title: 2006 m. rugsėjo 12 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#M. G. Eman ir O. B. Sevinger prieš College van burgemeester en wethouders van Den Haag.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Raad van State - Nyderlandai.#Europos Parlamentas - Rinkimai - Balsavimo teisė -Nyderlandų piliečiams Aruboje nustatyta sąlyga gyventi Nyderlanduose - Sąjungos pilietybė.#Byla C-300/04.

text:
      Byla C-300/04
      M. G. Eman ir O. B. Sevinger
      prieš
      College van burgemeester en wethouders van Den Haag
      (Raad van State prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Europos Parlamentas – Rinkimai – Teisė balsuoti – Nyderlandų piliečiams iš Arubos nustatyta sąlyga gyventi Nyderlanduose – Sąjungos pilietybė“
      Sprendimo santrauka
      1.        Europos Sąjungos pilietybė – Sutarties nuostatos – Taikymo asmenų atžvilgiu sritis
      (EB 17 straipsnis ir EB 299 straipsnio 3 dalis)
      2.        Parlamentas – Rinkimai – Teisė balsuoti ir būti kandidatu – Teisę turintys asmenys
      (EB 19 straipsnis, 189 straipsnis, 190 straipsnis; Aktas dėl Europos Parlamento narių rinkimų remiantis tiesiogine visuotine
            rinkimų teise)
      3.        Užjūrio šalių ir teritorijų asociacija – Bendrųjų sutarties nuostatų netaikymas nesant aiškios nuorodos
      (EB 19 straipsnio 2 dalis, EB 182 straipsnis, EB 189 ir 190 straipsniai)
      4.        Parlamentas – Rinkimai – Asmuo, kuriam nebuvo leista dalyvauti remiantis Bendrijos teisei prieštaraujančia nacionaline nuostata

      5.        Bendrijos teisė – Privatiems asmenims suteiktos teisės – Valstybės narės padarytas pažeidimas – Pareiga atlyginti privatiems
            asmenims padarytą žalą
      1.        Asmenys, turintys vienos valstybės narės pilietybę ir nuolatinę gyvenamąją vietą arba gyvenamąją vietą EB 299 straipsnio 3 dalyje
         nurodytoje teritorijoje, priklausančioje užjūrio šalims ir teritorijoms, gali remtis Sutarties antroje dalyje Sąjungos piliečiams
         pripažįstamomis teisėmis.

      (žr. 29 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Pagal dabar galiojančią Bendrijos teisę asmenų, turinčių teisę balsuoti ir būti kandidatais Europos Parlamento rinkimuose,
         nustatymas yra kiekvienos valstybės narės kompetencija laikantis Bendrijos teisės.

      Iš tiesų nei EB 189 ir 190 straipsniai, nei aktas dėl Europos Parlamento narių rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų
         teise aiškiai ir tiksliai nenurodo, kas turi teisę balsuoti ir būti kandidatu į Europos Parlamentą. Todėl remiantis su Europos
         Parlamentu susijusiais EB 189 ir 190 straipsniais, kurie nurodo, kad jį sudaro valstybių narių tautų atstovai, šiuo atžvilgiu
         negalima daryti jokios aiškios išvados, nes neapibrėžtas žodis „tautos“, atsižvelgiant į valstybes nares ir Sąjungos kalbas,
         gali turėti skirtingas reikšmes. Be to, Sutarties antros dalies nuostatos, susijusios su Sąjungos pilietybe, Sąjungos piliečiams
         nepripažįsta besąlygiškos teisės balsuoti ir būti kandidatais per Europos Parlamento rinkimus. Iš tikrųjų EB 19 straipsnio
         2 dalis tik numato, jog naudojimuisi šia teise balsuoti ir būti kandidatu taikomas nediskriminacijos dėl pilietybės principas.

      Todėl pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę nėra draudžiama, kad valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, apibrėžtų
         teisės balsuoti ir būti kandidatu per Europos Parlamento rinkimus sąlygas remdamosi gyvenamosios vietos teritorijoje, kurioje
         organizuojami rinkimai, kriterijumi.

      Vis dėlto vienodo požiūrio principas draudžia, kad dėl pasirinktų kriterijų panašiose situacijose esantys piliečiai būtų vertinami
         skirtingai, kai šis skirtingas vertinimas nepateisinamas objektyviai.

      (žr. 44–45, 52–53, 61 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Užjūrio šalims ir teritorijoms (UŠT) taikomas specialus asociacijos režimas, apibrėžtas Sutarties ketvirtoje dalyje (EB 182–188 straipsniai),
         todėl, jei nėra aiškios nuorodos, jiems netaikomos bendrosios Sutarties nuostatos.

      Iš to matyti, kad su Europos Parlamentu susiję EB 189 ir 190 straipsniai netaikomi šioms šalims ir teritorijoms ir kad valstybės
         narės neprivalo jose organizuoti rinkimų į Europos Parlamentą.

      Be to, EB 19 straipsnio 2 dalis, pagal kurią naudojimuisi teise balsuoti ir būti kandidatu per Parlamento rinkimus taikomas
         nediskriminacijos dėl pilietybės principas, nėra taikoma Sąjungos piliečiui, gyvenančiam UŠT ir norinčiam įgyvendinti savo
         teisę balsuoti savo pilietybės valstybėje narėje.

      (žr. 44, 46–47, 53 punktus)
      4.        Kadangi nėra Bendrijos teisės aktų, reglamentuojančių ginčus, susijusius su teise balsuoti ir būti kandidatu rinkimuose į
         Europos Parlamentą, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisėje turi nustatyti priemones, kurios leistų atstatyti asmens,
         kuris dėl Bendrijos teisei prieštaraujančios nacionalinės nuostatos nebuvo įrašytas į 2004 m. birželio 10 d. Europos Parlamento
         narių rinkimų rinkėjų sąrašus ir kuris dėl to šiuose rinkimuose negalėjo dalyvauti, teises. Šios priemonės, kurios gali apimti
         valstybei priskirtinu Bendrijos teisės pažeidimu padarytos žalos atlyginimą, neturi būti nepalankesnės nei taikomos nacionaline
         teise grindžiamoms teisėms (lygiavertiškumo principas) ir dėl jų naudojimasis Bendrijos teisės sistemoje suteiktomis teisėmis
         neturi pasidaryti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas).

      (žr. 67, 71 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
      5.        Valstybės atsakomybės už žalą, padarytą asmenims jai priskirtinais Bendrijos teisės pažeidimais, principas yra neatskiriama
         Sutarties sistemos dalis, ir todėl valstybė narė privalo atlyginti atsiradusią žalą, jeigu pažeista teisės norma buvo siekiama
         suteikti asmenims teisių, jei pažeidimas yra pakankamai akivaizdus ir jei yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp nustatytos
         valstybei pareigos pažeidimo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos, neatmetant galimybės, kad valstybės atsakomybė pagal nacionalinę
         teisę gali kilti esant ne tokioms griežtoms sąlygoms.

      Pripažinus teisę gauti žalos atlyginimą, kuri tiesiogiai kyla iš Bendrijos teisės, patenkinus pirmesniuose punktuose nurodytas
         sąlygas, valstybė privalo atlyginti padarytą žalą pagal vidaus teisės normas dėl atsakomybės, ir pagal vidaus teisę nustatytos
         žalos atlyginimo sąlygos negali būti mažiau palankios nei tos, kurios yra susijusios su valstybės viduje pareiškiamais panašiais
         ieškiniais, bei negali būti suformuluotos taip, kad praktiškai būtų neįmanoma arba labai sunku gauti atlyginimą.

      (žr. 69–70 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 12 d.(*)

      „Europos Parlamentas – Rinkimai – Teisė balsuoti – Nyderlandų piliečiams iš Arubos nustatyta sąlyga gyventi Nyderlanduose – Sąjungos pilietybė“
      Byloje C‑300/04,
      dėl 2004 m. liepos 13 d. Raad van State (Nyderlandai) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. liepos 15 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      M. G. Eman,

      O. B. Sevinger
      prieš
      College van burgemeester en wethouders van Den Haag,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (pranešėjas), K. Schiemann
         ir J. Makarczyk, teisėjai J.-P. Puissochet, P. Kūris, E. Juhász, E. Levits ir A. Ó. Caoimh,

      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. liepos 5 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        M. Eman ir V. Sevinger, atstovaujamų A. G. Croes,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir C. M. Wissels,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad, F. Díez Moreno,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos R. Abraham, G. de Bergues, E. Puisais ir C. Jurgensen,
      –        Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Caudwell, padedamos QC D. Anderson ir D. Wyatt bei barrister M. Chamberlain,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos C. Ladenburger ir P. van Nuffel,
      susipažinęs su 2006 m. balandžio 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 17 straipsnio, EB 19 straipsnio 2 dalies, EB 189, 190 straipsnių ir EB 299
         straipsnio 3 dalies išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp M. G. Eman ir O. B. Sevinger (toliau – apeliantai pagrindinėje byloje),
         dviejų Nyderlandų piliečių, gyvenančių Oranjestad (Aruba), ir College van burgemeest en wethouders van Den Haag (Nyderlandai) dėl to, kad pastarasis atmetė prašymą įrašyti juos į rinkėjų, dalyvaujančių 2004 m. birželio 10 d. Europos Parlamento
         narių rinkimuose, sąrašus.

       Teisinis pagrindas
       Tarptautinė teisė
      3        Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje, pirmojo protokolo
         (toliau – EŽTK pirmasis protokolas) 3 straipsnis nurodo:

      „Aukštosios Susitariančios Šalys įsipareigoja pagrįstais terminais organizuoti laisvus rinkimus, slaptai balsuojant, sudarydamos
         tokias sąlygas, kurios garantuotų žmonių nuomonių išraiškos laisvę renkant įstatymų leidybos institucijas.“

       Bendrijos teisė
      4        Pagal EB 17 straipsnio formuluotę:

      „1.      Įvedama Sąjungos pilietybė. Kiekvienas asmuo, turintis valstybės narės pilietybę, yra Sąjungos pilietis. Sąjungos pilietybė
         ne pakeičia valstybės pilietybę, o ją papildo.

      2.      Sąjungos piliečiai naudojasi šios Sutarties suteiktomis teisėmis ir atlieka jos nustatytas pareigas.“
      5        EB 19 straipsnio 2 dalis numato:

      „Nepažeidžiant 190 straipsnio 4 dalies ir jai įgyvendinti priimtų nuostatų, kiekvienas Sąjungos pilietis, gyvendamas valstybėje
         narėje ir nebūdamas jos pilietis, turi teisę balsuoti ir būti kandidatu per Europos Parlamento rinkimus valstybėje narėje,
         kurioje gyvena, tomis pačiomis sąlygomis, kaip ir tos valstybės piliečiai.<...>“.

      6        Remdamasi šia nuostata 1993 m gruodžio 6 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė direktyvą 93/109/EB, nustatančią išsamias priemones
         Sąjungos piliečiams, gyvenantiems valstybėje narėje ir nesantiems šios valstybės piliečiais, naudotis balsavimo teise ir būti
         kandidatais per Europos Parlamento rinkimus (OL L 329, p. 34). Šios direktyvos 3 straipsnio pirma pastraipa numato:

      „Kiekvienas asmuo, kuris nustatytąją dieną:
      a)      yra Sąjungos pilietis pagal Sutarties 8 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą; ir
      b)      nėra gyvenamosios vietos valstybės narės pilietis, bet atitinka tuos pačius teisei balsuoti ir būti kandidatu keliamus reikalavimus,
         kuriuos ta valstybė pagal įstatymą taiko savo piliečiams,

      turi teisę balsuoti ir būti kandidatu per rinkimus į Europos Parlamentą gyvenamosios vietos valstybėje narėje, jei tos teisės
         jam nėra atimtos pagal 6 ir 7 straipsnius.“

      7        Direktyvos 93/109 5 straipsnis nustato:

      „Jei, norėdami balsuoti ar būti kandidatais, gyvenamosios vietos valstybės narės piliečiai tam tikrą minimalų laikotarpį turi
         būti pragyvenę tos valstybės rinkimų teritorijoje, Bendrijos rinkėjai ir Bendrijos piliečiai, turintys teisę būti kandidatais,
         laikomi atitinkančiais tą reikalavimą tais atvejais, jei jie yra pragyvenę tolygų laikotarpį kitose valstybėse narėse. Ši
         nuostata taikoma nepažeidžiant jokių specifinių gyvenamojo laikotarpio trukmės reikalavimų tam tikroje rinkimų apygardoje
         ar vietovėje.“

      8        EB 189 straipsnio pirma pastraipa numato:

      „Europos Parlamentas, kurį sudaro į Bendriją susibūrusių valstybių tautų atstovai, vykdo šia Sutartimi jam suteiktus įgaliojimus.“
      9        EB 190 straipsnis yra suformuluotas taip:

      „1.      Į Bendriją susibūrusių valstybių tautų atstovai į Europos Parlamentą renkami remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise.
      <...>
      4.      Europos Parlamentas parengia pasiūlymą dėl rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise pagal visose valstybėse narėse
         taikomą vienodą tvarką arba pagal visoms valstybėms narėms bendrus principus.

      Gavusi visos sudėties Europos Parlamento daugumos narių patvirtintą pritarimą, Taryba, spręsdama vieningai, nustato atitinkamas
         nuostatas, kurias ji rekomenduoja valstybėms narėms priimti pagal savo atitinkamas konstitucines nuostatas.

