title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. lapkričio 15 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Danijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Bendrijų nuosavi ištekliai - Dėl nacionalinių muitinės institucijų klaidos neišieškoti teisiškai privalomi sumokėti muitai - Finansinė valstybių narių atsakomybė.#Byla C-392/02.

text:
      Byla C‑392/02
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Danijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Dėl nacionalinių muitinės įstaigų klaidos neišieškoti teisiškai privalomi sumokėti muitai – Finansinė valstybių narių atsakomybė“
      Generalinio advokato L. A. Geelhoed išvada, pateikta 2005 m. kovo 10 d.  I‑0000
      2005 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Nuosavi Europos Bendrijų ištekliai – Nustatymas ir perdavimas, atliekami valstybių narių – Pareiga, nesusijusi su galimybe
            įtraukti į apskaitą ir išieškoti muitus „a posteriori“ – Nenustatymas ir neperdavimas ne dėl „force majeure“ ar visiško negalėjimo
            išieškoti dėl nuo suinteresuotosios valstybės narės valios nepriklausančių priežasčių – Įsipareigojimų neįvykdymas
      (Tarybos reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 2 dalis ir Tarybos reglamento Nr. 2913/92 220 straipsnio 2 dalies b punktas;
            Tarybos sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsniai)
      Valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai tik jų muitinės įstaigos turi būtiną informaciją ir todėl
         gali apskaičiuoti muitų sumą, sudarančią skolą muitinei, ir nustatyti skolininką, neatsižvelgiant į tai, ar įvykdyti Reglamento
         (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijai ir ar dėl to galima
         įtraukti į apskaitą bei išieškoti atitinkamus muitus a posteriori, ar negalima.

      Šiomis aplinkybėmis valstybė narė, kuri nenustato Bendrijų nuosavų išteklių sumos ir neperduoda atitinkamos sumos Komisijai,
         kai nė viena iš Reglamento Nr. 1552/89 dėl Sprendimo 88/376 dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos taikymo 17 straipsnio
         2 dalies sąlygų nėra įvykdyta, t. y. nebuvo negalima išieškoti dėl nenugalimos jėgos („force majeure“) arba visiškai neįmanoma
         išieškoti dėl nuo valstybių narių valios nepriklausančių priežasčių, neįvykdo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, būtent
         pagal Sprendimo 94/728 dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 2 ir 8 straipsnius.

      (žr. 66, 68, 70 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. lapkričio 15 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Nuosavi Bendrijų ištekliai – Dėl nacionalinių muitinės įstaigų klaidos neišieškoti teisiškai privalomi sumokėti muitai – Finansinė valstybių narių atsakomybė“
      Byloje C‑392/02
      dėl 2002 m. lapkričio 7 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija,  atstovaujama H.‑P. Hartvig ir G. Wilms, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Danijos Karalystę,  atstovaujamą J. Molde, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą:
      Belgijos Karalystės, atstovaujamos A. Snoecx,

      Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos W.‑D. Plessing, padedamo advokatų D. Sellner ir U. Karpenstein,

      Italijos Respublikos, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato  G. de Bellis, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Nyderlandų Karalystės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir J. Van Bakel,

      Portugalijos Respublikos, atstovaujamos L. Fernandes, Â. Seiça Neves ir J. A. dos Anjos, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Švedijos Karalystės, atstovaujamos A. Kruse bei K. Wistrand ir A. Falk, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas ir J. Makarczyk, teisėjai
         C. Gulmann, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (pranešėjas), P. Kūris, U. Lõhmus, E. Levits ir A. Ó Caoimh,

      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorius H. von Holstein, kanclerio pavaduotojas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. sausio 11 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. kovo 10 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, Danijos valdžios institucijoms neperdavusi
         Komisijos dispozicijai 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumos bei atitinkamų delspinigių, apskaičiuotų nuo 1999 m. gruodžio
         20 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pažeidė EB 10 straipsnį bei 1994 m. spalio
         31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas, dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OLL 293, p. 9) 2 ir 8 straipsnius.

       Teisinis pagrindas
      2       Iš Sprendimo 94/728, kuris pakeitė 1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimą 88/376/EEB, Euratomas, dėl Bendrijų nuosavų išteklių
         sistemos (OL L 185, p. 24) 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad į Bendrijų biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius sudaro:

      –       „tradiciniai“ ištekliai (2 straipsnio 1 dalies a ir b punktai):
      –       išlyginamieji mokesčiai, premijos, papildomos arba kompensacinės sumos, papildomos sumos arba koeficientai bei kiti muitai,
         kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis ne narėmis pagal bendrąją žemės ūkio politiką;

      –       bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai
         su valstybėmis, kurios nėra narės;

      –       PVM ištekliai (2 straipsnio 1 dalies c punktas), kurie susidaro taikant vienodą tarifą visų valstybių narių PVM apskaičiavimo
         bazei;

      –       BNP arba papildomi ištekliai (2 straipsnio 1 dalies d punktas), kurie susidaro taikant vienodą tarifą, kuris turi būti nustatomas
         sudarant biudžetą pagal bendrą visų kitų pajamų sumą – visų valstybių narių BNP (bendros nacionalinės pajamos) sumai.

      3       Pagal 2 straipsnio 3 dalį valstybės narės kaip surinkimo išlaidas pasilieka sau 10 % nuo sumų, sumokėtų pagal šio straipsnio
         1 dalies a ir b punktus“. Remiantis 2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimo 2000/597/EB, Euratomas, dėl Europos Bendrijų nuosavų
         išteklių (OL L 253, p. 42) 2 straipsnio 3 dalimi, nuo 2000 m. gruodžio 31 d. šis procentas padidinamas iki 25 %? nuo nustatytų
         sumų.

      4       Sprendimo 94/728 8 straipsnis nurodo:
      „1.      Bendrijos nuosavus išteklius, nurodytus 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės pagal nacionalinių
         įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios prireikus pritaikomos pagal Bendrijos taisyklių reikalavimus. Komisija reguliariai
         tikrina nacionalines nuostatas, apie kurias ją informuoja valstybės narės, ir praneša joms apie pakeitimus, kurie, jos nuomone,
         yra būtini, kad minėtosios nacionalinės nuostatos atitiktų Bendrijos taisykles, ir atsiskaito biudžeto vadovybei. Valstybės
         narės perduoda Komisijos dispozicijai 2 straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytus išteklius.

      2.      <…> Taryba, vieningai veikdama pagal Komisijos pasiūlymą ir pasitarusi su Europos Parlamentu, priima šiam sprendimui taikyti,
         išteklių surinkimo kontrolei garantuoti ir 2 bei 5 straipsniuose nurodytoms pajamoms perduoti Komisijos dispozicijai ir mokėjimui
         būtinas nuostatas.“

      5       Šios bylos faktinių aplinkybių metu Sprendimo 94/728 8 straipsnio 2 dalyje remiamasi 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento
         (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89 dėl Sprendimo 88/376 taikymo (OL L 155, p. 1), iš dalies pakeisto 1996 m. liepos 8 d. Tarybos
         reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3, toliau – Reglamentas Nr. 1552/89), įsigaliojusiu 1996 m. liepos 14 d.,
         nuostatomis.

      6       Reglamento Nr. 1552/89 antra konstatuojamoji dalis nurodo, kad „Bendrija privalo turėti Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas, 2 straipsnyje
         nurodytus nuosavus išteklius, kuriais būtų galima naudotis kuo geresnėmis sąlygomis, ir nustatyti valstybėms atitinkamas priemones
         dėl Bendrijoms skirtų nuosavų išteklių perdavimo Komisijai“.

      7       Pagal šio reglamento 2 straipsnio 1 ir 1 a dalis:
      „1.      Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas, 2 straipsnio 1 dalies
         a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įtraukimo į apskaitą ir
         skolininko informavimo sąlygos.

      1 a.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.
      <…>“ (Pataisytas vertimas)
      8       To paties reglamento 9 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato, kad „10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė
         narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą ižde arba savo paskirtoje įstaigoje“.

      9       Pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį:
      „Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem
         procentais didesnės už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
         operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos
         visą vėlavimo laikotarpį.“

      10     Pagal šio reglamento 17 straipsnio 1 ir 2 dalis:
      „1.      Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumų, atitinkančių 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti
         sumas, perdavimą Komisijai pagal šiame reglamente numatytas sąlygas.

