title: 2013 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Europos Komisija prieš Guido Strack.#Bendrojo Teismo sprendimo T‑268/11 P peržiūra – Viešoji tarnyba – Komisijos sprendimas atsisakyti perkelti kasmetines mokamas atostogas, kurių pareigūnas referenciniu laikotarpiu neišnaudojo dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų – Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalis – Šių nuostatų V priedo 4 straipsnis – Direktyva 2003/88/EB – 7 straipsnis – Teisė į kasmetines mokamas atostogas – Sąjungos socialinės teisės principas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 31 straipsnio 2 dalis – Pavojus Europos Sąjungos teisės vienovei ir darnai.#Byla C-579/12 RX-II.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. rugsėjo 19 d. (
            *1
         )
      „Bendrojo Teismo sprendimo T‑268/11 P peržiūra — Viešoji tarnyba — Komisijos sprendimas atsisakyti perkelti kasmetines mokamas atostogas, kurių pareigūnas referenciniu laikotarpiu neišnaudojo dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų — Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalis — Šių nuostatų V priedo 4 straipsnis — Direktyva 2003/88/EB — 7 straipsnis — Teisė į kasmetines mokamas atostogas — Sąjungos socialinės teisės principas — Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 31 straipsnio 2 dalis — Pavojus Europos Sąjungos teisės vienovei ir darnai“
      Byloje C‑579/12 RX‑II
      dėl 2012 m. lapkričio 8 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimo Komisija prieš Strack (T‑268/11 P), priimto byloje

         Europos Komisija

      prieš

         Guido Strack, buvusį Europos Komisijos pareigūną, gyvenantį Kelne (Vokietija),
      peržiūros pagal SESV 256 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan ir A. Prechal (pranešėja),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               G. Strack, atstovaujamo advokato H. Tettenborn,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos B. Eggers, J. Curall ir H. Kraemer,

               —

               Europos Sąjungos Tarybos, atstovaujamos P. Plaza Garcia, M. Bauer ir J. Hermann,

         atsižvelgęs į Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 62a straipsnį ir 62b straipsnio pirmą pastraipą,
      susipažinęs su generalinės advokatės nuomone,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Šioje byloje peržiūrimas 2012 m. lapkričio 8 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo (apeliacinių skundų kolegija) sprendimas Komisija prieš Strack (T‑268/11 P, toliau – 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimas), kuriuo šis teismas panaikino 2011 m. kovo 15 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo sprendimą Strack prieš Komisiją (F‑120/07) panaikinti 2007 m. kovo 15 d. Komisijos sprendimą leisti perkelti į kitus metus tik dvylika dienų kasmetinių atostogų, iš neišnaudotųjų G. Strack 2004 m. (toliau – ginčijamas sprendimas).

               2

               Peržiūra susijusi su klausimais, ar, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką dėl teisės į kasmetines mokamas atostogas, kaip Sąjungos socialinės teisės principo, taip pat aiškiai įtvirtinto Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 31 straipsnio 2 dalyje ir, be kita ko, nurodyto 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381), 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimas kelia pavojų Europos Sąjungos teisės vienovei ir darnai tiek, kiek Bendrasis Teismas, kaip apeliacinės instancijos teismas, išaiškino:

                        —

                        Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 1e straipsnio 2 dalį kaip neapimančią Direktyvoje 2003/88 nurodytų darbo laiko organizavimo reikalavimų, visų pirma, kasmetinių mokamų atostogų, ir

                        —

                        Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnį kaip nustatantį, kad teisė perkelti į kitus metus daugiau kasmetinių atostogų dienų nei šioje nuostatoje nustatyta riba gali būti suteikta tik esant trukdžiui, susijusiam su pareigūno veikla atliekant pareigas.

         Teisinis pagrindas

         Chartija

               3

               Chartijos 31 straipsnyje „Tinkamos ir teisingos darbo sąlygos“ nustatyta:
               „1.   Kiekvienas darbuotojas turi teisę į saugias, jo sveikatą ir orumą atitinkančias darbo sąlygas.
               2.   Kiekvienas darbuotojas turi teisę į tai, kad būtų apribotas maksimalus darbo laikas, teisę į dienos ir savaitės poilsį, taip pat kasmetines mokamas atostogas.“

         Pareigūnų tarnybos nuostatai

               4

               Pareigūnų tarnybos nuostatų I antraštinės dalies „Bendrosios nuostatos“ 1e straipsnio 2 dalyje skelbiama:
               „Dirbantiems pareigūnams sudaromos darbo sąlygos, atitinkančios reikiamus sveikatos ir saugos standartus, kurie turi būti bent lygiaverčiai minimaliesiems reikalavimams, taikomiems pagal tose srityse, vadovaujantis Sutartimis, patvirtintas priemones.“

               5

               Pareigūnų tarnybos nuostatų 57 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
               „Pareigūnai turi teisę gauti metines atostogas, kurios trunka ne trumpiau kaip 24 darbo dienas arba ne ilgiau kaip 30 darbo dienų per kalendorinius metus, atsižvelgiant į taisykles, kurias, pasikonsultavus su Tarnybos nuostatų komitetu, bendru sutarimu nustato [Sąjungos] institucijos.“

               6

               Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnyje nustatyta:
               „Pareigūnui dėl nesusijusių su tarnyba priežasčių nepanaudojus kasmetinių atostogų iki einamųjų metų pabaigos, į kitus metus galima perkelti ne daugiau kaip [dvylika] dienų atostogų.
               Jeigu pareigūnui išeinant iš tarnybos jis nėra panaudojęs visų savo kasmetinių atostogų, tuo metu, kai jis išeina iš tarnybos, už kiekvieną jam priklausančių atostogų dieną jam mokama trisdešimtadalio jo mėnesinio atlyginimo dydžio kompensacija.
               <...>“

         Direktyva 2003/88

               7

               Direktyvos 2003/88 1 straipsnyje „Tikslas ir taikymo sritis“ nustatyta:
               „1.   Ši direktyva nustato būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo.
               2.   Ši direktyva taikoma:

                        a)

                        minimaliam <...> kasmetinių atostogų laikui <...>

                  <...>“

               8

               Minėtos direktyvos 7 straipsnyje teigiama:
               „1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.
               2.   Minimalus kasmetinių mokamų atostogų laikas negali būti pakeistas kompensacija, išskyrus tuos atvejus, kai yra nutraukiami darbo santykiai.“

         Peržiūrimos bylos aplinkybės

         Faktinės bylos aplinkybės

               9

               G. Strack yra buvęs Europos Komisijos pareigūnas. Nuo 2004 m. kovo 1 d. iki išėjimo į pensiją dėl invalidumo 2005 m. balandžio 1 d. jis buvo laikinojo nedarbingumo atostogose.

               10

               2004 m. gruodžio 27 d. G. Strack paprašė perkelti į 2005 m. 38,5 dienos 2004 m. nepanaudotų atostogų ir nurodė, kad negalėjo jomis pasinaudoti pirmiausia dėl profesinės ligos. 2005 m. gegužės 30 d. sprendimu šis prašymas buvo atmestas, kiek tai susiję su 26,5 dienos, viršijančiomis pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnį automatiškai perkeliamas 12 dienų. Pateikus skundą, 2005 m. spalio 25 d. sprendimu šis sprendimas buvo patvirtintas, tačiau palikta galimybė vėliau pateikti naują prašymą perkelti 2004 m. atostogų likutį, jeigu suinteresuotojo asmens liga būtų pripažinta profesine.

               11

               2006 m. lapkričio 22 d. G. Strack pateikė naują prašymą dėl perkėlimo, tačiau šis prašymas buvo atmestas ginčijamu sprendimu.

         Minėtas Sprendimas „Strack prieš Komisiją“

               12

               2007 m. spalio 22 d. G. Strack Tarnautojų teisme pareiškė ieškinį, kuriuo pirmiausia prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek juo į kitus metus perkeliamos 2004 m. neišnaudotos kasmetinės atostogos apribotos dvylika dienų ir atitinkamai sumažinta jam išeinant iš tarnybos išmokėta kompensacija už šias dienas.

               13

               Ieškiniui pagrįsti G. Strack nurodė vienintelį pagrindą, susijusį su Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio pirmos ir antros pastraipų pažeidimu. Teismo posėdyje jis taip pat rėmėsi 2009 m. sausio 20 d. Teisingumo Teismo priimtu Sprendimu Schultz-Hoff ir kt. (C-350/06 ir C-520/06, Rink. p. I-179).

               14

               Minėto Sprendimo Strack prieš Komisiją 55–58 punktuose Tarnautojų teismas pirmiausia nusprendė, kad iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies matyti, jog, taikydama ir aiškindama Pareigūnų tarnybos nuostatų normas, susijusias su kasmetinėmis atostogomis, visų pirma, V priedo 4 straipsnio pirmą ir antrą pastraipas, Komisija privalo užtikrinti, kad būtų laikomasi minimalių reikalavimų dėl darbo sąlygų, atitinkančių Direktyvoje 2003/88, ypač jos 7 straipsnyje, susijusiame su teise į kasmetines mokamas atostogas, įtvirtintus darbuotojų saugos ir sveikatos standartus.

               15

               Toliau iš minėto sprendimo 59–69 punktų matyti, kad Tarnautojų teismas konstatavo, jog, pirma, G. Strack beveik per visus 2004 m. dėl su sveikata susijusių priežasčių negalėjo pasinaudoti teise į kasmetines mokamas atostogas. Antra, remdamasis minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 22, 23, 25, 41, 45, 50 ir 61 punktais, jis nurodė, kad iš Direktyvos 2003/88 7 straipsnio matyti, jog remiantis teise į kasmetines mokamas atostogas, kuri, beje, laikoma ypatingos svarbos Sąjungos socialinės teisės principu, kuris taip pat įtvirtintas Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje, nagrinėjamu atveju iš G. Strack negalima atimti galimybės gauti piniginės kompensacijos už neišnaudotas kasmetines atostogas.

               16

               Pagaliau minėto Sprendimo Strack prieš Komisiją 70–78 punktuose Tarnautojų teismas iš esmės nusprendė, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio pirmoje pastraipoje nereguliuojamas klausimas, ar reikia perkelti kasmetinių atostogų dienas, kai pareigūnas jų negalėjo panaudoti dėl nuo jo valios nepriklausančių priežasčių, pavyzdžiui, susijusių su sveikata. Teismas padarė išvadą, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnyje numatytais minimaliais saugos ir sveikatos reikalavimais ir, be kita ko, Direktyvos 2003/88 7 straipsniu papildomos Pareigūnų tarnybos nuostatuose įtvirtintos normos, susijusios su atostogomis, todėl minėtame Sprendime Schultz-Hoff ir kt. Teisingumo Teismo pateiktu nurodyto 7 straipsnio išaiškinimu reikia vadovautis ir nagrinėjamu atveju, taikant Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e ir 57 straipsnius.

               17

               Iš to Tarnautojų teismas minėto sprendimo 79 punkte padarė išvadą, kad nagrinėjamomis aplinkybėmis Komisija, pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio pirmą pastraipą atsisakydama perkelti tas dėl ilgų laikinojo nedarbingumo atostogų neišnaudotas 2004 m. kasmetinių atostogų dienas, kurios viršijo dvylika dienų, nesilaikė šios nuostatos. Todėl Tarnautojų teismas panaikino ginčijamą sprendimą.

         2012 m. lapkričio 8 d. sprendimas

               18

               Išnagrinėjęs Komisijos apeliacinį skundą dėl minėto Sprendimo Strack prieš Komisiją, 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimu Bendrasis Teismas pirmiausia atmetė trečiąjį šio skundo pagrindą, susijusį su proceso pažeidimu.

               19

               Toliau Bendrasis Teismas pritarė apeliacinio skundo pirmajam pagrindui ir antrojo pagrindo pirmai daliai dėl atitinkamai Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio ir 1e straipsnio 2 dalies pažeidimo ir minėto sprendimo 38–56 punktuose nusprendė:

                        „38

                        <...> [Tarnautojų teismas] nurodė, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį <...> reikalaujama, jog Pareigūnų tarnybos nuostatuose numatytos nuostatos dėl darbo laiko organizavimo ir, visų pirma, dėl kasmetinių atostogų atitiktų ar bent jau būtų lygiavertės Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintiems būtiniausiems reikalavimams, išaiškintiems Teisingumo Teismo praktikoje, konkrečiai kalbant, minėtame Sprendime Schultz-Hoff ir kt.

