title: 2006 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji kolegija) sprendimas. # CAS Succhi di Frutta SpA prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Deliktinė atsakomybė - Konkurso procedūra - Mokėjimas natūra - Žala, patirta atitinkamoje rinkoje dėl mokėjimo natūra - Priežastinis ryšys. # Byla T-226/01.

text:
      Byla T-226/01
      CAS Succhi di Frutta SpA
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Deliktinė atsakomybė – Konkurso procedūra – Mokėjimas natūra – Žala, patirta atitinkamoje rinkoje dėl mokėjimo natūra – Priežastinis ryšys“
      Sprendimo santrauka
      1.      Deliktinė atsakomybė – Sąlygos – Neteisėtumas – Žala – Priežastinis ryšys
      (EB 288 straipsnio antroji pastraipa)
      2.      Deliktinė atsakomybė – Žala
      (EB 288 straipsnio antroji pastraipa)
      1.      Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme atsiranda, kai tenkinamos visos sąlygos, t. y.
         veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos, neteisėtumas, žalos tikrumas ir priežastinio ryšio tarp tariamų veiksmų ir nurodytos
         žalos buvimas. Kadangi šios atsakomybės taikymo sąlygos yra kumuliacinės, vienos iš jų nebuvimo pakanka ieškiniui dėl žalos
         atlyginimo atmesti.

      Priežastinis ryšys EB 288 antrosios pastraipos prasme pripažįstamas, kai yra tiesioginis priežasties ir pasekmės ryšys tarp
         atitinkamos institucijos padaryto pažeidimo ir nurodytos žalos; tokį ryšį turi įrodyti ieškovas. Bendrija gali būti patraukta
         atsakomybėn tik dėl žalos, kuri pakankamai tiesiogiai atsiranda dėl atitinkamos institucijos neteisėto elgesio. Be kita ko,
         kad Bendrijai nebūtų taikoma atsakomybė, Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti, ar ieškovo rinkoje patirtų sunkumų
         tiksli priežastis yra nurodyti pažeidimai.

      (žr. 26–27, 37 punktus)
      2.      Su teisminiu procesu susijusios šalių išlaidos nelaikomos žala, nepatenkančia į bylinėjimosi išlaidas. Be to, net jei prieš
         teisminį ginčo nagrinėjimo etapą atliekamas didelis teisinis darbas, primintina, kad pagal Procedūros reglamento 91 straipsnį
         „procesu“ laikomas tik procesas Pirmosios instancijos teisme, neįskaitant ankstesnių stadijų. Todėl jei tokios išlaidos būtų
         pripažintos atlygintina žala nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo, tai būtų nesuderinama su ikiteisminės procedūros metu
         patirtų bylinėjimosi išlaidų neatlygintinu pobūdžiu.

      (žr. 69 punktą)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 13 d.(*)

      „Deliktinė atsakomybė – Konkurso procedūra – Mokėjimas natūra – Žala, patirta atitinkamoje rinkoje dėl mokėjimo natūra – Priežastinis ryšys“
      Byloje T‑226/01
      CAS Succhi di Frutta SpA, įsteigta Castagnaro (Italija), atstovaujama advokatų G. Roberti, F. Sciaudone ir A. Franchi,

      ieškovė,
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją, atstovaujamą C. Cattabriga ir L. Visaggio, padedamų advokato A. Dal Ferro,

      atsakovę,
      dėl prašymo atlyginti tariamą žalą, atsiradusią dėl 1996 m. liepos 22 d. Komisijos sprendimo C (96) 1916 ir 1996 m. rugsėjo
         6 d. Komisijos sprendimo C (96) 2208, priimtų pagal 1996 m. vasario 7 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 228/96 dėl vaisių sulčių
         ir vaisių uogienių tiekimo Armėnijos ir Azerbaidžano žmonėms (OL L 30, p. 18) (Neoficialus vertimas),

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija),

      kurį sudaro pirmininkas J. Pirrung, teisėjai N. J. Forwood ir S. Papasavvas,
      posėdžio sekretorius J. Palacio González, vyriausiasis administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir po 2006 m. sausio 10 d. posėdžio,
      priima šį
      Sprendimą
       Faktinės bylos aplinkybės ir procesas
      1        1996 m. vasario 7 d. Komisija, taikydama 1995 m. rugpjūčio 4 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1975/95 dėl nemokamo žemės ūkio
         produktų tiekimo Gruzijos, Armėnijos, Azerbaidžano, Kirgistano ir Tadžikistano žmonėms (OL L 191, p. 2) (Neoficialus vertimas)
         ir 1995 m. rugpjūčio 18 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 2009/95 dėl nuostatų, taikomų nemokamam žemės ūkio produktų iš intervencinių
         atsargų tiekimui Gruzijos, Armėnijos, Azerbaidžano, Kirgistano ir Tadžikistano žmonėms pagal Reglamentą Nr. 1975/95 (OL L 196,
         p. 4) (Neoficialus vertimas), priėmė Reglamentą (EB) Nr. 228/96 dėl vaisių sulčių ir vaisių uogienių tiekimo Armėnijos ir
         Azerbaidžano žmonėms (OL L 30, p. 18, toliau – pranešimas apie konkursą).

      2        Reglamento Nr. 228/96 1 straipsnis nustato:

      „Skelbiamas konkursas maksimaliam 1000 t vaisių sulčių, 1000 t koncentruotų vaisių sulčių ir 1000 t vaisių uogienių, nurodytų
         I priede, tiekimui <...>.“

      3        Pagal Reglamento Nr. 228/96 3 straipsnio 2 dalies a punktą pasiūlyme kiekvienos prekių partijos atžvilgiu konkurso dalyviams
         nurodomas bendras iš rinkos šalinamų vaisių kiekis, kurį kiekvienas konkurso dalyvis įsipareigoja priimti kaip užmokestį už
         visas paslaugų teikimo ir produktų, dėl kurių paskelbtas konkursas, tiekimo išlaidas.

      4        Pagal Reglamento Nr. 228/96 I priedą partijose Nr. 1, 2 ir 5 dėl atitinkamai 500 t obuolių sulčių, 500 t 50 % koncentracijos
         obuolių sulčių ir 500 t įvairių vaisių uogienių grynojo (neto) kiekio tiekimo vaisiai, kuriuos reikia pašalinti, yra obuoliai.
         Partijose Nr. 3, 4 ir 6 dėl atitinkamai 500 t apelsinų sulčių, 500 t 50 % koncentracijos apelsinų sulčių ir 500 t įvairių
         vaisių uogienių grynojo (neto) kiekio tiekimo vaisiai, kuriuos reikia pašalinti, yra apelsinai.

      5        1996 m. vasario 15 d. laišku ieškovė pateikė pasiūlymą partijoms Nr. 1 ir 2, siūlydama už užmokestį už šių partijų tiekimą
         pašalinti atitinkamai 12 500 t ir 25 000 t obuolių.

      6        Bendrovės Trento Frutta SpA ir Loma GmbH atitinkamai pasiūlė pašalinti 8000 t obuolių partijos Nr. 1 atžvilgiu ir 13 500 t obuolių partijos Nr. 2 atžvilgiu. Be to,
         Trento Frutta nurodė, kad, esant nepakankamai obuolių, ji galėtų pašalinti persikų.

      7        1996 m. kovo 6 d. Komisija nusiuntė Azienda di Stato per gli Interventi nel Mercato Agricolo (Italijos intervencinė agentūra, toliau – AIMA), raštą Nr. 10 663 su kopija, skirta Trento Frutta, nurodydama, kad pastaroji laimėjo konkursą dėl partijų Nr. 1, 3, 4, 5 ir 6. Trento Frutta prioritetine tvarka kaip užmokestį gautų šiuos iš rinkos šalinamų vaisių kiekius:

      –        partija Nr. 1: 8000 t obuolių arba, jų nesant, 8000 t persikų,
      –        partija Nr. 3: 20 000 t apelsinų arba, jų nesant, 8500 t obuolių arba 8500 t persikų,
      –        partija Nr. 4: 32 000 t apelsinų arba, jų nesant, 13 000 t obuolių arba 13 000 t persikų,
      –        partija Nr. 5: 18 000 t obuolių arba, jų nesant, 18 000 t persikų,
      –        partija Nr. 6: 45 000 t apelsinų arba, jų nesant, 18 000 t obuolių arba 18 000 t persikų.
      8        1996 m. kovo 13 d. Komisija nusiuntė AIMA raštą Nr. 11 832, informuodama, kad Loma laimėjo konkursą dėl partijos Nr. 2.

      9        1996 m. birželio 14 d. Komisija priėmė sprendimą C (96) 1453 dėl vaisių sulčių ir uogienių tiekimo Armėnijos ir Azerbaidžano
         žmonėms pagal Reglamentą Nr. 228/96 (toliau – 1996 m. birželio 14 d. sprendimas). Remiantis šio sprendimo 2 konstatuojamąja
         dalimi, po konkurso iš rinkos pašalintų vaisių kiekiai buvo nedideli, palyginti su reikalingais kiekiais, nors pašalinimo
         operacija buvo praktiškai baigta. Taigi, siekiant laiku užbaigti šią operaciją, reikėjo leisti konkursą laimėjusioms įmonėms,
         kurios to norėjo, kaip užmokestį vietoj obuolių ir apelsinų iš anksto nustatytomis proporcijomis, kurios atitinka nagrinėjamų
         vaisių perdirbtus kiekius, priimti kitų iš rinkos pašalintų vaisių.

      10      1996 m. birželio 14 d. sprendimo 1 straipsnis nustatė, kad iš rinkos pašalinti vaisiai pateikiami konkurso laimėtojoms (t. y.
         Trento Frutta ir Loma) jų prašymu pagal tokius pakeitimo koeficientus:

      „a)      1 t persikų už 1 t obuolių;
      b)      0,667 t abrikosų už 1 t obuolių;
      c)      0,407 t persikų už 1 t apelsinų;
      d)      0,270 t abrikosų už 1 t apelsinų“.
      11      1996 m. liepos 22 d. Komisija priėmė sprendimą C (96) 1916 dėl vaisių sulčių ir uogienių tiekimo Armėnijos ir Azerbaidžano
         žmonėms pagal Reglamentą Nr. 228/96 (toliau – 1996 m. liepos 22 d. sprendimas). Remiantis šio sprendimo 3 konstatuojamąja
         dalimi, turimo persikų kiekio nepakaktų operacijai užbaigti. Taigi, be to, buvo galima leisti obuolius, kuriuos konkurso laimėtojai
         turėjo pašalinti iš rinkos, pakeisti nektarinais.

      12      1996 m. liepos 22 d. sprendimo 1 straipsnis nustatė, kad iš rinkos pašalinti vaisiai pateikiami Trento Frutta ir Loma jų prašymu pagal pakeitimo koeficientą 1,4 t nektarinų už 1 t obuolių.

      13      1996 m. liepos 26 d. per susirinkimą, suorganizuotą ieškovės prašymu, su Komisijos žemės ūkio generalinio direktorato tarnybomis
         ieškovė pateikė savo prieštaravimus dėl Komisijos leisto obuolių ir apelsinų pakeitimo kitais vaisiais bei gavo 1996 m. birželio
         14 d. sprendimo kopiją.

      14      1996 m. rugpjūčio 2 d. ieškovė išsiuntė Komisijai Padujos universiteto Dipartimento Territorio e Sistemi Agro-Forestali (Teritorijų ir žemės bei miškų ūkio departamentas) parengtą techninę ataskaitą apie tam tikrų vaisių ekonominio pakeitimo
         jų perdirbimo į sultis tikslais koeficientus.

      15      1996 m. rugsėjo 6 d. Komisija priėmė sprendimą C (96) 2208, keičiantį 1996 m. birželio 14 d. Komisijos sprendimą dėl vaisių
         sulčių ir uogienių tiekimo Armėnijos ir Azerbaidžano žmonėms pagal Reglamentą Nr. 228/96 (toliau – 1996 m. rugsėjo 6 d. sprendimas).
         Šį sprendimą ji adresavo Prancūzijos Respublikai, Graikijos Respublikai, Italijos Respublikai ir Ispanijos Karalystei. Remiantis
         šio sprendimo antra konstatuojamąja dalimi, siekiant atlikti labiau subalansuotą vaisių pakeitimą per visą persikų pašalinimo
         laikotarpį, t. y. pakeisti obuolius ir apelsinus, naudojamus tiekiant vaisių sultis Kaukazo žmonėms, iš rinkos pašalintais
         persikais, skirtais sumokėti už atitinkamų produktų tiekimą, buvo galima pakeisti 1996 m. birželio 14 d. sprendime nustatytus
         koeficientus. Nauji koeficientai turėjo būti taikomi tik vaisiams, nepašalintiems konkurso laimėtojų, mokant jiems tiekiamais
         produktais.

      16      1996 m. rugsėjo 6 d. sprendimo 1 straipsniu 1996 m. birželio 14 d. sprendimo 1 straipsnio a ir c punktai buvo pakeisti taip:

      „a)      0,914 t persikų už 1 t obuolių;
      b)      0,372 t persikų už 1 t apelsinų“.
      17      Ieškovė pareiškė du ieškinius dėl panaikinimo: vieną – dėl 1996 m. rugsėjo 6 d. sprendimo (įregistruotas numeriu T‑191/96)
         ir kitą – dėl 1996 m. liepos 22 d. sprendimo (įregistruotas kaip byla T‑106/97).