      2.      Valstybės narės neprivalo perduoti Komisijos dispozicijon sumų, atitinkančių nustatytas priklausančias mokėti sumas tik tuo
         atveju, jeigu dėl nenugalimos jėgos („force majeure“) susidariusių aplinkybių šios sumos nebuvo gautos. Be to, valstybės narės
         šio įpareigojimo perduoti minėtas sumas Komisijai gali nevykdyti tam tikrais atvejais, jeigu, nuodugniai įvertinus visas atitinkamo
         atvejo aplinkybes, paaiškėja, kad minėtų sumų visiškai nebus galima išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių
         narių valios <…>.“ (Pataisytas vertimas)

      11     1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau
         – Muitinės kodeksas), 201 straipsnio 1 ir 2 dalys dėl skolos muitinei atsiradimo nurodo:

      „1.      Importo skola muitinei atsiranda:
      a)      išleidžiant į laisvą apyvartą importo muitais apmokestinamas prekes
      arba
      b)      įforminant tokioms prekėms laikinojo įvežimo procedūrą, kurią atliekant prekės iš dalies neapmokestinamos importo muitais.

      2.      Skola muitinei atsiranda tuo metu, kai priimama atitinkama muitinės deklaracija.“
      12     Pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 ir 2 dalis:
      „1.      Importo skola muitinei atsiranda:
      a)      neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms
         įformintos muitinės procedūros taikymu,

      arba
      b)      nesilaikant reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą arba taikant joms sumažintą arba
         nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo,

      203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo
         prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.

      2.      Skola muitinei atsiranda arba tuo momentu, kai nustojama vykdyti prievolę, kurios nevykdymas lemia skolos muitinei atsiradimą,
         arba tuo momentu, kai prekėms įforminama atitinkama muitinės procedūra, jeigu po to nustatoma, kad faktiškai nebuvo laikytasi
         reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms tokią procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito
         normą dėl prekių galutinio vartojimo.“

      13     Dėl muito sumos įtraukimo į apskaitą ir pranešimo apie ją skolininkui šio kodekso 217 straipsnis numato:
      „1.      Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
         tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
         duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).

      <…>
      Muitinė turi teisę neapskaityti muitų sumų, apie kurias vadovaujantis 221 straipsnio 3 dalimi nebegalima pranešti skolininkui
         pasibaigus numatytam laikui.

      2.      Valstybės narės nustato praktines muitų sumų įtraukimo į apskaitą procedūras. Tos procedūros gali skirtis atsižvelgiant į
         tai, ar, įvertinusi skolos muitinei atsiradimo aplinkybes, muitinė yra tikra, kad minėtos pinigų sumos bus sumokėtos, ar ne.“

      14     Pagal to paties kodekso 218 straipsnį:
      „1.      Jeigu skola muitinei atsiranda priėmus deklaraciją, kuria prekės deklaruotos kuriai nors muitinės procedūrai, išskyrus laikinąjį
         įvežimą iš dalies neapmokestinant importo muitais, įforminti, arba atlikus bet kurį kitą veiksmą, turintį tokias pat teisines
         pasekmes kaip toks deklaracijos priėmimas, tokią skolą muitinei atitinkanti pinigų suma įtraukiama į apskaitą tuojau pat,
         kai tik ji apskaičiuojama, bet ne vėliau kaip per 2 dienas nuo prekių išleidimo.

      <…>
      3.      Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą
         ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali:

      a)      apskaičiuoti atitinkamą muito sumą ir
      b)      nustatyti skolininką.“
      15     Muitinės kodekso 220 straipsnis numato:
      „1.      Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo
         įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
         išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią
         padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą).
         Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.

      2.      <…> paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
      <…>
      b)      teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti,
         asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės
         aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu;

      <…>“
      16     Šio kodekso 221 straipsnis nurodo:
      „1.      Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją, taikant atitinkamas procedūras, turi būti pranešama skolininkui.
      <…>
      3.      Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos.
         Tačiau jeigu priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti pinigų sumos, buvo
         veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla, toks pranešimas gali būti pateikiamas ir pasibaigus nurodytajam
         trejų metų laikotarpiui, jeigu jį pateikti leidžia galiojančios nuostatos.“

      17     1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės
         kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1), 869 straipsnis numato:

      „Muitinė priima sprendimą neįtraukti nesumokėtų muitų į apskaitą:
      <…>
      b)      tais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad sąlygos, nurodytos Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte, įvykdytos, su
         sąlyga, jei pinigų suma, kurios operatorius nesumokėjo dėl vienos ar daugiau importo ar eksporto operacijų, bet dėl vienos
         klaidos, – yra mažesnė negu 2000 eurų;

      <…>“
      18     1998 m. liepos 29 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1677/98, iš dalies pakeičiančio Reglamentą Nr. 2454/93 (OL L 212, p. 18),
         1 straipsnio 5 punktu žodžiai „2000 eurų“, esantys 869 straipsnio b punkte, keičiami žodžiais „50 000 eurų“.

      19     Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnio pirmoji pastraipa nurodo:
      „Kitais nei 869 straipsnyje nurodytais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte
         nurodytos sąlygos yra įvykdytos, arba kai ji abejoja, ar konkrečiam atvejui tiksliai buvo taikyti šios nuostatos kriterijai,
         tokį atvejį ji perduoda svarstyti Komisijai, kad būtų galima priimti sprendimą taikant procedūrą, nurodytą 872–876 straipsniuose
         <…>“

      20     Pagal to paties reglamento 873 straipsnio pirmąją pastraipą:
      „Pasitarusi su ekspertų grupe, sudaryta iš visų valstybių narių atstovų, kurie susitinka Komitete, kad aptartų atitinkamą
         bylą, Komisija nusprendžia, ar aptariamomis aplinkybėmis reikia ar nereikia atitinkamus muitus įtraukti į apskaitą.“

       Pagrindinės bylos aplinkybės
      21     Danijos įmonė (toliau – importo įmonė) iš Kinijos į Daniją importavo užšaldytus cukrinius žirnelius. Iki 1995 m. pabaigos
         šios prekės prieš atliekant muitinės formalumus buvo perparduotos Danijos didmenininkui, kuris turėjo užpildyti muitinės deklaraciją.
         Šis didmenininkas turėjo galutinio vartojimo leidimą, leidžiantį pasinaudoti nuline importo muito norma dėl specifinės prekių
         paskirties.

      22     Nuo 1996 m. sausio 1 d. importo įmonė pati atliko muitinės formalumus. Ballerup (Danija) muitinė patvirtino šios įmonės muitinės
         deklaracijas, nepatikrinusi, ar ji turėjo nagrinėjamų prekių galutinio vartojimo leidimą, ir toliau taikė nulinę importo muito
         normą.

      23     1997 m. gegužės 12 d. Vailės (Danija) muitinė nustatė, kad importuojanti įmonė neturi šio leidimo, ir pakeitė dvi muitinės
         deklaracijas, taikydama 16,8 % normą. Importuojanti įmonė tą pačią dieną kreipėsi į Ballerup muitinę, kuri ištaisė pakeitimus
         ir vėl taikė nulinę normą, nereikalaudama pateikti galutinio prekių vartojimo leidimo.

      24     Vėliau, tikrindamos dvidešimt penkias deklaracijas, pateiktas nuo 1996 m. vasario 9 d. iki 1997 m. spalio 24 d., kompetentingos
         muitinės pripažino, kad importuojanti įmonė neturi reikalingo leidimo norint pasinaudoti galutinio vartojimo tvarka. Šiai
         įmonei jos nurodė sumokėti 509 707,30 DKK (apie 69 000 eurų) sumą nesurinktų importo muitų.

      25     Nustačiusios, kad 1997 m. gegužės 12 d. ištaisymų pakeitimas galėjo sukelti įmonės teisėtus lūkesčius dėl teisingai vykdomos
         muitinės procedūros, Danijos muitinės paklausė Komisijos, ar pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą buvo
         teisėta a posteriori neįtraukti į apskaitą 140 409,60 DKK (apie 19 000 eurų) sumos importo muitų, kuriuos turi sumokėti įmonė už deklaracijas,
         pateiktas po šios datos. 1999 m. liepos 19 d. Sprendimu Komisija tai patvirtino.

      26     Komisija šiame sprendime nurodė, kad 1997 m. gegužės 12 d. Ballerup muitinės Vailės muitinės ištaisymų pakeitimas turėtų būti
         vertinamas kaip Danijos kompetentingos valdžios institucijos padaryta klaida, kurios atitinkamas asmuo negalėjo tinkamai nustatyti.

      27     1999 m spalio 21 d. laišku Komisija Danijos valdžios institucijoms nurodė iki pirmos darbo dienos po antro mėnesio nuo šio
         laiško išsiuntimo 19 dienos, t. y. 1999 m. gruodžio 20 d. jai perduoti 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumą, o to neįvykdžius
         bus nustatytos galiojančiuose Bendrijos teisės aktuose numatytos palūkanos. 1999 m. gruodžio 15 d. laišku Danijos vyriausybė
         atsisakė perduoti šią sumą Komisijai.