                  <...>

                        40

                        Tačiau svarbu pažymėti, jog direktyvos skirtos valstybėms narėms, o ne Sąjungos institucijoms. Todėl Direktyvos 2003/88 nuostatos negali būti laikomos nustatančiomis pareigas institucijoms esant jų ir darbuotojų santykiams <...>

                  <…>

                        42

                        Vis dėlto dėl aplinkybės, kad direktyva savaime nesaisto institucijų ir ja negalima remtis reiškiant Pareigūnų tarnybos nuostatų normos neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, nedraudžiama remtis šioje direktyvoje nustatytomis taisyklėmis ar principais prieš institucijas, kai jie patys yra konkreti [EB] Sutarties pagrindinių taisyklių ir bendrųjų teisės principų, kurie šioms institucijoms tiesiogiai privalomi, išraiška (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo Rinke, C-25/02, Rink. p. I-8349, 25–28 punktus <...>).

                        43

                        Direktyva taip pat galėtų saistyti instituciją, kai ši, įgyvendindama teisę organizuoti savo tarnybų veiklą ir laikydamasi Pareigūnų tarnybos nuostatų, ketina vykdyti specialią direktyvoje įtvirtintą pareigą, arba, kaip šiuo atveju, kai bendro pobūdžio vidaus akte aiškiai nurodomos Sąjungos teisės akto leidėjo vadovaujantis Sutartimis patvirtintos priemonės ([Tarnautojų teismo] Sprendimo Aayhan ir kt. prieš Parlamentą [F-65/07, Rink. VT p. I-A-1-1054 ir II-A-1-567], 116 punktas).

                  <…>

                        45

                        Tačiau minėtos išimtys, kai direktyvos nuostatos tam tikromis aplinkybėmis gali būti netiesiogiai privalomos institucijai <...>, netaikomos nagrinėjamu atveju.

                        46

                        Šiuo klausimu pažymėtina, pirma, <...> kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje numatyta teisė į mokamas kasmetines atostogas turi būti laikoma ypatingos svarbos Sąjungos socialinės teisės principu, nuo kurio negalima nukrypti ir kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi įgyvendinti laikydamosi tik pačioje direktyvoje aiškiai nustatytų ribų (žr. 2012 m. sausio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo Dominguez, C‑282/10, 16 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

                        47

                        Antra, reikia pažymėti, kad teisė į kasmetines mokamas atostogas aiškiai įtvirtinta [Chartijos], kuri, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalimi <...>, turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys, 31 straipsnio 2 dalyje (šiuo klausimu žr. 2011 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo KHS, C-214/10, Rink. p. I-11757, 37 punktą; 2012 m. gegužės 3 d. Sprendimo Neidel, C‑337/10, 40 punktą ir 2012 m. birželio 21 d. Sprendimo ANGED, C‑78/11, 17 punktą).

                        48

                        Trečia, teisės į kasmetinės atostogas negalima aiškinti griežtai (žr. minėto Sprendimo ANGED 18 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

                        49

                        Vis dėlto, net darant prielaidą, kad teisę į kasmetines atostogas galima suvokti kaip bendrąjį teisės principą pagal 42 punkte nurodytą teismo praktiką, kuris tiesiogiai privalomas institucijoms ir kuriuo remiantis galima vertinti kurio nors iš šių institucijų aktų teisėtumą, bet kuriuo atveju negalima teigti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsniu G. Strack buvo neleista pasinaudoti šia teise.

                        50

                        Iš tiesų šiuo straipsniu nustatoma tik neišnaudotų kasmetinių atostogų dienų perkėlimo ir kompensavimo tvarka, būtent leidžiama į kitus metus automatiškai perkelti dvylika dienų neišnaudotų kasmetinių atostogų ir numatyta galimybė perkelti šį skaičių viršijančias dienas, kai kasmetinės atostogos nebuvo išnaudotos dėl su tarnyba susijusių priežasčių. Taigi negalima teigti, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnį teisės į kasmetines atostogas suteikimas ar įgyvendinimas priklauso nuo sąlygos, dėl kurios ši teisė netenka prasmės, arba kad ši nuostata nesuderinama su Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalies struktūra ir tikslu. Apskritai kalbant, reikalavimas, kad neišnaudotų kasmetinių atostogų perkėlimas ar kompensavimas atitiktų tam tikras sąlygas, pateisinamas būtinumu vengti neriboto neišnaudotų atostogų kaupimo ir Sąjungos finansinių interesų apsauga.

                  <…>

                        52

                        Galiausiai reikia pažymėti, kad iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies formuluotės negalima daryti išvados, kad šis straipsnis atitinka 43 punkte nurodytą situaciją, kai įtraukdamos jį į Pareigūnų tarnybos nuostatus institucijos ketino vykdyti specialią Direktyvoje 2003/88 įtvirtintą pareigą, arba kad šiame straipsnyje nuoroda į būtiniausius reikalavimus, taikomus pagal, vadovaujantis Sutartimis, patvirtintas priemones sveikatos ir saugos srityje, yra nuoroda į šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalį, nes jos dalykas skiriasi nuo Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio dalyko.

                        53

                        Iš tikrųjų, pirma, svarbu pažymėti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnyje, kuris įtrauktas į šių nuostatų I antraštinės dalies bendrąsias nuostatas, nurodyta dirbančių pareigūnų darbo sąlygų atitiktis „reikiamiems sveikatos ir saugos standartams“, o tai, atrodo, reiškia minimalias technines darbuotojų sveikatos ir saugos užtikrinimo jų darbo vietoje normas, kurių nereglamentuoja kitos Pareigūnų tarnybos nuostatų normos, o ne bendrus būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus, kuriems taip pat priskiriami Direktyvoje 2003/88 numatyti reikalavimai dėl darbo laiko organizavimo ir, be kita ko, dėl kasmetinių atostogų. Kaip teigia Komisija, toks platus Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies aiškinimas prieštarautų SESV 336 straipsnyje įtvirtintai Sąjungos teisės aktų leidėjo autonomijai viešosios tarnybos srityje.

                        54

                        Antra, Pareigūnų tarnybos nuostatų IV antraštinėje dalyje ir V priede yra konkrečių normų dėl darbo laiko organizavimo ir atostogų. Nagrinėjamoje byloje kilęs klausimas dėl neišnaudotų kasmetinių atostogų perkėlimo į kitus metus ar kompensavimo tvarkos konkrečiai reglamentuojamas Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnyje. Kadangi šioje nuostatoje įtvirtinta aiški ir tiksli taisyklė, pagal kurią teisė į kasmetinių atostogų perkėlimą ar kompensavimą ribojama, kiek tai susiję su neišnaudotomis atostogų dienomis, negalima pagal analogiją vadovautis minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. motyvais ir taikyti Direktyvos 2003/88 nuostatų remiantis kita Pareigūnų tarnybos nuostatų norma, t. y. 1e straipsniu, kaip bendrąja taisykle, leidžiančia nukrypti nuo specialių šios srities Pareigūnų tarnybos nuostatų normų. Tai lemtų Pareigūnų tarnybos nuostatų aiškinimą contra legem, kaip Komisija teisingai nurodė Tarnautojų teisme.

                        55

                        Darytina išvada, kad Tarnautojų teismas klaidingai taikė Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį, užuot vadovavęsis jų V priedo 4 straipsniu.

                        56

                        Taigi konstatuotina, kad Tarnautojų teismas padarė dvigubą teisės klaidą: pritaikė Direktyvos 2003/88 7 straipsnį G. Strack atvejui, remdamasis Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalimi ir nepaisydamas jų V priedo 4 straipsnyje įtvirtintų apribojimų, ir nusprendė, kad minėtu 4 straipsniu nereglamentuojamas šioje byloje iškeltas klausimas.“

               20

               Remdamasis tuo, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas nusprendė, kad reikia panaikinti minėtą Sprendimą Strack prieš Komisiją ir kad nebūtina nagrinėti apeliacinio skundo antrojo pagrindo antros dalies, kurioje Komisija teigė, jog Tarnautojų teismas pažeidė pareigą motyvuoti, nes neišnagrinėjo jos iškelto klausimo dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies taikymo srities.

               21

               Galiausiai Bendrasis Teismas atmetė G. Strack pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį ir 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimo 65–67 punktuose nusprendė:

                        „65

                        <…> Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio pirmoje pastraipoje vartojami žodžiai „su tarnyba susijusios priežastys“ turi būti aiškinami kaip reiškiantys tokią profesinę veiklą, kai dėl pareigūnui tenkančių pareigų jis negali pasinaudoti turima teise į kasmetines atostogas (2005 m. birželio 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Castets prieš Komisiją, T-80/04, Rink. VT p. I-A-161 ir II-729, 29 punktas). Taigi nors pripažintina, kad frazėje „su tarnyba susijusios priežastys“ vartojama sąvoka „tarnyba“ reiškia „tarnautojo veiklą institucijos tarnyboje“, iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos matyti, kad pareigūnas turi teisę gauti laikinojo nedarbingumo atostogas tik tuomet, jei „įrodo, kad nepajėgia atlikti savo pareigų“. Darytina išvada, kad kai pareigūnui suteiktos laikinojo nedarbingumo atostogos, jis savaime atleidžiamas nuo pareigų atlikimo, taigi jis nėra tarnyboje, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio pirmą pastraipą (žr. 2007 m. kovo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Verheyden prieš Komisiją, T-368/04, Rink. VT p. I-A-2-93 ir II-A-2-665, 61 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

                        66

                        Iš tikrųjų Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio pirmoje pastraipoje minimos su tarnyba susijusios priežastys atitinka priežastis, galinčias sutrukdyti pareigūnui pasinaudoti atostogomis dėl būtinybės likti tarnyboje, kad vykdytų institucijos, kuriai jis dirba, nustatytas užduotis. Šios priežastys gali būti trumpalaikės ar ilgalaikės, tačiau būtinai turi būti susijusios su veikla institucijos tarnyboje, o laikinojo nedarbingumo atostogomis galima pateisinti pareigūno nebuvimą dėl pagrįstos priežasties. Atsižvelgiant į jo sveikatos būklę, jis nebeprivalo dirbti institucijai. Vadinasi, sąvokos „su tarnyba susijusios priežastys“ negalima aiškinti kaip apimančios nebuvimą tarnyboje dėl laikinojo nedarbingumo atostogų net ilgalaikės ligos atveju (minėto Sprendimo Castets prieš Komisiją 33 punktas). Laikinojo nedarbingumo atostogose esantis pareigūnas negali būti laikomas tarnaujančiu institucijai kaip tik todėl, kad jis nuo šios tarnybos atleistas (minėto Sprendimo Verheyden prieš Komisiją 62 ir 63 punktai).

                        67

                        Atsižvelgiant į ypač griežtą sąvokos „su tarnyba susijusios priežastys“ aiškinimą 65 ir 66 punktuose minėtoje teismo praktikoje, darytina išvada, kad, priešingai, nei teigia G. Strack, teisė perkelti dvylikos dienų ribą viršijančias kasmetines atostogas gali būti suteikiama tik esant trukdžiui, susijusiam su pareigūno veikla atliekant pareigas, ir negali būti suteikta dėl jam atlikti pareigas sutrukdžiusios ligos, net jei ji pripažinta profesine.“

         Procesas Teisingumo Teisme

               22

               Pirmajam generaliniam advokatui pasiūlius peržiūrėti 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimą, 2012 m. gruodžio 11 d. Sprendimu dėl peržiūros Komisija prieš Strack (C‑579/12 RX, toliau – sprendimas dėl peržiūros), priimtu remiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 62 straipsnio antra pastraipa ir jo Procedūros reglamento 193 straipsnio 4 dalimi, dėl peržiūros sprendžianti kolegija nusprendė, kad minėtą Bendrojo Teismo sprendimą reikia peržiūrėti siekiant nustatyti, ar jis kelia pavojų Sąjungos teisės vienovei ir darnai.

               23

               Pagal minėtą 2012 m. gruodžio 11 d. sprendimą peržiūros dalyką turintys sudaryti klausimai nurodyti šio sprendimo 2 punkte.

         Dėl peržiūros

               24

               Iš minėto 2012 m. gruodžio 11 d. Sprendimo dėl peržiūros Komisija prieš Strack ir iš šio sprendimo 2 punkto matyti, kad Teisingumo Teismas iš esmės turi išnagrinėti, pirma, ar, atsižvelgiant į jo praktiką dėl teisės į kasmetines mokamas atostogas, 2012 m. lapkričio 8 d. sprendime Bendrojo Teismo pateiktame Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies ir V priedo 4 straipsnio išaiškinime yra teisės klaidų.

