title: 2006 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Gérald De Cuyper prieš Office national de l'emploi.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija.#Teisė laisvai judėti ir apsigyventi Europos Sąjungos teritorijoje - Bedarbio išmoka - Reikalavimas realiai gyventi nacionalinėje teritorijoje.#Byla C-406/04.

text:
      Byla C-406/04
      Gérald De Cuyper
      prieš
      Office national de l'emploi
      (Tribunal du travail de Bruxelles prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Teisė laisvai judėti ir apsigyventi Europos Sąjungos teritorijoje – Bedarbio išmoka – Reikalavimas realiai gyventi nacionalinėje teritorijoje“
      Sprendimo santrauka
      1.        Darbuotojų migrantų socialinė apsauga – Bendrijos teisės aktai – Materialinė taikymo sritis – Numatytos ir nenumatytos išmokos
      (Tarybos reglamentas Nr. 1408/71)
      2.        Europos Sąjungos pilietybė – Teisė laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje – Socialinės lengvatos
      (EB 18 straipsnis)
      1.        Išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos išmoka tada, kai ji suteikiama gavėjams, individualiai ir savo nuožiūra nevertinant
         asmeninių poreikių, remiantis teisės aktais apibrėžta situacija, ir kai ji yra susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71
         4 straipsnio 1 dalyje aiškiai išvardytų rizikos sričių.

      Šiuo atžvilgiu vyresniems nei 50 metų bedarbiams skiriama išmoka, kurios suteikimas nėra diskretiškas, kuri apima riziką,
         susijusią su darbo netekimu ne savo valia, nors gavėjas išliko darbingas, ir kurios gavėjui taikomos tos pačios sąlygos kaip
         ir kitiems darbuotojams, norintiems gauti bedarbio išmoką, laikytina bedarbio išmoka, patenkančia į Reglamento Nr. 1408/71
         taikymo sritį, nors, remiantis nacionaline priemone, gavėjas yra atleistas nuo pareigos įsiregistruoti kaip ieškantis darbo
         asmuo.

      (žr. 22, 29, 34 punktus)
      2.        EB 18 straipsniu visiems Europos Sąjungos piliečiams pripažinta laisvė judėti ir apsigyventi nedraudžia gyvenamosios vietos
         sąlygos, numatytos vyresniems nei 50 metų bedarbiams, atleistiems nuo pareigos įrodyti savo buvimą darbo rinkoje, kaip sąlygos
         išlaikyti savo teisę į bedarbio išmoką. Jei tokia priemonė yra EB 18 straipsniu visiems Europos Sąjungos piliečiams pripažintų
         laisvių suvaržymas, ji pateisinama būtinybe kontroliuoti bedarbių profesinę ir šeiminę padėtį. Iš tiesų ši sąlyga leidžia
         nacionalinių valdžios institucijų inspektoriams patikrinti, ar nėra bedarbio išmokos gavėjo padėties pokyčių, kurie turėtų
         įtakos suteiktai išmokai. Šis pateisinimas pagrįstas objektyviu bendrojo intereso pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų
         asmenų pilietybės. Taikant mažiau suvaržančias priemones, pavyzdžiui, dokumentų arba liudijimų pateikimą, kontrolė nebūtų
         netikėta, taigi būtų mažiau veiksminga, todėl nagrinėjama  priemonė yra tinkama siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršija
         to, kas būtina jam pasiekti.

      (žr. 39, 41–43, 45–48 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2006 m. liepos 18 d.(*)

      „Teisė laisvai judėti ir apsigyventi Europos Sąjungos teritorijoje – Bedarbio išmoka – Reikalavimas realiai gyventi nacionalinėje teritorijoje“
      Byloje C‑406/04
      dėl 2004 m. rugsėjo 8 d. Tribunal du travail de Bruxelles (Belgija) sprendimu pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo, kurį Teisingumo Teismas gavo 2004 m. rugsėjo 23 d., priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Gérald De Cuyper
      prieš
      Office national de l’emploi,

      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, kolegijos pirmininkai P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas ir J. Malenovský, teisėjai
         N. Colneric, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta (pranešėja), G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič
         ir J. Klučka,

      generalinis advokatas L. A. Geelhoed,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2005 m. lapkričio 23 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        G. De Cuyper, atstovaujamo advokatų A. de le Court ir N. Dugardin,
      –        Office national de l’emploi, atstovaujamos advokatų R. Dupont ir M. Willemet,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos E. Dominkovits ir M. Wimmer,
      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos C. Schulze‑Bahr,
      –        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos G. de Bergues ir O. Christmann,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos C. Wissels,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos barrister  S. Moore,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos D. Martin ir M. Condou,
      susipažinęs su 2006 m. lapkričio 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 17 ir 18 straipsnių bei 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento
         (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems
         Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (OL L 28, 1997, p. 1),
         iš dalies pakeistu 1998 m. birželio 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1606/98 (OL L 209, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 1408/71),
         išaiškinimo.

      2        Šis prašymas pateiktas byloje G. De Cuyper prieš Office national de l’emploi (toliau – ONEM) dėl sprendimo neskirti suinteresuotajam bedarbio išmokos nuo 1999 m. balandžio 1 dienos.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a punkto i papunktis numato:

      „a)      „pagal darbo sutartį dirbantis asmuo“ arba „savarankiškai dirbantis asmuo“ atitinkamai reiškia:
      i) bet kurį asmenį, apdraustą privalomu arba neprivalomu nuolatiniu draudimu nuo vieno ar daugiau draudiminių įvykių, kuriuos
         apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų arba savarankiškai dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos arba valstybės
         tarnautojų speciali sistema.“

      4        Šio reglamento 2 straipsnio 1 dalis nurodo:

      „Šis reglamentas taikomas pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba savarankiškai dirbantiems asmenims, kuriems buvo taikomi
         vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai ir kurie yra vienos iš valstybių narių piliečiai arba asmenys be pilietybės
         ar pabėgėliai, gyvenantiems vienos iš valstybių narių teritorijoje bei jų šeimos nariams ir jų išlaikytiniams.“

      5        Pagal Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalį:

      „Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų
         atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus,
         negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų
         gavėjas gyvena kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“

      6        Pagal šio reglamento 69 straipsnio 1 dalį:

      „1. Pagal darbo sutartį dirbęs asmuo arba savarankiškai dirbęs asmuo, tapęs bedarbiu ir įvykdęs valstybės narės teisės aktų
         sąlygas teisei gauti išmokas, išvykęs į vieną ar daugiau kitų valstybių narių ieškoti darbo, išsaugo savo teisę gauti išmokas
         pagal šias sąlygas ir apribojimus:

      a)      prieš išvykdamas jis turi būti įsiregistravęs kaip darbo ieškantis asmuo ir būti kompetentingos valstybės įdarbinimo tarnybų
         žinioje mažiausiai keturias savaites po to, kai tapo bedarbiu. Tačiau kompetentingos tarnybos ar įstaigos gali leisti jam
         išvykti iki to laikotarpio pabaigos;

      b)      jis turi įsiregistruoti kiekvienos valstybės narės, į kurią atvyksta, įdarbinimo tarnybose kaip darbo ieškantis asmuo ir jam
         turi būti taikoma ten galiojanti kontrolės tvarka. Ši sąlyga laikoma įvykdyta per laikotarpį iki registracijos, jeigu atitinkamas
         asmuo įsiregistravo per septynias dienas nuo tos dienos, nuo kurios jis nustoja buvęs valstybės, iš kurios išvyko, įdarbinimo
         tarnybų žinioje. Tam tikrais atvejais kompetentingos tarnybos ar įstaigos šį laikotarpį gali pratęsti;

      c)      teisė į išmokas galioja ilgiausiai tris mėnesius nuo tos dienos, nuo kurios atitinkamas asmuo nustoja buvęs valstybės, iš
         kurios išvyko, įdarbinimo tarnybų žinioje, su sąlyga, kad bendras išmokų mokėjimo laikotarpis neviršytų išmokų, į kurias jis
         turėjo teisę pagal tos valstybės teisės aktus, mokėjimo laikotarpio. Sezoniniams darbuotojams šis laikotarpis, be to, dar
         apribojamas laikotarpiu, likusiu iki sezoninio darbo pabaigos.“

      7        Galiausiai šio reglamento 71 straipsnis nurodo:

      „1. Bedarbis, kuris anksčiau dirbo pagal darbo sutartį ir kuris, dirbdamas paskiausią darbą, gyveno valstybės narės, kitos
         nei kompetentinga valstybė, teritorijoje, išmokas gauna pagal šias nuostatas:

      a)i)      pasienio darbuotojas, kuris iš dalies arba atsitiktinai tapo bedarbiu jį įdarbinusioje įmonėje, gauna išmokas pagal kompetentingos
         valstybės teisės aktų nuostatas, tartum jis gyventų tos valstybės teritorijoje; šias išmokas moka kompetentinga įstaiga;

      ii)      pasienio darbuotojas, tapęs visišku bedarbiu, išmokas gauna pagal tos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės
         aktus, tartum tie teisės aktai jam būtų taikomi dirbant paskiausią darbą; šias išmokas savo lėšomis moka gyvenamosios vietos
         įstaiga;

      b)i)      pagal darbo sutartį dirbantis asmuo, išskyrus pasienio darbuotoją, kuris iš dalies arba atsitiktinai tapo bedarbiu arba tapo
         visišku bedarbiu ir lieka savo darbdavio arba kompetentingos valstybės teritorijos įdarbinimo tarnybos žinioje, išmokas gauna
         pagal tos valstybės teisės aktų nuostatas, tartum jis gyventų jos teritorijoje; šias išmokas moka kompetentinga įstaiga;

      ii)      pagal darbo sutartį dirbantis asmuo, išskyrus pasienio darbuotoją, kuris tapo visišku bedarbiu ir yra valstybės narės, kurios
         teritorijoje jis gyvena, įdarbinimo tarnybos žinioje arba sugrįžta į tą teritoriją, išmokas gauna pagal tos valstybės teisės
         aktus, tartum jis čia būtų dirbęs paskutiniuoju metu; gyvenamosios vietos įstaiga moka šias išmokas savo lėšomis. Tačiau jeigu
         toks pagal darbo sutartį dirbantis asmuo yra įgijęs teisę gauti išmokas valstybės narės, kurios teisės aktai jam buvo taikomi
         paskiausiai, kompetentingos įstaigos lėšomis, išmokas jis gauna pagal 69 straipsnio nuostatas. Išmokų mokėjimas pagal valstybės
         narės, kurios teritorijoje jis gyvena, teisės aktus sustabdomas tam laikotarpiui, už kurį pagal 69 straipsnio nuostatas bedarbis
         gali gauti išmokas pagal teisės aktus, kurie jam buvo taikomi paskutiniuoju metu.“

       Nacionalinės teisės aktai
      8        1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo, reglamentuojančio nedarbą (1991 m. gruodžio 31 d. Moniteur belge, p. 29888), redakcijos,
         galiojusios pagrindinėje byloje nagrinėjamų aplinkybių dieną, 44 straipsnis nustatė, kad „teisę į bedarbio išmoką turi tik
         asmuo, netekęs darbo ir atlyginimo dėl nuo jo valios nepriklausančių aplinkybių“. Šio nutarimo 45 ir 46 straipsniai nurodo,
         kokia veikla laikoma darbu, ir apibrėžia atlyginimo sąvoką.