      <...>“.
      10      Prie 1976 m. rugsėjo 20 d. Tarybos sprendimo 76/787/EAPB, EEB, Euratomas pridėto Akto dėl atstovų į Europos Parlamentą rinkimų
         remiantis tiesiogine, visuotine rinkimų teise (OL L 278, p. 1), iš dalies pakeisto 2002 m. birželio 25 d. ir 2002 m. rugsėjo
         23 d. Tarybos sprendimu 2002/772/EB, Euratomas (OL L 283, p. 1, toliau – 1976 m. Aktas), 8 straipsnis numato:

      „Remiantis šio Akto nuostatomis, rinkimų procedūrą kiekvienoje valstybėje narėje reglamentuoja jos nacionalinės nuostatos.
      Šios nacionalinės nuostatos, kuriose prireikus gali būti atsižvelgta į ypatingą padėtį valstybėse narėse, nepažeidžia iš esmės
         proporcinio balsavimo sistemos pobūdžio.“

      11      Šio akto 12 straipsnis suformuluotas taip:

      „Europos Parlamentas patikrina atstovų įgaliojimus. Šiuo tikslu (jis) atsižvelgia į oficialiai valstybėse narėse paskelbtus
         rezultatus ir nagrinėja ginčus, kurie gali kilti remiantis šio Akto nuostatomis, išskyrus į jame nurodytais nacionaliniais
         rinkimų įstatymais grindžiamus ginčus.“

      12      Pagal EB 299 straipsnį:

      „1.      Ši Sutartis taikoma <...> Nyderlandų Karalystei, <...>.
      2.      Šios Sutarties nuostatos taikomos Prancūzijos užjūrio departamentams, Azorų, Maderos ir Kanarų saloms.
      <...>
      3.      Užjūrio šalims ir teritorijoms, išvardytoms šios Sutarties II priede, taikomi specialūs susitarimai dėl asociacijos, išdėstyti
         Sutarties ketvirtojoje dalyje.

      <...>“.
      13      Aruba ir Nyderlandų Antilų salos yra nurodytos EB Sutarties II priede „Užjūrio šalys ir teritorijos, kurioms taikomos Sutarties
         ketvirtosios dalies nuostatos“ pateikiamame sąraše.

       Nacionalinė teisė
      14      Nyderlandų rinkimų įstatymo (Nederlandse Kieswet) B1 straipsnis Nyderlandų Parlamento Asamblėjos (Tweede Kamer der Staten-Generaal) narių rinkimų klausimu numato:

      „Tweede Kamer der Staten-Generaal nariai renkami iš asmenų, kurie kandidatūrų pateikimo dieną turi Nyderlandų pilietybę ir kuriems balsavimo dieną yra sukakę
         aštuoniolika metų, išskyrus tuos asmenis, kurių faktinė gyvenamoji vieta kandidatūrų pateikimo dieną yra Nyderlandų Antilų
         salose arba Aruboje.“

      2.      Ši išimtis netaikoma:
      a)      Nyderlandų piliečiui, kuris bent dešimt metų išgyveno Nyderlanduose;
      b)      Nyderlandų piliečiui, kuris dirba Nyderlandų valstybės tarnyboje Nyderlandų Antilų salose arba Aruboje, bei jo sutuoktiniui,
         partneriui ar sugyventiniui ir jų vaikams, įregistruotiems kaip kartu su juo vedantiems bendrą ūkį.“

      15      Šio įstatymo Y3  straipsnis Europos Parlamento narių rinkimų klausimu numato:

      „Teisę balsuoti turi:
      a)      asmenys, turintys teisę balsuoti Tweede Kamer der Staten-Generaal narių rinkimuose;

      b)      ne Nyderlandų piliečiai, esantys kitų Europos Sąjungos valstybių narių piliečiais, jei:
      1.      kandidatūrų pateikimo dieną jų faktinė gyvenamoji vieta yra Nyderlanduose,
      2.      balsavimo dieną jiems yra sukakę aštuoniolika metų ir
      3.      nėra praradę balsavimo teisės nei Nyderlanduose, nei savo pilietybės valstybėje narėje.“
       Prejudiciniai klausimai
      16      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje apeliantai pagrindinėje byloje ginčija atsisakymą
         juos įrašyti į rinkėjų sąrašus, kad jie galėtų dalyvauti Europos Parlamento narių rinkimuose, dėl to, kad jie gyvena Aruboje.
         Jie tvirtina, kad pagal EB 17 straipsnio 1 dalį jie yra Europos Sąjungos piliečiai. Jie teigia, kad EB 19 straipsnio 2 dalis,
         aiškintina atsižvelgiant į EŽTK pirmojo protokolo 3 straipsnį, jiems suteikia teisę balsuoti Europos Parlamento rinkimuose,
         nors jie ir gyvena teritorijoje, kurios pavadinimas yra nurodytas Sutarties II priede esančiame užjūrio šalių ir teritorijų
         sąraše (toliau – UŠT).

      17      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažįsta, kad Europos Parlamento rinkimai jau įvyko ir per vėlu priimti
         sprendimą panaikinantį atsisakymą įrašyti apeliantus pagrindinėje byloje į rinkėjų sąrašus, kad jiems būtų leista dalyvauti
         šiuose rinkimuose. Tačiau jis neatmeta galimybės, kad jiems galėtų būti priteistas žalos atlyginimas (rechtsherstel) pagal Bendrijos teisę.

      18      Šiomis aplinkybėmis Raad van State nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1)      Ar Sutarties antroji dalis taikoma asmenims, turintiems valstybės narės pilietybę ir nuolatinę gyvenamąją vietą ar gyvenamąją
         vietą EB 299 straipsnio 3 dalyje nurodytoje teritorijoje, priklausančioje UŠT, ir palaikantiems specialius santykius su šia
         valstybe nare?“

      2)      Jei atsakymas yra neigiamas – ar valstybėms narėms leidžiama, atsižvelgiant į EB 17 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, suteikti
         jų pilietybę asmenims, turintiems nuolatinę gyvenamąją vietą ar gyvenamąją vietą EB 299 straipsnio 3 dalyje nurodytose UŠT?

      3)      Ar EB 19 straipsnio 2 dalis, skaitoma kartu su EB 189 straipsniu ir 190 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama kaip reiškianti,
         kad, išskyrus valstybių narių teisės sistemoje numatytas įprastas išimtis, susijusias būtent su teisės balsuoti atėmimu dėl
         nuteisimo baudžiamąja tvarka ar neveiksnumo, Sąjungos piliečio, turinčio nuolatinę gyvenamąją vietą ar gyvenamąją vietą UŠT,
         statusas automatiškai suteikia jam teisę balsuoti ar būti kandidatu per Europos Parlamento rinkimus?

      4)      Ar skaitomi kartu EB 17 straipsnis ir EB 19 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į Europos žmogaus teisių teismo pateiktą (EŽTK
         pirmojo) protokolo 3 straipsnio pirmosios pastraipos išaiškinimą, neleidžia suteikti asmenims, nesantiems Sąjungos piliečiais,
         teisės balsuoti ir būti kandidatais per Europos Parlamento rinkimus?

      5)      Ar Bendrijos teisė nustato reikalavimus, susijusius su teisių atstatymo pobūdžiu (rechtsherstel) tuo atveju, kai nacionalinis teismas, atsižvelgęs į Europos Bendrijų Teisingumo Teismo pateiktus atsakymus į pirmiau nurodytus
         klausimus, mano, kad Nyderlandų piliečiai, turintys nuolatinę gyvenamąją vietą Nyderlandų Antilų salose ir Aruboje, buvo neteisingai
         neįrašyti į 2004 m. birželio 10 d. vykusių rinkimų sąrašus?“

       Procesas Teisingumo Teisme
      19      Vadovaudamasis Procedūros reglamento 104a straipsnio pirmąja pastraipa, 2004 m. liepos 13 d. atskiru dokumentu bei 2005 m.
         vasario 22 d. laišku Raad van State paprašė Teisingumo Teismo prejudiciniam sprendimui taikyti pagreitintą procedūrą. 2004 m. rugpjūčio 23 d. ir 2005 m. kovo
         18 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis šie prašymai buvo atmesti.

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmo klausimo
      20      Pirmuoju klausimu Raad van State iš esmės klausia, ar Sutarties antroji dalis dėl Sąjungos pilietybes taikoma asmenims, turintiems valstybės narės pilietybę
         ir nuolatinę gyvenamąją vietą ar gyvenamąją vietą EB 299 straipsnio 3 dalyje nurodytoje teritorijoje, priklausančioje UŠT.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      21      Šalys pagrindinėje byloje, kaip ir Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Jungtinė Karalystė bei Europos Bendrijų Komisija,
         teigia, kad Sutarties antroji dalis taikoma asmenims, turintiems valstybės narės pilietybę ir nuolatinę gyvenamąją vietą arba
         gyvenamąją vietą teritorijoje, priklausančioje UŠT. Jos pabrėžia, jog tam, kad asmuo būtų Sąjungos pilietis ir galėtų naudotis
         Sutartimi suteiktomis teisėmis, EB 17 straipsnio 2 dalis nustato tik sąlygą turėti valstybės narės pilietybę. Todėl nesvarbu,
         ar valstybės narės pilietis gyvena trečiojoje šalyje ar UŠT.

      22      Nyderlandų vyriausybė pirmiausia teigia, kad pagal 1954 m. Statuut van het Koninkrijk der Nederlanden (toliau – Statuut) Nyderlandų Karalystė yra sudaryta iš trijų šalių: Nyderlandų, Nyderlandų Antilų salų ir Arubos. Statuut 41 straipsnis numato, kad šios trys šalys „savarankiškai tvarko savo reikalus“. Todėl Nyderlandai turi savo Konstituciją,
         o Nyderlandų Antilų salos ir Aruba – savo Staatsregeling. Karalystėje, išskyrus tai, kas susiję su „Karalystės reikalais“, kurie išvardyti Statuut, kiekviena šalis turi savo parlamentą ir administraciją ir naudojasi savo įstatymų leidybos įgaliojimais.

      23      Pilietybė priskiriama „Karalystės reikalams“ ir jos suteikimą reglamentuoja Karalystės įstatymas dėl Nyderlandų pilietybės
         (Rijkswet op het Nederlanderschap). Turima omeny „nedaloma pilietybė“, t. y. nedarant jokio skirtumo tarp Arubos gyventojo ir ne Karalystėje esančio Nyderlandų
         gyventojo.

      24      Užsienio santykiai taip pat priklauso „Karalystės reikalams“. Tik Nyderlandų Karalystė yra tarptautinės teisės subjektas.
         Vis dėlto tarptautinių konvencijų atveju Karalystė gali sudaryti sutartis atskirai už kiekvieną šalį. Praktiškai nurodoma
         „Nyderlandų Karalystė (atstovaujanti Nyderlandus)“, „Nyderlandų Karalystė (atstovaujanti Nyderlandų Antilų salas)“ arba „Nyderlandų
         Karalystė (atstovaujanti Arubą)“. Iš to išplaukia, kad teisiškai sutartis įpareigoja tik susijusią šalį. Nyderlandų vyriausybė
         šiuo atžvilgiu nurodo, kad EEB sutarties pirminė versija buvo ratifikuota tik Karalystės europinės teritorijos ir Naujosios
         Gvinėjos, t. y. nurodant „Nyderlandų Karalystės (atstovaujant Nyderlandų Karalystę ir Naująją Gvinėją)“, atžvilgiu. Be to,
         ji pateikia „Nyderlandų Karalystės (Nyderlandų) vardu“ Karalienės patvirtintą Europos Sąjungos sutarties ratifikacinį aktą.

      25      Nyderlandų vyriausybės nuomone, EB sutarties, būtent jos antrosios dalies, taikymas erdvėje turėtų būti nustatomas pagal EB 299
         straipsnį, o taip pat atsižvelgiant į sutarties ratifikavimo dokumentus. Šių dokumentų analizė rodo, kad pirminės sutarties,
         kaip ir Europos Sąjungos sutarties, Aruba neratifikavo. Todėl EB sutartis šios šalies teritorijoje netaikoma, išskyrus šios
         sutarties ketvirtoje dalyje apibrėžtą specialų asociacijos režimą.

      26      Tai, kad Nyderlandų vyriausybė įvedė nedalomą pilietybę, šiuo atžvilgiu neturi jokios reikšmės. Aišku, kad Arubos arba Nyderlandų
         Antilų olandai turi Nyderlandų pilietybę ir dėl to yra Sąjungos piliečiai, tačiau tai nereiškia, kad jie bet kuriuo metu taip
         pat naudojasi visomis teisėmis, susijusiomis su Sąjungos pilietybe. Tol, kol suinteresuotasis asmuo yra Arubos ar Nyderlandų
         Antilų teritorijoje, Sutartis nedaro jokio poveikio jo situacijai. Vis dėlto jei jis išvyksta iš Arubos ar Nyderlandų Antilų
         teritorijos, jis gali naudotis teisėmis, susijusiomis su Sąjungos pilietybe.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      27      EB 17 straipsnio 1 dalies antras sakinys numato, kad „kiekvienas asmuo, turintis valstybės narės pilietybę, yra Sąjungos pilietis“.
         Šiuo atžvilgiu nesvarbu, ar valstybės narės pilietis nuolat gyvena ar gyvena EB 299 straipsnio 3 dalyje nurodytoje teritorijoje,
         priklausančioje UŠT.