               25

               Tuo atveju, jeigu būtų pripažinta, kad 2012 m. lapkričio 8 d. sprendime padaryta teisės klaida, reikėtų išnagrinėti, ar šis sprendimas kelia pavojų Sąjungos teisės vienovei arba darnai.

         Dėl Teisingumo Teismo praktikos, susijusios su kasmetinių mokamų atostogų, kuriomis nebuvo galima pasinaudoti dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų, perkėlimu

               26

               Pirmiausia primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, iš pradžių susijusią su 1993 m. lapkričio 23 d. Tarybos direktyvos 93/104/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 307, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 197) 7 straipsniu, vėliau – su Direktyvos 2003/88 7 straipsniu, kiekvieno darbuotojo teisė į kasmetines mokamas atostogas turi būti laikoma ypatingos svarbos Sąjungos socialinės teisės principu, aiškiai įtvirtintu Chartijos, kuri, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutartys, 31 straipsnio 2 dalyje (žr. 2001 m. birželio 26 d. Sprendimo BECTU,
                  C-173/99, Rink. p. I-4881, 43 punktą; 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo Federatie Nederlandse Vakbeweging, C-124/05, Rink. p. I-3423, 28 punktą; minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 22 punktą; 2011 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Williams ir kt., C-155/10, Rink. p. I-8409, 17 ir 18 punktus; minėto Sprendimo KHS 37 punktą; minėto Sprendimo Neidel 40 punktą; minėto Sprendimo ANGED 17 punktą, taip pat 2012 m. lapkričio 8 d. Sprendimo Heimann ir Toltschin, C‑229/11 ir C‑230/11, 22 punktą).

               27

               Pagal su Chartijos 31 straipsniu susijusius išaiškinimus, į kuriuos, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies trečia pastraipa ir Chartijos 52 straipsnio 7 dalimi, turi būti atsižvelgiama aiškinant Chartiją, jos 31 straipsnio 2 dalis grindžiama Direktyva 93/104/EB, taip pat 1961 m. spalio 18 d. Turine pasirašytos ir 1996 m. gegužės 3 d. Strasbūre persvarstytos Europos socialinės chartijos 2 straipsniu ir Bendrijos darbuotojų pagrindinių socialinių teisių chartijos, priimtos 1989 m. gruodžio 9 d. Europos Vadovų Tarybos susitikime Strasbūre, 8 punktu.

               28

               Iš direktyvos 2003/88 1 konstatuojamosios dalies matyti, kad šia direktyva buvo kodifikuota Direktyva 93/104. Direktyvos 2003/88 7 straipsnis, susijęs su teise į kasmetines mokamas atostogas, pažodžiui pakartoja Direktyvos 93/104 7 straipsnį.

               29

               Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad teisės į kasmetines mokamas atostogas negalima aiškinti griežtai (minėtų sprendimų ANGED 18 punktas ir Heimann ir Toltschin 23 punktas).

               30

               Dėl atvejų, kai darbuotojas dėl laikinojo nedarbingumo atostogų negalėjo išnaudoti kasmetinių mokamų atostogų dienų, Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad, remiantis Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalimi, iš principo nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, reglamentuojantys naudojimosi aiškiai pagal šią direktyvą suteikiama teise į kasmetines mokamas atostogas tvarką, įskaitant net šios teisės praradimą pasibaigus referenciniam ar perkėlimo laikotarpiui, su sąlyga, kad teisę į kasmetines mokamas atostogas praradusiam darbuotojui faktiškai buvo suteikta galimybė pasinaudoti jam šia direktyva suteikiama teise (žr., be kita ko, minėtų sprendimų Schultz‑Hoff ir kt. 43 punktą ir KHS 26 punktą).

               31

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad minėtą 7 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti kaip draudžiančią nacionalinės teisės aktus ar praktiką, pagal kuriuos teisė į kasmetines mokamas atostogas prarandama pasibaigus referenciniam ir (arba) nacionalinėje teisėje nustatytam perkėlimo laikotarpiui, net kai darbuotojui atostogos dėl laikinojo nedarbingumo buvo suteiktos per visą referencinį laikotarpį ar jo dalį ir jis išliko nedarbingas iki nutraukiant darbo santykius, dėl ko jis nebegalėjo pasinaudoti teise į kasmetines mokamas atostogas (minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 52 punktas).

               32

               Iš tiesų pripažinus, kad šiomis konkrečiomis nedarbingumo aplinkybėmis nacionalinės teisės nuostatose dėl perkėlimo laikotarpio gali būti numatyta, jog darbuotojas praranda teisę į kasmetines mokamas atostogas, jam nesuteikus realios galimybės pasinaudoti šia teise, būtų iš esmės pažeista pagal Direktyvos 2003/88 7 straipsnį kiekvienam darbuotojui tiesiogiai suteikta socialinė teisė (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų BECTU 48 ir 49 punktus bei Schultz-Hoff ir kt. 44, 45, 47 ir 48 punktus).

               33

               Tomis pačiomis aplinkybėmis piniginę kompensaciją, į kurią atitinkamas darbuotojas turi teisę, reikia apskaičiuoti taip, kad šio darbuotojo padėtis prilygtų padėčiai tuo atveju, jeigu jis šia teise būtų pasinaudojęs per darbo santykių laikotarpį. Be to, darbuotojo įprastas darbo užmokestis, kuris turi būti išsaugotas mokamų kasmetinių atostogų trukmę atitinkančiu poilsio laikotarpiu, taip pat turi lemiamą reikšmę apskaičiuojant piniginę kompensaciją už kasmetines mokamas atostogas, kuriomis nebuvo pasinaudota iki nutraukiant darbo santykius (minėtų sprendimų Schultz-Hoff ir kt. 61 ir 62 punktai bei Heimann ir Toltschin 25 punktas). Teisė į kasmetines atostogas ir teisė gauti kompensaciją šiuo pagrindu turi būti pripažįstamos sudedamosiomis vienos teisės dalimis (žr., be kita ko, minėto Sprendimo Schultz-Hoff ir kt. 60 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               34

               Taigi pagal minėtą teismo praktiką Sąjungos teisės garantuojamų minimalių kasmetinių mokamų atostogų, į kurias darbuotojas turi teisę, trukmė negali būti trumpinama, kai darbuotojas negalėjo vykdyti pareigos dirbti dėl to, kad referenciniu laikotarpiu sirgo (minėto Sprendimo Heimann ir Toltschin 26 punktas).

               35

               Žinoma, kaip primena Europos Sąjungos Taryba ir Komisija, Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad atsižvelgiant į dvejopą teisės į kasmetines mokamas atostogas tikslą, t. y. suteikti galimybę darbuotojui, pirma, pailsėti nuo darbo sutartyje numatytų užduočių įgyvendinimo ir, antra, turėti laiko poilsiui ir laisvalaikiui, teisė į mokamas kasmetines atostogas, kurią įgijo kelis referencinius laikotarpius iš eilės nedarbingas darbuotojas, atitiktų dvi šio tikslo dalis, tik jei perkėlimas neviršytų tam tikros trukmės (minėto Sprendimo KHS 31 ir 33 punktai).

               36

               Vis dėlto Teisingumo Teismas, remdamasis būtent aplinkybe, kad teisė į kasmetines mokamas atostogas yra ypatingos svarbos socialinės teisės principas, taip pat įtvirtintas Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje, šiuo klausimu ne mažiau aiškiai nurodė, jog tam, kad šios teisės, kuria siekiama apsaugoti darbuotoją, būtų paisoma, bet kuris perkėlimo laikotarpis turi gerokai viršyti referencinio laikotarpio, kuriam nustatytas, trukmę (minėtų sprendimų KHS 37 ir 38 punktai bei Neidel 40 ir 41 punktai).

               37

               Tuo remdamasis Teisingumo Teismas, pavyzdžiui, padarė išvadą, kad devynių mėnesių perkėlimo laikotarpis yra nepakankamas, nes yra trumpesnis nei atitinkamas referencinis laikotarpis (minėto Sprendimo Neidel 42 ir 43 punktai); ir atvirkščiai – nusprendė, kad galima pagrįstai manyti, jog nustatant 15 mėnesių perkėlimo laikotarpį nepažeidžiamas teisės į kasmetines mokamas atostogas tikslas (minėto Sprendimo KHS 43 punktas).

         Dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies ir V priedo 4 straipsnio aiškinimo

               38

               Reikia išnagrinėti, ar, atsižvelgiant, be kita ko, į minėtą Teisingumo Teismo praktiką dėl teisės į kasmetines mokamas atostogas, 2012 m. lapkričio 8 d. sprendime Bendrojo Teismo pateiktame Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies ir V priedo 4 straipsnio išaiškinime yra teisės klaidų.

               39

               Šiuo klausimu pirmiausia primintina, kad, kaip matyti iš Chartijos 51 straipsnio 1 dalies, jos nuostatos skirtos, be kita ko, Sąjungos institucijoms, todėl šios privalo gerbti joje įtvirtintas teises. Tarp šių teisių yra teisė į kasmetines mokamas atostogas, kuri yra Sąjungos socialinės teisės principas, įtvirtintas Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje, o ši nuostata savo ruožtu grindžiama Direktyva 93/104, kurią vėliau pakeitė Direktyva 2003/88, kaip nurodyta šio sprendimo 27 punkte.

               40

               Taip pat svarbu priminti, kad pagal bendrąjį aiškinimo principą Sąjungos aktą reikia kiek įmanoma aiškinti taip, kad nebūtų paneigtas jo galiojimas, ir taip, kad jis atitiktų visą pirminę teisę ir, be kita ko, Chartijos nuostatas (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2013 m. sausio 31 d. Sprendimo McDonagh, C‑12/11, 44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               41

               Taigi atsižvelgiant būtent į šį bendrąjį aiškinimo principą reikia patikrinti, ar Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų aiškindamas Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį ir V priedo 4 straipsnį.

               42

               Pirma, kalbant apie Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį, iš 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimo 52 ir 53 punktų matyti, jog Bendrasis Teismas nusprendė, kad šioje nuostatoje esanti nuoroda į būtiniausius reikalavimus dėl darbo sąlygų, taikomus pagal, vadovaujantis Sutartimis, patvirtintas priemones sveikatos ir saugos srityje, reiškia tik minimalias technines darbuotojų sveikatos ir saugos užtikrinimo jų darbo vietoje normas, tačiau ne bendruosius būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus, todėl ši nuostata neapima reikalavimų dėl darbo laiko organizavimo, įtvirtintų Direktyvoje 2003/88.

               43

               Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies formuluotėje niekaip neatsispindi šis Bendrojo Teismo nubrėžtas skirtumas. Atvirkščiai, kadangi joje nurodomi „būtiniausi reikalavimai, taikomi pagal vadovaujantis Sutartimis patvirtintas priemones sveikatos ir saugos srityje“ ir susiję su darbo sąlygomis, šioje formuluotėje turimos omenyje taisyklės, įtvirtintos Direktyvoje 2003/88, nes pačia šia direktyva, kaip nurodyta jos 1 straipsnio 1 dalyje, siekiama nustatyti „būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus dėl darbo laiko organizavimo“, tarp kurių yra minimalus kasmetinių atostogų laikas.

               44

               Toliau pažymėtina, kad Bendrasis Teismas pateikdamas išaiškinimą ir skirtumą, kuriuo tas išaiškinamas paremtas, visiškai neatsižvelgė į nurodymus, esančius 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Jungtinė Karalystė prieš Tarybą (C-84/94, Rink. p. I-5755) 36–39 ir 59 punktuose, kuriuose Teisingumo Teismas nusprendė, kad Direktyvoje 93/104 numatytos darbo laiko organizavimo priemonės, be kita ko, susijusios su jos 7 straipsnyje numatytomis kasmetinėmis mokamomis atostogomis, tiesiogiai prisideda prie darbuotojų saugos ir sveikatos užtikrinimo gerinimo, kaip numatyta EB sutarties 118A straipsnyje, o socialinės apsaugos teisės aktų raida nacionaliniu ir tarptautiniu lygiu patvirtina ryšį tarp darbo laiko priemonių ir darbuotojų sveikatos ir saugos. Šiuo klausimu minėto sprendimo 15 punkte Teisingumo Teismas, be kita ko, pažymėjo, kad toks sąvokų „sauga“ ir „sveikata“ aiškinimas gali būti grindžiamas Pasaulio sveikatos organizacijos (PSO), kuriai priklauso visos valstybės narės, konstitucijos preambule, kurioje sveikata apibrėžta kaip fizinė, dvasinė ir socialinė gerovė, o ne vien ligų nebuvimas.