      9        Pagal Karaliaus nutarimo 66 straipsnį:

      „Kad turėtų teisę į išmokas, bedarbis turi turėti įprastą gyvenamąją vietą Belgijoje, be to, jis turi realiai gyventi Belgijoje.“
      10      Karaliaus nutarimo redakcijos, kurią lėmė 1995 m. lapkričio 22 d. Karaliaus nutarimo 25 straipsnis (1995 m. gruodžio 8 d.
         Moniteur belge, p. 33144), 89 straipsnio 1 ir 3 dalys nustato:

      „1.      Visiškam bedarbiui, ne jaunesniam kaip 50 metų, jo prašymu gali būti netaikomi 48 straipsnio 1 dalies 2 punktas, 51 straipsnio
         1 dalies 2 pastraipos 3‑6 papunkčiai, 56 ir 58 straipsniai, jei jis gavo bent 312 išmokų kaip visiškas bedarbis per dvejus
         praėjusius metus iki šio prašymo pateikimo <...>

      <...>
      3.      Nukrypstant nuo 45 straipsnio 1 pastraipos 1 punkto, bedarbis, kuris naudojasi pirmojoje arba antrojoje dalyje numatytu atleidimu,
         gali savo sąskaita ir nesiekdamas pelno vykdyti su savo nuosavu turtu susijusią veiklą.“

      11      Pagal šią tvarką bedarbiui, atleistam nuo pareigos atvykti į darbo biržą, nebetaikomas reikalavimas būti darbo rinkoje ir
         priimti kiekvieną tinkamą darbo pasiūlymą, atvykti į atitinkamą darbo biržą arba dalyvauti priežiūros sistemoje. Jis taip
         pat atleistas nuo pareigos įsiregistruoti kaip darbo ieškantis asmuo. Tačiau šios išmokos gavimas nesuderinamas su atlygintina
         veikla ir yra laikino pobūdžio.

       Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
      12      G. De Cuyper, Belgijos pilietis, gimęs 1942 m., pagal darbo sutartį dirbo Belgijoje. 1997 m. kovo 19 d. jam skirta bedarbio
         išmoka.

      13      1998 m. balandžio 1 d. pagal tuo metu taikytą nacionalinę teisę jis buvo atleistas nuo pareigos dalyvauti komunos priežiūros
         procedūrose, paprastai taikomose bedarbiams pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimą.

      14      1999 m. gruodžio 9 d. jis pateikė institucijai, užtikrinančiai bedarbio išmokos mokėjimą, deklaraciją, kurioje nurodė, kad
         yra „vienišas“ ir realiai gyvena Belgijoje.

      15      2000 m. balandžio mėn. ONEM tarnybos atliko įprastą patikrinimą, kad patikrintų suinteresuotojo asmens deklaracijų tikslumą.
         Per šį patikrinimą G. De Cuyper pripažino, kad nuo 1999 m. sausio mėnesio realiai gyvena ne Belgijoje, o Prancūzijoje. Jis
         patikslino, kad atvyksta į Belgiją maždaug kartą per tris mėnesius, kad turi kambarį su baldais Belgijos komunoje ir kad nepranešė
         apie šį gyvenamosios vietos pakeitimą institucijai, užtikrinančiai bedarbio išmokos mokėjimą.

      16      2000 m. spalio 25 d. ONEM, remdamasi šiuo patikrinimu, pranešė G. De Cuyper apie sprendimą neskirti jam bedarbio išmokos nuo
         1999 m. sausio 1 d., nes nuo šios dienos jis nebeatitiko realios gyvenamosios vietos sąlygos, numatytos 1991 m. lapkričio
         25 d. Karaliaus nutarimo 66 straipsnyje. Tuo pačiu ONEM pareikalavo, kad suinteresuotasis asmuo grąžintų nuo tos dienos jam
         sumokėtas išmokas, t. y. 12 452,78 EUR atitinkančią sumą Belgijos frankais.

      17      G. De Cuyper šį sprendimą apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

      18      Šiomis aplinkybėmis Tribunal du travail de Bruxelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar reikalavimas realiai gyventi Belgijoje, nuo kurio pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo, reglamentuojančio
         nedarbą, 66 straipsnį priklauso išmokų suteikimas, taikytas vyresniam nei 50 metų bedarbiui, kuriam pagal minėto Karaliaus
         nutarimo 89 straipsnį netaikoma pareiga atvykti į atitinkamą darbo biržą, atleidžiant ir nuo reikalavimo būti darbo rinkoje,
         riboja kiekvienam Europos Sąjungos piliečiui (EB) 17 ir 18 straipsniais pripažintą teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių
         narių teritorijoje?

      Ar šis reikalavimas gyventi valstybės, atsakingos už išmokų bedarbiui suteikimą, nacionalinėje teritorijoje, vidaus teisėje
         pagrįstas poreikiu kontroliuoti teisės aktais numatytų sąlygų skirti išmokas bedarbiams laikymąsi, atitinka proporcingumo
         reikalavimą, kurio turi būti laikomasi atsižvelgiant į bendrojo intereso tikslą, jeigu jis riboja kiekvienam Europos Sąjungos
         piliečiui (EB) 17 ir 18 straipsniais pripažintą teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje?

      Ar šis reikalavimas gyventi dėl jo sukeliamo atgrasančio poveikio nesukuria diskriminacijos tarp Europos Sąjungos piliečių,
         esančių valstybės narės, atsakingos už išmokų bedarbiams užtikrinimą, piliečiais, pripažįstant šią teisę tiems, kurie nesinaudoja
         (EB) 17 ir 18 straipsniuose įtvirtinta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, ir atimant ją iš
         tų, kurie siekia šia teise pasinaudoti?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      19      Pateiktu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar EB 17 ir 18 straipsniai,
         Europos Sąjungos piliečiams pripažįstantys teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, draudžia nacionalinės
         teisės nuostatą, kuri susieja tokios išmokos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, gavimą su reikalavimu realiai gyventi
         atitinkamoje valstybėje narėje, atsižvelgiant į tai, kad ši išmoka skiriama vyresniems nei 50 m. bedarbiams, kuriems netaikoma
         pareiga būti įsiregistravusiems kaip darbo ieškantys asmenys.

      20      Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas minėtą išmoką laiko „bedarbio išmoka“, o ieškovą pagrindinėje
         byloje – „pagal darbo sutartį dirbančiu asmeniu“ Reglamento Nr. 1408/71 1 straipsnio a dalies prasme. Tačiau Europos Bendrijų
         Komisija tvirtina, kad ši išmoka gali būti ne bedarbio išmoka, patenkanti į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį, bet ikipensijinė
         išmoka, analogiška išmokai, nagrinėtai byloje, kurioje priimtas 1996 m. liepos 11 d. Sprendimas Otte (C‑25/95, Rink. p. I‑3745), arba net sui generis išmoka. Jei taip, ji galėtų patekti į 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo
         Bendrijoje (OL L 257, p. 2) taikymo sritį kaip socialinė lengvata.

      21      Todėl būtina pirmiausia apibrėžti šios išmokos pobūdį, kad būtų galima nustatyti, ar ji yra socialinės apsaugos išmoka, kuriai
         taikomas Reglamentas Nr. 1408/71.

       Dėl išmokos pobūdžio
      22      Dėl socialinės apsaugos išmokų Teisingumo Teismas kelis kartus yra nusprendęs, į kokius veiksnius reikia atsižvelgti, norint
         apibrėžti šių išmokų teisinį pobūdį. Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad išmoka gali būti laikoma socialinės apsaugos
         išmoka tada, kai ji suteikiama gavėjams, neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą, remiantis
         teisės aktais apibrėžta situacija, ir kai ji yra susijusi su viena iš Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje aiškiai
         išvardytų rizikos sričių (žr., pavyzdžiui, 1985 m. kovo 27 d. Sprendimo Hoeckx, 249/83, Rink. p. 973, 12–14 punktus ir 1992 m. liepos 16 d. Sprendimo Hugues, C‑78/91, Rink. p. I‑4839, 15 punktą).

      23      Pagrindinėje byloje, kalbant apie išmokos suteikimo neatsižvelgiant į individualų ir diskrecinį asmeninių poreikių vertinimą
         sąvoką, pažymėtina, kad nagrinėjamam išmokos suteikimui taikomos sąlygos yra išsamiai išvardytos 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus
         nutarimo 44 ir paskesniuose straipsniuose, nenumatant kompetentingoms valdžios institucijoms jokios diskrecijos šio suteikimo
         atžvilgiu. Žinoma, šios išmokos dydis gali skirtis pagal bedarbio asmeninę padėtį. Šis aspektas yra susijęs tik su išmokos
         apskaičiavimo procedūra, tačiau nustatydamos teisę į šią išmoką kompetentingos valdžios institucijos remiasi objektyviai teisės
         aktais apibrėžtu kriterijumi ir negali atsižvelgti į kitas asmenines aplinkybes. Taigi minėtos išmokos suteikimas bedarbiui
         nepriklauso nuo prašymą pateikusio asmens poreikių įvertinimo, būdingo socialinei paramai (žr. 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo
         Acciardi, C‑66/92, Rink. p. I‑4567, 15 punktą).

      24      Ši išmoka atitinka reikalavimą, kad atitinkama išmoka turi būti susijusi su viena iš rizikos sričių, aiškiai išvardytų Reglamento
         Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalyje, nes suteikiama dėl darbo netekimo ne savo valia, nors darbuotojas ir toliau yra darbingas.

      25      Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad išmokos priskiriamos prie socialinės apsaugos išmokų, jei jos, nepaisant skirtingos
         nacionalinės teisės ypatumų, laikomos to paties pobūdžio išmokomis, kai jų objektas ir tikslas bei apskaičiavimo bazė ir skyrimo
         sąlygos yra identiški. Tačiau išmokų klasifikavimo negali lemti tik formalūs kriterijai (šiuo aspektu žr. 1983 m. liepos 5 d.
         Sprendimo Valentini, 171/82, Rink. p. 2157, 13 punktą).

      26      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nustatyti, ar galima nagrinėjamą išmoką laikyti bedarbio išmoka.

      27      Šios išmokos tikslas – materialiai padėti ne savo valia praradusiems darbą, tačiau darbingiems darbuotojams. Šiuo aspektu,
         kad būtų galima atskirti įvairias socialinės apsaugos išmokas, reikia atsižvelgti į kiekvienos išmokos „apimamas rizikos sritis“.
         Bedarbio išmoka apima riziką, susijusią su darbuotojo pajamų praradimu, netekus darbo, nors išlikus darbingam. Išmoka, kuri
         suteikiama susidarius tokios rizikos aplinkybėms, t. y. praradus darbą, ir nebeteikiama, kai tokios aplinkybės išnyksta, t. y.
         kai suinteresuotas asmuo imasi atlygintinos veiklos, laikytina bedarbio išmoka.

