoje numatytas atsisakymo įregistruoti pagrindas, reikia patikrinti, ar yra galimybė supainioti su ankstesniu
         protestą pateikusio asmens prekių ženklu visomis aplinkybėmis, kuriomis prašomas įregistruoti prekių ženklas galėtų būti naudojamas,
         jei būtų įregistruotas.

      Tačiau Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte numatytu atveju trečiasis asmuo, naudojantis tapatų įregistruotam
         prekių ženklui arba panašų į jį žymenį, nereikalauja jokios teisės į prekių ženklą šio žymens atžvilgiu ir naudoja jį pavieniais
         atvejais. Tokiomis aplinkybėmis, siekiant įvertinti, ar įregistruoto prekių ženklo savininkas turi teisę užkirsti kelią šiam
         specifiniam naudojimui, reikia apsiriboti šį naudojimą apibūdinančiomis aplinkybėmis, nesant reikalo nustatyti, ar tą patį
         žymenį naudojant kitomis aplinkybėmis taip pat gali kilti galimybė supainioti.

      (žr. 65–67 punktus)
      4.        Direktyvos 89/104 dėl prekių ženklų 5 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas
         negali uždrausti trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje naudoti į šį prekių ženklą panašų žymenį prekėms ar paslaugoms,
         tapačioms ar panašioms į tas, kurioms įregistruotas minėtas prekių ženklas, jei dėl šio naudojimo nėra galimybės, kad visuomenė
         juos supainios, neatsižvelgiant į tai, ar minėta lyginamoji reklama tenkina visas Direktyvos 84/450 dėl klaidinančios ir lyginamosios
         reklamos, iš dalies pakeistos Direktyva 97/55, 3a straipsnyje išvardytas teisėtumo sąlygas.

      (žr. 69 punktą, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2008 m. birželio 12 d.(*)

      „Prekių ženklai – Direktyva 89/104/EEB – 5 straipsnio 1 dalis – Prekių ženklo savininko išimtinė teisė – Tapataus ar panašaus prekių ženklui žymens naudojimas lyginamojoje reklamoje – Prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas – Lyginamoji reklama – Direktyvos 84/450/EEB ir 97/55/EB – 3a straipsnio 1 dalis – Lyginamosios reklamos teisėtumo sąlygos – Konkurento prekių ženklo arba į šį prekių ženklą panašaus žymens naudojimas“
      Byloje C‑533/06
      dėl Court of Appeal      (England & Wales) (Civil Division) (Jungtinė Karalystė) 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. gruodžio 28 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      O2 Holdings Limited,
      O2 (UK) Limited
      prieš
      Hutchison 3G UK Limited,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič (pranešėjas) ir E. Levits,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius J. Swedenborg, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. lapkričio 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        O2 Holdings Limited ir O2 (UK) Limited, atstovaujamų QC R. Arnold, baristerio M. Vanhegen ir attorney J. Stobbs, įgaliotų solisitorių S. Tierney, A. Brodie ir S. Magee,

      –        Hutchison 3G UK Limited, atstovaujamos QC G. Hobbs ir baristerės E. Hinsworth, įgaliotų solisitorių L. Silkin, G. Crown, N. Walker ir S. Jones,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos W. Wils,
      susipažinęs su 2008 m. sausio 31 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių
         narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL 1989, L 40, p 1) 5 straipsnio 1 dalies bei 1984 m. rugsėjo
         10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos (OL L 250, p. 17), iš dalies pakeistos 1997 m.
         spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB (OL L 290, p. 18, toliau –Direktyva 84/450), 3a straipsnio 1 dalies
         aiškinimu.

      2         Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp O2 Holdings Limited ir O2 (UK) Limited (toliau kartu – O2 ir O2 (UK)) bei Hutchison 3G UK Limited (toliau – H3G) dėl to, kad H3G lyginamojoje reklamoje naudojo prekių ženklus, kurių savininkai yra O2 ir O2 (UK).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 89/104 5 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamos teisės“ nustatyta:

      „1.      Įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį. Savininkas turi teisę uždrausti trečiosioms šalims
         be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje:

      a)      bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms
         prekių ženklas yra įregistruotas;

      b)      bet kokį žymenį, kai dėl savo tapatumo ar panašumo į jo prekių ženklą ir dėl šiuo ženklu ir žymeniu žymimų prekių arba paslaugų
         tapatumo ar panašumo yra tikimybė, kad visuomenė gali juos supainioti dėl žymens asocijavimosi su prekių ženklu.