      18       Pirmosios instancijos teismas 1999 m. spalio 14 d. Sprendimu CAS Succhi di Frutta prieš Komisiją (T‑191/96 ir T‑106/97, Rink. p. II‑3181, toliau – sprendimas CAS prieš Komisiją) byloje T‑191/96 panaikino 1996 m. rugsėjo 6 d. sprendimą ir byloje T‑106/97 atmetė ieškinį kaip nepriimtiną. Iš esmės Pirmosios
         instancijos teismas sutiko su pirmuoju panaikinimo pagrindu byloje T‑191/96, konstatuodamas, kad obuolių ir apelsinų pakeitimas
         persikais yra svarbus dokumentuose nenumatytas esminės pranešime apie konkursą nurodytos sąlygos pakeitimas, dėl kurio pažeidžiami
         pranešimas apie konkursą bei skaidrumo ir vienodos traktuotės principai (74–82 punktai).

      19      1999 m. gruodžio 21 d. Komisija pateikė apeliacinį skundą dėl 18 punkte minėto sprendimo CAS prieš Komisiją, įregistruotą numeriu C‑496/99 P.

      20      2001 m. rugsėjo 25 d. ieškovė pareiškė nagrinėjamą ieškinį dėl žalos atlyginimo.

      21      Pirmosios instancijos teismo antrosios išplėstinės kolegijos pirmininkas, išklausęs šalis, 2003 m. liepos 17 d. nutartimi
         sustabdė šios bylos nagrinėjimą pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 77 straipsnio a punktą, kol bus priimtas
         Teisingumo Teismo sprendimas byloje C‑496/99 P.

      22      Teisingumo Teismas 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimu Komisija prieš CAS Succhi di Frutta (C‑496/99 P, Rink. p. I‑3801, toliau – sprendimas Komisija prieš CAS) iš esmės atmetė Komisijos pateiktą apeliacinį skundą dėl šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo Komisija prieš CAS. Todėl šios bylos nagrinėjimas buvo atnaujintas.

      23      Pirmosios instancijos teismo siūlymu šalys pateikė savo pastabas dėl šios bylos nagrinėjimo eigos, atsižvelgdamos į šio sprendimo
         22 punkte minėto sprendimo Komisija prieš CAS.

       Šalių reikalavimai
      24      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        Įpareigoti atlyginti jai 1 385 163 EUR (2 682 049 410 Italijos lirų (ITL) žalą, kuri atsirado dėl 1996 m. liepos 22 d ir rugsėjo
         6 d. sprendimų.

      –        Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      25      Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        Atmesti ieškinį.
      –        Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
      26      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Bendrijos deliktinė atsakomybė EB 288 straipsnio antrosios pastraipos prasme atsiranda,
         kai tenkinamos visos sąlygos, t. y. veiksmų, kuriais kaltinamos institucijos, neteisėtumas, žalos tikrumas ir priežastinio
         ryšio tarp tariamų veiksmų ir nurodytos žalos buvimas (1974 m. liepos 2d. Teisingumo Teismo sprendimo Holtz & Willemsen prieš Tarybą ir Komisiją, 153/73, Rink. p. 675, 7 punktas ir 2005 m. vasario 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Chiquita Brands ir kt. prieš Komisiją, T‑19/01, Rink. p. II‑315, 76 punktas).

      27      Kadangi šios atsakomybės taikymo sąlygos yra kumuliacinės, vienos iš jų nebuvimo pakanka ieškiniui dėl žalos atlyginimo atmesti
         (1999 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Lucaccioni prieš Komisiją, C‑257/98 P, Rink. p. I‑5251, 14 punktas ir 2001 m. gruodžio 6 d. sprendimo Emesa Sugar prieš Tarybą, T‑43/98, Rink. p. II‑3519, 59 punktas).

      28      Pirmiausia ieškovė, remdamasi šio sprendimo 22 punkte minėtu sprendimu Komisija prieš CAS, teigia, kad Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs jos teisę į žalos atlyginimą, nes jis aiškiai pripažino, jog ieškovė buvo
         suinteresuota prašyti panaikinti 1996 m. rugsėjo 6 d. sprendimą, nes perkančiosios organizacijos tariamai padarytas pažeidimas
         gali būti galimo ieškinio dėl žalos atlyginimo, kuriuo siekiama adekvačiu būdu atstatyti ieškovės padėtį, pagrindas (83 punktas).

      29      Pirma, Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Teisingumo Teismas vertinimą atliko, nagrinėdamas ieškovės ieškinio
         dėl panaikinimo priimtinumo klausimą, ir šis vertinimas negali preziumuoti Bendrijos atsakomybės taikymo už pažeidimą, nustatytą
         šiame ieškinyje ginčijamu sprendimu.

      30      Antra, Teisingumo Teismo nurodytas ieškinys dėl žalos atlyginimo susijęs su ieškovės situacija konkurso metu, kai pažeidžiamas
         vienodo požiūrio principas, kas buvo konstatuota šio sprendimo 18 punkte minėtame sprendime CAS prieš Komisiją. Tačiau turi būti konstatuota, kad šiame ieškinyje ieškovė visiškai nesirėmė žala, patirta dėl to, kad jos pasiūlymas nebuvo
         priimtas pasibaigus konkursui, o rėmėsi žala, patirta jos, kaip ūkio subjekto, vykdančio savo veiklą rinkoje, kurioje veikia
         konkurso laimėtojai.

      31      Vadinasi, argumentai, susiję su šio sprendimo 22 punkte minėto sprendimo Komisija prieš CAS svarba, turi būti atmesti.

      32      Dėl nurodytų pažeidimų ieškovė teigia, kad 1996 m. liepos 22 d. ir rugsėjo 6 d. sprendimais dėl to, kad jais, pirma, buvo
         numatytas obuolių pakeitimas persikais ir nektarinais, mokant už tiekiamus produktus, ir, antra, nustatyti jo įgyvendinimo
         koeficientai, buvo pažeistos kelios nuostatos. Pirma, jais buvo pažeistas pranešimas apie konkursą ir skaidrumo bei vienodo
         požiūrio principai, kas buvo nustatyta šio sprendimo 18 punkte minėto sprendimo CAS prieš Komisiją, dėl šių motyvų panaikinančio 1996 m. rugsėjo 6 d. sprendimą. Antra, jais buvo pažeisti Reglamentai Nr. 1975/95 ir 2009/95,
         nes, konkrečiai kalbant, Komisija, priešingai tam, kas numatyta reglamentuose, atliko tai pačiai grupei nepriklausančių vaisių
         pakeitimą vienų kitais. Trečia, jais buvo pažeisti EB 33 ir 34 straipsniai bei 1972 m. gegužės 18 d. Tarybos reglamentas (EEB)
         Nr. 1035/72 dėl bendro vaisių ir daržovių rinkos organizavimo (OL L 118, 1972, p. 1) ir 1996 m. spalio 28 d. Tarybos reglamentas
         (EB) Nr. 2200/96 dėl bendro vaisių ir daržovių rinkos organizavimo (OL L 297, 1996, p. 1), nes jais iš esmės draudžiamas bet
         koks žemės ūkio rinkos sutrikdymas ir bet koks konkurencijos iškraipymas.

      33      Dėl žalos ieškovė teigia privalėjusi taikyti šių perdirbtų persikų arba nektarinų produktų pardavimų kainas, mažesnes už jų
         gamybos išlaidas, siekdama lygiuotis į Trento Frutta  taikomas kainas. Kaip žalą ji nurodo šį pelno, įskaitant įprastinį prekybos antkainį, praradimą. Be to, ji prašo atlyginti
         teismo proceso ir advokato išlaidas, kurias ji turėjo patirti, siekdama apginti savo teises.

      34      Dėl priežastinio ryšio ieškovė iš esmės teigia, kad dėl obuolių, iš pradžių numatytų kaip užmokestis už tiekiamus produktus,
         pakeitimo persikais ir nektarinais ir dėl jam atlikti nustatytų koeficientų Trento Frutta gavo labai didelį persikų ir nektarinų kiekį už labai mažą kainą. Taigi ši konkurso laimėtoja iškraipė rinką, realizuodama
         šiuos perdirbtus persikų ir abrikosų produktus už labai mažą ir bet kuriuo atveju už ieškovės gamybos kaštus mažesnę kainą.
         Ieškovė teigia, kad norėdama išgyventi ji privalėjo vykdyti nuostolingą pardavimą.

      35      Pirmosios instancijos teismas mano, kad reikia suskirstyti šį ieškinį į dalis pagal tai, ar juo siekiama atlyginti tariamą
         žalą, patirtą dėl nuostolingų pardavimų, ar žalą, patirtą dėl išlaidų, susijusių su ieškovės teisių apsauga.

       Dėl teisės į žalos, patirtos dėl nuostolingų pardavimų, atlyginimą
      36      Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje pirmiausia reikia nagrinėti priežastinio ryšio tarp nurodytų pažeidimų
         ir tariamos žalos buvimo klausimą.

      37      Pagal nusistovėjusią teismo praktiką priežastinis ryšys EB 288 antrosios pastraipos prasme pripažįstamas, kai egzistuoja tiesioginis
         priežasties ir pasekmės ryšys tarp atitinkamos institucijos padaryto pažeidimo ir nurodytos žalos; tokį ryšį turi įrodyti
         ieškovas (1998 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Coldiretti ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, T‑149/96, Rink. p. II‑3841, 101 punktas ir jame nurodyta teismo praktika). Bendrija gali būti patraukta atsakomybėn tik
         dėl žalos, kuri pakankamai tiesiogiai atsiranda dėl atitinkamos institucijos neteisėto elgesio (žr. inter alia 1979 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dumortier Frères ir kt. prieš Tarybą, 64/76 ir 113/76, 167/78 ir 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink. p. 3091, 21 punktą; 1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos
         teismo sprendimo Blackspur ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, T-168/94, Rink. p. II‑2627, 52 punktą). Iš tikrųjų, kad Bendrijai nebūtų taikoma atsakomybė, Pirmosios instancijos teismas
         turi patikrinti, ar ieškovo rinkoje patirtų sunkumų tiksli priežastis yra nurodyti pažeidimai (pagal analogiją žr. 2005 m.
         birželio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo Alessandrini ir kt. prieš Komisiją, C‑295/03 P, Rink. p. I‑5673, 57 punktą).

      38      Šioje byloje reikia išnagrinėti, ar dėl 1996 m. liepos 22 d. ir rugsėjo 6 d. sprendimų, kurių išimtinis dalykas buvo, pirma,
         numatytų kaip užmokestis už tiekiamus produktus vaisių pakeitimas ir, antra, pakeitimo koeficientų nustatymas, realiai atsirado
         tariama žala.

      39      Šiuo atžvilgiu šalys nesutaria dėl klausimo, ar, siekiant įvertinti vaisių pakeitimo ir pakeitimo koeficientų nustatymo pasekmes,
         dėl kurių atsirado žala, reikia atsižvelgti į visą vaisių kiekį, kurį turėjo gauti Trento Frutta, t. y. 65 000‑85 000 t persikų ir nektarinų, kaip teigia ieškovė, ar šiuo tikslu turi būti atsižvelgiama tik į susiklosčius
         tam tikroms aplinkybėms, taikant labai palankų pakeitimo koeficientą, gautus didesnius vaisių kiekius, kaip teigia Komisija.

      40      Reikia priminti, kad tik žala, kuri pakankamai tiesiogiai atsiranda dėl Bendrijos institucijos neteisėto elgesio, yra atlygintina
         žala (žr. 37 punktą). Kalbant apie vaisių pakeitimą tiek, kiek jis buvo susijęs su didžiąja dalimi vaisių, kuriuos turėjo
         gauti Trento Frutta, atliekant jos nurodyto pažeidimo pasekmių, dėl kurių atsirado žala, analizę, reikia atsižvelgti į visą vaisių kiekį. Priešingai,
         kalbant apie pakeitimo koeficientus, dėl jų galimo neteisėtumo kilusių pasekmių, dėl kurių atsirado žala, analizė turi būti
         susijusi tik su vaisių kiekiais, kuriems įtakos turėjo šis neteisėtumas, t. y. susijusi tik su vaisių kiekiais, kuriems įtakos
         turėjo tariamai neteisingas koeficientas.

       Dėl vaisių pakeitimo
      41      Dėl iš pradžių numatytų obuolių ir apelsinų pakeitimo persikais ir nektarinais ieškovė savo rašytinėse pastabose tepaaiškino,
         kad dėl šio pakeitimo Trento Frutta buvo gavusi labai didelius persikų ir nektarinų kiekius už mažą kainą.

