title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. gegužės 12 d.#RAL (Channel Islands) Ltd ir kiti prieš Commissioners of Customs & Excise.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Jungtinė Karalystė.#PVM - Šeštoji direktyva - 9 straipsnio 1 ir 2 dalys - Lošimo automatai - Pramogų ar kitokia panaši veikla - Už Bendrijos ribų įsteigtas paslaugų teikėjas - Paslaugų teikimo vietos nustatymas.#Byla C-452/03.

text:
      Byla C‑452/03
      RAL (Channel Islands) Ltd ir kt.
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise
      (High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Jungtinė Karalystė) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „PVM – Šeštoji direktyva – 9 straipsnio 1 ir 2 dalys – Lošimo automatai – Pramogų ar kitokia panaši veikla – Už Bendrijos ribų įsteigtas paslaugų teikėjas – Paslaugų teikimo vietos nustatymas“
      Generalinio advokato M. Poiares Maduro išvada, pateikta 2005 m. sausio 27 d.  I‑0000
      2005 m. gegužės 12 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas  I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių teisės nuostatos – Įstatymų suderinimas – Apyvartos mokesčiai – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Paslaugų
            teikimas — Apmokestinimo vietos nustatymas — Pramogų ar kitokia panaši veikla — Sąvoka — Leidimas visuomenei už atlygį naudotis
            lošimo automatais, įrengtais pasilinksminimo pasažuose – Įtraukimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 9 straipsnio 2 dalies c punktas)
      Paslaugų teikimas leidžiant visuomenei už atlygį naudotis lošimo automatais, įrengtais pasilinksminimo pasažuose valstybėje
         narėje, turi būti laikomas pramogų ir kitokia panašia veikla Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių
         įstatymų derinimo 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmos įtraukos prasme ir šių paslaugų teikimo vieta yra ta vieta, kur tos
         paslaugos yra fiziškai atliekamos.

      Iš tikrųjų minėtos veiklos pagrindinis tikslas yra suteikti pramogą, o ne piniginį laimėjimą lošimo automatų naudotojams,
         nes piniginio laimėjimo atsitiktinumas būtent ir yra pagrindinis minėtų naudotojų pramogos elementas. Paslaugų teikimo vietos
         taisyklės, nustatytos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmoje įtraukoje, taikymas negali būti atmestas dėl fakto, kad atitinkamų
         paslaugų gavėjai yra galutiniai vartotojai, nes šios nuostatos taikymo sritis nėra ribojama paslaugų teikimu tarp apmokestinamųjų
         asmenų.

      (žr. 31, 33–34 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
      2005 m. gegužės 12 d.(1)

      „PVM – Šeštoji direktyva – 9 straipsnio 1 ir 2 dalys – Lošimo automatai – Pramogų ar kitokia panaši veikla – Už Bendrijos ribų įsteigtas paslaugų teikėjas – Paslaugų teikimo vietos nustatymas“
      Byloje C‑452/03
      dėl High Court of Justice (Anglija ir Velsas), Chancery Division (Jungtinė Karalystė) 2003 m. spalio 17 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2003 m. spalio 27 d., pagal EB sutarties
         234 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      RAL (Channel Islands) Ltd,

      RAL Ltd,

      RAL Services Ltd,

      RAL Machines Ltd
      prieš
      Commissioners of Customs & Excise,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Lenaerts (pranešėjas), N. Colneric, K. Schiemann ir E. Juhász,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2004 m. lapkričio 24 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –       RAL (Channel Islands) Ltd, RAL Ltd, RAL Services Ltd ir RAL Machines Ltd, atstovaujamų QC  K. Lasok ir barrister V. Sloane,

      –       Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos K. Manji, padedamo QC C. Vajda ir barrister  M.  Angiolini,

      –       Airijos vyriausybės, atstovaujamos D. O’Hagan, padedamo BL G. Clohessy ir SC D. McDonald,

      –       Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir Â. Seiça Neves,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal,
      susipažinęs su 2005 m. sausio 27 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
         narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
         p. 1, toliau – Šeštoji direktyva) 2, 4 ir 9 straipsnių bei 1986 m. lapkričio 17 d. Tryliktosios Tarybos direktyvos 86/560/EEB
         dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų suderinimo – pridėtinės vertės mokesčio grąžinimo apmokestinamiesiems asmenims,
         kurie nėra įsisteigę Bendrijos teritorijoje, tvarkos (OL L 326, p. 40, toliau – Tryliktoji direktyva) 1 ir 2 straipsnių išaiškinimu.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp RAL (Channel Islands) Ltd (toliau – CI), RAL Ltd (toliau – RAL), RAL Services Ltd (toliau – Services) bei RAL Machines Ltd (toliau – Machines) ir Commissioners of Customs & Excise (toliau – Commissioners), kompetetingos Jungtinės Karalystės institucijos pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM) srityje, dėl lošimo automatų,
         kai lošiama į automatą įmetus monetų (toliau – lošimo automatai), eksploatavimo paslaugų teikimo vietos nustatymo.

       Teisinis pagrindas
      3       Pagal Šeštosios direktyvos 2 straipsnio 1 punktą PVM apmokestinamas „prekių tiekimas ar paslaugų teikimas, kai šalies teritorijoje
         už atlygį prekes tiekia ar paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

      4       Šeštosios direktyvos 3 straipsnio 1 dalis nustato:
      „Šioje direktyvoje „šalies teritorija“ – tai teritorija, kuriai taikoma (EB) sutartis, kaip nurodyta kiekvienos valstybės
         narės atžvilgiu (299) straipsnyje.“

      5       Pagal Šeštosios direktyvos 4 straipsnio 1 dalį „apmokestinamasis asmuo“ – tai bet kuris asmuo, savarankiškai vykdantis bet
         kurioje vietoje bet kurią ekonominę veiklą, nurodytą 2 dalyje, nesvarbu, koks tos veiklos tikslas ar rezultatas“.

      6       Šeštosios direktyvos 9 straipsnyje dėl vietos, kurioje buvo įvykdyta apmokestinama veikla, nurodyta:
      „1.      Paslaugų teikimo vieta laikoma ta vieta, kur paslaugų teikėjas turi įsteigęs savo verslą arba turi nuolatinę įmonę, iš kurios
         teikia paslaugas, arba, nesant tokios verslo vietos ar nuolatinės įmonės, vieta, kur jis turi nuolatinį adresą arba kur paprastai
         gyvena.

      2.      Tačiau:
      <...>
      c)      paslaugų, susijusių su:
      –       kultūrine, menine, sportine, moksline, švietimo, pramogų ir kitokia panašia veikla, įskaitant tokios veiklos organizatorių
         darbą, ir tam tikrais atvejais papildomų paslaugų teikimą,

      –       <...>
               suteikimo vieta laikoma ta vieta, kur tos paslaugos yra fiziškai atliekamos;
      <...>“
      7       Tryliktosios direktyvos 1 straipsnis nustato:
      „Šioje direktyvoje:
      1.      „Apmokestinamasis asmuo, kuris nėra įsisteigęs Bendrijos teritorijoje“ yra apmokestinamasis asmuo, nurodytas <...> (Šeštosios
         direktyvos) 4 straipsnio 1 dalyje, kuris per šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodytą laikotarpį toje teritorijoje nevykdė
         savo verslo ar neturėjo joje fiksuotos vietos, per kurią būtų vykdomi verslo sandoriai, o kai tokio verslo ar nuolat veikiančios
         įmonės nėra – neturėjo Bendrijos teritorijoje nuolatinės ar įprastinės gyvenamosios vietos ir kuris per tą patį laikotarpį
         netiekė jokių prekių ar neteikė jokių paslaugų, kurios būtų laikomos patiektomis ar suteiktomis 2 straipsnyje minimoje valstybėje
         narėje <...>“

      8       Tryliktosios direktyvos 2 straipsnio 1 dalis nurodo:
      „<...> valstybės narės visiems apmokestinamiesiems asmenims, kurie nėra įsisteigę Bendrijos teritorijoje, grąžina visą (PVM),
         jų sumokėtą už kitų apmokestinamųjų asmenų Bendrijos teritorijoje jiems suteiktas paslaugas ar patiektą kilnojamąjį turtą
         arba už į šalį importuotas prekes, jei tos prekės naudojamos <...> (Šeštosios direktyvos) 17 straipsnio 3 dalies a ir b punktuose
         nurodytai veiklai, arba teikiant paslaugas, nurodytas šios direktyvos 1 straipsnio 1 punkto b papunktyje.“

       Pagrindinė byla ir prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikti klausimai
      9       CI yra Gernsyje (Normanų salos) įsteigta įmonė. RAL, Services ir Machines yra Jungtinėje Karalystėje įsteigtos įmonės. Visos keturios įmonės yra RAL Holdings Ltd (toliau – Holdings), kuri taip pat yra Jungtinėje Karalystėje įsteigta įmonė, dukterinės įmonės. CI, RAL, Services, Machines ir Holdings kartu sudaro RAL  grupę.

      10     Iki 2000 m. pabaigos RAL eksploatavo lošimo automatus jai priklausančiose arba nuomojamose patalpose Jungtinėje Karalystėje. Jai priklausė šiose patalpose
         įrengti automatai ir ji turėjo samdomų darbuotojų. RAL turėjo licencijas, reikalingas automatams ir patalpoms eksploatuoti.