      2.      Bet kuri valstybė narė taip pat gali numatyti, jog savininkas turi teisę neleisti trečiosioms šalims be jo sutikimo naudoti
         prekybos veikloje bet kokį žymenį, tapatų arba panašų į prekių ženklą, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos nėra panašios
         į tas, kurioms jis buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi gerą vardą valstybėje narėje ir jeigu dėl žymens vartojimo be
         tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu arba jiems pakenkiama.

      3.       Vadovaujantis 1 ir 2 dalių nuostatomis, galima, inter alia, uždrausti:

      a)       tokiu žymeniu ženklinti prekes arba jų pakuotes;
      b)      siūlyti prekes, išleisti jas į rinką arba tuo tikslu sandėliuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes arba siūlyti ar teikti
         juo paženklintas paslaugas;

      c)      importuoti ar eksportuoti tokiu žymeniu paženklintas prekes;
      d)      vartoti tokį žymenį komercinės veiklos dokumentacijoje arba reklamoje.
      <...>
      5.      1–4 dalių nuostatos neturės įtakos jokios valstybės narės nuostatoms dėl apsaugos prieš žymens vartojimą kitais nei prekių
         ar paslaugų atskyrimo tikslais, jeigu dėl tokio žymens vartojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių
         ženklo skiriamuoju požymiu ar geru vardu arba jiems pakenkiama.“ (Pataisytas vertimas.)

      4        Direktyvos 89/104 6 straipsnio „Prekių ženklo suteikiamų teisių apribojimas“ 1 dalyje numatyta:

      „Prekių ženklas nesuteikia jo savininkui teisės uždrausti trečiajai šaliai prekybos veikloje vartoti:
      a)      savo vardą arba adresą;
      b)      požymius, susijusius su prekių ir teikiamų paslaugų rūšimi, kokybe, kiekiu, paskirtimi, verte, geografine kilme, prekių pagaminimo
         ar paslaugų suteikimo laiku arba kitomis prekių ir paslaugų charakteristikomis;

      c)      prekių ženklą, kai būtina nurodyti prekių ar paslaugų, pavyzdžiui, priedų ar atsarginių dalių paskirtį;
      su sąlyga, kad toks vartojimas neprieštarauja sąžiningai praktikai pramoninėje ir komercinėje veikloje.“
      5        Su lyginamąja reklama susijusios nuostatos į Direktyvą 89/450 buvo įtrauktos Direktyva 97/55.

      6        Direktyvos 97/55 13–15 konstatuojamosiose dalyse numatyta:

      „13)      kadangi <...> direktyvos 89/104/EEB <...> 5 straipsnis suteikia registruoto prekės ženklo savininkui išimtines teises, įskaitant
         teisę užkirsti kelią trečiosioms šalims naudoti prekyboje bet kurį ženklą, kuris tapatus ar panašus į tokių pačių prekių ar
         paslaugų prekės ženklą arba tam tikrais atvejais į kitų prekių;

      14)      tačiau kadangi stengiantis, kad lyginamoji reklama taptų veiksminga, gali prireikti nustatyti konkurento prekes ar paslaugas,
         nurodant prekės ženklą ar firmos vardą, kurio savininkas jis yra;

      15)      kadangi toks kito asmens prekės ženklo, firmos vardo ar kitų skiriamųjų ženklų naudojimas nepažeidžia šios išimtinės teisės
         tais atvejais kai ji atitinka šioje direktyvoje nustatytas sąlygas, siekiant tik atskirti juos ir taip objektyviai pabrėžti
         jų skirtumus.“

      7        Pagal Direktyvos 84/450 1 straipsnį ja siekiama nustatyti sąlygas, kuriomis lyginamoji reklama yra leistina.

      8        Šios direktyvos 2 straipsnio 2a punkte lyginamoji reklama apibrėžiama kaip „bet kokia reklama, kuri aiškiai ar netiesiogiai
         nurodo konkurentą arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas“.

      9        Minėtos direktyvos 3a straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Lyginamoji reklama, susijusi su palyginimu, leidžiama, jeigu įvykdytos šios sąlygos:
      a)      ji nėra klaidinanti pagal 2 straipsnio 2 dalį, 3 straipsnį ir 7 straipsnio 1 dalį;
      <…>
      d)      netrikdo rinkos painiava tarp reklamuotojo ir konkurento arba tarp reklamuotojo ir konkurento prekės ženklo, firmos vardo,
         kitų skiriamųjų ženklų, prekių ar paslaugų;

      e)      ji nediskredituoja arba nešmeižia konkurento prekės ženklų, firmos vardų, kitų skiriamųjų ženklų, prekių, paslaugų, veiklos
         ar aplinkybių;

      <…>
      g)      ji nesąžiningai nepasinaudoja konkurento prekės ženklo, firmos vardo, kitų skiriamųjų ženklų reputacija ar konkuruojančių
         gaminių kilmės vietos nurodymu;

      h)      ji nepateikia prekių ar paslaugų kaip prekių ar paslaugų, kurios turi apsaugotą prekės ženklą ar firmos vardą, imitacijų ar
         reprodukcijų.“

       Nacionalinės teisės aktai
      10      Direktyvos 89/104 nuostatos į nacionalinę teisę buvo perkeltos 1994 m. Prekių ženklų įstatymu (Trade Marks Act 1994).