      28      Be to, EB 17 straipsnio 2 dalis numato, kad Sąjungos piliečiai naudojasi šios Sutarties suteiktomis teisėmis ir atlieka jos
         nustatytas pareigas.

      29      Todėl į pirmą klausimą reikia atsakyti, kad asmenys, turintys vienos valstybės narės pilietybę ir nuolatinę gyvenamąją vietą
         arba gyvenamąją vietą EB 299 straipsnio 3 dalyje nurodytoje teritorijoje, priklausančioje UŠT, gali remtis Sutarties antroje
         dalyje Sąjungos piliečiams pripažįstamomis teisėmis.

       Dėl antrojo klausimo
      30      Šis klausimas dėl valstybių narių teisės, atsižvelgiant į EB 17 straipsnio 1 dalies antrą sakinį, suteikti jų pilietybę asmenims,
         turintiems nuolatinę gyvenamąją vietą ar gyvenamąją vietą EB 299 straipsnio 3 dalyje nurodytose UŠT, pateikiamas tuo atveju,
         jei Teisingumo Teismas padarytų išvadą, jog sutarties antra dalis netaikoma valstybės narės pilietybę turinčiam asmeniui,
         jei jis nuolat gyvena arba gyvena teritorijoje, priklausančioje UŠT.

      31      Atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl trečiojo klausimo
      32      Trečiuoju klausimu Raad van State klausia, ar EB 19 straipsnio 2 dalis, skaitoma kartu su EB 189 straipsniu ir 190 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama
         taip, kad Sąjungos pilietis, turintis nuolatinę gyvenamąją vietą ar gyvenamąją vietą UŠT, turi teisę balsuoti ar būti kandidatu
         Europos Parlamento rinkimuose.

       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      33      Apeliantai pagrindinėje byloje teigia, kad nors Aruba sutarties prasme yra UŠT, jai taikomi teisės aktai, reglamentuojantys
         Karalystės reikalus, kaip antai gynyba arba užsienio santykiai, kuriems Bendrijos teisė daro įtaką. Vidaus teisės aktams taip
         pat įtaką daro Bendrijos teisės aktai, o tai pateisina tai, kad Arubos olandai gali balsuoti rinkdami Europos Parlamento narius
         pagal EŽTK pirmojo protokolo 3 straipsnį. Jie taip pat nurodo diskriminaciją, kurią patyrė Arubos ir Nyderlandų Antilų olandai.
         Jie, pavyzdžiui, teigia, kad atsižvelgiant į tai, ar Antilų olandas gyvena prancūziškoje ar olandiškoje šv. Martyno salos
         dalyje, jis arba turi, arba neturi teisės balsuoti.

      34      Nyderlandų vyriausybė nurodo, kad teisė balsuoti yra ne Karalystės reikalas, o Statuut prasme yra šalies kompetencija. Statuut 46 straipsnis šiuo klausimu nurodo, kad šalies atstovaujamąsias institucijas renka šioje šalyje nuolatinę gyvenamąją vietą
         turintys Nyderlandų piliečiai. Šio straipsnio antra dalis leidžia šalims suteikti balsavimo teisę jose nuolatinės gyvenamosios
         vietos neturintiems Nyderlandų piliečiams. Nyderlandų rinkimų įstatyme ribotai pasinaudota šia teise ir teisė balsuoti buvo
         suteikta Aruboje ir Nyderlandų Antiluose nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims, kurie Nyderlanduose išgyveno daugiau
         nei dešimt metų.

      35      Nyderlandų, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija mano, kad Bendrijų teisė nereikalauja, jog balsavimo
         teisė būtų suteikta valstybių narių piliečiams, kurie neturi nuolatinės gyvenamosios vietos teritorijoje, kurioje taikomi
         Bendrijos teisės aktai. Pilietis, turintis nuolatinę gyvenamąją vietą UŠT, negali tokios teisės išvesti iš EB 19 straipsnio
         2 dalies, kurioje tik siekiama užtikrinti, jog kitoje valstybėje narėje gyvenantys Sąjungos piliečiai turėtų teisę balsuoti
         tokiomis pačiomis sąlygomis, kaip ir šios valstybės narės piliečiai.

      36      Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija primena, kad EB 189 straipsnis ir 190 straipsnio 1 dalis, kaip
         ir sutarties bendrosios nuostatos, netaikytinos UŠT be aiškios nuorodos (1992 m. vasario 12 d. Sprendimo Leplat, C‑260/90, Rink. p. I‑643, 10 punktas ir 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Nyderlandai prieš Tarybą, C‑110/97, Rink. p. I‑8763, 49 punktas). Jos mano, jog atsižvelgiant į tai, kad sutartis netaikoma Arubai ir kad asociacija
         su UŠT nesuteikia jokio vaidmens Europos Parlamentui, pastarasis negali būti laikomas „įstatymų leidybos institucija“ EŽTK
         pirmojo protokolo 3 straipsnio prasme, kurio rinkimuose turėtų teisę dalyvauti UŠT gyventojai (žr. 1999 m. vasario 18 d. Europos
         žmogaus teisių teismo sprendimą Matthews prieš Jungtinę Karalystę, Recueil des arrêts et décisions 1999‑I).

      37      Bet kuriuo atveju Bendrija tik iš dalies pasinaudojo jai EB 190 straipsnio 4 dalyje suteiktais įgaliojimais parengti vienodą
         rinkimų tvarką. 1976 m. Akte nėra jokios nuostatos, nurodančios, kas turi balsavimo teisę, todėl turėtų būti taikytinos tik
         nacionalinės teisės nuostatos. Jose galima numatyti būtent nuolatinės gyvenamosios vietos reikalavimą.

      38      Nyderlandų, Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Komisija mano, kad Bendrijos teisė nedraudžia, kad valstybės
         narės suteiktų teisę balsuoti Sąjungos piliečiams, gyvenantiems trečiosiose šalyse arba UŠT. Prancūzijos vyriausybė šiuo klausimu
         nurodo, kad Prancūzijos įstatymas dėl Europos Parlamento narių rinkimų daro nuorodą į Prancūzijos rinkimų kodeksą, kuriame
         nedaromas skirtumas tarp sostinėje gyvenančių prancūzų ir kitų prancūzų. Todėl užjūrio departamentuose ar kitose UŠT gyvenantys
         prancūzai dalyvauja Europos Parlamento rinkimuose tokiomis pačiomis sąlygomis, kaip ir sostinėje gyvenantys Prancūzijos piliečiai.

      39      Vis dėlto Komisija primena, kad valstybės narės privalo atsižvelgti į bendruosius Bendrijos teisės principus. Pagal bendrąjį
         vienodo požiūrio principą nacionalinės teisės aktų leidėjas, nusprendęs rinkimuose į Europos Parlamentą išplėsti teisę balsuoti
         trečiosiose šalyse gyvenantiems piliečiams turėtų kartu suteikti šią teisę UŠT gyvenantiems piliečiams. Juo labiau taip turėtų
         būti dėl ypatingo UŠT ir Bendriją siejančio ryšio. Kadangi nagrinėjamu atveju Nyderlandų teisės aktų leidėjas visiems ne Aruboje
         ar Nyderlandų Antilų salose gyvenantiems Nyderlandų piliečiams, neatsižvelgiant į jų gyvenamąją vietą, suteikia teisę dalyvauti
         minėtuose rinkimuose, ši teisė taip pat turėtų būti suteikta Aruboje ar Nyderlandų Antilų salose gyvenantiems Nyderlandų piliečiams.
         Kitu atveju teisės aktai numato nepateisinamą diskriminaciją tarp Nyderlandų piliečių, pavyzdžiui, tarp gyvenančių Niujorke
         ir  gyvenančių Aruboje.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      40      Reikia pripažinti, kad Sutarties nuostatos nenumato taisyklių, aiškiai ir tiksliai nenurodo, kas turi teisę balsuoti ir būti
         kandidatu į Europos Parlamentą.

      41      EB 190 straipsnio 4 dalis kalba apie rinkimų tvarką. Pagal šią nuostatą Europos Parlamento nariai renkami remiantis tiesiogine
         visuotine rinkimų teise pagal visose valstybėse narėse taikomą vienodą tvarką arba pagal visoms valstybėms narėms bendrus
         principus.

      42      1976 m. Akto 1 straipsnis numato, kad Europos Parlamento narių rinkimai vyksta pagal proporcinę sistemą remiantis tiesiogine
         visuotine rinkimų teise ir yra laisvi bei slapti. Pagal 1976 m. Akto 8 straipsnį remiantis šio Akto nuostatomis rinkimų procedūrą
         kiekvienoje valstybėje narėje reglamentuoja jos nacionalinės nuostatos, tačiau šios nuostatos, kuriose prireikus gali būti
         atsižvelgta į specifinę padėtį valstybėse narėse, neturi iš esmės pažeisti proporcinės balsavimo sistemos.

      43      Vis dėlto nei EB 190 straipsnis, nei 1976 m. Aktas aiškiai nenurodo, kas turi teisę balsuoti ir būti kandidatu į Europos Parlamentą.

      44      Remiantis su Europos Parlamentu susijusiais EB 189 ir 190 straipsniais, kurie nurodo, kad jį sudaro valstybių narių tautų
         atstovai, šiuo atžvilgiu negalima daryti jokios aiškios išvados, nes neapibrėžtas žodis „tautos“, atsižvelgiant į valstybes
         nares ir Sąjungos kalbas, gali turėti skirtingas reikšmes.

      45      Remiantis šiais motyvais darytina išvada, kad pagal dabar galiojančią Bendrijos teisę asmenų, turinčių teisę balsuoti ir būti
         kandidatais Europos Parlamento rinkimuose, nustatymas yra kiekvienos valstybės narės kompetencija laikantis Bendrijos teisės.
         Tačiau būtina patikrinti, ar ši teisė draudžia pagrindinėje byloje nagrinėjamą situaciją, kai Aruboje gyvenantys Nyderlandų
         piliečiai neturi teisės balsuoti ir būti kandidatais per Europos Parlamento rinkimus.

      46      Pirma, būtina priminti, kad UŠT taikomas specialus asociacijos režimas, apibrėžtas Sutarties ketvirtoje dalyje (EB 182–188 straipsniai),
         todėl, jei nėra aiškios nuorodos, jiems netaikomos bendrosios Sutarties nuostatos (žr. minėtų sprendimų Leplat 10 punktą ir Nyderlandai prieš Tarybą 49 punktą).

      47      Iš to matyti, kad su Europos Parlamentu susiję EB 189 ir 190 straipsniai netaikomi šioms šalims ir teritorijoms ir kad valstybės
         narės neprivalo jose organizuoti rinkimų į Europos Parlamentą.

      48      EŽTK pirmojo protokolo 3 straipsnis neprieštarauja tokiam aiškinimui. Iš tikrųjų, jei Sutarties nuostatos netaikytinos UŠT,
         šios nuostatos prasme Europos Parlamentas neturėtų būti laikomas jų „įstatymų leidybos institucija“. Priešingai, šių šalių
         ir teritorijų gyventojai per juos atstovaujančias valdžios institucijas gali pasisakyti institucijose, įsteigtose pagal Bendrijos
         ir UŠT asociaciją.

      49      Šiuo atžvilgiu negali būti veiksmingai prieštaraujama, kad Bendrijos teisė daro įtaką Aruboje taikomai teisei. Iš tikrųjų
         ši įtaka gali atsirasti dėl Bendrijos teisės nuostatų, kurios dėl asociacijos tapo taikytinomis UŠT. Kalbant apie kitas šios
         teisės nuostatas, kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 161 punkte, darydamas nuorodą į minėto sprendimo Matthews prieš Jungtinę Karalystę 34 punktą, netiesioginės teisės aktų įtakos nepakanka siekiant pripažinti, jog šie teisės aktai daro gyventojams tokį patį
         poveikį, kaip ir visi vietos įstatymų leidybos institucijos priimti teisės aktai.

      50      Taip pat negalima argumentuoti, jog kitos valstybės narės organizuoja Europos Parlamento rinkimus UŠT, su kuriomis jos palaiko
         specifinius santykius. Iš tikrųjų, kadangi sutartyje šiuo klausimu nėra specialių nuostatų, valstybės narės privalo priimti
         taisykles, labiausiai pritaikytas prie jų konstitucinės santvarkos.

      51      Antra, teisė balsuoti ir būti kandidatu rinkimuose į Europos Parlamentą Nyderlanduose yra apibrėžta Nyderlandų rinkimų įstatyme
         ir nustato tokias pačias sąlygas, kaip ir nustatytosios Nyderlandų parlamento deputatų asamblėjos rinkimams, t. y. kad ši
         teisė balsuoti ir būti kandidatu nepripažįstama Nyderlandų piliečiams, kurių faktinė gyvenamoji vieta yra Nyderlandų Antilų
         salose arba Aruboje.

      52      Be to, kaip buvo priminta šio sprendimo 41–44 punktuose, nei EB 189 ir 189 straipsniai, nei 1976 m. Aktas aiškiai ir tiksliai
         nenurodo, kas turi teisę balsuoti ir būti kandidatu per Europos Parlamento rinkimus. Be to, Sutarties antros dalies nuostatos,
         susijusios su Sąjungos pilietybe, Sąjungos piliečiams nepripažįsta besąlyginės teisės balsuoti ir būti kandidatais per Europos
         Parlamento rinkimus.