      28      G. De Cuyper sumokėtos išmokos dydžiui nustatyti Belgijos įdarbinimo tarnyba naudojo tokią pačią apskaičiavimo bazę kaip ir
         visiems bedarbiams, nes ši išmoka apskaičiuota pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 114 ir paskesniuose straipsniuose
         nustatytas taisykles. Šios taisyklės numato bazinę sumą, kuri sudaro 40 % vidutinio dienos atlyginimo, padidinto adaptaciniu
         priedu, lygiu minėto atlyginimo 15 %. Ši suma skirta atsižvelgti į įstatymu nustatytas bedarbio asmenines aplinkybes.

      29      Galiausiai, kalbant apie išmokos skyrimo sąlygas, primintina, kaip ONEM pažymėjo per posėdį, kad G. De Cuyper taikomos tos
         pačios sąlygos kaip ir kitiems darbuotojams, norintiems gauti bedarbio išmoką. Būtent norintis gauti šią išmoką darbuotojas
         turi būti ne tik netekęs darbo ir atlyginimo dėl nuo jo valios nepriklausančių aplinkybių, bet ir įrodyti ne mažiau kaip 624 darbo
         dienas arba joms prilyginamas dienas per 36 mėnesius prieš pateikdamas prašymą dėl išmokos ir jo darbas turi suteikti teisę
         į socialinės apsaugos išmokų mokėjimą, kad į jį būtų galima atsižvelgti apskaičiuojant šios išmokos sumą.

      30      Be to, reikia turėti galvoje, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama išmoka yra išmoka, reglamentuojama Belgijos teisės nuostatos,
         susijusios su bedarbio išmokomis. Aplinkybė, kad bedarbis, esantis G. De Cuyper padėtyje, yra atleistas nuo pareigos įsiregistruoti
         kaip darbo ieškantis asmuo, todėl ir nuo pareigos būti darbo rinkoje, neturi jokios reikšmės esminėms išmokos ypatybėms, nurodytoms
         šio sprendimo 27 ir 28 punktuose.

      31      Be to, šio atleidimo suteikimas nereiškia, kad bedarbis atleidžiamas nuo pareigos būti įdarbinimo tarnybos žinioje, nes nors
         jis yra atleistas nuo pareigos įsiregistruoti kaip darbo ieškantis žmogus ir priimti bet kurį tinkamą darbo pasiūlymą, jis
         privalo visuomet likti minėtos tarnybos žinioje, kad ji galėtų patikrinti jo profesinę ir šeiminę padėtį.

      32      Šiomis aplinkybėmis Komisijos nuomonė, kad G. De Cuyper gautos išmokos yra arba ikipensijinė išmoka, analogiška išmokai, nagrinėtai
         byloje, kurioje priimtas sprendimas Otte, arba sui generis išmoka, nepriimtina.

      33      Iš tiesų byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas Otte, buvo nagrinėjama restruktūrizavimo kompensacija, kuri kaip neprivaloma išmoka buvo suteikta restruktūrizavus Vokietijos
         kasybos pramonę praradusiems darbą tam tikro amžiaus kasyklų darbininkams nuo jų atleidimo iš darbo dienos iki pensijinio
         amžiaus, numatant, kad ši išmoka suderinama su atlygintina veikla.

      34      Todėl reikia daryti išvadą, kad G. De Cuyper gauta išmoka, kurios suteikimas nėra diskrecinio pobūdžio ir kuri apima riziką,
         susijusią su darbo netekimu ne savo valia, nors gavėjas išliko darbingas, laikytina bedarbio išmoka, patenkančia į Reglamento
         Nr. 1408/71 taikymo sritį, nors, remiantis nacionaline priemone, gavėjas yra atleistas nuo pareigos įsiregistruoti kaip ieškantis
         darbo asmuo.

       Dėl EB 18 straipsnio
      35      Pagal EB 18 straipsnį „kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje,
         laikydamasis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose nustatytų apribojimų bei sąlygų.“

      36      Pagal šią formuluotę EB 18 straipsniu visiems Sąjungos piliečiams pripažinta teisė gyventi valstybių narių teritorijoje nėra
         besąlygiška. Ji pripažinta tik atsižvelgiant į Sutartimi ir ją įgyvendinančiomis nuostatomis numatytus apribojimus ir sąlygas
         (2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimas Trojani, C‑456/02, Rink. p. I‑7573, 31 ir 32 punktai).

      37      Šiuo požiūriu pirmiausia reikia išnagrinėti Reglamentą Nr. 1408/71. Pagal šio reglamento 10 straipsnį, jeigu jame nenustatyta
         kitaip, „invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių
         ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus, negali būti kaip nors sumažinamos,
         pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų gavėjas gyvena kitos valstybės narės
         teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.“ Šiame straipsnyje esančiame sąraše nėra bedarbio
         išmokos. Vadinasi, ši nuostata nedraudžia valstybės narės teisės aktais susieti bedarbio išmokos mokėjimo su reikalavimu gyventi
         šios valstybės teritorijoje.

      38      Šiuo aspektu Reglamentas Nr. 1408/71 numato tik dvi situacijas, kurioms esant kompetentinga valstybė narė turi leisti bedarbio
         išmokos gavėjams gyventi kitos valstybės narės teritorijoje, išlaikant savo teises į minėtą išmoką. Pirma situacija, numatyta
         šio reglamento 69 straipsnyje, leidžia bedarbiams, atvykusiems „ieškoti darbo“ į kitą valstybę narę nei kompetentinga valstybė,
         išlaikyti savo teisę į bedarbio išmoką. Antra situacija, numatyta šio reglamento 71 straipsnyje, susijusi su bedarbiais, kurie
         paskiausio darbo metu gyveno kitos nei kompetentinga valstybė valstybės narės teritorijoje. Iš sprendimo dėl prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą aiškiai matyti, kad G. De Cuyper situacijai netaikomas nė vienas iš šių straipsnių.

      39      Aišku, kad tokios nacionalinės nuostatos, kaip antai nagrinėjamos šiuo atveju, kurios numato nepalankesnes sąlygas tam tikriems
         valstybės piliečiams tik todėl, kad jie naudojosi savo laisve judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje, yra EB 18 straipsniu
         visiems Sąjungos piliečiams pripažintų laisvių suvaržymas (šiuo aspektu žr. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo D’Hoop, C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 31 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Pusa, C‑224/02, Rink. p. I‑05763, 19 punktą).

      40      Toks suvaržymas galėtų būti pateisinamas Bendrijos teisės atžvilgiu, tik jeigu jis būtų pagrįstas objektyviu bendrojo intereso
         pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų asmenų pilietybės ir proporcingu nacionalinės teisės siekiamam teisėtam tikslui.

      41      Šiuo atveju gyvenamosios vietos sąlygos nustatymas atitinka būtinybę stebėti bedarbių profesinę ir šeiminę padėtį. Iš tiesų
         ši sąlyga leidžia įdarbinimo tarnybos inspektoriams patikrinti, ar nėra bedarbio išmokos gavėjo padėties pokyčių, kurie turėtų
         įtakos suteiktai išmokai. Šis pateisinimas pagrįstas objektyviu bendrojo intereso pagrindu, nepriklausančiu nuo atitinkamų
         asmenų pilietybės.

      42      Priemonė yra proporcinga, jei ji būdama tinkama siekiamam tikslui pasiekti, neviršija to, kas būtina jam pasiekti.

      43      Belgijos valdžios institucijos šiuo atveju pateisino gyvenamosios vietos sąlygą ONEM inspektorių poreikiu kontroliuoti teisės
         aktais numatytas sąlygas išlaikyti teisę į bedarbio išmoką. Taigi ji taip pat turi leisti šiems inspektoriams patikrinti,
         ar nėra tokių asmens, deklaravusio, kad gyvena vienas ir neturi darbo, padėties pokyčių, kurie darytų įtaką suteiktai išmokai.

      44      Kalbant apie galimą nuostatų, numatančių G. De Cuyper nurodomas mažiau varžančias kontrolės priemones, buvimą pagrindinėje
         byloje, nenustatyta, kad jos būtų tokio pobūdžio, jog užtikrintų, kad bus pasiekta siekiamo tikslo.

      45      Taigi tokių kontrolės mechanizmų, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, kuriais siekiama patikrinti atitinkamo bedarbio
         šeiminę padėtį ir galimų suinteresuoto asmens nedeklaruotų pajamų šaltinių buvimą, veiksmingumas labai pagrįstas tuo, kad
         kontrolė atliekama netikėtai ir, jei galima, vietoje, nes kompetentingos tarnybos turi būti pajėgios patikrinti, ar bedarbio
         pateikti duomenys ir realios aplinkybės sutampa. Šiuo aspektu pažymėtina, kad kontrolės, kurią reikia atlikti bedarbio išmokų
         srityje, specifika pateisina labiau varžančių kontrolės mechanizmų, nei taikomi tikrinant kitas išmokas, nustatymą.

      46      Taigi jei būtų taikomos mažiau suvaržančios priemonės, pavyzdžiui, dokumentų arba liudijimų pateikimas, kontrolė nebūtų netikėta,
         ir todėl būtų mažiau veiksminga.

      47      Šiomis aplinkybėmis reikia manyti, kad reikalavimas gyventi valstybėje narėje, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą,
         vidaus teisėje pagrįstas poreikiu kontroliuoti teisės aktais numatytų sąlygų gauti bedarbio išmoką, atitinka proporcingumo
         reikalavimą.

      48      Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: EB 18 straipsniu visiems Sąjungos piliečiams
         pripažinta laisvė judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje nedraudžia pagrindinėje byloje taikomos gyvenamosios
         vietos sąlygos, numatytos vyresniems nei 50 metų bedarbiams, atleistiems nuo pareigos įrodyti savo buvimą darbo rinkoje, kaip
         sąlygos išlaikyti savo teisę į bedarbio išmoką.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      49      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
      EB 18 straipsniu visiems Sąjungos piliečiams pripažinta laisvė judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje nedraudžia
            pagrindinėje byloje taikomos gyvenamosios vietos sąlygos, numatytos vyresniems nei 50 metų bedarbiams, atleistiems nuo pareigos
            įrodyti savo buvimą darbo rinkoje, kaip sąlygos išlaikyti savo teisę į bedarbio išmoką.
      Parašai.
      * Proceso kalba: prancūzų.