      11      Direktyvos 84/450 nuostatos į nacionalinę teisę buvo perkeltos 1988 m. Nutarimu dėl klaidinančios reklamos kontrolės (Control of Misleading Advertisements Regulations 1988, SI 1988/915) su pakeitimas, padarytais 2003 m. Nutarimu (SI 2003/3183, toliau – JK nutarimas).

      12      Taikant JK nutarimą, Sąžiningos prekybos generalinis direktorius (Director General of Fair Trading), t. y. administracinė institucija, kompetentinga nagrinėti skundus arba pradėti atitinkamus teisminius procesus, užtikrina
         kovą prieš klaidinančią reklamą ir Direktyvos 84/450 4 straipsnyje įtvirtintų lyginamosios reklamos nuostatų laikymąsi.

      13      JK nutarimo 4A taisyklės 3 dalyje nurodyta:

      „Šios taisyklės nuostatos negali būti aiškinamos kaip
      a)      suteikiančios teisę pareikšti ieškinį civiliame procese dėl bet kokio šio nutarimo pažeidimo (nebent tai aiškiai numatyta
         šiame nutarime);

      b)      nukrypstančios nuo teisės pareikšti ieškinį ar kitaip ginti teises (civiliame ar baudžiamajame procese) byloje, pradėtoje
         kitu nei šio nutarimo pagrindu.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      O2 ir O2 (UK) teikia judriųjų telefonų paslaugas.

      15      Reklamuodamos savo paslaugas, jos naudoja įvairaus dizaino burbulų piešinius. Neginčijama, kad judriųjų telefonų srityje vartotojams
         vandenyje pavaizduoti burbulai, ypač laipsniškai šviesėjančios mėlynos spalvos fone, asocijuojasi su O2 ir O2 (UK) teikiamomis paslaugomis.

      16      O2 ir O2 (UK) yra, be kita ko, dviejų vaizdinių nacionalinių prekių ženklų, kurių kiekvienas sudarytas iš nejudančių burbulų piešinėlio
         ir kurie Jungtinėje Karalystėje įregistruoti telekomunikacijų įrangai ir paslaugoms (toliau – prekių ženklai burbulai), savininkai.

      17      H3G taip pat teikia judriųjų telefonų paslaugas, prekiaujamas su žymeniu „3“. Ji, be kita ko, siūlo išankstinio apmokėjimo paslaugą
         („pay‑as‑you‑go“), vadinamą „Threepay“.

      18      2004 m. H3G pradėjo reklamos kampaniją. Dėl to ji, be kita ko, užsakė per televiziją transliuoti reklamą, kurioje lygino savo ir O2 ir O2 (UK) siūlomų paslaugų kainas. Ši televizijos reklama (toliau – ginčijama reklama) prasidėdavo naudojant O2 pavadinimą bei juodų ir baltų judančių burbulų paveikslėlius, toliau buvo rodomi „Threepay“ ir „3“ paveikslėliai kartu su
         žinute, jog H3G paslaugos tam tikra prasme pigesnės.

      19      O2 ir O2 (UK) pareiškė H3G ieškinį dėl teisių į jų prekių ženklus – burbulus – pažeidimo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division.

      20      Nagrinėjant pagrindinę bylą jos pripažino, kad ginčijamoje reklamoje atliktas kainų palyginimas yra teisingas ir kad visa
         ši reklama nebuvo klaidinanti. Konkrečiai kalbant, ji neįtikinėjo, jog tarp O2 ir O2 (UK) ir H3G yra koks nors komercinis ryšys.

      21      2006 m. kovo 23 d. šis ieškinys dėl teisių pažeidimo buvo atmestas. Iš esmės High Court nusprendė, kad burbulų paveiksliukų naudojimas reklamoje patenka į Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies taikymo sritį,
         tačiau kadangi ši reklama atitinka Direktyvos 84/450 3a straipsnį, dėl šios atitikties H3G gali gintis remdamasi Direktyvos 89/104 6 straipsnio 1 dalimi.

      22       O2 ir O2 (UK) dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

      23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia prašo išaiškinti Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalį.