      53      Iš tikrųjų EB 19 straipsnio 2 dalis, į kurią daroma nuoroda prejudiciniame klausime, tik numato, jog naudojimuisi šia teise
         balsuoti ir būti kandidatu taikomas nediskriminacijos dėl pilietybės principas, ir ji nurodo, kad kiekvienas Sąjungos pilietis,
         nuolat gyvenantis valstybėje narėje ir neturintis jos pilietybės, turi teisę balsuoti ir būti kandidatu per Europos Parlamento
         rinkimus valstybėje narėje, kurioje gyvena, tokiomis pačiomis sąlygomis, kaip ir tos valstybės piliečiai. Direktyvos 93/109
         3 straipsnio pirmosios pastraipos b punktas šiuo klausimu nurodo, kad kiekvienas asmuo, kuris nėra nuolatinės gyvenamosios
         vietos valstybės narės pilietis, bet atitinka tuos pačius teisei balsuoti ir būti kandidatu keliamus reikalavimus, kuriuos
         ta valstybė pagal įstatymą taiko savo piliečiams, turi teisę balsuoti ir būti kandidatu per rinkimus savo gyvenamosios vietos
         valstybėje narėje. Be to, šios direktyvos 5 straipsnis aiškiai grindžiamas prielaida, jog valstybė narė kaip teisės balsuoti
         sąlygą gali nustatyti reikalavimą pragyventi tam tikrą laiką „rinkimų teritorijoje“. Iš EB 19 straipsnio 2 dalies ir jai įgyvendinti
         priimtų nuostatų analizės matyti, kad ši sutarties nuostata netaikoma Sąjungos piliečiui, gyvenančiam UŠT ir norinčiam įgyvendinti
         savo teisę balsuoti savo pilietybės valstybėje narėje.

      54      Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 157 ir 158 punktuose, EŽTK pirmojo protokolo 3 straipsnis nedraudžia, kad susitariančios
         valstybės numatytų pragyvenimo tam tikrą laiką kriterijų, siekiant apriboti turinčių teisę balsuoti ar būti kandidatais asmenų
         ratą. Spręsdamas dėl teisės balsuoti, Europos žmogaus teisių teismas šiuo atžvilgiu pripažino, kad pareiga gyventi nacionalinėje
         teritorijoje norint turėti teisę balsuoti, nėra savaime nepagrįsta ar šališka ir ji pateisinama dėl kelių priežasčių (2004 m.
         spalio 19 d. Europos žmogaus teisių teismo sprendimo Melnitchenko prieš Ukrainą, Recueil des arrêts et décisions 2004‑X, § 56). Be to, jis pripažino, kad teisei kandidatuoti nustatyti reikalavimai gali būti griežtesni nei nustatytieji
         reikalavimai teisei balsuoti (minėto sprendimo Melnitchenko prieš Ukrainą, § 57).

      55      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, neatrodo, kad iš principo su gyvenamąja vieta susijęs kriterijus nebūtų tinkamas sprendžiant,
         kas turi teisę balsuoti ir būti kandidatu per rinkimus į Europos Parlamentą.

      56      Vis dėlto apeliantai pagrindinėje byloje bei Komisija teigia, kad Nyderlandų rinkimų įstatymas pažeidžia vienodo požiūrio
         principą tiek, kiek jis pripažįsta teisę balsuoti ir būti kandidatu per Europos Parlamento rinkimus visiems trečiosiose šalyse
         gyvenantiems Nyderlandų piliečiams, nors tokia teisė nepripažįstama Nyderlandų Antilų salose arba Aruboje gyvenantiems Nyderlandų
         piliečiams.

      57      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vienodo požiūrio arba nediskriminacijos principas, kuris yra vienas bendrųjų Bendrijos
         teisės principų, reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos nebūtų vertinamos
         vienodai, jei toks vertinimas negali būti objektyviai pagrįstas (2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimo ABNA ir kt., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, Rink. p. I‑10423, 63 punktas ir 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo IATAir ELFAA C‑344/04, Rink. p. I‑403, 95 punktas).

      58      Nagrinėjamoje byloje reikšminga palyginti Nyderlandų Antilų salose arba Aruboje gyvenančio Nyderlandų piliečio ir trečiosiose
         šalyse gyvenančio Nyderlandų piliečio padėtį. Šiems asmenims bendra tai, kad jie yra Nyderlandų piliečiai ir negyvena Nyderlandų
         teritorijoje. Vis dėlto šiems dviem asmenims sudaromos nevienodos sąlygos, nes antrasis turi teisę balsuoti ir būti kandidatu
         per Europos Parlamento rinkimus, organizuojamus Nyderlanduose, o pirmasis tokios teisės neturi. Toks skirtingas požiūris turi
         būti objektyviai pateisintas.

      59      Per posėdį Nyderlandų vyriausybė nurodė, kad Nyderlandų rinkimų įstatymo tikslas – leisti užsienyje gyvenantiems Nyderlanduose
         gyvenantiems Nyderlandų piliečiams balsuoti, jei suponuojama, kad šiuos piliečius vis dar sieja ryšiai su Nyderlandų visuomene.
         Vis dėlto iš šios vyriausybės per posėdį pateiktų paaiškinimų matyti, kad Nyderlandų pilietis, persikėlęs gyventi iš Arubos
         į trečiąsias šalis, turėtų tokią pačią teisę balsuoti kaip ir Nyderlandų pilietis, persikeliantis gyventi iš Nyderlandų į
         trečiąsias šalis, nors Aruboje gyvenantis Nyderlandų pilietis tokios teisės neturėtų.

      60      Šiuo atžvilgiu Nyderlandų teisės aktų leidėjo siekiamas tikslas – suteikti ryšiais su Nyderlandais susijusiems ar nesusijusiems
         Nyderlandų piliečiams teisę balsuoti ir būti kandidatu, – išplaukia iš šio įstatymų leidėjo turimos diskrecijos organizuoti
         rinkimus. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad Nyderlandų vyriausybė pakankamai neįrodė, jog skirtingas požiūris į trečiosiose
         šalyse gyvenančius Nyderlandų piliečius ir Nyderlandų Antiluose arba Aruboje gyvenančius Nyderlandų piliečius yra objektyviai
         pateisinamas ir todėl nepažeidžia vienodo požiūrio principo.

      61      Atsižvelgiant į šiuos argumentus, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad nors pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę
         nėra draudžiama, kad valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, apibrėžtų teisės balsuoti ir būti kandidatu per Europos
         Parlamento rinkimus sąlygas remdamosi gyvenamosios vietos teritorijoje, kurioje organizuojami rinkimai, kriterijumi, vis dėlto
         vienodo požiūrio principas draudžia, kad dėl pasirinktų kriterijų panašiose situacijose esantys piliečiai būtų vertinami skirtingai,
         kai šis skirtingas vertinimas nepateisinamas objektyviai.

       Dėl ketvirtojo klausimo
      62      Ketvirtuoju klausimu Raad van State klausia, ar kartu skaitomi EB 17 straipsnis ir 19 straipsnio 2 dalis, atsižvelgiant į EŽTK pirmojo protokolo 3 straipsnį,
         draudžia asmenims, nesantiems Sąjungos piliečiais, suteikti teisę balsuoti ir būti kandidatais per Europos Parlamento rinkimus

      63      Kaip pastebi Nyderlandų vyriausybė ir Komisija, reikia konstatuoti, kad šis klausimas nėra susijęs su pagrindinėje byloje
         nagrinėjamu ginču, nes apeliantai pagrindinėje byloje yra Sąjungos piliečiai, ir todėl į šį klausimą nereikia atsakyti.

      64      Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas tą pačią dieną priims sprendimą byloje Ispanijos Karalystė prieš Jungtinę Karalystę C‑145/04 (Rink. p. I‑0000), kuriame prireikus bus paaiškintas šis aspektas.

       Dėl penktojo klausimo
      65      Penktuoju klausimu Raad van State klausia, ar Bendrijos teisė nustato reikalavimus dėl teisių atstatymo pobūdžio (rechtsherstel) tuo atveju, kai nacionalinis teismas, atsižvelgęs į Europos Bendrijų Teisingumo Teismo pateiktus atsakymus į pirmiau nurodytus
         klausimus, mano, kad Nyderlandų piliečiai, turintys nuolatinę gyvenamąją vietą arba gyvenantys Nyderlandų Antilų salose ir
         Aruboje, buvo neteisingai neįrašyti į 2004 m. birželio 10 d. Europos Parlamento rinkimų sąrašus.

      66      Šiuo atžvilgiu iš 1976 m. Akto 12 straipsnio matyti, kad Europos Parlamentas priima sprendimus tik dėl su rinkimais susijusių
         ginčų, kurie gali būti pateikti remiantis šio akto nuostatomis, išskyrus nacionalinėmis nuostatomis, į kurias pastarasis daro
         nuorodą. Kadangi apibrėžti, kas turi teisę balsuoti ir būti kandidatu rinkimuose į Europos Parlamentą, turi kiekviena valstybė
         narė, iš to išplaukia, kad ginčai, susiję su nacionalinės teisės nuostatomis, apibrėžiančiomis šias teises turinčius asmenis,
         taip pat priskiriami nacionalinei teisei.

      67      Taip pat kadangi nėra Bendrijos teisės aktų, reglamentuojančių ginčus, susijusius su teise balsuoti ir būti kandidatu rinkimuose
         į Europos Parlamentą, kiekviena valstybė narė savo vidaus teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti
         ieškinių, skirtų užtikrinti teisės subjektų teisių, kylančių tiesiogiai iš Bendrijos teisės, apsaugą, procesines taisykles
         taip, kad jos nebūtų nepalankesnės nei taikomos nacionaline teise grindžiamoms teisėms (lygiavertiškumo principas) ir dėl
         jų naudojimasis Bendrijos teisės sistemoje suteiktomis teisėmis neturi pasidaryti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas
         (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žiūrėti 2005 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Leffler, C‑443/03, Rink. p. I‑9611, 49 ir 50 punktus).

      68      Kalbant apie galimą asmens, kurį dėl Bendrijos teisei prieštaraujančios nacionalinės nuostatos buvo atsisakyta įrašyti į Europos
         Parlamento narių rinkėjų sąrašus, teisių atstatymą (rechtsherstel), toks teisių atstatymas galimas pagal nacionalinės teisės sąlygas ir taisykles, jeigu jos atsižvelgia į lygiavertiškumo
         ir veiksmingumo principus (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimą San Giorgio, 199/82, Rink. p. 3595). Kad tinkamai įvertintų teisių atstatymą, nacionalinis teismas galės naudingai remtis teisių atstatymo
         taisyklėmis, numatytomis nacionalinių taisyklių pažeidimo vykstant rinkimams į valstybės narės institucijas atveju.

      69      Šiomis aplinkybėmis, be kita ko, reikia priminti, kad valstybės narės atsakomybės už jai priskirtinais Bendrijos teisės pažeidimais
         privatiems asmenims padarytą žalą principas yra būdingas Sutarties sistemai, ir todėl valstybė narė privalo atlyginti atsiradusią
         žalą, jeigu pažeista teisės norma buvo siekiama suteikti asmenims teisių, jei pažeidimas yra pakankamai akivaizdus ir jei
         yra tiesioginis priežastinis ryšys tarp nustatytos valstybei pareigos pažeidimo ir nukentėjusių asmenų patirtos žalos (1996 m.
         kovo 5 d. Sprendimas Brasserie du pêcheur et Factortame, C‑46/93 ir C‑48/93, Rink. p. I‑1029, 31 ir 51 punktai bei 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Köbler, D‑224/01, Rink. p. I‑10239, 30 ir 51 punktai), neatmetant galimybės, kad valstybės atsakomybė pagal nacionalinę teisę gali
         kilti esant ne tokioms griežtoms sąlygoms (minėto sprendimo Brasserie du pêcheur et Factortame 66 punktas).

      70      Pripažinus teisę gauti žalos atlyginimą, kuri tiesiogiai kyla iš Bendrijos teisės, patenkinus pirmesniuose punktuose nurodytas
         sąlygas, valstybė privalo atlyginti padarytą žalą pagal vidaus teisės normas dėl atsakomybės, ir pagal vidaus teisę nustatytos
         žalos atlyginimo sąlygos negali būti mažiau palankios nei tos, kurios yra susijusios su valstybės viduje pareiškiamais panašiais
         ieškiniais, bei negali būti suformuluotos taip, kad praktiškai būtų neįmanoma arba labai sunku gauti atlyginimą (minėto sprendimo
         Brasserie du pêcheur et Factortame 67 punktas).