      28     Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Nusiuntusi Danijos Karalystei oficialų
         pranešimą pateikti savo pastabas, 2001 m. balandžio 6 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei
         per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      29     Kadangi atsakymas į pagrįstą nuomonę Komisijos nepatenkino, ji pareiškė šį ieškinį.
       Dėl priimtinumo
      30     Patikslinusi, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas savo iniciatyva gali
         spręsti klausimą dėl ieškinio priimtinumo, Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad Teisingumo Teismo jurisdikcijai nepriklauso
         nagrinėti šios bylos.

      31     Šis ieškinys yra ieškinys dėl atlyginimo, pagrįstas Muitinės kodekso pažeidimu. Atsižvelgiant, kad toks ieškinys nenumatytas
         EB sutarties sistemoje, Danijos teismų jurisdikcijai priklauso nagrinėti šį ieškinį pagal EB 240 straipsnį.

      32     Šiuo požiūriu reikia pastebėti, kad savo ieškiniu Komisija kaltina Danijos Karalystę, jog ši neperdavė jai tam tikros nuosavų
         išteklių sumos ir atitinkamų delspinigių, pažeisdama Sprendimo 94/728 ir Reglamento Nr. 1552/89 nuostatas.

      33     Šiuo ieškiniu Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimo pagal Bendrijos teisę,
         o ne priteisti iš šios valstybės atlyginti nuostolius ir sumokėti delspinigius.

      34     Todėl šis ieškinys yra priimtinas.
       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      35     Komisija tvirtina, kad tradiciniai nuosavi ištekliai Sprendimo 94/728 2 straipsnio prasme egzistuoja atsiradus skolai muitinei,
         ir todėl 140 409,60 DKK suma turėtų būti perduota Komisijai pagal šio sprendimo 8 straipsnio 1 dalį. Taigi, kadangi nebuvo
         turėta leidimo pasinaudoti galutinio vartojimo tvarka, remiantis Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsniu Danijos valdžios institucijos
         turėjo nustatyti Bendrijų išteklių sumą, taip pat išieškodamos muitus jos turėjo teisingai taikyti muitinės nuostatas.

      36     Komisija pabrėžia, kad įmonės atleidimas nuo muitų mokėjimo pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą nedaro
         jokios įtakos klausimui, ar pati valstybė narė turi mokėti atitinkamą sumą Bendrijai. Iš tiesų Muitinės kodeksas reglamentuoja
         tik ūkio subjektų ir nacionalinių valdžios institucijų, atsakingų už tradicinių nuosavų išteklių surinkimą į Bendrijos sąskaitą,
         santykius. Bendrijos ir valstybių narių santykiai reglamentuojami su Bendrijos finansavimo sistema susijusiomis nuostatomis,
         būtent Sprendimu 94/728, Reglamento Nr. 1552/89 įgyvendinimo nuostatomis ir bendrais iš EB 10 straipsnio išplaukiančiais įpareigojimais.

      37     Jeigu tarp šių dviejų taisyklių grupių egzistuoja vien tik techninis ryšys, nes Reglamentas Nr. 1552/89 nurodo etapus, kurių
         pagal Muitinės kodeksą laikomasi atsiradus skolai muitinei ir ją surenkant, šios nuorodos vis dėlto nedaro įtakos klausimui
         dėl nacionalinių valdžios institucijų finansinės atsakomybės Bendrijos atžvilgiu už jų padarytas klaidas surenkant tradicinius
         nuosavus išteklius. Jeigu valstybė narė nesurenka šių išteklių, tik pagal Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnį ir esant tam
         tikroms sąlygoms ji galėtų Komisijai jų neperduoti.

      38     Nuoroda į Muitinės kodeksą, būtent į frazę „skolą muitinei įtraukti į apskaitą“, esančią Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnyje,
         būtinai turi būti suprantama kaip nuoroda į objektyvias sąlygas, kurių reikalauja šis kodeksas, kad būtų galima įtraukti į
         apskaitą, o ne į klausimą, ar nacionalinės valdžios institucijos atitinkamu atveju įtraukė į apskaitą, ar ne.

      39     Danijos vyriausybė pripažįsta, jog iš EB 10 straipsnyje įtvirtinto lojalumo principo išplaukia, kad valstybės narės per veiksmingą
         savo administracijos struktūrą privalo užtikrinti, jog nuosavi ištekliai būtų teisingai išieškomi ir perduodami Bendrijai
         per jos nustatytą terminą. Jeigu valstybės narės neįvykdo šios lojalumo pareigos, Komisija gali pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo valstybei narei dėl netinkamo nuosavų išteklių išieškojimo administravimo.

      40     Vis dėlto šioje byloje keliamas klausimas dėl to, kas turi atsakyti už nuosavų išteklių praradimą dėl administracijos klaidų,
         kurių nebuvo galima išvengti neatsižvelgiant į tai, kaip kokybiškai ir veiksmingai buvo organizuojamas administracinis aparatas.

      41     Šiuo požiūriu Danijos vyriausybė mano, kad iš teisingumo principo išplaukia, jog Bendrija turi atsakyti už nuosavų išteklių
         praradimą dėl administracijos klaidų.

      42     Ši vyriausybė tvirtina, kad iš Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto matyti, kad kai šiame straipsnyje nurodytos
         sąlygos įvykdytos, nereikia muitų įtraukti į apskaitą ir a posteriori jų išieškoti. Jeigu nėra įtraukta į apskaitą, tuomet nereikia įtraukti į apskaitą jokios sumos pagal Reglamento Nr. 1552/89
         2 straipsnį ir todėl nereikia nustatyti jokios Bendrijų nuosavų išteklių sumos.

      43     Ryškiausias sąsajos tarp Muitinės kodekso bei nuostatų, susijusių su nuosavais ištekliais, požymis yra tas, kad Komisija,
         taikydama Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsnius, yra kompetentinga nustatyti, ar valstybės narės gali atsisakyti iš
         įmonių reikalauti importo muitų pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą. Manytina, kad pačiai Komisijai leidžiama
         nuspręsti, ar valstybės narės gali nereikalauti iš įmonės importo muito tuo atveju, kai dėl importo mokesčių nesurinkimo prarandami
         Bendrijos nuosavi ištekliai.

      44     Belgijos vyriausybė, priešingai nei tvirtina Komisija, mano, kad Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 ir 1 a dalys turi būti
         skaitomos kartu su Muitinės kodeksu, nes kitaip šis straipsnis netektų prasmės.

      45     Be to, ši vyriausybė primena, kad iš Reglamento Nr. 2454/93 869 ir 871 straipsnių matyti, jog valstybės narės, kurios abejoja
         dėl Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijų taikymo srities, turi galimybę perduoti atvejį Komisijai,
         jeigu skola muitinei neviršija 50 000 eurų, o jeigu ši skola šią sumą viršija, tuomet privalo kreiptis į Komisiją.

      46     Be to, būtų prieštaraujama objektyvumu bei nešališkumu grindžiamoms taisyklėms, jeigu valdžios institucija, kuri, viena vertus,
         priima sprendimą dėl valstybės narės valdžios institucijų padarytos klaidos, kita vertus, sprendžia šios valstybės piniginės
         atsakomybės klausimą dėl to paties elgesio, kurį ši valdžios institucija nustatė esant klaidingą. Dėl tokio įgaliojimų sujungimo
         galima suabejoti šių sprendimų objektyvumu, nes, kad ir koks būtų sprendimas, nuosavi ištekliai vis tiek būtų perduoti Komisijai.

      47     Dėl Muitinės kodekso ir nuostatų, susijusių su nuosavais ištekliais, Vokietijos vyriausybė nurodo, kad šio kodekso 217–219 straipsniai
         išsamiai reglamentuoja importo ir eksporto muitų apskaitą. Šia muitinės administracijos tik vidaus veikla iš esmės siekiama
         paspartinti muitų išieškojimą Komisijos naudai. Dėl šios priežasties Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnyje atskaitos taškas
         yra įskaitymas ar įtraukimas į apskaitą. Tačiau ūkio subjektams šios nuostatos turi tik netiesioginę reikšmę, nes jie negali
         reikalauti, kad atsiradusi muitų suma būtų įtraukta į apskaitą.

      48     Italijos vyriausybė mano, kad iš tokios plačios ir bendros, kaip antai EB 10 straipsnio, formuluotės negalima daryti išvados,
         jog valstybės narės turi tokį įpareigojimą, kaip mano Komisija.