      42      Pirmiausia ieškovė, per posėdį paklausta, kaip šis pakeitimas, be to, kad jam reikėjo nustatyti ginčijamus koeficientus, galėjo
         pats savaime būti kokios nors žalos atsiradimo priežastis, atsakė, pirma, kad be pakeitimo persikų ir nektarinų perdirbimo
         rinka nebūtų buvusi paveikta konkurso, nes ši rinka nebuvo su juo susijusi, ir, antra, nurodė, kad Trento Frutta gavo septynis kartus daugiau persikų ir nektarinų, negu jų galėjo perdirbti, ir privalėjo perleisti jų perdirbimą tretiesiems
         asmenimis. Kadangi gauti kiekiai labai viršijo jos perdirbimo pajėgumus, Trento Frutta privalėjo vykdyti labai agresyvią prekybos politiką. Šis pakeitimas buvo „dovana“ Trento Frutta, leidusi pastarajai labai sustiprėti persikų ir nektarinų perdirbimo rinkoje ir gauti didelį pelną; anksčiau ji buvo mažas
         ūkio subjektas.

      43      Į tą patį klausimą Komisija atsakė, kad ji niekada nesuprato, kaip dėl pakeitimo, neatsižvelgiant į tinkamą ar netinkamą koeficientų
         pobūdį, atsirado žala.

      44      Iš ieškovės paaiškinimų matyti, jog iš tikrųjų ji skundžiasi tuo, kad ji susidūrė su stipria konkurencija persikų ir nektarinų
         perdirbimo rinkoje, t. y. su konkurencija, nuo kurios šioje rinkoje ji būtų buvusi apsaugota, jeigu nebūtų buvę pakeitimo.

      45      Pirmosios instancijos teismas visų pirma konstatuoja, kad vaisių, kuriuos turėjo gauti Trento Frutta pakeitimu, mokant už įsipareigojimų, kylančių iš sutarties sudarymo, įgyvendinimą, Komisija turėjo būtinai nustatyti tokio
         mokėjimo būdo, iš pradžių nenumatyto sudarant sutartį, galimas pasekmes rinkai. Taip pat neabejotina, kad pagal konkurso taisykles
         vaisiai, gauti kaip užmokestis, bus perdirbti konkurso laimėtojo arba trečiųjų asmenų į išvestinius produktus (sultis, tyrę
         ar uogienę) ir bus išleisti į šių produktų rinką.

      46      Vis dėlto reikia pažymėti, kad jeigu šis mokėjimas būtų buvęs atliktas kitais, iš pradžių numatytais vaisiais, nesant pakeitimo,
         konkursą laimėjusieji subjektai būtų turėję taikyti tokį patį elgesio modelį, t. y. elgesio, sukeliančio tokias pačias pasekmes
         nagrinėjamoje rinkoje, remdamiesi Bendrijos aktu, ir ekonominės žalos kitiems ūkio subjektams nebūtų padaryta. Šiuo atžvilgiu
         reikia konstatuoti, kad nagrinėjant šį ieškinį neprieštaraujama pačiam konkursui ir ypač tam, kad mokėjimas turėjo būti atliktas
         iš rinkos pašalintais vaisiais. Be to, Trento Frutta sėkmė konkurse nebuvo ginčijama.

      47      Dėl realios kainos, už kurią Trento Frutta numanomai įsigijo nagrinėjamų vaisių, reikia priminti, kad pranešime apie konkursą buvo numatyta, kad kiekviena partija bus
         perduota palankiausią pasiūlymą pateiksiančiam konkurso dalyviui, t. y. prašysiančiam mažiausio vaisių kiekio kaip užmokesčio
         už įsipareigojimų perdirbti ir nuvežti į nagrinėjamas šalis kiekvienoje partijoje nurodytus vaisių sulčių ir uogienių kiekius
         įvykdymą. Taip pat reikia pažymėti, kad vaisiai, gauti kaip užmokestis, buvo tinkamas atlyginimas konkurso laimėtojui, iš
         esmės atitinkantis šių įsipareigojimų įgyvendinimo išlaidas, gaunant galimo pelno iš atitinkamo prekybos antkainio.

      48      Iš to išplaukia, jog kadangi konkurso laimėtoja Trento Frutta pateikė palankiausią pasiūlymą prašomų vaisių kiekio atžvilgiu, nėra pagrindo a priori laikyti ją gavus vaisius už gerą kainą. Visiškai priešingai, jos sėkmė konkurse iš principo rodo, kad ji gavo galimą mažiausią
         vaisių kiekį, t. y. bet kokiu atveju mažesnį už kitų konkurso dalyvių prašytą kiekį kaip užmokestį už įsipareigojimų įvykdymą.
         Iš tikrųjų Trento Frutta pasiūlymas buvo maždaug per pusę mažesnis už ieškovės pasiūlymą (žr. 5 ir 6 punktus).

      49      Dėl Trento Frutta pateiktų vaisių kiekių reikia pažymėti, kad pakeitimas jokiu būdu nepakeitė pagrindinės konkurso tvarkos, t. y. iš rinkos
         pašalintų vaisių dėl jų pertekliaus suteikimo konkurso laimėtojams. Pirma, reikia pabrėžti, kad tokia tvarka būtinai apima
         visiems ūkio subjektams pakankamai didelį nagrinėjamų vaisių kiekį rinkoje, nes šie vaisiai turėjo būti pašalinami iš rinkos,
         nes neatsirado jų pirkėjų už pašalinimo kainą. Antra, ši tvarka reiškia, kad šie vaisiai turėjo būti a priori rinkoje prieš jų pašalinimą už kainą, panašią į realią pašalinimo kainą. Iš tikrųjų rinkoje, iš kurios šalinama, dėl produkcijos
         pertekliaus sukelto kainų kritimo rinkos kaina natūraliai turi tendenciją lygiuotis į pastarosios nulemtą pašalinimo kainą.
         Iš to išplaukia, kad ieškovė arba bet kuris kitas ūkio subjektas turėjo galimybę gauti vaisių už konkurso laimėtojų gautų
         vaisių vertei prilygstančią kainą ir netgi galimybę gauti didelius jų kiekius dėl nagrinėjamų vaisių pertekliaus. Konkurso
         laimėtojai turėjo konkurencinį pranašumą kitų perdirbtų produktų rinkų ūkio subjektų atžvilgiu tik dėl jų pasiūlymuose konkursui
         nurodytų, palyginti su kitų konkurso dalyvių, geresnių ekonominių sąlygų.

      50      Iš to išplaukia, jog nėra nustatyta, kad pakeitimas būtų suteikęs konkurso laimėtojams papildomo konkurencinio pranašumo,
         palyginti su pradinėse rinkose atliktu mokėjimu. Pirmiausia, darant prielaidą, kad pakeitimo koeficientai garantavo ekonominį
         lygiavertiškumą tarp, pirma, apelsinų bei obuolių ir, antra, persikų bei nektarinų, pakeitimas pritaikė persikams ir nektarinams
         tikslią kainą, kuri vaisiams buvo nustatyta vykstant konkursui. Antra, niekas nerodo, kad Trento Frutta atliktos operacijos ekonominį pranašumą lėmė gautų vaisių rūšis, net jeigu bendrovė norėjo, kad jai būtų mokama persikais.
         Trečia, vis manant, kad ekonominis lygiavertiškumas buvo teisingas, Trento Frutta gavo atitinkamus vaisių kiekius dėl to, kad šis konkurso laimėtojas neginčijamai laimėjo penkias partijas iš šešių, kurioms
         buvo paskelbtas konkursas.

      51      Antra, per posėdį ieškovė tvirtino, kad obuolių kiekis, kuris turėjo būti gautas kaip užmokestis už produktų tiekimą pagal
         sutartį, palyginti su visu obuolių, skirtų perdirbimui, kiekiu, buvo minimalus, o tas pats santykis persikų atveju buvo didelis.

      52      Atrodo, jog, pateikdama šį argumentą, ieškovė mano, kad mokėjimas pagal sutartį būtų turėjęs skirtingų pasekmių, atsižvelgiant
         į su šiuo mokėjimu susijusias rinkas. Tačiau Pirmosios instancijos teismas negali įvertinti šio argumento, atsižvelgdamas
         į šalių pateiktus duomenis. Ieškovė, neįrodžius priešingai, teigė, kad 65 000–85 000 t persikų ir nektarinų, kuriuos kaip
         užmokestį turėjo gauti Trento Frutta, sudarė 70 % Italijos šių vaisių perdirbimo rinkos. Komisija, taip pat neįrodžius priešingai, tvirtino, kad šie kiekiai sudarė
         0,8 % Italijos šviežių vaisių rinkos. Skaičiai, susiję su šviežių obuolių ir perdirbimui skirtų obuolių rinkomis, nebuvo pateikti.
         Iš bylos medžiagos išplaukia tik tokie su obuolių rinka susiję duomenys, kad šių vaisių pašalinimas iš Italijos rinkos buvo
         mažesnis už persikų ir nektarinų pašalinimą nagrinėjamais metais. Kadangi įrodinėjimo pareiga priklauso ieškovei, argumentas
         turi būti atmetamas.

      53      Trečia, ieškovė teigė, kad tai, jog Trento Frutta nuo sutarties sudarymo datos galėjo žinoti, kad jai bus mokama persikais, ir žinoti savo tiekimo išlaidas, leido jai veikti
         spekuliatyviai. Tačiau, viena vertus, persikų gavimo galimybė atsirado tik priėmus 1996 m. birželio 14 d. Komisijos sprendimą.
         Antra vertus, jokia bylos medžiagos informacija neleidžia suprasti, kaip vaisių, kurie turėjo būti gauti, rūšies žinojimo
         faktas būtų leidęs veikti spekuliatyviai, palyginti su įprastu elgesiu, t. y. reikalingu pasiruošimu šių vaisių apdorojimui
         ir susijusių perdirbtų produktų pardavimui. Dėl tiekimo kaštų žinojimo reikia konstatuoti, kad šis žinojimas buvo vėlyvas
         ir abejotinas, nes Komisija turėjo teisę bet kuriuo momentu pakeisti privalomą mokėjimą, pakeisdama pakeitimo koeficientus.
         Be to, taip pat niekas nerodo, kad tariamą konkurencinį pranašumą lėmė vaisių pakeitimas. Iš tikrųjų kad ir kokia būtų rinka,
         kurioje turėjo būti atliekamas mokėjimas, konkurso laimėtojai iš anksto žinojo, kad jie gaus vaisius už lygiavertę kainą,
         labiausiai tikėtina, už šių vaisių pašalinimo kainą (žr. 49 punktą). Beje, pati ieškovė apibūdino persikų ir nektarinų rinką
         kaip ypač skaidrią, todėl informacija apie kainas yra mažai reikšminga. Galiausiai ieškovė taip pat labai anksti žinojo šią
         informaciją, todėl ji galėjo ginčyti pastarosios pobūdį savo administraciniu skundu Komisijai iki 1996 m. liepos 26 dienos.
         (žr. 13 punktą).

      54      Iš to išplaukia, kad neįrodyta, jog, darant prielaidą, kad vaisių pakeitimas nustatant atitinkamus pakeitimo koeficientus
         buvo ekonomiškai tikslus, tariamos naudingos Trento Frutta konkurso pasekmės atsirado dėl vaisių pakeitimo, bet ne tiesiogiai dėl sutarties sudarymo.

       Dėl pakeitimo koeficientų
      55      Dėl ginčijamais sprendimais nustatytų pakeitimo koeficientų ieškovė savo rašytinėse pastabose teigia, kad dėl pernelyg palankių
         pakeitimo koeficientų tarp obuolių ir persikų bei tarp obuolių ir nektarinų nustatymo iš esmės atsirado tariama žala.

      56      Visų pirma Pirmosios instancijos teismas primena, kad tariama žala ieškovei turi tiesiogiai atsirasti dėl nurodomo pakeitimo
         koeficientų neteisėtumo (žr. 37 punktą). Todėl siekiant atlikti šio neteisėtumo pasekmių, dėl kurių atsirado žala, analizę,
         reikia atsižvelgti tik į vaisių kiekius, dėl kurių atsirado nurodomas neteisėtumas, t. y. į gautų vaisių kiekius, kurie buvo
         per dideli, palyginti su teisingu koeficientu.

      57      Pirmiausia, per posėdį paklausta, ar patvirtina neginčijanti pakeitimo koeficiento tarp apelsinų ir persikų bei tarp apelsinų
         ir nektarinų, ieškovė atsakė, kad toks klausimas neturi reikšmės, nes pakeitimas yra neteisėtas. Taigi turi būti konstatuojama,
         kad nesant bet kokio ginčo dėl šio koeficiento, jis turi būti laikomas teisingu. Todėl partijos Nr. 3, 4 ir 6, už kurias iš
         pradžių turėjo būti sumokėta apelsinais, buvo pakeistos, mokėjimui nesant neteisėtam.

      58      Antra, partijų Nr. 1 ir 5 atžvilgiu iš bylos medžiagos išplaukia, kad dėl mokėjimų konkurso laimėtojams dalimis Trento Frutta už savo partijas 1997 m. sausio 29 d., t. y. daugiausia per 1996 metus, vienintelius nurodytus nagrinėjant nurodytą žalą,
         gavo 5611 t persikų ir 4317 t nektarinų.