      71      Todėl į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad kiekviena valstybė narė savo vidaus teisėje turi nustatyti priemones, kurios
         leistų atstatyti asmens, kurį dėl Bendrijos teisei prieštaraujančios nacionalinės nuostatos buvo atsisakyta įrašyti į 2004 m.
         birželio 10 d. rinkimų į Europos Parlamento narių rinkėjų sąrašus ir kuris dėl to negalėjo juose dalyvauti, teises. Šios priemonės,
         kurios gali apimti valstybei priskirtinos Bendrijos teisės pažeidimu padarytos žalos atlyginimą, privalo atsižvelgti į lygiavertiškumo
         ir veiksmingumo principus.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      72      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Asmenys, turintys vienos valstybės narės pilietybę ir nuolatinę gyvenamąją vietą arba gyvenamąją vietą EB 299 straipsnio 3 dalyje
            nurodytoje teritorijoje, priklausančioje užjūrio šalims ir teritorijoms, gali remtis Sutarties antroje dalyje Sąjungos piliečiams
            pripažįstamomis teisėmis.
      2.      Nors pagal šiuo metu galiojančią Bendrijos teisę nėra draudžiama, kad valstybės narės, nepažeisdamos Bendrijos teisės, apibrėžtų
            teisės balsuoti ir būti kandidatu per Europos Parlamento rinkimus sąlygas remdamosi gyvenamosios vietos teritorijoje, kurioje
            organizuojami rinkimai, kriterijumi, vis dėlto vienodo požiūrio principas draudžia, kad dėl pasirinktų kriterijų panašiose
            situacijose esantys piliečiai būtų vertinami skirtingai, kai šis skirtingas vertinimas nepateisinamas objektyviai.
      3.      Kiekviena valstybė narė savo vidaus teisėje turi nustatyti priemones, kurios leistų atstatyti (rechtsherstel) asmens, kurį dėl Bendrijos teisei prieštaraujančios nacionalinės nuostatos buvo atsisakyta įrašyti į 2004 m. birželio 10 d.
            rinkimų į Europos Parlamento narių rinkėjų sąrašus ir kuris dėl to negalėjo juose dalyvauti, teises. Šios priemonės, kurios
            gali apimti valstybei priskirtinos Bendrijos teisės pažeidimu padarytos žalos atlyginimą, privalo atsižvelgti į lygiavertiškumo
            ir veiksmingumo principus.
      Parašai.
      * Proceso kalba: olandų.


2001 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Agorà Srl ir Excelsior Snc di Pedrotti Bruna & C. prieš Ente Autonomo Fiera Internazionale di Milano ir Ciftat Soc. coop. arl. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija. # Sujungtos bylos C-223/99 ir C-260/99.


title: 2010 m. birželio 15 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas. # Europos Komisija prieš Ispanijos Karalystę. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 49 straipsnis - Socialinė apsauga - Būtinas gydymas ligoninėje laikinai būnant kitoje valstybėje narėje - Teisės gauti papildomą kompetentingos įstaigos kompensaciją, palyginti su gauta buvimo valstybės narės įstaigoje, nebuvimas. # Byla C-211/08.

text:
      Byla C‑211/08
      Europos Komisija
      prieš
      Ispanijos Karalystę
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 49 straipsnis – Socialinė apsauga – Būtinas gydymas ligoninėje laikinai būnant kitoje valstybėje narėje – Teisės gauti kompetentingos įstaigos kompensaciją, kuri papildytų gautąją iš buvimo valstybės narės institucijos, nebuvimas“
      Sprendimo santrauka
      Laisvė teikti paslaugas – Apribojimai – Nacionalinės teisės aktai, susiję su kitoje valstybėje narėje patirtų gydymo išlaidų
            kompensavimu – Neplanuotas gydymas ligoninėje – Reglamentas Nr. 1408/71
      (EB 49 straipsnis; Tarybos reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktis)
      Valstybė narė, atsisakydama savo nacionalinės sveikatos sistemos dalyviams papildomai kompensuoti medicinos išlaidas, kurių
         jie patyrė kitoje valstybėje narėje dėl gydymo ligoninėje pagal Reglamento Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo
         pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje,
         iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 1992/2006, 22 straipsnio 1 dalies
         a punkto i papunktį, nes valstybėje narėje, kurioje suteiktas šis gydymas, padengiama mažesnė išlaidų suma nei pagal draudimo
         valstybės narės teisės aktus, nepažeidžia įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.

      Taigi aplinkybė, kad pagal vienos valstybės narės sveikatos sistemą apdrausti asmenys gali būti skatinami anksčiau numatyto
         laiko grįžti į šią valstybę narę gydytis ligoninėje dėl pablogėjusios sveikatos būklės jiems laikinai būnant kitoje valstybėje
         narėje ar atsisakyti kelionės į ją, pavyzdžiui, turistinės ar mokymosi, dėl to, kad jie, išskyrus konkrečius ribotai taikomus
         atvejus, negalėtų gauti iš kompetentingos įstaigos papildomos kompensacijos, jeigu analogiško gydymo draudimo valstybėje narėje
         išlaidos viršytų šioje kitoje valstybėje narėje mokėtiną kompensaciją, atrodo per daug numanoma ir netiesioginė. Todėl bendrai
         vertinami ginčijami teisės aktai nelaikytini aktais, kuriais ribojamas gydymo ligoninėje, turizmo ar mokymo paslaugų teikimas.

      Be kita ko, atvejus, kai dėl neplanuoto gydymo ligoninėje paslaugų, suteiktų apdraustajam laikinai būnant kitoje valstybėje
         narėje, taikant šios valstybės teisės aktus draudimo valstybei narei tenka didesnė finansinė našta nei ta, kurią ji būtų patyrusi,
         jei šis gydymas būtų buvęs suteiktas vienoje iš jos ligoninių, visiškai atsveria atvejai, kai, atvirkščiai, dėl buvimo valstybės
         narės teisės aktų taikymo draudimo valstybei narei, kiek tai susiję su nagrinėjamu gydymu ligoninėje, tenka mažesnė finansinė
         našta nei ta, kurią ji patirtų, jei būtų buvę taikomi jos teisės aktai.

      (žr. 72, 78–80 punktus)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2010 m. birželio 15 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 49 straipsnis – Socialinė apsauga – Būtinas gydymas ligoninėje laikinai būnant kitoje valstybėje narėje – Teisės gauti kompetentingos įstaigos kompensaciją, kuri papildytų gautąją iš buvimo valstybės narės institucijos, nebuvimas“
      Byloje C‑211/08
      dėl 2008 m. gegužės 20 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Komisija, atstovaujama E. Traversa ir R. Vidal Puig, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Ispanijos Karalystę, atstovaujamą J. M. Rodríguez Cárcamo, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Belgijos Karalystės, atstovaujamos M. Jacobs ir L. Van den Broeck,

      Danijos Karalystės, atstovaujamos J. Bering Liisberg ir R. Holdgaard,

      Suomijos Respublikos, atstovaujamos A. Guimaraes-Purokoski,

      Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės, atstovaujamos H. Walker, padedamos baristerio M. Hoskins,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmosios kolegijos pirmininkas A. Tizzano, einantis pirmininko pareigas, kolegijos pirmininkai J. N. Cunha Rodrigues,
         K. Lenaerts (pranešėjas), J.-C. Bonichot ir P. Lindh, teisėjai P. Kūris, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský,
         L. Bay Larsen, T. von Danwitz ir A. Arabadjiev,

      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius M.-A. Gaudissart, skyriaus vadovas,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. lapkričio 24 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2010 m. vasario 25 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad atsisakydama Ispanijos nacionalinės sveikatos
         sistemos dalyviams papildomai kompensuoti medicinos išlaidas, kurių jie patyrė kitoje valstybėje narėje dėl gydymo ligoninėje,
         pagal 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį
         dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir
         atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
         k., 5 t., 3 sk., p. 3), iš dalies pakeistu 2006 m. gruodžio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1992/2006
         (OL L 392, p. 1; toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį, nes valstybėje narėje, kurioje
         suteiktas šis gydymas, padengiama mažesnė išlaidų suma nei pagal Ispanijos teisės aktus, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų
         pagal EB 49 straipsnį.

       Teisinis pagrindas
       Sąjungos teisės aktai
      2        Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnyje „Buvimas už kompetentingos valstybės ribų – Sugrįžimas ar persikėlimas gyventi į kitą
         valstybę narę ligos ar motinystės išmokų mokėjimo metu – Būtinybė vykti į kitą valstybę narę gydytis“ įtvirtinta:

      „1.      Pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas
         sąlygas teisei į išmoką, prireikus atsižvelgiant į 18 straipsnio nuostatas, ir:

      a)      pagal kurio būklę reikia mokėti išmokas natūra, kurios tampa būtinos dėl sveikatos priežasčių jo buvimo kitoje valstybėje
         narėje metu, atsižvelgiant į išmokų pobūdį ir numatytą buvimo trukmę;

      arba
      <...>
      c)      kuris pagal sveikatos būklę gavo kompetentingos įstaigos leidimą išvykti į kitos valstybės narės teritoriją gydytis, gauna:
      i)      išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo <...> vietos įstaiga pagal jos administruojamų teisės
         aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės
         teisės aktus;

      <...>
      2.      <...>
      Leidimą, kuris reikalingas pagal 1 dalies c punktą, galima atsisakyti išduoti tuo atveju, kai lėšos gydymui yra teikiamos
         iš išmokų, nustatytų valstybės narės, kurios teritorijoje atitinkamas asmuo gyvena, teisės aktais, ir kai jis negali gauti
         tokio gydymo per įprastą tokiam gydymui laikotarpį valstybėje narėje, kurioje jis gyvena, atsižvelgiant į jo dabartinį gydymo
         kursą [dabartinę sveikatos būklę] ir tikėtiną ligos eigą.“

      3        Reglamento Nr. 1408/71 34a straipsnyje nurodyta:

      „<...> 22 straipsnio 1 dalies a ir c punktai <...>, 22 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa, <...> kai reikia, taikomi analogiškai
         studentams ir jų šeimos nariams.“

      4        Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Išlaidos už išmokas natūra, kurias pagal šio skyriaus nuostatas teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės
         įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos.“

      5        1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, iš dalies
         pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97, pakeistu 2007 m. kovo 19 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 311/2007 (OL L 82,
         p. 6, toliau – Reglamentas Nr. 574/72), 21 straipsnio 1 dalyje nustatyta:

      „Kad gautų išmokas natūra, nustatytas pagal reglamento [Nr. 1408/71] 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio nuostatas,
         pagal darbo sutartį dirbantis asmuo arba savarankiškai dirbantis asmuo pateikia priežiūrą teikiančiam subjektui kompetentingos
         įstaigos išduotą dokumentą, patvirtinantį jo teisę gauti išmokas natūra. Tas dokumentas parengiamas pagal 2 straipsnio nuostatas.

      2.      <...>.
      <...>“
      6        Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Jeigu neįmanoma sutvarkyti visų įgyvendinimo reglamento <...> 21 <...> straipsnyje [numatytų] pagal darbo sutartį dirbančio
         arba savarankiškai dirbančio asmens buvimo valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė, formalumų, jo prašymu, kompetentinga
         įstaiga jo išlaidas kompensuoja pagal buvimo vietos įstaigos administruojamus tarifus.“

      7        Remdamasi Reglamento Nr. 574/72 2 straipsnio 1 dalimi Darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinė komisija, numatyta
         Reglamento Nr. 1408/71 80 straipsnyje, parengė šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčiui įgyvendinti būtino
         dokumento formą, t. y. „E 111“ formą. 2003 m. birželio 18 d. Europos Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės
         komisijos Sprendimu Nr. 189, kuriuo siekiama įvesti Europos sveikatos draudimo kortelę, kad būtų pakeistos formos, būtinos
         taikyti Tarybos reglamentus Nr. 1408/71 ir Nr. 574/72, kiek tai susiję su galimybe pasinaudoti sveikatos priežiūros paslaugomis,
         kol laikinai būnama kurioje nors valstybėje narėje, išskyrus kompetentingą valstybę arba valstybę, kurioje gyvenama (OL L 276,
         p. 1), Sprendimu Nr. 190 dėl Europos sveikatos draudimo kortelės techninių specifikacijų (OL L 276, p. 4) ir Sprendimu Nr. 191
         dėl E 111 ir E 111B formų pakeitimo Europos sveikatos draudimo kortele (OL L 276, p. 19) nuo 2004 m. birželio 1 d. šią formą
         pakeitė „Europos sveikatos draudimo kortelė“.

      8        Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio taikymo sritis paaiškinta 2003 m. gruodžio 17 d. Europos
         Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos Sprendime Nr. 194 dėl vienodo Reglamento Nr.1408/71
         22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio taikymo buvimo valstybėje narėje (OL L 104, 2004, p. 127).

      9        Sprendimo Nr. 194 septintoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunkčio <...> kriterijai negali būti aiškinami taip, jog jis neapima lėtinių ligų ar
         ankstesnių ligų. [2003 m. vasario 25 d. Sprendime IKA, C‑326/00, Rink. p. I‑1703] Teisingumo Teismas nurodė, jog sąvokos „būtinas gydymas“ negalima aiškinti taip, kad [šio straipsnio]
         nuostatos taikomos tik tais atvejais, kai „suteiktas gydymas yra [buvo] būtinas dėl ūmios ligos. Būtent to, kad <...> apdrausto
         asmens būtinas gydymas dėl pasikeitusios sveikatos būklės jam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje galbūt yra susijęs
         su ankstesne ir žinoma apdraustojo asmens patologija, pavyzdžiui, chroniška [lėtine] liga“, nereiškia, kad šių nuostatų taikymo
         sąlygos neįvykdytos.“

      10      Sprendimo Nr. 194 1  ir 2 punktuose įtvirtinta:

      „1.      22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktis <...> taikomas dėl sveikatos priežasčių būtinoms išmokoms natūra, suteiktoms asmeniui
         jam laikinai būnant [kitoje valstybėje nei ta, kurioje jis apdraustas], kad jis nebūtų priverstas anksčiau numatyto laiko
         grįžti į kompetentingą valstybę gauti būtiną jo sveikatos būklę atitinkantį gydymą.