      11     Holdings, būdama pagrindine PVM mokėtojų grupės nare, buvo apmokestinama šiuo mokesčiu nuo pajamų, gautų eksploatuojant lošimo automatus.

      12     Vėliau buvo parengtas RAL grupės restruktūrizacijos planas. Šio plano esmė, kaip teigia prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, buvo ta,
         kad įkuriant dukterinę ofšorinę įmonę eksploatuoti lošimo automatus ir atskiriant pastarąją funkciją nuo automatų nuosavybės
         ir patalpų eksploatavimo, grupė RAL nebebūtų PVM nuo lošimo automatų paslaugų mokėtoja ir galėtų susigrąžinti sumokėtą pardavimo mokestį.

      13     Todėl Gernsyje, kuris yra Normanų salų, esančių ne Bendrijos teritorijoje, dalis, buvo įsteigta CI. Įgyvendinant minėtą planą Jungtinėje Karalystėje buvo įsteigtos Machines ir Services.

      14     RAL yra patalpų, kuriose įrengti lošimo automatai, savininkė bei turi pasilinksminimo pasažų eksploatavimo licencijas. Ji suteikia
         CI licenciją įrengti ir eksploatuoti automatus minėtose patalpose.

      15     Visi RAL grupės naudojami lošimo automatai priklauso Machines, kuri turi automatams eksploatuoti reikalingas licencijas. Pagal nuomos sutartį su CIMachines atsako už lošimo automatų tiekimą ir tinkamo jų veikimo užtikrinimą.

      16     CI veikla siekiama leisti visuomenei naudotis licencijuotais Machines patiektais lošimo automatais RAL suteiktose patalpose. Vis dėlto CI vykdo šią veiklą pavesdama Services automatų kasdieninį aptarnavimą. Pastaroji įmonė yra beveik visų grupės RAL darbuotojų, t. y. apie 600 žmonių, darbdavė. CI neturi savo darbuotojų Jungtinėje Karalystėje.

      17     Įvykdžius minėtą RAL grupės restruktūrizaciją, CI, remdamasi Šeštosios direktyvos 2, 4 ir 9 straipsniais, teigė, kad lošimo automatų eksploatavimo paslaugų teikimo vieta laikoma
         Gernsis. Kadangi šios paslaugos, CI nuomone, yra teikiamos ne Bendrijos teritorijoje, ji nurodė neturinti mokėti PVM nuo Jungtinės Karalystės jos klientams suteiktų
         paslaugų. Remdamasi Tryliktosios direktyvos 1 ir 2 straipsniais, ji taip pat paprašė grąžinti sumokėtą pardavimo PVM.

      18     2001 m. rugpjūčio 28 d. sprendimu Commissioners atmetė CI reikalavimus. Jie nusprendė, kad CI yra PVM mokėtoja Jungtinėje Karalystėje. Be to, jie konstatavo, kad nereikėjo atsižvelgti į RAL grupės restruktūrizaciją,
         nes, kaip ir anksčiau, nagrinėjamas paslaugas Jungtinėje Karalystėje teikė Holdings. Commissioners nurodė, kad bet kuriuo atveju CI reikalavimai turėjo būti atmesti, nes jie yra piktnaudžiavimas teisėmis.

      19     CI, RAL, Machines ir Services apskundė šį sprendimą Londono PVM ir akcizų teismui (VAT and Duties Tribunal). Šis teismas 2002 m. gruodžio 3 d. nusprendė, kad nagrinėjamos paslaugos iš nuolatinės įmonės Jungtinėje Karalystėje Šeštosios
         direktyvos 9 straipsnio 1 dalies prasme teikė CI. Jis konstatavo, kad CI  teikė lošimų paslaugas Jungtinėje Karalystėje ir kad ši veikla yra apmokestinama PVM šioje valstybėje narėje. Vis dėlto jis
         patenkino šių įmonių ieškinį iš dalies dėl papildomų Commissioners sprendimų, motyvuodamas tuo, kad paslaugos realiai buvo teikiamos CI, o ne Holdings, ir kad piktnaudžiavimo teisėmis principas šiuo atveju netaikytinas.

      20     CI pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam teismui. Commissioners pateikė priešpriešinį skundą dėl to paties sprendimo tiek, kiek jis atmetė jų papildomus sprendimus.

      21     Šiomis aplinkybėmis High Court of Justice (Anglija ir Velsas), Chancery Division, nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas
         šiuos klausimus:

      „Šios bylos aplinkybėmis ir atsižvelgiant į <...> Šeštąją Tarybos direktyvą <...>, būtent į jos 2, 4 ir 9 straipsnius, bei
         į <...> Tryliktąją Tarybos direktyvą <...>, būtent į jos 1 ir 2 straipsnius, ir į bendrus Bendrijos teisės principus:

      1.      Kaip turi būti aiškinama Šeštosios direktyvos 9 straipsnio „nuolatinės įmonės“ sąvoka?
      2.      Į kokius veiksnius reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar lošimų paslaugos teikiamos iš verslo vietos, pavyzdžiui, įmonės,
         kaip antai CI, ar iš kitos nuolatinės įmonės, kurią gali turėti tokia įmonė, kaip antai CI?

      3.      Ypač:
      a)      Jei įmonės („A“) verslo struktūra yra tokia, kaip antai šioje byloje, kai lošimų paslaugas teikia susijusi įmonė („B“), kurios
         verslo vieta yra už Bendrijos ribų, ir vienintelis struktūros tikslas yra panaikinti A pareigą mokėti PVM valstybėje, kurioje
         ji įsteigta:

      i)      ar lošimų paslaugos gali būti laikomos teikiamomis iš nuolatinės įmonės toje valstybėje narėje, ir, jei taip,
      ii)      ar lošimų paslaugos laikytinos teikiamomis iš nuolatinės įmonės ar jos laikytinos teikiamomis iš B verslo vietos?
      b)      Jei įmonės („A“) verslo struktūra yra tokia, kad paslaugų teikimo vietos taisyklių sumetimais susijusi įmonė („B“) tokiomis
         aplinkybėmis, kokios yra šioje byloje, kuri siekia teikti lošimų paslaugas iš verslo vietos už Bendrijos ribų ir neturi nuolatinės
         įmonės, iš kurios yra teikiamos paslaugos A įsteigimo valstybėje narėje, o vienintelis struktūros tikslas yra panaikinti A
         pareigą toje valstybėje nuo šių paslaugų mokėti PVM:

      i)      ar valstybėje narėje sandoriai tarp B ir susijusių įmonių („A“, „C“ ir „D“) PVM atžvilgiu laikytini jų ekonominės veiklos
         metu vykdomu paslaugų teikimu iš tų įmonių arba joms, o jei ne,

      ii)      į kokius veiksnius reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, kas laikytinas lošimų paslaugų teikėju?
      4.      a)     Ar egzistuoja piktnaudžiavimo teise principas, kuris (neatsižvelgiant į PVM direktyvų aiškinimą) gali neleisti gauti tokios
         naudos, kokia galima šiuo atveju?

      b)      Jei taip, kaip jis taikytinas pagrindinės bylos aplinkybėmis?
      5.      a)     Ar svarbu tai, kad A, C ir D nėra B dukterinės įmonės ir B nekontroliuoja A, C ir D nei teisiškai, nei ekonomiškai?
      b)      Ar kuris nors atsakymas į pirmesnius klausimus pasikeistų, jei B pasirinkta valdymo forma ne Bendrijos teritorijoje esančioje
         verslo vietoje būtų būtina lošimų paslaugas teikti vartotojams ir nei A, nei C, nei D tokios veiklos nevykdo?“

       Dėl prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktų klausimų
       Pirminės pastabos
      22     Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodyta veikla, t. y. leidimas visuomenei už atlygį naudotis lošimo automatais, įrengtais
         pasilinksminimo pasažuose, yra paslaugų teikimas Šeštosios direktyvos 6 straipsnio 1 dalies prasme. Savo klausimais prašymą
         priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti šių paslaugų teikimo vietą.

      23     Šiuo klausimu Šeštosios direktyvos 9 straipsnis pateikia taisykles mokestinio priklausomumo vietai nustatyti. Šios nuostatos
         1 dalis nustato bendrą šios srities taisyklę, o 2 dalis nurodo kelis specialius priskyrimus. Šiomis nuostatomis siekiama išvengti,
         pirma, kompetencijos kolizijos, dėl kurios gali kilti dvigubas apmokestinimas, ir, antra, pajamų neapmokestinimo (žr. 1985 m.
         liepos 4 d. Sprendimo Berkholz, 168/84, Rink. p. 2251, 14 punktą; 1996 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Dudda, C‑327/94, Rink. p. I‑4595, 20 punktą ir 1997 m. kovo 6 d. Sprendimo Linthorst, Pouwels ir Scheres, C‑167/95, Rink. p. I‑1195, 10 punktą).

      24     Dėl ryšio tarp Šeštosios direktyvos 9 straipsnio dviejų pirmų dalių Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šios nuostatos
         1 dalis neturi pirmenybės 2 dalies atžvilgiu. Kiekvienu atveju klausiama, ar situacijai taikytina 9 straipsnio 2 dalis; jei
         ne – jai taikytina 9 straipsnio 1 dalis (minėtų sprendimų Dudda 21 punktas ir Linthorst, Pouwels en Scheres 11 punktas).