      59      Darant prielaidą, jog šie kiekiai buvo nustatyti pagal ieškovės ginčijamus koeficientus (t. y. 0,914 t persikų už 1 t obuolių
         koeficientas, nustatytas 1996 m. rugsėjo 6 d. sprendimu, ir 1,4 t nektarinų už 1 t obuolių koeficientas, nustatytas 1996 m.
         liepos 22 d. sprendimu), jos norimų koeficientų taikymas (t. y. 0,704 t persikų už 1 t obuolių koeficientas ir 1,25 t nektarinų
         už 1 t obuolių koeficientas) būtų lėmęs tai, kad Trento Frutta būtų gavusi maždaug 1800 t daugiau persikų arba nektarinų.

      60      Tačiau neįrodyta, kad šios tariamai viršijant tinkamą kiekį gautos 1800 t būtų turėjusios žalingų pasekmių, kurias nurodo
         ieškovė.

      61      Pirmiausia, kalbėdama apie kiekį, ieškovė rėmėsi savo teiginiu, kad Trento Frutta būtų sutrikdžiusi rinkas su 65 000–85 000 t persikų ir nektarinų, kurias ji turėjo gauti, t. y. su kiekiu, kuris sudarė 70 %
         metinio Italijos pramonės perdirbamo kiekio. Visų pirma, per nagrinėjamus metus Trento Frutta gavo tik 21 000 t persikų ir nektarinų, sudėjus visas partijas. Po to, kaip buvo priminta pirmiau, tik nelegaliai gauti kiekiai
         gali būti žalos šaltinis. Iš to išplaukia, kad atlygintina žala galėjo atsirasti dėl tariamai viršijant tinkamą kiekį gautų
         1800 t, o ne 65 000–85 000 t, kurių iš viso turėjo būti gauta. Jeigu gali būti pripažįstama, kad kiekiai, sudarantys 70 %
         persikų ir nektarinų perdirbimo rinkos, turėjo jai tam tikrą poveikį, tokia motyvacija jokiu būdu neįrodo, kad nagrinėjamos
         1800 t, sudarančios atitinkamai apytiksliai 1,8 % maždaug 100 000 t, sudarančių rinką, gali turėti tokį poveikį. Be to, nacionalinės
         rinkos dydis nėra visiškai tinkamas, nes ieškovė pripažino, kad Trento Frutta veikė ne tik nacionalinėje, bet ir užsienio rinkose.

      62      Antra, kalbant apie kainą, ieškovė apskaičiavo, kad ekonominė vaisių, kuriuos turėjo gauti Trento Frutta kaip atlyginimą už savo paslaugas, vertė buvo 62,48 Italijos liros už kilogramą (ITL/kg) persikų ir 51,44 ITL/kg nektarinų,
         o ji pati būtų mokėjusi 260 ITL/kg persikų ir 180 ITL/kg nektarinų. Tačiau pripažįstant, kad tariamai viršijant tinkamą kiekį
         gautos tonos prilygo kiekių, kurie turėjo būti gauti, kainos nuolaidai, nagrinėjamos 1800 t sudarė 1996 metais gautų 21 000 t
         nuolaidą, kurios poveikis pasireiškė visam gautų vaisių kiekiui, įskaitant gautam už tinkamą kainą, pakeičiant iš pradžių
         numatytus apelsinus. Taigi 1800 t sudarė mažiau nei 9 % nuolaidą. Ši tariama 9 % nuolaida nepaaiškina kainų, kurios tariamai
         buvo taikomos ieškovei (260 ITL/kg persikų ir 180 ITL/kg nektarinų), ir Trento Frutta nustatytų kainų (62,48 ITL/kg persikų ir 51,44 ITL/kg nektarinų) skirtumo. Be to, Komisija taip pat išrašė sąskaitas faktūras,
         įrodančias, kad šių vaisių kainos 1996 metais svyravo nuo 70 iki 90 ITL/kg. Beje, ieškovė pripažino, kad persikų ir nektarinų
         kainos labai varijuoja. Iš to išplaukia, kad tariama 9 % nuolaida yra nepalyginama su labai didelėmis šių vaisių rinkos kainų
         variacijomis ir su tariama žala, kuri iš esmės atsirado dėl vaisių kainos, priemonė.

      63      Trečia, atsižvelgus į tariamai gauto pranašumo nedidelę reikšmę, gali būti sunku jį laikyti tariamos žalos priežastimi. Iš
         tikrųjų niekas neįrodo, kad šio tariamo pranašumo neapėmė vaisių perdirbimo kaštai, ieškovės skaičiavimu, sudarantys truputį
         mažiau negu 50 % perdirbtų vaisių kainos. Pirmiausia ieškovė kategoriškai teigė, kad Trento Frutta jokiu atveju negalėjo patirti už ieškovės mažesnių gamybos išlaidų. Todėl šios konkurso laimėtojos konkurencinis pranašumas
         tegalėjo būti nedidelis. Antra, bendrovės, kurios, ieškovės nuomone, perdirbo didelę dalį Trento Frutta gautų vaisių, turėjo atskaityti įprastą pelną iš perdirbimo išlaidų. Taigi nurodomas pranašumas buvo minimalus ir jis negalėjo
         būti tariamos žalos priežastis.

      64      Galiausiai, ketvirta, manant, kad, palyginti su ieškove, egzistuoja konkurencinis pranašumas, jis būtų mažesnis už ieškovės,
         skaičiuojant žalą, nurodomą įprastą 15 % pelną ir bet kuriuo atveju būtų minimalus, palyginti su nagrinėjamam sektoriui būdingą
         komercinę riziką. Vadinasi, jis neviršytų komercinių veiksmų laisvės, kurią bet kuriuo atveju turėjo Trento Frutta.

      65      Todėl esant bylos aplinkybėms, apibūdinamoms labai varijuojančia žaliavų kaina ir teisinga pagrindinio konkurso laimėtojo
         konkurencija, tariamas pranašumas dėl pakeitimo koeficientų nepaaiškintų, kodėl padaryta tariama žala.

       Išvada dėl teisės į žalos, patirtos dėl nuostolingų pardavimų, atlyginimą
      66      Taigi net manant, kad yra nustatytos ekonominės pasekmės, suprantamos kaip žala, atsirandanti dėl rinkos sutrikdymo dėl Trento Frutta taikytų mažų kainų, ieškovė neįrodė patyrusi šias pasekmes dėl kitų priežasčių negu teisėta konkurso laimėtojo sėkmė, todėl
         apelsinų ir obuolių, numatytų kaip užmokestis, pakeitimai persikais ir nektarinais arba jam atlikti parinkti koeficientai
         negalėtų būti laikomi šių ekonominių pasekmių tiesioginėmis priežastimis arba bent tam tikra apimtimi prisidėjusiomis prie
         šių pasekmių atsiradimo.

      67      Iš šių faktinių aplinkybių išplaukia, kad nebuvo įrodyta, jog tariamą žalą sukėlė nurodyti pažeidimai. Taigi, remiantis 27 punkte
         nurodyta teismų praktika, ieškinys turi būti atmetamas tiek, kiek jis susijęs su tariamos žalos, ieškovės patirtos dėl nuostolingų
         pardavimų, atlyginimu, nes nėra pakankamai tiesioginio priežastinio ryšio tarp šių pažeidimų ir šios žalos.

       Dėl teisės į žalos, patirtos ginant ieškovės teises, atlyginimo
      68      Ieškovė teigia, kad techninės ir teisinės pagalbos ginant savo teises išlaidos yra tiesiogiai susijusios su nurodomais pažeidimais
         ir yra atlygintina žala. Per posėdį ji nurodė 28 628 EUR žalą, siekdama, kad būtų atlygintos ir jos išlaidos šio sprendimo
         18 punkte minėto sprendimo CAS prieš Komisiją  priėmimo procese. Ji taip pat prašė Pirmosios instancijos teismo įvertinti jos dalyvavimo konkurse išlaidas remiantis nauja
         teismų praktika, nustatyta 2005 m. kovo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu AFCon Management Consultants ir kt. prieš Komisiją (T‑160/03, Rink. p. II‑981).

      69      Pirmosios instancijos teismas primena, kad su teisminiu procesu susijusios šalių išlaidos nelaikomos žala, nepatenkančia į
         bylinėjimosi išlaidas (žr. 2005 m. rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Ehcon prieš Komisiją, T‑140/04, Rink. p. II‑0000, 79 punktą ir 1999 m. birželio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Montorio, C‑334/97, Rink. p. I‑3387, 54 punktą). Be to, net jei prieš teisminį ginčo nagrinėjimo etapą atliekamas didelis teisinis
         darbas, primintina, kad pagal Procedūros reglamento 91 straipsnį „procesu“ laikomas tik procesas Pirmosios instancijos teisme,
         neįskaitant ankstesnių stadijų (žr. šiuo klausimu minėtos nutarties Ehcon prieš Komisiją 79 punktą, 2002 m. sausio 24 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Groupe Origny prieš Komisiją, T‑38/95 DEP, Rink. p. II‑217, 29 punktą ir jame minimą teismų praktiką). Todėl jei tokios išlaidos būtų pripažintos atlygintina
         žala nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo, tai, kaip matyti iš nurodomos teismų praktikos, tai būtų nesuderinama su ikiteisminės
         procedūros metu patirtų bylinėjimosi išlaidų neatlygintinu pobūdžiu.

      70      Taigi ieškovės prašymą atlyginti jos išlaidas, patirtas ginant savo teises, šioje byloje reikia nagrinėti sprendžiant bylinėjimosi
         išlaidų klausimą.

      71      Kalbant apie prašymą atlyginti dalyvavimo konkurse išlaidas, reikia pažymėti, kad šio sprendimo 68 punkte minėtame sprendime
         AFCon Management Consultants ir kt. prieš Komisiją buvo pripažinta teisė į žalos atlyginimą, taikoma ir dalyvavimo išlaidoms, kai ši procedūra buvo iš esmės sutrikdyta nustatytais
         pažeidimais, turinčiais poveikį ieškovo galimybėms gauti nagrinėjamą sutartį (99 ir 102 punktai). Tačiau šioje byloje konkurso
         procedūra nebuvo ginčo dalykas ir nebuvo teigiama, kad ieškovė patyrė nesėkmę, atsižvelgiant į įvykius po šio konkurso. Todėl,
         nesant per nurodyto konkurso procedūrą priimto sprendimo, išdėstyto 1996 m. kovo 6 d. ir 1996 m. kovo 13 d. raštuose, neteisėtumo
         ir tariamos žalos dėl patirtos nesėkmės, nereikia pripažinti teisės į žalos atlyginimą, remiantis šio sprendimo 68 punkte
         minėto sprendimo AFCon Management Consultants ir kt. prieš Komisiją.

      72      Iš to, kas išdėstyta, išplaukia, kad ieškovės prašymas atlyginti žalą, patirtą ginant jos teises, turi būti atmetamas.

       Bendroji išvada
      73      Kadangi prašymas atlyginti tariamą žalą, patirtą dėl nuostolingų pardavimų ir ginant ieškoves teises, nepriimamas, ieškinys
         turi būti atmetamas.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      74      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti atsakovės išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Nurodyti ieškovei padengti bylinėjimosi išlaidas.

               Pirrung

               Forwood

               Papasavvas

         Paskelbta 2006 m. rugsėjo 13 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Proceso kalba: italų.


1989 m. balanžio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Belgijos Karalystę. # Laisvas asmenų judėjimas. # Byla 321/87.


title: 2007 m. liepos 5 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Bruno Dethomas prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Viešoji tarnyba. # Byla F-93/06.

text:
      TARNAUTOJŲ TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2007 m. liepos 5 d.
      Byla F‑93/06
      Bruno Dethomas
      prieš
      Europos Bendrijų Komisiją
      „Viešoji tarnyba – Buvęs laikinasis tarnautojas – Paskyrimas pareigūnu – Pareigūnų tarnybos nuostatų pakeitimas 2004 m. gegužės 1 d. – Pareigūnų tarnybos nuostatų 32 straipsnio trečia pastraipa – Pakopos suteikimas“
      Dalykas: Ieškinys, pareikštas pagal EB 236 straipsnį ir AE 152 straipsnį, kuriuo B. Dethomas prašo panaikinti 2006 m. sausio 11 d.
         Komisijos sprendimą, kuriuo jis paskiriamas pareigūnu stažuotuoju ir kaip Komisijos delegacijos Maroko Karalystėje vadovas
         – į Išorės santykių generalinį direktoratą, dėl to, kad šiuo sprendimu jam buvo suteikta A 14 lygio 2 pakopa.

      Sprendimas: Panaikinti 2006 m. sausio 11 d. Komisijos sprendimą tiek, kiek juo ieškovui, kuris yra Komisijos delegacijos Maroko Karalystėje
         vadovas, suteikiama A 14 lygio 2 pakopa. Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

      Santrauka
      Pareigūnai – Įdarbinimas – Pakopos suteikimas – Papildomo tarnybos stažo pridėjimas
      (Pareigūnų tarnybos nuostatų 29 straipsnio 2 dalis ir 32 straipsnio trečia pastraipa; Tarybos reglamentas Nr. 723/2004)
      Kadangi Reglamente Nr. 723/2004, iš dalies keičiančiame Pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų tarnautojų įdarbinimo sąlygas,
         nėra pereinamojo laikotarpio nuostatų, Pareigūnų tarnybos nuostatų 32 straipsnio trečia pastraipa, dėl kurios aiškios formuluotės
         ginčų nekyla, įsigaliojus minėtam reglamentui yra be apribojimų taikoma suteikiant pakopą kiekvienam laikinajam tarnautojui,
         kuris paskiriamas iki tol turėto lygio pareigūnu. Todėl toks asmuo išsaugo būnant laikinuoju tarnautoju įgytą tarnybos stažą
         pakopoje.