      24      Jis nori sužinoti, pirma, ar šioje nuostatoje numatytas naudojimas yra tik tas, kuriuo siekiama atskirti trečiojo asmens prekiaujamų
         prekių ar paslaugų komercinę kilmę. Jo teigimu, atsakius teigiamai, reikštų, kad konkurento prekių ženklo naudojimas lyginamojoje
         reklamoje nepatenka į Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nes prekių ženklas joje nenaudojamas reklamuotojo
         prekių kilmei nurodyti.

      25      Antra, jam kyla klausimas, ar siekiant įvertinti galimybę supainioti Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b prasme reikia
         palyginti tik prekių ženklą ir žymenį, dėl kurių kilo ginčas, bei prekes ar paslaugas, kuriems įregistruotas prekių ženklas,
         ir prekes ar paslaugas, kuriems žymuo naudojamas, ar, priešingai, reikia atsižvelgti į faktines aplinkybes, kuriomis žymuo
         naudojamas.

      26      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad lyginamosios reklamos, kurioje naudojamas konkurento
         prekių ženklas, atitiktis Direktyvos 84/450 3a straipsniui yra gynybos pagrindas, kuriuo galima remtis atsikertant į konkurento
         pareikštą ieškinį dėl tokio jo prekių ženklo naudojimo.

      27      Taigi tuo atveju, jei Teisingumo Teismas Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalį aiškintų taip, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios
         nagrinėjamos pagrindinėje byloje, ši nuostata įregistruoto prekių ženklo savininkui suteikia teisę uždrausti naudoti jo prekių
         ženklą lyginamojoje reklamoje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti Direktyvos 84/450 3a straipsnio
         1 dalį, kad sužinotų, ar tam, jog lyginamoji reklama, kurioje naudojamas tapatus konkurento prekių ženklui ar panašus į jį
         žymuo, būtų leidžiama, šio žymens naudojimas turi būti „būtinas“ konkurento bei reklamuotojo prekėms ar paslaugoms palyginti.

      28      Tokiomis aplinkybėmis Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.       Ar tokiu atveju, kai prekybininkas, reklamuodamas savo prekes ar paslaugas, naudoja konkurentui priklausantį įregistruotą
         prekių ženklą, siekdamas palyginti jo paties prekiaujamų prekių ar paslaugų savybes (ypač kainą) su šiuo prekių ženklu pažymėtų
         minėto konkurento prekiaujamų prekių ar paslaugų savybėmis (ypač kaina), taip, kad tai nesukelia painiavos ar kaip nors kitaip
         nekenkia prekių ženklo kaip kilmės nuorodos esminei funkcijai, toks ženklo naudojimas patenka į Direktyvos 89/1041 5 straipsnio
         (1 dalies) a punkto ar (1 dalies) b punkto taikymo sritį?

      2.      Jei prekybininkas lyginamojoje reklamoje panaudoja konkurentui priklausantį įregistruotą prekių ženklą, ar tam, kad atitiktų
         Direktyvos 84/4502 <...> 3a straipsnį (1 dalį), šis naudojimas turi būti „būtinas“ ir, jei taip, pagal kokius kriterijus spręsti
         apie šią būtinybę?

      3.      Konkrečiai kalbant, jei yra numatytas būtinybės reikalavimas, ar šis reikalavimas neleidžia naudoti bet kokio žymens, kuris
         nėra tapatus įregistruotam prekių ženklui, tačiau labai į jį panašus?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Pirminės pastabos
      29      Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalį.

      30      Iš tiesų pagrindinei bylai būdinga, kad O2 ir O2 (UK) teigia, jog tai, kad H3G lyginamojoje reklamoje naudoja į jų prekių ženklus burbulus panašų žymenį, pažeidžia minėtais prekių ženklais jiems suteikiamas
         išimtines teises į juos.

      31      Prieš pradedant nagrinėti prejudicinius klausimus, taip pat reikia išaiškinti Direktyvų 89/104 ir 84/450 tarpusavio ryšį.

      32      Pagal Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalis įregistruotas prekių ženklas suteikia savininkui išimtines teises į jį,
         kurių pagrindu savininkas turi teisę tam tikromis sąlygomis uždrausti trečiosioms šalims be jo sutikimo vartoti prekybos veikloje
         bet kokį žymenį, tapatų arba panašų į jo prekių ženklą. Pagal šios direktyvos 5 straipsnio 3 dalies d punktą jis gali, be
         kita ko, uždrausti tretiesiems asmenims vartoti tokį žymenį reklamoje.

      33      Tapataus konkurento prekių ženklui ar panašaus į jį žymens naudojimas reklamuotojo lyginamojoje reklamoje gali būti laikomas
         naudojimu Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalių prasme.