      25     Visų pirma reikia išnagrinėti, ar prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytai veiklai taikomas Šeštosios direktyvos 9 straipsnio
         2 dalies c punktas, nustatantis „pramogų ir kitokios panašios veiklos“ mokestinio priklausomumo vietą, kaip tvirtina Airijos
         ir Portugalijos vyriausybės. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas turi pateikti nacionaliniam teismui visapusišką
         Bendrijos teisės aiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui šio teismo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant
         į tai, ar pastarasis nurodė šias Bendrijos teisės normas savo pateiktuose klausimuose (žr. 1990 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
         SARPP, C‑241/89, Rink. p. I‑4695, 8 punktą; 1994 m. vasario 2 d. Sprendimo Verband Sozialer Wettbewerb, vadinamojo „Clinique“, C‑315/92, Rink. p. I‑317, 7 punktą; 1999 m. kovo 4 d. Sprendimo Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Rink. p. I‑1301, 16 punktą ir 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Trojani, C‑456/02, Rink. p. I‑0000, 38 punktą).

       Dėl Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto išaiškinimo
      26     Airijos ir Portugalijos vyriausybės tvirtina, kad CI veikla patenka į Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto taikymo sritį, nes vykdant šią veiklą teikiamos paslaugos
         tiesiogiai susijusios su pramogomis. Todėl šios veiklos vykdymo vieta laikoma ta vieta, kur tos paslaugos yra fiziškai atliekamos,
         t. y. šioje byloje – Jungtinės Karalystės teritorija.

      27     Jungtinės Karalystės vyriausybė ir RAL grupei priklausančios bendrovės tvirtina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą nurodytam paslaugų teikimui netaikomas
         Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punktas. Šiuo klausimu jos nurodo, kad pagrindinis nagrinėjamų paslaugų gavėjų
         tikslas yra piniginis laimėjimas, o ne pramoga. Šios bendrovės priduria, kad minėtos nuostatos taikymas bet kuriuo atveju
         reikalauja, kad teikiamos paslaugos būtų susijusios su menine veikla. Tai, kad lošimo automatų naudojimas gali turėti pramoginį
         pobūdį, kaip, pavyzdžiui, judriojo ryšio telefono naudojimas, nedaro atitinkamų paslaugų teikimo pramogine veikla Šeštosios
         direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto prasme.

      28     Komisija tvirtina, kad Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto tikslas yra nustatyti specialią tvarką paslaugoms,
         teikiamoms tarp apmokestinamųjų asmenų, kai paslaugų kaina yra įskaičiuojama į prekių kainą arba į prikimo paslaugų kainą
         (žr. minėto sprendimo Dudda 23 ir 24 punktus). Vis dėlto pagrindinė byla yra susijusi su lošimų paslaugų teikimu galutiniam vartotojui ir jai taikoma
         tik minėto straipsnio 1 dalis.

      29     Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punktu, paslaugų, susijusių su pramogų
         ir kitokia panašia veikla, suteikimo vieta laikoma ta vieta, kur tos paslaugos yra fiziškai atliekamos.

      30     Dėl klausimo, ar paslaugų, konkrečiai nagrinėjamų pagrindinėje byloje, teikimas yra pramogų arba kitokia panaši veikla, primintina,
         kad CI leidžia visuomenei už atlygį naudotis lošimo automatais specialiai tam įrengtuose pasilinksminimo pasažuose.

      31     Šioje byloje sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodytos veiklos pagrindinis tikslas yra suteikti pramogą,
         o ne piniginį laimėjimą lošimo automatų naudotojams. Kaip savo išvados 29 punkte nurodė generalinis advokatas, piniginio laimėjimo
         atsitiktinumas būtent ir yra pagrindinis lošimo automatų naudotojų pramogos elementas.

      32     Pramogos ar kitokia panaši veikla Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmos įtraukos prasme nereikalauja
         paslaugų teikėjo meninės veiklos. Iš tikrųjų veikla, įskaitant ir automatų suteikimą naudojimuisi, kuria paslaugų teikėjas
         siekia suteikti pramogą savo klientams, yra pramogos ar kitokia panaši veikla minėtos nuostatos prasme.

      33     Taip pat, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 33 punkte, paslaugų teikimo vietos taisyklės, nurodytos minėtoje
         nuostatoje, taikymas situacijai, pavyzdžiui, nagrinėjamoje pagrindinėje byloje, negali būti atmestas dėl fakto, kad atitinkamų
         paslaugų gavėjai yra galutiniai vartotojai. Iš tikrųjų šios nuostatos taikymo sritis nėra ribojama paslaugų teikimu tarp apmokestinamųjų
         asmenų. Be to, konstatuotina, kad šios paslaugų teikimo vietos taisyklės taikymas tokioje situacijoje nesukelia jokių sunkumų.
         Vieta, kurioje nagrinėjamos paslaugos buvo suteiktos, gali būti lengvai nustatyta. Pagaliau tokios taisyklės taikymas yra
         racionalus sprendimas mokestiniu požiūriu, nes atitinkamos paslaugos yra apmokestinamos PVM valstybėje narėje, kurios teritorijoje
         gyvena minėtų paslaugų gavėjai.

      34     Todėl į prašyme priimti prejudicinį sprendimą patektą klausimą reikia atsakyti taip, kad paslaugų teikimas leidžiant visuomenei
         už atlygį naudotis lošimo automatais, įrengtais pasilinksminimo pasažuose valstybėje narėje, turi būti laikomas pramogų ir
         kitokia panašia veikla Šeštosios direktyvos 9 straipsnio 2 dalies c punkto pirmos įtraukos prasme, ir šių paslaugų teikimo
         vieta yra ta vieta, kur tos paslaugos yra fiziškai atliekamos.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      35     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      Paslaugų teikimas leidžiant visuomenei už atlygį naudotis lošimo automatais, įrengtais pasilinksminimo pasažuose valstybėje
            narėje, turi būti laikomas pramogų ir kitokia panašia veikla 1977 m. gegužės 17 d. Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
            narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas 9 straipsnio
            2 dalies c punkto pirmos įtraukos prasme, ir šių paslaugų teikimo vieta yra ta vieta, kur tos paslaugos yra fiziškai atliekamos.

      Parašai.
      1 Proceso kalba: anglų.


2015 m. lapkričio 24 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Intervog prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT).#Bendrijos prekių ženklas – Vaizdinio Bendrijos prekių ženklo „meet me“ paraiška – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-190/15.


title: 2006 m. rugsėjo 7 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas. # Alexander Jehle er Weinhaus Kiderlen prieš Land Baden-Württemberg. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Verwaltungsgericht Sigmaringen - Vokietija. # Reglamentas (EB) Nr. 1019/2002 - 2 straipsnio pirmoji pastraipa - Alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų aliejus - Prekybos standartai - Mažmeninė prekyba - Pateikimas galutiniam vartotojui - Vadinamasis "bag in the box" metodas. # Byla C-489/04.

text:
      Byla C‑489/04
      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      prieš
      Land Baden-Württemberg
      (Verwaltungsgericht Sigmaringen prašymas priimti prejudicinį sprendimą )

      „Reglamentas (EB) Nr. 1019/2002 – 2 straipsnio pirmoji pastraipa – Alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų aliejus – Prekybos standartai – Mažmeninė prekyba – Pateikimas galutiniam vartotojui – Vadinamasis „bag in the box“ metodas“
      Sprendimo santrauka
      1.        Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Aliejai ir riebalai – Alyvuogių aliejus – Prekybos standartai
      (Komisijos reglamento Nr. 1019/2002, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1176/2003, 2 straipsnio pirmoji pastraipa)
      2.        Žemės ūkis – Bendras rinkų organizavimas – Aliejai ir riebalai – Alyvuogių aliejus – Prekybos standartai
      (Komisijos reglamento Nr. 1019/2002, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1176/2003, 2 straipsnio pirmoji pastraipa)
      1.        Reglamentas Nr. 1019/2002 dėl prekybos alyvuogių aliejumi standartų, iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 1176/2003, ir visų
         pirma jo 2 straipsnio pirmoji pastraipa, kurioje numatyta, kad alyvuogių aliejai ir alyvuogių išspaudų aliejai galutiniam
         vartotojui turi būti pateikti ne didesnėje kaip penkių litrų talpos pakuotėje su tokia atidarymo sistema, kurią atidarius
         pirmą kartą, vėl užsandarinti nebeįmanoma, o pati pakuotė turi būti paženklinta etiketėmis pagal tam tikras šiems produktams
         taikomas taisykles, turi būti aiškinami taip, kad alyvuogių aliejai ir alyvuogių išspaudų aliejai galutiniam vartotojui gali
         būti pateikiami tik supakuoti pagal šios nuostatos reikalavimus.