1999 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas prieš E. # Apeliacinis skundas - Pareigūnai. # Byla C-150/98 P.


title: 2015 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Charlotte Rosselle prieš Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI) ir Union nationale des mutualités libres (UNM).#Tribunal du travail de Nivelles prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė politika – Direktyva 92/85/EEB – Priemonės, skirtos skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata – 11 straipsnio 2 ir 4 punktai – Statutinė valstybės tarnautoja, išėjusi nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja – Atsisakymas išmokėti jai motinystės išmoką motyvuojant tuo, kad ji kaip darbuotoja neturi stažo, reikalaujamo, kad atsirastų teisė į tam tikras socialines išmokas.#Byla C-65/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. gegužės 21 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Socialinė politika — Direktyva 92/85/EEB — Priemonės, skirtos skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata — 11 straipsnio 2 ir 4 punktai — Statutinė valstybės tarnautoja, išėjusi nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja — Atsisakymas išmokėti jai motinystės išmoką motyvuojant tuo, kad ji kaip darbuotoja neturi stažo, reikalaujamo, kad atsirastų teisė į tam tikras socialines išmokas“
      Byloje C‑65/14
      dėl tribunal du travail de Nivelles (Belgija) 2013 m. gruodžio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. vasario 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Charlotte Rosselle

      prieš

         Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI),

         Union nationale des mutualités libres (UNM),

      dalyvaujant

         Institut pour l’égalité des femmes et des hommes (IEFH),

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (pranešėjas) ir A. Prechal,
      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               C. Rosselle, atstovaujamos advokatės L. Markey,

               —

                  Union nationale des mutualités libres (UNM), atstovaujamos A. Mollu,

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Jacobs ir C. Pochet,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos D. Martin,

         susipažinęs su 2014 m. gruodžio 18 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 92/85/EEB dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo (dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) (OL L 348, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 110) ir 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (OL L 204, p. 23) išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant C. Rosselle ginčą su Institut national d’assurance maladie-invalidité (Nacionalinė ligos ir invalidumo draudimo įstaiga, toliau – INAMI) ir Union nationale des mutualités libres (Nacionalinė nepriklausomų savitarpio draudimo bendrovių sąjunga, toliau – UNM) dėl pastarųjų atsisakymo skirti jai motinystės išmoką, nes ji neturėjo pagal nacionalinę teisę numatyto darbo stažo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Direktyva 89/391/EEB

               3

               1989 m. birželio 12 d. Tarybos direktyvos 89/391/EEB dėl priemonių darbuotojų saugai ir sveikatos apsaugai darbe gerinti nustatymo (OL L 183, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 349) 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
               „Ši direktyva taikoma visiems veiklos sektoriams, tiek valstybiniam, tiek privačiam (pramonės, žemės ūkio, prekybos, administravimo, paslaugų, švietimo, kultūros, poilsio ir kt.).“

               4

               Šios direktyvos 3 straipsnio a punkte nustatyta:
               „Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos reiškia:

                        a)

                        darbuotojas – darbdavio įdarbintas asmuo, taip pat ir stažuotojai bei mokiniai, bet ši sąvoka neapima samdomų namų darbininkų“.

               5

               Minėtos direktyvos 16 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu pagal EEB sutarties 118a straipsnį, priima atskiras direktyvas, inter alia, priede nurodytose srityse.“

         Direktyva 92/85

               6

               Remiantis Direktyvos 92/85 devinta ir septyniolikta konstatuojamosiomis dalimis:
               „kadangi, garantuojant nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, moterims neturėtų būti sudaromos blogesnės sąlygos darbo rinkoje ir neturėtų būti pažeidžiamos direktyvos dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris;
               <…>
               kadangi, be to, nuostatos dėl motinystės atostogų taip pat netektų prasmės, jei nebūtų išlaikomos su darbo sutartimi susijusios teisės ir [jei nebūtų išlaikomos su darbo sutartimi susijusios teisės, atlyginimas ir (arba)] teisė į atitinkamą pašalpą“.

               7

               Šios direktyvos 1 straipsnio 1–2 dalyse nustatyta:
               „1.   Šios direktyvos, kuri yra dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos [89/391] 16 straipsnio 1 dalyje, tikslas yra įgyvendinti priemones, skirtas skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų darbo sauga ir sveikatos apsauga.
               2.   Visos Direktyvos [89/391] nuostatos, išskyrus jos 2 straipsnio 2 dalį, taikomos visai šio straipsnio 1 dalyje apibrėžtai sričiai, nepažeidžiant jokių griežtesnių ir (arba) specialių šios direktyvos nuostatų.“

               8

               Minėtos direktyvos 2 straipsnyje apibrėžiamos šios sąvokos:
               „Šioje direktyvoje:

                        a)

                        „nėščia darbuotoja“ – tai nėščia darbuotoja, kuri praneša apie savo padėtį savo darbdaviui pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;

                        b)

                        „neseniai pagimdžiusi darbuotoja“ – tai neseniai pagimdžiusi darbuotoja, kaip apibrėžta nacionalinės teisės aktais ir (arba) nacionaline praktika, kuri praneša apie savo padėtį savo darbdaviui pagal šiuos teisės aktus ir (arba) praktiką;

                        c)

                        „maitinanti krūtimi darbuotoja“ – tai krūtimi maitinanti darbuotoja, kaip apibrėžta nacionalinės teisės aktais ir (arba) nacionaline praktika, kuri praneša apie savo padėtį savo darbdaviui pagal šiuos teisės aktus ir (arba) praktiką.“

               9

               Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje „Motinystės atostogos“ numatyta:
               „1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad 2 straipsnyje nurodytos darbuotojos turėtų teisę į bent 14 savaičių nepertraukiamas motinystės atostogas prieš ir (arba) po gimdymo, remiantis nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika.
               2.   Į šio straipsnio 1 dalyje apibrėžtas motinystės atostogas turi įeiti bent dviejų savaičių privalomos motinystės atostogos prieš ir (arba) po gimdymo, remiantis nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika.“

               10

               Direktyvos 92/85 11 straipsnyje „Darbo teisės“ nustatyta:
               „Kad būtų garantuotas 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos teisių, kaip numatyta šiame straipsnyje, laikymasis, nustatoma, kad:
               <…>

                        2)

                        8 straipsnyje nurodytu atveju turi būti garantuota:

                                 a)

                                 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų teisės, susijusios su darbo sutartimi, išskyrus toliau esančiame b punkte nurodytas teises;

                                 b)

                                 2 straipsnyje nurodytų darbuotojų atlyginimo išlaikymas ir (arba) teisė į atitinkamą pašalpą;

                        3)

                        2 dalies b punkte nurodoma pašalpa yra laikoma atitinkama, jei ji užtikrina pajamas, [bent jau] lygiavertes toms, kurias, atsižvelgiant į bet kokį nacionalinės teisės aktais nustatytą maksimumą, darbuotoja gautų nutraukusi savo darbinę veiklą dėl su sveikata susijusių priežasčių;

                        4)

                        valstybės narės gali padaryti teisę į šio straipsnio 1 dalyje ir 2 dalies b punkte nurodytą atlyginimą arba pašalpą priklausomą nuo sąlygos, kad suinteresuota darbuotoja atitiktų nacionalinės teisės aktais nustatytus reikalavimus, kurie suteikia jai teisę gauti tokias išmokas.
                        Tos sąlygos jokiu būdu negali reikalauti ilgesnio negu 12 mėnesių įdarbinimo laikotarpio prieš numatytą gimdymo datą.“

         Belgijos teisė

               11

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1994 m. liepos 14 d. Konsoliduotojo įstatymo dėl privalomojo sveikatos draudimo ir išmokų (Moniteur belge, 1994 m. rugpjūčio 27 d., p. 21524, toliau – 1994 m. liepos 14 d. įstatymas) 86 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta:
               „Teisę į šio konsoliduotojo įstatymo IV antraštinės dalies III skyriuje numatytas darbingumo netekimo išmokas šiame įstatyme numatytomis sąlygomis kaip teisės turėtojai turi:

                        1°

                                 a)

                                 pagal 1969 m. birželio 27 d. Įstatymą, kuriuo peržiūrėtas 1944 m. gruodžio 28 d. Dekretas įstatymas dėl darbuotojų socialinio draudimo, privalomuoju šių išmokų draudimu apdrausti darbuotojai, įskaitant ir darbuotojus, kurie gauna išmokas (mokėtinas neteisėtai nutraukus darbo sutartį, vienašališkai nutraukus darbuotojų atstovų darbo sutartį, vienašališkai nutraukus profesinių sąjungų atstovų darbo sutartį arba nutraukus darbo sutartį šalių sutarimu) tokių išmokų draudimo laikotarpiu;

                                 b)

                                 pirmesniame punkte nurodyti darbuotojai 32 straipsnio pirmos pastraipos 4 punkte nurodyto poilsio laikotarpiu;

                                 c)

                                 32 straipsnio pirmos pastraipos 3 ir 5 punkte nurodytose situacijose esantys darbuotojai;

                           <…>

                        2°

                        darbuotojai, kurie praranda 1 punkte nurodytą statusą per darbingumo netekimo (arba motinystės apsaugos) laikotarpį, kaip jis apibrėžtas šiame konsoliduotame įstatyme;

                        3°

                        pasibaigus 32 straipsnio pirmos pastraipos 6 punkte numatytam nuolatinio draudimo laikotarpiui, 1°punkte nurodytą statusą turėję darbuotojai, jeigu jie neteko darbingumo (arba jeigu jų motinystės atostogos prasidėjo vėliausiai kitą darbo dieną pasibaigus nuolatinio draudimo laikotarpiui).“

               12

               1994 m. liepos 14 d. įstatymo 112 straipsnyje numatyta:
               „Teisė į motinystės išmoką, kaip ji apibrėžta šio konsoliduotojo įstatymo V antraštinės dalies III skyriuje, šiame įstatyme numatytomis sąlygomis atsiranda 86 straipsnio 1 dalyje numatytiems asmenims.“

               13

               Minėto įstatymo 116 straipsnyje nustatyta:
               „Kad atsirastų teisė į V skyriuje numatytas išmokas, 112 straipsnyje numatyti asmenys turi atitikti 128–132 straipsniuose numatytas sąlygas.
               Karalius, susipažinęs su Išmokų tarnybos vadybos komiteto išvada, gali atleisti jo nustatytų kategorijų asmenis nuo 128 straipsnyje numatytų stažo sąlygų arba jas priderinti.“

               14

               To paties įstatymo 128 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Kad atsirastų teisė į IV antraštinėje dalyje numatytas išmokas, 86 straipsnio 1 dalyje nurodyti teisės turėtojai stažą turi įgyti tokiomis sąlygomis:

                        1°

                        per šešių mėnesių iki teisės įgijimo dienos laikotarpį būti išdirbę Karaliaus nustatytą dienų skaičių. Karalius nustato, kurios nedarbo dienos prilygintinos darbo dienoms. Jis nustato „darbo dienos“ apibrėžimą;

                        2°

                        Karaliaus numatytomis sąlygomis pateikti įrodymą, kad atitinkamos su išmokomis susijusios įmokos iš tikrųjų buvo sumokėtos už šį laikotarpį; šios įmokos turi atitikti Karaliaus nustatytą minimalią sumą arba pagal jo įtvirtintas sąlygas turi būti papildytos asmeninėmis įmokomis.