      49     Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnis reiškia, kad atitinkami asignavimai buvo įskaityti į apskaitą ir todėl valstybės narės
         atsakingos tik dėl galimų spragų surenkant jau nustatytas sumas. Taigi ši nuostata nereglamentuoja šioje byloje nagrinėjamo
         atvejo, kai muitų įskaitymas neturi būti vykdomas dėl nacionalinės valdžios institucijų klaidos, dėl kurios Komisijos sprendimu
         atleidžiama nuo muitų sumokėjimo dėl teisėtų lūkesčių Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies prasme.

      50     Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad nesvarbu, kokia būtų valstybės narės atsakomybė, pagal kurią ji šios bylos aplinkybėmis
         turėtų perduoti Komisijai sumas, kurios negalėtų būti a posteriori išieškotos, ji nėra numatyta Sprendime 94/728 ir negali iš jo išplaukti. Tokia atsakomybė turi būti aiškiai numatyta taikytinuose
         teisės aktuose.

      51     Tačiau Muitinės kodeksas, skaitomas kartu su Reglamentu Nr. 1552/89 ir Sprendimu 94/728, nenumato nuostatų atvejui, kai į
         apskaitą neįtraukiama šio kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte numatytomis aplinkybėmis.

      52     Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad Bendrijų nuosavų išteklių suma neatsiranda kartu su skola muitinei, o tuomet, kai yra
         įvykdytos muitinės taisyklėse bei su muitų sumos įskaitymu susijusiuose teisės aktuose numatytos sąlygos ir buvo pranešta
         skolininkui ir kai pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnį suma gali būti laikoma nustatyta. Jeigu ši suma nebuvo nustatyta
         ar buvo anuliuota, sumos, kurios nebuvo įskaitytos dėl klaidų, susijusių su atitinkamos administracijos atsakomybe, turi būti
         sumokamos Komisijai ne pagal Reglamentą Nr. 1552/89, bet kaip nuostolių atlyginimas, kai tai numato Bendrijos teisė.

      53     Švedijos vyriausybė tvirtina, kad Sprendimo 94/728 2 straipsnio 1 dalies b punktas ir 3 dalis leidžia aiškiai suprasti, kad
         būtent Bendrijos gali reikalauti muitų. Taip pat tai reiškia, kad atsiranda skoliniai santykiai dėl šių muitų tarp Bendrijų
         bei kiekvieno šių muitų skolininko. Atitinkama valstybė narė visiškai nedalyvauja šiuose kreditoriaus ir skolininko santykiuose.
         Valstybių narių vaidmuo – tik užtikrinti skolų Bendrijoms išieškojimą jų naudai. Tai patvirtinama tuo, kad Komisija, o ne
         valstybė narė turi galimybę nuspręsti nenustatyti skolos muitinei šioje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      54     Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip generalinis advokatas pastebėjo savo išvados 7 punkte, iš EB 268 straipsnio trečiosios
         pastraipos išplaukia, jog biudžeto pajamos ir išlaidos turi būti taip sureguliuotos, kad trūkstamos pajamos iš nuosavų išteklių
         būtų kompensuojamos kitais nuosavais ištekliais arba pakoreguojant išlaidas.

      55     Be to, reikia priminti, kad, kaip matyti iš Sprendimo 94/728 8 straipsnio 1 dalies, Bendrijų nuosavus išteklius, nurodytus
         šio sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės, kurios privalo Bendrijų nuosavus išteklius
         perduoti Komisijai. Valstybės narės pagal to paties sprendimo 2 straipsnio 3 dalį pasilieka 10 % pagal to paties straipsnio
         1 dalies a ir b punktus mokėtinų sumų kaip surinkimo išlaidas; nuo 2000 m. gruodžio 31 d. pagal Sprendimo 2000/597 2 straipsnio
         3 dalį pasilieka 25 % nustatytų sumų.

      56     Be to, reikia priminti, kad šioje byloje neginčijamas nei skolos muitinei egzistavimas, nei ginčijama suma.
      57     Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis nurodo, kad valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą „iš
         karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos“.

      58     Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad valstybių narių įpareigojimas nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą atsiranda,
         tik kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos sąlygos, taigi nebūtina, kad būtų atliktas įskaitymas į sąskaitas.

      59     Kaip matyti iš Muitinės kodekso 217, 218 ir 221 straipsnių, šios sąlygos įvykdomos, kai muitinės gauna būtiną informaciją
         ir todėl gali apskaičiuoti skolos muitinei sumą ir nustatyti skolininką (žr. šia prasme 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
         Komisija prieš Nyderlandus, C‑460/01, Rink. p. I‑0000, 71 punktą ir sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑104/02, Rink. p. I‑0000, 80 punktą).

      60     Šiuo požiūriu reikia priminti, kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavus išteklius (žr. 1991 m. gegužės 16 d.
         Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 38 punktą ir pirmiau nurodyto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 45 punktą). Iš tiesų Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip: valstybės narės negali atsisakyti
         nustatyti skolas, nors jas ir ginčija; priešingu atveju pripažintina, kad Bendrijos finansinė pusiausvyra būtų sutrikdyta
         dėl valstybės narės elgesio (šia prasme žr. pirmiau nurodyto 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus 37 punktą ir 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑348/97, Rink p. I‑4429, 64 punktą).

      61     Iš to išplaukia, kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai jų muitinės gali apskaičiuoti skolą
         muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką.

      62     Šios išvados nepaneigia Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas. Šia nuostata siekiama apsaugoti skolininko teisėtus
         lūkesčius dėl visos informacijos, susijusios su sprendimu dėl paskesnio muitų įskaitymo ar neįskaitymo, pagrįstumo (žr. dėl
         1979 m. liepos 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1697/79 5 straipsnio 2 dalies nuostatų, susijusių su paskesniu importo ar
         eksporto muitų, kurių skolininkui nereikėjo mokėti už pagal muitinės procedūrą deklaruotas prekes, kai privaloma mokėti tokius
         muitus, išieškojimu (OL L 197, p. 1), perkeltų į Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą; 1991 m. birželio 27 d.
         Sprendimo Mecanarte, C‑348/89, Rink. p. I‑3277, 19 punktą ir 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Ilumitrónica, C‑251/00, Rink p. I‑10433, 39 punktą). Ji reglamentuoja atvejus, kai valstybių narių muitinės negali a posteriori įtraukti į apskaitą atitinkamų sumų ir todėl negali po to jų išieškoti, tačiau ji neatleidžia valstybių narių nuo jų atsakomybės
         nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą.

      63     Skirtumą tarp taisyklių, susijusių su įpareigojimu nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, ir tų, kurios susijusios su valstybių
         narių galimybe išieškoti muitus, Teisingumo Teismas jau buvo pripažinęs 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendime De Haan (C‑61/98, Rink. p. I‑5003). Šiuo atžvilgiu, nors dėl nacionalinių muitinių nesilaikymo Bendrijos muitinės teisės aktais nustatytų
         terminų atitinkama valstybė narė perduodant nuosavus išteklius turėtų mokėti delspinigius Bendrijoms, tai neturi įtakos skolos
         muitinei mokėjimui nei šių valdžios institucijų teisei ją išieškoti a posteriori per Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje nustatytą trejų metų laikotarpį, kaip matyti ir iš pirmiau nurodyto sprendimo
         De Haan  34 punkto. Be to, nors dėl valstybės narės muitinių padarytos klaidos skolininkas neturi sumokėti atitinkamos muitų sumos,
         ji nedaro įtakos nagrinėjamos valstybės narės įpareigojimui sumokėti delspinigius bei sumas, kurie turėjo būti nustatyti perduodant
         nuosavus išteklius.

      64     Dėl Danijos ir Belgijos vyriausybių argumento, kad Komisija Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsniuose numatytos procedūros
         metu sutiko, jog būtų taikomas Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas, reikia pastebėti, kad ši procedūra yra
         nesusijusi su valstybių narių įpareigojimu nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą. Iš tiesų Reglamento Nr. 2454/93 871 ir
         873 straipsniais siekiama užtikrinti vienodą Bendrijos teisės taikymą (šia prasme žr. pirmiau nurodyto sprendimo Mecanarte 33 punktą) bei kartu su Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktu užtikrinti skolininko teisėtus lūkesčius (žr. šio
         sprendimo 62 punktą).

      65     Be to, tai, kad atliekant Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsniuose numatytą procedūrą nepaveikiami Bendrijos finansiniai
         interesai, nes atitinkamų nuosavų išteklių sumos bet kuriuo atveju turi būti nustatytos, užtikrina, jog atliekant šią procedūrą
         Komisija gali veikti nesuinteresuotai ir nešališkai.

      66     Be to, pagal Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybės narės turi imtis visų reikiamų priemonių, užtikrinančių
         sumų, atitinkančių šio reglamento 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai. Valstybės narės
         atleidžiamos nuo šio įpareigojimo tik tuo atveju, jeigu dėl nenugalimos jėgos („force majeure“) susidariusių aplinkybių šios
         sumos nebuvo surinktos ar pasirodo, kad visiškai negalima išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių narių
         valios.

