2015 m. gruodžio 15 d. Tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Nicole Clarke ir kt. prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui).#Viešoji tarnyba – Laikinieji tarnautojai – VRDT darbuotojai – Terminuota sutartis, kurioje įtvirtinta sutarties nutraukimo sąlyga – Sąlyga, pagal kurią sutartis nutraukiama, jeigu tarnautojas neįrašomas į konkurso rezervo sąrašą – Sutarties nutraukimo sąlygos įsigaliojimo data – Atviri konkursai OHIM/AD/01/13 ir OHIM/AST/02/13.#Sujungtos bylos F-101/14–F-103/14.


title: 2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Kaimer GmbH & Co. Holding KG ir kt. prieš Europos Komisiją.#Konkurencija - Karteliai - Vario jungčių ir vario lydinių jungčių sektorius - Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas - Teisė į gynybą - Dalyvavimas darant pažeidimą - Pažeidimo trukmė - Baudos - Lengvinančios aplinkybės - Proporcingumas - Vienodas požiūris.#Byla T-379/06.

text:
      2011 m. kovo 24 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas Kaimer ir kt. prieš Komisiją
      (Byla T‑379/06)
      „Konkurencija – Karteliai – Vario jungčių ir vario lydinių jungčių sektorius – Sprendimas, kuriuo konstatuojamas EB 81 straipsnio pažeidimas – Teisė į gynybą – Dalyvavimas darant pažeidimą – Pažeidimo trukmė – Baudos – Lengvinančios aplinkybės – Proporcingumas – Vienodas požiūris“
      1.                     Konkurencija – Administracinė procedūra – Teisės į gynybą paisymas – Galimybė susipažinti su byla – Apimtis – Nepranešimas
            apie apkaltinamąjį dokumentą – Skirtingos pasekmės, nelygu dokumento svarba Komisijai tenkančios įrodinėjimo pareigos atžvilgiu
            (žr. 30–32 punktus)
      2.                     Konkurencija – Karteliai – Įrodymai – Reikalaujamas Komisijos turimų įrodymų tikslumas (EB 81 straipsnio 1 dalis) (žr. 47–49 punktus)
      3.                     Konkurencija – Karteliai – Įmonių susitarimai – Įrodymai – Kaltinamos įmonės pareiškimas, kurį ginčija kitos įmonės to paties
            kartelio dalyvės – Įrodomoji vertė – Vertinimas (EB 81 straipsnio 1 dalis) (žr. 50 punktą)
      4.                     Konkurencija – Administracinė procedūra – Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas – Komisijos pareiga įrodyti
            pažeidimą ir jo trukmę – Įrodinėjimo pareigos apimtis (EB 81 straipsnio 1 dalis) (žr. 51 punktą)
      5.                     Konkurencija – Karteliai – Įmonės dalyvavimas antikonkurencinėse iniciatyvose – Nebylaus pritarimo, įmonei atvirai neatsiribojus,
            pakankamumas pripažinti jos atsakomybę (EB 81 straipsnio 1 dalis) (žr. 86–88 punktus)
      6.                     Konkurencija – Baudos – Dydis – Nustatymas – Kriterijai – Pažeidimo sunkumas – Lengvinančios aplinkybės – Pasyvus ar prisitaikėliškas
            įmonės vaidmuo – Vertinimo kriterijai (Komisijos pranešimas 98/C 9/03) (žr. 98–99 punktus)
      Dalykas

               Prašymas iš dalies panaikinti 2006 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimą C (2006) 4180 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį
                  ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla Nr. COMP/F‑1/38.121 – Jungtys) arba sumažinti šiuo sprendimu ieškovėms skirtą baudą.

            Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2006 m. rugsėjo 20 d. Komisijos sprendimo C (2006) 4180 dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį ir EEE susitarimo
                     53 straipsnį (byla Nr. COMP/F‑1/38.121 – Jungtys) 1 straipsnį tiek, kiek jame konstatuojama, kad Kaimer GmbH & Co. Holding
                     KG ir Sanha Kaimer GmbH & Co. KG dalyvavo darant pažeidimą 1996 m. liepos 30 d.–1997 m. liepos 31 d., o Sanha Italia Srl –
                     1998 m. sausio 1 d.–1999 m. liepos 14 d.

                  2.

                  	Kaimer skiriama 7,15 mln. EUR bauda, iš jų 7,15 mln. EUR solidariai su Sanha Kaimer, o 6,325 mln. EUR – su Sanha Italia.

                  3.

                  	Atmesti likusią ieškinio dalį.

                  4.

                  	Kaimer, Sanha Kaimer ir Sanha Italia padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir 50 % Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidų.

                  5.

                  	Komisija padengia 50 % savo bylinėjimosi išlaidų.


1995 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Airija prieš Europos Bendrijų Komisiją. # EŽŪOGF sąskaitų apmokėjimas. # Byla C-49/94.


title: Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas 2005 m. lapkričio 15 d.#Europos Bendrijų Komisija prieš Austrijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 28-30 straipsniai - Laivas prekių judėjimas - Reglamento (EEB) Nr. 881/92 1 ir 3 straipsniai - Reglamento (EEB) Nr. 3118/93 1 ir 6 straipsniai - Transportas - Daugiau nei 7,5 tonos sveriančių sunkiasvorių transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismo draudimas tam tikrame sektoriuje - Oro kokybė - Sveikatos ir aplinkos apsauga - Proporcingumo principas.#Byla C-320/03.

text:
      Byla C‑320/03
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Austrijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28–30 straipsniai – Laisvas prekių judėjimas – Reglamento (EEB) Nr. 881/92 1 ir 3 straipsniai – Reglamento (EEB) Nr. 3118/93 1 ir 6 straipsniai – Transportas – Daugiau nei 7,5 tonos sveriančių sunkiasvorių transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismo draudimas tam tikrame
         sektoriuje – Oro kokybė – Sveikatos ir aplinkos apsauga – Proporcingumo principas“

      Generalinio advokato L. A. Geelhoed išvada, pateikta 2005 m. liepos 14 d. I‑0000
      2005 m. lapkričio 15 d Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas I‑0000
      Sprendimo santrauka
      Laisvas prekių judėjimas – Kiekybiniai apribojimai – Lygiaverčio poveikio priemonės – Daugiau nei 7,5 tonos sveriančių sunkiasvorių
            transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismo draudimas tam tikrame sektoriuje – Neleistinumas – Pateisinimas
            – Aplinkos apsauga
      (EB 28 ir EB 29 straipsniai)
      Valstybė narė, kuri, siekdama užtikrinti aplinkos oro kokybę atitinkamoje zonoje, priima teisės aktus, draudžiančius sunkesnių
         nei 7,5 tonos sunkiasvorių transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismą svarbiausio kelio atkarpoje, kuri yra
         vienas iš pagrindinių susisiekimo tarp tam tikrų valstybių narių sausuma būdų, neįvykdo įsipareigojimų pagal EB 28 ir EB 29 straipsnius.

      Toks draudimas sukuria kliūčių laisvam prekių judėjimui ir ypač jų laisvam tranzitui ir turi būti laikomas kiekybiniams apribojimams
         lygiaverte poveikio priemone, kuri yra nesuderinama su įsipareigojimais pagal Bendrijos teisę, išplaukiančiais iš EB 28 ir
         29 straipsnių, jei jis nėra objektyviai pateisinamas.

      Panašūs teisės aktai negali būti pateisinti imperatyviais aplinkos apsaugos reikalavimais, jeigu neįrodyta, kad siekiamas
         tikslas negalėjo būti pasiektas mažiau laisvą judėjimą ribojančiomis priemonėmis.

      (žr. 66, 69, 71, 87, 89, 95 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2005 m. lapkričio 15 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 28–30 straipsniai – Laisvas prekių judėjimas – Reglamento (EEB) Nr. 881/92 1 ir 3 straipsniai – Reglamento (EEB) Nr. 3118/93 1 ir 6 straipsniai – Transportas – Daugiau nei 7,5 tonos sveriančių sunkiasvorių transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismo draudimas tam tikrame
         sektoriuje – Oro kokybė – Sveikatos ir aplinkos apsauga – Proporcingumo principas“

      Byloje C‑320/03
      dėl 2003 m. liepos 24 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo,
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama C. Schmidt bei W. Wils ir G. Braun, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      palaikoma:
      Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos W.‑D. Plessing ir A. Tiemann, padedamų Rechtsanwalt  T. Lübbig,

      Italijos Respublikos, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato  G. De Bellis, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Nyderlandų Karalystės, atstovaujamos H. G. Sevenster,

      įstojusių į bylą šalių,
      prieš
      Austrijos Respubliką, atstovaujamą E. Riedl ir H. Dossi, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, P. Jann, kolegijos pirmininkai C. W. A. Timmermans, A. Rosas ir K. Schiemann, teisėjai
         R. Schintgen (pranešėjas), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis ir A. Borg Barthet,

      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. gegužės 24 d. posėdžiui,
      susipažinęs su 2005 m. liepos 14 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1       Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad priėmus 2003 m. gegužės 27 d. Tirolio žemės
         pirmininko reglamentą, ribojantį eismą autostradoje A 12 Inn upės slėnyje (eismo draudimas tam tikrame sektoriuje) (Verordnung
         des Landeshauptmanns von Tirol, mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende Maßnahmen erlassen werden (sektorales
         Fahrverbot), BGBl. II, 279/2003, toliau – ginčijamas reglamentas), uždrausdama sunkesnių nei 7,5 tonos sunkiasvorių transporto
         priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismą autostrados A 12 dalyje Inn slėnyje (Austrija), Austrijos Respublika neįvykdė
         įsipareigojimų pagal 1992 m. kovo 26 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 881/92 dėl patekimo į rinką vežant krovinius Bendrijos
         keliais į valstybės narės teritoriją ar iš jos arba kertant vienos ar kelių valstybių narių teritorijas (OL L 95, p. 1), iš
         dalies pakeisto 2002 m. kovo 1 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 484/2002 (OL L 76, p. 1, toliau – Reglamentas
         Nr. 881/92), 1 ir 3 straipsnius, 1993 m. spalio 25 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3118/93, nustatančio sąlygas, kuriomis
         vežėjai nerezidentai gali teikti krovinių vežimo nacionaliniais keliais paslaugas valstybėje narėje (OL L 279, p. 1), iš dalies
         pakeisto Reglamentu Nr. 484/2002 (toliau – Reglamentas Nr. 3118/93), 1 ir 6 straipsnius bei EB 28–30 straipsnius.

       Teisinis ir faktinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai, susiję su kelių transporto vidaus rinka
      2       Reglamentai Nr. 881/92 ir 3118/93 reglamentuoja krovinių vežimą keliais Bendrijos teritorijoje.
      3       Reglamento Nr. 881/92, kuris pagal jo 1 straipsnio 1 dalį taikomas tarptautiniam krovinių vežimui keliais Bendrijos teritorijoje
         samdos pagrindais ar už atlygį, 3 straipsnyje nurodoma, kad valstybės narės išduoda Bendrijos leidimus krovinių vežėjams,
         kurie yra įsisteigę valstybėje narėje ir turi teisę užsiimti tarptautiniu krovinių vežimu keliais.