      Šiomis išmokomis siekiama užtikrinti, kad asmuo tęstų savo buvimą medicinos atžvilgiu saugiomis sąlygomis, atsižvelgiant į
         numatytą buvimo trukmę.

      Tačiau šios nuostatos netaikomos atvejams, kai apdraustasis atvyksta į kitą valstybę narę gydytis.
      2.      Vertinant, ar išmoka natūra atitinka <...> 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje numatytas sąlygas, atsižvelgiama tik
         į medicininio pobūdžio veiksnius, susijusius su atitinkamo asmens laikinu buvimu, atkreipiant dėmesį į jo esamą ir buvusią
         sveikatos būklę.“

       Nacionalinės teisės aktai
      11      Ispanijos Konstitucijos 43 straipsniu įtvirtinama teisė į sveikatos apsaugą ir nustatoma, kad viešosios valdžios institucijos
         organizuoja ir saugo visuomenės sveikatą teikdamos būtinas išmokas ir paslaugas.

      12      Šiuo tikslu 1986 m. balandžio 25 d. Bendru sveikatos įstatymu Nr. 14 (Ley 14/1986, General de Sanidad; BOE Nr. 102, 1986 m. balandžio 29 d., p. 15207, toliau – LGS) įsteigiami viešosios, universalios ir nemokamos nacionalinės
         sveikatos sistemos pagrindai.

      13      Pagal nacionalinę sveikatos sistemą apdraustiems asmenims paslaugos teikiamos nemokamai. Atvirkščiai, pagal LGS 17 straipsnį
         už ne pagal šią sistemą suteiktas paslaugas paprastai moka pacientas ir šios sistemos įstaigos patirtų išlaidų nekompensuoja..

      14      1995 m. sausio 20 d. Karaliaus dekreto Nr. 63 dėl nacionalinės sveikatos sistemos teikiamų paslaugų organizavimo (Real Decreto 63/1995, sobre ordenación de prestaciones sanitarias del Sistema Nacional de Salud; BOE, Nr. 35, 1995 m. vasario 10 d., p. 4538) 5 straipsnyje nurodyta:

      „1.      Paslaugomis naudojamasi pasitelkiant nacionalinėje sveikatos sistemoje numatytas priemones <…>
      2.      Paslaugas <…> teikia tik nacionalinei sveikatos sistemai priklausantys ar su ja sutartis sudarę asmenys, įstaigos ir tarnybos,
         nepažeisdamos tarptautinių susitarimų nuostatų.

      3.      Skubaus, neatidėliotino ir gyvybiškai svarbaus gydymo, suteikto ne pagal nacionalinę sveikatos sistemą, išlaidos kompensuojamos,
         jei nustatoma, kad tinkamu laiku nebuvo įmanoma pasinaudoti pagal šią sistemą teikiamomis paslaugomis ir kad gydantis šia
         išimtimi nebuvo pasinaudota netinkamai arba piktnaudžiaujant.“

      15      2003 m. gegužės 28 d. Įstatymu dėl nacionalinės sveikatos sistemos darnos ir kokybės (Ley 16/2003 de cohesión y calidad del Sistema Nacional de Salud, BOE, Nr. 128, 2003 m. gegužės 29 d., p. 20567) nustatytas šios sistemos paslaugų sąrašas.

      16      Atsižvelgiant į LGS 14 straipsnį, 2003 m. Įstatymo Nr. 16 9 straipsnyje įtvirtinta:

      „Nacionalinės sveikatos sistemos medicinos paslaugas teikia tik asmenys, turintys įstatymu nustatyta tvarka suteiktus įgaliojimus,
         šiai sistemai priklausančiuose ar su ja sutartis sudariusiuose centruose ir tarnybose, išskyrus atvejus, kai kyla pavojus
         gyvybei ir jei nustatoma, jog nebuvo galima pasinaudoti šios sistemos priemonėmis, nepažeidžiant tarptautinių susitarimų,
         kurių šalis yra Ispanija, nuostatų.“

      17      Įstatymo Nr. 16 įgyvendinimo nuostatos išdėstytos 2006 m. rugsėjo 15 d. Karaliaus dekrete Nr. 1030, nustatančiame bendrųjų
         nacionalinės sveikatos sistemos paslaugų sąrašą ir jo peržiūros tvarką (Real Decreto 1030/2006, por el que se establece la cartera de servicios comunes del Sistema Nacional de Salud y el procedimiento
            para su actualización; BOE, Nr. 222, 2006 m. rugsėjo 16 d., p. 32650). Šiuo Karaliaus dekretu panaikintas ir pakeistas Karaliaus dekretas Nr. 63.

      18      Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3 dalyje numatyta:

      „Visas bendrąsias paslaugas teikia tik nacionalinei sveikatos sistemai priklausantys ar su ja sutartis sudarę centrai, įstaigos
         ir tarnybos, išskyrus atvejus, kai kyla pavojus gyvybei ir jei nustatoma, jog nebuvo galima pasinaudoti šios sistemos priemonėmis.
         Nepažeidžiant tarptautinių susitarimų, kurių šalis yra Ispanija, nuostatų ir vidaus teisės nuostatų, reglamentuojančių medicinos
         priežiūros klausimus tais atvejais, kai paslaugos teikiamos užsienyje, skubaus, neatidėliotino ir gyvybiškai svarbaus gydymo
         teikimo nacionalinei sveikatos sistemai nepriklausančioje įstaigoje atveju patirtos išlaidos kompensuojamos, jei nustatoma,
         kad tinkamu laiku nebuvo įmanoma pasinaudoti pagal šią sistemą teikiamomis paslaugomis ir šia išimtimi nebuvo pasinaudota
         netinkamai arba piktnaudžiaujant.“

      19      Iš šių nuostatų matyti, jog kai Ispanijos sveikatos sistemoje apdraustas asmuo laikinai būdamas kitoje valstybėje narėje dėl
         pasikeitusios sveikatos būklės gauna būtinas gydymo paslaugas šios valstybės narės ligoninėje, įstaiga, kurioje jis apdraustas,
         padengia šio gydymo išlaidas tik įgyvendindama jai Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje ir
         36 straipsnyje numatytą pareigą, išskyrus 2006 m. Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3dalies antrame sakinyje nurodytus
         atvejus ir laikantis jame išdėstytų sąlygų. Todėl toks asmuo, išskyrus šios išimties taikymo atvejus, neturi teisės reikalauti,
         kad dalį jo gydymosi išlaidų, kurių nekompensavo buvimo valstybės narės įstaiga, padengtų Ispanijos įstaiga.

       Ikiteisminė procedūra
      20      Prancūzijos pilietis, faktinių aplinkybių metu gyvenęs Ispanijoje ir apdraustas pagal jos sveikatos sistemą, pateikė Komisijai
         skundą dėl to, kad grįžęs į Ispaniją iš Prancūzijos, kurioje gydėsi ligoninėje pasinaudodamas E 111 forma, kompetentinga Ispanijos
         įstaiga atmetė jo prašymą atlyginti dalį gydymosi ligoninėje išlaidų, kurių Prancūzijos įstaiga nepadengė, taikydama vidaus
         teisės aktus.

      21      Paprašiusi iš Ispanijos Karalystės pateikti informacijos dėl jos teisės aktų, kuriais reglamentuojamas gydymo kitose valstybėse
         narėse išlaidų kompensavimas, ir jos negavusi, Komisija 2005 m. gruodžio 19 d. laišku paprašė šios valstybės narės per du
         mėnesius pateikti įtikinamą atsakymą.

      22      2006 m. vasario 13 d. laiške Ispanijos Karalystė atsakė, kad jos teisės aktuose pagal nacionalinę sistemą apdraustam asmeniui
         nenumatyta galimybė iš kompetentingos įstaigos gauti ne pagal šią sistemą suteikto sveikatos gydymo išlaidų kompensaciją,
         išskyrus išimtinius atvejus, tuo metu numatytus 1995 m. Karaliaus dekreto Nr. 63 5 straipsnyje.

      23      2006 m. spalio 18 d. Komisija išsiuntė Ispanijos Karalystei oficialų pranešimą, kuriame atkreipė šios dėmesį į tai, kad vidaus
         teisės aktai neatitinka EB 49 straipsnio, nes pagal juos, išskyrus tam tikras išimtis, kompetentingai įstaigai neleidžiama
         pagal nacionalinės sveikatos sistemą apdraustam asmeniui kompensuoti išlaidas, patirtas kitoje valstybėje narėje dėl gydymo
         ligoninėje pagal Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį, kai šioje valstybėje narėje padengiama
         mažesnė išlaidų suma nei Ispanijoje.

      24      2006 m. gruodžio 29 d. laiške Ispanijos Karalystė atsakė į šį oficialų pranešimą iš esmės teigdama, kad jos administracinės
         valdžios įstaigos pozicija šio sprendimo 20 punkte nurodytą skundą pateikusio asmens atžvilgiu neprieštaravo Reglamentui Nr. 1408/71,
         kad šio asmens situacija skiriasi nuo nagrinėtos byloje, kurioje 2001 m. liepos 12 d. priimtas Sprendimas Vanbraekel ir kt. (C-368/98, Rink. p. I‑5363), ir kad Komisijos ginamu aiškinimu būtų pažeista jos nacionalinės sveikatos sistemos finansinė
         pusiausvyra.

      25      Kadangi šis atsakymas Komisijos neįtikino, 2007 m. liepos 19 d. ji išsiuntė Ispanijos Karalystei pagrįstą nuomonę, kurioje
         teigė, jog Ispanijos teisės aktai prieštarauja EB 49 straipsniui, ir ragino šią valstybę narę per du mėnesius imtis būtinų
         priemonių, kad pažeidimas būtų nutrauktas.

      26      2007 m. rugsėjo 19 d. laišku Ispanijos Karalystė atsakė į šią pagrįstą nuomonę, patvirtindama savo ankstesnę poziciją, todėl
         Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

       Dėl priimtinumo
      27      Ispanijos Karalystė ginčija ieškinio priimtinumą.

      28      Ji nurodo, kad Komisijos, kuri kaltina ją EB 49 straipsniu pažeidimu, tačiau pripažįsta Ispanijos administracinės valdžios
         įstaigų praktiką suderinama su reglamentais Nr. 1408/71 ir Nr. 574/72, reikalavimai yra prieštaringi. Be to, ieškinyje nurodytas
         kaltinimas, kuris grindžiamas tuo, jog šis straipsnis buvo pažeistas 2006 m. Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3 dalies
         antruoju sakiniu, nors šio sprendimo 20 punkte apibrėžtai skundą pateikusio asmens situacijai taikytinas šio straipsnio 3 dalies
         paskutinis sakinys, kuriame daroma nuoroda į Sąjungos teisę.

      29      Ispanijos Karalystė taip pat teigia, kad tiek, kiek Komisija ją kaltina Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio pažeidimu, susijusiu
         su Ispanijos administracinės valdžios įstaigos atsisakymu atlyginti pagal nacionalinę sveikatos sistemą apdraustiems asmenims
         visų kitoje valstybėje narėje patirto gydymo ligoninėje išlaidų ir šio gydymo išlaidų sumos, kurią padengia Ispanijos įstaiga,
         skirtumą, šis kaltinimas yra nepriimtinas, nes pateiktas pavėluotai.

      30      Ispanijos Karalystė papildomai tvirtina, jog ieškinyje suformuluotas kaltinimas, kuris nebuvo pateiktas ikiteisminėje procedūroje
         ir kuris pagrįstas 2006 m. Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3 dalies nesuderinamumu su Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio
         1 dalies a punktu.

      31      Belgijos Karalystė teigia, kad EB 49 straipsnis nėra paminėtas nė vienoje pagrįstos nuomonės nuostatoje, todėl ieškinyje negali
         būti pateikta šiuo straipsniu grindžiamų argumentų.

      32      Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto ir su juo susijusios
         teismo praktikos matyti, jog bet kuriame ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka,
         ir ši nuoroda turi būti pakankamai aiški bei tiksli, kad atsakovas galėtų pasirengti gynybai, o Teisingumo Teismas – vykdyti
         savo kontrolę. Iš to išplaukia, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, turi būti nuosekliai
         išdėstytos ir suprantamos iš paties ieškinio teksto ir kad jame pateikiamus reikalavimus reikia suformuluoti nedviprasmiškai,
         siekiant išvengti, kad Teisingumo Teismas nepriimtų sprendimo ultra petita arba apskritai nespręstų dėl kaltinimo (žr. 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo Komisija prieš Suomiją, C‑195/04, Rink. p. I‑3351, 22 punktą bei jame nurodytą teismo praktiką ir 2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Čekijos Respubliką, C‑343/08, Rink. p. I‑0000, 26 punktą).

      33      Be to, pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dalykas ribojamas šiuo straipsniu numatytos ikiteisminės procedūros dalyko,
         todėl Komisijos ieškinys turi būti grindžiamas tais pačiais kaltinimais, kurie suformuluoti pagrįstoje nuomonėje (šiuo klausimu
         žr. minėto Sprendimo Komisija prieš Suomiją 18 punktą).