      Šiuo atžvilgiu dirbančio pareigūno paskyrimas į aukštesnes pareigas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 29 straipsnio 2 dalį
         negali būti laikomas „išorės“ įdarbinimu, trukdančiu atsižvelgti į visus tarnybos metus, naujai paskirto pareigūno išdirbtus
         būnant laikinuoju tarnautoju.

      (žr. 49, 58 ir 62 punktus)
      Nuoroda:
      2007 m. birželio 28 d. Tarnautojų teismo sprendimo Da Silva prieš Komisiją, F‑21/06, Rink. VT I‑A‑1‑0000 ir II‑A‑1‑0000, 75 punktas.


title: 2011 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Belgijos Karalystę.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Laisvas asmenų judėjimas - Nekilnojamojo turto, skirto naujai pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, pirkimas - Mokestinės lengvatos apskaičiavimas - Registracijos mokestis - Mokesčių sistemos vientisumas.#Byla C-250/08.

text:
      Byla C‑250/08
      Europos Komisija
      prieš
      Belgijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvas asmenų judėjimas – Nekilnojamojo turto, skirto naujai pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, pirkimas – Mokesčio lengvatos apskaičiavimas – Registracijos mokestis – Mokesčių sistemos darnumas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas kapitalo judėjimas – Apribojimai – Mokesčių teisės aktai – Nekilnojamojo turto perleidimo mokestis
      (EB 56 straipsnis; EEE susitarimo 40 straipsnis)
      Valstybė narė, paliekanti galioti teisės aktus, pagal kuriuos apskaičiuojant mokesčio lengvatą, susijusią su nekilnojamojo
         turto, skirto pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, pirkimu, į registracijos mokestį, sumokėtą perkant nekilnojamąjį turtą,
         kuris buvo ankstesnė pagrindinė gyvenamoji vieta, atsižvelgiama tik jeigu jis buvo tam tikrame šios valstybės regione, tačiau
         neatsižvelgiama, jeigu jis buvo kitoje valstybėje narėje arba Europos laisvosios prekybos asociacijos valstybėje narėje, nepažeidžia
         įsipareigojimų pagal EB 18, 43 ir 56 straipsnius bei Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 31 ir 40 straipsnius.

      Žinoma, tokie teisės aktai sukelia EB 56 straipsnio apribojimą, nes mokesčio lengvatos netaikant kitų nei atitinkama valstybė
         narė valstybių narių piliečiams, kurie perkelia savo pagrindinę gyvenamąją vietą iš kitos valstybės narės į atitinkamos valstybės
         narės regioną ir naudoja lėšas, gautas pardavus jų ankstesnį kaip pagrindinė gyvenamoji vieta buvusį būstą, finansuoti jų
         naujo nekilnojamojo turto, esančio minėtame regione, įgijimą, negalima atmesti galimybės, kad netaikant registracijos mokesčio,
         sumokėto kitoje valstybėje narėje, atskaitos kai kuriais atvejais galima atgrasyti asmenis, kurie naudojasi teise laisvai
         judėti, pirkti nekilnojamąjį turtą atitinkamame regione.

      Konkrečiai kalbant, taip įtvirtintas skirtingas vertinimas susijęs su objektyviai panašiais atvejais, nes, atsižvelgiant į
         ginčijamą registracijos mokestį, vienintelis skirtumas tarp nerezidentų, įskaitant atitinkamos valstybės narės piliečius,
         pasinaudojusius teise laisvai judėti Sąjungoje, ir atitinkamo regiono rezidentų, atitinkamos ar kitos valstybės narės piliečių,
         įgyjančių naują būstą, skirtą pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti šiame regione, situacijos yra susijęs su jų ankstesne
         pagrindine gyvenamąja vieta. Iš tiesų esant abiems šioms situacijoms šie asmenys įsigijo nekilnojamąjį turtą atitinkamame
         regione, norėdami jame įsikurti, ir, pirkdami ankstesnį kaip pagrindinė gyvenamoji vieta buvusį būstą, vieni sumokėjo į registracijos
         mokestį panašų mokestį valstybėje, kurioje buvo ši gyvenamoji vieta, o kiti sumokėjo šį mokestį aptariamame regione.

      Tačiau šis laisvo kapitalo judėjimo apribojimas yra pateisinamas priežastimis, susijusiomis su mokesčių sistemos darnumo išsaugojimu.
         Iš tiesų, atsižvelgiant į tai, kad atitinkama valstybė narė neturi jokios teisės apmokestinti pirkimo-pardavimo sandorio,
         kuris buvo sudarytas anksčiau kitoje valstybėje narėje asmenų, nusprendusių įkurti naują pagrindinę gyvenamąją vietą aptariamame
         regione, minėta mokesčio lengvatos sistema atspindi simetrišką logikos santykį. Jeigu tokiems asmenims būtų taikoma perkėlimo
         sistema įsigyjant nekilnojamąjį turtą atitinkamame regione, jie nepagrįstai pasinaudotų apmokestinimo sistemos, kuri nebuvo
         taikoma jiems anksčiau perkant nekilnojamąjį turtą ne aptariamos valstybės narės teritorijoje, lengvata. Iš to išplaukia,
         kad pagal šią sistemą egzistuoja ryšys tarp mokesčio lengvatos ir pirminio mokesčio. Iš tiesų, viena vertus, kalbama apie
         tą patį mokesčių mokėtoją, kuris jau sumokėjo aptariamus mokesčius ir kurio atžvilgiu galima taikyti atskaitą, ir, kita vertus,
         apie mokesčio lengvatą, suteiktą nustatant tą patį apmokestinimą.

      Be to, aptariamas apribojimas yra tinkamas siekti tokio tikslo, nes jis visiškai simetriškas, atsižvelgiant į tai, kad galima
         atskaityti tik registracijos mokestį, anksčiau sumokėtą pagal nacionalinę mokesčių sistemą. Dar daugiau, minėtas apribojimas
         yra visiškai proporcingas nustatytam tikslui, nes aptariamais teisės aktais nustatyta maksimali atskaitos nuo registracijos
         mokesčio, kuriuo apmokestinamas naują būstą, skirtą pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti atitinkamame regione, įsigyjantis
         asmuo, suma. Iš tiesų, numatant tokį ribojimą, ginčijama sistema suteikiama mokesčio lengvata ir ji nėra paslėptas atleidimas
         nuo mokesčių.

      Kadangi EEE susitarimo 40 straipsnis turi tokią pačią teisinę galią kaip ir iš esmės identiškos EB 56 straipsnio nuostatos,
         prieš tai išdėstyti argumentai taikytini mutatis mutandis ir minėtam 40 straipsniui.

      (žr. 42, 44, 45, 59, 60, 73–75, 80–83 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2011 m. gruodžio 1 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – Laisvas asmenų judėjimas – Nekilnojamojo turto, skirto naujai pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, pirkimas – Mokesčio lengvatos apskaičiavimas – Registracijos mokestis – Mokesčių sistemos darnumas“
      Byloje C‑250/08
      dėl 2008 m. birželio 10 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama P. van Nuffel, R. Lyal ir W. Roels, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Belgijos Karalystę, atstovaujamą L. Van den Broeck, padedamos advokato B. van de Walle de Ghelcke,

      atsakovę,
      palaikomą
      Vengrijos Respublikos, atstovaujamos R. Somssich, K. Borvölgyi ir M. Z. Fehér,

      įstojusios į bylą šalies,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas A. Tizzano (pranešėjas), teisėjai M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits ir M. Berger,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2010 m. rugsėjo 23 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2011 m. liepos 21 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad dėl to, jog Flandrijos regione apskaičiuojant
         mokesčio lengvatą, susijusią su nekilnojamojo turto, skirto pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, pirkimu, į registracijos
         mokestį, sumokėtą perkant nekilnojamąjį turtą, kuris buvo ankstesnė pagrindinė gyvenamoji vieta, atsižvelgiama tik jeigu jis
         buvo Flandrijos regione, tačiau neatsižvelgiama, jeigu jis buvo kitoje nei Belgijos Karalystė arba Europos laisvosios prekybos
         asociacijos (ELPA) valstybėje narėje, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 18, 43 ir 56 straipsnius bei 1992 m.
         gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 31 ir 40 straipsnius (OL L 1, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k.,
         11 sk., 52 t., p. 3; toliau – EEE susitarimas).

       Nacionalinė teisė
      2        Flandrijos regiono registracijos, hipotekos ir registro mokesčių kodekso (Wetboek der registratie‑ , hypotheek‑ en griffierechten), iš dalies pakeisto 2002 m. vasario 1 d. Flandrijos regiono dekretu (toliau – Wb.Reg.), 61/3 straipsniu Flandrijos regione buvo įtvirtinta registracijos mokesčio „perkėlimo“ sistema. Šiame straipsnyje numatyta:

      „Jeigu sudarydamas įprastą pirkimo-pardavimo sutartį fizinis asmuo įsigyja naudojamą ar ketinamą naudoti gyventi nekilnojamąjį
         turtą, skirtą pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, iš jo pagal įstatymą mokėtino mokesčio už naujo būsto įsigijimą atskaitomas
         pagal įstatymą mokamas mokestis, kuris pagal 44, 53, 2 arba 57 straipsnius turėjo būti sumokėtas įsigyjant gyvenamąjį būstą
         ar sklypą, kuris buvo ankstesnė pagrindinė gyvenamoji vieta kur šis būstas pastatytas, su sąlyga, kad tas būstas įsigyjamas
         per dvejus metus nuo dokumento, pagal kurį nustatomas proporcinis ankstesnio kaip pagrindinė gyvenamoji vieta buvusio būsto
         perpardavimo pagal įprastą pirkimo-pardavimo sutartį arba šio būsto padalijimo bendrasavininkiams mokestis, įregistravimo
         dienos, jei šiomis sutartimis fizinis asmuo perdavė visas jam priklausiusias teises.

      Pagal šio straipsnio nuostatas negali būti atskaitomas mokestis, sumokėtas įsigyjant ne Flandrijos regione esantį nekilnojamąjį
         turtą.

      Taip pat negali būti atskaitomi papildomi mokesčiai, mokami įsigyjant nekilnojamąjį turtą dėl bet kokių priežasčių.
      Be kuriuo atveju mokesčių atskaitymu pagal šio straipsnio nuostatas nesuteikiama teisė į kompensaciją.
      Jeigu prieš sudarant pirmoje pastraipoje minimą sutartį buvo sudaryta viena ar kelios panašios sutartys ir (arba) 212a straipsnio
         pirmoje pastraipoje numatyta viena ar kelios sutartys, mokesčiai, kurie dar nebuvo atskaityti sudarant šias ankstesnes sutartis
         pagal šio straipsnio trečią ar penktą pastraipas ir (arba) mokesčiai, kurie nebuvo kompensuoti pagal 212a straipsnio trečią
         arba penktą pastraipas, jei reikia, gali būti priskaičiuojami prie fizinio asmens pagal įstatymą mokamo mokesčio, kuris pagal
         44, 53, 2 arba 57 straipsnius turėjo būti sumokėtas įsigyjant priešpaskutinį nekilnojamąjį turtą, siekiant nustatyti nuo paskutinio
         įsigyto nekilnojamojo turto atskaitytiną sumą.

      Atskaitytina suma, kuri apskaičiuojama pagal pirmą arba ketvirtą pastraipas, bet kuriuo atveju negali viršyti 12 500 eurų.
         Ši maksimali atskaitytina suma nustatoma proporcingai daliai, kurią fizinis asmuo įgyja įsigijęs naują nekilnojamąjį turtą.“

      3        Be to, Flandrijos regione taikytiname Wb.Reg. 212a straipsnyje, kuriame nustatytos tokios pačios ir mutatis mutandis identiškai suformuluotos sąlygos, numatyta galimybė kompensuoti registracijos mokestį, sumokėtą pirmą kartą įsigijus nekilnojamąjį
         turtą Flandrijos regione, jeigu ankstesnis nekilnojamasis turtas, įsigytas Flandrijos regione ir anksčiau naudotas kaip pagrindinė
         gyvenamoji vieta, yra parduodamas per dvejus metus arba per penkerius metus, jeigu tai sklypas gyvenamajam namui statyti,
         nuo būsto, skirto pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, tame pačiame regione įsigijimo.

       Ikiteisminė procedūra
      4        Manydama, kad Wb.Reg. 61/3 straipsnis pažeidžia EB 18, 43 ir 56 straipsnius bei EEE susitarimo 31 ir 40 straipsnius, Komisija 2005 m. gruodžio
         23 d. nusiuntė oficialų pranešimą Belgijos Karalystei ir nurodė šiai valstybei narei pateikti pastabas dėl šių pažeidimų.