      4       Be to, pagal Reglamento Nr. 3118/93 1 straipsnio 1 dalį:
      „Visiems vežėjams, vežantiems krovinius keliais samdos pagrindais ar už atlygį ir turintiems Reglamente (EEB) Nr. 881/92 nurodytą
         Bendrijos leidimą, kurių vairuotojas, jei jis yra valstybės, kuri nėra narė, pilietis, turi minėtame reglamente nustatytas
         sąlygas atitinkantį vairuotojo liudijimą, šiame reglamente nustatytomis sąlygomis leidžiama samdos pagrindais ar už atlygį
         laikinai teikti krovinių vidaus vežimo keliais paslaugas, toliau vadinamas „kabotažu“, kitoje valstybėje narėje, toliau vadinamoje
         „priimančiąja valstybe nare“, neturint joje registruotos buveinės ar kitos įstaigos.“

      5       Pagal Reglamento Nr. 3118/93 6 straipsnį kabotažinis vežimas vykdomas, jei Bendrijos teisės aktai nenumato kitaip, pagal priimančiosios
         valstybės narės įstatymus ir kitus teisės aktus šio straipsnio 1 dalyje numatytose srityse ir šios nuostatos turi būti taikomos
         vežėjams nerezidentams tomis pačiomis sąlygomis kaip ir savo piliečiams, kad būtų užkirstas kelias bet kokiam atviram ar paslėptam
         diskriminavimui dėl pilietybės ar įsisteigimo vietos. (pataisytas vertimas)

       Bendrijos direktyvos, susijusios su aplinkos oro kokybės apsauga
      6       Bendrijos teisės aktai, susiję su aplinkos oro apsauga, yra būtent 1996 m. rugsėjo 27 d. Tarybos direktyva 96/62/EB dėl aplinkos
         oro kokybės vertinimo ir valdymo (OL L 296, p. 55) ir 1999 m. balandžio 22 d. Tarybos direktyva 1999/30/EB dėl sieros dioksido,
         azoto dioksido, azoto oksidų, kietųjų dalelių ir švino ribinių verčių aplinkos ore (OL L 163, p. 41), iš dalies pakeista 2001 m.
         spalio 17 d. Komisijos sprendimu 2001/744/EB (OL L 278, p. 35, toliau – Direktyva 1999/30).

      7       Remiantis Direktyvos 96/62 1 straipsniu pagrindinis šios direktyvos tikslas – apibrėžti pagrindinius bendrosios strategijos
         principus, siekiant:

      –       apibrėžti ir nustatyti aplinkos oro kokybės Bendrijoje tikslus, skirtus išvengti žalingo poveikio žmogaus sveikatai ir visai
         aplinkai, užkirsti jam kelią arba jį mažinti,

      –       vertinti aplinkos oro kokybę valstybėse narėse remiantis bendrais metodais ir kriterijais,
      –       gauti pakankamai informacijos apie aplinkos oro kokybę ir užtikrinti, kad visuomenė turės galimybę su ja susipažinti, įskaitant
         ir informaciją apie pavojaus slenksčius,

      –       palaikyti aplinkos oro kokybę ten, kur ji gera, o kitur ją gerinti.
      8       Direktyvos 96/62 4 straipnis numato, kad Europos Sąjungos Taryba Komisijos pasiūlymu nustato ribines vertes šios direktyvos
         I priede išvardytiems teršalams.

      9       Direktyvos 96/62 7 straipsnis nurodo:
      „Aplinkos oro kokybės gerinimas
      Bendrieji reikalavimai
      1. Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad užtikrintų atitiktį ribinėms vertėms.
      <…>
      3.      Valstybės narės sudaro veiksmų planą ir nurodo priemones, kurių siekiant sumažinti pavojų ir apriboti trukmę bus imamasi ten,
         kur iškyla pavojus viršyti ribines vertes ir (arba) pavojaus slenksčius. Atsižvelgiant į konkretų atveją, tokiame plane gali
         būti numatytos priemonės veiklai, kuri prisideda prie ribinių verčių viršijimo, kontroliuoti ir prireikus ją nutraukti, įskaitant
         automobilių eismą.“

      10     Be to, Direktyvos 96/62 8 straipsnio 3 dalis nurodo:
      „Valstybės narės (zonose ir aglomeracijose, kuriose vieno arba kelių teršalų lygis yra aukštesnis už ribinę vertę kartu su
         leistinu nukrypimo dydžiu) imasi priemonių užtikrinti, kad planas ar programa ribinei vertei per konkretų nustatytą laiką
         pasiekti būtų parengtas ir įgyvendintas.

      Į šį planą ar programą, su kuriais susipažinti visuomenė privalo turėti galimybę, įtraukiama bent jau IV priede išvardyta
         informacija.“

      11     Azoto dioksido (NO2) ribinės vertės nustatytos Direktyvoje 1999/30.

      12     Pagal Direktyvos 1999/30 4 straipsnį:
      „Azoto dioksidas ir azoto oksidai
      1. Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad azoto dioksido ir, jei taikytina, azoto oksidų koncentracijos aplinkos
         ore, vertinamos remiantis 7 straipsniu, neviršytų II priedo I skirsnyje nurodytų ribinių verčių nuo ten pat nurodytų datų.

      II priedo I skirsnyje nurodytos leistinos nukrypimo ribos taikomos vadovaujantis Direktyvos 96/62/EB 8 straipsnio nuostatomis.
      2. Azoto dioksido koncentracijų aplinkos ore pavojaus slenkstis nurodomas II priedo II skirsnyje.“
      13     Dėl azoto dioksido, Direktyvos 1999/30 II priedo I punktas numato:
      –       valandos ribinė vertė yra 200 μg/ m3 „per kalendorinius metus neviršytina daugiau kaip 18 kartų“, padauginus iš mažėjančio nuokrypio procento, iki 2010 m. sausio
         1 d.,

      –       metinė ribinė vertė yra 40 μg/m3, taip pat padauginus iš mažėjančio nuokrypio procento, iki 2010 m. sausio 1 d. arba 56 μg/m3 2002 m.

      14     Be to, šis I punktas nurodo, kad pirmiau nurodytų ribinių verčių turi būti laikomasi iki 2010 m. sausio 1 d.
      15     Remiantis Direktyvos 1999/30 ketvirta konstatuojamąja dalimi, šioje direktyvoje nurodytos ribinės vertės yra būtiniausi minimalūs
         reikalavimai ir pagal EB 176 straipsnį valstybės narės gali palikti dabartines arba nustatyti griežtesnes apsaugos priemones.

       Nacionalinė teisė ir ginčo aplinkybės
      16     Direktyvos 96/62 ir 1999/30 buvo perkeltos į Austrijos teisę, pakeitus Įstatymą dėl apsaugos nuo oro taršos (Immissionsschutzgesetz-Luft
         BGBl. I, 115/1997, toliau – IG‑L).

      17     IG-L 10 straipsnis numato priemonių, kurių turi būti imamasi viršijus ribinę vertę, sąrašo paskelbimą. Šio įstatymo 11 straipsnis
         nurodo principus, kurių turi būti laikomasi šiuo atveju, kaip antai „teršėjas moka“ bei proporcingumo principų. To paties
         įstatymo 14 straipsnis numato nuostatas, specialiai taikomas transporto sektoriuje.

      18     2002 m. spalio 1 d., nustačius azoto dioksido ribinės vertės, kuri nurodyta Direktyvos 1999/30 II priedo I punkte, viršijimą,
         Tirolio valdžios institucijos laikinai uždraudė sunkiasvorių transporto priemonių naktinį eismą autostrados A 12 dalyje, Inn
         slėnyje.

      19     2002 m. šiame II priede nustatyta metinė 56 μg/m3 ribinė vertė šioje autostrados dalyje buvo vėl viršyta, kadangi Vomp/Raststätte kontrolės punkte užregistruotas metinis vidurkis
         buvo 61 μg/m3.

      20     Todėl laikinas naktinio eismo draudimas buvo pratęstas, o nuo 2003 m. birželio 1 d. nustatytas nuolatinis naktinio eismo draudimas,
         kuris krovinių vežimui sunkiasvorėmis transporto priemonėmis, kurių svoris viršija 7,5 tonos, taikomas visus metus.

      21     2003 m. gegužės 27 d. Landeshauptmann von Tirol, remdamasis IG‑L, priėmė ginčijamą reglamentą, nuo 2003 m. rugpjūčio 1 d. neribotam terminui uždraudžiantį tam tikrus krovinius
         vežančių sunkiasvorių transporto priemonių eismą nagrinėjamoje autostrados A 12 dalyje.

      22     Ginčijamas reglamentas 1 straipsnyje numato mažinti su žmonių veikla susijusią taršą bei gerinti oro kokybę, kad būtų užtikrinta
         tęstinė žmonių sveikatos, faunos bei floros apsauga.

      23     Ginčijamo reglamento 2 straipsnyje nurodoma, kad „sanitarinė zona“ yra autostrados A 12 46 km atkarpa tarp Kundl ir Ampass
         savivaldybių.

      24     To paties reglamento 3 straipsnis draudžia sunkiasvorių transporto priemonių ar puspriekabių, kurių maksimali leidžiama masė
         yra didesnė nei 7,5 tonos, ir sunkiasvorių transporto priemonių su priekabomis, kurių papildomai leidžiama maksimali masė
         viršija 7,5 tonos, eismą nurodytu keliu vežant šiuos krovinius: visas atliekas, esančias Europos atliekų sąraše (kuris pateiktas
         2000 m. gegužės 3 d. Komisijos sprendimo 2000/532/EB, pakeičiančio Sprendimą 94/3/EB, nustatantį atliekų sąrašą pagal Tarybos
         direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų 1 straipsnio a dalį, ir Tarybos sprendimą 94/904/EB, nustatantį pavojingų atliekų sąrašą
         pagal Tarybos direktyvos 91/689/EEB dėl pavojingų medžiagų 1 straipsnio 4 dalį (OL L 226, p. 3), 2001 m. liepos 23 d. Tarybos
         sprendimu 2001/573/EB, kuris iš dalies keičia Komisijos sprendimą 2000/532/EB dėl atliekų sąrašo (OL L 203, p. 18), pakeistoje
         redakcijoje), grūdus, rąstus, žieves ir kamštines žieves, geležingus ar negeležingus mineralus, žvirgždą, žemes, statybines
         nuolaužas, motorines transporto priemones, priekabas ar plienines konstrukcijas. Draudimas turėjo būti taikomas iškart nuo
         2003 m. rugpjūčio 1 d. be jokio papildomo kompetentingų valdžios institucijų įsikišimo.

      25     Ginčijamo reglamento 4 straipsnis numato, kad šiame 3 straipsnyje numatytas draudimas netaikomas sunkiosioms transporto priemonėms,
         kurios kelionę pradeda ar baigia Insbruko miesto teritorijoje, Kufstein, Schwaz regionuose ar Insbruko žemėje. Be to, pats
         IG‑L numato ir kitas leidžiančias nukrypti nuostatas: draudimas netaikomas įvairioms transporto priemonių rūšims, tarp kurių
         sąvartyno priežiūros transporto priemonėms, šiukšlių surinkimo, žemės ūkio bei miškų transporto priemonėms. Be to, dėl viešojo
         intereso ar svarbaus privataus intereso gali būti nustatyta speciali leidžianti nukrypti nuostata ir kitoms transporto priemonių
         rūšims.