      67     Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad tarp įpareigojimo nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius ir pervesti
         juos į Komisijos sąskaitą per nustatytą terminą bei įpareigojimo sumokėti delspinigius egzistuoja neatskiriamas ryšys; be
         to, jos turi būti sumokėtos, nesvarbu, kokia būtų nuosavų išteklių perdavimo į Komisijos sąskaitą vėlavimo priežastis. Iš
         to išplaukia, kad nereikia daryti skirtumo tarp atvejo, kai valstybė narė nustatė nuosavus išteklius jų neperduodama, ir to,
         kai ji neleistinai jų nenustatė, net ir nesant privalomo termino (žr. būtent pirmiau nurodyto 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo
         Komisija prieš Nyderlandus 38 punktą).

      68     Taigi valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai tik jų muitinės įstaigos turės būtiną informaciją,
         ir todėl gali apskaičiuoti muitų sumą, sudarančią skolą muitinei, ir nustatyti skolininką, neatsižvelgiant į tai, ar įvykdyti
         Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijai ir ar dėl to galima įskaityti į sąskaitą bei a posteriori išieškoti atitinkamus muitus, ar negalima. Šiomis aplinkybėmis valstybė narė, kuri nenustato Bendrijų nuosavų išteklių ir
         neperduoda atitinkamos sumos Komisijai, kai nė viena iš Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 2 dalies sąlygų nėra įvykdyta,
         neįvykdo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius.

      69     Dėl EB 10 straipsnio, kuriuo taip pat rėmėsi Komisija, nereikia pripažinti šio straipsnio nuostatose numatytų bendrų įsipareigojimų
         neįvykdymo, kuris skirtųsi nuo pirmiau pripažintų konkretesnių Danijos Karalystės Bendrijos įsipareigojimų, būtent pagal Sprendimo
         94/728 2 ir 8 straipsnius, neįvykdymo.

      70     Taigi reikia pripažinti, kad, neperdavusi Komisijai 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumos ir atitinkamų delspinigių, apskaičiuotų
         nuo 1999 m. gruodžio 20 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pažeidė Sprendimo 94/728
         2 ir 8 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      71     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Danijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi
         jas padengti. Remiantis to paties Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąja pastraipa į bylą įstojusios šalys padengia
         savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Neperdavusi Europos Bendrijų Komisijai 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumos ir atitinkamų delspinigių, apskaičiuotų nuo 1999 m.
            gruodžio 20 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pažeidė 1994 m. spalio 31 d. Tarybos
            sprendimo 94/728/EB, Euratomas, dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 2 ir 8 straipsnius.
      2.      Priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Portugalijos Respublika ir
            Švedijos Karalystė padengia savo išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: danų.


title: 2015 m. vasario 12 d. Teisingumo Teismo (septintoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH.#Apeliacinis skundas – Komisijos sprendimas, kuriuo nurodoma grąžinti finansinę paramą – Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimo vykdymas – Delspinigių ir kompensacinių palūkanų atskyrimas – Delspinigių ir palūkanų apskaičiavimas.#Byla C-336/13 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (septintoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. vasario 12 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Komisijos sprendimas, kuriuo nurodoma grąžinti finansinę paramą — Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimo vykdymas — Delspinigių ir kompensacinių palūkanų atskyrimas — Delspinigių ir palūkanų apskaičiavimas“
      Byloje C‑336/13 P
      dėl 2013 m. birželio 19 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo

         Europos Komisija, atstovaujama F. Dintilhac, G. Wilms ir G. Zavvos,
      apeliantė,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:

         IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, įsteigtai Miunchene (Vokietija), atstovaujamai Rechtsanwalt C. Pitschas,
      ieškovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (septintoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot, teisėjai A. Arabadjiev ir J. L. da Cruz Vilaça (pranešėjas),
      generalinis advokatas Y. Bot,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2014 m. rugsėjo 4 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniu skundu Europos Komisija prašo panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą IPK International / Komisija (T‑671/11, EU:T:2013:163, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo pastarasis panaikino 2011 m. spalio 14 d. Komisijos sprendimą [ENTR/R1/HHO/lsa – entre.r.l(2011)1183091] (toliau – ginčijamas sprendimas), tiek, kiek IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (toliau – IPK) mokėtinos palūkanos ir delspinigiai apriboti 158618,27 euro suma.

         Ginčo aplinkybės

               2

               Šis ginčas susijęs su keliomis bylomis, kurios buvo pradėtos 1994 m. Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme, tarp tų pačių šalių. Šios bylos pradėtos dėl 1992 m. rugpjūčio 4 d. Komisijos sprendimo, kuriuo IPK buvo suteikta finansinė parama. Beveik po trylikos metų po šio sprendimo priėmimo Komisija, remdamasi procedūros pažeidimais, 2005 m. gegužės 13 d. sprendimu panaikino sprendimą skirti šią finansinę paramą. Vėliau ši institucija 2006 m. gruodžio 4 d. priėmė įpareigojimą grąžinti paramą ir jį vykdydama IPK 2007 m. gegužės 15 d. grąžino 318000 eurų kartu su palūkanomis.

               3

               Sprendimu IPK International / Komisija (T‑297/05, EU:T:2011:185) Bendrasis Teismas panaikino šį 2005 m. gegužės 13 d. Komisijos sprendimą. Jis nusprendė, kad Komisija, žinoma, teisingai konstatavo procedūros pažeidimų, iš principo pateisinančių minėtos finansinės paramos panaikinimą, buvimą. Tačiau minėtas sprendimas turėjo būti panaikintas dėl senaties termino nesilaikymo.

               4

               Todėl 2011 m. liepos 27 d. raštu IPK paprašė Komisijos grąžinti pervestas sumas. Nagrinėjamą sumą sudarė trys dalys: 212000 eurų dydžio pirmoji IPK nepervesta dalis, kuri sudaro 40 % IPK 1992 m. suteiktos finansinės paramos, 318000 eurų dydžio antroji dalis, kurią IPK grąžino, t. y. 60 % minėtos finansinės paramos, ir trečioji dalis, kurią sudarė 31961,63 euro delspinigių, kuriuos IPK pervedė Komisijai grąžindama antrąją dalį. Be to, IPK paprašė sumokėti delspinigius už pirmąją dalį, skaičiuojamus, pirma, nuo 1994 m. sausio 1 d. ir, antra, nuo 2007 m. gegužės 18 d., t. y. nuo kitos dienos, kai IPK grąžino jau pervestas sumas kartu su delspinigiais už antrąją dalį.

               5

               2011 m. spalio 14 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą ir apie jį pranešė IPK; jame ji nurodė bendrą IPK mokėtiną sumą, į kurią įtrauktos ir „kompensacinės“ palūkanos. Šios palūkanos, sudarančios 158618,27 euro sumą, buvo apskaičiuotos pagal Europos centrinio banko (ECB) ir jo pirmtako Europos pinigų instituto (EPI) pagrindinėms refinansavimo operacijoms taikomą normą. Be to, Komisija patikslino, kad apskaičiavo šias palūkanas už 318000 eurų ir 31961,63 euro sumas nuo 2007 m. gegužės 18 d. ir už 212000 eurų sumą nuo 1994 m. sausio 1 d. iki 2011 m. spalio 31 d.

               6

               2011 m. spalio 17 d. raštu IPK ginčijo ginčijamo sprendimo teisėtumą ir paprašė jai pranešti, be kita ko, koks yra minėto sprendimo teisinis pagrindas ir nagrinėjamų palūkanų kvalifikavimo kaip „kompensacinių“, o ne kaip „delspinigių“ pateisinimas.

               7

               2011 m. spalio 25 d. raštu Komisija, be kita ko, patikslino, kad ginčijamas sprendimas buvo grindžiamas SESV 266 straipsniu. Be to, ji nurodė, kad ji neprivalėjo mokėti delspinigių, bet iš teismų praktikos išplaukia jos pareiga mokėti kompensacines palūkanas remiantis sprendimu dėl panaikinimo.

         Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas

               8

               Pareiškimu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2011 m. gruodžio 22 d., IPK pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo tiek, kiek jai nustatyta palūkanų suma siekia tik 158618,27 euro. Ji nurodė vienintelį ieškinio pagrindą, susijusį su SESV 266 straipsnio pažeidimu, kuriuo siekiama ginčyti Komisijos atliktą palūkanų apskaičiavimą.

               9

               Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas patenkino IPK ieškinį.