      34      Iš tiesų, pirma, Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos kaip apimančios prekių ženklui tapataus
         ar į jį panašaus žymens naudojimą trečiojo asmens prekiaujamoms prekėms ar teikiamoms paslaugoms, (šiuo klausimu, kalbant
         apie Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punktą, žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Adam Opel, C‑48/05, Rink. p. I‑1017, 28 punktą).

      35      Kita vertus, reklama, kurioje reklamuotojas lygina savo prekiaujamas prekes ir paslaugas su konkurento prekėmis ir paslaugomis,
         akivaizdžiai siekiama skatinti pirkti šio reklamuotojo prekes ir paslaugas. Tokia reklama reklamuotojas siekia atskirti savo
         prekes ir paslaugas, lygindamas jų savybes su konkurentų prekių ir paslaugų savybėmis. Tokį vertinimą patvirtina Direktyvos 97/55
         15 konstatuojamoji dalis, kur Bendrijos teisės aktų leidėjas pažymėjo, jog lyginamąja reklama siekiama atskirti reklamuotojo
         prekes ir paslaugas nuo jo konkurento prekių ir paslaugų (žr. 2001 m. spalio 25 d. Sprendimo Toshiba Europe, C‑112/99, Rink. p. I‑7945, 53 punktą).

      36      Todėl tai, kad lyginamojoje reklamoje reklamuotojas naudoja konkurento prekių ženklui tapatų arba panašų į jį žymenį, siekdamas
         identifikuoti pastarojo siūlomas prekes ar paslaugas, laikoma naudojimu pačioms reklamuotojo prekėms ir paslaugoms Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 1 ir 2 dalių prasme.

      37      Taigi prireikus toks naudojimas gali būti uždraustas pagal minėtas nuostatas.

      38      Tačiau, kaip matyti iš Direktyvos 97/55 2–6 konstatuojamųjų dalių, Bendrijos teisės aktų leidėjas siekė skatinti lyginamąją
         reklamą, be kita ko, 2 konstatuojamojoje dalyje pažymėdamas, jog lyginamoji reklama „gali ir skatinti paslaugų bei prekių
         tiekėjų konkurenciją vartotojo naudai“, o 5 konstatuojamojoje dalyje – kad ji „gali būti teisėta priemonė informuoti vartotojus
         apie naudą, kurią jie gali gauti“.

      39      Pagal Direktyvos 97/55 13–15 konstatuojamąsias dalis Bendrijos teisės aktų leidėjas manė, jog būtinybė skatinti lyginamąją
         reklamą reikalauja tam tikra dalimi apriboti prekių ženklu suteikiamas teises.

      40      Taip apriboti prekių ženklo veikimą siekiant skatinti lyginamąją reklamą yra būtina ne tik tada, kai reklamuotojas naudoja
         patį reklamuotojo prekių ženklą, bet ir tuomet, kai naudojamas į šį prekių ženklą panašus žymuo.

      41      Iš tiesų pagal Direktyvos 84/450 2 straipsnio 2a punktą „lyginamoji reklama“ – tai bet kokia reklama, kuri aiškiai ar netiesiogiai
         nurodo konkurentą arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas.

      42      Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, tai yra plati sąvoka, leidžianti apimti visus lyginamosios reklamos būdus, todėl
         pakanka, jog būtų pateikta informacija, net ir netiesiogiai nurodanti konkurentą arba jo siūlomas prekes ar paslaugas, kad
         tai būtų lyginamoji reklama (žr. minėto sprendimo Toshiba Europe 30 ir 31 punktus; 2003 m. balandžio 8 d. Sprendimo Pippig Augenoptik, C‑44/01, Rink. p. I‑3095, 35 punktą bei 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo De Landtsheer Emmanuel, C‑381/05, Rink. p. I‑3115, 16 punktą).

      43      Taigi tam, kad būtų konstatuotas reklaminio skelbimo lyginamasis pobūdis, būtinas aiškus arba netiesioginis reklamuotojo konkurento
         arba jo siūlomų prekių ar paslaugų nurodymas (minėtų sprendimų Toshiba Europe 29 punktas ir De Landtsheer Emmanuel 17 punktas).

      44      Todėl kai reklamuotojo naudojamą žymenį, panašų į konkurento prekių ženklą, paprastas vartotojas suvokia kaip nuorodą į šį
         konkurentą arba į jo siūlomas prekes ar paslaugas – kaip yra pagrindinėje byloje, – tai yra lyginamoji reklama Direktyvos 84/450
         2 straipsnio 2a punkto prasme.