       Ikiteisminė procedūra
      26     Pirmą kartą pasikeitusi laiškais su Austrijos Respublika, 2003 m. birželio 25 d. Komisija šiai valstybei narei laišku nusiuntė
         oficialų pranešimą, nurodydama atsakyti į jį per savaitę. Austrijos vyriausybė atsakė 2003 m. liepos 3 d. laišku.

      27     2003 m. liepos 9 d. Komisija pagal EB 226 straipsnį išsiuntė Austrijos Respublikai pagrįstą nuomonę, nustatydama jai savaitės
         terminą į ją tinkamai atsižvelgti. Ši valstybė narė į pagrįstą nuomonę atsakė 2003 m. liepos 18 d. laišku.

      28     Komisija, manydama, kad Austrijos Respublikos pateikti paaiškinimai į šią pagrįstą nuomonę nėra pakankami, pareiškė šį ieškinį.
       Eismo draudimo tam tikrame sektoriuje taikymo sustabdymas
      29     2003 m. liepos 30 d. Nutartimi Komisija prieš Austriją (C‑320/03 R, Rink. p. I‑7929), Teisingumo Teismo pirmininkas nurodė, kaip apsaugos priemonę, Austrijos Respublikai sustabdyti
         ginčijamame reglamente nustatyto eismo draudimo taikymą iki nutarties, kuria baigiama laikinųjų apsaugos priemonių taikymo
         procedūra, paskelbimo.

      30     2003 m. spalio 2 d. Nutartimi Komisija prieš Austriją (C‑320/03 R, Rink. p. I‑11665) šio eismo draudimo taikymo sustabdymo priemonė buvo pratęsta iki 2004 m. balandžio 30 d.,
         o 2004 m. balandžio 27 d. Nutartimi (C‑320/03 R, Rink. p. I‑3593) buvo pratęsta, kol Teisingumo Teismas priims sprendimą šioje
         byloje.

       Dėl ieškinio priimtinumo
      31     Austrijos Respublika ginčija ieškinio priimtinumą nurodydama ikiteisminės procedūros metu jai nustatytus ypač trumpus terminus
         parengti atsakymus į oficialų pranešimą ir pagrįstą nuomonę, kuriuos jai pateikė Komisija. Jos manymu, buvo pažeista teisė
         į gynybą bei į nešališką procesą, ir ji abejoja, ar Komisijos tarnybos rimtai išnagrinėjo Austrijos valdžios institucijų pastabas
         šioje procedūros stadijoje.

      32     Austrijos Respublika priduria, kad Komisija turėjo taikyti 1998 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamente (EB) Nr. 2679/98 dėl vidaus
         rinkos funkcionavimo, susijusio su laisvu prekių judėjimu tarp valstybių narių (OL L 337, p. 8), numatytą procedūrą.

      33     Šiuo požiūriu reikia pripažinti, kad labai trumpi Komisijos nustatyti terminai Austrijos Respublikai atsakyti į oficialų pranešimą
         bei tinkamai atsižvelgti į pagrįstą nuomonę buvo nustatyti remiantis ginčijamo reglamento įsigaliojimo data, kurią nustatė
         pačios Austrijos valdžios institucijos. Be to, akivaizdu, kad jos žinojo apie Komisijos poziciją iki ikiteisminės procedūros
         pradžios ir net iki ginčijamo sprendimo priėmimo, nes, kaip matyti iš bylos medžiagos, ši institucija, gavusi skundą, 2003 m.
         gegužės 6 d. laišku šių valdžios institucijų paprašė jai pateikti informacijos apie tuo metu rengiamą tekstą.

      34     Šiomis aplinkybėmis Komisija, kuri pagal EB 211 straipsnį užtikrina, kad valstybės narės vykdytų įsipareigojimus pagal Bendrijos
         teisę, neturėtų būti kaltinama nustačius terminus atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes ir būtent į skubą (žr. šia
         prasme 1988 m. vasario 2 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, 293/85, Rink. p. 305, 14 punktą; 1999 m. spalio 28 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją, C‑328/96, Rink. p. I‑7479, 34 ir 51 punktus bei 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑1/00, Rink. p. I‑9989, 64 ir 65 punktus).

      35     Dėl Reglamentu Nr. 2679/98 nustatytos procedūros, kuri numato kuo greičiau panaikinti šio reglamento 1 straipsnyje apibrėžtas
         kliūtis laisvam prekių judėjimui tarp valstybių narių, reikia pripažinti, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 35 punkte,
         kad tokios procedūros įgyvendinimas nėra išankstinė sąlyga, kurią Komisija turėtų įvykdyti prieš pradėdama ikiteisminę procedūrą
         pagal EB 226 straipsnį, ir kad šis reglamentas niekaip neapriboja šios institucijos kompetencijos pagal šią nuostatą (žr.
         šia prasme 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑394/02, dar nepaskelbto Rinkinyje, 27 ir 28 punktus bei cituotą teismų praktiką).

      36     Todėl šis ieškinys yra priimtinas.
       Dėl esmės
       Komisijos ir įstojusių į bylą valstybių narių argumentai
      37     Komisijos manymu, ginčijamas reglamentas pažeidžia Bendrijos nuostatas laisvės teikti transporto paslaugas srityje, įtvirtintas
         Reglamentuose Nr. 881/92 bei 3118/93, ir sudaro kliūtis EB 28–30 straipsniais garantuojamam laisvam prekių judėjimui.

      38     Ginčijamu reglamentu nustatyta draudimo priemonė de facto reikšmingai paveiktų tarptautinį krovinių tranzitą. Iš tiesų pervežimais tranzitu, kurių atžvilgiu nustatyta tokia priemonė,
         užsiima 80 % ne Austrijos įmonių, o pervežimu, kuriam netaikoma ši priemonė, užsiima daugiau nei 80 % Austrijos įmonių. Šis
         reglamentas bent jau netiesiogiai įtvirtina diskriminaciją, kuri nesuderinama su Reglamentais Nr. 881/92 ir 3118/93 bei EB 28–30 straipsniais.

      39     Kadangi ši priemonė taikoma skirtingai, ji negalėtų būti pateisinama argumentais dėl aplinkos apsaugos. Jei tiesa tai, kad
         Austrijos Respublika siekia pateisinti ginčijamą reglamentą, remdamasi visuomenės sveikata bei aplinkos apsauga, Komisijos
         ir įstojusių į bylą šalių manymu, yra akivaizdu, kad pastarasis tikslas yra lemiamas. Tačiau pagal EB 30 straipsnį, pateisinimas,
         remiantis argumentais dėl visuomenės sveikatos, galimas tik tuomet, jeigu atitinkami kroviniai kelia tiesioginę ir įrodomą
         grėsmę asmenų sveikatai. Tai nėra akivaizdu šioje byloje.

      40     Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad ginčijamas reglamentas, nors ir taikomas skirtingai, gali būti teisėtai grindžiamas
         argumentais dėl aplinkos apsaugos, Komisija pirmiausiai mano, kad šis reglamentas negali būti pateisintas remiantis Direktyvomis 96/62
         ir 1999/30. Iš tiesų, viena vertus, neribotas eismo draudimas tam tikrame sektoriuje neturėtų būti grindžiamas Direktyvos
         96/62 7 straipsnio 3 dalimi, kuri susijusi tik su skubiomis bei laikinomis priemonėmis. Kita vertus, jeigu Direktyvos 96/62
         8 straipsnio 3 dalyje numatyta ribinė azoto dioksido vertė kartu su leistinu nukrypimo dydžiu 2002 m. buvo akivaizdžiai viršyta,
         IG‑L 10 straipsnyje nustatytos priemonės neturi požymių, kurių reikalauja šio 8 straipsnio 3 dalis bei Direktyvos 96/62 IV priedas.

      41     Įstojusios į bylą šalys taip pat kritikuoja Austrijoje taikomą metodą užterštumo lygiui nustatyti, kuriuo remiantis nuspręsta,
         kad azoto dioksido teršalai ypač būdingi tam tikrai sunkiasvorių transporto priemonių rūšiai. Vokietijos vyriausybė, pavyzdžiui,
         tvirtina, kad pagal Direktyvos 1999/30 II priedo I punktą metinė ribinė vertė žmonių sveikatos apsaugai bus taikoma tik nuo
         2010 m. sausio 1 dienos. Iki šios datos tam tikrais metais nustatytų ribinių verčių viršijimas nepateisintų valstybės narės
         skubių priemonių. Jos būtų leistinos, tik jeigu būtų viršytas šios direktyvos 2 straipsnio 6 punkte ir II priedo II punkte
         numatytas „pavojaus slenkstis“, tačiau juo Austrijos Respublika nesirėmė ir jo neginčijo. Be to, Vokietijos ir Italijos vyriausybių
         manymu, ribinės azoto dioksido vertės viršijimas, kuriuo remiasi ginčijamas reglamentas, nebuvo nustatytas laikantis Direktyvos
         1999/30 V ir VI priedų reikalavimų. Vokietijos vyriausybė taip pat nurodo ir daugiau metodologinių trūkumų, būdingų Austrijos
         Respublikos taikomai priemonei. Be to, naudojant kitus ilgesnius kelius, būtų daugiau teršiamas oras ir tai tik perkeltų problemą
         iš vienos vietos į kitą.

      42     Bet kuriuo atveju ginčijamas reglamentas neatitinka proporcingumo principo.
      43     Šiuo požiūriu Komisija tvirtina, kad, remiantis Tirolio valdžios institucijų pateikta statistika, vidutiniškai 5 200 sunkiasvorių
         transporto priemonių 2002 m. kiekvieną dieną naudojosi autostrada A 12 tarp Wörgl gyvenvietės (kuri yra prie Vokietijos sienos)
         ir Hall gyvenvietės (kuri yra 10 km nuo Insbruko). Taigi ginčijamu reglamentu buvo siekiama uždrausti visą tarptautinio tranzito
         sunkiasvorėmis transporto priemonėmis, vežančiomis šiame reglamente išvardytus krovinius, kelių eismą, numatant kitus maršrutus
         keliais, kuriais atitinkami subjektai turės daryti didelę apylanką.

      44     Be to, Komisijos ir įstojusių į bylą šalių manymu, geležinkeliai per artimiausią laikotarpį atitinkamoms kelių transporto
         įmonėms nebūtų išeitis siekiant realaus pakeitimo dėl Brenner geležinkelio linijos pajėgumų ribotumo bei atsižvelgiant į techninius
         apribojimus, vėlavimus bei į šio ar bet kurio kito vežimo geležinkeliais būdo, kuris numatytas pakeisti ginčijamame reglamente
         nurodytų krovinių vežimą keliais, techninius trūkumus.

      45     Taip pat Komisija nurodė svarbias ekonomines pasekmes, kurios atsirastų įgyvendinant ginčijamu reglamentu nustatytą draudimo
         priemonę, ne tik transporto pramonei, bet ir atitinkamų prekių gamintojams dėl didesnių vežimų kainų, todėl tokia priemonė
         pirmiausia turėtų poveikį Vokietijos ir Italijos įmonėms. Komisija ir įstojusios į bylą valstybės narės nurodo, kad tokį poveikį
         patirtų smulkios ir vidutinės įmonės, nes daug jų specializuojasi tam tikrų nurodytų krovinių vežimo srityje.