      (žr. 33 punktą, rezoliucinės dalies 1 punktą)
      2.        Reglamento Nr. 1019/2002 dėl prekybos alyvuogių aliejumi standartų, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1176/2003, 2 straipsnio
         pirmoji pastraipa, kurioje numatyta, kad alyvuogių aliejai ir alyvuogių išspaudų aliejai galutiniam vartotojui turi būti pateikti
         ne didesnėje kaip penkių litrų talpos pakuotėje su tokia atidarymo sistema, kurią atidarius pirmą kartą, vėl užsandarinti
         nebeįmanoma, o pati pakuotė turi būti paženklinta etiketėmis pagal tam tikras šiems produktams taikomas taisykles, turi būti
         aiškinama taip, kad ji draudžia tokį prekybos būdą, koks yra vadinamasis „bag in the box“ metodas, kuris netenkina šioje nuostatoje
         įtvirtintų sąlygų. Iš tikrųjų dėl būtinybės alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų perpilti pirkimo vietoje iš atviros
         arba atidaromos taros į to paties vartotojo nusipirktą arba atsineštą indą toks prekybos būdas neleidžia įvykdyti minėto 2 straipsnio
         pirmojoje pastraipoje įtvirtinto reikalavimo dėl tinkamos atidarymo sistemos, kuri, siekiant užtikrinti alyvuogių aliejaus
         autentiškumą, reikalauja, kad pakuotę galėtų atidaryti pats galutinis vartotojas.

      (žr. 40–42, 45 punktus, rezoliucinės dalies 2 punktą)
TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. rugsėjo 7 d.(*)

      „Reglamentas (EB) Nr. 1019/2002 – 2 straipsnio pirmoji pastraipa – Alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų aliejus – Prekybos standartai – Mažmeninė prekyba – Pateikimas galutiniam vartotojui – Vadinamasis „bag in the box“ metodas“
      Byloje C‑489/04
      dėl Verwaltungsgericht Sigmaringen (Vokietija) 2004 m. rugsėjo 28 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. lapkričio 29 d., pagal EB 234 straipsnį
         pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      prieš
      Land Baden-Württemberg,
      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Schiemann, teisėjai E. Juhász ir E. Levits (pranešėjas),
      generalinis advokatas A. Tizzano,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. gruodžio 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen, atstovaujamo Rechtsanwälte A. H. Meyer ir B. Klaus,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos V. Kontolaimos ir K. Marinou,
      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato D. Del Gaizo,

      –        Kipro vyriausybės, atstovaujamos C. Likourgos ir A. Markoulli,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos M. Nolin ir F. Erlbacher,
      atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2002 m. birželio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1019/2002 dėl prekybos
         alyvuogių aliejumi standartų (OL L 155, p. 27), iš dalies pakeisto 2003 m. liepos 1 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1176/2003 (OL L 164, p. 12, toliau – Reglamentas Nr. 1019/2002), aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp A. Jehle bei parduotuvės Weinhaus Kiderlen (toliau kartu – ieškovas pagrindinėje
         byloje) ir Land Baden-Württemberg dėl ieškovo pagrindinėje byloje teisės prekiauti alyvuogių aliejumi naudojant vadinamąjį „bag in the box“ metodą.

       Teisinis pagrindas
      3        1966 m. rugsėjo 22 d. Tarybos reglamento Nr. 136/66/EEB dėl bendro aliejų ir riebalų rinkos organizavimo (OL 172, 1966, p. 3025),
         iš dalies pakeisto 2001 m. liepos 23 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1513/2001 (OL L 201, p. 4, toliau – Reglamentas Nr. 136/66),
         1 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nustatomi bendro aliejinių augalų sėklų ir vaisių, augalinių aliejų ir riebalų, taip pat
         iš žuvų ar jūros žinduolių gaunamų aliejų ir riebalų rinkos organizavimo principai. Šio straipsnio 2 dalyje pateikiamas produktų,
         tarp kurių yra ir alyvuogių aliejus ir kuriems taikomas Reglamentas Nr. 136/66, sąrašas.

      4        Reglamento Nr. 136/66 35 straipsnio 1 dalis nustato, kad prekiaujant alyvuogių aliejais ir alyvuogių išspaudų aliejais privaloma
         naudoti šio reglamento priede pateiktus aprašymus ir apibrėžimus. Jo antroje dalyje patikslinama, kad mažmeninėje prekyboje
         galima realizuoti tik šio reglamento priedo 1 punkto a ir b papunkčiuose bei 3 ir 6 punktuose nurodytus aliejus.

      5        Reglamento Nr. 136/66 35a straipsnyje nustatyta:

      „1 straipsnyje minėtiems produktams galima nustatyti prekybos standartus, ir ypač dėl jų kokybės lygio, įpakavimo ir pristatymo.

      Nustačius tokius standartus, produktus, kuriems jie yra taikytini, galima realizuoti tik pagal tuos standartus.“
      6        Reglamento Nr. 136/66 priede „Alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų, nurodytų 35 straipsnyje, aprašymai ir apibrėžimai“
         nustatyta:

      „1. Pirmojo spaudimo alyvuogių aliejai
      Aliejai, mechaniniais arba fiziniais būdais gauti iš alyvmedžių vaisių tokiomis sąlygomis, dėl kurių aliejus nepakinta, neapdoroti
         kitaip, nei plovimas, dekantavimas, centrifugavimas ir filtravimas, neįskaitant aliejų, gautų naudojant tirpiklius ar priedus,
         turinčius cheminį ar biocheminį poveikį arba reesterizacijos procesus, ir bet kokių mišinių su kitų rūšių aliejais.

      Pirmojo spaudimo alyvuogių aliejai klasifikuojami tik taip:
      a) Aukščiausios kokybės pirmojo spaudimo alyvuogių aliejus
      Tai pirmojo spaudimo alyvuogių aliejus, kuriame laisvųjų riebalų rūgščių kiekis oleino rūgšties pavidalu yra ne didesnis kaip
         0,8 g/100 g. Kitos savybės atitinka šiai grupei nustatytas savybes.

      b) Pirmojo spaudimo alyvuogių aliejus
      Tai pirmojo spaudimo alyvuogių aliejus, kuriame laisvųjų riebalų rūgščių kiekis oleino rūgšties pavidalu yra ne didesnis kaip
         2 g/100 g. Kitos savybės atitinka šiai grupei nustatytas savybes.

      <…>
      3. Alyvuogių aliejus – Sudarytas iš rafinuoto alyvuogių aliejaus ir pirmojo spaudimo alyvuogių aliejaus
      Tai alyvuogių aliejus, gautas sumaišius rafinuotą alyvuogių aliejų ir pirmojo spaudimo alyvuogių aliejų, išskyrus pirmojo
         spaudimo skaidrųjį alyvuogių aliejų (lampante), kuriame laisvųjų riebalų rūgščių kiekis oleino rūgšties pavidalu yra ne didesnis
         kaip 1 g/100 g. Kitos savybės atitinka šiai grupei nustatytas savybes.

      <…>
      6. Alyvuogių išspaudų aliejus
      Aliejus, gautas sumaišius rafinuotą alyvuogių išspaudų aliejų ir pirmojo spaudimo alyvuogių aliejų, išskyrus pirmojo spaudimo
         skaidrųjį alyvuogių aliejų (lampante), kuriame laisvųjų riebalų rūgščių kiekis oleino rūgšties pavidalu yra ne didesnis kaip
         1 g/100 g. Kitos savybės atitinka šiai grupei nustatytas savybes.“

      7        Reglamento Nr. 1019/2002 1 straipsnyje nustatyta:

      „1. Nepažeisdamas Direktyvos 2000/13/EB, šis reglamentas nustato konkrečius alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų,
         nurodytų Reglamento Nr. 136/66/EEB priedo 1 punkto a ir b papunkčiuose, 3 ir 6 punktuose, mažmeninės prekybos etapo standartus.

      2. Šiame reglamente mažmeninės prekybos etapas – tai 1 dalyje nurodyto aliejaus, pateikto natūraliu pavidalu ar įmaišyto į
         maisto produktus, pardavimas galutiniam vartotojui.“

      8        Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnyje skelbiama:

      „1 straipsnio 1 dalyje nurodyti aliejai galutiniam vartotojui turi būti pateikti ne didesnėje kaip penkių litrų talpos pakuotėje.
         Tokioje pakuotėje turi būti įtaisyta tokia atidarymo sistema, kurią atidarius pirmą kartą vėl užsandarinti nebeįmanoma, o
         pati pakuotė turi būti paženklinta etiketėmis pagal 3 ir 6 straipsnius.

      Vis dėlto tais atvejais, kai aliejus yra skirtas vartoti restoranuose, ligoninėse, valgyklose ir kitose panašiose kolektyvinėse
         įmonėse, valstybės narės, priklausomai nuo minėtos įmonės, gali nustatyti kitokią, penkis litrus viršijančią, didžiausią pakavimo
         talpą.“

      9        Reglamento Nr. 1019/2002 3‑7 straipsniai susiję su pakuočių etiketėmis, o 8‑10 straipsniai reglamentuoja šio reglamento taikymo
         kontrolę bei priemones, būtinas užtikrinti jo laikymąsi.

      10      Reglamento Nr. 1019/2002 11‑12 straipsniai numato įvairias laikinas taisykles, skirtas organizuoti pereinamąjį laikotarpį,
         susijusį su naujomis šio reglamento nustatytomis normomis ir sudaryti sąlygas priemonių, būtinų joms taikyti, nustatymui.

      11      Pagal 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/13 dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių
         maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, p. 29), iš dalies pakeistos 2003 m. lapkričio 10 d.
         Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2003/89/EB dėl maisto produktuose esančių sudedamųjų dalių nurodymo (OL L 308, p. 15,
         toliau – Direktyva 2000/13), ketvirtą konstatuojamąją dalį šios direktyvos tikslas – sudaryti galimybę veikti bendro pobūdžio
         Bendrijos taisyklėms, horizontaliai taikytinoms visiems į rinką pateiktiems maisto produktams.