                  2.   Karalius numato sąlygas, kada stažo reikalavimas netaikomas arba taikomas trumpesnio stažo reikalavimas.
               <…>“

               15

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1996 m. liepos 3 d. Karaliaus dekreto, kuriuo įgyvendinamas 1994 m. liepos 14 d. Konsoliduotasis įstatymas dėl privalomojo sveikatos draudimo ir išmokų (Moniteur belge, 1996 m. liepos 31 d., p. 20285, toliau – 1996 m. liepos 3 d. karaliaus dekretas), 203 straipsnyje įtvirtinta:
               „Taikant [1994 m. liepos 14 d.] įstatymo 128 straipsnio 1 dalį, teisę turintys asmenys privalo turėti bent šimto dvidešimties darbo dienų stažą per šešių mėnesių laikotarpį <…>“

               16

               Šio karaliaus dekreto 205 straipsnio 1 dalies 6 punkte numatyta:
               „Nuo reikalavimo turėti stažą, kad įgytų teisę į darbingumo netekimo išmokas, atleidžiami:
               <…>

                        6°

                        asmenys, kurie per trisdešimties dienų laikotarpį nuo įsakymo statutinio valstybės tarnautojo prašymu atleisti jį iš pareigų įsigaliojimo dienos įgyja teisės turėtojo, kaip jis suprantamas pagal [1994 m. liepos 14 d.] įstatymo 86 straipsnio 1 dalies 1 punkto a arba c papunkčius, statusą, jeigu valstybės tarnautojo pareigas vykdė bent nepertraukiamą šešių mėnesių laikotarpį. Jeigu asmuo valstybės tarnautojo pareigas vykdė trumpesnį nei šešių mėnesių laikotarpį, šis laikotarpis prilyginamas laikotarpiui, į kurį atsižvelgiama apskaičiuojant [1994 m. liepos 14 d.] įstatymo 128 straipsnyje numatytą stažą.“

               17

               1996 m. liepos 3 d. Karaliaus dekreto 203 ir 205 straipsniai išdėstyti šio dekreto III antraštinės dalies III skyriaus 1 ir 2 dalyse.

               18

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 1991 m. liepos 20 d. Įstatymo, kuriuo nustatomos socialinės ir įvairios kitos nuostatos (Moniteur belge, 1991 m. rugpjūčio 1 d., p. 16951), 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Šis skyrius taikytinas asmenims:

                        —

                        kurių darbo santykiai valstybės tarnyboje arba bet kurioje kitoje viešosios teisės reglamentuojamoje įstaigoje nutrūksta todėl, kad juos vienašališkai nutraukė pati institucija, arba todėl, kad paskyrimo aktas panaikintas, atšauktas arba nepratęstas jo galiojimas,

                        —

                        ir dėl šių darbo santykių jiems netaikytinos 1969 m. birželio 27 d. Įstatymo, kuriuo peržiūrėtas 1944 m. gruodžio 28 d. Dekretas įstatymas dėl darbuotojų socialinio draudimo, nuostatos, kiek jos susijusios su darbo vietų kūrimo ir nedarbo schemomis, taip pat privalomojo ligos ir invalidumo draudimo išmokų sektoriumi.“

               19

               Šio įstatymo 10 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Darbdavys Nacionalinei socialinio draudimo institucijai arba Nacionalinei provincijų ir vietos administracijos tarnautojų socialinio draudimo institucijai už pagal šį skirsnį apdraustuosius perveda:

                        1°

                        darbdavio ir darbuotojo mokėtinas įmokas už laikotarpį, atitinkantį darbo dienų skaičių, kurį paprastai turi įrodyti atleistas iš darbo asmuo, pagal amžiaus kategoriją, kuriai jis priklauso, kad būtų pripažinta jo teisė gauti nedarbo išmoką pagal nedarbą reglamentuojančius teisės aktus;

                        2°

                        darbdavio ir darbuotojo mokėtinas įmokas, apskaičiuotas už šešių mėnesių laikotarpį, kad suinteresuotasis asmuo būtų pripažintas gavėju pagal privalomojo ligos ir invalidumo draudimo, išmokų mokėjimo ir motinystės išmokų draudimo sistemą.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               20

               C. Rosselle pradėjo dirbti mokytoja Terna (Belgija) 2003 m. rugsėjo mėn., o 2008 m. rugsėjo mėn. Flandrijos bendruomenė paskyrė ją statutine valstybės tarnautoja.

               21

               2009 m. rugsėjo 1 d. C. Rosselle kaip valstybės tarnautoja buvo išleista nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dėstyti prancūzakalbių bendruomenėje dalyvaudama kalbos imersijos projektuose; ji buvo įdarbinta kaip samdoma darbuotoja.

               22

               C. Rosselle dirbo iki 2010 m. sausio 11 d., kai prasidėjo jos motinystės atostogos. Ji pagimdė 2010 m. vasario 2 d.

               23

               C. Rosselle kreipėsi į UNM, organizaciją, kurioje ji draudėsi, kad ši sumokėtų motinystės išmokas, skaičiuojant nuo 2010 m. sausio 11 d.

               24

               2010 m. vasario 23 d. UNM atmetė prašymą, motyvuodama tuo, kad nuo 2009 m. rugsėjo 1 d. pasikeitė C. Rosselle statusas, nes ji, iki tol buvusi valstybės tarnautoja, pradėjo dirbti kaip samdoma darbuotoja. Pagal Belgijos teisės aktus teisei į motinystės pašalpą įgyti reikalaujama šešių mėnesių darbo stažo, o ji, kaip darbuotoja, šio reikalavimo neatitiko.

               25

               C. Rosselle, remdamasi, be kita ko, Direktyva 92/85, apskundė tą sprendimą tribunal du travail de Nivelles (Nivelio darbo bylų teismas).

               26

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Belgijos teisės aktuose numatyta, jog tam, kad atsirastų teisė į tam tikras socialines išmokas, tarnybos stažo reikalavimas gali būti netaikomas iš pareigų atleistiems arba atsistatydinusiems valstybės tarnautojams. Tačiau tokioje situacijoje, kai valstybės tarnautojas išeina nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, toks stažo reikalavimo netaikymas nenumatytas, be kita ko, kiek tai susiję su per motinystės atostogas mokama išmoka.

               27

               Šiomis aplinkybėmis tribunal du travail de Nivelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar 1996 m. liepos 3 d. karaliaus dekreto III antraštinės dalies III skyriaus 1 ir 2 dalimis pažeidžiamos direktyvos 92/85 ir 2006/54, nes pagal jas nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių išėjusi statutinė valstybės tarnautoja, esanti motinystės atostogose, neatleidžiama nuo tarnybos stažo reikalavimo, nors iš pareigų atleistiems ar atsistatydinusiems statutiniams valstybės tarnautojams toks reikalavimas netaikomas?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               28

               Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės Teisingumo Teismo klausia, ar direktyvos 92/85 ir 2006/54 aiškintinos kaip draudžiančios valstybei narei atsisakyti darbuotojai mokėti motinystės išmoką motyvuojant tuo, kad ji, kaip statutinė valstybės tarnautoja, išėjusi nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja, neturėjo pagal nacionalinę teisę reikalaujamo darbo pagal darbo sutartį stažo, kad gautų šią išmoką, nors iki numatytos gimdymo dienos ji buvo išdirbusi daugiau nei dvylika mėnesių.

         Dėl Direktyvos 92/85

               29

               Pagal Direktyvos 92/85 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad darbuotojos turėtų teisę į bent 14 savaičių nepertraukiamas motinystės atostogas prieš ir (arba) po gimdymo, remiantis nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika.

               30

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nėščioms darbuotojoms suteikta teisė į motinystės atostogas turi būti vertinama kaip ypatingos svarbos socialinės teisės apsaugos priemonė. Taigi, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad suinteresuotųjų asmenų gyvenimo sąlygų bent 14 savaičių laikotarpiu iki ir po gimdymo esminius pasikeitimus galima laikyti teisėta laikino profesinės veiklos sustabdymo priežastimi be galimybės valstybės valdžios institucijoms ar darbdaviams kaip nors užginčyti šios priežasties teisėtumą (Sprendimo Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, 49 punktas; Sprendimo Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, 48 punktas ir Sprendimo D., C‑167/12, EU:C:2014:169, 32 punktas).

               31

               Iš Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punkto b papunkčio matyti, jog tam, kad būtų garantuotas darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos teisių laikymasis, nustatoma, kad motinystės atostogų atveju darbuotojoms turi būti garantuotas atlyginimo išlaikymas ir (arba) teisė į atitinkamą pašalpą.

               32

               Šiuo atžvilgiu Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkte pažymėta, kad valstybės narės gali padaryti teisę į šio straipsnio 2 dalies b punkte nurodytą atlyginimą arba pašalpą priklausomą nuo sąlygos, kad suinteresuotoji darbuotoja atitiktų nacionalinės teisės aktais nustatytus teisės gauti tokias išmokas reikalavimus. Tačiau pagal šiuos reikalavimus jokiu būdu negali būti reikalaujama ilgesnio negu 12 mėnesių įdarbinimo laikotarpio prieš numatytą gimdymo datą.

               33

               Šioje byloje iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus darbuotoja turi turėti bent 120 darbo dienų stažą per šešių mėnesių iki teisės į išmokas įgijimo dienos laikotarpį.

               34

               Tačiau šiame teisės akte nenumatyta, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja, išėjusi statutinė valstybės tarnautoja, skirtingai nuo iš pareigų atleistų ar atsistatydinusių statutinių valstybės tarnautojų, atleidžiama nuo tarnybos stažo reikalavimo, kad įgytų teisę į motinystės išmoką.

               35

               Taigi pagrindinėje byloje nuo dienos, kai buvusi valstybės tarnautoja C. Rosselle pradėjo dirbti pagal darbo sutartį, iki numatytos gimdymo dienos ji neturėjo pagal Belgijos teisės aktus reikalaujamo šešių mėnesių darbo pagal darbo sutartį stažo. Vadinasi, nors C. Rosselle nenutrūkstamą kelerių metų laikotarpį iki motinystės atostogų dirbo mokytoja, buvo atsisakyta mokėti jai motinystės išmoką.

               36

               Tad reikia patikrinti, ar pagal Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antrą pastraipą draudžiama, kad valstybė narė galėtų reikalauti turėti naują šešių mėnesių darbo stažą tuo atveju, kai valstybės tarnautoja, kaip antai C. Rosselle, išeina nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja, nors iki numatytos gimdymo dienos ši tarnautoja buvo išdirbusi daugiau nei dvylika mėnesių.

               37

               Pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 92/85 1 straipsnio 1 ir 2 dalis ši direktyva yra dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391 16 straipsnio 1 dalyje, tad visos pastarosios direktyvos nuostatos, išskyrus jos 2 straipsnio 2 dalį, taikomos visai Direktyvos 92/85 1 straipsnio 1 dalyje apibrėžtai sričiai. Pagal Direktyvos 89/391 2 straipsnio 1 dalį ši direktyva taikoma visiems veiklos sektoriams, tiek valstybiniam, tiek privačiam. Jos 3 straipsnio a punkte „darbuotojas“ apibrėžtas kaip darbdavio įdarbintas asmuo, taip pat ir stažuotojai ir mokiniai, išskyrus samdomus namų darbininkus.

               38

               Dėl Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antros pastraipos formuluotės konstatuotina, kad joje žodžių junginys „įdarbinimo laikotarpi[s] prieš numatytą gimdymo datą“ keliose šios nuostatos kalbinėse versijose suformuluotas daugiskaitos forma, pavyzdžiui, versijose ispanų kalba (períodos de trabajo previo), anglų kalba (periods of previous employment), prancūzų kalba (périodes de travail préalable), italų kalba (periodi di lavoro preliminare) arba portugalų kalba (períodos de trabalho).

               39

               Galimybė, kad gali būti keli įdarbinimo laikotarpiai prieš numatytą gimdymo datą, neatmestina ir pagal kitas kalbines versijas, pavyzdžiui, versijas danų, vokiečių arba nyderlandų kalbomis.