      46     Komisija, palaikoma įstojusių į bylą valstybių narių, nurodo įvairias priemones, kurios, jų manymu, mažiau ribotų laisvą prekių
         judėjimą ir laisvę teikti transporto paslaugas, tinkamas pasiekti ginčijamame reglamente numatytam tikslui, tai yra:

      –       galimybė palaipsniui uždrausti įvairių EURO klasių sunkiasvorių transporto priemonių eismą,
      –       ekotaškų sistema, numatyta protokole Nr. 9 dėl kelių, geležinkelio ir kombinuoto transporto Austrijoje (toliau – Protokolas
         Nr. 9), pridėto prie Akto dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir sutarčių,
         kuriomis grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL 1994, C 241, p. 21 ir OL 1995, L 1, p. 1), kadangi šis protokolas
         jau turėjo didelį poveikį sunkiasvorių transporto priemonių atitikimui su aplinkos apsauga susijusiems reikalavimams,

      –       sunkiasvorių transporto priemonių eismo apribojimas tam tikromis valandomis
      –       šių transporto priemonių naktinio eismo draudimas,
      –       kelių mokesčio sistemos nustatymas pagal teršėjų teršalų kiekį arba
      –       greičio apribojimų nustatymas.
      47     Šios įvairios priemonės, kurios labiau atitiktų kovos su grėsme aplinkai prie taršos šaltinio ir „teršėjas moka“ principus,
         apimtų ir vietinį transportą bei sumažintų ginčijamame reglamente nenumatytų transporto priemonių sukeltą taršą. Bet kuriuo
         atveju neįvertinus naktinio eismo draudimo, nustatyto iki šio reglamento priėmimo likus keliems mėnesiams, poveikio azoto
         dioksido koncentracijai įvertinimo, jis buvo per ankstyvas.

      48     Be to, Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad numatytų krovinių pasirinkimas yra savavališkas ir neteisėtas. Nyderlandų vyriausybės
         manymu, ginčijamas reglamentas taikomas tik vienam iš daugelio atitinkamos zonos taršos šaltinių ir apriboja net santykinai
         aplinkos neteršiančių EURO‑3 klasės sunkiasvorių transporto priemonių naudojimą. Italijos vyriausybė nurodo, kad, jos manymu,
         šis reglamentas taip pat pažeidžia tranzito teisę, kurią Bendrijos teisė suteikia transporto priemonėms, kurioms buvo priskirti
         ekotaškai.

      49     Galiausiai Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad EB 10 straipsnis įpareigoja Austrijos Respubliką per protingą terminą pasikonsultuoti
         su atitinkamomis valstybėmis narėmis ir Komisija prieš priimant tokią radikalią priemonę, kokia yra eismo draudimas tam tikrame
         sektoriuje. Komisijos manymu, tokia priemonė turėtų būti nustatyta bent jau laipsniškai, kad atitinkami sektoriai galėtų pasirengti
         dėl jos įgyvendinimo pasikeitusioms aplinkybėms.

       Austrijos Respublikos argumentai
      50     Austrijos Respublika mano, kad ginčijamas reglamentas atitinka Bendrijos teisę. Jis buvo priimtas laikantis direktyvų, susijusių
         su aplinkos oro kokybe, ir ypač Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsnių, nuostatų, kurios buvo perkeltos į Austrijos teisinę sistemą.

      51     Pastaroji direktyva kartu su Direktyva 1999/30 viršijus metinę azoto dioksido ribinę vertę įpareigoja atitinkamą valstybę
         narę imtis veiksmų. Be to, Komisija neginčijo, kad 2002 m. Vomp/Raststätte kontrolės punkte buvo viršyta ribinė vertė kartu
         su leistinu nukrypimo dydžiu, tai yra 56 μg/m3, ir kad 2003 m. ši ribinė vertė buvo viršyta dar labiau, nes azoto dioksido koncentracija aplinkos ore siekė 68 μg/m3. Būtent tokiomis aplinkybėmis buvo priimtas ginčijamas reglamentas.

      52     Austrijos Respublika pripažįsta, kad Protokolas Nr. 9, kuris nustato ekotaškų sistemą, aiškiai numato leidžiančias nuo antrinės
         Bendrijos teisės nukrypti nuostatas. Šios leidžiančios nukrypti nuostatos yra išsamiai nurodytos ir Direktyvos 96/62 bei 1999/30
         tarp jų nepatenka.

      53     Moksliniai tyrimai aiškiai parodė, kad sunkiasvorių transporto priemonių išmetami azoto dioksido teršalai yra pagrindinis
         atmosferos taršos šaltinis ginčijamame reglamente numatytoje zonoje. Akivaizdu, kad buvo būtina apriboti šių transporto priemonių
         vežimų skaičių. Todėl Austrijos valdžios institucijos pasirinko krovinius, kurių vežimas geležinkeliais būtų veiksmingas pakeitimas
         techniniu ir ekonominiu požiūriu. Šiuo atžvilgiu Austrijos Respublika remiasi įvairių valstybinių ir privačių, nacionalinių
         ir užsienio geležinkelių įmonių pateiktais dokumentais, iš kurių matyti, kad jos yra pakankamai pajėgios patenkinti išaugusią
         paklausą priėmus šį reglamentą. Be to, egzistuoja alternatyvūs kelių maršrutai. Iš tiesų beveik pusė tranzitu Brenner keliu
         vykstančių sunkiasvorių transporto priemonių turėtų alternatyvų maršrutą, kuris būtų trumpesnis ar bent ekvivalentis Brenner
         keliui.

      54     Atsižvelgiant į šiuos alternatyvius sprendimus, Komisijos susirūpinimas, kuris grindžiamas prielaida, kad visas tranzitu vykstančių
         atitinkamų užsienio sunkiasvorių transporto priemonių eismas turės būti nukreiptas į Šveicariją arba link Tauern kelio Austrijoje,
         yra nepagrįstas.

      55     Be to, Austrijos Respublika ginčija argumentus, grindžiamus ginčijamo reglamento ekonominėmis pasekmėmis transporto sektoriuje.
         Jame atsirastų struktūriniai pertekliniai pajėgumai ir labai sumažėtų pelno marža. Todėl tai, kad šis reglamentas galėtų paaštrinti
         šias problemas, nėra priežastis laikyti jį neteisėtu.

      56     Dėl tariamo diskriminacinio ginčijamo reglamento pobūdžio Austrijos Respublika tvirtina, kad eismo draudimas taip pat daro
         poveikį vidaus eismui ir kad šiame reglamente numatyti kroviniai buvo pasirinkti pagal tai, kad juos būtų lengva vežti geležinkeliais.

      57     Austrijos Respublika priduria, kad tai, jog vežimui, kurio maršruto pradžia ar pabaiga yra nagrinėjamoje zonoje, netaikomas
         draudimas, nęįrodo ne Austrijos vežėjų diskriminacijos. Vietiniam eismui taikoma leidžianti nukrypti nuostata iš tiesų yra
         neatskiriama nuo įgyvendinamos tvarkos, nes pakeitus šios rūšies eismą į geležinkelius, net zonos viduje, kelias iki geležinkelių
         terminalų būtų ilgesnis, o tai prieštarautų ginčijamu reglamentu siekiamam tikslui.

      58     Be kuriuo atveju, net jeigu Teisingumo Teismas turėtų nuspręsti, kad ginčijamas reglamentas yra diskirminacinis, eismo draudimas
         būtų pateisinamas žmonių sveikatos ir aplinkos apsaugos argumentais. Austrijos Respublika šiuo požiūriu tvirtina, kad Direktyvose 96/62
         ir 1999/30 esančios ribinės vertės buvo nustatytos remiantis pripažintais moksliniais kriterijais, būtinais užtikrinti tęstinę
         visuomenės sveikatos ir ekosistemų bei floros apsaugą. Būtų netikslinga įrodinėti, kad kiekvienas iš nurodytų verčių viršijimas
         kelia grėsmę visai visuomenės sveikatai ar aplinkai.

      59     Be to, ginčijamame reglamente numatytas draudimas yra tinkamas, būtinas ir proporcingas siekiamam tikslui. Komisija bet kuriuo
         atveju iki atsiliepimo į ieškinį pateikimo neginčijo nei priemonės tinkamumo, nei būtinumo atsižvelgti į metinių ribinių verčių
         viršijimą. Tačiau Austrijos Respublika ginčija kitų Komisijos ir įstojusių į bylą šalių pasiūlytų būdų tinkamumą. Tam tikrų
         EURO klasės transporto priemonių draudimas būtų nepakankamas (0 ir 1 klasių atveju) arba neproporcingas (0, 1 ir 2 klasių
         atveju). Šis paskutinis draudimas turėtų poveikį 50 % sunkiasvorių transporto priemonių eismui ir niekaip neatsižvelgtų į
         galimybę jį nukreipti į geležinkelius. Be to, Austrijos Respublika pabrėžia, kad ribinės vertės buvo viršytos nepaisant ekotaškų
         sistemos taikymo ir kad rengiant šį reglamentą buvo atsižvelgta į sunkiasvorių transporto priemonių naktinio eismo draudimą.

      60     Taigi sunkiasvorių transporto priemonių eismo draudimas tam tikrame sektoriuje nėra atskira priemonė nuo kitų struktūrinio
         pobūdžio veiksmų, kurių buvo imtasi, kaip antai išplėsta geležinkelio struktūra bei pagerintas vietinių ir regioninių keleivių
         viešasis transportas.

      61     Galiausiai Austrijos Respublika mano, kad Komisijos argumentai, grindžiantys kaltinimą, kuris remiasi Reglamentų Nr. 881/92
         ir 3118/93 pažeidimu, nėra aiškūs ir yra per daug glausti. Kalbant konkrečiau, Komisija nepaaiškino priežasties, dėl kurios
         šie reglamentai buvo pažeisti, nes Teisingumo Teismo procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punkto sąlygos nebuvo
         įvykdytos.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      62     Komisijos ieškiniu bendrai siekiama, kad Teisingumo Teismas pripažintų, jog uždrausdamas sunkesnių nei 7,5 tonos sunkiasvorių
         transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismą autostrados A 12 dalyje Inn slėnyje (Austrija), ginčijamas reglamentas
         nustatė kliūtį, nesuderinamą su EB sutartyje garantuojamu laisvu prekių judėjimu, bei pažeidė Reglamentus Nr. 881/92 ir 3118/93.
         Taigi paeiliui reikia išnagrinėti šiuos du kaltinimus.

      Dėl tariamo Sutarties nuostatų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, pažeidimo
      –       Dėl kliūties laisvam prekių judėjimui
      63     Šiuo požiūriu pirmiausia svarbu priminti, kad laisvas prekių judėjimas yra vienas iš pagrindinių Sutarties principų (1997 m.
         gruodžio 9 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C‑265/95, Rink. p. I‑6959, 24 punktas).