      45      Dėl šios priežasties, siekiant suderinti įregistruotų prekių ženklų apsaugą ir lyginamosios reklamos naudojimą, Direktyvos 89/104
         5 straipsnio 1 ir 2 dalis ir Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas
         neturi teisės uždrausti trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje, atitinkančioje visas minėtame 3a straipsnio 1 dalyje išvardytas
         teisėtumo sąlygas, naudoti tapatų jo prekių ženklui ar panašų į jį žymenį.

      46      Vis dėlto reikia pažymėti, kad kai Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos sąlygos, reikalaujamos siekiant
         uždrausti tapataus įregistruotam prekių ženklui ar panašaus į jį žymens naudojimą, yra įvykdytos, lyginamoji reklama, kurioje
         naudojamas šis žymuo, negali atitikti Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies d punkte numatytos teisėtumo sąlygos.

      47      Iš tiesų, viena vertus, kai prekių ženklas ir žymuo bei prekės ar paslaugos yra panašūs, galimybė supainioti yra speciali
         apsaugos sąlyga. Taigi Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punktas taikomas tik tuomet, kai dėl prekių ženklų arba jais
         žymimų prekių arba paslaugų tapatumo ar panašumo yra galimybė, kad visuomenė gali supainioti (2005 m. spalio 6 d. Sprendimo
         Medion, C‑120/04, Rink. p. I‑8551, 24 ir 25 punktai).

      48      Kita vertus, iš Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies d punkto matyti, kad lyginamoji reklama neleidžiama, jeigu yra galimybė
         supainioti reklamuotoją ir konkurentą arba reklamuotojo ir konkurento prekių ženklus, prekes ar paslaugas.

      49      Atsižvelgiant į Direktyvos 97/55 13–15 konstatuojamąsias dalis, reikia vienodai aiškinti sąvoką „supainiojimas“, kuri vartojama
         tiek Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte, tiek Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies d punkte.

      50      Taigi tuo atveju, kai lyginamojoje reklamoje reklamuotojas naudoja konkurento prekių ženklui tapatų arba panašų į jį žymenį,
         konkurentas arba neįrodo galimybės supainioti ir todėl neturi teisės uždrausti naudoti šį žymenį Direktyvos 89/104 5 straipsnio
         1 dalies b punkto pagrindu, arba jis ją įrodo ir todėl reklamuotojas negali prieštarauti tokiam draudimui pagal Direktyvos 84/450
         3a straipsnio 1 dalį, nes aptariama reklama neatitinka visų šioje nuostatoje išdėstytų sąlygų.

      51      Taigi pirmiausia reikia atsakyti, jog Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 ir 2 dalis bei Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalį
         reikia aiškinti taip, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas neturi teisės uždrausti trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje,
         atitinkančioje visas minėtame 3a straipsnio 1 dalyje išvardytas teisėtumo sąlygas, naudoti tapatų jo prekių ženklui ar panašų
         į jį žymenį.

      Tačiau kai Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos sąlygos, reikalaujamos siekiant uždrausti tapataus įregistruotam
         prekių ženklui ar panašaus į jį žymens naudojimą, yra įvykdytos, lyginamoji reklama, kurioje naudojamas minėtas žymuo, negali
         atitikti Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies d punkte numatytos teisėtumo sąlygos.

       Dėl pirmojo klausimo, susijusio su Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies aiškinimu
      52      Nustatyta, kad pagrindinėje byloje H3G naudojo ne prekių ženklus burbulus, kokius įregistravo O2 ir O2 (UK), bet į šiuos prekių ženklus panašius žymenis.

      53      Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies a punktas taikomas, tik jeigu prekių ženklui tapatus žymuo naudojamas prekėms ar paslaugoms,
         tapačioms toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas įregistruotas.

      54      Kadangi ši nuostata negali būti taikoma pagrindinėje byloje, nereikia jos aiškinti.

      55      Todėl pirmąjį klausimą reikia suprasti taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti,
         ar Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad registruoto prekių ženklo savininkas gali uždrausti
         trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje naudoti į šį prekių ženklą panašų žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms toms prekėms
         ar paslaugoms, kurioms minėtas prekių ženklas buvo įregistruotas, ar panašioms į jas, jei nėra galimybės, kad visuomenė juos
         supainios.

      56      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, siekiant išvengti prekių ženklo savininkui suteikiamos apsaugos skirtumus skirtingose
         valstybėse, Teisingumo Teismas turi pateikti vienodą Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies, ypač joje esančios „naudojimo“
         sąvokos, išaiškinimą (2002 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Arsenal Football Club, C‑206/01, Rink. p. I‑10273, 45 punktas; minėto sprendimo Adam Opel 17 punktas ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Céline, C‑17/06, Rink. p. I‑7041, 15 punktas).