      34      Nagrinėjamoje byloje Komisijos ieškinys ir reikalavimai atitinka šias įvairias sąlygas.

      35      Iš tiesų nei pagrįstoje nuomonėje, nei ieškinyje nėra kaltinimo, susijusio su tariamu Ispanijos Karalystės padarytu įsipareigojimų
         pagal reglamentus Nr. 1408/71 ir Nr. 574/72 neįvykdymu. Komisija, laikydamasi ikiteisminėje procedūroje nekintamai dėstomos
         pozicijos, ieškinyje nurodo tik tai, kad ši valstybė narė pažeidė EB 49 straipsnį.

      36      Iš Komisijos ieškinio ir reikalavimų nedviprasmiškai matyti, jog nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas pasireiškia tuo, kad,
         remiantis ginčijamais teisės aktais, pagal Ispanijos sveikatos sistemą apdraustiems asmenims, kuriems laikinai būnant kitoje
         valstybėje narėje dėl sveikatos būklės buvo suteiktas būtinas gydymas ligoninėje pagal Reglamento Nr.1408/71 22 straipsnio
         1 dalies a punkto i papunktį, Ispanijos įstaiga nemoka papildomos kompensacijos, kai buvimo valstybėje narėje padengiamos
         mažesnės išlaidos nei Ispanijoje, išskyrus gyvybiškai svarbaus skubaus gydymo atvejus, numatytus Karaliaus dekreto Nr. 1030
         4 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje.

      37      Atsižvelgiant į šias aplinkybes, Komisija, būtent reikalavimuose pateikdama nuorodą į Reglamento Nr.1408/71 22 straipsnio
         1 dalies a punkto i papunktį, siekė ne suformuluoti atskirą kaltinimą, o tik apibrėžti apdraustųjų kategoriją, kurios nenaudai,
         Komisijos nuomone, ginčijamais teisės aktais pažeidžiamas EB 49straipsnis.

      38      Iš to darytina išvada, kad ieškinys priimtinas.

       Dėl esmės
       Šalių argumentai
      39      Komisija teigia, kad EB 49 straipsnis taikomas Ispanijos teisės aktuose numatytoms sveikatos priežiūros paslaugoms, įskaitant
         atvejus, kai šių paslaugų poreikis atsiranda apdraustajam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje.

      40      Pabrėžusi papildomą sąsają tarp Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio ir EB 49 straipsnio, Komisija tvirtina, kad šiuo atveju
         Ispanijos teisės aktais ribojamas tiek gydymo paslaugų ligoninėje teikimas, tiek turizmo ar mokymo paslaugų, dėl kurių laikinai
         vykstama į kitą valstybę narę, teikimas.

      41      Nurodydama, kad Reglamento Nr.1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas atvejis apima kiekvieną situaciją, kai poreikis
         gydytis atsiranda laikinai būnant kitoje valstybėje narėje pablogėjus apdraustojo sveikatos būklei, Komisija tvirtina, kad
         ginčijamais teisės aktais pagal Ispanijos sveikatos sistemą apdraustas asmuo, turintis galimybę pasirinkti gydytis ligoninėje
         buvimo valstybėje narėje ar anksčiau numatyto laiko grįžti į Ispaniją gydytis, gali būti paskatintas pasirinkti antrąją galimybę
         kiekvienu atveju, kai buvimo valstybėje narėje bus padengiamos mažesnės gydymo išlaidos nei Ispanijoje.

      42      Komisija taip pat nurodo, kad ginčijamais teisės aktais pagyvenę ar lėtine liga, dėl kurios gali prireikti gydytis ligoninėje,
         sergantys apdraustieji gali būti atgrasyti vykti kaip turistai ar studentai į kitą valstybę narę, kurioje gydymo ligoninėje
         išlaidų kompensavimo sąlygos yra mažiau palankios nei Ispanijoje.

      43      Komisija teigia, kad iš šių teisės aktų kylančio apribojimo negalima pateisinti. Šio apribojimo taikymo būtinybės negalima
         įrodyti būtent siekiu užtikrinti nacionalinės sveikatos sistemos finansinę pusiausvyrą, nes šiai sistemai tenkančios pagal
         ją apdraustam asmeniui kitoje valstybėje narėje suteikto gydymo ligoninėje išlaidos jokiu atveju negalėtų viršyti Ispanijoje
         suteikto analogiško gydymo išlaidų.

      44      Ispanijos vyriausybė, palaikoma Belgijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių, ginčija faktą, kad ginčijamais teisės
         aktais ribojama medicinos, turizmo ir mokymo paslaugų teikimo laisvė, ir teigia, kad bet kuriuo atveju šį tariamą apribojimą
         galima pateisinti privalomais bendrojo intereso pagrindais, skirtais užtikrinti nagrinėjamos nacionalinės sveikatos sistemos
         finansinę pusiausvyrą.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      45      Pirmiausia reikia priminti, jog Reglamento Nr.1408/71 22 straipsnio, o šiuo atveju jo 1 dalies a punkto i papunkčio, taikymas
         nepašalina galimybės kartu taikyti EB 49 straipsnio. Iš esmės tai, kad nacionalinės teisės aktai gali atitikti Reglamentą Nr. 1408/71,
         nereiškia, kad jiems netaikomos EB sutarties nuostatos (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimo Watts, C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 46 ir 47 punktus).

      46      Tai priminus, visų pirma reikia patikrinti, ar Komisijos ieškinyje nurodytos paslaugos, kai pagal nacionalinę sveikatos sistemą
         apdraustą asmenį būtina gydyti ligoninėje jam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje, yra tarpvalstybinio pobūdžio, dėl
         kurio joms gali būti taikomas EB 49 straipsnis (šiuo klausimu žr. 1988 m. balandžio 26 d. Sprendimo Bond van Adverteerders ir kt., 352/85, Rink. p. 2085, 13 punktą).

      47      Kalbant apie sveikatos priežiūros paslaugas, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką atlygintinai
         teikiamos medicinos paslaugos, įskaitant, kai jos teikiamos ligoninėse, patenka į nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo
         sritį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Watts 86 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Stamatelaki, C-444/05, Rink. p. I-3185, 19 punktą). Be to, medicinos paslaugos nenustoja būti paslaugų teikimu EB 49 straipsnio prasme
         dėl to, kad pacientas, už gautą sveikatos priežiūrą atsiskaitęs su užsienio teikėju, vėliau nacionalinės sveikatos tarnybos
         prašo atlyginti už šią sveikatos priežiūrą (žr. minėto Sprendimo Watts 89 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      48      Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad EB 49 straipsnis taikomas, kai paslaugos teikėjas ir gavėjas yra įsisteigę skirtingose
         valstybėse narėse (žr. 1999 m. spalio 28 d. Sprendimo Vestergaard, C‑55/98, Rink. p. I-7641, 19 punktą). Paslaugos, kurias vienoje valstybėje narėje įsisteigęs paslaugų teikėjas, nekeisdamas
         buvimo vietos, teikia kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam paslaugų gavėjui, laikytinos tarpvalstybiniu paslaugų teikimu
         EB 49 straipsnio prasme (be kita ko, žr. 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo Alpine Investments, C‑384/93, Rink. p. I-1141, 21 ir 22 punktus bei 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Gambelli ir kt., C‑243/01, Rink. p. I-13031, 53 punktą).

      49      Be to, taip pat pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką laisvė teikti paslaugas apima ne tik paslaugų teikėjo laisvę
         teikti paslaugas kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra teikėjas, įsisteigusiems gavėjams, bet ir laisvę kaip gavėjui
         gauti ar naudotis kitoje valstybėje narėje įsteigto teikėjo paslaugomis, ir tai daryti be apribojimų (be kita ko, žr. minėto
         Sprendimo Gambelli ir kt. 55 punktą bei jame nurodytą teismo praktiką).

      50      Iš to darytina išvada, kad gydymo ligoninėje paslaugos, kurias vienoje valstybėje narėje įsisteigęs teikėjas joje teikia kitoje
         valstybėje narėje įsisteigusiam gavėjui, patenka į paslaugų teikimo sąvoką EB 49 straipsnio prasme, įskaitant šioje byloje
         nagrinėjamą atvejį, kai šių gydymo paslaugų gavėjas laikinai būna paslaugų teikėjo įsisteigimo valstybėje narėje dėl kitų
         nei gydymasis priežasčių.

      51      Kalbant apie kitas nei medicinos paslaugas, t. y. turizmo ir mokymo paslaugas, konkrečiai paminėtas Komisijos ieškinyje, be
         šio sprendimo 48 punkte nurodytos teismo praktikos, reikia priminti, jog vienoje valstybėje narėje įsisteigę asmenys, vykstantys
         į kitą valstybę narę turizmo ar mokymosi tikslais, laikytini paslaugų gavėjais pagal EB 49 straipsnį (žr. 1984 m. sausio 31 d.
         Sprendimo Luisi ir Carbone, 286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 16 punktą; 1989 m. vasario 2 d. Sprendimo Cowan, 186/87, Rink. p. 195, 15 punktą ir 1999 m. sausio 19 d. Sprendimo Calfa, C-348/96, Rink. p. I-11, 16 punktą).

      52      Iš išdėstytų argumentų, darytina išvada, kad laisvė teikti paslaugas apima vienoje valstybėje narėje įsisteigusio apdrausto
         asmens laisvę laikinai vykti, pavyzdžiui, kaip turistui ar studentui, į kitą valstybę narę ir iš joje įsisteigusio paslaugų
         teikėjo gauti gydymosi ligoninėje paslaugas, kai jam būnant šioje valstybėje toks gydymas tampa būtinas dėl sveikatos būklės.

      53      Nors neginčijama, kad Sąjungos teisė nepažeidžia valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas
         ir kad, nesant suderintų Europos Sąjungos teisės normų, socialinės apsaugos sistemos išmokų suteikimo sąlygos turi būti nustatytos
         kiekvienos valstybės narės teisės aktuose, vis dėlto tai nepaneigia fakto, kad naudodamosi šia kompetencija valstybės narės
         turi laikytis Sąjungos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas (be kita ko, žr. minėto Sprendimo Watts 92 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      54      Atsižvelgiant į šias aplinkybes toliau reikia išnagrinėti, ar ginčijamais teisės aktais pažeidžiamos šios nuostatos.

      55      Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, EB 49 straipsniu draudžiama taikyti bet kokį nacionalinės teisės aktą, kuris paslaugų
         teikimą tarp valstybių narių padaro sunkesnį už paslaugų teikimą vienos valstybės narės viduje (be kita ko, žr. minėto Sprendimo
         Stamatelaki 25 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

      56      Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas nusprendė, jog tai, kad nacionalinės teisės aktais apdraustajam, kuriam pagal Reglamento
         Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą buvo išduotas leidimas gydytis ligoninėje kitoje valstybėje narėje, negarantuojama
         tokio pat dydžio išlaidų kompensacija, kokią šis apdraustasis gautų, jei būtų buvęs gydomas draudimo valstybės narės ligoninėje,
         yra laisvės teikti paslaugas apribojimas EB 49 straipsnio prasme, nes tai jį gali atgrasyti ar sutrukdyti kreiptis į kitose
         valstybėse narėse įsteigtus paslaugų teikėjus (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 45 punktą). Dėl nacionalinės teisės akto, kuriame buvo numatytas pagal nacionalinę sveikatos sistemą teikiamas nemokamas gydymas
         ligoninėse, Teisingumo Teismas paaiškino, jog toks kompensavimas draudimo valstybės narės sistemoje atitinka gydymo, analogiško
         tam, kuris apdraustajam buvo suteiktas buvimo valstybėje narėje, išlaidų dydį (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Watts 131 ir 133 punktus).

      57      Teisingumo Teismas nusprendė, jog tiek, kiek papildoma kompensacija, kuri yra valstybės narės, kur asmuo yra apdraustas, kompensavimo
         sistemos dalis, teoriškai nesukelia jokios papildomos finansinės naštos šios valstybės narės sveikatos draudimo sistemai,
         palyginti su kompensacija ar išlaidomis, kurias ši valstybė patirtų, jeigu asmuo joje būtų gydomas ligoninėje, negali būti
         pripažinta, kad šios papildomos kompensacijos mokėjimo naštos perkėlimas šiai sveikatos draudimo sistemai turėtų lemiamos
         įtakos šios valstybės narės socialinės apsaugos sistemos finansavimui (minėto Sprendimo Vanbraekel ir kt. 52 punktas).

      58      Tačiau, kalbant bent jau apie ligoninėse teikiamas sveikatos priežiūros paslaugas, kurios vienintelės yra šios bylos dalykas,
         reikia nurodyti, jog Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas šioje byloje nagrinėjamas vadinamasis
         „neplanuoto gydymo“ atvejis, atsižvelgiant į EB 49 straipsnį, skiriasi nuo vadinamojo „planuoto gydymo“ atvejo, numatyto šio
         reglamento 22 straipsnio 1 dalies c punkte, nagrinėto bylose, kuriose priimti minėti sprendimai Vanbraekel ir kt. bei Watts.