      12      Ši direktyva įtvirtina principus, kuriuos turi atitikti ženklinimas, ir ženklinimo būdus (2 straipsnis) bei informaciją, kurią
         būtina nurodyti visų maisto produktų etiketėse, kaip antai pavadinimas, kuriuo produktas parduodamas, komponentų sąrašas,
         minimali tinkamumo vartoti trukmė (3 straipsnis). Sąlygos ir išimtys, susijusios su šia informacija, numatytos 4‑17 straipsniuose.

      13      Direktyvos 2000/13 14 straipsnis nustato, kad jei maisto produktai galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigoms
         yra pateikiami parduoti nefasuoti arba jei jie vartotojo prašymu yra pakuojami pardavimo vietoje arba sufasuoti tiesioginiam
         pardavimui, valstybės narės priima išsamias taisykles, susijusias su informacijos nurodymo būdu, ir gali nuspręsti nereikalauti
         nurodyti visos arba tam tikros informacijos, jei pirkėjas ir taip pakankamai jos gauna.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      Ieškovas pagrindinėje byloje vykdo mažmeninę alyvuogių aliejaus prekybą naudodamas vadinamąjį „bag in the box“ metodą. Šiuo
         atžvilgiu pilstytojas išpilsto aliejų į dviejų sluoksnių penkių litrų talpos plastikinį maišelį („bag“), turintį kilmės vietos
         nuorodą ir kontrolės ženklą. Maišelis turi vienintelį specialų kamštį, kurio membrana turi būti perduriama prieš pilant aliejų.
         Šis plastikinis maišelis yra įdėtas į molinį indą („box“), kuris turi tik vamzdelį produktui pilti. Iš šio įrenginio („bag
         in the box“) klientas gauna norimą kiekį aliejaus, kurio jis įsipila į paties atsineštą arba pačioje parduotuvėje įsigytą
         indą. Nuorodas apie aliejaus kilmės vietą, kokybę ir kainą klientas gali perskaityti etiketėje, kurią ieškovas pagrindinėje
         byloje pritvirtino prie molinio indo.

      15      2004 m. vasario mėn. Landratsamt Ravensburg, Amt für Veterinärwesen und Verbraucherschutz (Ravensburgo regiono administracijos veterinarijos ir vartotojų apsaugos tarnyba, toliau – Landratsamt Ravensburg) nurodė ieškovui nutraukti alyvuogių aliejaus prekybą naudojant pirmiau aprašytą metodą. Landratsamt Ravensburg nurodė, kad iš Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmosios pastraipos išplaukia, jog alyvuogių aliejus vartotojams gali
         būti parduodamas tik ne didesnėse kaip penkių litrų talpos pakuotėse.

      16      Tada ieškovas pagrindinėje byloje pateikė Verwaltungsgericht Sigmaringen ieškinį prašydamas pripažinti, kad Reglamentas Nr. 1019/2002 jam nedraudžia ir toliau parduoti alyvuogių aliejaus naudojant
         vadinamąjį „bag in the box“ metodą. Jis, be kita ko, teigė, kad Reglamentas Nr. 1019/2002 reglamentuoja ne nepakuoto alyvuogių
         aliejaus pardavimą, o tik supakuoto alyvuogių aliejaus prekybą, ir todėl jo 2 straipsnyje įtvirtintas ne nepakuoto alyvuogių
         aliejaus pardavimo draudimas, o tik reikalavimai, susiję su supakuoto alyvuogių aliejaus prekyba.

      17      Reglamentas Nr. 1019/2002 buvo priimtas papildant Direktyvą 2000/13, ir toliau taikomą srityse, kurių šis reglamentas konkrečiai
         nereglamentuoja. Direktyvos 2000/13 14 straipsnyje pripažįstama galimybė pateikti galutiniam vartotojui nepakuotus maisto
         produktus, įpareigojant valstybes nares priimti išsamias taisykles, susijusias su privalomos informacijos nurodymo būdu.

      18      Be to, ieškovas pagrindinėje byloje teigė, kad vadinamasis „bag in the box“ būdas vartotojui užtikrina apsaugą, panašią į
         tą, kurią jam suteikia tik supakuoto alyvuogių aliejaus pardavimas. Šis būdas ypač užtikrina, kad vartotojui nebūtų siūlomas
         blogos kokybės aliejus dėl priedų ar neteisingų kilmės vietos nuorodų.

      19      Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas išreiškia šiuo klausimu abejones pažymėdamas, kad plastikinį
         maišelį iš naujo galima užpildyti be didelių pastangų arba kad vartotojas nemato prie maišelio pritvirtintos etiketės, o tik
         tos etiketės, pritvirtintos prie indo, kuriame yra maišelis, perteiktą turinį.

      20      Ieškovo pagrindinėje byloje siūlomą aiškinimą Landratsamt Ravensburg ginčija. Ji teigia, kad Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje yra įtvirtintas draudimas galutiniam
         vartotojui pateikti nepakuotą aliejų.

      21      Šiomis aplinkybėmis Verwaltungsgericht Sigmaringen nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1. Ar <...> Reglamento (EB) Nr. 1019/20021 1‑12 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad šios nuostatos taip pat nustato
         taisykles dėl nepakuotų alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų pateikimo galutiniam vartotojui?

      2. Ar <...> Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmoji pastraipa turi būti aiškinama taip, kad šioje nuostatoje yra įtvirtintas
         draudimas pateikti galutiniam vartotojui nepakuotus alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų aliejus?

      3. Arba, ar <...> Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmoji pastraipa turi būti aiškinama siaurai, t. y. taip, kad šioje
         nuostatoje iš tikrųjų įtvirtintas draudimas pateikti galutiniam vartotojui nepakuotus alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų
         aliejus, bet šis draudimas netaikomas parduodant alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų aliejus naudojant „bag in the box“
         metodą?“

       Dėl prejudicinių klausimų
       Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
      22      Pirmuoju ir antruoju kartu nagrinėtinais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
         ar Reglamentas Nr. 1019/2002, ir ypač jo 2 straipsnio pirmoji pastraipa, turi būti aiškinami taip, kad alyvuogių aliejai ir
         alyvuogių išspaudų aliejai galutiniam vartotojui gali būti pateikiami tik pakuotėse pagal šios nuostatos reikalavimus.

      23      Reikia konstatuoti, jog yra nepriimtinas ieškovo pagrindinėje byloje teiginys, kad vis dėlto yra leidžiama parduoti nepakuotą
         alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų galutiniam vartotojui, nes Reglamentu Nr. 1019/2002 siekiama nustatyti tik supakuoto
         alyvuogių aliejaus ir alyvuogių išspaudų aliejaus prekybos standartus, ir todėl į jo taikymo sritį nepatenka nepakuotų šių
         aliejų prekyba.

      24      Iš tikrųjų Reglamento Nr. 1019/2002 teisinis pagrindas yra Reglamento Nr. 136/66 35a straipsnis, kurio 1 dalies pirmojoje
         pastraipoje nustatyta, kad 1 straipsnyje minėtiems produktams galima nustatyti prekybos standartus, ypač dėl jų kokybės lygio,
         įpakavimo ir pristatymo. Pastarojoje nuostatoje išvardyti produktai, tarp kurių yra ir alyvuogių aliejus bei alyvuogių išspaudų
         aliejus, identifikuojami pagal prekių aprašymus ir jų tarifinius numerius Kombinuotojoje nomenklatūroje. Šie produktai nėra
         nei apibrėžiami, nei atskiriami pagal tai, ar jie yra supakuoti.

      25      Produktai, kuriems konkrečiai taikomas Reglamentas Nr. 1019/2002, yra išvardyti šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje. Tai
         Reglamento Nr. 136/66 priedo 1 punkto a ir b papunkčiuose bei 3 ir 6 punktuose nurodytas alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų
         aliejus, kurie šiame priede suskirstyti pagal kokybines charakteristikas neatsižvelgiant į tai, kaip jie yra parduodami ?
         pakuotėje ar nepakuoti.

      26      Galiausiai siekiant užtikrinti aliejaus autentiškumą Reglamentu Nr. 1019/2002 buvo nustatyti su šių aliejų įpakavimu susiję
         prekybos standartai. Šio reglamento 2 straipsnio pirmoji pastraipa nustato, kad aliejai galutiniam vartotojui turi būti pateikti
         ne didesnėje kaip penkių litrų talpos pakuotėje ir joje turi būti įtaisyta tokia atidarymo sistema, kurią atidarius pirmą
         kartą vėl užsandarinti nebeįmanoma. Be to, tokia pakuotė turi būti paženklinta etiketėmis pagal Reglamento Nr. 1019/2002 3
         ir 6 straipsnius.

      27      Šie standartai taikomi visiems Reglamento Nr. 1019/2002 1 straipsnio 1 dalyje nurodytiems aliejams ir numato tik vieną išimtį,
         aiškiai nustatytą šio reglamento 2 straipsnio antrojoje pastraipoje. Ši išimtis, kuri, beje, susijusi ne su pareiga pateikti
         aliejų pakuotėje, o su šios pakuotės talpa, leidžia valstybėms narėms, atsižvelgiant į įmonę, nustatyti kitokią, penkis litrus
         viršijančią, didžiausią pakavimo talpą, kai aliejus skirtas vartoti kolektyvinėse įmonėse.