      57      Kaip matyti iš Teisingumo Teismo praktikos (minėtas sprendimas Arsenal Football Club; 2004 m. lapkričio 16 d. Sprendimas Anheuser‑Busch, C‑245/02, Rink. p. I‑10989; minėti sprendimai Medion, Adam Opel ir Céline), registruoto prekių ženklo savininkas, remdamasis Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punktu, gali uždrausti trečiajam
         asmeniui naudoti jo prekių ženklui tapatų arba panašų į jį žymenį, tik jei tenkinamos šios keturios sąlygos:

      –        žymuo turi būti naudojamas prekybos veikloje,
      –        jis turi būti naudojamas be prekių ženklo savininko sutikimo,
      –        žymuo turi būti naudojamas prekėms ar paslaugoms, kurios yra tapačios arba panašios į prekes ar paslaugas, kurioms prekių
         ženklas įregistruotas, ir

      –        naudojimas turi kenkti ar galėti pakenkti prekių ženklo esminei funkcijai užtikrinti vartotojams prekių ar paslaugų kilmę
         dėl to, kad visuomenė gali supainioti.

      58      Kalbant konkrečiai dėl ketvirtosios sąlygos, pirma, kaip buvo priminta šio sprendimo 47 punkte, Direktyvos 89/104 5 straipsnio
         1 dalies b punktas taikomas tik tuomet, kai dėl prekių ženklų arba jais žymimų prekių arba paslaugų tapatumo ar panašumo yra
         galimybė, kad visuomenė juos supainios.

      59      Antra, pagal nusistovėjusią teismo praktiką galimybę supainioti sudaro tai, kad visuomenė gali manyti, jog nagrinėjamos prekės
         ar paslaugos yra kilusios iš tos pačios įmonės arba tam tikais atvejais iš ekonomiškai susijusių įmonių (žr. 1999 m. birželio
         22 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Rink. p. I‑3819, 17 punktą ir minėto sprendimo Medion 26 punktą). Taigi tapataus arba panašaus į prekių ženklą žymens naudojimas, dėl kurio atsiranda galimybė, kad visuomenė gali
         juos supainioti, pažeidžia arba gali pažeisti esminę prekių ženklo funkciją.

      60      Pagrindinėje byloje nustatyta, kad H3G panašų į prekių ženklus burbulus žymenį naudojo komercinėje veikloje siekdama gauti ekonominės naudos, o ne asmeniniams tikslams.
         Todėl šis žymuo buvo naudojamas prekybos veikloje (pagal analogiją žr. minėto sprendimo Céline 17 punktą).

      61      Taip pat nustatyta, kad H3G šį žymenį naudojo be O2 ir O2 (UK), prekių ženklų burbulų savininkių, sutikimo.

      62      Be to, buvo naudojama tapačioms paslaugoms, kurioms minėti prekių ženklai įregistruoti.

      63      Tačiau reikia konstatuoti, jog remiantis pačiomis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadomis tai, kad
         H3G ginčijamoje reklamoje naudojo į prekių ženklus burbulus panašius burbulų paveikslėlius, nesukėlė galimybės, jog vartotojai
         gali juos supainioti. Iš tikrųjų visa ginčijama reklama nebuvo klaidinanti ir, be kita ko, neįtikinėjo, kad tarp O2 ir O2 (UK) ir H3G yra koks nors komercinis ryšys.

      64      Šiuo atžvilgiu, priešingai nei teigia O2 ir O2 (UK), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas įvertinti, ar yra galimybė supainioti, teisingai analizavo
         tik aplinkybes, kuriomis H3G naudojo į prekių ženklus burbulus panašų žymenį.

      65      Iš tikrųjų galimybės supainioti samprata yra tokia pati Direktyvos 89/104 4 straipsnio 1 dalies b punkte ir 5 straipsnio 1 dalies
         b punkte (šiuo atžvilgiu žr. 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo Marca Mode, C‑425/98, Rink. p. I‑4861, 25–28 punktus).

      66      Vis dėlto Direktyvos 89/104 4 straipsnio 1 dalies b punktas susijęs su prašymu įregistruoti prekių ženklą. Įregistravus prekių
         ženklą, jo savininkas turi teisę savo nuožiūra jį naudoti, vadinasi, siekiant įvertinti, ar registracijos paraiškai taikomas
         šioje nuostatoje numatytas atsisakymo įregistruoti pagrindas, reikia patikrinti, ar yra galimybė supainioti su ankstesniu
         protestą pateikusio asmens prekių ženklu visomis aplinkybėmis, kuriomis prašomas įregistruoti prekių ženklas galėtų būti naudojamas,
         jei būtų įregistruotas.