               10

               Iš to sprendimo 27 punkto išplaukia, kad, IPK teigimu, ginčijamu sprendimu Komisija pripažino savo pareigą pervesti šiai bendrovei palūkanas nuo 1994 m. sausio 1 d. už pirmąją dalį ir nuo 2007 m. gegužės 18 d. už kitas dvi dalis. IPK teigimu, šie Komisijos įsipareigojimai sumokėti nėra šio ginčo dalykas, todėl šiuo aspektu ginčijamas sprendimas tapo galutinis. To sprendimo 33 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad per teismo posėdį Komisija pripažino pareigą sumokėti IPK 158618,27 euro kompensacinių palūkanų.

               11

               Skundžiamo sprendimo 34 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad Komisijos argumentai, jog, pirma, IPK yra nesąžininga kreditorė ir, antra, Bendrasis Teismas Sprendime IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) konstatavo neteisėtą šios bendrovės elgesį, negali užginčyti pagrindinio skolinio įsipareigojimo buvimo ir to, kad Komisija privalo mokėti palūkanas.

               12

               Skundžiamo sprendimo 36 punkte Bendrasis Teismas priminė, kad nagrinėjamos palūkanos, nepaisant jų pavadinimo, turi būti apskaičiuojamos remiantis ECB palūkanų norma pagrindinėms refinansavimo operacijoms, didinama dviem punktais. Jis patikslino, kad šiuo tarifiniu padidinimu siekiama išvengti nepagrįsto praturtėjimo, ir iš to minėto sprendimo 39 punkte padarė išvadą, kad Komisija padarė klaidą nedidindama taikytinų kompensacinių palūkanų normos.

               13

               Dėl delspinigių skundžiamo sprendimo 41 punkte Bendrasis Teismas priminė, kad „pagal nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią pripažinta besąlyginė Komisijos pareiga mokėti delspinigius, be kita ko, kai dėl jos kyla deliktinė Sąjungos atsakomybė, už laikotarpį po tai konstatuojančio sprendimo paskelbimo <...>, o nepagrįstai pervestos sumos grąžinimo atveju – po sprendimo dėl panaikinimo priėmimo“. Toliau jis konstatavo, kad per žodinę proceso dalį Komisija pripažino privalanti sumokėti delspinigius, kurie mokėtini nuo Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) paskelbimo, ir padarė išvadą, kad Komisija kartu su pagrindine mokėtina suma privalėjo mokėti, kaip buvo pripažinta ginčijamame sprendime, delspinigius, kurie šiuo atveju dėl bendro šalių susitarimo šiuo klausimu pradedami skaičiuoti nuo 2011 m. balandžio 15 d., nepaisant to, kad minėtas sprendimas yra vienintelis nagrinėjamo pagrindinio skolinio įsipareigojimo teisinis pagrindas.

               14

               Skundžiamo sprendimo 42 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad „Komisija taip pat privalėjo apskaičiuoti šiuos delspinigius remdamasi pagrindine mokėtina suma, padidinta atsižvelgiant į anksčiau susikaupusias kompensacines palūkanas“.

         Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme

               15

               Komisija Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamą sprendimą,

                        —

                        atmesti IPK ieškinį ir

                        —

                        priteisti iš šios bendrovės bylinėjimosi dviejose instancijose išlaidas.

               16

               IPK prašo atmesti Komisijos apeliacinį skundą ir priteisti iš pastarosios bylinėjimosi išlaidas.

         Dėl apeliacinio skundo

               17

               Grįsdama savo apeliacinį skundą Komisija nurodo šešis pagrindus, susijusius, pirma, su tuo, kad skundžiamame sprendime yra teisės klaida dėl Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su kompensacinėmis palūkanomis, nepaisymo, antra, su teismų praktikos, susijusios su kompensacinių palūkanų ir delspinigių atskyrimu, nepaisymu, trečia, su teisės klaida dėl kompensacinių palūkanų kapitalizavimo ir delspinigių apskaičiavimo nuo 2011 m. balandžio 15 d., ketvirta, su klaidingu ginčijamo sprendimo ir ankstesnio Bendrojo Teismo sprendimo aiškinimu ir faktinių aplinkybių iškraipymu, penkta, su motyvavimo stoka ir motyvų prieštaringumu ir, galiausiai, šešta, su teisės klaida taikant Sąjungos teisės principus nepagrįsto praturtėjimo srityje.

               18

               Pirmasis, antrasis ir ketvirtasis apeliacinio skundo pagrindai siejami su nagrinėjamo skolinio įsipareigojimo teisiniu pagrindu ir teismų praktikos dėl kompensacinių palūkanų taikymu. Kadangi mokėtinų palūkanų klausimas glaudžiai susijęs su Komisijai tenkančios pareigos mokėti teisiniu pagrindu, šiuos apeliacinio skundo pagrindus reikia išnagrinėti kartu.

         Dėl teisės klaidos, susijusios su skolinio įsipareigojimo teisiniu pagrindu ir teismų praktikos dėl kompensacinių palūkanų taikymu

      Šalių argumentai

               19

               Komisija nurodo teisės klaidą, kurią lemia Bendrojo Teismo nepaisymas teismų praktikos, taikytinos kompensacinių palūkanų srityje. Bendrasis Teismas nesilaikė Teisingumo Teismo praktikos, visų pirma išplaukiančios iš Sprendimo Mulder ir kt. / Taryba ir Komisija (C‑104/89 ir C‑37/90, EU:C:2000:38, 214 punktas), ir Bendrojo Teismo praktikos, visų pirma išplaukiančios iš Sprendimo Agraz ir kt. / Komisija (T‑285/03, EU:T:2008:526, 50 punktas), pagal kurią kompensacinės palūkanos skirtos atlyginti nuostoliams, susidariusiems dėl infliacijos valstybėje narėje, kurioje įsteigtas kreditorius.

               20

               Be to, Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas nepaisė teismų praktikos, susijusios su kompensacinių palūkanų ir delspinigių atskyrimu. Iš tiesų, Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į skirtingas šių dviejų palūkanų rūšių funkcijas nustatydamas didesnį delspinigių dydį. Pastarųjų tikslas paskatinti skolininką kuo greičiau padengti savo skolą, o kompensacinių palūkanų tikslas – kompensuoti turto vertės praradimą.

               21

               Galiausiai Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas rėmėsi klaidingu ginčijamo sprendimo ir ankstesnio sprendimo aiškinimu ir faktinių aplinkybių iškraipymu.

               22

               Komisija sutinka, kad ginčijamame sprendime ir per teismo posėdį pripažino, jog privalo įvykdyti skolinį įsipareigojimą pagal pradinį paramos skyrimo sprendimą, „pradėtą iš naujo taikyti“ remiantis 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimu IPK International / Komisija (EU:T:2011:185). Tačiau ji mano, kad jai tenkanti mokėjimo pareiga tiesiogiai išplaukia iš pareigos vykdyti minėtą teismo sprendimą ir kad todėl Bendrasis Teismas klaidingai manė, jog ginčijamas sprendimas tiek, kiek juo „pripažįstama skola“, yra vienintelis pareigos pervesti pagrindinę sumą ir palūkanas teisinis pagrindas. Bendrasis Teismas turėjo manyti, kad ši pareiga mokėti grindžiama SESV 266 straipsniu.

               23

               IPK mano, kad Komisija klaidingai aiškina skundžiamą sprendimą, nes Bendrasis Teismas nekvestionavo klausimo, kad kompensacinės palūkanos buvo skirtos pinigų nuvertėjimui kompensuoti. Be to, IPK tvirtina, kad jis nėra vienintelis kriterijus, naudotinas apskaičiuojant kompensacines palūkanas. Jų funkcija yra ir pelno negavimo kompensavimas arba nepagrįsto praturtėjimo prevencija.

               24

               IPK taip pat mano, kad tai, jog apskaičiavimas formaliai tas pats, kiek tai susiję su nagrinėjamomis dviejų rūšių palūkanomis, netrukdo pripažinti kiekvienos iš jų funkcijų. Be to, yra ir materialinis skirtumas apskaičiuojant šių dviejų rūšių palūkanas, nes kompensacinės palūkanos apskaičiuojamos tik remiantis pagrindine skola, o delspinigiai – remiantis minėtu pagrindu, pridėjus kompensacines palūkanas, susikaupusias sprendimo paskelbimo dieną.

               25

               Galiausiai, IPK sutinka, kad Bendrasis Teismas turėjo remtis SESV 266 straipsniu. Tačiau ji mano, kad ši teisės klaida neturi įtakos nagrinėjamų palūkanų apskaičiavimui.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               26

               Skundžiamo sprendimo 34 ir 41 punktuose Bendrasis Teismas pripažino, kad ginčijamas sprendimas yra vienintelis nagrinėjamo pagrindinio skolinio įsipareigojimo teisinis pagrindas.