               40

               Be to, nei Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antroje pastraipoje, nei jokioje kitoje šios direktyvos nuostatoje nenumatyta sąlyga dėl šių įdarbinimo laikotarpių pobūdžio.

               41

               Šiomis aplinkybėmis Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antroje pastraipoje numatytas „įdarbinimo laikotarpi[s] prieš numatytą gimdymo datą“ negali reikšti tik vieno iki numatytos gimdymo dienos dirbamo darbo. Šie darbo laikotarpiai turi būti suprantami kaip apimantys atitinkamos darbuotojos skirtingus iki šios dienos vienas po kito dirbtus darbus, įskaitant darbus skirtingiems darbdaviams ir skirtingu statusu. Vienintelis šioje nuostatoje numatytas reikalavimas: atitinkamas asmuo per nacionalinės teisės aktais nustatytą laikotarpį turi būti išdirbęs vieną ar kelis darbus, kad pagal minėtą direktyvą būtų suteikta teisė gauti motinystės išmokas.

               42

               Taigi iš Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antros pastraipos formuluotės matyti, kad valstybė narė negali reikalauti turėti naują šešių mėnesių stažą iki teisės į motinystės išmoką atsiradimo vien todėl, kad pasikeitė atitinkamos darbuotojos statusas arba ji pakeitė darbą.

               43

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (Sprendimo Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12 punktas; Sprendimo TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, 44 punktas ir Sprendimo Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, 27 punktas).

               44

               Šiuo atžvilgiu primintina, kad Direktyvos 92/85, kuri buvo priimta remiantis EB 118a straipsniu, kurį atitinka SESV 153 straipsnis, tikslas – skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių, neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų darbo sauga ir sveikatos apsauga (Sprendimo Paquay, C‑460/06, EU:C:2007:601, 27 punktas; Sprendimo Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, 58 punktas ir Sprendimo D., C‑167/12, EU:C:2014:169, 29 punktas).

               45

               Šiomis aplinkybėmis, kaip išplaukia iš Direktyvos 92/85 septynioliktos konstatuojamosios dalies, siekdamas išvengti pavojaus, kad nuostatos dėl motinystės atostogų neteks prasmės, jei nebus išlaikytos su darbo sutartimi susijusios teisės, Sąjungos teisės aktų leidėjas Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punkto b papunktyje numatė, kad 8 straipsnyje nurodytu motinystės atostogų atveju turi būti garantuotas darbuotojų, kurioms taikoma ši direktyva, „atlyginimo išlaikymas ir (arba) teisė į atitinkamą pašalpą“ (šiuo klausimu žr. Sprendimo Boyle ir kt., C‑411/96, EU:C:1998:506, 30 punktą).

               46

               Reikalauti įgyti naujo stažo kiekvienu atveju pasikeitus statusui arba pakeitus darbą reikštų panaikinti Direktyvos 92/85 11 straipsnio 2 punkte numatytą minimalią apsaugą, jeigu atitinkama darbuotoja neturi šešių mėnesių darbo naujame darbe stažo, nors iki numatytos gimdymo dienos ji buvo išdirbusi daugiau nei dvylika mėnesių.

               47

               Galiausiai Belgijos vyriausybė teigia, jog tam, kad atitinkamai darbuotojai atsirastų teisės pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų socialinio draudimo srityje, pagrindinėje byloje nagrinėjamais nacionalinės teisės aktais ji ne įpareigojama dirbti tą patį darbą šešis mėnesius iki numatytos gimdymo dienos, o iš jos reikalaujama bent šešis mėnesius būtų išdirbusiai viename arba keliuose darbuose. Darbo viešojoje tarnyboje atveju nemokamos pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų socialinio draudimo įmokos.

               48

               Šiuo atžvilgiu primintina, kad tuo atveju, kai per Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antroje pastraipoje numatytą laikotarpį pasikeičia atitinkamos buvusios statutinės valstybės tarnautojos statusas ir ji pradeda dirbti pagal darbo sutartį, valstybės narės privalo užtikrinti skirtingų institucijų, kurios galėtų dalyvauti išmokant motinystės išmoką, koordinavimą.

               49

               Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad pagal Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antrą pastraipą draudžiama, kad valstybė narė atsisakytų darbuotojai išmokėti motinystės išmoką motyvuodama tuo, kad ji, kaip statutinė valstybės tarnautoja, išėjusi nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja, neturėjo pagal nacionalinę teisę reikalaujamo darbo pagal darbo sutartį stažo, kad ši išmoka būtų jai išmokėta, nors iki numatytos gimdymo dienos buvo išdirbusi daugiau nei dvylika mėnesių.

         Dėl Direktyvos 2006/54

               50

               Atsižvelgiant į išnagrinėjus Direktyvą 92/85 pateiktą atsakymą į klausimą, nebūtina šio klausimo nagrinėti Direktyvos 2006/54 atžvilgiu.

               51

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 92/85 11 straipsnio 4 punkto antra pastraipa aiškintina kaip draudžianti valstybei narei atsisakyti darbuotojai mokėti motinystės išmoką motyvuojant tuo, kad ji, kaip statutinė valstybės tarnautoja, išėjusi nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja, neturėjo pagal nacionalinę teisę reikalaujamo darbo pagal darbo sutartį stažo, kad gautų šią išmoką, nors iki numatytos gimdymo dienos buvo išdirbusi daugiau nei dvylika mėnesių.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               52

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     1992 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 92/85/EEB dėl priemonių, skirtų skatinti, kad būtų užtikrinta geresnė nėščių ir neseniai pagimdžiusių arba maitinančių krūtimi darbuotojų sauga ir sveikata, nustatymo (dešimtoji atskira direktyva, kaip numatyta Direktyvos 89/391/EEB 16 straipsnio 1 dalyje) 11 straipsnio 4 punkto antra pastraipa aiškintina kaip draudžianti valstybei narei atsisakyti darbuotojai mokėti motinystės išmoką motyvuojant tuo, kad ji, kaip statutinė valstybės tarnautoja, išėjusi nemokamų atostogų dėl asmeninių priežasčių, kad galėtų dirbti samdoma darbuotoja, neturėjo pagal nacionalinę teisę reikalaujamo darbo pagal darbo sutartį stažo, kad gautų šią išmoką, nors iki numatytos gimdymo dienos buvo išdirbusi daugiau nei dvylika mėnesių.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


title: 2007 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas.#Columbus Container Services BVBA & Co. prieš Finanzamt Bielefeld-Innenstadt.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Finanzgericht Münster - Vokietija.#"EB 43 ir 56 straipsniai - Pajamų ir turto mokesčiai - Kitoje valstybėje narėje esančios įmonės pelno apmokestinimo sąlygos - Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo - Atleidimo nuo mokesčių ar mokesčių įskaičiavimo metodai.#Byla C-298/05.

text:
      Byla C‑298/05
      Columbus Container Services BVBA & Co.
      prieš
      Finanzamt Bielefeld-Innenstadt
      (Finanzgericht Münster prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „EB 43 ir 56 straipsniai – Pajamų ir turto mokesčiai – Kitoje valstybėje narėje esančios įmonės pelno apmokestinimo sąlygos – Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo – Atleidimo nuo mokesčių ar mokesčių atskaitos metodai“
      Sprendimo santrauka
      1.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Sutarties nuostatos – Taikymo sritis
      (EB 43 straipsnis)
      2.        Prejudiciniai klausimai – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Ribos
      (EB 234 straipsnis)
      3.        Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvas kapitalo judėjimas – Mokesčių teisės aktai – Pajamų mokesčiai
      (EB 43 ir 56 straipsniai)
      1.        Vieno ar kelių valstybėje narėje gyvenančių fizinių asmenų visų registruotą buveinę kitoje valstybėje narėje turinčios bendrovės
         akcijų, suteikiančių šiems asmenims akivaizdžios įtakos priimant bendrovės sprendimus ir leidžiančių jiems nustatyti veiklos
         sritis, įsigijimas patenka į Sutarties nuostatų dėl įsisteigimo laisvės taikymo sritį. Todėl jos taikytinos ir situacijai,
         kai visos bendrovės dalys tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso tos pačios šeimos nariams, kurie siekia tų pačių tikslų ir
         bendru sutarimu per tą patį atstovą šios bendrovės visuotiniame narių susirinkime priima su ja susijusius sprendimus bei nustato
         veiklos sritis.

      (žr. 30–32 punktus)
      2.        Teisingumo Teismas nėra kompetentingas pagal EB 234 straipsnį spręsti dėl galimo vienos iš susitariančiųjų valstybių narių
         padaryto dvišalių sutarčių, padedančių pašalinti ar sumažinti dvigubo apmokestinimo neigiamas pasekmes, pažeidimo. Iš tiesų
         Teisingumo Teismas neturėtų nagrinėti ryšio tarp nacionalinės priemonės ir sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo nuostatos,
         nes šis klausimas nesusijęs su Bendrijos teisės aiškinimu.

      (žr. 46–47 punktus)
      3.        EB 43 ir 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybės narės mokesčių teisės aktų, pagal kuriuos nacionalinio
         rezidento pajamos, gautos iš investicijų į buveinę kitoje valstybėje narėje turinčios įmonės kapitalą, nepaisant su kitoje
         valstybėje narėje esančios įmonės buveinės valstybe nare sudarytos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, ne atleidžiamos
         nuo nacionalinio pajamų mokesčio, bet apmokestinamos mokesčiu, iš kurio atskaitomas kitoje valstybėje narėje sumokėtas mokestis.

      Iš tiesų dabartiniu Bendrijos mokesčių teisės suderinimo etapu valstybės narės turi tam tikrą autonomiją. Iš šios kompetencijos
         mokesčių srityje išplaukia, kad bendrovių laisvė įsisteigiant pasirinkti iš skirtingų valstybių narių niekaip nereiškia, jog
         pastarosios privalo pritaikyti savo mokesčių sistemą prie skirtingų kitų valstybių narių mokesčių sistemų, užtikrindamos,
         kad bendrovė, pasirinkusi įsisteigti tam tikroje valstybėje narėje, būtų apmokestinta nacionalinėje teritorijoje tokiu pačiu
         būdu kaip ir bendrovė, pasirinkusi įsisteigti kitoje valstybėje narėje. Ši autonomija mokesčių srityje taip pat reiškia, jog
         valstybės narės gali laisvai nustatyti nacionalinių bendrovių užsienyje įsteigtų įvairių formų įmonių apmokestinimo sąlygas
         ir dydį su sąlyga, kad jos nebus diskriminacinės, palyginti su taikomomis panašių nacionalinių įmonių atžvilgiu.