      28      Iš to, kas pasakyta, matyti, kad, nepaisant pirmesniame punkte nurodytos išimties, alyvuogių aliejai ir alyvuogių išspaudų
         aliejai galutiniams vartotojams gali būti pateikiami tik tuo atveju, jeigu jie atitinka Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio
         pirmojoje pastraipoje nustatytus standartus, ir ypač reikalavimą dėl šioje nuostatoje nurodytos pakuotės. Iš tikrųjų pagal
         Reglamento Nr. 136/66 35a straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą, nustačius tokius standartus, produktus, kuriems jie yra taikytini,
         galima realizuoti tik pagal tuos standartus.

      29      Tokio aiškinimo nepaneigia Reglamento Nr. 1019/2002 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta išlyga, kad alyvuogių aliejų ir alyvuogių
         išspaudų aliejų prekybos standartai nustatomi „nepažeidžiant Direktyvos 2000/13/EB nuostatų“.

      30      Pagal Reglamento Nr. 1019/2002 pirmą konstatuojamąją dalį šiuo reglamentu nustatytos konkrečios ženklinimo etiketėmis taisyklės
         papildo Direktyvoje 2000/13 nustatytas taisykles, kurios yra bendro pobūdžio taisyklės, horizontaliai taikytinos visiems į
         rinką pateiktiems maisto produktams. Todėl Reglamento Nr. 1019/2002 1 straipsnio 1 dalyje esanti nuoroda į Direktyvą 2000/13
         negali būti suprantama taip, kad ji nustato leidžiančią nukrypti nuostatą ar atleidimą nuo jos specialių šio reglamento taisyklių
         dėl alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų ženklinimo atžvilgiu, o turi būti suprantama taip, kad ja siekiama užtikrinti
         ne tik šių specialių taisyklių, bet ir bendresnių, Direktyvoje 2000/13 įtvirtintų taisyklių laikymąsi.

      31      Taigi alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų ženklinimo srityje Direktyvos 2000/13 nuostatos, kurios numato, pavyzdžiui,
         pareigą nurodyti grynąjį kiekį ar galiojimo pasibaigimo datą, taikomos paraleliai Reglamente Nr. 1019/2002, ypač jo 3–6 straipsniuose,
         nustatytoms specialioms taisyklėms.

      32      Tačiau Direktyvos 2000/13 straipsnis, ieškovo pagrindinėje byloje nurodytas kaip leidžiantis valstybėms narėms narės priimti
         išsamias taisykles, susijusias su šios direktyvos 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 2 dalyje minėtos informacijos nurodymo ant
         nepakuotų maisto produktų būdu, nėra tinkamas, nes, pirma, Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmoji pastraipa draudžia
         tokį alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų pateikimą, o, antra, valstybės narių kompetencija apsiriboja tik maksimalių
         pakuočių, skirtų kolektyvinėms įmonėms, talpos nustatymu.

      33      Į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti taip, kad Reglamentas Nr. 1019/2002, ir ypač jo 2 straipsnio pirmoji pastraipa,
         turi aiškinami taip, kad alyvuogių aliejai ir alyvuogių išspaudų aliejai galutiniam vartotojui gali būti pateikiami tik supakuoti
         pagal šios nuostatos reikalavimus.

       Dėl trečiojo klausimo
      34      Papildomai pateiktu trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento
         Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmoji pastraipa gali būti aiškinama taip, kad ji nedraudžia ieškovo pagrindinėje byloje naudojamo
         prekybos būdo (vadinamojo „bag in the box“ metodo).

      35      Ieškovas pagrindinėje byloje tvirtino, kad vadinamasis „bag in the box“ metodas galutiniam vartotojui užtikrina apsaugą, panašią
         į tą, kurią jam suteikia tik supakuoto alyvuogių aliejaus pardavimas. Dėl to prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas klausia, ar dėl šio prekybos būdo ypatumų galima neleisti jo uždrausti.

      36      Kalbant apie tai reikia priminti, kad procedūroje pagal EB 234 straipsnį, kuri pagrįsta aiškiu kompetencijos pasidalijimu
         tarp nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo, bet koks faktinių aplinkybių vertinimas priklauso nacionalinio teismo kompetencijai.
         Taigi Teisingumo Teismas nėra kompetentingas nagrinėti faktinių pagrindinės bylos aplinkybių ar taikyti Bendrijos taisyklių,
         kurias jis išaiškino, nacionalinėms priemonėms ar situacijoms, nes šie klausimai priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai
         (žr. 2005 m. birželio 9 d. Sprendimo HLH Warenvertrieb ir Orthica, C‑211/03, C‑299/03 ir C‑316/03–C‑318/03, Rink. p. I‑5141, 96 punktą).

      37      Vis dėlto Teisingumo Teismas gali nacionaliniams teismams pateikti Bendrijos teisės aiškinimą, kuris gali būti jiems naudingas
         taikant Bendrijos teisės normą (1975 m. spalio 23 d. Sprendimo Matisa Maschinen, 35/75, Rink. p. 1205, 3 punktas).

      38      Taigi, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 28 punkte, Reglamento Nr. 136/66 35a straipsnio 1 dalies antroji pastraipa numato,
         kad nustačius prekybos standartus, produktus, kuriems jie yra taikytini, galima realizuoti tik pagal tuos standartus.

      39      Iš to matyti, kad alyvuogių aliejų ir alyvuogių išspaudų aliejų prekybos būdas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Reglamento
         Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtintas sąlygas ir pripažįstamas neatitinkančiu reglamento, jei šių sąlygų
         nėra laikomasi.

      40      Šioje byloje reikia konstatuoti, kad ieškovo pagrindinėje byloje naudojamas prekybos būdas yra toks, kad galutiniam vartotojui
         perkant alyvuogių aliejaus ir alyvuogių išspaudų aliejaus jie yra perpilami pirkimo vietoje iš atviros arba atidaromos taros
         į to paties vartotojo nusipirktą arba atsineštą indą.

      41      Dėl to, kad yra būtinas toks perpylimas, šis prekybos būdas neleidžia įvykdyti Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmojoje
         pastraipoje įtvirtinto reikalavimo, kad alyvuogių aliejus turi būti pateiktas galutiniams vartotojui, tai yra parduodamas,
         pakuotėje, kurioje būti įtaisyta tokia atidarymo sistema, kurią atidarius pirmą kartą vėl užsandarinti nebeįmanoma.

      42      Šiomis aplinkybėmis negalima remtis, kaip tai daro ieškovas pagrindinėje byloje, tuo, kad tara, iš kurios perpilami alyvuogių
         aliejus ir alyvuogių išspaudų aliejus, gali atitikti Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtintus
         reikalavimus dėl maksimalios talpos, atidarymo sistemos ir ženklinimo. Iš tikrųjų sąlyga dėl tinkamos atidarymo sistemos,
         įtvirtinta pagal Reglamento Nr. 1019/2002 antrą konstatuojamąją dalį siekiant užtikrinti alyvuogių aliejaus autentiškumą,
         reikalauja, kad pakuotę galėtų atidaryti pats galutinis vartotojas.

      43      Be to, negalima teigti, kaip tai daro Europos Bendrijų Komisija, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas prekybos būdas turi
         būti laikomas teisėtu, jei indai, į kuriuos aliejus yra perpilamas, tenkina Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmojoje
         pastraipoje numatytas sąlygas dėl maksimalios talpos, atidarymo sistemos ir ženklinimo. Tinkamos atidarymo sistemos įtvirtinimas
         ant indo vien jo perdavimo galutiniam vartotojui momentu netenkina tikslo, kurio siekiama tokios sistemos privalomumu, nes
         pavojus alyvuogių aliejaus ir alyvuogių išspaudų aliejaus autentiškumui slypi stadijoje iki šio perdavimo.

      44      Be to, prekybos būdo teisėtumo vertinimą padaryti priklausomą nuo to, kokie yra naudojami indai, įskaitant ir vartotojų atsineštus
         indus, į kuriuos pirkimo vietoje perpilami alyvuogių aliejus ir alyvuogių išspaudų aliejus, reikštų, kad šis prekybos būdas
         tam tikrais atvejais būtų teisėtas, o kitais – neteisėtas, nors jo esmė ir nesiskiria. Dėl tokio sprendimo bet kokia Reglamento
         Nr. 1019/2002 laikymosi kontrolė būtų apsunkinta.