               45

               Galiausiai reikia konstatuoti, kad Bendrojo Teismo pateiktu išaiškinimu pažeistas šio sprendimo 40 punkte primintas bendrasis aiškinimo principas.

               46

               Pagal nurodytą principą Bendrasis teismas turėjo teikti pirmenybę tokiam Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies aiškinimui, kuris leistų suderinti šią nuostatą su teise į kasmetines mokamas atostogas, kaip Sąjungos socialinės teisės principu, aiškiai įtvirtintu Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje. Tam buvo būtina išaiškinti šio 1e straipsnio 2 dalį kaip leidžiančią įtraukti į Pareigūnų tarnybos nuostatus Direktyvos 2003/88 7 straipsnio, kaip minimalios apsaugos taisyklės, prireikus papildančios kitas Pareigūnų tarnybos nuostatų normas, skirtas teisei į kasmetines mokamas atostogas, visų pirma, V priedo 4 straipsnį, turinį.

               47

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes, priešingai nei Tarnautojų teismas minėtame Sprendime Strack prieš Komisiją, atsisakė aiškinti Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį kaip nuorodą, be kita ko, į Direktyvos 2003/88 7 straipsnį, skirtą kasmetinėms mokamoms atostogoms.

               48

               Antra, kaip matyti iš 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimo 67 punkto, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnis turi būti aiškinamas kaip neleidžiantis perkelti kasmetinių mokamų atostogų, kuriomis nebuvo galima pasinaudoti dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų ir kurios viršija automatiškai perkeliamas dvylika dienų.

               49

               Taip pasielgdamas Bendrasis Teismas taip pat padarė teisės klaidą.

               50

               Pirmiausia pažymėtina, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio formuluotėje nėra jokios aiškios nuorodos į ypatingą pareigūno, referenciniu laikotarpiu negalėjusio pasinaudoti kasmetinėmis mokamomis atostogomis dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų, padėtį.

               51

               Toliau reikia atkreipti dėmesį, kad, padaręs teisės klaidą aiškindamas Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį, Bendrasis Teismas taip pat neatsižvelgė į aplinkybę, kad iš Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio bendro teisinio reglamentavimo konteksto matyti, jog dėl kitos šių nuostatų taisyklės Direktyvos 2003/88 7 straipsnio reikalavimai dėl teisės į kasmetines mokamas atostogas tapo sudedamąja Nuostatų dalimi kaip būtini reikalavimai, taikytini pareigūnams papildomai, jei nėra palankesnės Nuostatų normos.

               52

               Galiausiai reikia nurodyti, kad šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas pažeidė šio sprendimo 40 punkte minėtą bendrąjį aiškinimo principą. Užuot suteikęs pirmenybę tokiam Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio, derinamo su 1e straipsnio 2 dalimi, aiškinimui, kuris leistų suderinti šiuos nuostatus su teise į kasmetines mokamas atostogas, kaip Sąjungos socialinės teisės principu, aiškiai įtvirtintu Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje ir numatytu, be kita ko, Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje, Bendrasis Teismas pasirinko tokį šio 4 straipsnio aiškinimą, kuris neleido užtikrinti tokio suderinamumo ir kurį jis pats 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimo 67 punkte pripažino „ypač griežtu“.

               53

               Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas padarė įvairių teisės klaidų 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimo 49–51 punktuose nuspręsdamas, kad tame sprendime jo pateiktu Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnio išaiškinimu nepažeidžiama minėta teisė į kasmetines mokamas atostogas.

               54

               Iš šio sprendimo 30–37 punktuose minėtos teismo praktikos matyti, kad teisės į kasmetines mokamas atostogas turinio paisymas reiškia, be kita ko, kad kiekvienas darbuotojas, negalėjęs ja pasinaudoti dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų, gali perkelti šią teisę, ir atostogos netrumpinamos, o perkėlimo laikotarpis turi gerokai viršyti referencinio laikotarpio, kuriam jis nustatytas, trukmę; ir tam negalima daryti kliūčių pateikiant argumentų dėl būtinumo vengti neriboto nepanaudotų atostogų kaupimo, kuriuos Bendrasis Teismas nurodė 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimo 50 punkte.

               55

               Kalbant apie argumentus dėl būtinumo apsaugoti Sąjungos finansinius interesus, taip pat nurodytus minėtame 50 punkte, pakanka pažymėti, kad šiais argumentais bet kuriuo atveju negalima remtis norint pateisinti minėtos teisės į kasmetines mokamas atostogas pažeidimą.

               56

               Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrasis Teismas turėjo aiškinti Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnį taip, kaip tai padarė Tarnautojų teismas minėtame Sprendime Strack prieš Komisiją, t. y. kad šiuo straipsniu nereglamentuojamas klausimas dėl kasmetinių mokamų atostogų, kuriomis pareigūnas negalėjo pasinaudoti referenciniu laikotarpiu dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų, perkėlimo, todėl į šiuo klausimu iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies ir nagrinėjamu atveju, visų pirma, iš Direktyvos 2003/88 7 straipsnio išplaukiančius reikalavimus reikia atsižvelgti kaip į būtiniausius reikalavimus, taikomus tuo atveju, jei nėra palankesnių Pareigūnų tarnybos nuostatų normų.

         Dėl pavojaus Sąjungos teisės vienovei ir darnai buvimo

               57

               Šio sprendimo 47 ir 56 punktuose nurodytos teisės klaidos, padarytos 2012 m. lapkričio 8 d. sprendime, gali kelti pavojų Sąjungos teisės vienovei ir darnai.

               58

               Iš tiesų dėl to, kad pateiktu Pareigūnų tarnybos nuostatų aiškinimu Bendrasis Teismas nukrypo nuo kiekvieno darbuotojo teisės į kasmetines mokamas atostogas, kaip Sąjungos socialinės teisės principo, įtvirtinto Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje ir, be kita ko, nurodyto Direktyvos 2003/88 7 straipsnyje, sąvokos, išaiškintos nusistovėjusioje Teisingumo Teismo praktikoje, jis sukėlė pavojų Sąjungos teisės vienovei, nes, remiantis ESS 6 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, Chartijos nuostata, kaip minėtoji, turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sutarčių nuostatos, ir šios nuostatos privalo laikytis ir Sąjungos teisės aktų leidėjas, kai priima teisės aktą SESV 336 straipsnio pagrindu, kaip antai Pareigūnų tarnybos nuostatus, arba kitus Sąjungos teisės aktus, remdamasis kitomis Sutarčių nuostatomis jam suteiktais teisėkūros įgaliojimais, ir valstybės narės, kai įgyvendina tokius teisės aktus.

               59

               Be to, nuspręsdamas, kai aiškino Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį, kad šioje nuostatoje esanti nuoroda į būtiniausius reikalavimus, taikomus darbo sąlygų srityje pagal, vadovaujantis Sutartimis, patvirtintas priemones darbuotojų sveikatos ir saugos srityje, neapima Direktyvoje 2003/88 numatytų nuostatų dėl darbo laiko organizavimo ir, kalbant konkrečiau, dėl kasmetinių mokamų atostogų, Bendrasis Teismas sukėlė pavojų Sąjungos teisės darnai. Kaip matyti iš šio sprendimo 44 punkte primintos teismo praktikos, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad tokiomis priemonėmis tiesiogiai prisidedama prie darbuotojų saugos ir sveikatos užtikrinimo gerinimo, kaip numatyta EB sutarties 118A straipsnyje ir EB 137 bei SESV 153 straipsniuose, kuriais vėliau pakeistas EB sutarties 118A straipsnis, ir pabrėžęs šiuo klausimu, kad ryšį tarp su darbo laiku susijusių priemonių ir darbuotojų sveikatos ir saugos liudija socialinės apsaugos teisės aktų raida nacionaliniu ir tarptautiniu lygiu.

               60

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimu keliamas pavojus Sąjungos teisės vienovei ir darnai, nes Bendrasis Teismas, kaip apeliacinės instancijos teismas, pažeisdamas teisę į kasmetines mokamas atostogas, kaip Sąjungos socialinės teisės principą, taip pat aiškiai įtvirtintą Chartijos 31 straipsnio 2 dalyje ir, be kita ko, nurodytą Direktyvoje 2003/88, kaip ši teisė išaiškinta Teisingumo Teismo praktikoje, išaiškino:

                        —

                        Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį kaip neapimančią Direktyvoje 2003/88 nurodytų darbo laiko organizavimo reikalavimų, visų pirma, kasmetinių mokamų atostogų, ir,

                        —

                        šių Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnį kaip nustatantį, kad teisė perkelti į kitus metus daugiau kasmetinių atostogų dienų nei šioje nuostatoje nustatyta riba gali būti suteikiama tik esant trukdžiui, susijusiam su pareigūno veikla atliekant pareigas.

         Dėl peržiūros pasekmių

               61

               Teisingumo Teismo statuto 62b straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta, kad jei Teisingumo Teismas nustato, kad Bendrojo Teismo sprendimas turi įtakos Sąjungos teisės vienovei ar darnai, jis grąžina bylą Bendrajam Teismui, kuriam Teisingumo Teismo sprendimas teisės klausimais yra privalomas. Grąžindamas bylą Teisingumo Teismas gali nurodyti, kurie Bendrojo Teismo sprendimo padariniai ginčo šalims laikomi galutiniais. Išimtiniais atvejais, jeigu, atsižvelgiant į peržiūros rezultatus, ginčo sprendimas kyla iš nustatytų faktų, kuriais buvo pagrįstas Bendrojo Teismo sprendimas, Teisingumo Teismas gali pats priimti galutinį sprendimą.

               62

               Vadinasi, Teisingumo Teismas negali vien konstatuoti pavojaus Sąjungos teisės darnai ir (arba) vienovei, nenurodydamas šio konstatavimo padarinių nagrinėjamam ginčui (2013 m. vasario 28 d. Sprendimo dėl peržiūros Arango Jaramillo ir kt. prieš EIB, C‑334/12 RX‑II, 57 punktas).

               63

               Nagrinėjamu atveju pirmiausia, remiantis šio sprendimo 60 punkte nurodytu motyvu, reikia panaikinti 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimą, kiek juo patenkintas Komisijos apeliacinio skundo pirmasis pagrindas ir antrojo pagrindo pirma dalis, panaikintas minėtas Sprendimas Strack prieš Komisiją ir atmestas G. Strack pirmojoje instancijoje pareikštas ieškinys.

               64

               Antra, kiek tai susiję su sprendimu dėl Komisijos apeliacinio skundo, visų pirma svarbu pažymėti, kad jos nurodytas trečiasis skundo pagrindas buvo Bendrojo Teismo atmestas 2012 m. lapkričio 8 d. sprendimu, o kadangi šiuo klausimu peržiūros nebuvo, šis atmetimas laikytinas galutiniu.

               65

               Toliau dėl Komisijos apeliacinio skundo antrojo pagrindo antros dalies, kurioje Komisija teigė, jog Tarnautojų teismas pažeidė pareigą motyvuoti, nes neišnagrinėjo jos iškelto klausimo dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies taikymo srities, reikia konstatuoti, kad nors 2012 m. lapkričio 8 d. sprendime Bendrasis Teismas nenagrinėjo šios dalies, ji akivaizdžiai atmestina. Iš tiesų, kaip matyti, be kita ko, iš minėto Sprendimo Strack prieš Komisiją 55–57 punktų, Tarnautojų teismas aiškiai pareiškė nuomonę dėl šios taikymo srities ir nusprendė, kad, atsižvelgiant į pačią šios nuostatos formuluotę, ją reikia suprasti kaip nuorodą į būtiniausius saugos ir sveikatos reikalavimus, taikomus pagal, vadovaujantis Sutartimis, šiose srityse patvirtintas priemones, tarp kurių yra Direktyvoje 2003/88 įtvirtinti būtiniausi saugos ir sveikatos reikalavimai dėl darbo laiko organizavimo.