      59      Pirmiausia reikia pastebėti, kad planuoto gydymo ligoninėje kitoje valstybėje narėje pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio
         1 dalies c punktą atvejai, kaip matyti iš šio straipsnio 2 dalies antros pastraipos, pagrįsti tuo, jog objektyviai pripažįstama,
         kad draudimo valstybėje narėje nagrinėjamos paslaugos per medicinos atžvilgiu priimtiną laiką iš viso neteikiamos ar neteikiamos
         tokios pat veiksmingos paslaugos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Watts 57 ir 79 punktus). Esant tokiai situacijai draudimo valstybė narė, įgyvendindama savo įsipareigojimus pagal kartu taikomus
         Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą ir 36 straipsnį, prireikus turi užtikrinti, kad apdraustajam bus padengtos
         tokio paties dydžio išlaidos, kurios būtų padengtos, jeigu atitinkamas paslaugas per tokį laikotarpį būtų buvę galima gauti
         pagal šios valstybės sveikatos sistemą, nes priešingai būtų pažeistos normos dėl laisvės teikti paslaugas, kaip tai nusprendė
         Teisingumo Teismas minėtame Sprendime Vanbraekel ir kt.
      60      Atvirkščiai, situacija yra kitokia Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatyto neplanuoto gydymo atveju.

      61      Iš esmės, jei apdraustasis vyksta į kitą valstybę narę turizmo ar mokymosi tikslais, o ne dėl to, kad sveikatos sistemoje,
         pagal kurią jis apdraustas, yra bet kurio pobūdžio (atitinkamų paslaugų) trūkumas, remiantis Sutarties normomis dėl laisvo
         judėjimo jam negarantuojamas neutralumas visų gydymosi ligoninėje paslaugų, kurios prireikus jam turėtų būti suteiktos neplanuotai
         buvimo valstybėje narėje, atžvilgiu. Atsižvelgiant į tai, kad, viena vertus, yra nacionalinių (teisės aktų) skirtumų socialinio
         draudimo srityje ir, kita vertus, į Reglamento Nr. 1408/71 tikslą koordinuoti, o ne suderinti nacionalinės teisės aktus, gydymosi
         ligoninėje kitoje valstybėje narėje sąlygos tam tikrais atvejais apdraustajam gali būti daugiau ar mažiau palankios (pagal
         analogiją žr. 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo Hervein ir kt., C‑393/99 ir C‑394/99, Rink. p. I-2829, 50–52 punktus; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Weigel, C‑387/01, Rink. p. I-4981, 55 punktą ir 2007 m. balandžio 26 d. Sprendimo Alevizos, C‑392/05, Rink. p. I‑3505, 76 punktą).

      62      Toliau reikia nurodyti, kad jei gydymas ligoninėje kitoje valstybėje narėje yra planuojamas, apdraustasis paprastai gali žinoti
         bendras atitinkamo gydymo išlaidas iš sąmatos, remdamasis kuria gali palyginti valstybėje narėje, kur planuojamas gydymas
         ligoninėje, ir draudimo valstybėje narėje mokamos išlaidų kompensacijos dydį.

      63      Tokiomis aplinkybėmis tai, kad draudimo valstybės narės teisės aktais apdraustajam negarantuojama teisė reikalauti iš kompetentingos
         įstaigos kompensuoti galimą šioje valstybėje narėje ir valstybėje narėje, į kurią planuojama vykti gydytis ligoninėje, mokamų
         išlaidų kompensacijų skirtumą, gali paskatinti šį asmenį atsisakyti numatyto gydymo pastarojoje valstybėje narėje, o tai yra
         laisvės teikti paslaugas apribojimas, kaip Teisingumo Teismas nusprendė minėtuose sprendimuose Vanbraekel ir kt. bei Watts.

      64      Atvirkščiai, kaip nurodė Ispanijos vyriausybė, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas neplanuoto
         gydymo atvejis pirmiausia apima neapibrėžtą skaičių situacijų, kai dėl apdraustojo sveikatos būklės jam laikinai būnant kitoje
         valstybėje narėje kyla gydymosi ligoninėje poreikis, pavyzdžiui, dėl gydymo skubos, sunkios ligos ar sunkaus nelaimingo atsitikimo,
         ar kai dėl sveikatos priežasčių asmuo negali grįžti į draudimo valstybę narę, kurioms esant objektyviai nelieka jokios kitos
         alternatyvos, kaip gydyti atitinkamą asmenį buvimo valstybės narės ligoninėje.

      65      Visais šiais atvejais ginčijami teisės aktai negali turėti jokio ribojančio poveikio kitoje valstybėje narėje įsteigtų teikėjų
         teikiamoms gydymo ligoninėje paslaugoms.

      66      Žinoma, kaip pastebėjo Komisija, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytas atvejis taip pat apima situacijas,
         kai apdraustajam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje jo sveikatos būklė pablogėja ir šis pablogėjimas yra ūmus, tačiau
         dėl to toks asmuo nepraranda teisės pasirinkti gultis į ligoninę buvimo valstybėje narėje ar anksčiau laiko grįžti į Ispaniją,
         kad galėtų gauti būtinas gydymo ligoninėje paslaugas.

      67      Vis dėlto, kaip nurodyta Sprendimo Nr. 194 1 punkto motyvuose, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje
         numatyta tvarka siekiama minėtais atvejais būtent išvengti situacijų, kai apdraustasis yra priverstas anksčiau, nei numatė,
         grįžti į draudimo valstybę narę, kad gautų būtiną gydymą, suteikiant tokiam asmeniui teisę (kurios jis kitu atveju neturėtų)
         gydytis ligoninėje buvimo valstybėje narėje taikant tokias pat išlaidų atlyginimo sąlygas, kurios taikomos asmenims, apdraustiems
         pagal šios valstybės teisės aktus (pagal analogiją žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo Inizan, C‑56/01, Rink. p. I-12403, 21 ir 22 punktus).

      68      Be to, reikia nurodyti, kad ginčijamais teisės aktais daromas galimas poveikis apdraustajam susijęs su aplinkybe, kuri tuo
         momentu, kai jis turi pasirinkti, yra tik numanoma, kitaip tariant, su galimybe, kad buvimo valstybėje narėje galimo gydymo
         ligoninėje išlaidų, kurių bendra suma tuo momentu nežinoma, kompensacija bus mažesnė nei galimo analogiško gydymo Ispanijoje
         išlaidos.

      69      Kalbant apie kitas nei medicinos paslaugas, t. y. turizmo ar mokymo paslaugas, reikia pabrėžti, kad Reglamento Nr. 1408/71
         22 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytas neplanuoto gydymo atvejis pagal apibrėžimą suponuoja, jog tuo momentu, kai apdraustasis
         numato vykti į kitą valstybę narę, pavyzdžiui, kaip turistas ar studentas, gydymo ligoninėje jam laikinai būnant šioje valstybėje
         narėje poreikis nežinomas.

      70      Pagyvenusių asmenų, lėtine liga ar anksčiau sirgusių asmenų situacijos, kurios pagal Sprendimą Nr. 194 patenka į Reglamento
         Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto taikymo sritį, šiuo atžvilgiu taip pat yra tik numanomos.

      71      Iš esmės, nors egzistuoja didelė rizika, kad tokių apdraustųjų sveikatos būklė gali pablogėti, jiems, kaip ir kitiems apdraustiesiems
         ginčijamais teisės aktais, gali būti daromas poveikis tik jeigu jiems laikinai būnant kitoje valstybėje narėje dėl sveikatos
         būklės tikrai prireiktų teikti kitas gydymo ligoninėje paslaugas nei numatytos Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3 dalies
         antrame sakinyje ir jei paaiškėtų, jog šioje valstybėje narėje kompensuojama mažesnė suma nei teikiamo analogiško gydymo Ispanijoje
         išlaidos.

      72      Taigi aplinkybė, kad pagal Ispanijos sveikatos sistemą apdrausti asmenys gali būti skatinami anksčiau numatyto laiko grįžti
         į Ispaniją gydytis ligoninėje dėl pablogėjusios sveikatos būklės jiems laikinai būnant kitoje valstybėje narėje ar atsisakyti
         kelionės į kitą valstybę narę, pavyzdžiui, turistinės ar mokymosi, dėl to, kad negalėtų gauti iš kompetentingos įstaigos papildomos
         kompensacijos, jeigu analogiško gydymo Ispanijoje išlaidos viršytų šioje kitoje valstybėje narėje mokėtiną kompensaciją, išskyrus
         Karaliaus dekreto Nr. 1030 4 straipsnio 3 dalies antrame sakinyje numatytus atvejus, atrodo per daug numanoma ir netiesioginė.
         Todėl bendrai vertinami ginčijami teisės aktai nelaikytini aktais, kuriais ribojamas gydymo ligoninėje, turizmo ar mokymo
         paslaugų teikimas (pagal analogiją žr. 1990 m. kovo 7 d. Sprendimo Krantz, C‑69/88, Rink. p. I-583, 11 punktą ir 2000 m. sausio 27 d. Sprendimo Graf, C‑190/98, Rink. p. I-493, 24 ir 25 punktus).

      73      Šio sprendimo 20 punkte nurodytą skundą pateikusio asmens atvejis patvirtina šią išvadą. Iš esmės jis parodo hipotetinį ginčijamų
         teisės aktų poveikį, nes suinteresuotojo asmens pateiktas prašymas skirti papildomą kompensaciją yra nepagrįstas, kaip matyti
         iš bylos medžiagos, dėl to, kad Ispanijoje analogiško gydymo išlaidos yra mažesnės nei buvimo valstybėje narėje mokama kompensacija.

      74      Galiausiai reikia pastebėti, jog, skirtingai nuo Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkte numatytų atvejų, valstybės
         narės ir jų socialinės apsaugos įstaigos negali numatyti šio 22 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytų atvejų.

      75      Iš tikrųjų kiekviena valstybė narė, kaip draudimo valstybė narė, vykdydama SESV 153 ir 168 straipsniuose jai pripažintą kompetenciją
         tvarkyti savo visuomenės sveikatos ir socialinės apsaugos sistemas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Watts 92 ir 146 punktus bei 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez, C‑570/07 ir C‑571/07, Rink. p. I‑0000, 43 punktą), gali imtis priemonių, susijusių su gydymo ligoninėje paslaugų teikimo
         jų teritorijoje apimtimi ir sąlygomis, pirmiausia – su jų teikimo trukme, kad kontroliuotų leidimų, išduodamų pagal Reglamento
         Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą jos sistemoje apdraustiems asmenims kitoje valstybėje narėje planuojamo gydymo
         atveju, skaičių.

      76      Atvirkščiai, kaip nurodė Danijos ir Suomijos vyriausybės, dėl nuolat didėjančio piliečių judumo Sąjungoje, ypač turizmo ar
         mokymosi tikslais, gali padidėti neplanuoto gydymo ligoninėje Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto prasme
         atvejų skaičius, kurio kontroliuoti valstybės narės negali.

      77      Tokiomis aplinkybėmis, kai kiekviena valstybė narė, kaip draudimo valstybė, pripažįsta taikytinus buvimo valstybės narės teisės
         aktus, kiek tai susiję su gydymo ligoninėje, būtino dėl apdraustojo sveikatos būklės jam laikinai būnant šioje valstybėje
         narėje, išlaidų, kurias galiausiai turi kompensuoti kompetentinga įstaiga, padengimu, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio
         1 dalies a punkto ir šio reglamento 36 straipsnio, reglamentuojančio atsiskaitymo tarp atitinkamų įstaigų tvarką, taikymas
         kartu pagrįstas visišku rizikos kompensavimu.

      78      Iš esmės atvejus, kai dėl neplanuoto gydymo ligoninėje paslaugų, suteiktų apdraustajam laikinai būnant kitoje valstybėje narėje,
         taikant šios valstybės teisės aktus draudimo valstybei narei tenka didesnė finansinė našta nei ta, kurią ji būtų patyrusi,
         jei šis gydymas būtų buvęs suteiktas vienoje iš jos ligoninių, visiškai atsveria atvejai, kai, atvirkščiai, dėl buvimo valstybės
         narės teisės aktų taikymo draudimo valstybei narei, kiek tai susiję su nagrinėjamu gydymu ligoninėje, tenka mažesnė finansinė
         našta, nei ta, kurią ji patirtų, jei būtų buvę taikomi jos teisės aktai.

      79      Todėl įpareigojus valstybę narę garantuoti joje apdraustiems asmenims teisę gauti iš kompetentingos įstaigos papildomą kompensaciją
         kiekvienu atveju, kai buvimo valstybėje narėje kompensuojama mažesnė nagrinėjamo neplanuoto gydymo ligoninėje išlaidų suma
         nei padengiama pagal jos teisės aktus, būtų pažeista Reglamente Nr. 1408/71 įtvirtintos sistemos struktūra. Iš tikrųjų visais
         tokio gydymo atvejais draudimo valstybės narės kompetentinga įstaiga sistemiškai patirtų didesnę finansinę naštą, nesvarbu,
         ar pagal šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punktą būtų taikomi buvimo valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta
         didesnė išlaidų kompensacija nei numatyta draudimo valstybės narės teisės aktuose, ar priešingu atveju būtų taikomi pastarosios
         valstybės narės teisės aktai.

      80      Atsižvelgiant į visus išdėstytus argumentus, reikia pripažinti, kad Komisija neįrodė, jog bendrai vertinamais ginčijamais
         teisės aktais Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų, kurie šiai valstybei narei tenka pagal EB 49 straipsnį.

      81      Todėl ieškinį reikia atmesti.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      82      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Ispanijos Karalystė reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Komisija pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti. Taikant to paties straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą, į šią bylą įstojusios Belgijos Karalystė, Danijos
         Karalystė, Suomijos Respublika ir Jungtinė Karalystė pačios padengia savo išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      Atmesti ieškinį.
      2.      Priteisti iš Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Belgijos Karalystė, Danijos Karalystė, Suomijos Respublika ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė
            padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: ispanų.