      45      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Reglamento Nr. 1019/2002 2 straipsnio pirmoji
         pastraipa turi būti aiškinama taip, kad ji draudžia ieškovo pagrindinėje byloje naudojamą prekybos būdą, kuris netenkina šioje
         nuostatoje įtvirtintų sąlygų.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      46      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
      1.      2002 m. liepos 13 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 1019/2002 dėl prekybos alyvuogių aliejumi standartų, iš dalies pakeistas
            2003 m. liepos 1 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1176/2003, ir ypač jo 2 straipsnio pirmoji pastraipa, turi būti aiškinami
            taip, kad alyvuogių aliejai ir alyvuogių išspaudų aliejai galutiniam vartotojui gali būti pateikiami tik supakuoti pagal šios
            nuostatos reikalavimus.
      2.      Reglamento Nr. 1019/2002, iš dalies pakeisto Reglamentu (EB) Nr. 1176/2003, 2 straipsnio pirmoji pastraipa turi būti aiškinama
            taip, kad ji draudžia ieškovo pagrindinėje byloje naudojamą prekybos būdą, kuris netenkina šioje nuostatoje įtvirtintų sąlygų.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas 2005 m. rugsėjo 15 d. # Antje Köhler prieš Finanzamt Düsseldorf-Nord. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Bundesfinanzhof - Vokietija. # Šeštoji PVM direktyva - Apmokestinamųjų sandorių vieta - Prekių tiekimas kruiziniame laive - Vežimas Bendrijoje - Mokesčio netaikymas laivo sustojimo už Bendrijos ribų atveju - Netaikymo apimtis. # Byla C-58/04.

text:
      Byla C‑58/04
      Antje Köhler
      prieš
      Finanzamt Düsseldorf-Nord
      (Bundesfinanzhof  prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Šeštoji PVM direktyva – Apmokestinamųjų sandorių vieta – Prekių tiekimas kruiziniame laive – Vežimas Bendrijoje – Mokesčio netaikymas laivo sustojimo už Bendrijos ribų atveju – Netaikymo apimtis“
      Generalinio advokato M. Poiares Maduro išvada, pateikta 2005 m. balandžio 7 d.  I‑0000
      2005 m. rugsėjo 15 d Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas . I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Mokesčių teisės nuostatos — Teisės aktų suderinimas — Apyvartos mokesčiai — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Prekių
            tiekimas — Apmokestinimo vietos nustatymas — „Sustojimas už Bendrijos ribų“ Šeštosios direktyvos prasme — Sąvoka — Sustojimai
            trečiųjų šalių uostuose, kurių metu keliautojai gali išlipti iš laivo — Įtraukimas
      (Tarybos direktyvos 77/388 8 straipsnio 1 dalies c punktas)
      Laivo sustojimai trečiųjų šalių uostuose, kai keliautojai gali išlipti iš laivo, net jei tik trumpam, yra „sustojimai už Bendrijos
         ribų“ Šeštosios direktyvos 77/388 dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo, iš dalies pakeistos Direktyva 92/111,
         8 straipsnio 1 dalies c punkto, kuriame numatoma, kad prekių tiekimo laivuose, lėktuvuose arba traukiniuose keleivių vežimo
         dalies Bendrijoje metu mokestinio priklausomumo vieta yra transporto priemonės išvykimo vieta, jei keleivių vežimo dalis nuo
         išvykimo iki atvykimo vietos tęsiasi nesustojant už Bendrijos ribų, prasme.

      (žr. 27 punktą ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. rugsėjo 15 d.(*)

      „Šeštoji PVM direktyva – Apmokestinamųjų sandorių vieta – Prekių tiekimas kruiziniame laive – Vežimas Bendrijoje – Mokesčio netaikymas laivo sustojimo už Bendrijos ribų atveju – Netaikymo apimtis“
      Byloje C‑58/04
      dėl Bundesfinanzhof (Vokietija) 2003 m. spalio 23 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. vasario 11 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Antje Köhler
      prieš
      Finanzamt Düsseldorf-Nord,
      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai N. Colneric, K. Schiemann (pranešėjas), E. Juhász ir E. Levits,
      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė M. Ferreira, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. vasario 17 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –       A. Köhler, atstovaujamos solicitor G. Sinfield, Steuerberater H.‑W. Schneiders ir Rechtsanwalt C. Küppers,

      –       Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C.‑D. Quassowski, M. Lumma, ir W.‑D. Plessing,
      –       Graikijos vyriausybės, atstovaujamos V. Kyriazopoulos, S. Chala ir I. Bakopoulos,
      –       Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Triantafyllou ir K. Gross,
      susipažinęs su 2005 m. balandžio 7 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su sąvokos „sustojimas už Bendrijos ribų“ išaiškinimu 1977 m. gegužės 17 d.
         Tarybos šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės
         mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1997, p. 1) redakcijos po 1992 gruodžio 14 d. Tarybos direktyvos 92/111/EB,
         iš dalies keičiančios Direktyvą 77/388/EEB ir nustatančios supaprastinimo priemones, susijusias su pridėtinės vertės mokesčiu
         (OL L 384,  1992, p. 47, toliau – Šeštoji direktyva), priėmimo 8 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

      2       Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp A. Köhler ir Finanzamt (mokesčių tarnybų direkcija) dėl kruiziniame laive esančioje ieškovės parduotuvėje jos atlikto pardavimo apmokestinimo.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3       Šeštosios direktyvos 8 straipsnis nustato:
      „1.      Prekių tiekimo vieta laikoma:
      <…>
      b)      neišsiųstų ir netransportuojamų prekių atveju: vieta, kur prekės yra, kai vyksta tiekimas.
      c)      kai prekės tiekiamos laivuose, lėktuvuose arba traukiniuose keleivių vežimo dalies Bendrijoje metu: keleivių išvykimo vietoje.
      Pagal šią nuostatą:
      –       „keleivių vežimo dalis Bendrijoje“ yra keleivių vežimas nuo išvykimo iki atvykimo vietos, nesustojant už Bendrijos ribų“,
      –       „keleivių išvykimo vieta“ yra pirmas keleivių įlaipinimo punktas, numatytas Bendrijoje, tam tikrais atvejais – po sustojimo
         už Bendrijos ribų,

      –       „keleivių atvykimo vieta“ yra paskutinis Bendrijoje įlaipintų keleivių išlaipinimo punktas, numatytas Bendrijoje, tam tikrais
         atvejais – iki sustojimo už Bendrijos ribų. (Pataisytas vertimas)

      <…>“
       Nacionalinės teisės aktai
      4       Pagal 1993 m. Įstatymo dėl apyvartos mokesčio (Umsatzsteuergesetz, toliau – UStG) 1 straipsnio 1 dalies 1 punkto pirmą sakinį apyvartos mokesčiu apmokestinami šalies viduje verslininko įmonės
         veiklos ribose įvykdyti prekių tiekimas ir kitas paslaugų teikimas už atlygį.

      5       UStG 3 straipsnio 6 dalis įtvirtina:
      „Prekės tiekimo vieta yra laikoma vieta, kur prekės yra, kai vyksta disponavimo teisės perdavimas.“
      6       UStG 3 straipsnio 1 dalis nustato:
      „Jei prekė, kuri nėra skirta naudoti vietoje, yra tiekiama laive, lėktuve ar traukinyje keleivių vežimo Bendrijos teritorijoje
         metu, prekių tiekimo vieta yra laikoma atitinkamos transporto priemonės išvykimo vieta Bendrijos teritorijoje.“

      7       UStG 3 straipsnio 2 dalis numato:
      „Keleivių vežimas Bendrijos teritorijoje 1 dalies prasme yra keleivių vežimas ar vežimo dalis nuo keleivių transporto priemonės
         išvykimo iki atvykimo vietos Bendrijos teritorijoje, nesustojant už Bendrijos teritorijos ribų. Keleivių išvykimo vieta pirmo
         sakinio prasme yra pirmas keleivių įlaipinimo punktas, numatytas Bendrijos teritorijoje. Keleivių atvykimo vieta pirmo sakinio
         prasme yra paskutinis keleivių išlaipinimo punktas, numatytas Bendrijos teritorijoje. Kelionė pirmyn ir kelionė atgal yra
         laikomos atskirais vežimais.“

       Pagrindinis ginčas ir prejudicinis klausimas
      8       1994 finansiniais metais A. Köhler priklausė parduotuvė kruiziniame laive, plaukdavusiam į kruizus, kurie prasidėdavo Kylyje,
         Bremerhafene arba Travemiundėje (Vokietijos miestai), tęsdavosi aplankant už Bendrijos teritorijos ribų esančius uostus (Norvegijoje,
         Estijoje, Rusijoje ir Maroke) ir baigdavosi Kylyje, Bremerhafene arba Genujoje (Italija). Šias keliones buvo galima užsisakyti
         tik visam kruizui, nesant kitos galimybės pirmą kartą keleivius įlaipinti į laivą ar galutinai išlaipinti kelionės metu. Tačiau
         kelias valandas ar dieną trunkančių sustojimų metu buvo numatyti trumpi išlaipinimai turistinėms ekskursijoms.

      9       Kadangi išvykimo ir atvykimo vieta buvo Bendrijos teritorijoje, Finanzamt nusprendė A. Köhler parduotuvėje vykdytą pardavimą laikyti apmokestinamaisiais sandoriais. Dėl šio sprendimo A. Köhler pareiškė
         ieškinį Finanzgericht, tvirtindama, kad dėl sustojimų už Bendrijos teritorijos ribų nagrinėjamas pardavimas neturi būti apmokestinamas Vokietijoje.

      10     Finanzgericht  atmetė ieškinį. Jo nuomone, tai, kad tarp išvykimo ir atvykimo vietos keleivių vežimas buvo pertrauktas dėl stabtelėjimų už
         Bendrijos teritorijos ribų, nereiškia, jog sandoriai buvo vykdomi už nacionalinės teritorijos ribų. Be to, tik naujiems keleiviams
         įlaipinti ar galutinai išlaipinti skirti stabtelėjimai turi būti laikomi „sustojimais“ UStG 3 straipsnio prasme.