      5        2006 m. kovo 22 d. atsakyme Belgijos Karalystė išdėstė priežastis, kodėl, jos nuomone, aptariama sistema nepažeidžiama nei
         EB sutartis, nei EEE susitarimas.

      6        Šiomis aplinkybėmis 2006 m. liepos 13 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę ir paragino Belgijos Karalystę per du mėnesius nuo
         jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.

      7        2006 m. rugsėjo 13 d. Belgijos valdžios institucijos atsakė Komisijai, kad ginčijama mokesčių sistema nepažeidžiama Sutartis.
         Bet kuriuo atveju, net jei taip būtų, ši sistema atitinka 1992 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendime Bachmann (C‑204/90, Rink. p. I‑249) nustatytus reikalavimus dėl sąlygų, taikomų mokesčio atskaitai, todėl ji leidžiama pagal Sąjungos
         teisę, nes ja siekiama užtikrinti Belgijos mokesčių sistemos darnumą.

      8        Nepatenkinta tokiu atsakymu Komisija pareiškė šį ieškinį.

      9        2008 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Vengrijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Belgijos
         Karalystės reikalavimus.

       Dėl ieškinio
       Šalių argumentai
      10      Visų pirma Komisija mano, kad ginčijami teisės aktai prieštarauja EB 18 straipsniui.

      11      Sąjungos piliečio teisė „apsigyventi“ kitoje nei jo kilmės valstybėje narėje apima teisę joje įkurti savo pagrindinę gyvenamąją
         vietą, t. y. teisę pirkti ar statyti būstą. Taigi sumažindamas registracijos mokestį asmenims, kurie įsigyja nekilnojamąjį
         turtą Flandrijos regione, jeigu jie jau turėjo būstą, kuris buvo pagrindinė gyvenamoji vieta, tame pačiame regione, Flandrijos
         regionas jiems suteikia mokesčio lengvatą, kuri nesuteikiama asmenims, anksčiau įgijusiems būstą, kuris buvo pagrindinė gyvenamoji
         vieta, kitoje nei Belgijos Karalystė valstybėje narėje. Ši diskriminacija susijusi su pagrindiniu teisės į judumą Sąjungos
         viduje elementu, t. y. nekilnojamojo turto pirkimu.

      12      Antra, šie teisės aktai pažeidžia EB 43 straipsnį dėl įsisteigimo teisės ir EEE susitarimo 31 straipsnį.

      13      Kadangi teisė įsisteigti pagal EB 44 straipsnio 2 dalies e punktą taip pat apima teisę įsigyti nekilnojamąjį turtą, esantį
         kitos valstybės narės teritorijoje, Flandrijos regiono teisės aktais dėl registracijos mokesčio daromas skirtumas tarp Bendrijos
         piliečių, kurie perkelia savo ekonominės veiklos įsteigimo vietą, atsižvelgiant į tai, ar ji perkeliama iš vienos Flandrijos
         regiono vietos į kitą, ar iš kitos nei Belgijos Karalystė valstybės narės į šį regioną. Ši diskriminacija visų pirma susijusi
         su „savarankiška“ veikla, nes įsisteigimo vieta dažnai sutampa su savarankiškai dirbančio darbuotojo pagrindine gyvenamąja
         vieta.

      14      Kadangi EEE susitarimo 31 straipsnyje identiška formuluote suteikiama teisė įsisteigti ELPA valstybės narės piliečiams, ginčijamais
         teisės aktais pažeidžiamas ir šis straipsnis.

      15      Trečia, Komisija mano, kad šiais teisės aktais taip pat pažeidžiamas EB 56 straipsnis, nes juo draudžiami bet kokie laisvo
         kapitalo judėjimo apribojimai tarp valstybių narių, įskaitant sutartis, pagal kurias nerezidentai investuoja į nekilnojamąjį
         turtą, kaip tai matyti iš kapitalo judėjimo nomenklatūros, esančios 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl
         [EB 56] straipsnio įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10) 1 priede.
         Taip yra ir EEE susitarimo 40 straipsnio, kuris iš esmės atitinka EB 56 straipsnį, atveju.

      16      Galiausiai ginčijamais teisės aktais nevienodai vertinamos objektyviai panašios situacijos. Komisija mano, kad šioje byloje
         situacijos yra objektyviai panašios, nes bet kuriuo atveju kalbama apie asmenis, kurie perkelia savo pagrindinę gyvenamąją
         vietą Europos Sąjungoje ir Europos ekonominėje erdvėje (EEE). Nereikia daryti skirtumo, atsižvelgiant į tai, ar toks perkėlimas
         vyksta Flandrijos regione, ar iš kitos nei Belgijos Karalystė valstybės narės į šį regioną. Nors abiem atvejais registracijos
         mokestis mokamas įsigyjant naują pagrindinę gyvenamąją vietą, mokesčio lengvata pagal Flandrijos teisės aktus suteikiama tik
         asmenims, kurių ankstesnė pagrindinė gyvenamoji vieta buvo šiame regione.

      17      Be to, Komisija mano, kad diskriminacija nėra pateisinta bendrojo intereso pagrindais.

      18      Dėl Belgijos Karalystės nurodytų priežasčių, susijusių su mokesčių sistemos darnumu, Komisija mano, jog ši valstybė narė negali
         remtis minėtu Sprendimu Bachmann (21 punktas) ir 1992 m. sausio 28 d. Sprendimu Komisija prieš Belgiją, (C‑300/90, Rink. p. I‑305, 14 punktas), kuriuose Teisingumo Teismas pripažino būtinybę išsaugoti mokesčių sistemos darnumą
         kaip priežastį laisvo asmenų judėjimo pažeidimui pateisinti.

      19      Norint pasinaudoti tokiu pateisinimu, pagal Teisingumo Teismo praktiką reikalaujama, kad būtų nustatytas tiesioginis ryšys
         tarp atitinkamos mokesčio lengvatos ir jos kompensavimo konkrečiu apmokestinimu (2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Amurta, C‑379/05, Rink. p. I‑9569, 46 punktas). Šia teismo praktika siekiama išvengti, kad ta pati sutartis bus apmokestinta du
         kartus arba liks neapmokestinta. Tačiau šioje byloje nėra jokio tiesioginio mokestinio ryšio tarp pirmojo pagrindinio gyvenamojo
         būsto įgijimo ir atitinkamo registracijos mokesčio ir antrojo būsto įgijimo ir mokamo registracijos mokesčio.

      20      Belgijos Karalystė visų pirma paaiškina, kad aptariama sistema taikoma visiems fiziniams asmenims, nepaisant jų pilietybės,
         ir tuo siekiama trejopo tikslo, konkrečiai kalbant, pirma, skatinti su darbu susijusį judėjimą, proporcingai sumažinti nuolatinį
         važinėjimą ten ir atgal bei kamščius, siekiant tausoti aplinką ir visuomenės sveikatą, antra, skatinti pastatų ir būstų renovaciją
         bei, trečia, sumažinti nuomą.

      21      Dėl EB 18, 43 ir 56 straipsnių pažeidimo Belgijos Karalystė nurodo, kad Flandrijos teisės aktai neturėtų būti nagrinėjami
         atsižvelgiant tik į laisvą kapitalo judėjimą, nes pagal nusistovėjusią teismo praktiką, pirma, kai nerezidentas įsigyja nekilnojamąjį
         turtą valstybės narės teritorijoje, tai yra laisvas kapitalo judėjimas tarp valstybių narių (žr. 1999 m. birželio 1 d. Sprendimo
         Konle, C‑302/97, Rink. p. I‑3099, 22 punktą ir 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Albore, C-423/98, Rink. p. I‑5965, 14 punktą), todėl įsisteigimo laisvės apribojimas yra tik tiesioginė laisvo kapitalo judėjimo
         apribojimo pasekmė (1981 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Casati, 203/80, Rink. p. 2595, 8 punktas). Belgijos Karalystė šiuo klausimu taip pat remiasi 2002 m. birželio 4 d. Sprendimu Komisija prieš Portugaliją (C‑367/98, Rink. p. I‑4731), Sprendimu Komisija prieš Prancūziją (C‑483/99, Rink. p. I‑4781) ir Sprendimu Komisija prieš Belgiją (C‑503/99, Rink. p. I‑4809).

      22      Antra, kadangi EB 18 straipsnio konkreti išraiška yra įprastos pagrindinės laisvės, jis savarankiškai turėtų būti taikomas
         tik tais atvejais, kuriais taikoma Sąjungos teisė, tačiau kurių Sutarties nuostatos konkrečiai nereglamentuoja. Belgijos Karalystė
         šiuo atžvilgiu nurodo 1996 m. vasario 29 d. Sprendimą Skanavi ir Chryssanthakopoulos (C‑193/94, Rink. p. I‑929, 22 punktas) ir 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Oteiza Olazabal (C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 56 punktas).

      23      Dėl bylos esmės Belgijos Karalystė nurodo, kad grėsmės laisvam kapitalo judėjimui nėra iš esmės todėl, kad nėra diskriminacijos
         tarp objektyviai panašių situacijų. Dėl pirmojo būsto, skirto pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti, įsigijimo Flandrijos
         regione panašios situacijos yra vertinamos panašiai, nes kiekvienas pirkėjas, pirmą kartą įsigijęs būstą, skirtą įkurti savo
         pagrindinę gyvenamąją vietą, Flandrijos regione yra apmokestinamas registracijos mokesčiu, sudarančiu 10% įgyto būsto pardavimo
         vertės.

      24      Tačiau antrą kartą įsigyjant būstą, skirtą įkurti pagrindinę gyvenamąją vietą, vertinama skirtingai, atsižvelgiant į tai,
         ar ankstesnė pagrindinė gyvenamoji vieta buvo Flandrijos regiono teritorijoje, ar ne. Ši valstybė narė remiasi Teisingumo
         Teismo praktika, būtent 1995 m. vasario 14 d. Sprendimu Schumacker (C‑279/93, Rink. p. I‑225) ir 2004 m. liepos 1 d. Sprendimu Wallentin (C‑169/03, Rink. p. I‑6443), kuriuose numatyta, kad tiesioginių mokesčių srityje rezidentų ir nerezidentų padėtis valstybėje
         paprastai nėra panaši, ir tai, kad jei valstybė narė nesuteikia kai kurių mokesčio lengvatų nerezidentams, kurios suteikiamos
         rezidentams, nėra diskriminacija.

      25      Belgijos Karalystė taip pat teigia, kad aptariama sistema atitinka fiskalinio teritorialumo principą, kuris pripažintas Sąjungos
         teisėje, būtent 1997 m. gegužės 15 d. Sprendime Futura Participations ir Singer (C‑250/95, Rink. p. I‑2471) ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendime Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation (C‑374/04, Rink. p. I‑11673), pagal kurį nepriklausomos mokesčių sistemos egzistuoja kartu ir hierarchijos tarp jų nėra. Dėl
         to gali atsirasti skirtumų ir iškraipymų, kurie yra tik šių mokesčių sistemų skirtumų pasekmė, todėl nepatenka į Sutarties
         nuostatų dėl laisvo judėjimo taikymo sritį, kaip nurodė Teisingumo Teismas 2005 m. liepos 12 d. Sprendime Schempp (C‑403/03, Rink. p. I‑6421, 45 punktas).

      26      Galiausiai papildomai Belgijos Karalystė mano, kad perkėlimo sistema yra pateisinama bendrojo intereso tikslais ir, konkrečiai
         kalbant, pagal mokestinės sistemos darnumo principą, kurį Teisingumo Teismas nustatė minėtame Sprendime Bachmann (28 punktas), – jeigu egzistuoja tiesioginis ryšys tarp pirmojo būsto, skirto įkurti pagrindinę gyvenamąją vietą, pirkimo
         ir atskaitos, suteiktos perkant antrąjį tokį būstą, šis ryšys atsiranda tik per šį antrąjį pirkimą.

      27      Savo įstojimo į bylą Belgijos Karalystės pusėje paaiškinime Vengrijos vyriausybė pritaria atsakovės argumentams, ypač tam,
         kad situacijos nėra objektyviai panašios, todėl nėra diskriminacijos pagal Sąjungos teisę.

      28      Ši vyriausybė nurodo, kad turi būti laikomasi mokesčių teisės teritorialumo principo, ir mano, kad valstybių narių kompetencija
         mokesčių srityje yra absoliuti, kiek tai susiję su nacionaliniu nekilnojamuoju turtu, įskaitant šio turto įgijimą, tačiau
         tokios kompetencijos jos neturi, jei nekilnojamasis turtas įsigyjamas užsienyje. Be to, kadangi valstybių narių kompetencija
         mokesčių srityje apima ne tik mokesčių nustatymą, bet ir mokesčio lengvatų suteikimą, valstybės narės turi teisę nesuteikti
         tokios lengvatos užsienyje esančiam nekilnojamajam turtui. Tai, kad, kaip nurodė Komisija, gali būti ribojamos pagrindinės
         laisvės, yra neišvengiama valstybių narių mokestinės kompetencijos teritorinio padalijimo pasekmė. Bet kuriuo atveju ji yra
         pateisinama mokesčių sistemos darnumo principu.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      29      Visų pirma reikia nurodyti, jog Belgijos Karalystė mano, kad nereikia nagrinėti ginčijamų teisės aktų, atsižvelgiant į EB 18 ir
         43 straipsnius, todėl pažeidimas turi būti vertinamas atsižvelgiant tik į laisvą kapitalo judėjimą.