               66

               Galiausiai pažymėtina, kad nors 2012 m. lapkričio 8 d. sprendime apie tai neužsimenama, Komisija savo apeliacinio skundo antrajame pagrinde papildomai rėmėsi aplinkybe, kad Tarnautojų teismas tariamai klaidingai perkėlė ir pritaikė iš minėtu Sprendimu Schultz-Hoff ir kt. pagrįstos teismo praktikos išplaukiančius reikalavimus. Taip Komisija teigia, kad ši byla susijusi ne vien su teise perkelti kasmetines atostogas, bet ir su kompensacija už jas, kad joje kalbama ne apie visos, bet tik apie dalies teisės į kasmetines atostogas praradimą ir kad ji susijusi ne vien su atostogų dienomis, nepanaudotomis referenciniu laikotarpiu prieš pat tarnybos nutraukimo metus, bet taip pat su jau perkeltomis atostogų dienomis iš prieš šiuos ankstesnius metus ėjusių metų. Be to, anot Komisijos, Tarnautojų teismas neatsižvelgė į tai, kad Direktyvos 2003/88 7 straipsniu užtikrinamas tik šioje nuostatoje numatyto minimalaus keturių savaičių laikotarpio neviršijančių kasmetinių mokamų atostogų perkėlimas.

               67

               Vis dėlto šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 30–37 punktuose minėtos Teisingumo Teismo praktikos, Komisijos nurodyti skirtumai tarp, pirma, teisės perkelti kasmetines mokamas atostogas, nepanaudotas dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų, ir su tuo susijusios kompensacijos gavimo darbo santykių nutraukimo atveju ir, antra, teisės į visas kasmetines atostogas, kuriomis nebuvo galima pasinaudoti dėl ilgai trukusių laikinojo nedarbingumo atostogų, ir į jų dalį praradimo neturi reikšmės ir į juos nereikia atsižvelgti.

               68

               Be to, minėto Sprendimo Strack prieš Komisiją 77 punkte Tarnautojų teismas taip pat pagrįstai nusprendė, kad kadangi Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė 24 dienų kasmetines atostogas pareigūnams, minėtame Sprendime Schultz-Hoff ir kt. Teisingumo Teismo pateiktas Direktyvos 2003/88 7 straipsnio išaiškinimas, nesant kitų tinkamų Pareigūnų tarnybos nuostatų normų dėl galimybės perkelti kasmetines atostogas, neišnaudotas dėl ilgalaikės ligos, yra taikomas Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytoms kasmetinėms atostogoms, taikant Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e ir 57 straipsnius.

               69

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, ir į tai, kad nagrinėjamu atveju pavojus Sąjungos teisės vienovei ir darnai kyla dėl klaidingo Pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalies ir V priedo 4 straipsnio aiškinimo, taip pat remiantis šių nuostatų teisingu aiškinimu, t. y. iš esmės tuo, kurį pateikė Tarnautojų teismas minėtame Sprendime Strack prieš Komisiją, reikia atmesti Komisijos apeliacinio skundo pirmąjį ir antrąjį pagrindus, o todėl ir visą apeliacinį skundą, Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą dėl ginčo ir atmeta minėtą apeliacinį skundą.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               70

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 195 straipsnio 6 dalį, kai peržiūrimas Bendrojo Teismo sprendimas ar nutartis yra priimti pagal SESV 256 straipsnio 2 dalį, Teisingumo Teismas sprendžia bylinėjimosi išlaidų klausimą.

               71

               Kadangi nėra konkrečių taisyklių, reglamentuojančių išlaidų paskirstymą vykstant peržiūros procedūrai ir kadangi panaikinus 2012 m. lapkričio 8 d. Bendrojo Teismo sprendimą ir galutinai atmetus dėl minėto Sprendimo Strack prieš Komisiją Komisijos pateiktą apeliacinį skundą, ši pralaimėjo apeliacinę bylą, ji turi atlyginti G. Strack bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl proceso Bendrajame Teisme ir dėl šios peržiūros procedūros.

               72

               Taryba, pateikusi Teisingumo Teismui rašytines pastabas dėl klausimų, kurie yra peržiūros dalykas, pati padengia savo dėl šios procedūros patirtas išlaidas.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2012 m. lapkričio 8 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimas Komisija prieš Strack (T‑268/11 P) kelia pavojų Sąjungos teisės vienovei ir darnai, nes Bendrasis Teismas, kaip apeliacinės instancijos teismas, pažeisdamas teisę į kasmetines mokamas atostogas, kaip Sąjungos socialinės teisės principą, taip pat aiškiai įtvirtintą Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 31 straipsnio 2 dalyje ir, be kita ko, nurodytą 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų, kaip ši teisė išaiškinta Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktikoje, išaiškino:

                                 —

                                    Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų 1e straipsnio 2 dalį kaip neapimančią Direktyvoje 2003/88 nurodytų darbo laiko organizavimo reikalavimų, visų pirma, kasmetinių mokamų atostogų, ir,

                                 —

                                    Pareigūnų tarnybos nuostatų V priedo 4 straipsnį kaip nustatantį, kad teisė perkelti į kitus metus daugiau kasmetinių atostogų dienų nei šioje nuostatoje nustatyta riba gali būti suteikiama tik esant trukdžiui, susijusiam su pareigūno veikla atliekant pareigas.

                           2.

                           Panaikinti nurodytą Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą.

                           3.

                           Atmesti Europos Komisijos apeliacinį skundą dėl 2011 m. kovo 15 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo sprendimo Strack prieš Komisiją (F‑120/07).

                           4.

                           Priteisti iš Europos Komisijos G. Strack bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl šios peržiūros procedūros ir dėl proceso Europos Sąjungos Bendrajame Teisme.

                           5.

                           Europos Sąjungos Taryba ir Europos Komisija padengia savo išlaidas, patirtas dėl peržiūros procedūros.

                           6.

                           Europos Komisija padengia savo išlaidas, patirtas dėl proceso Europos Sąjungos Bendrajame Teisme.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


1985 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # CMC Cooperativa muratori e cementisti ir kt. prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Europos plėtros fondas. # Byla 118/83.


2017 m. kovo 29 d. Bendrojo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#J & Joy SA prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas J AND JOY – Ankstesnis nacionalinis vaizdinis prekių ženklas „joy SPORTSWEAR“ – Santykiniai atmetimo pagrindai – Galimybė supainioti – Prekių panašumas – Žymenų panašumas – Vertinimo kriterijai – Sudėtinis prekių ženklas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-387/15.


2017 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas.#Josel, SL prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Europos Sąjungoje galiojanti tarptautinė registracija – Žodinis prekių ženklas „NN“ – Ankstesnis nacionalinis žodinis prekių ženklas „NN“ – Santykinis atmetimo pagrindas – Ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punktas ir 42 straipsnio 2 dalis – Forma, kuri skiriasi elementais, pakeičiančiais skiriamąjį požymį.#Byla T-333/15.


title: 2009 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening prieš Stockholms kommun genom dess marknämnd.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Högsta domstolen - Švedija.#Direktyva 85/337/EEB - Visuomenės dalyvavimas priimant sprendimus aplinkosaugos klausimais - Teisė apskųsti projektų, galinčių daryti reikšmingą poveikį aplinkai, patvirtinimo sprendimus.#Byla C-263/08.

text:
      Byla C‑263/08
      Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      prieš
      Stockholms kommun genom dess marknämnd
      (Högsta domstolen prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Direktyva 85/337/EEB – Visuomenės dalyvavimas priimant sprendimus aplinkos klausimais – Teisė apskųsti projektų, galinčių daryti reikšmingą poveikį aplinkai, patvirtinimo sprendimus“
      Sprendimo santrauka
      1.        Aplinka – Tam tikrų projektų poveikio aplinkai vertinimas – Direktyva 85/337 – II priede išvardytų rūšių projektų pateikimas
            vertinti – Gruntinio vandens gavybos ir gruntinio vandens dirbtinio papildymo projektai, nenurodyti direktyvos I priede –
            Sąvoka – Projektai, nesusiję su tolesniu minėto vandens panaudojimu – Įtraukimas
      (Tarybos direktyvos 85/337, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35, II priedo 10 punkto l papunktis)
      2.        Aplinka – Tam tikrų projektų poveikio aplinkai vertinimas – Direktyva 85/337 – Teisė pateikti skundą teisme dėl patvirtinimo
            sprendimo – Teisminės institucijos priimtas sprendimas – Suinteresuotosios visuomenės dalyvavimas priimant sprendimus – Poveikio
            teisei pateikti skundą nebuvimas
      (Tarybos direktyvos 85/337, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35, 1 straipsnio 2 dalis, 2 straipsnio 2 dalis, 6 straipsnio
            4 dalis ir 10a straipsnis)
      3.        Aplinka – Tam tikrų projektų poveikio aplinkai vertinimas – Direktyva 85/337 – Teisė pateikti skundą teisme dėl patvirtinimo
            sprendimo – Nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias teisė pateikti skundą teisme suteikiama tik toms aplinkos apsaugos
            asociacijoms, kurios turi mažiausiai 2000 narių – Nepriimtinumas
      (Tarybos direktyvos 85/337, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35, 1 straipsnio 2 dalis ir 10a straipsnis)
      1.        Direktyvos 85/337 dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35,
         II priedo 10 punkto l papunkčio nuostatas reikia aiškinti taip, kad jos taikomos visiems gruntinio vandens gavybos ir gruntinio
         vandens dirbtinio papildymo projektams, nenurodytiems minėtos direktyvos I priede, neatsižvelgiant į jų tikslą, o tai reiškia,
         kad taikomos ir projektams, kurie nesusiję su tolesniu minėto vandens panaudojimu.

      Todėl projektas, susijęs su gruntinio elektros laidų tunelyje esančio vandens išsiurbimu ir vandens infiltravimu į gruntą
         ar uolą, kad būtų kompensuotas galimas gruntinio vandens sumažėjimas, taip pat išsiurbimo ir infiltravimo įrenginių statyba
         bei eksploatavimu, patenka į Direktyvos 85/337 II priedo 10 punkto l papunkčio taikymo sritį, neatsižvelgiant į galutinę gruntinio
         vandens paskirtį ir, visų pirma, tai, ar jis vėliau panaudojamas.

      (žr. 30–31 punktus, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Suinteresuotosios visuomenės nariai Direktyvos 85/337 dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo,
         iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35, 1 straipsnio 2 dalies ir 10a straipsnio prasme turi turėti teisę skųsti sprendimą,
         kurį vienos valstybės narės teismų sistemai priklausantis teismas priėmė leidimo dėl planuojamos veiklos byloje, neatsižvelgiant
         į vaidmenį, kurį jie galėjo atlikti dalyvaudami teismui nagrinėjant tokį klausimą bei išdėstydami šiam teismui savo požiūrį.

      Iš tiesų, viena vertus, galimybė pasinaudoti teise kreiptis į teismą Direktyvos 85/337 10a straipsnio prasme nepriklauso nuo
         ginčijamą sprendimą arba aktą priėmusios institucijos administracinio arba teisminio pobūdžio. Kita vertus, dalyvavimas priimant
         sprendimus aplinkos klausimais minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje ir 6 straipsnio 4 dalyje numatytomis sąlygomis skiriasi
         ir jo tikslas ne toks kaip skundo, kurį prireikus galima pareikšti dėl sprendimo, priimto pasibaigus tokiai procedūrai. Todėl
         toks dalyvavimas neturi poveikio skundo pateikimo sąlygoms.

      (žr. 38–39 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
      3.        Pagal Direktyvos 85/337 dėl tam tikrų valstybės ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35,
         10a straipsnį draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią teisė pateikti skundą teisme dėl sprendimo, susijusio
         su į šios direktyvos taikymo sritį patenkančia operacija, suteikiama tik toms aplinkos apsaugos asociacijoms, kurios turi
         mažiausiai 2000 narių.

      Nors tiesa, kad minėtame straipsnyje esanti nuoroda į Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalį palieka nacionalinės teisės aktų
         leidėjams teisę nustatyti taikytinus reikalavimus, kad nevyriausybinė organizacija, veikianti aplinkos apsaugos tikslais,
         galėtų pasinaudoti teise pateikti skundą teisme, nacionalinėmis taisyklėmis negali būti visiškai panaikinta svarba Bendrijos
         teisės nuostatų, pagal kurias subjektai, kurie turi pakankamą interesą užginčyti projektą ir kurių teises toks projektas pažeidžia,
         įskaitant aplinkos apsaugos asociacijas, turi turėti galimybę kompetentingame teisme pareikšti ieškinį.