               27

               Tačiau reikia priminti, kad SESV 264 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad jei ieškinys dėl panaikinimo yra pagrįstas, ginčijamas teisės aktas paskelbiamas negaliojančiu.

               28

               Šiuo atveju dėl 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185), kuriuo Bendrasis Teismas panaikino šio sprendimo 2 punkte minėtą 2005 m. gegužės 13 d. Komisijos sprendimą, atnaujintas ginčijamo 1992 m. rugpjūčio 4 d. sprendimo dėl finansinės paramos skyrimo taikymas.

               29

               Be to, iš SESV 266 straipsnio pirmos pastraipos išplaukia, kad institucija, kurios aktas buvo paskelbtas negaliojančiu, privalo imtis būtinų priemonių sprendimui, kuriuo šis aktas buvo panaikintas, įvykdyti. Tai lemia, be kita ko, mokėtinų sumų sumokėjimą, nepagrįstai pervestos sumos grąžinimą ir delspinigių sumokėjimą.

               30

               Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad delspinigių pervedimas yra sprendimo dėl panaikinimo įvykdymo priemonė, kaip tai suprantama pagal SESV 266 straipsnio pirmą pastraipą, tiek, kiek juo siekiama kompensuoti nuostolius, kuriuos kreditorius patyrė dėl to, kad negalėjo disponuoti jam grąžintina skola, ir paskatinti skolininką kuo greičiau įvykdyti sprendimą dėl panaikinimo.

               31

               Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad Komisijos pareigos sumokėti pagrindinį skolinį įsipareigojimą kartu su palūkanomis pagrindas yra ne ginčijamo sprendimo, bet 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) įvykdymas taikant SESV 266 straipsnį.

               32

               Todėl reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo 34 ir 41 punktuose nuspręsdamas, kad ginčijamas sprendimas yra vienintelis nagrinėjamo skolinio įsipareigojimo pagrindas.

               33

               Tačiau dėl Bendrojo Teismo sprendimo perteklinių motyvų pateikti kaltinimai negali lemti šio sprendimo panaikinimo, todėl yra nereikšmingi (šiuo klausimu žr. Sprendimo Prancūzija / People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79 punktą ir Sprendimo Vengrija / Komisija, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, 82 punktą).

               34

               Šiuo atveju skundžiamo sprendimo 34 punkte pateikti motyvai yra atsakymas į Komisijos pagrindą, kad kreditorius yra nesąžiningas. Konkrečiai kalbant, šio punkto paskutinis sakinys, kuriame Bendrasis Teismas skelbia, kad ginčijamas sprendimas yra vienintelis nagrinėjamo pagrindinio skolinio įsipareigojimo teisinis pagrindas, suformuluotas nurodant žodžius „be to“ ir pateikiama trumpa 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) analizė, kuria siekiama įrodyti, kad Komisijos požiūris grindžiamas klaidingu šio sprendimo aiškinimu. Todėl pastarasis sakinys yra perteklinis.

               35

               Be to, skundžiamo sprendimo 41 punkte Bendrasis Teismas pabaigia savo motyvus dėl Komisijos pareigos sumokėti delspinigius nuo 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) paskelbimo ir patikslina, kaip buvo nurodyta ir skundžiamo sprendimo 34 punkte, kad ši išvada galioja, nepaisant to, kad ginčijamas sprendimas yra vienintelis nagrinėjamo pagrindinio skolinio įsipareigojimo teisinis pagrindas.

               36

               Kadangi pagrindas, iš esmės susijęs su nagrinėjamo skolinio įsipareigojimo teisiniu pagrindu, yra nukreiptas prieš perteklinius motyvus, jis turi būti atmestas kaip nereikšmingas.

               37

               Be to, kaip savo išvados 93 punkte nurodė generalinis advokatas, kompensacinių palūkanų sumokėjimas priskirtinas ne sprendimo dėl panaikinimo įvykdymo priemonei, kaip tai suprantama pagal SESV 266 straipsnio pirmą pastraipą, bet patenka į 266 straipsnio antros pastraipos, kurioje teikiama nuoroda į SESV 340 straipsnį, t. y. į Sąjungos deliktinės atsakomybės bendrąją teisę, taikymo sritį (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Brazzelli Lualdi ir kt., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 42 punktą). Šia palūkanų kategorija iš esmės siekiama kompensuoti laiką, praėjusį iki tada, kai patirtos žalos dydį įvertina teismas, neatsižvelgiant į bet kokį skolininkui priskiriamą vėlavimą.

               38

               Iš to išplaukia, jog Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad Komisija buvo skolinga „kompensacinių“ palūkanų, nors tik delspinigiai gali būti skirti vykdant 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimą IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) taikant SESV 266 straipsnio pirmą pastraipą.

               39

               Taigi, apeliacinio skundo pagrindai, iš esmės susiję su teismų praktikos dėl kompensacinių palūkanų taikymu, turi būti atmesti kaip nereikšmingi.

         Dėl teisės klaidos, susijusios su kompensacinių palūkanų kapitalizavimu ir delspinigių apskaičiavimu nuo 2011 m. balandžio 15 d.

      Šalių argumentai

               40

               Šis apeliacinio skundo trečiasis pagrindas gali būti padalytas į dvi dalis. Komisija vienu iš šių pagrindų ginčija savo pareigą sumokėti delspinigius nuo 2011 m. balandžio 15 d.

               41

               Ieškovė iš principo pažymi, kad delspinigių gali būti reikalaujama po išankstinio įspėjimo, kurį priteisimo atveju pakeičia Bendrojo Teismo sprendimo rezoliucinė dalis. Be tokio priteisimo Bendrasis Teismas negali atgaline data įpareigoti mokėti tokius delspinigius. Todėl Komisija ginčija tai, kad 2011 m. balandžio 15 d. buvo pasirinka kaip pareigos mokėti delspinigius atskaitos taškas, nes tokia pareiga išplaukia ne iš 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185), bet iš ginčijamo sprendimo.

               42

               Galiausiai, atsižvelgimas į šią datą prieštarautų Bendrojo Teismo, kuris nusprendė, kad pareiga kompensuoti išplaukia tik iš ginčijamo sprendimo, priimto 2011 m. spalio 14 d., pozicijai.

               43

               Kitoje šio apeliacinio skundo trečiojo pagrindo dalyje Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas negalėjo numatyti kompensacinių palūkanų kapitalizavimo, nes jokio aiškaus sprendimo dėl šių palūkanų kapitalizavimo nebuvo numatyta 2011 m. balandžio 15 d. Sprendime IPK International / Komisija (EU:T:2011:185).

               44

               IPK mano, kad pastarojo sprendimo vienintelis tikslas buvo išnagrinėti ginčijamo sprendimo teisėtumą. Tai, kad Bendrasis Teismas nenagrinėjo teisinių pasekmių, išplaukiančių iš šio sprendimo, neatleidžia Komisijos nuo pareigos mokėti tiek delspinigius, tiek kompensacines palūkanas. Be to, ši bendrovė primena, kad Komisija per žodinę proceso Bendrajame Teisme dalį pripažino turinti mokėti delspinigius nuo 2011 m. balandžio 15 d.

               45

               IPK priduria, kad delspinigiai turėjo būti apskaičiuoti remiantis pagrindinės skolos suma, padidinta kompensacinėmis palūkanomis, skaičiuojamomis iki šio sprendimo paskelbimo.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               46

               Kalbant apie nurodytą teisės klaidą, susijusią su pareiga pervesti delspinigius nuo 2011 m. balandžio 15 d., reikia pažymėti, kad Komisija per žodinę proceso Bendrajame Teisme dalį pripažino esanti skolinga delspinigių, skaičiuojamų nuo šios datos.

               47

               Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas kompetentingas vertinti tik pirmojoje instancijoje išnagrinėjus teisinius pagrindus padarytas teisines išvadas. Taigi šaliai iš esmės neleistina Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindo, kurio ji nebuvo nurodžiusi Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, kad Teisingumo Teismas gali tikrinti Bendrojo Teismo priimto sprendimo teisėtumą remdamasis pagrindais, kurių šis nenagrinėjo (šiuo klausimu žr. Sprendimo Vokietija / Komisija, C‑544/09 P, EU:C:2011:584, 63 punktą). Iš to išplaukia, kad apeliacinio skundo pagrindo dalis, pirmą kartą nurodyta šiame teisme, turi būti atmesta kaip nepriimtina (šiuo klausimu žr. Sprendimo FENIN / Komisija, C‑205/03 P, EU:C:2006:453, 22 punktą).

               48

               Kadangi apeliacinio skundo trečiojo pagrindo dalis, susijusi su teisės klaida dėl pareigos mokėti delspinigius nuo 2011 m. balandžio 15 d., yra nauja, ją reikia atmesti kaip nepriimtiną.