      64     Be to, EB 3 straipsnio, įrašyto pirmoje Sutarties dalyje „Principai“, 1 dalies c punktas numato, kad siekiant šios Sutarties
         2 straipsnyje nurodytų tikslų Bendrijos veiklos sritys apima vidaus rinką, kuriai būdingas kliūčių laisvam prekių judėjimui
         tarp valstybių narių panaikinimas. Taip pat EB 14 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „vidaus rinką sudaro vidaus sienų neturinti
         erdvė, kurioje pagal šios Sutarties nuostatas užtikrinamas laisvas prekių <...> judėjimas“, kurios įtvirtintos būtent EB 28
         ir 29 straipsniuose.

      65     Toks laisvas judėjimas nulemia bendrą laivo krovinių tranzito Bendrijos viduje principą (žr. 1983 m. kovo 16 d. Sprendimo
         SIOT, 266/81, Rink. p. 731, 16 punktą).

      66     Akivaizdu, kad drausdamas sunkesnių nei 7,5 tonos sunkiasvorių transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismą
         svarbiausio kelio atkarpoje, kuri yra vienas iš pagrindinių susisiekimo tarp pietų Vokietijos ir šiaurės Italijos žemės keliu
         būdų, ginčijamas reglamentas sudaro kliūtis laisvam prekių judėjimui ir ypač jų laisvam tranzitui.

      67     Tai, kad egzistuoja, kaip tvirtina Austrijos Respublika, alternatyvūs maršrutai ar kiti vežimo būdai, leidžiantys pervežti
         aptariamus krovinius, nepanaikina egzistuojančios kliūties. Iš tiesų iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, pradedant
         1974 m. liepos 11 d. Sprendimu Dassonville (8/74, Rink. p. 837, 5 punktas), EB 28 ir 29 straipsniai atsižvelgiant į kontekstą turi būti suprantami kaip tiesiogiai ar
         netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai siekiantys panaikinti kliūtis Bendrijos vidaus prekybai (žr. 2003 m. birželio 12 d.
         Sprendimo Schmidberger, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 56 punktas).

      68     Be to, neturėtų būti paneigta, kad ginčijamu reglamentu nustatytas eismo draudimas, įpareigojantis atitinkamas įmones per
         labai trumpą laikotarpį šiame reglamente numatytų krovinių vežimui surasti tinkamą alternatyvą, gali apriboti mainų galimybes
         tarp Šiaurės Europos ir Šiaurės Italijos.

      69     Iš to matyti, kad ginčijamas reglamentas yra kiekybiniam apribojimui lygiavertė poveikio priemonė, kuri iš principo yra nesuderinama
         su Bendrijos teisės pareigomis, išplaukiančiomis iš EB 28 ir 29 straipsnių, jei ši priemonė negali būti objektyviai pateisinta.

      –       Dėl galimo kliūties pateisinimo
      70     Pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nacionalinės priemonės, galinčios riboti Bendrijos vidaus prekybą, gali būti pateisinamos
         imperatyviais aplinkosaugos reikalavimais, jeigu nagrinėjamos priemonės yra proporcingos siekiamo tikslo atžvilgiu (žr. būtent
         2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑463/01, Rink. p. I‑11705, 75 punktą bei tos pačios dienos sprendimo Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz, C‑309/02, Rink. p. I‑11763, 75 punktą).

      71     Šiuo atveju akivaizdu, kad ginčijamas reglamentas buvo priimtas siekiant užtikrinti aplinkos oro kokybę atitikamoje zonoje
         ir todėl yra pateisinamas su aplinkos apsauga susijusiais argumentais.

      72     Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad aplinkos apsauga yra vienas iš pagrindinių Bendrijos tikslų (žr. 1985 m. vasario
         7 d. Sprendimo ADBHU, 240/83, Rink. p. 531, 13 punktą; 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Komisija prieš Daniją, 302/86, Rink. p. 4607, 8 punktą; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo Outokumpu, C‑213/96, Rink. p. I‑1777, 32 punktą ir 2005 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą, C‑176/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 41 punktą). Šiuo atžvilgiu EB 2 straipsnis skelbia, kad Bendrijos uždavinys yra siekti
         „aukšto lygio aplinkos apsaugos ir jos kokybės gerinimo“ ir šiuo tikslu EB 3 straipsnio 1 dalies l punktas numato „politikos
         aplinkos srityje“ įgyvendinimą.

      73     Be to, pagal EB 6 straipsnį, kuris pabrėžia šio tikslo visuotinį ir esminį pobūdį, „nustatant ir įgyvendinant <...> Bendrijos
         politikos ir veiklos kryptis <...> turi būti atsižvelgiama į aplinkos apsaugos reikalavimus (žr. minėto sprendimo Komisija prieš Tarybą 42 punktą).

      74     Antra, kalbant konkrečiau apie aplinkos oro kokybės apsaugą, svarbu pabrėžti, kad Direktyvos 1999/30 II priede apibrėžiamos
         ribinės azoto dioksido bei azoto oksidų vertės, kad būtų galima šią kokybę įvertinti ir nustatyti, kokiu momentu reikia imtis
         apsauginės ar prevencinės priemonės.

      75     Šiame kontekste Direktyva 96/62 daro skirtumą tarp „grėsmės, kad ribinės vertės bus viršytos“ ir to, kad jos iš tiesų yra
         jau viršytos.

      76     Taigi pirmuoju atveju šios direktyvos 7 straipsnio 3 dalis numato, kad valstybės narės „sudaro veiksmų planą <....> siekdamos
         sumažinti pavojų“. Pagal tą pačią nuostatą tokiame plane gali būti numatytos „priemonės veiklai, kuri prisideda prie ribinių
         verčių viršijimo, <...> nutraukti, įskaitant automobilių eismą“.

      77     Antruoju atveju, kai nustatyta, kad vienas ar keli teršėjai viršija ribines vertes kartu su leistinu nukrypimo dydžiu, Direktyvos 96/62
         8 straipsnio 3 dalis nurodo, kad valstybės narės „imasi priemonių užtikrinti, kad planas ar programa ribinei vertei per konkretų
         nustatytą laiką pasiekti būtų parengtas ir įgyvendintas“. Šie planai ar programos, kuriose yra šios direktyvos IV priede išvardyta
         informacija, viešai paskelbiami.

      78     Kadangi Austrijos Respublika tvirtina, kad ginčijamas reglamentas, kuris remiasi IG-L, perkeliantis Direktyvas 96/62 ir 1999/30
         į nacionalinę teisę, siekia būtent įgyvendinti Direktyvos 96/62 7 ir 8 straipsnius, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar šis
         reglamentas iš tiesų turi tokį tikslą.

      79     Šiuo požiūriu, nors Vokietijos Federacinė Respublika ir Italijos Respublika kritikavo metodą, kuris buvo naudojamas išmatuoti
         azoto dioksido aplinkos ore lygį, pati Komisija neginčija, kad 2002 m. ir 2003 m. metinė šio teršalo ribinė vertė kartu su
         leistinu nukrypimo dydžiu buvo viršyta Vomp/Raststätte kontrolės punkte.

      80     Šiomis aplinkybėmis Austrijos Respublika, atsižvelgiant į Direktyvos 96/62 8 straipsnio 3 dalies nuostatas, privalėjo imtis
         veiksmų. Žinoma, remiantis Direktyvos 1999/30 II priedo I punktu, azoto dioksidui nustatytų ribinių verčių turėjo būti laikomasi
         tik nuo 2010 m. sausio 1 d. Tai reiškia, kad viršijus ribines vertes valstybė narė neturėtų būti kaltinama dėl to, kad ji
         ėmėsi veiksmų pagal šio 8 straipsnio 3 dalį dar iki šios datos siekdama laipsniškai pasiekti šioje direktyvoje numatytą rezultatą
         ir per numatytą laikotarpį joje nustatytą tikslą.

      81     Būtent iš Direktyvos 96/62 8 straipsnio 3 dalies matyti, kad viršijus ribines vertes atitinkama valstybė narė turi parengti
         ar įgyvendinti planą ar programą, kurioje turi būti pateikta šios direktyvos IV priede išvardyta informacija, susijusi su
         užteršimo vieta, pagrindiniais išmetamų teršalų šaltiniais, teršiančiais aplinką, ar su esančiomis ir numatytomis priemonėmis.
         Tokiame plane ar programoje turi būti numatytos tinkamos ir suderintos priemonės, kuriomis siekiama sumažinti užterštumo lygį
         konkrečiomis atitinkamos zonos aplinkybėmis.

      82     Todėl reikia pripažinti, kad IG‑L 10 straipsnyje nustatytos priemonės bei to paties įstatymo 11 straipsnyje išdėstyti principai
         ir specialios IG‑L įstatymo 14 straipsnyje numatytos nuostatos, susijusios su transporto sektoriumi, neturėtų būti laikomos
         „planu“ ar ,,programa“ Direktyvos 96/62 8 straipsnio 3 dalies prasme, nes jie niekaip nesusiję su konkrečia ribinių verčių
         viršijimo situacija. Dėl paties ginčijamo reglamento, kuris priimtas remiantis pirmiau nurodytomis IG‑L nuostatomis, net darant
         prielaidą, kad jis galėtų būti laikomas planu ar programa, jame nėra, kaip nurodė Komisija, visos informacijos, numatytos
         Direktyvos 96/62 IV priede, ir būtent tos, kuri numatyta šio priedo 7–10 punktuose.

      83     Šiomis aplinkybėmis, net pripažįstant, kad ginčijamas reglamentas pagrįstas Direktyvos 96/62 8 straipsnio 3 dalimi, neturėtų
         būti laikoma, kad jis teisingai ir visiškai įgyvendina visą šią nuostatą.

      84     Tačiau pirmesnė išvada netrukdo tam, kad dėl ginčijamo reglamento nustatyto eismo draudimo atsiradusi kliūtis laisvam prekių
         judėjimui būtų pateisinta privalomais Teisingumo Teismo nustatytais bendro intereso reikalavimais.

      85     Siekiant patikrinti, ar tokia kliūtis yra proporcinga šiuo atveju siekiamam teisėtam tikslui, tai yra aplinkos apsaugai, svarbu
         nustatyti, ar ji yra būtina ir tinkama įtvirtinto tikslo, kurio siekiama, atžvilgiu.

      86     Šiuo klausimu Komisija ir į bylą įstojusios valstybės narės tuo pat metu norodo, kad nėra tinkamų priemonių pakeisti nagrinėjamą
         krovinių vežimą ir daugelio kitų priemonių egzistavimą, kaip antai greičio apribojimo ar rinkliavos sistemos tam tikroms sunkiasvorių
         transporto priemonių klasėms nustatymą arba ekotaškų sistemą, kurios galėtų sumažinti azoto dioksido teršalus iki priimtino
         lygio.

      87     Kadangi pačiam Teisingumo Teismui nereikia nei pasisakyti dėl alternatyvių priemonių, geležinkelių ar kelių, egzistavimo,
         kad būtų užtikrintas ginčijamame reglamente numatytų krovinių vežimas ekonomiškai priimtinomis sąlygomis, nei patikrinti kitas
         kombinuotas ar nekombinuotas priemones, kurios galėtų būti priimtos siekiant tikslo sumažinti teršėjų išmetamų teršalų kiekį
         atitinkamoje zonoje, pakanka šiuo atžvilgiu nurodyti, kad prieš priimdamos tokią radikalią priemonę, kokia yra visiškas eismo
         draudimas autostrados atkarpoje, kuri yra gyvybiškai svarbi susisiekimo tarp tam tikrų valstybių narių priemonė, Austrijos
         valdžios institucijos turėjo atidžiai išnagrinėti galimybę pasirinkti mažiau laisvą judėjimą apribojančias priemones ir jų
         atsisakyti, tik jei jų netinkamumas siekiamo tikslo atžvilgiu buvo aiškiai įrodytas.