      30      Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 18 straipsnis gali būti savarankiškai taikomas
         tik tais atvejais, kuriais taikoma Sąjungos teisė, tačiau kurių Sutarties nuostatos konkrečiai nereglamentuoja (šiuo klausimu
         žr. minėto Sprendimo Skanavi ir Chryssanthakopoulos 22 punktą; 2002 m. lapkričio 26 d. minėto Sprendimo Oteiza Olazabal 26 punktą ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑318/05, Rink. p. I‑6957, 35 ir 36 punktus).

      31      Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką nacionalines priemones, kurios gali sukliudyti arba apriboti kitoje valstybėje
         narėje esančio nekilnojamojo turto įsigijimą, galima laikyti laisvo kapitalo judėjimo apribojimais (žr. 2009 m. sausio 22 d.
         Sprendimo STEKO Industriemontage, C‑377/07, Rink. p. I‑299, 24 punktą ir 2009 m. spalio 15 d. Sprendimo Busley ir Cibrian Fernandez, C‑35/08, Rink. p. I‑9807, 21 punktą).

      32      Dėl šių aplinkybių aptariamus teisės aktus reikia išnagrinėti atsižvelgiant tik į EB 56 straipsnį. Iš tiesų, viena vertus,
         EB 18 straipsnis nėra savarankiškai taikomas šioje byloje, nes atvejus, kada asmuo, neturėdamas ekonominių motyvų, persikelia
         į Flandrijos regioną iš kitos valstybės narės ir perka naują būstą šiame regione, apima laisvas kapitalo judėjimas. Kita vertus,
         kaip nurodo Belgijos Karalystė, šiuo atveju galimas EB 43 straipsnio pažeidimas yra tiesioginė laisvo kapitalo judėjimo pažeidimo
         pasekmė.

      33      Visų pirma reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių
         narių kompetencijai, jos vis dėlto turėtų ją įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės (2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑334/02, Rink. p. I‑2229, 21 punktas; 2011 m. sausio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑155/09, Rink. p. I‑0000, 39 punktas ir 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑10/10, Rink. p. I‑0000, 23 punktas).

      34      Šiuo požiūriu, nepaisant nesutarimo tarp šalių dėl aptariamo registracijos mokesčio kvalifikavimo kaip tiesioginio ar netiesioginio
         mokesčio, atsižvelgiant į tai, kaip nurodė Komisija savo ieškinyje, kad nėra jokios derinimo priemonės mokesčių registravimo
         srityje, valstybės narės turi naudotis savo kompetencija laikydamosi Sąjungos teisės. Tai reiškia, kad šių mokesčių atžvilgiu
         turi būti taikoma panaši kontrolė į taikomą, vertinant tiesioginių mokesčių atitiktį Sąjungos teisei.

      35      Todėl visų pirma reikia išnagrinėti, ar, kaip tvirtina Komisija, Wb.Reg. 61/3 straipsnis, kuriuo nustatyta perkėlimo sistema, yra laisvo kapitalo judėjimo, kuris reglamentuojamas EB 56 straipsnyje
         ir EEE susitarimo 40 straipsnyje, apribojimas, nes juo nesuteikiama mokesčio lengvata perkant nekilnojamąjį turtą už lėšas
         iš kitos nei Belgijos Karalystė valstybės narės.

      36      EB 56 straipsnio 1 dalyje draudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių
         apribojimai. Nors Sutartyje neapibrėžtas „kapitalo judėjimas“, vis dėlto akivaizdu, kad Direktyva 88/361 ir prie jos pridėta
         nomenklatūra naudotinos kaip gairės, apibrėžiant kapitalo judėjimo sąvoką (žr. 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑282/04 ir C‑283/04, Rink. p. I‑9141, 19 punktą). Be to, investicijos į nekilnojamąjį turtą yra numatytos, pirma, Direktyvos 88/361
         I priedo II skyriuje „Investicijos į nekilnojamąjį turtą (neįtrauktos į I skyrių)“. Antra, iš šio skyriaus matyti, kad tokio
         pobūdžio investicijos implicitiškai numatytos to paties priedo I skyriuje „Tiesioginės investicijos“.

      37      Šioje byloje Wb.Reg. 61/3 straipsnyje numatyta, kad kai fizinis asmuo įsigyja būstą, naudojamą ar ketinamą naudoti gyventi ir skirtą pagrindinei
         gyvenamajai vietai įkurti, iš registracijos mokesčio, mokamo už šio būsto įsigijimą, atskaitomas registracijos mokestis, sumokėtas
         už ankstesnį būstą, parduotą siekiant finansuoti šį naują įsigyjamą būstą, su sąlyga, kad šis naujas būstas įsigyjamas per
         dvejus metus nuo ankstesnio būsto pardavimo ir kad jis yra Flandrijos regione.

      38      Be to, kaip pripažino Belgijos Karalystė, šia atskaita gali pasinaudoti tik fiziniai asmenys, kurių pagrindinė gyvenamoji
         vieta yra Flandrijos regione ir kurie laikantis Wb.Reg. 61/3 straipsnyje nustatytų sąlygų perka naują būstą, skirtą pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti šiame regione.

      39      Todėl reikia nurodyti, kad perkėlimo sistema nesuteikiama galimybė pasinaudoti registracijos mokesčio atskaita asmenims, pirmą
         kartą Flandrijos regione perkantiems nekilnojamąjį turtą, skirtą naudotis kaip pagrindine gyvenamąja vieta, pardavusiems savo
         būstą, kuris buvo ankstesnė pagrindinė gyvenamoji vieta kitoje valstybėje narėje tam, kad galėtų finansuoti šiame regione
         perkamą būstą.

      40      Iš tiesų pagal ginčijamus teisės aktus lengvata, suteikiama perkeliant registracijos mokestį, visų pirma netaikoma asmenims,
         kurie perkelia savo pagrindinę gyvenamąją vietą iš kito nei Flandrijos regionas Belgijos regiono į pirmąjį regioną.

      41      Reikia priminti, kad Sąjungos teisė neturi būti taikoma tokioje tik su viena valstybe susijusioje situacijoje arba tai neturėtų
         būti susiję su naudojimusi judėjimo laisve Sąjungoje (šiuo klausimu žr. 2008 m. balandžio 1 d. Sprendimo Gouvernement de la Communauté française ir gouvernement wallon, C‑212/06, Rink. p. I‑1683, 37 ir 38 punktus).

      42      Pagal ginčijamus teisės aktus mokesčio lengvata taip pat netaikoma kitų nei Belgijos Karalystė valstybių narių piliečiams,
         kurie perkelia savo pagrindinę gyvenamąją vietą iš kitos nei Belgijos Karalystė valstybės narės į Flandrijos regioną ir naudoja
         lėšas, gautas pardavus jų ankstesnį kaip pagrindinė gyvenamoji vieta buvusį būstą, finansuoti jų naujo nekilnojamojo turto,
         esančio Flandrijos regione, įgijimą.

      43      Todėl šiais teisės aktais gali būti padaryta žala asmenims, kurie naudojasi savo judėjimo laisve, ir ji turi būti nagrinėjama
         atsižvelgiant į Sąjungos teisę (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Gouvernement de la Communauté française ir gouvernement wallon 42 punktą).

      44      Šiuo atžvilgiu neginčytina, kad pagal registracijos mokesčio perkėlimo sistemą, nesuteikiant galimybės atskaityti aptariamo
         registracijos mokesčio šio sprendimo 42 punkte numatytiems asmenims, jiems tenka didesnė mokesčių našta nei tiems, kurių atveju
         tokia atskaita taikoma. Kadangi suteikiant mokesčio lengvatą galima daryti įtaką asmens, perkančio būstą, skirtą pagrindinei
         gyvenamajai vietai įkurti, elgsenai, negalima atmesti galimybės, kad netaikant registracijos mokesčio, sumokėto kitoje nei
         Belgijos Karalystė valstybėje narėje, atskaitos kai kuriais atvejais galima atgrasyti asmenis, kurie naudojasi savo teise
         laisvai judėti, pirkti nekilnojamąjį turtą Flandrijos regione (šiuo klausimu žr. 2009 m. sausio 27 d. Sprendimo Persche, C‑318/07, Rink. p. I‑359, 38 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 26 punktą).

      45      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia konstatuoti, kad Wb.Reg. 61/3 straipsnis yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

      46      Reikia nustatyti, ar kalbama apie EB 56 straipsnio 1 dalyje draudžiamą apribojimą. Belgijos Karalystė mano, kad taip nėra
         šiuo atveju, nes aptariama sistema atitinka fiskalinio teritorialumo principą, o laisvo kapitalo judėjimo apribojimas yra
         skirtumų tarp įvairių nacionalinės teisės aktų pasekmė.

      47      Šiuo klausimu reikia nurodyti, kaip teigė ir Komisija, kad aptariamas apribojimas kyla ne dėl nacionalinės teisės aktų skirtumų,
         o tik dėl Belgijos perkėlimo sistemos.

      48      Be to, aptariama valstybė narė, nustatydama būstų pirkimo jos teritorijoje apmokestinimą, iš tiesų laikėsi tarptautinės mokesčių
         teisės teritorialumo principo, pripažįstamo ir Sąjungos teisės (visų pirma žr. minėto Sprendimo Futura Participations ir Singer 22 punktą). Tačiau kompetencija, kuri valstybėms narėms pripažįstama pagal teritorialumo principą turi būti naudojamasi laikantis
         Sąjungos teisės principų.

      49      Pagal EB 58 straipsnio 1 dalies a punktą EB 56 straipsniu nepažeidžiama valstybių narių teisė „taikyti atitinkamas savo mokesčių
         įstatymų nuostatas, pagal kurias skiriami mokesčių mokėtojai dėl jų skirtingos padėties <...> kapitalo investavimo vietos
         atžvilgiu“. Tačiau ši leidžianti nukrypti nuostata yra ribojama EB 58 straipsnio 3 dalimi, kurioje numatyta, kad šio straipsnio
         1 dalyje minėtos nacionalinės teisės nuostatos „neturi sudaryti laisvo kapitalo judėjimo ir mokėjimų, kaip nustatyta 56 straipsnyje,
         savavališko diskriminavimo ar užslėpto apribojimo“ (2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 28 punktas ir minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 28 punktas).

      50      Iš tikrųjų pripažinus, kad valstybės narės gali laisvai taikyti skirtingą vertinimą atsižvelgdamos vien į tai, kad pirmoji
         pagrindinė gyvenamoji vieta yra kitoje valstybėje narėje, taisyklės dėl laisvo kapitalo judėjimo taptų beprasmės (šiuo klausimu
         dėl įsisteigimo laisvės žr. 1986 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, 270/83, Rink. p. 273, 18 punktą; 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo Metallgesellschaft ir kt., C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 42 punktą ir 2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Papillon, C‑418/07, Rink. p. I‑8947, 26 punktą).

      51      Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog tam, kad tokie, kaip antai šioje
         byloje, nagrinėjami nacionalinės mokesčių teisės aktai, kuriais daromas skirtumas tarp registracijos mokesčio, sumokėto Flandrijos
         regione, ir sumokėto kitoje valstybėje narėje, galėtų būti laikomi suderinami su Sutarties nuostatomis dėl laisvo kapitalo
         judėjimo, reikia, kad nevienodas vertinimas apimtų situacijas, kurios negali būti objektyviai panašios, arba kad jis būtų
         pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo Verkooijen, C‑35/98, Rink. p. I‑4071, 43 punktą; minėto Sprendimo Manninen 29 punktą ir minėto Sprendimo Komisija prieš Austriją 29 punktą).

      52      Atsižvelgdama į tai Belgijos Karalystė nurodo, kad situacijos nėra panašios.

      53      Kaip buvo nurodyta šio sprendimo 23 ir 24 punktuose, ši valstybė narė tvirtina, kad visi asmenys, pirmą kartą perkantys Flandrijos
         regione esantį nekilnojamąjį turtą, yra vertinami panašiai, nes jie apmokestinami registracijos mokesčiu, sudarančiu 10 %
         turto rinkos vertės. Tačiau šių asmenų situacija nėra panaši į asmenų, anksčiau šiame regione nusipirkusių nekilnojamąjį turtą,
         skirtą pagrindinei jų gyvenamajai vietai įkurti, nes pastarieji pirkdami ankstesnį būstą, kuris yra jų pagrindinė gyvenamoji
         vieta, jau sumokėjo registracijos mokestį šiame regione.

      54      Su tokiais argumentais negalima sutikti.

      55      Iš tiesų pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tiesioginių mokesčių srityje rezidentų ir nerezidentų padėtis valstybėje
         paprastai nėra panaši, nes nerezidento vienos valstybės teritorijoje gaunamos pajamos dažniausiai sudaro tik dalį jo bendrų
         pajamų, centralizuotų jo nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, ir asmeninis nerezidento mokumas, atsirandantis atsižvelgus į jo
         bendras pajamas ir į asmeninę bei šeiminę padėtį, lengviausiai gali būti įvertinamas toje vietoje, kur yra jo asmeninių ir
         turtinių interesų centras, paprastai atitinkantis jo nuolatinę gyvenamąją vietą (minėto Sprendimo Schumacker 31 ir 32 punktai; 2000 m. gegužės 16 d. Sprendimo Zurstrassen, C-87/99, Rink. p. I‑3337, 21 punktas ir minėto Sprendimo Wallentin 15 punktas).