      (žr. 45, 52 punktus, rezoliucinės dalies 3 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2009 m. spalio 15 d.(*)

      „Direktyva 85/337/EEB – Visuomenės dalyvavimas priimant sprendimus aplinkosaugos klausimais – Teisė apskųsti projektų, galinčių daryti reikšmingą poveikį aplinkai, patvirtinimo sprendimus“
      Byloje C‑263/08
      dėl Högsta domstolen (Švedija) 2008 m. gegužės 29 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2008 m. birželio 19 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      prieš
      Stockholms kommun genom dess marknämnd
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro antrosios kolegijos pirmininko pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot (pranešėjas),
         teisėjai C. Toader, C. W. A. Timmermans, K. Schiemann ir L. Bay Larsen,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2009 m. gegužės 7 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening, atstovaujamos jur kand P Schönning ir G. Högberg Björck,

      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk, K. Petkovska, C. Meyer‑Seitz ir S. Johannesson,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos J.‑B. Laignelot ir P. Dejmek,
      susipažinęs su 2009 m. liepos 2 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės
         ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo (OL L 175, p. 40; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 1 t.,
         p. 248), iš dalies pakeistos 2003 m. gegužės 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/35/EB (OL L 156, p. 17; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk. 7 t., p. 466, toliau – Direktyva 85/337), nuostatų išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (Djurgården–Lilla Värtens aplinkos apsaugos asociacija, toliau – Miljöskyddsförening) ir Stockholms kommun genom dess marknämnd (Stokholmo savivaldybė, toliau – Stockholms kommun).

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
       Direktyva 2003/35
      3        Direktyvos 2003/35 1 straipsnis suformuluotas taip:

      „Šios direktyvos tikslas – prisidėti prie įsipareigojimų, atsirandančių pagal Orhuso konvenciją [dėl teisės gauti informaciją,
         visuomenės dalyvavimo priimant sprendimus ir teisės kreiptis į teismus aplinkosaugos klausimais, kurią Europos bendrija patvirtino
         2005 m. vasario 17 d. Tarybos sprendimu 2005/370/EB (OL L 124, p. 1)], įgyvendinimo, pirmiausia:

      a)      nustatant visuomenės dalyvavimą rengiant tam tikrus su aplinka susijusius planus ir programas;
      b)      gerinant visuomenės dalyvavimą ir įtvirtinant nuostatas dėl teisės kreiptis į teismus pagal Tarybos direktyvas 85/337/EEB
         ir 96/61/EB.“

       Direktyva 85/337
      4        Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalyje nustatyta:

      „Šioje direktyvoje:
      <...>
      „visuomenė“ –
      tai vienas ar daugiau fizinių ar juridinių asmenų ir pagal nacionalinės teisės aktus ar praktiką jų asociacijos, organizacijos
         ar grupės;

      „suinteresuota visuomenė“ –
      tai visuomenė, kuriai turėjo ar gali turėti poveikio 2 straipsnio 2 dalyje nurodyta sprendimų aplinkos klausimais priėmimo
         tvarka arba kuri yra ja suinteresuota; šiame apibrėžime nevyriausybinės organizacijos, skatinančios aplinkos apsaugą ir atitinkančios
         reikalavimus pagal nacionalinę teisę, yra laikomos suinteresuotomis.“

      5        Direktyvos 85/337 2 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Valstybės narės imasi visų priemonių, reikalingų užtikrinti, kad prieš duodant sutikimą, projektams, galintiems daryti reikšmingą
         poveikį aplinkai, inter alia, dėl savo pobūdžio, masto ar vietos, būtų atliekamas poveikio aplinkai vertinimas. Šie projektai yra nurodyti 4 straipsnyje.

      2.      Poveikio aplinkai vertinimas gali būti integruotas į valstybių narių galiojančias sutikimo dėl projektų davimo procedūras,
         arba, jei taip nėra, į kitas procedūras arba į procedūras, kurios bus nustatytos siekiant įgyvendinti šios direktyvos tikslus.

      <...>
      3.      Nepažeisdamos 7 straipsnio, valstybės narės išskirtiniais atvejais gali padaryti išimtį ir netaikyti šioje direktyvoje nurodytų
         procedūrų tam tikram projektui arba jo daliai.

      Tokiu atveju valstybės narės:
      a)      svarsto, ar būtų tinkama kita vertinimo forma;
      b)      supažindina suinteresuotą visuomenę su informacija, gauta naudojant kitas a punkte nurodytas vertinimo formas, informacija
         apie padarytą išimtį – procedūros netaikymą ir netaikymo motyvus;

      <...>“
      6        Direktyvos 85/337 4 straipsnyje nustatyta:

      „1.      Remiantis 2 straipsnio 3 dalimi, I priede išvardyti projektai turi būti vertinami pagal 5–10 straipsnių nuostatas.
      2.      Remdamosi 2 straipsnio 3 dalimi, valstybės narės:
      a)      išnagrinėjusios kiekvieną atvejį
      arba
      b)      pagal valstybės narės nustatytas ribas ar kriterijus
      nusprendžia, ar projektai, išvardyti II priede, turi būti vertinami pagal 5–10 straipsnių nuostatas.
      Valstybės narės gali apsispręsti naudoti abi a ir b punktuose nurodytas procedūras.
      3.      Kai pagal 2 dalį nagrinėjamas kiekvienas atvejis ar naudojamasi valstybės narės nustatytomis ribomis ar kriterijais, privaloma
         atsižvelgti į atrankos kriterijus, išvardytus III priede.

      4.      Valstybės narės privalo užtikrinti, kad visuomenė būtų informuojama apie kompetentingos institucijos sprendimą, priimtą pagal
         2 dalį.“

      7        Direktyvos 85/337 I priedo 11 punkte nurodyta „gruntinio vandens gavyba ar gruntinio vandens dirbtinio papildymo projektai,
         kai per metus išgaunama ar pripildoma 10 mln. ir daugiau m3 vandens“.

      8        Minėtos direktyvos II priedo 10 punkto „Infrastruktūros projektai“ l papunktyje paminėta „gruntinio vandens gavyba ar gruntinio
         vandens dirbtinio papildymo projektai (jei projektai neįtraukti į I priedą)“.

      9        Direktyvos 85/337 6 straipsnio formuluotė tokia:

      „<...>
      2.      Atliekant 2 straipsnio 2 dalyje nurodytas sprendimo aplinkos klausimais priėmimo procedūras, visuomenė arba viešais skelbimais,
         arba kitomis atitinkamomis priemonėmis, pavyzdžiui, elektroninėmis visuomenės informavimo priemonėmis, jei jos prieinamos,
         iš anksto ir vėliausiai tada, kai tik informacija gali būti pagrįstai teikiama, yra informuojama apie:

      a)      prašymą dėl leidimo vykdyti planuojamą veiklą;
      b)      tai, kad projektui taikoma poveikio aplinkai vertinimo procedūra, ir atitinkamais atvejais apie tai, kad taikomas 7 straipsnis;
      c)      duomenis apie institucijas, atsakingas už sprendimo priėmimą, tas, iš kurių gali būti gaunama atitinkama informacija, tas,
         kurioms gali būti teikiamos pastabos ar klausimai, ir pastabų ar klausimų pateikimo tvarkaraščio duomenis;

      d)      galimų sprendimų pobūdį arba, jei jau toks yra, sprendimo projektą;
      e)      apie pagal 5 straipsnį surinktos informacijos prieinamumą;
      f)      atitinkamos informacijos gavimo laiką, vietą ir būdą;
      g)      duomenis apie visuomenės dalyvavimo priemones, parengtas pagal šio straipsnio 5 dalį.
      3.      Valstybės narės užtikrina, kad tinkamais terminais suinteresuota visuomenė galėtų susipažinti su:
      a)      pagal 5 straipsnį surinkta informacija;
      b)      pagal nacionalinės teisės aktus – svarbiausiomis ataskaitomis ir pasiūlymais, pateiktais kompetentingai institucijai ar institucijoms
         tuo metu, kai suinteresuota visuomenė yra informuota pagal šio straipsnio 2 dalį;

      c)      pagal 2003 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2003/4/EB dėl visuomenės galimybių gauti informaciją aplinkos
         klausimais [(OL L 41, p. 26)] – šio straipsnio 2 dalyje nenurodyta informacija, kuri yra svarbi priimant sprendimą pagal 8 straipsnį
         ir kuri tampa prieinama po to, kai suinteresuota visuomenė buvo informuota pagal šio straipsnio 2 dalį.

      4.      Suinteresuotai visuomenei sudaromos išankstinės ir veiksmingos palankios galimybės dalyvauti 2 straipsnio 2 dalyje nurodytose
         sprendimo aplinkos klausimais priėmimo procedūrose ir tuo tikslu ji turi teisę reikšti pastabas ir nuomones, kol kompetentingai
         institucijai ar institucijoms visos pasirinkimo galimybės yra atviros prieš priimant sprendimą dėl leidimo suteikimo vykdyti
         planuojamą veiklą.

      5.      Išsamias visuomenės informavimo (pavyzdžiui, informavimą skelbimais tam tikru spinduliu ar skelbimais vietiniuose laikraščiuose)
         ir konsultavimosi su suinteresuota visuomene (pavyzdžiui, rašytiniais teikimais ar visuomenės apklausos būdu) priemones nustato
         valstybės narės.

      6.      Kad būtų pakankamai laiko visuomenei informuoti, o suinteresuotai visuomenei pasirengti ir veiksmingai dalyvauti priimant
         sprendimą aplinkos klausimais pagal šio straipsnio nuostatas, turi būti numatyti tinkami įvairių etapų terminai.“

      10      Direktyvos 85/337 10a straipsnis suformuluotas taip:

      „Valstybės narės užtikrina, kad pagal atitinkamą nacionalinę teisinę sistemą suinteresuotos visuomenės nariai:
      a)      turintys pakankamą interesą, arba alternatyviai;
      b)      pareikšdami apie teisės pažeidimą, jei valstybės narės administracinio proceso teisė reikalauja to kaip išankstinės sąlygos,
      turėtų teisę į peržiūrėjimą teisme ar kitoje įstatymo nustatytoje nepriklausomoje ir nešališkoje institucijoje, kad užginčytų
         sprendimų, veikimo ar neveikimo, kuriems pagal šią direktyvą taikomos visuomenės dalyvavimo nuostatos, materialinį ar procesinį
         teisėtumą.

      Valstybės narės nustato, kuriame etape sprendimai, veikimas ar neveikimas gali būti ginčijami.
      Kas yra pakankamas interesas ir teisės pažeidimas, nustato valstybės narės, deramai siekdamos suteikti suinteresuotai visuomenei
         plačias galimybes kreiptis į teismus. Šiuo tikslu kiekvienos nevyriausybinės organizacijos, atitinkančios 1 straipsnio 2 dalyje
         nurodytus reikalavimus, interesas yra laikomas pakankamu šio straipsnio a punkto prasme. Tokia organizacija taip pat laikoma
         turinti teises, kurios gali būti pažeistos, šio straipsnio b punkto prasme.

      Šio straipsnio nuostatos neatmeta preliminaraus peržiūrėjimo administracinėje institucijoje galimybės ir neturi poveikio reikalavimui
         išnaudoti administracinio peržiūrėjimo procedūras prieš imantis peržiūrėjimo procedūrų teismo tvarka, jei to reikalauja nacionalinė
         teisė.

      Bet kuri tokia procedūra turi būti teisinga, nešališka, savalaikė ir ne pernelyg brangi.
      Siekdamos toliau didinti šios direktyvos [šio straipsnio] nuostatų veiksmingumą, valstybės narės užtikrina, kad visuomenei
         būtų prieinama praktinio pobūdžio informacija apie teisę į administracinio ir teisminio peržiūrėjimo procedūras.“

       Nacionalinė teisė
      11      Pagal Aplinkos kodekso 11 skyriaus 2 ir 9 dalis gruntinio vandens išsiurbimas ir infiltravimas, siekiant padidinti gruntinio
         vandens kiekį, bei įrenginių šiuo tikslu statyba yra su vandeniu susiję darbai, kuriems reikia gauti leidimą dėl planuojamos
         veiklos. Paraiškas dėl planuojamos veiklos šioje konkrečioje srityje leidimo pirmojoje instancijoje svarsto aplinkos klausimus
         nagrinėjanti kolegija pagal šio kodekso 11 skyriaus 9 dalies b punktą. Aplinkos klausimus nagrinėjančios kolegijos sprendimus
         galima apskųsti apeliacinio teismo kolegijai, nagrinėjančiai aplinkos klausimus, o jos sprendimus kasacine tvarka pagal minėto
         kodekso 23 skyriaus 1 ir 9 dalis galima skųsti Högsta domstolen (Aukščiausiasis Teismas).