      88     Ypač atsižvelgiant į skelbiamą tikslą atitinkamų krovinių vežimą keliu nukreipti į geležinkelius, pirmiau nurodytos valdžios
         institucijos, prieš nuspręsdamos įgyvendinti ginčijamame reglamente nustatytą priemonę, turėjo įsitikinti, kad geležinkelio
         pajėgumai yra pakankami ir tinkami tokiam nukreipimui vykdyti.

      89     Be to, kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 113 punkte, šiuo atveju galutinai nebuvo nustatyta, kad Austrijos valdžios
         institucijos, rengdamos ginčijamą reglamentą, pakankamai išnagrinėjo, ar tikslas sumažinti teršėjų išmetamus teršalus galėtų
         būti pasiektas mažiau laisvą judėjimą apribojančiomis priemonėmis, ir ar iš tikrųjų realiai egzistavo alternatyvus sprendimas,
         leidžiantis užtikrinti atitinkamų krovinių vežimą kitais transporto būdais ar kitais kelių maršrutais.

      90     Be to, dviejų mėnesių pereinamasis laikotarpis nuo ginčijamo sprendimo priėmimo datos iki Austrijos valdžios institucijų nustatytos
         eismo draudimo tam tikrame sektoriuje įgyvendinimo datos buvo akivaizdžiai nepakankamas, kad atitinkami subjektai galėtų tinkamai
         prisitaikyti prie naujų sąlygų (šia prasme žr. minėtų 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Komisija prieš Austriją 79 ir 80 punktus bei sprendimo Radlberger Getränkegesellschaft ir S. Spitz 80 ir 81 punktus).

      91     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia padaryti išvadą, kad ginčijamas reglamentas, pažeidžiantis proporcingumo principą,
         negali būti pagrįstai pateisinamas oro kokybės apsauga. Todėl šis reglamentas yra nesuderinamas su EB 28 ir 29 straipsniais.

      Dėl Reglamentų Nr. 881/92 ir 3118/93 pažeidimo
      92     Komisijos manymu, ginčijamas reglamentas taip pat pažeidžia Reglamento Nr. 881/92 1 ir 3 straipsnius bei Reglamento Nr. 3118/93
         1 ir 6 straipsnius.

      93     Šiuo atžvilgiu pakanka pripažinti, kad tiek savo ieškinyje, tiek posėdžio metu pateiktame atsiliepime į ieškinį, Komisija
         nenurodė konkrečių argumentų, pagrindžiančių tokį kaltinimą.

      94     Todėl reikia atmesti šį kaltinimą.
      95     Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau išdėstyta, reikia pripažinti, kad priėmus ginčijamą reglamentą, uždraudusi sunkesnių nei
         7,5 tonos sunkiasvorių transporto priemonių, vežančių tam tikrus krovinius, eismą autostrados A 12 atkarpoje Inn slėnyje,
         Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28 ir 29 straipsnius.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      96     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
         šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Austrijos Respublika iš esmės pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti. Remiantis to paties straipsnio 4 dalimi, Komisijos pusėje įstojusios į bylą šalys pačios padengia savo
         išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      1.      2003 m. gegužės 27 d. priėmus Tirolio prezidento reglamentą, ribojantį eismą autostradoje A 12 Inn slėnyje (eismo draudimas
            tam tikrame sektoriuje) (Verordnung des Landeshauptmanns von Tirol, mit der auf der A 12 Inntalautobahn verkehrsbeschränkende
            Maßnahmen erlassen werden (sektorales Fahrverbot), uždraudusi sunkesnių nei 7,5 tonos sunkiasvorių transporto priemonių, vežančių
            tam tikrus krovinius, eismą autostrados A 12 atkarpoje Inn slėnyje, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28
            ir 29 straipsnius.
      2.      Atmesti likusią ieškinio dalį.
      3.      Priteisti iš Austrijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      4.      Vokietijos Federacinė Respublika, Italijos Respublika ir Nyderlandų Karalystė pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2007 m. gegužės 16 d.  Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas. # Gruppo La Perla SpA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Procedūra dėl panaikinimo - Žodinis Bendrijos prekių ženklas NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC - Ankstesni vaizdiniai ir žodiniai nacionaliniai prekių ženklai PERLA ir LA PERLA PARFUMS - Santykinis atmetimo pagrindas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies a punktas - Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis. # Byla T-137/05.

text:
      2007 m. gegužės 16 d. Pirmosios instancijos teismo (trečioji kolegija) sprendimas La Perla prieš VRDT – Worldgem Brands (NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC)
      (Byla T-137/05)
      „Bendrijos prekių ženklas – Panaikinimo procedūra – Žodinis Bendrijos prekių ženklas NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC – Ankstesni vaizdiniai ir žodiniai nacionaliniai prekių ženklai PERLA ir LA PERLA PARFUMS – Santykinis atmetimo pagrindas – Reglamento (EB) Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies a punktas – Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 5 dalis“
      1.                     Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio gerą vardą
            turinčio tapataus ar panašaus prekių ženklo savininko protestas (Tarybos reglamento Nr.º40/94 8 straipsnio 5 dalis) (žr.
            51 punktą)
      Dalykas

         Ieškinys, pareikštas dėl 2005 m. sausio 25 d. VRDT pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 537/2004-1), susijusio
                  su procedūra dėl paskelbimo negaliojančiu tarp

               Gruppo La Perla SpA ir Worldgem Brands – Gestão e Investimentos Lda
               .
            Bylos duomenys

               Prašomas paskelbti negaliojančiu Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC 14 klasės prekėms – registracijos paraiška Nr. 713446.

               Bendrijos prekių ženklo savininkas:

               Worldgem Brands – Gestão e Investimentos Lda, anksčiau – Cielo Brands – Gestão e Investimentos Lda.

               Prašymą dėl paskelbimo negaliojančiu pateikęs asmuo:

               Gruppo La Perla SpA.

               Prašymą dėl paskelbimo negaliojančiu pateikusio asmens prekių ženklai:

               Italijos prekių ženklai:
               – PERLA 25 klasės prekėms – vaizdinis prekių ženklas Nr. 769526;
               – LA PERLA PARFUMS 3 klasės prekėms – žodinis prekių ženklas Nr. 776082;
               – PERLA 3, 9, 14, 16, 18, 24, 25 ir 35 klasės prekėms – vaizdinis prekių ženklas Nr. 804992;
               – PERLA 3 klasės prekėms – vaizdinis prekių ženklas Nr. GE2002 C 000181).

               Protestų skyriaus sprendimas:

               patenkinti prašymą paskelbti negaliojančiu ir paskelbti Bendrijos prekių ženklą negaliojančiu.

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               patenkinti apeliaciją ir panaikinti Protestų skyriaus sprendimą.

         Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Panaikinti 2005 m. sausio 25 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) pirmosios apeliacinės
                     tarybos sprendimą (byla R 537/2004-1).

                  2.

                  	Įstojusi į bylą šalis, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia vieną trečdalį ieškovės bylinėjimosi išlaidų.

                  3.

                  	Ieškovė padengia du trečdalius savo bylinėjimosi išlaidų.

                  4.

                  	VRDT padengia savo bylinėjimosi išlaidas.


1995 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Antonio Marinari prieš Lloyds Bank plc ir Zubaidi Trading Company. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Corte suprema di Cassazione - Italija. # Briuselio konvencija. # Byla C-364/93.


1976 m. gegužės 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Adriaan de Peijper, directeur de la société Centrafarm BV. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Kantongerecht Rotterdam - Nyderlandai. # Byla 104-75.


title: 2012 m. sausio 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Minister Finansów prieš Kraft Foods Polska SA.#Naczelny Sąd Administracyjny prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Apmokestinimas — PVM — Direktyva 2006/112/EB — 90 straipsnio 1 dalis — Kainos sumažinimas įvykdžius sandorį — Nacionalinės teisės norma, pagal kurią apmokestinamąją vertę galima sumažinti, tik jei prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą — PVM neutralumo principas — Proporcingumo principas.#Byla C‑588/10.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. sausio 26 d. (
            *1
         )
      „Apmokestinimas — PVM — Direktyva 2006/112/EB — 90 straipsnio 1 dalis — Kainos sumažinimas įvykdžius sandorį — Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apmokestinamąją vertę galima sumažinti, tik jei prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad jis gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą — PVM neutralumo principas — Proporcingumo principas“
      Byloje C-588/10
      dėl Naczelny Sąd Administracyjny (Lenkija) 2010 m. rugsėjo 16 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2010 m. gruodžio 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Minister Finansów

      prieš

         Kraft Foods Polska SA

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas J. N. Cunha Rodrigues, teisėjai U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh ir A. Arabadjiev (pranešėjas),
      generalinė advokatė J. Kokott,
      posėdžio sekretorė K. Sztranc-Sławiczek,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2011 m. lapkričio 15 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Minister Finansów, atstovaujamo patarėjo teisės klausimais J. Kwaśnicki,

               —

                  Kraft Food Polska SA, atstovaujamos patarėjo mokesčių klausimais P. Żurowski ir advokatės A. Smolińska-Wiśnioch,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos A. Kraińska ir A. Kramarczyk bei M. Szpunar,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos K. Herrmann ir L. Lozano Palacios,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinės advokatės nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347 p. 1, toliau – PVM direktyva) 90 straipsnio 1 dalies, taip pat pridėtinės vertės mokesčio neutralumo (toliau – PVM) ir proporcingumo principų išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Minister Finansów (Lenkijos finansų ministras) ir Kraft Foods Polska SA (toliau – KFP) ginčą dėl KFP skirto individualaus išaiškinimo, kuriuo apmokestinamosios vertės ir mokėtino PVM sumažinimas, remiantis kontrahentui išsiųsta patikslinamąja sąskaita faktūra, jeigu PVM deklaracijos pateikimo dieną KFP neturi kontrahento patvirtinimo, kad jis gavo šią patikslinamąją sąskaitą faktūrą, pagal nacionalinės teisės nuostatas pripažįstamas neteisėtu.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisės aktai

               3

               PVM direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad „pagal bendros PVM sistemos principą prekės ir paslaugos apmokestinamos bendru vartojimo mokesčiu, kuris yra proporcingas prekių bei paslaugų kainai, nors daugelis sandorių vykdomi gamybos ir paskirstymo metu iki to etapo, kai skaičiuojamas mokestis.“

               4

               Pagal šios direktyvos 73 straipsnį „prekių tiekimo ar paslaugų teikimo, išskyrus nurodytąsias 74–77 straipsniuose, apmokestinamoji vertė apima viską, kas sudaro atlygį, kurį prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas gavo arba turi gauti iš prekes ar paslaugas įsigyjančio asmens arba iš trečiosios šalies už prekių tiekimą ar paslaugų teikimą, įskaitant tiesiogiai su šių sandorių kaina susijusias subsidijas.“

               5

               Šios direktyvos 79 straipsnyje numatyta:
               „Apmokestinamoji vertė neapima:

                        a)

                        kainos sumažinimo taikant nuolaidą už greitą apmokėjimą;

                        b)

                        tiekimo metu prekes ar paslaugas įsigijančiam asmeniui suteiktų ir jo įgytų įvairių kainų nuolaidų;

                        c)

                        sumų, kurias apmokestinamasis asmuo gavo iš prekes ar paslaugas įsigyjančio asmens išlaidoms pastarojo asmens vardu ir jo naudai padengti ir kurios jo apskaitoje įrašytos į tarpinę sąskaitą.