      (žr. 43, 45, 51, 53, 57 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2007 m. gruodžio 6 d.(*)

      „EB 43 ir 56 straipsniai – Pajamų ir turto mokesčiai – Kitoje valstybėje narėje esančios įmonės pelno apmokestinimo sąlygos – Sutartis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo – Atleidimo nuo mokesčių ar mokesčių atskaitos metodai“
      Byloje C‑298/05
      dėl 2005 m. liepos 5 d. Finanzgericht Münster (Vokietija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2005 m. liepos 26 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto prašymo priimti
         prejudicinį sprendimą byloje

      Columbus Container Services BVBA & Co.
      prieš
      Finanzamt Bielefeld-Innenstadt,

      TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas P. Jann, teisėjai K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič ir E. Levits (pranešėjas),
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorius B. Fülöp, administratorius,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2006 m. rugsėjo 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Columbus Container Services BVBA & Co., atstovaujamos Rechtsanwälte A. Cordewener ir J. Schönfeld bei Steuerberater T. Rödder,

      –        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos M. Lumma ir U. Forsthoff bei teisės profesoriaus W. Schön,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos M. Wimmer,
      –        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster ir C. ten Dam bei D. J. M. de Grave,
      –        Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes ir J. P. Santos,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos C. White ir V. Jackson, padedamų QC P. Baker ir barrister T. Ward,

      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir W. Mölls,
      susipažinęs su 2007 m. kovo 29 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 43 ir 56 straipsnių aiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą, kilusi tarp Columbus Container Services BVBA & Co. (toliau − Columbus) ir Finanzamt Bielefeld-Innenstadt (toliau − Finanzamt) dėl Columbus 1996 m. gauto pelno apmokestinimo.

       Teisinis pagrindas
       Vokietijos teisės aktai
      3        Pagal Įstatymo dėl pajamų mokesčio (Einkommensteuergesetz, BGBl. 1990 I, p. 1902, toliau − EStG) 1 straipsnio 1 dalį visų
         Vokietijos gyventojų pajamos Vokietijoje yra neribotai apmokestinamos taikant vadinamąjį „pajamų, gaunamų visame pasaulyje“
         apmokestinimo principą. Laikantis šio principo, taikytino visoms pajamų rūšims, įskaitant veiklos rezultatą (EStG 2 straipsnio
         1 dalies 2 punktas) ir kapitalo pajamas (EStG 2 straipsnio 1 dalies 5 punktas), pajamos vieningai apskaičiuojamos ir apmokestinamos,
         nepaisant to, ar jos gautos Vokietijoje, ar užsienyje.

      4        Pagal tą patį EStG 1 straipsnį ir Pelno mokesčio įstatymo  (Körperschaftssteuergesetz, BGBl 1991 I, p. 637) 1 straipsnį, įmonė,
         kvalifikuojama kaip ūkinė bendrija, nėra mokesčių mokėtoja. Tokios įmonės pelnas, gautas Vokietijoje ar užsienyje, yra priskiriamas
         prorata nariams, gyvenantiems Vokietijoje ir, remiantis ūkinės bendrijos mokesčių skaidrumo principu, apmokestinamas kaip jų pelnas
         (EStG 15 straipsnio 1 dalies antro punkto pirmas sakinys).

      5        Toks ūkinės bendrijos pelno priskyrimas jos nariams taikytinas, net jei šis juridinis asmuo apmokestinamas pelno mokesčiu
         užsienyje, valstybėje, kurioje jis turi buveinę.

      6        Siekdama išvengti Vokietijos rezidento užsienyje gautų pajamų dvigubo apmokestinimo, Vokietijos Federacinė Respublika sudarė
         dvišales sutartis, įskaitant ir Belgijos Karalystės su Vokietijos Federacine Respublika Briuselyje 1967 m. balandžio 11 d.
         pasirašytą sutartį dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo ir dėl kai kurių kitų klausimų, susijusių su pajamų ir turto mokesčiais
         (BGBl 1969 II, p. 18, toliau − Dvišalė sutartis dėl mokesčių).

      7        Pagal Dvišalės sutarties dėl mokesčių 7 straipsnio 1 dalį Vokietijos įmonės, kuri savo veiklą vykdo per nuolat Belgijos Karalystėje
         veikiančią įmonę, pavyzdžiui, komanditinę ūkinę bendriją, pelnas šioje valstybėje narėje apmokestinamas tiek, kiek jis priskiriamas
         šiai nuolat veikiančiai įmonei. Remiantis sprendimu kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, Dvišalė sutartis dėl
         mokesčių pelno paskirstymą prilygina dividendams šios sutarties 10 straipsnio prasme, nes Belgijos mokesčių teisės aktai komanditinę
         bendriją apmokestina pelno mokesčiu.

      8        Pagal minėtos sutarties 23 straipsnio 1 dalies 1 punktą Vokietijoje reziduojančio asmens gautos pajamos Belgijoje, kurios
         šioje valstybėje narėje yra apmokestinamos remiantis šia sutartimi, yra atleidžiamos nuo mokesčių Vokietijoje. Neginčijama,
         kad pajamoms iš kapitalo, investuoto į Belgijos komanditinę ūkinę bendriją, taikytina minėto 23 straipsnio 1 dalies 1 punkte
         numatyta atleidimo nuo mokesčių tvarka.

      9        Priešingai nei numatyta Dvišalėje sutartyje dėl mokesčių, Užsienyje gautų pajamų apmokestinimo įstatymo (Gesetz über die Besteuerung
         bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz)) redakcijos, paskelbtos 1993 m. gruodžio 21 d. Įstatymu dėl mokesčių suderinimo
         ir kovos su sukčiavimu (Missbrauchsbekämpfungs- und Steuerbereinigungsgesetz) (BGBl 1993 I, p. 2310, toliau − AStG), galiojusios
         pagrindinės bylos aplinkybių metu, 20 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:

      „2.      Jei pajamos, investuotos kaip kapitalas 10 straipsnio 6 dalies antro sakinio prasme, yra gautos Vokietijoje neribotai apmokestinamo
         asmens, kurios būtų apmokestinamos kaip tarpinės pajamos, jei ši įmonė būtų užsienio bendrovė, dvigubo apmokestinimo reikia
         vengti ne atleidžiant nuo mokesčių, bet įskaičiuojant užsienyje už šias pajamas sumokėtą mokestį.

      3.      Dėl turto, iš kurio gaunamos pajamos, investuotos kaip kapitalas 10 straipsnio 6 dalies antro sakinio prasme, išskyrus pajamas,
         investuotas kaip kapitalas 10 straipsnio 6 dalies trečio sakinio prasme, 2 dalyje numatytu atveju dvigubo apmokestinimo reikia
         vengti ne atleidžiant nuo mokesčių, bet įskaičiuojant užsienyje už šį turtą sumokėtą mokestį. <...>“

      10      AStG 10 straipsnio 6 dalies antrame sakinyje numatyta:

      „Kaip kapitalas investuotos tarpinės pajamos yra užsienio bendrovės tarpininkės pajamos, gautos laikant, valdant, išlaikant
         ar padidinant mokėjimo priemonių, gautinų sumų, investicijų ar panašaus turto vertę <…>“

      11      AStG 8 straipsnio 1 ir 3 dalys yra suformuluotos taip:

      „1.      Užsienio bendrovė yra bendrovė tarpininkė pajamų, apmokestinamų mažu mokesčių tarifu, atžvilgiu <…>
      <…>
      3.      Mokesčių tarifas yra mažas 1 dalies prasme, jei pajamos nėra apmokestinamos 30 % ar didesniu pelno mokesčiu valstybėje, kurioje
         yra valdymo centras, ar užsienio bendrovės buveinės valstybėje, ir tai nėra pajamų iš kitų šaltinių nustatymo pasekmė arba
         jei paskui nustatytas mokestis pagal atitinkamos valstybės teisės aktus yra sumažinamas mokesčio dydžiu, kurį turi sumokėti
         pajamas gaunanti bendrovė <...>“

       Belgijos teisės aktai
      12      Pagal Belgijos teisę įmonėms, kvalifikuojamoms kaip „koordinavimo centrai“, taikoma mokesčių sistema, įtvirtinta 1982 m. gruodžio
         30 d. Karaliaus nutarime Nr. 187 (Moniteur belge, 1983 m. sausio 13 d.). Pagal šį Karaliaus nutarimą koordinavimo centro Belgijoje gautų pajamų apmokestinimo bazė yra nustatoma
         kaip fiksuotas dydis, taikant vadinamąjį „cost plus“ (papildomų išlaidų) metodą.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      13      Columbus yra komanditinė ūkinė bendrija, veikianti pagal Belgijos teisę, kuri, pagrindinės bylos aplinkybių metu, turėjo savo buveinę
         Antverpene (Belgija). Ji yra koordinavimo centras Karaliaus nutarimo Nr. 187 prasme.

      14      Columbus dalių turi aštuoni tos pačios Vokietijoje gyvenančios šeimos nariai, iš kurių kiekvienas turi po 10 %, o likę 20 % priklauso
         Vokietijos ūkinei bendrijai, kurios dalių taip pat turi aštuoni minėtos šeimos nariai. Columbus visuotinio dalininkų susirinkimo metu visiems dalininkams atstovauja tas pats asmuo.

      15      Columbus priklauso tarptautiniu mastu didelei ekonominei grupei. Jos tikslas yra koordinuoti šios grupės veiklą. Tai apima būtent
         finansinių sandorių ir apskaitos centralizavimą, filialų ir padalinių finansinių išteklių finansavimą, duomenų ekonominį valdymą
         ir reklamą bei vadybą.

      16      Columbus ekonominę veiklą daugiausia sudaro investuoto kapitalo valdymas AStG 10 straipsnio 6 dalies antro sakinio prasme. Iš šios
         valdymo veiklos Columbus 1996 m. gavo pelno, kaip „veiklos rezultatą“, kuris sudarė 8 044 619 DEM (4 113 148 eurų), ir „kitų pajamų“ – 53 477 DEM
         (27 342 eurų).

      17      Belgijos mokesčių administratorius apmokestino Columbus už 1996 m. koordinavimo centrams taikytinu apmokestinimo dydžiu, kuris šiuo atveju siekė mažiau kaip 30 % realiai gauto pelno.

      18      Pagal Vokietijos teisę Columbus yra ūkinė bendrija.

      19      Taikydama Vokietijos mokesčių teisės aktus, būtent AStG 20 straipsnio 2 dalį, Finanzamt 1998 m. birželio 8 d. pranešimu atleido Columbus pajamas narių lygmeniu nuo mokesčio nustatant išlygą didėjimo atveju. Tačiau nariai buvo apmokestinti dėl pelno, susijusio
         su Columbus „veiklos rezultatu“, Finanzamt įskaičiavus mokestį, kuris jau buvo Belgijoje sumokėtas už tą patį pelną.

      20      Be to, 1998 m. birželio 16 d. pranešimu Finanzamt, remdamasi AStG 20 straipsnio 3 dalimi, narių turto mokesčio apskaičiavimo tikslais nustatė Columbus turto apskaitinę vertę 1996 m. sausio 1 dieną.

      21      Columbus pateikė skundą Finanzamt dėl šių pranešimų, išskyrus pranešimą dėl kitų pajamų ir, atmetus šį skundą, pateikė ieškinį Finanzgericht Münster.

      22      Šiame teisme Columbus būtent rėmėsi AStG 20 straipsnio 2 ir 3 dalių nesuderinamumu su EB 43 straipsnio nuostatomis. Šios bendrijos teigimu, Dvišalės
         sutarties dėl mokesčių 23 straipsnio 1 dalies 1 punkte numatyto atleidimo nuo mokesčių metodo pakeitimas AStG 20 straipsnio
         2 ir 3 dalyse numatytu mokesčių atskaitos metodu tarptautines įmones daro mažiau patrauklias. Dėl tokios mokesčių lengvatos,
         kuria pastarosios naudojosi, panaikinimo nepateisinamai pažeidžiama EB sutarties garantuojama įsisteigimo laisvė.