      12      Nuostatos, susijusios su poveikio aplinkai vertinimu, išdėstytos Aplinkos kodekso 6 skyriuje. Jame, be kita ko, numatyta,
         kad šalis, ketinanti vykdyti veiklą, kuriai reikia leidimo, turi konsultuotis su regiono valdžia (länsstryrelsen), priežiūros institucija ir asmenimis, kurie gali būti laikomi konkrečiai su tuo susijusiais. Tuomet minėta institucija turi
         nuspręsti, ar planuojama veikla gali turėti reikšmingą poveikį aplinkai. Jeigu, remiantis jos sprendimu, manoma, kad veikla
         turi tokį poveikį, turi būti konsultuojamasi su kitomis nacionalinės valdžios institucijomis, savivaldybėmis, visuomene ir
         organizacijomis, kurios gali būti su tuo susijusios.

      13      Teisė apskųsti sprendimus reglamentuojama Aplinkos kodekso 16 skyriaus 12 ir 13 dalyse. Šalių teisė pateikti apeliacinį skundą
         teisme ir tam tikrų organizacijų bei valdžios institucijų teisė numatyta minėto 16 skyriaus 12 ir paskesnėse dalyse. Pagal
         minėtą 13 dalį pelno nesiekianti asociacija tam tikromis šioje nuostatoje numatytomis sąlygomis gali apskųsti teisminius ir
         kitus sprendimus, susijusius su leidimu dėl planuojamos veiklos, patvirtinimu ir atleidimu pagal Aplinkos kodeksą.

      14      Pagal tos pačios 13 dalies nuostatas asociacija turi įvykdyti tris sąlygas: asociacijos nuostatuose turi būti numatyta, kad
         jos tikslas yra gamtos arba aplinkos apsauga, asociacija turi veikti Švedijoje bent trejus metus ir ji turi turėti bent 2 000 narių.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      15      Stokholmo savivaldybė sudarė sutartį su elektrine dėl apytikriai vieno kilometro ilgio elektros laidų tunelio per uolas tiesimo
         tarp Hjorthagen ir Fisksjöäng teritorijų, esančių šiaurinėje Djurgården dalyje Stokholme, kad oru nutiesti aukštos įtampos
         elektros laidai būtų pakeisti požeminiais.

      16      Šiam projektui įgyvendinti buvo būtina, viena vertus, užtikrinti elektros laidų tunelyje ir prie jo prieinančiuose tuneliuose
         esančio gruntinio vandens išsiurbimą ir, kita vertus, pastatyti bei eksploatuoti šio vandens siurbimo įrenginius tam tikrose
         teritorijos vietose ir infiltruoti jį į gruntą ar uolą, siekiant kompensuoti galimą gruntinio vandens sumažėjimą.

      17      Länssyrelsen i Stockholms län (Stokholmo apskritis) 2004 m. gegužės 27 d. Sprendime, atsižvelgdama į projekto poveikio aplinkai įvertinimą, dėl tyrimo
         pagal Aplinkos kodekso 6 skyrių nustatė, kad planuojami darbai, visų pirma susiję su gruntiniu vandeniu, gali turėti reikšmingą
         poveikį aplinkai.

      18      Miljödomstolen vid Stockholms tingsrätt (Stokholmo apygardos teismo aplinkos klausimus nagrinėjanti kolegija, toliau – Miljödomstolen) 2006 m. gruodžio 13 d. Sprendimu pagal Aplinkos kodekso (Miljöbalken) 11 skyrių Stokholmo savivaldybei (Stockholms kommun) suteikė leidimą atlikti planuojamus darbus.

      19      Miljöskyddsförening apeliacine tvarka apskundė šį sprendimą Miljööverdomstolen du Svea Hovrätt (aplinkos klausimus nagrinėjanti Svea apeliacinio teismo kolegija), tačiau šis apeliacinis skundas buvo atmestas kaip nepriimtinas
         remiantis  tuo, kad Miljöskyddsförening neįvykdė Aplinkos kodekso 16 skyriaus 13 dalyje nustatyto reikalavimo turėti mažiausiai 2 000 narių tam, kad galėtų pateikti
         apeliacinį skundą dėl teisminių ir kitų sprendimų, susijusių su leidimu dėl planuojamos veiklos pagal kodeksą.

      20      Miljöskyddsförening pateikė kasacinį skundą Högsta domstolen dėl sprendimo atmesti jos apeliacinį skundą.

      21      Jam buvo pateiktas klausimas, ar ginčijamas projektas patenka į Direktyvos 85/337 taikymo sritį kaip projektas, numatytas
         jos II priedo 10 punkto l papunktyje, nes atrodo, kad minėtos direktyvos versijoje švedų kalba šiame punkte kalbama tik apie
         gruntinio vandens išsiurbimą siekiant pelno. Be to, taip pat pateiktas klausimas dėl tikslios Orhuso konvencijoje numatytos
         teisės į žalos išieškojimą teismine tvarka apimties ir dėl to, ar šiuo atžvilgiu Švedijos teisės aktuose nustatytos sąlygos
         nebuvo pernelyg ribojančios.

      22      Tokiomis aplinkybėmis Högsta domstolen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyvos 85/337 II priedo 10 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas su vandeniu susijusiems darbams, įskaitant
         gruntinio elektros laidų tunelyje esančio vandens išsiurbimą ir vandens infiltravimą (tiekimą) į gruntą ar uolą, kad būtų
         kompensuotas galimas gruntinio vandens sumažėjimas, bei išsiurbimo ir infiltravimo įrenginių statybai bei eksploatavimui?

      2.      Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, ar Direktyvos 85/337 10a straipsnis – pagal kurį tam tikromis aplinkybėmis suinteresuotoji
         visuomenė turi turėti teisę į teisminę peržiūrą ar peržiūrą kitoje įstatymo nustatytoje nepriklausomoje ir nešališkoje institucijoje,
         kad užginčytų sprendimo materialinį ar procesinį teisėtumą, – reiškia ir reikalavimą, kad suinteresuotoji visuomenė turėtų
         teisę ginčyti teismo sprendimą, priimtą leidimo dėl planuojamos veiklos byloje, jeigu suinteresuotoji visuomenė turėjo galimybę
         dalyvauti teismui nagrinėjant leidimo dėl planuojamos veiklos klausimą bei galimybę išdėstyti šiam teismui savo požiūrį?

      3.      Teigiamai atsakius į 1 ir 2 klausimus, ar Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalis, 6 straipsnio 4 dalis ir 10a straipsnis turi
         būti aiškinami taip, kad skirtingi nacionaliniai reikalavimai gali būti nustatyti 6 straipsnio 4 dalyje ir 10a straipsnyje
         minimos suinteresuotosios visuomenės atžvilgiu tam, kad mažos regione įsteigtos aplinkos apsaugos asociacijos turėtų teisę
         dalyvauti 6 straipsnio 4 dalyje nurodytose sprendimų priėmimo procedūrose dėl projektų, kurie gali turėti reikšmingą poveikį
         aplinkai teritorijoje, kurioje asociacija veikia, bet neturi teisės į teisminę peržiūrą, kaip nurodyta 10a straipsnyje?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo klausimo
      23      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas projektas
         turi būti priskirtas Direktyvos 85/337 sąvokai „gruntinio vandens gavyba ar gruntinio vandens dirbtinio papildymo projektai
         (jei projektai neįtraukti į I priedą)“, nurodytai minėtos direktyvos II priedo 10 punkto l papunktyje.

      24      Kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, minėtos direktyvos versijos švedų kalba II priedo 10 punkto
         l papunkčio tekstas galėtų būti susijęs tik su gruntinio vandens išsiurbimo siekiant pelno darbais.

      25      Šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, jog būtinybė Bendrijos teisės nuostatas taikyti ir todėl aiškinti
         vienodai neleidžia, kad, esant abejonių, viena nuostatos teksto versijų būtų nagrinėjama atskirai, bet reikalauja jį aiškinti
         ir taikyti atsižvelgiant į kitas oficialias kalbines versijas (2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Zuid-Hollandse Milieufederatie ir Natuur en Milieu, C‑174/05, Rink. p. I‑2443, 20 punktas, taip pat 2009 m. sausio 29 d. Sprendimo Consiglio Nazionale degli Ingegneri, C‑311/06, Rink. p. I‑0000, 53 punktas).

      26      Taigi, esant neatitikimų tarp įvairių kalbinių Bendrijos teksto versijų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant
         į bendrą reglamentavimo, kurio dalis ji yra, kontekstą ir tikslą (šiuo atžvilgiu žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Sprendimo Rockfon, C‑449/93, Rink. p. I‑4291, 28 punktą).

      27      Dėl Direktyvos 85/337 II priedo 10 punkto l papunkčio pažymėtina, kad įvairių kalbinių versijų, ypač vokiečių, anglų, ispanų,
         suomių, prancūzų, italų, olandų, lenkų ir portugalų, tyrimas rodo, kad ši nuostata susijusi su minėtos direktyvos I priede
         nepaminėtais gruntinio vandens gavybos ar gruntinio vandens papildymo projektais, nepaisant tikslo, kurio siekiant turi būti
         atlikti šie darbai ir, visų pirma, taip išsiurbto arba pakartotinai infiltruoto į gruntą vandens privalomo vėlesnio panaudojimo.

      28      Be to, tos pačios direktyvos I priedo 11 punkte minėti kriterijai dėl gruntinio vandens gavybos ar gruntinio vandens papildymo
         įrenginių, kai per metus išgaunama ar pripildoma 10 mln. ir daugiau m3 vandens, daugiau nepatikslinami.

      29      Galiausiai iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, kad Direktyvos 85/337 taikymo sritis ir tikslas labai platūs (žr.
         2008 m. vasario 28 d. Sprendimo Abraham ir kt., C‑2/07, Rink. p. I‑1197, 32 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).

      30      Todėl Direktyvos 85/337 II priedo 10 punkto l papunkčio nuostatas reikia aiškinti taip, kad jos taikomos visiems gruntinio
         vandens gavybos ar gruntinio vandens dirbtinio papildymo projektams, nenurodytiems minėtos direktyvos I priede, neatsižvelgiant
         į jų tikslą, o tai reiškia, kad taikomos ir projektams, kurie nesusiję su tolesniu minėto vandens panaudojimu siekiant pelno.

      31      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: pagrindinėje byloje nagrinėjamas projektas, susijęs
         su gruntinio elektros laidų tunelyje esančio vandens išsiurbimu ir vandens infiltravimu į gruntą ar uolą, kad būtų kompensuotas
         galimas gruntinio vandens sumažėjimas, bei išsiurbimo ir infiltravimo įrenginių statyba bei eksploatavimu, patenka į Direktyvos 85/337
         II priedo 10 punkto l papunkčio taikymo sritį, nepaisant galutinės gruntinio vandens paskirties ir, visų pirma, nepaisant
         to, ar jis vėliau panaudojamas, ar ne.

       Dėl antrojo klausimo
      32      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 85/337 10a straipsnis
         reiškia, kad suinteresuotosios visuomenės nariai gali ginčyti sprendimą, kurį vienos valstybės narės teismų sistemai priklausantis
         teismas priėmė leidimo dėl planuojamos veiklos byloje, nors jie turėjo galimybę dalyvauti teismui nagrinėjant tokį klausimą
         bei galimybę išdėstyti šiam teismui savo požiūrį.

      33      Atsižvelgiant į pakeitimus, padarytus Direktyva 2003/35, Direktyvos 85/337, kuria siekiama įgyvendinti Orhuso konvenciją,
         10a straipsnyje numatyta, kad suinteresuotosios visuomenės nariai, atitinkantys tam tikras sąlygas, turi turėti teisę į peržiūrėjimą
         teisme ar kitoje įstatymo nustatytoje nepriklausomoje institucijoje, kad užginčytų sprendimų, veikimo ar neveikimo, kuriems
         taikoma ši direktyva, materialinį ar procesinį teisėtumą.