                  Apmokestinamasis asmuo privalo pateikti faktiškų pirmosios pastraipos c punkte nurodytų išlaidų įrodymus ir negali atskaityti PVM, kuris galėjo būti apskaičiuotas.“

               6

               Pagal PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalį „anuliavimo, atšaukimo, nutraukimo, visiško ar dalinio neapmokėjimo atvejais arba, kai kaina sumažinama įvykdžius sandorį, apmokestinamoji vertė yra atitinkamai sumažinama valstybių narių nustatytomis sąlygomis.“

               7

               Šios direktyvos 273 straipsnyje nustatyta:
               „Valstybės narės gali nustatyti kitas prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, atsižvelgdamos į reikalavimą vienodai traktuoti apmokestinamųjų asmenų vykdomus nacionalinius sandorius ir sandorius tarp valstybių narių, tačiau dėl šių prievolių prekyboje tarp valstybių narių neturi atsirasti su sienų kirtimu susijusių formalumų.
               Pirmoje pastraipoje nustatyta galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias prievoles be tų, kurios nustatytos 3 skyriuje.“

               8

               Pagal PVM direktyvos 183 straipsnį:
               „Kai tam tikrą mokestinį laikotarpį atskaityta PVM suma viršija mokėtino PVM sumą, valstybės narės gali arba grąžinti šį skirtumą, arba jį perkelti į kitą laikotarpį jų pačių nustatytomis sąlygomis.
               Tačiau valstybės narės gali atsisakyti grąžinti ar perkelti skirtumą, jei jo suma nedidelė.“

         Nacionalinės teisės aktai

               9

               2004 m. kovo 11 d. Prekių ir paslaugų mokesčio įstatymo (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług, Dz. U. Nr. 54, poz. 535, toliau – PVM įstatymas) 29 straipsnio 4a–4c dalyse numatyta:

                        „4a.

                        Numatytais atvejais apmokestinamasis asmuo gali sumažinti sąskaitoje faktūroje nurodytą apmokestinamąją vertę, jeigu prieš pasibaigiant PVM deklaracijos už mokestinį laikotarpį, kuriuo prekės ar paslaugos pirkėjas gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą, pateikimo terminui jis turi pirkėjo patvirtinimą, kad jis gavo šią sąskaitą faktūrą. Kai prekės ar paslaugos pirkėjas gauna sąskaitą faktūrą pasibaigus mokesčio deklaracijos už mokestinį laikotarpį pateikimo terminui, apmokestinamasis asmuo turi teisę atsižvelgti į patikslinamąją sąskaitą faktūrą tą mokestinį laikotarpį, kuriuo jis iš pirkėjo gauna gavimo patvirtinimą.

                        4b.

                        Apmokestinamajam asmeniui keliama sąlyga gauti prekės ar paslaugos pirkėjo patvirtinimą, kad jis gavo sąskaitą faktūrą, netaikoma:

                                 1)

                                 prekių eksporto, tiekimo Bendrijos viduje ir prekių tiekimo, kurio apmokestinimo vieta yra ne šalies teritorijoje, atveju;

                                 2)

                                 pirkėjų, kuriems tiekiama elektros ir šilumos energija, dujos, teikiamos telekomunikacijų ir radiokomunikacijų paslaugos bei šio įstatymo 3 priedo 138 ir 153 punktuose nurodytos paslaugos, atžvilgiu.

                        4c.

                        4a dalies nuostata taip pat taikoma tuo atveju, kai nustatoma, kad sąskaitoje faktūroje nurodyta neteisinga mokesčio suma ir kai išrašoma sąskaitos faktūros, kurioje nurodyta didesnė nei mokėtino mokesčio suma, patikslinamoji sąskaita faktūra.“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               10

               KFP vykdo veiklą maisto produktų gamybos ir platinimo srityje. Parduodama savo produktus daugeliui kontrahentų ji išrašo daug sąskaitų faktūrų ir patikslinamųjų sąskaitų faktūrų; šias išrašo, be kita ko, dėl nuolaidų suteikimo, prekių grąžinimo ir klaidų atveju.

               11

               Dažnai atsitinka, jog pirkėjų patvirtinimus, kad jie gavo patikslinamąsias sąskaitas faktūras, KFP gauna daug vėliau ar visai jų negauna. Siekiant gauti tokius gavimo patvirtinimus dažnai reikia išsiųsti priminimus, taip pat pasikeisti laiškais, ir kyla pareiga stebėti, ar šie gavimo patvirtinimai gauti.

               12

               Manydama, kad turi teisę sumažinti apmokestinamąją vertę ir mokėtino PVM sumą remdamasi patikslinamąja sąskaita faktūra, atsižvelgdama į ją PVM deklaracijoje už laikotarpį, kuriuo ši sąskaita faktūra išrašyta, net jei šios deklaracijos pateikimo dieną ji neturi patikslinamosios sąskaitos faktūros gavimo patvirtinimo, KFP pateikė Minister Finansów prašymą patvirtinti, kad PVM įstatymo 29 straipsnį ji supranta teisingai.

               13

               2009 m. balandžio 10 d. individualiame išaiškinime Minister Finansów nusprendė, kad pažodžiui skaitant šio įstatymo 29 straipsnio 4a dalį darytina išvada, jog pardavėjas gali sumažinti mokėtiną PVM tik tada, jei turi pirkėjo patvirtinimą, kad jis gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą, o praktiniai sunkumai, kuriuos gali patirti KFP, kad gautų šį gavimo patvirtinimą, yra visiškai nesvarbūs.

               14

               Atmetus administracinį skundą KFP kreipėsi į Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (Varšuvos administracinis teismas), remdamasi, pirma, PVM įstatymo 29 straipsnio 4a ir 4c dalių, skaitomų kartu su PVM direktyvos 73 ir 79 straipsniais, pažeidimu, kilusiu dėl PVM neutralumo principo pažeidimo, antra, proporcingumo principo, trečia, Sąjungos teisės viršenybės principo, ir, ketvirta, procesinių taisyklių pažeidimu, dėl, be kita ko, atsisakymo taikyti Teisingumo Teismo praktiką.

                  15

                  Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie, pirma, laikėsi nuomonės, kad PVM įstatymo 29 straipsnio 4a dalimi apmokestinamasis asmuo, norintis sumažinti apmokestinamąją vertę, įpareigojamas gauti patikslinamosios sąskaitos faktūros įteikimo prekių ar paslaugų pirkėjui įrodymą.

               16

               Antra, šis teismas nusprendė, kad šio įstatymo 29 straipsnio 4a dalis prieštarauja Sąjungos teisei, nes PVM direktyvos 73–92 straipsniuose nenumatyta pareiga turėti patikslinamosios sąskaitos faktūros gavimo patvirtinimą ir kad nacionalinės teisės aktų leidėjui nustatant tokią pareigą pažeidžiami PVM neutralumo ir proporcingumo principai. Iš tiesų dėl šios nacionalinės teisės nuostatos neatsižvelgiama į faktinę sumažintą apmokestinamąją vertę ir numatomi formalūs reikalavimai, viršijantys tai, kas būtina siekiant kontroliuoti galimus piktnaudžiavimus.

                  17

                  Minister Finansów pateikė kasacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Jo nuomone, reikalaudamas patikslinamosios sąskaitos faktūros gavimo patvirtinimo, nacionalinės teisės aktų leidėjas tik pasinaudojo PVM direktyva jam suteikta galimybe pasirinkti teisės sumažinti apmokestinamąją vertę įgyvendinimo formas ir priemones. Šiuo reikalavimu siekiama užtikrinti sandorių teisėtumą ir nepažeidžiamas nei PVM neutralumo, nei proporcingumo principas.

               18

               Šiomis aplinkybėmis Naczelny Sąd Administracyjny nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar tokia sąlyga, kaip nurodytoji [PVM įstatymo] 29 straipsnio 4a dalyje, pagal kurią teisė sumažinti sąskaitoje faktūroje nurodytą apmokestinamąją vertę atsiranda, tik jei apmokestinamasis asmuo prieš pasibaigiant mokesčio deklaracijos už mokestinį laikotarpį, kuriuo prekių ar paslaugų pirkėjas gavo [patikslinamąją] sąskaitą faktūrą, pateikimo terminui turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad jis gavo šią sąskaitą faktūrą, gali patekti į [PVM] direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje, kurioje nustatyta, kad kai kaina sumažinama įvykdžius sandorį, apmokestinamoji vertė atitinkamai sumažinama valstybių narių nustatytomis sąlygomis, nurodytą sąlygos sąvoką, ir ar šia sąlyga nepažeidžiami PVM neutralumo ir proporcingumo principai?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               19

               Pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reikalavimas, pagal kurį pradinėje sąskaitoje faktūroje nurodytą apmokestinamąją vertę galima sumažinti, tik jei apmokestinamasis asmuo turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad jis gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą, patenka į PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąlygos sąvoką, ir ar toks reikalavimas draudžiamas PVM neutralumo ir proporcingumo principais.

               20

               Dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas reikalavimas patenka į PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąlygos sąvoką, primintina, jog iš PVM direktyvos 1 straipsnio 2 dalies ir 73 straipsnio matyti, kad pagal bendros PVM sistemos principą prekės ir paslaugos apmokestinamos bendru vartojimo mokesčiu, kuris yra proporcingas jų kainai, ir kad apmokestinamoji vertė apima viską, kas sudaro atlygį, kurį prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas gavo arba turi gauti iš prekes ar paslaugas įsigyjančio asmens arba iš trečiosios šalies už nurodytus sandorius.

               21

               Visų pirma kainos sumažinimo įvykdžius sandorį atveju PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „apmokestinamoji vertė yra atitinkamai sumažinama valstybių narių nustatytomis sąlygomis.“

               22

               Be to, pagal šios direktyvos 273 straipsnį valstybės narės gali nustatyti prievoles, kurias jos laiko būtinomis siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai renkamas PVM ir užkertamas kelias sukčiavimui, atsižvelgdamos į reikalavimą vienodai vertinti apmokestinamųjų asmenų vykdomus nacionalinius sandorius ir sandorius tarp valstybių narių, tačiau dėl šių prievolių prekyboje tarp valstybių narių neturi atsirasti su sienų kirtimu susijusių formalumų ir ši galimybė negali būti naudojama nustatant papildomas su sąskaitų faktūrų išrašymu susijusias prievoles, be tų, kurios nustatytos šios direktyvos 3 skyriuje.