               49

               Dėl teisės klaidos, susijusios su palūkanų kapitalizavimu, iš šio sprendimo 37 ir 38 punktų išplaukia, kad šiuo atveju Komisijos mokėtinos palūkanos negali būti kvalifikuojamos kaip kompensacinės.

               50

               Kaip savo išvados 117 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šios palūkanos nereiškia papildomos žalos, kuri pridedama prie pagrindinio įsiskolinimo, nuo kurio paties skaičiuojamos palūkanos.

               51

               Todėl palūkanų kapitalizavimas, kaip nurodė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 42 punkte, kiek jis grindžiamas anksčiau susidariusių palūkanų kompensaciniu pobūdžiu, yra teisės klaida.

               52

               Todėl reikia pritarti Komisijos apeliacinio skundo pagrindui, kiek jis susijęs su palūkanų kapitalizavimu.

               53

               Žinoma, jei dėl Bendrojo Teismo sprendimo motyvų pažeidžiama Sąjungos teisė, bet rezoliucinė dalis pasirodo pagrįsta dėl kitų teisinių motyvų, dėl tokio pažeidimo šis sprendimas neturi būti panaikintas, tačiau reikia pakeisti jo motyvus (šiuo klausimu žr. Sprendimo Comitato „Venezia vuole vivere“ ir kt. / Komisija, C‑71/09 P, C‑73/09 P ir C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 118 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               54

               Tačiau, kaip savo išvados 120 punkte nurodė generalinis advokatas, nėra jokios konkrečios aplinkybės, kuri pateisintų palūkanų kapitalizavimą IPK naudai.

               55

               Šiomis sąlygomis apeliacinio skundo trečiasis pagrindas turi būti pripažintas pagrįstu, kiek tai susiję su jo dalimi dėl teisės klaidos, išplaukiančios iš palūkanų kapitalizavimo, o likusi dalis – nepriimtina.

         Dėl motyvų stokos ir dviprasmiškumo

      Šalių argumentai

               56

               Savo apeliacinio skundo penktuoju pagrindu Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas neatsakė į jos argumentus, susijusius su palūkanų suma, o šiuo klausimu tik nurodė teismų praktiką. Be to, Bendrasis Teismas pats sau prieštarauja, viena vertus, manydamas, kad kompensacinėmis palūkanomis siekiama kompensuoti infliacijos sukeltą pinigų nuvertėjimą, ir, antra vertus, nustatydamas tarifinę mokėtinų kompensacinių palūkanų sumą.

               57

               Dėl delspinigių Komisija taip pat kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jo sprendime yra dviprasmiškų motyvų, pasirinkus kaip šių palūkanų mokėjimo atskaitos tašką 2011 m. balandžio 15 d., laikant, kad ginčijamas sprendimas yra vienintelis teisinis Komisijai tenkančios pareigos mokėti pagrindas.

               58

               IPK mano, kad skundžiamo sprendimo motyvuose nėra jokio prieštaravimo ar jų stokos.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               59

               Pirma, kalbant apie skundžiamo sprendimo motyvus, susijusius su kompensacinių palūkanų apskaičiavimu, reikia pažymėti, kad, kaip nurodė ir generalinis advokatas savo išvados 98 ir 99 punktuose, Bendrasis Teismas papunkčiui atsakė į jam Komisijos pateiktus argumentus.

               60

               Todėl argumentas dėl motyvavimo stokos apskaičiuojant kompensacines palūkanas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

               61

               Be to, iš šio sprendimo 37 ir 38 punktų išplaukia, kad šioje byloje nagrinėjamos palūkanos neturėtų būti kvalifikuojamos kaip kompensacinės palūkanos.

               62

               Todėl argumentas, kad skundžiamo sprendimo motyvuose yra prieštaravimų, kiek tai susiję su kompensacinėmis palūkanomis, turi būti atmestas kaip nereikšmingas.

               63

               Antra, kalbant apie šio sprendimo motyvuose esančius prieštaravimus apskaičiuojant delspinigius, iš šio sprendimo 31 ir 32 punktų išplaukia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą nuspręsdamas, kad ginčijamas sprendimas yra vienintelis nagrinėjamo pagrindinio skolinio įsipareigojimo teisinis pagrindas.

               64

               Tačiau dėl Bendrojo Teismo padarytų teisės klaidų pareigos motyvuoti atžvilgiu negali būti panaikintas skundžiamas sprendimas, jei jo rezoliucinė dalis pagrįsta kitais teisiniais motyvais (šiuo klausimu žr. Sprendimo Komisija / Sytraval ir Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 47 punktą ir Sprendimo Biret ir Cie / Taryba, C‑94/02 P, EU:C:2003:518, 63 punktą).

               65

               Iš skundžiamo sprendimo 41 punkto matyti, kad Komisija per žodinę proceso Bendrajame Teisme dalį pati pripažino esanti skolinga delspinigių nuo 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) paskelbimo, todėl Bendrasis Teismas, nuspręsdamas, kad nagrinėjami delspinigiai mokėtini nuo šio sprendimo paskelbimo datos, rėmėsi susitarimu tarp šalių.

               66

               Todėl argumentą dėl prieštaravimų motyvuose skundžiamame sprendime, kiek tai susiję su delspinigių apskaičiavimu, reikia atmesti kaip nereikšmingą.

               67

               Taigi reikia atmesti apeliacinio skundo penktąjį pagrindą.

         Dėl teisės klaidos, susijusios su Sąjungos teisės principų taikymu nepagrįsto praturtėjimo srityje

      Šalių argumentai

               68

               Savo apeliacinio skundo šeštuoju pagrindu Komisija ginčija ECB nustatytos palūkanų normos padidinimą dviem punktais. Bendrasis Teismas padarė tiek faktinę klaidą, nes Komisija nepraturtėjo, tiek teisės klaidą, nes mokant kompensacines palūkanas siekiama išvengti nuostolių kreditoriui, o ne skolininko praturtėjimo.

               69

               Apeliantė priduria, kad taikant dviem punktais padidintą refinansavimo normą Sąjunga patiria nuostolių nesąžiningo kreditoriaus naudai, o tai prieštarauja bendriesiems Sąjungos teisės principams nepagrįsto praturtėjimo srityje.

               70

               IPK teigimu, mokant kompensacines palūkanas siekiama ne tik kompensuoti infliaciją, bet ir išvengti nepagrįsto praturtėjimo.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               71

               Iš šio sprendimo 29–31 punktų matyti, kad Komisijos pareiga pervesti delspinigius išplaukia iš SESV 266 straipsnio pirmos pastraipos. Todėl Komisija neturėtų tvirtinti, kad šios pareigos įvykdymas sukels IPK nepagrįstą praturtėjimą.

               72

               Todėl apeliacinio skundo šeštąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

               73

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia panaikinti skundžiamą sprendimą tik tiek, kiek juo įpareigojama nustatyti Komisijos IPK mokėtinus delspinigius remiantis pagrindine skolinio įsipareigojimo suma, padidinta anksčiau susidariusiomis palūkanomis. Reikia atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.

         Dėl bylos grąžinimo Bendrajam Teismui

               74

               Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą jis Bendrojo Teismo sprendimo panaikinimo atveju gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.

               75

               Šiuo atveju Teisingumo Teismas mano, kad turi visą reikalingą informaciją, kad galėtų priimti sprendimą dėl IPK prašomų palūkanų kapitalizavimo.

               76

               Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 54 punkte, nereikia patenkinti prašymo kapitalizuoti IPK mokėtinas palūkanas. Todėl Komisijos IPK mokėtini delspinigiai turi būti skaičiuojami remiantis tik nagrinėjamo skolinio įsipareigojimo pagrindine suma iki visiško 2011 m. balandžio 15 d. Sprendimo IPK International / Komisija (EU:T:2011:185) įvykdymo.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               77

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teismas priima galutinį sprendimą byloje, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal minėto reglamento 138 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

               78

               Šiuo atveju, kadangi abiejų šalių dalis reikalavimų buvo atmesta, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi šioje instancijoje išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (septintoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Panaikinti Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą IPK International / Komisija (T‑671/11, EU:T:2013:163) tiek, kiek juo įpareigojama nustatyti Europos Komisijos IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH mokėtinus delspinigius remiantis skolinio įsipareigojimo pagrindine suma, padidinta anksčiau susidariusiomis palūkanomis.

                           2.

                           Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.

                           3.

                           Europos Komisijos IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH mokėtini delspinigiai turi būti skaičiuojami remiantis tik skolinio įsipareigojimo pagrindine suma.

                           4.

                           Europos Komisija ir IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH padengia savo bylinėjimosi šioje instancijoje išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.