      56      Todėl tai, kaip nurodo Belgijos Karalystė, kad valstybė narė nesuteikia nerezidentui tam tikros mokesčio lengvatos, kurią
         ji suteikia rezidentui, atsižvelgiant į objektyvius skirtumus, esančius tarp rezidentų ir nerezidentų, tiek pajamų šaltinio
         požiūriu, tiek asmeninio mokumo arba jo asmeninės bei šeiminės padėties požiūriu, paprastai nėra diskriminacija (žr. minėto
         Sprendimo Schumacker 34 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo Gerritse, C‑234/01, Rink. p. I‑5933, 44 punktą ir minėto Sprendimo Wallentin 16 punktą).

      57      Vis dėlto reikia nurodyti, kad šie principai buvo nustatyti Teisingumo Teismo praktikoje pelno mokesčių srityje, kurioje objektyvūs
         skirtumai tarp mokesčių mokėtojų, kaip antai asmeninis mokumas arba asmeninė ar šeiminė situacija, gali daryti įtaką mokesčių
         mokėtojo apmokestinimui, ir paprastai teisės aktų leidėjas į juos atsižvelgia.

      58      Tačiau taip nėra ginčijamo registracijos mokesčio atveju, kuris nustatomas atsižvelgiant į nekilnojamojo turto pardavimo kainą.
         Beje, Belgijos Karalystė neteigė ir nė iš vieno bylos medžiagos dokumento negalima daryti išvados, kad aptariamuose teisės
         aktuose iš tiesų mokant minėtus mokesčius atsižvelgiama į kurį nors iš šių objektyvių skirtumų.

      59      Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į ginčijamą registracijos mokestį, vienintelis skirtumas tarp Belgijoje esančių nerezidentų,
         įskaitant Belgijos piliečius, pasinaudojusius savo teise laisvai judėti Sąjungoje, ir Flandrijos regiono rezidentų, Belgijos
         ar kitos valstybės narės piliečių, įgyjančių naują būstą, skirtą pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti šiame regione, situacijos
         yra susijęs su jų ankstesne pagrindine gyvenamąja vieta. Iš tiesų šių abiejų situacijų atveju šie asmenys įsigijo nekilnojamąjį
         turtą Flandrijos regione, norėdami jame įsikurti ir, pirkdami ankstesnį kaip pagrindinė gyvenamoji vieta buvusį būstą, vieni
         sumokėjo į registracijos mokestį panašų mokestį valstybėje, kurioje buvo ši gyvenamoji vieta, o kiti sumokėjo šį mokestį aptariamame
         regione.

      60      Taigi reikia pripažinti, kad, kaip nurodė Komisija, dvi ankstesniuose punktuose aprašytos situacijos yra objektyviai panašios.

      61      Tai nurodžius, reikia pabrėžti, kad nustatant, ar egzistuoja diskriminavimas, aptariamų situacijų panašumo palyginimas taip
         pat turi būti išnagrinėtas atsižvelgiant į atitinkamų nacionalinių nuostatų tikslą (šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d.
         Sprendimo Oy AA, C‑231/05, Rink. p. I‑6373, 38 punktą ir minėto Sprendimo Papillon 27 punktą).

      62      Šiuo klausimu Belgijos Karalystė savo atsiliepime į ieškinį nurodė, kad 2002 m. vasario 1 d. Flandrijos regione priimtame
         dekreto, kuriuo buvo padaryti keli Wb.Reg. pakeitimai, ankstesnėje redakcijoje iš esmės numatyti trys tikslai.

      63      Pirma, šiuo dekretu siekiama skatinti su darbu susijusį judumą ir sumažinti kamščius, siekiant tausoti aplinką. Atsižvelgiant
         į tai perkėlimo sistema visų pirma skatinamas persikėlimas į geriau pritaikytas gyvenamąsias vietas. Antra, šia sistema skatinama
         pastatų ir gyvenamųjų būstų renovacija, o ne nauja statyba. Trečia, sumažinus registracijos mokestį, galima sumažinti nuomos
         mokestį, padidinant savininkų nuomotojų bruto pelną.

      64      Šiuo atžvilgiu net darant prielaidą, jog ginčijamais teisės aktais galima iš tiesų prisidėti, siekiant šių tikslų, reikia
         konstatuoti, kad Belgijos Karalystė nenurodė, kaip netaikant perkėlimo sistemos asmenims, kurie pardavė kaip pagrindinė gyvenamoji
         vieta kitoje nei Belgijos Karalystė valstybėje narėje buvusį būstą, galima geriau pasiekti minėtus tikslus.

      65      Iš tiesų, kaip teisingai nurodė Komisija, šiais teisės aktais įtvirtinta diskriminacija, t. y. tuo, kad kai kuriems Flandrijos
         regione nekilnojamąjį turtą įsigyjantiems asmenims netaikoma perkėlimo sistema, nepadeda siekti nurodytų tikslų, nes valstybių
         narių rezidentai, kurie gyvena šalia Flandrijos regiono ir kurie kaip samdomi darbuotojai arba savarankiškai vykdo šiame regione
         ūkinę veiklą, dėl aptariamos sistemos gali būti skatinami perkelti savo pagrindinę gyvenamąją vietą į šį regioną dėl vieno
         iš šio sprendimo 63 punkte išdėstytų privalumų.

      66      Todėl negalima pritarti Belgijos Karalystės pateiktam argumentui, kuris grindžiamas tuo, kad vidaus mokesčių mokėtojų situacija
         nepanaši į mokesčių mokėtojų iš kitos valstybės narės situaciją.

      67      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia pripažinti, kad tiek, kiek Wb.Reg. 61/3 straipsniu mokesčių atžvilgiu mažiau palankiai vertinamos Sąjungos teisės reglamentuojamos situacijos, palyginti su
         vidaus situacijomis, jis yra EB 56 straipsnio 1 dalimi draudžiamas apribojimas.

      68      Galiausiai reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką toks apribojimas leidžiamas tik tada, jeigu jis pateisinamas
         privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tačiau net tokiu atveju jis turi būti tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo
         įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (2005 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Marks & Spencer, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 35 punktas ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, p. I‑2107, 64 punktas).

      69      Atsižvelgdama į tai Belgijos Karalystė, palaikoma Vengrijos vyriausybės, tvirtina, kad iš Wb.Reg. 61/3 straipsnio kylantis laisvo kapitalo judėjimo apribojimas pateisinamas būtinybe išsaugoti jos mokesčių sistemos darnumą.

      70      Teisingumo Teismas iš tikrųjų yra nusprendęs, kad būtinybė užtikrinti mokesčių sistemos darnumą gali pateisinti pagrindines
         laisves ribojančius teisės aktus (minėto Sprendimo Bachmann 21 punktas; minėto 1992 m. sausio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją 14 punktas; minėto Sprendimo Manninen 42 punktas ir 2008 m. spalio 23 d. Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, Rink. p. I‑8061, 43 punktas).

      71      Tačiau pagal nusistovėjusią teismo praktiką, kad tokiu pateisinimu grindžiamam argumentui būtų pritarta, turi būti nustatytas
         tiesioginis ryšys tarp atitinkamos mokesčio lengvatos ir jos kompensavimo konkrečiu mokesčiu (visų pirma žr. minėto Sprendimo
         Verkooijen 57 punktą; 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Bosal, C‑168/01, Rink. p. I‑9409, 29 punktą ir minėto Sprendimo Manninen 42 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

      72      Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad, kaip tvirtina Belgijos Karalystė, pagal Wb.Reg. 61/3 straipsniu įtvirtintą sistemą registracijos mokestis, kuris buvo sumokėtas įsigyjant nekilnojamąjį turtą, skirtą pagrindinei
         gyvenamajai vietai įkurti Flandrijos regione, tam tikromis aplinkybėmis gali būti atskaitomas maksimaliai iki 12 500 eurų
         sumos iš registracijos mokesčio, mokėtino įsigyjant naują nekilnojamąjį turtą, skirtą pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti
         šiame regione.

      73      Be to, reikia nurodyti, jog atsižvelgiant į tai, kad Belgijos Karalystė neturi jokios teisės apmokestinti pirkimo-pardavimo
         sandorį, kuris buvo sudarytas anksčiau kitoje valstybėje narėje asmenų, nusprendusių įkurti naują pagrindinę gyvenamąją vietą
         Flandrijos regione, ši mokesčio lengvatos sistema atspindi simetrišką logikos santykį (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
         Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt 42 punktą).

      74      Iš tiesų, jeigu tokiems asmenims būtų taikoma perkėlimo sistema įsigyjant nekilnojamąjį turtą Flandrijos regione, jie nepagrįstai
         pasinaudotų apmokestinimo sistemos, kuri nebuvo taikoma jiems anksčiau perkant nekilnojamąjį turtą ne Belgijos teritorijoje,
         lengvata.

      75      Iš to išplaukia, kad pagal šią sistemą egzistuoja ryšys tarp mokesčio lengvatos ir pirminio mokesčio. Iš tiesų, viena vertus,
         kalbama apie tą patį mokesčių mokėtoją, kuris jau sumokėjo aptariamus mokesčius ir kurio atžvilgiu galima taikyti atskaitą,
         ir, kita vertus, apie mokesčio lengvatą, suteiktą nustatant tą patį apmokestinimą.

      76      Atsižvelgiant į tai reikia priminti, kad šios dvi sąlygos, šiuo atveju tas pats mokesčių mokėtojas ir tas pats apmokestinimas,
         buvo laikomos pakankamomis, kad Teisingumo Teismas galėtų nustatyti, jog egzistuoja toks ryšys (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
         Verkooijen 58 punktą; minėto Sprendimo Bosal 29 ir 30 punktus ir minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt 42 punktą). Be to, reikia pabrėžti, kad Komisija neginčija ir net savo dublike pripažino, kad aptariama mokesčio lengvata
         buvo suteikta tam pačiam mokesčių mokėtojui ir apmokestinant tuo pačiu mokesčiu.

      77      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus reikia konstatuoti, kad Wb.Reg. 61/3 straipsniu nustatytas apribojimas yra pateisintas būtinybe užtikrinti mokesčių sistemos darnumą.

      78      Vis dėlto tam, kad tuo būtų pateisintas apribojimas, dar reikia, kaip nurodyta šio sprendimo 68 punkte, kad jis būtų tinkamas
         ir proporcingas siekiamo tikslo atžvilgiu.

      79      Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia nurodyti, kad rašytiniuose dokumentuose nei Komisija, nei Belgijos Karalystė nepareiškė savo
         pozicijos dėl aptariamos sistemos proporcingumo.

      80      Remiantis Teisingumo Teismo praktika, reikia nurodyti, jog aptariamas apribojimas yra tinkamas siekti tokio tikslo, nes jis
         visiškai simetriškas, atsižvelgiant į tai, kad galima atskaityti tik registracijos mokestį, anksčiau sumokėtą pagal Belgijos
         mokesčių sistemą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt 44 punktą).

      81      Beje, taip pat iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad minėtas apribojimas yra visiškai proporcingas nustatytam tikslui,
         nes aptariama nuostata nustatyta maksimali atskaitos nuo registracijos mokesčio, kuriuo apmokestinamas naują būstą, skirtą
         pagrindinei gyvenamajai vietai įkurti Flandrijos regione, įsigyjantis asmuo, suma, siekianti 12 500 eurų (šiuo klausimu žr.
         minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt 45 punktą). Numatant tokį ribojimą, ginčijama sistema suteikiama mokesčio lengvata ir ji nėra paslėptas atleidimas nuo mokesčių.

      82      Remiantis tuo darytina išvada, kad laisvo kapitalo judėjimo apribojimas yra pateisinamas priežastimis, susijusiomis su mokesčių
         sistemos darnumo išsaugojimu.

      83      Dėl to, jog ginčijama sistema, kaip nurodė Komisija, pažeidžiamas EEE 40 straipsnis, reikia nurodyti, kad atsižvelgiant į
         tai, jo šis straipsnis turi tokią pačią teisinę galią kaip ir iš esmės identiškos EB 56 straipsnio nuostatos (žr. 2009 m.
         birželio 11 d. Sprendimo Komisija prieš Nyderlandus, C‑521/07, Rink. p. I‑4873, 33 punktą ir 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo Établissements Rimbaud, C‑72/09, Rink. p. I‑0000, 22 punktą), prieš tai išdėstyti argumentai tokiomis, kaip antai šioje byloje, aplinkybėmis taikytini
         mutatis mutandis ir minėtam 40 straipsniui.

      84      Šiomis aplinkybėmis teisinis pagrindas dėl laisvo kapitalo judėjimo pažeidimo yra nepagrįstas. Todėl Komisijos ieškinį reikia
         atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      85      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Belgijos Karalystė reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: nyderlandų.