               23

               Kadangi be jomis nustatytų apribojimų PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalies ir 273 straipsnio nuostatose nepatikslinamos nei sąlygos, nei prievolės, kurias valstybės narės gali nustatyti, reikia pripažinti, kad šiomis nuostatomis valstybėms narėms suteikiama laisvė spręsti, be kita ko, dėl formalumų, kuriuos šių valstybių mokesčių institucijoms turi įvykdyti apmokestinamieji asmenys, kad kainos sumažinimo įvykdžius sandorį atveju galėtų atitinkamai sumažinti apmokestinamąją vertę.

               24

               Šiuo atveju akivaizdu, kad kainos sumažinimo įvykdžius sandorį atveju Lenkijos nacionalinės teisės nuostatose, nagrinėjamose pagrindinėje byloje, numatyta, kad atitinkamai sumažinti apmokestinamąją vertę galima, tik jeigu apmokestinamasis asmuo turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą, ir šiuo reikalavimu siekiama užtikrinti teisingą PVM surinkimą ir išvengti sukčiavimo, kaip tvirtina, be kita ko, Lenkijos vyriausybė.

               25

               Toks reikalavimas tuo pačiu metu patenka į PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąlygos sąvoką ir šios direktyvos 273 straipsnyje nurodytą prievolės sąvoką.

               26

               Kalbant apie klausimą, ar toks reikalavimas draudžiamas PVM neutralumo ir proporcingumo principais, reikia priminti, kad PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalimi valstybės narės įpareigojamos sumažinti apmokestinamąją vertę ir dėl to apmokestinamojo asmens mokėtino PVM sumą kiekvieną kartą, kai sudarius sandorį apmokestinamasis asmuo negauna dalies ar viso atlygio (žr. 1997 m. liepos 3 d. Sprendimo Goldsmiths, C-330/95, Rink. p. I-3801, 16 punktą).

               27

               Šia nuostata įtvirtinamas pagrindinis PVM direktyvos principas, pagal kurį apmokestinamąją vertę sudaro faktiškai gautas atlygis ir dėl kurio mokesčių administratorius negali gauti didesnės PVM sumos nei ta, kurią gavo apmokestinamasis asmuo (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Goldsmiths 15 punktą).

               28

               Iš teismų praktikos taip pat matyti, kad priemonėmis, kuriomis siekiama užkirsti kelią sukčiavimui ar mokesčių vengimui, iš esmės galima nukrypti nuo PVM apmokestinamosios vertės laikymosi tiek, kiek griežtai būtina šiam konkrečiam tikslui pasiekti. Iš tiesų jomis turi būti kuo mažiau paveikiami PVM direktyvos tikslai ir principai, todėl jos negali būti naudojamos taip, kad keltų grėsmę PVM neutralumui, kuris yra pagrindinis Sąjungos teisės aktais nustatytos bendros PVM sistemos principas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Goldsmiths 21 punktą; 2009 m. birželio 18 d. Sprendimo Stadeco, C-566/07, Rink. p. I-5295, 39 punktą bei jame nurodytą teismo praktiką ir 2011 m. sausio 27 d. Sprendimo Vandoorne, C-489/09, Rink. p. I-225, 27 punktą).

               29

               Todėl jei susigrąžinti PVM tampa neįmanoma arba pernelyg sudėtinga dėl prašymams sugrąžinti mokesčius pateikti nustatytų sąlygų, pagal minėtus principus iš valstybių narių galima reikalauti numatyti priemones ir procedūrinę tvarką, būtinas tam, kad apmokestinamasis asmuo galėtų susigrąžinti sąskaitoje faktūroje klaidingai nurodytą mokestį (minėto Sprendimo Stadeco 40 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               30

               Be to, kiek tai susiję su galimybe pagal PVM direktyvos 183 straipsnį numatyti, kad PVM skirtumas perkeliamas į kitą mokestinį laikotarpį arba grąžinamas, Teisingumo Teismas patikslino, kad valstybių narių šiuo atžvilgiu nustatyta tvarka negali būti pažeidžiamas mokesčių neutralumo principas taip, kad apmokestinamajam asmeniui tektų visa ar dalis šio mokesčio naštos (2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Komisija prieš Vengriją, C-274/10, Rink. p. I-7289, 45 punktas).

               31

               Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tokia tvarka apmokestinamajam asmeniui turi būti leidžiama tinkamomis sąlygomis susigrąžinti visą dėl PVM skirtumo atsiradusią mokesčio permoką, o tai reiškia, kad skirtumas turi būti grąžintas per protingą laikotarpį (minėto Sprendimo Komisija prieš Vengriją 45 punktas).

               32

               Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad tai, jog prekių tiekėjas ar paslaugų teikėjas turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą, gali įrodyti, jog pastarasis žino, kad turi apskaičiuoti galimą savo teisę į PVM atskaitą remdamasis šia patikslinamąja sąskaita faktūra.

               33

               Nagrinėjamas reikalavimas iš esmės gali prisidėti tiek užtikrinant teisingą PVM surinkimą ir užkertant kelią sukčiavimui, tiek pašalinant mokestinių pajamų praradimo riziką. Remiantis tuo darytina išvada, kad Lenkijos Respublika neabejotinai teisi, jog šiuo reikalavimu siekiama teisėtų tikslų, nurodytų PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje ir 273 straipsnyje.

               34

               Lenkijos Respublika Teisingumo Teisme nurodė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas reikalavimas, pirma, taikomas tik vidaus sandoriams ir, antra, jam netaikoma jokia formos sąlyga ir dėl to jis gali būti įgyvendintas bet kokia tinkama priemone. Šis reikalavimas gali būti vertinamas kaip iš esmės pernelyg neapsunkinantis apmokestinamųjų asmenų, prekių tiekėjų ar paslaugų teikėjų.

               35

               Tačiau per posėdį KFP teigė, kad praktiškai administratorius priima tik konkrečios formos gavimo patvirtinimą, t. y. patikslinamosios sąskaitos faktūros kopiją, pažymėtą prekių ir paslaugų pirkėjo antspaudu.

               36

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, kokių formų gavimo patvirtinimus priima mokesčių administratorius, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjamo reikalavimo laikymosi įrodymą.

               37

               Be to, kadangi turėdamas aptariamą gavimo patvirtinimą prekių tiekėjas ir paslaugų teikėjas gali apskaičiuoti mokėtiną PVM remdamasis patikslintoje sąskaitoje faktūroje nurodytomis sumomis arba susigrąžinti visą mokesčių administratoriui sumokėtą PVM permoką, šiuo reikalavimu iš esmės nedaroma įtakos PVM neutralumui.

               38

               Tačiau kadangi gavimo patvirtinimo turėjimas pagal nacionalinę teisę yra būtina sąlyga mokėtiną PVM apskaičiuoti remiantis patikslinamojoje sąskaitoje faktūroje nurodytomis sumomis ar susigrąžinti sumokėto PVM permoką, reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 29–31 punktuose primintą teismų praktiką, PVM neutralumui daroma įtaka, kai prekių tiekėjui ar paslaugų teikėjui neįmanoma ar pernelyg sudėtinga gauti tokį gavimo patvirtinimą per protingą laikotarpį.

               39

               Šiuo atžvilgiu KFP pažymėjo, ir niekas dėl to neprieštaravo, kad Lenkijos teisėje prekių ar paslaugų pirkėjui nenumatytas joks teisiškai privalomas įpareigojimas patvirtinti patikslinamosios sąskaitos faktūros gavimą, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               40

               Jeigu prekių tiekėjui ar paslaugų teikėjui tampa neįmanoma ar pernelyg sudėtinga dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos sąlygos per protingą laikotarpį susigrąžinti PVM permoką, mokesčių administratoriui sumokėtą remiantis pradine sąskaita faktūra, PVM neutralumo ir proporcingumo principais reikalaujama, kad atitinkama valstybė narė leistų apmokestinamajam asmeniui kitomis priemonėmis nacionalinėms mokesčių institucijoms patvirtinti, pirma, jog atsižvelgęs į konkretaus atvejo aplinkybes jis ėmėsi visų būtinų priemonių, kad įsitikintų, jog prekių ar paslaugų pirkėjas turi patikslinamąją sąskaitą faktūrą ir su ja susipažino, ir, antra, kad atitinkamas sandoris iš tikrųjų įvykdytas patikslinamojoje sąskaitoje faktūroje nurodytomis sąlygomis.

               41

               Šiuo atžvilgiu gali būti naudojamos patikslinamosios sąskaitos faktūros ir prekių ar paslaugų pirkėjui išsiųsto priminimo atsiųsti gavimo patvirtinimą, kopijos, taip pat, kaip per posėdį niekam neprieštaraujant dėl šio klausimo tvirtino KFP, – mokėjimų įrodymai ar buhalterinės apskaitos įrašai, leidžiantys nustatyti prekių ar paslaugų pirkėjo faktiškai apmokestinamajam asmeniui sumokėtą sumą pagal atitinkamą sandorį.

               42

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti:

                        —

                        reikalavimas, pagal kurį pradinėje sąskaitoje faktūroje nurodytą apmokestinamąją vertę galima sumažinti, tik jei apmokestinamasis asmuo turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą, patenka į PVM direktyvos 90 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąlygos sąvoką,

                        —

                        PVM neutralumo ir proporcingumo principais toks reikalavimas iš esmės nedraudžiamas. Tačiau kai apmokestinamajam asmeniui, prekių tiekėjui ar paslaugų teikėjui, per protingą laikotarpį tampa neįmanoma ar pernelyg sudėtinga gauti tokį gavimo patvirtinimą, negali būti atsisakoma jam leisti kitomis priemonėmis nacionalinėms mokesčių institucijoms patvirtinti, pirma, jog atsižvelgęs į konkretaus atvejo aplinkybes jis ėmėsi visų būtinų priemonių, kad įsitikintų, jog prekių ar paslaugų pirkėjas turi patikslinamąją sąskaitą faktūrą ir su ja susipažino, ir, antra, kad atitinkamas sandoris iš tikrųjų įvykdytas patikslinamojoje sąskaitoje faktūroje nurodytomis sąlygomis.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               43

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                     Reikalavimas, pagal kurį pradinėje sąskaitoje faktūroje nurodytą apmokestinamąją vertę galima sumažinti, tik jei apmokestinamasis asmuo turi prekių ar paslaugų pirkėjo patvirtinimą, kad gavo patikslinamąją sąskaitą faktūrą, patenka į 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 90 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąlygos sąvoką.

                     PVM neutralumo ir proporcingumo principais toks reikalavimas iš esmės nedraudžiamas. Tačiau kai apmokestinamajam asmeniui, prekių tiekėjui ar paslaugų teikėjui, per protingą laikotarpį tampa neįmanoma ar pernelyg sudėtinga gauti tokį gavimo patvirtinimą, negali būti atsisakoma jam leisti kitomis priemonėmis nacionalinėms mokesčių institucijoms patvirtinti, pirma, jog atsižvelgęs į konkretaus atvejo aplinkybes jis ėmėsi visų būtinų priemonių, kad įsitikintų, jog prekių ar paslaugų pirkėjas turi patikslinamąją sąskaitą faktūrą ir su ja susipažino, ir, antra, kad atitinkamas sandoris iš tikrųjų įvykdytas patikslinamojoje sąskaitoje faktūroje nurodytomis sąlygomis.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: lenkų.