      67      Tačiau Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte numatytu atveju trečiasis asmuo, naudojantis tapatų įregistruotam
         prekių ženklui arba panašų į jį žymenį, nereikalauja jokios teisės į prekių ženklą šio žymens atžvilgiu ir naudoja jį pavieniais
         atvejais. Tokiomis aplinkybėmis, siekiant įvertinti, ar įregistruoto prekių ženklo savininkas turi teisę užkirsti kelią šiam
         specifiniam naudojimui, reikia apsiriboti šį naudojimą apibūdinančiomis aplinkybėmis, nesant reikalo nustatyti, ar tą patį
         žymenį naudojant kitomis aplinkybėmis taip pat gali kilti galimybė supainioti.

      68      Todėl ketvirtoji sąlyga, reikalaujama tam, kad įregistruoto prekių ženklo savininkui būtų leidžiama uždrausti naudoti į jo
         prekių ženklą panašų žymenį tapačioms prekėms arba paslaugos, kurioms įregistruotas minėtas prekių ženklas, arba panašioms
         į jas, pagrindinėje byloje nėra įvykdyta.

      69      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad įregistruoto
         prekių ženklo savininkas neturi teisės uždrausti trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje naudoti į šį prekių ženklą panašų
         žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms ar panašioms į tas, kurioms įregistruotas minėtas prekių ženklas, jei dėl šio naudojimo
         nėra galimybės, kad visuomenė juos supainios, neatsižvelgiant į tai, ar minėta lyginamoji reklama tenkina visas Direktyvos 84/450
         3a straipsnyje išvardytas teisėtumo sąlygas.

       Dėl antrojo ir trečiojo klausimų, susijusių su Direktyvos 84/450 3a straipsnio 1 dalies aiškinimu
      70      Savo antruoju ir trečiuoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Direktyvos 84/450
         3a straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad lyginamoji reklama, kurioje reklamuotojas naudoja konkurento prekių ženklą
         arba į šį prekių ženklą panašų žymenį, leidžiama, tik jeigu šis naudojimas yra būtinas reklamuotojo bei konkurento prekėms
         ar paslaugoms palyginti ir prireikus jeigu į konkurento prekių ženklą panašaus žymens naudojimas gali būti laikomas būtinu.

      71      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė šią nuostatą išaiškinti tik tuo atveju, jeigu Teisingumo
         Teismas teigiamai atsakytų į pirmąjį prejudicinį klausimą.

      72      Todėl antrojo ir trečiojo prejudicinių klausimų nagrinėti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      73      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais,
            suderinti 5 straipsnio 1 ir 2 dalis bei 1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyvos 84/450/EEB dėl klaidinančios ir lyginamosios
            reklamos, iš dalies pakeistos 1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/55/EB, 3a straipsnio 1 dalį reikia
            aiškinti taip, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas neturi teisės uždrausti trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje,
            atitinkančioje visas minėtame 3a straipsnio 1 dalyje išvardytas teisėtumo sąlygas, naudoti tapatų jo prekių ženklui ar panašų
            į jį žymenį.
      Tačiau kai Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punkte numatytos sąlygos, reikalaujamos siekiant uždrausti tapataus įregistruotam
            prekių ženklui ar panašaus į jį žymens naudojimą, yra įvykdytos, lyginamoji reklama, kurioje naudojamas minėtas žymuo, negali
            atitikti Direktyvos 84/450 su pakeitimais, padarytais Direktyva 97/55, 3a straipsnio 1 dalies d punkte numatytos teisėtumo
            sąlygos.
      2.      Direktyvos 89/104 5 straipsnio 1 dalies b punktą reikia aiškinti taip, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas negali uždrausti
            trečiajam asmeniui lyginamojoje reklamoje naudoti į šį prekių ženklą panašų žymenį prekėms ar paslaugoms, tapačioms ar panašioms
            į tas, kurioms įregistruotas minėtas prekių ženklas, jei dėl šio naudojimo nėra galimybės, kad visuomenė juos supainios, neatsižvelgiant
            į tai, ar minėta lyginamoji reklama tenkina visas Direktyvos 84/450 su pakeitimais, padarytais Direktyva 97/55, 3a straipsnyje
            išvardytas teisėtumo sąlygas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: anglų.


2000 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Josef Plum prieš Allgemeine Ortskrankenkasse Rheinland, Regionaldirektion Köln. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesgerichtshof - Vokietija. # Darbuotojų migrantų socialinė apsauga. # Byla C-404/98.


1991 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką.#Įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvė teikti paslaugas.#Byla C-180/89.


1972 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Monique Bauduin, po santuokos - José Abel Chollet prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 32-71.


1994 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Ispanijos Karalystė prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla C-42/93.