      11     Ginčydama šį išaiškinimą A. Köhler pateikė apeliacinį skundą dėl „peržiūrėjimo“ Bundesfinanzhof.

      12     Manydamas, kad sąvokos „laivo sustojimas už Bendrijos ribų“ išaiškinimas turi lemiamą reikšmę ginčui išspręsti, Bundesfinanzhof nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar laivo sustojimai trečiųjų šalių uostuose, kurių metu keliautojai gali tik trumpam išlipti iš laivo, pavyzdžiui, ekskursijai,
         nesant jokios galimybės pradėti ar užbaigti kelionę, yra „laivo sustojimai už Bendrijos ribų“ (Šeštosios direktyvos) 8 straipsnio
         1 dalies c punkto prasme?“

       Dėl prejudicinio klausimo
       Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
      13     Vokietijos vyriausybė į prejudicinį klausimą siūlo atsakyti neigiamai. Jos nuomone, „sustojimo“ sąvoka neturi būti aiškinama
         pažodžiui ir siaurai, t. y. kaip taikoma atskiram keliautojui, kuris prieš tęsdamas savo kelionę kur nors trumpai sustoja.

      14     „Sustojimas“ reiškia, kad keliautojui sudaroma įlipimo ar išlipimo iš transporto priemonės galimybė kelionei pradėti arba
         užbaigti. „Sustojimą“ vertinant kaip stabtelėjimą, kurio metu keliautojai gali tik trumpai išlipti iš transporto priemonės,
         būtų prieštaraujama nagrinėjamos nuostatos prasmei ir tikslui. Jei būtų remiamasi ieškovės pasiūlyta „sustojimo“ sąvoka, būtų
         galima lengvai išvengti Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytos sąsajos taisyklės, o kartu ir šios
         nuostatos fiskalinio tikslo (prekių tiekimo, vykdomo transporto priemonėje vežimų tarp valstybių narių Bendrijos teritorijoje
         metu, apmokestinimo). Pakaktų pasirinkti tokią transporto priemonę ir tokį maršrutą, kurie leistų sustoti trečiųjų šalių teritorijoje,
         o sustojimų metu keliautojai galėtų trumpai išlipti iš transporto priemonės, tačiau be galimybės galutinai užbaigti kelionę.

      15     Ieškovė, Europos Bendrijų Komisija bei Graikijos vyriausybė mano, kad į prejudicinį klausimą reikia atsakyti teigiamai.
      16     Ieškovė tvirtina, kad sustojimas nebūtinai reiškia įlaipinimą ar išlaipinimą iš transporto priemonės. Nes jei būtų buvusi
         tokia Bendrijos teisės aktų leidėjo valia, jis būtų aiškiai panaudojęs „įlaipinimo“ arba „išlaipinimo“ terminus, kaip tai
         padarė apibrėždamas „išvykimo vietą“ ir „atvykimo vietą“. „Sustojimo“ sąvoka turi būti aiškinama atsižvelgiant į sustojimo,
         kelionės pertraukos arba stabtelėjimo prasmę.

      17     Komisija teigia, kad Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies c punkte nustatyta taisyklė gali būti taikoma tik kolizijos
         su trečiųjų šalių teise atveju. Komisija mano, kad dėl trumpų sustojimų už Bendrijos ribų nutrūksta vežimas tarp valstybių
         narių. Kiekvieną kartą, kai keleiviai turi galimybę trečiosiose šalyse nusipirkti įprastai apmokestinamų prekių, keleivių
         vežimo išvykimo vietos valstybės narės jurisdikcija neturėtų būti taikoma, kad nekiltų kolizija su trečiosios šalies apmokestinimo
         teisės teritoriniu taikymu.

      18     Graikijos vyriausybės nuomone, sustodamas tarpinėje stotelėje trečiojoje šalyje arba teritorijoje, kuri fiskaliniu požiūriu
         nesudaro Bendrijos dalies, laivas atplaukia į trečiąją šalį ir grįžta iš jos. Todėl atitinkamai šių laivų parduotuvėse parduodamoms
         prekėms turėtų būti taikomas atleidimas nuo mokesčio, kuris taikomas trečiųjų šalių keliautojams. Tokia išeitis sudarytų prielaidą
         galimybei keleiviams sustojimo metu išlipti trečiojoje šalyje ir ten nusipirkti atleistų nuo mokesčio prekių tuo pagrindu,
         kad jie jas eksportuotų, neatsižvelgiant į jų buvimo šioje šalyje trukmę ir nesant pareigos baigti savo kelionę.

       Teisingumo Teismo atsakymas
      19     Kadangi Šeštojoje direktyvoje nėra tikslaus „sustojimo“ sąvokos apibrėžimo, jo išaiškinimo reikia ieškoti atsižvelgiant į
         jos 8 straipsnio 1 dalies c punkto struktūrą ir tikslą.

      20     Šis straipsnis patenka į Šeštosios direktyvos nuostatas, nustatančias apmokestinamųjų sandorių vietą, ir 1 dalies b punkte
         įtvirtina su prekių tiekimu susijusią bendrą taisyklę, pagal kurią neišsiųstų ir netransportuojamų prekių atveju prekių tiekimo
         vieta laikoma vieta, kur prekės yra, kai vyksta tiekimas.

      21     To paties straipsnio 1 dalies c punkte yra nustatyta šio teritorialumo principo išimtis. Ji numato, kad prekių tiekimo vieta
         laikoma keleivių išvykimo vieta, kai prekės tiekiamos laivuose, lėktuvuose arba traukiniuose keleivių vežimo dalies Bendrijoje
         metu.

      22     Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies c punktas siekia vienodai apibrėžti prekių tiekimo laivuose, lėktuvuose arba traukiniuose
         kelionės, kuri prasideda ir pasibaigia Bendrijos teritorijoje, metu mokestinio priklausomumo vietą ir keleivių vežimo dalies
         Bendrijoje metu apmokestinimą apriboti transporto priemonės išvykimo vieta. Iš to išplaukia supaprastinta apmokestinimo tvarka,
         kuri kelionės tarp valstybių narių metu leidžia išvengti kiekvienos kertamos valstybės narės nacionalinės PVM tvarkos taikymo
         ir dėl to – fiskalinių jurisdikcijų kolizijos tarp valstybių narių.

      23     Be to, nurodytina, kad Šeštosios direktyvos 1 dalies c punktas aiškiai numato, jog „keleivių vežimo dalis Bendrijoje“ yra
         keleivių vežimo dalis nuo išvykimo iki atvykimo vietos, nesustojant trečiojoje teritorijoje.

      24     Taip pašalindamas „keleivių vežimo dalies Bendrijoje“ buvimą tuo atveju, jei būtų sustojama trečiosios šalies teritorijoje,
         Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies c punktas taip pat siekia išvengti trečiųjų šalių fiskalinių jurisdikcijų kolizijos,
         kuri atsirastų prekių tiekimo atveju, kai kelionės tarp valstybių narių pertraukos metu yra sustojama už Bendrijos ribų.

      25     Šiuo atžvilgiu dėl paslaugų teikimo laive apmokestinimo primintina, jog Teisingumo Teismas jau pripažino, kad Šeštoji direktyva
         nedraudžia valstybėms narėms išplėsti mokesčių teisės aktų taikymo srities už jų teritorijos ribų, kol nesikišama į kitų valstybių
         jurisdikciją (1986 m. sausio 23 d. Sprendimas Trans Tirreno Express, 283/84, Rink. p. 231 ir 1990 m. kovo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑30/89, Rink. p. I‑391, 18 punktas). Toks aiškinimas taip pat taikomas ir prekių tiekimo apmokestinimo atveju.

      26     Atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies c punkto struktūrą ir tikslą konstatuotina, kad kiekvienas prekių
         tiekimas laive sustojimo už Bendrijos ribų metu yra laikomas nepatenkančiu į Šeštosios direktyvos taikymo sritį, o prekių
         tiekimo apmokestinimo nustatymo tvarka šiuo atveju priklauso fiskalinei sustojimo valstybės jurisdikcijai.

      27     Atsižvelgiant į tai, kas anksčiau pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad laivo sustojimai trečiųjų šalių
         uostuose, kurių metu keliautojai gali išlipti iš laivo, net jei tik trumpam, yra „sustojimai už Bendrijos ribų“ Šeštosios
         direktyvos 8 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      28     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
         byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
         išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      Laivo sustojimai trečiųjų šalių uostuose, kurių metu keliautojai gali išlipti iš laivo, net jei tik trumpam, yra „sustojimai
            už Bendrijos ribų“ 1977 m. gegužės 17 d. Tarybos Šeštosios direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų
            derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas redakcijos po 1992 m. gruodžio 14 d. Tarybos
            direktyvos 92/111/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 77/388/EEB, ir nustatančios supaprastinimo priemones, susijusias su
            pridėtinės vertės mokesčiu, priėmimo 8 straipsnio 1 dalies c punkto prasme.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


2016 m. birželio 14 d. Bendrojo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Loops, LLC prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Tarptautinė registracija nurodant Europos Sąjungą – Erdvinis prekių ženklas – Dantų šepetėlio forma – Absoliutus atmetimo pagrindas – Skiriamojo požymio nebuvimas – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies b punktas.#Byla T-385/15.


2002 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo (antroji išplėstinė kolegija) sprendimas. # Métropole Télévision SA (M6) (T-185/00), Antena 3 de Televisión, SA (T-216/00), Gestevisión Telecinco, SA (T-299/00) ir SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA (T-300/00) prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Konkurencija. # Sujungtos bylos T-185/00, T-216/00, T-299/00 ir T-300/00.


2002 m. gegužės 30 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - Direktyva 98/101/EB. # Byla C-323/01.