      34      Dėl to pagal ginčijamos nuostatos formuluotę teisę į peržiūrėjimą teisme turi turėti asmenys, kurie, kaip atitinkamos visuomenės
         nariai, turi pakankamą interesą arba, jei to reikalaujama pagal nacionalinę teisę, tvirtina, kad viena iš Direktyvoje 85/337
         numatytų operacijų pažeidžia jų teises.

      35      Iš to paties teksto taip pat matyti, kad suinteresuotosios visuomenės, galinčios skųsti apeliacine tvarka, kaip nustatyta
         Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalyje, skaitomoje kartu su direktyvos 10a straipsniu, kriterijus atitinka bet kokia nevyriausybinė
         organizacija, skatinanti aplinkos apsaugą ir atitinkanti reikalavimus pagal nacionalinę teisę.

      36      Be to, Direktyvos 85/337 6 straipsnio 4 dalyje visų pirma suinteresuotajai visuomenei užtikrinama galimybė veiksmingai dalyvauti
         priimant sprendimus aplinkosaugos klausimais, kiek tai susiję su projektais, galinčiais daryti reikšmingą poveikį aplinkai.

      37      Faktas, kad leidimą vykdyti požeminių elektros laidų tiesimo ir gruntinio vandens gavybos projektą, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje
         byloje, kuris reiškia sprendimą Direktyvos 85/337 10a straipsnio prasme, suteikė tokiu atveju administracinius įgaliojimus
         vykdantis teismas, nekliudo šio sprendimo 35 punkte nurodytas sąlygas atitinkančiai asociacijai laikantis nacionalinės teisės
         aktuose nustatytos tvarkos pateikti apeliacinį skundą dėl minėto sprendimo.

      38      Iš tiesų, viena vertus, galimybė pasinaudoti teise kreiptis į teismą Direktyvos 85/337 10a straipsnio prasme nepriklauso nuo
         ginčijamą sprendimą arba aktą priėmusios institucijos administracinio arba teisminio pobūdžio. Kita vertus, dalyvavimas priimant
         sprendimus aplinkosaugos klausimais Direktyvos 85/337 2 straipsnio 2 dalyje ir 6 straipsnio 4 dalyje numatytomis sąlygomis
         skiriasi ir jo tikslas ne toks kaip apeliacinio skundo, kurį prireikus galima pareikšti dėl sprendimo, priimto pasibaigus
         tokiai procedūrai. Todėl toks dalyvavimas neturi poveikio apeliacinio skundo pateikimo sąlygoms.

      39      Todėl į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad suinteresuotosios visuomenės nariai Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalies
         ir 10a straipsnio prasme turi turėti teisę ginčyti sprendimą, kurį vienos valstybės narės teismų sistemai priklausantis teismas
         priėmė leidimo dėl planuojamos veiklos byloje, nepaisant vaidmens, kurį jie galėjo atlikti dalyvaudami teismui nagrinėjant
         tokį klausimą bei išdėstydami šiam teismui savo požiūrį.

       Dėl trečiojo klausimo
      40      Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar įgyvendindamos Direktyvos 85/337
         6 straipsnio 4 dalį ir 10a straipsnį valstybės narės gali numatyti, kad mažos regione įsteigtos aplinkos apsaugos asociacijos
         turi teisę dalyvauti šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje nurodytose sprendimų priėmimo procedūrose, bet neturi teisės į
         teisminę sprendimo, priimto pasibaigus tokioms procedūroms, peržiūrą.

      41      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos, kaip ir viešame posėdyje
         įvykusių diskusijų, matyti, kad šis klausimas visų pirma grindžiamas taikytinos nacionalinės teisės aktuose nustatyta taisykle,
         pagal kurią tik ne mažiau kaip 2 000 narių turinti asociacija gali pateikti apeliacinį skundą dėl aplinkosaugos srityje priimto
         sprendimo.

      42      Iš Direktyvos 85/337 matyti, kad joje išskiriama, viena vertus, suinteresuotoji visuomenė bendrai pagal vieną iš operacijų,
         patenkančių į jos taikymo sritį, ir, kita vertus, šios suinteresuotosios visuomenės fizinių ir juridinių asmenų, kuriems,
         atsižvelgiant į jų ypatingą padėtį nagrinėjamos operacijos atžvilgiu, pagal jos 10a straipsnį turi būti suteikta minėtame
         straipsnyje nustatyta teisė užginčyti sprendimą, pogrupis.

      43      Minėtoje direktyvoje pateikiama nuoroda į nacionalinės teisės aktus apibrėžiant sąlygas, nuo kurių gali priklausyti apeliacinio
         skundo priimtinumas. Tai gali būti „pakankamo intereso“ turėjimas arba „teisės pažeidimas“, atsižvelgiant į tai, ar nacionalinės
         teisės aktuose paprastai nurodoma kuri nors iš šių dviejų sąvokų.

      44      Dėl aplinkos apsaugą skatinančių nevyriausybinių organizacijų Direktyvos 85/337 1 straipsnio 2 dalyje, skaitomoje kartu su
         jos 10a straipsniu, reikalaujama, kad tos, kurios „atitinka reikalavimus pagal nacionalinę teisę“, būtų atitinkamai laikomos
         turinčiomis „pakankamą interesą“ arba vieną iš teisių, kurią gali pažeisti į šios direktyvos taikymo sritį patenkanti operacija.

      45      Nors tiesa, kad minėtame straipsnyje esanti nuoroda į minėtos direktyvos 1 straipsnio 2 dalį palieka nacionalinės teisės aktų
         leidėjams nustatyti taikytinus reikalavimus, kad nevyriausybinė organizacija, skatinanti aplinkos apsaugą, kaip asociacija,
         galėtų pasinaudoti teise pateikti apeliacinį skundą teisme minėtomis sąlygomis, tokios nustatytos nacionalinės taisyklės turi,
         viena vertus, užtikrinti „plačias galimybes kreiptis į teismus“ ir, kita vertus, garantuoti Direktyvos 85/337 nuostatų, susijusių
         su teise užginčyti sprendimą teisme, veiksmingumą. Todėl šios nacionalinės taisyklės negali visiškai panaikinti Bendrijos
         teisės nuostatų svarbos, pagal kurias subjektai, kurie turi pakankamą interesą užginčyti projektą ir kurių teises toks projektas
         pažeidžia, įskaitant aplinkos apsaugos asociacijas, turi turėti galimybę kompetentingame teisme pareikšti ieškinį.

      46      Šiuo požiūriu nacionalinės teisės aktuose gali būti reikalaujama, kad asociacijos, ketinančios teisminiu būdu ginčyti į Direktyvos 85/337
         taikymo sritį patenkantį projektą, tikslas būtų susijęs su gamtos ir aplinkos apsauga.

      47      Be to, negalima atmesti tikimybės, jog sąlyga, kad aplinkos apsaugos asociacija turi turėti minimalų narių skaičių, galėtų
         pasirodyti svarbi siekiant įsitikinti, ar ji iš tiesų egzistuoja ir vykdo veiklą. Tačiau nacionalinės teisės aktai negali
         nustatyti reikalaujamo narių skaičiaus taip, kad būtų pažeidžiami Direktyvos 85/337 tikslai ir visų pirma siekis palengvinti
         joje numatytų operacijų teisminę kontrolę.

      48      Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad nors Direktyvoje 85/337 numatyta, kad suinteresuotosios visuomenės nariai, kurie turi
         pakankamą interesą užginčyti operaciją arba kurių teises tokia operacija gali pažeisti, turi turėti galimybę pateikti apeliacinį
         skundą teisme dėl sprendimo, kuriuo suteikiamas leidimas ją vykdyti, ši direktyva jokiu būdu neleidžia apriboti galimybių
         pareikšti ieškinį tuo pagrindu, kad atitinkami asmenys jau galėjo pareikšti savo nuomonę dalyvaudami sprendimų priėmimo etape,
         nustatytame jos 6 straipsnio 4 dalyje.

      49      Todėl Švedijos Karalystės nurodyta aplinkybė, pagal kurią nacionalinės taisyklės suteikia plačią galimybę nuo pat pradžios
         dalyvauti su operacija susijusio sprendimo rengimo procedūroje, visiškai negali pateisinti to, kad galimybė pateikti apeliacinį
         skundą dėl sprendimo, priimto pasibaigus tokiai procedūrai, suteikiama tik griežtai nustatytais atvejais.

      50      Be to, Direktyva 85/337 susijusi ne tik su regioninio ar nacionalinio masto operacijomis, bet ir su mažesnėmis operacijomis,
         kurias gali tinkamiau vykdyti regione įsteigtos vietos asociacijos. Tačiau, kaip nurodo generalinė advokatė išvados 78 punkte,
         nagrinėjama Švedijos teisės aktuose įtvirtinta taisyklė dėl savo pobūdžio iš esmės užkerta kelią regione įsteigtoms asociacijoms
         pateikti bet kokį apeliacinį skundą teisme.

      51      Tiesa, kad Švedijos vyriausybė, kuri pripažįsta, jog šiuo metu tik dvi asociacijos turi mažiausiai 2 000 narių ir todėl atitinka
         Aplinkos kodekso 16 skyriaus 13 dalyje nustatytą sąlygą, nurodė, jog regione įsteigtos asociacijos galėtų kreiptis į kurią
         nors iš šių dviejų asociacijų ir jų paprašyti pateikti apeliacinį skundą teisme. Tačiau tik šios vienintelės galimybės nepakanka,
         kad būtų įvykdyti Direktyvos 85/337 reikalavimai, nes, viena vertus, tokios įgaliotosios asociacijos gali nebūti vienodai
         suinteresuotos vykdyti riboto masto operaciją, kita vertus, tokiu atveju atsirastų rizika, kad joms būtų pateikiama daug prašymų,
         kuriuos jos būtų priverstos atrinkti remdamosi visiškai nekontroliuojamais kriterijais. Galiausiai dėl tokios sistemos atsirastų
         apeliacinių skundų aplinkos apsaugos srityje filtravimas, kuris tiesiogiai prieštarautų minėtos direktyvos prasmei, kuria,
         kaip nurodyta šio sprendimo 33 punkte, siekiama užtikrinti Orhuso konvencijos įgyvendinimą.

      52      Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, jog Direktyvos 85/337 10a straipsnis draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą,
         pagal kurią teisė pateikti apeliacinį skundą teisme dėl sprendimo, susijusio su į šios direktyvos taikymo sritį patenkančia
         operacija, suteikiama tik toms aplinkos apsaugos asociacijoms, kurios turi mažiausiai 2 000 narių.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      53      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Pagrindinėje byloje nagrinėjamas projektas, susijęs su gruntinio elektros laidų tunelyje esančio vandens išsiurbimu ir vandens
            infiltravimu į gruntą ar uolą, kad būtų kompensuotas galimas gruntinio vandens sumažėjimas, taip pat išsiurbimo ir infiltravimo
            įrenginių statyba bei eksploatavimu, patenka į 1985 m. birželio 27 d. Tarybos direktyvos 85/337/EEB dėl tam tikrų valstybės
            ir privačių projektų poveikio aplinkai vertinimo, iš dalies pakeistos 2003 m. gegužės 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos
            direktyva 2003/35/EB, II priedo 10 punkto l papunkčio taikymo sritį, nepaisant galutinės gruntinio vandens paskirties ir,
            visų pirma, nepaisant to, ar jis vėliau panaudojamas, ar ne.
      2.      Suinteresuotosios visuomenės nariai Direktyvos 85/337, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35, 1 straipsnio 2 dalies ir 10a straipsnio
            prasme turi turėti teisę ginčyti sprendimą, kurį vienos valstybės narės teismų sistemai priklausantis teismas priėmė leidimo
            dėl planuojamos veiklos byloje, nepaisant vaidmens, kurį jie galėjo atlikti dalyvaudami teismui nagrinėjant tokį klausimą
            bei išdėstydami šiam teismui savo požiūrį.
      3.      Direktyvos 85/337, iš dalies pakeistos Direktyva 2003/35, 10a straipsnis draudžia tokią nacionalinės teisės nuostatą, pagal
            kurią teisė pateikti apeliacinį skundą teisme dėl sprendimo, susijusio su į šios iš dalies pakeistos direktyvos taikymo sritį
            patenkančia operacija, suteikiama tik toms aplinkos apsaugos asociacijoms, kurios turi mažiausiai 2 000 narių.
      Parašai.
      * Proceso kalba: švedų.


1971 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Willem Vinck prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Byla 53-70.