      23      Be to, Columbus dėl Dvišalės sutarties dėl mokesčių teigia, kad bet koks šių nuostatų nesilaikymo pateisinimas yra negalimas.

      24      Finanzgericht Münster neneigia, kad AStG 20 straipsnio 2 ir 3 dalyse skelbiamos nuostatos riboja įsisteigimo laisvę. Be to, jis išreiškia abejonių
         dėl minėtų nuostatų suderinimo su laisvu kapitalo judėjimu. Iš tiesų papildomas apmokestinimas, kurį šios nuostatos numato
         užsienio pajamoms, atgraso Vokietijos rezidentus nuo investavimo kitoje valstybėje narėje nei Vokietijos Federacinė Respublika,
         nesant galimybės pateisinti tokį laisvo kapitalo judėjimo apribojimą.

      25      Šiomis aplinkybėmis Finanzgericht Münster nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:

      „Ar tai, kad (AStG) 20 straipsnio 2 ir 3 dalių nuostatos Vokietijoje neribotai apmokestinamo asmens pajamas, investuotas kaip
         kapitalą į užsienyje esančią įmonę, kurios, jeigu ši įmonė būtų užsienio bendrovė, būtų apmokestinamos kaip tarpinės pajamos,
         atleidžia nuo dvigubo apmokestinimo, priešingai nei numato (Dvišalė sutartis dėl mokesčių), ne atleidžiant šias pajamas nuo
         apmokestinimo Vokietijoje, tačiau įskaičiuojant užsienyje nuo pajamų sumokėtą pajamų mokestį, neprieštarauja EB 52 straipsniui
         (dabar − EB 43 straipsnis) ir EB sutarties 73B‑73D straipsniams (dabar − EB 56–58 straipsniai)?“

       Dėl prejudicinio klausimo
      26      Savo klausimu sprendimą kreiptis su prašymu priimti prejudicinį sprendimą priėmęs teismas iš esmės klausia ar EB 43 ir EB 56 straipsniai
         turi būti aiškinami kaip draudžiantys valstybės narės mokesčių teisės aktus, kokie yra pagrindinėje byloje, pagal kuriuos
         nacionalinio rezidento pajamos, investuotos kaip kapitalas į kitos valstybės narės įmonę, yra, nepaisant susitarimo dėl dvigubo
         apmokestinimo išvengimo, sudaryto su kitos valstybės narės įmonės buveinės valstybe, ne atleidžiamos nuo apmokestinimo šalies
         viduje, bet ten apmokestinamos įskaičiuojant kitoje valstybėje narėje sumokėtą mokestį.

      27      Pirmiausia reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo
         priemonių, valstybės narės lieka kompetentingos nustatyti pajamų ir turto apmokestinimo kriterijus, siekiant išvengti, prireikus
         − sutartimis, dvigubo apmokestinimo (žr. 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 57 punktą; 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Rink. p. I‑9461, 54 punktą ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Rink. p. I‑11673, 52 punktą).

      28      Tačiau nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, pastarosios vis dėlto turi ją įgyvendinti laikydamosi
         Bendrijos teisės (žr. 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Bouanich, C‑265/04, Rink. p. I‑923, 28 punktą ir minėto sprendimo Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation 36 punktą).

       Dėl įsisteigimo laisvės apribojimo
      29      Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką į Sutarties nuostatų, susijusių su įsisteigimo laisve, dalykinę taikymo sritį
         patenka nacionalinės nuostatos, kurios taikomos atitinkamos valstybės narės nacionalinio subjekto dalyvavimui kitoje valstybėje
         narėje įsteigtos bendrovės kapitale, leidžiančiam daryti aiškią įtaką šios bendrovės sprendimams bei nulemti jos veiklą (šiuo
         klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo Oy AA, C‑231/05, Rink. p. I‑0000, 20 punktą ir 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑112/05, Rink. p. I‑0000, 13 punktą).

      30      Taip pagal šią teismų praktiką vieno ar kelių valstybėje narėje gyvenančių fizinių asmenų visų registruotą buveinę kitoje
         valstybėje narėje turinčios bendrovės akcijų, suteikiančių šiems asmenims neabejotinos įtakos priimant bendrovės sprendimus
         ir leidžiančių jiems nustatyti jos veiklą, įsigijimas priskirtinas Sutarties nuostatoms dėl įsisteigimo laisvės (žr. 2000 m.
         balandžio 13 d. Sprendimo Baars, C‑251/98, Rink. p. I‑2787, 21 ir 22 punktus ir 2002 m. lapkričio 5 d. Sprendimo Überseering, C‑208/00, Rink. p. I‑9919, 77 punktą).

      31      Šiuo atveju iš šio sprendimo 14 punkto išplaukia, kad visos Columbus dalys tiesiogiai ar netiesiogiai priklauso tos pačios šeimos nariams. Pastarieji siekia tų pačių tikslų, bendru susitarimu
         atstovaujant tam pačiam atstovui šios bendrovės visuotiniame narių susirinkime priima su ja susijusius sprendimus ir nustato
         veiklą.

      32      Iš prieš tai išdėstytų aplinkybių išplaukia, kad Sutarties nuostatos, susijusios su įsisteigimo laisve, yra taikytinos situacijai,
         kokia yra pagrindinėje byloje.

      33      EB 43 straipsniu draudžiami įsisteigimo laisvės apribojimai. Todėl nors Sutarties nuostatos dėl įsisteigimo laisvės, remiantis
         jų formuluote, yra skirtos užtikrinti naudojimąsi priimančiojoje valstybėje narėje tomis pačiomis kaip ir nacionalinių subjektų
         teisėmis, jos taip pat draudžia, kad kilmės valstybė savo piliečiams ar pagal jos teisės aktus įsteigtoms bendrovėms ribotų
         įsisteigimo laisvę kitoje valstybėje narėje (1998 m. liepos 16 d. Sprendimo ICI, C‑264/96, Rink. p. I‑4695, 21 punktas ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas,  C‑36/02, Rink. p. I‑9609, 42 punktas).

      34      Iš nusistovėjusios teismų praktikos taip pat išplaukia, kad tokiais apribojimais laikomos visos priemonės, kurios draudžia,
         kliudo arba dėl kurių naudojimasis šia laisve tampa mažiau patrauklus (žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard, C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 37 punktą ir 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo CaixaBank France, C‑442/02, Rink. p. I‑8961, 11 punktą).

      35      Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 7 punkte, pajamos, susijusios su Vokietijos bendrovės pelnu iš Belgijos komanditinės
         ūkinės bendrijos tarpininkės, remiantis Dvišale sutartimi dėl mokesčių, atleidžiamos visų Vokietijoje reziduojančių mokesčių
         mokėtojų atžvilgiu. Tačiau jei, kaip yra pagrindinėje byloje, tokios bendrovės Belgijoje gautos pajamos yra apmokestinamos,
         remiantis Belgijos mokesčių teisės aktais, mažesniu kaip 30 % dydžio mokesčiu, pagrindinėje byloje aptariamos AStG nuostatos
         numato, nepaisant šios sutarties, kad šios pajamos yra ne atleidžiamos nuo pajamų mokesčio visų Vokietijos rezidentų mokesčių
         mokėtojų atžvilgiu, bet Belgijoje sumokėtas mokestis įskaičiuojamas į Vokietijoje turimą sumokėti mokesčių sumą.

      36      Pagal AStG 20 straipsnio 2 ir 3 dalis pajamos, siejamos su bendrove, užsienyje apmokestinamos dydžiu, kurį AStG 8 straipsnio
         1 ir 3 dalis kvalifikuoja kaip „mažą“, yra ne atleidžiamos nuo mokesčių, kaip tai numatyta Dvišalėje sutartyje dėl mokesčių,
         bet priskiriamos AStG 20 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyto atskaitos metodo taikymo sričiai.

      37      Remiantis posėdyje Columbus pateikta informacija, atskaitos metodo pakeitimas atleidimo nuo mokesčio metodu už 1996 mokestinius metus 53 % padidino šios
         bendrovės narių mokestinę naštą.

      38      Tačiau reikia pažymėti, kad nors apmokestinant Columbus narius taikomas pagrindinėje byloje aptariamo AStG 20 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytas atskaitos metodas labiau padidina
         šios bendrovės vykdomosios veiklos išlaidas, nei būtų apmokestinus pagal Dvišalėje sutartyje dėl mokesčių numatytą atleidimo
         metodą, tai nebūtinai reiškia, kad minėtos nuostatos yra įsisteigimo laisvės EB 43 straipsnio nuostatos prasme apribojimas.

      39      Iš tiesų, kadangi įsisteigimo laisvė draudžia bet kokią diskriminaciją dėl bendrovių buveinių vietos (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Saint-Gobain ZN 35 punktą ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Rink. p. I‑11753, 40 punktą), yra akivaizdu, kad pagrindinėje byloje aptariami Vokietijos mokesčių teisės aktai
         šiuo požiūriu panašūs į byloje, kurioje priimtas 2006 m. lapkričio 14 d. Sprendimas Kerckhaert ir Morres (C‑513/04, Rink. p. I‑10967, 17 punktas), taikytus Belgijos mokesčių teisės aktus ir nedaro skirtumo tarp pajamų iš Vokietijoje
         įsteigtų ūkinių bendrijų pelno ir pajamų iš kitoje valstybėje narėje, kuri šių bendrijų gautą pelną toje valstybėje apmokestina
         mažesniu kaip 30 % dydžio mokesčiu, įsteigtų ūkinių bendrijų pelno apmokestinimo. Šie teisės aktai, taikydami užsienio bendrijoms
         atskaitos metodą, Vokietijoje tik apmokestina tokių bendrijų gautą pelną tokiu pačiu mokesčiu kaip ir Vokietijoje įsteigtų
         ūkinių bendrijų pelną.

      40      Kadangi bendrijoms, tokioms kaip Columbus, netaikoma mažiau palanki mokesčių sistema nei Vokietijoje įsteigtoms ūkinėms bendrijoms, nėra reikalo daryti išvadą apie
         diskriminaciją, išplaukiančią iš nevienodo šių dviejų bendrijų kategorijų traktavimo.

      41      Teisinga tai, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką diskriminacija gali atsirasti tik tuomet, kai panašiomis
         aplinkybėmis taikomos skirtingos taisyklės arba kai ta pati taisyklė taikoma skirtingoms situacijoms (žr. 1995 m. vasario
         14 d. Sprendimo Schumacker, C‑279/93, Rink. p. I‑225, 30 punktą ir 1999 m. balandžio 29 d. Sprendimo Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Rink. p. I‑2651, 26 punktą).

      42      Vis dėlto nario, gaunančio dividendus, padėtis valstybės, kurioje jis gyvena, mokesčių teisės aktų atžvilgiu netampa būtinai
         skirtinga šių teismo sprendimų prasme vien dėl to, kad jis juos gauna iš bendrovės, įsteigtos kitoje valstybėje narėje, kuri,
         vykdydama savo kompetenciją mokesčių srityje, apmokestina mažiau kaip 30 % realiai gautų dividendų (šiuo klausimu žr. minėto
         sprendimo Kerckhaert ir Morres 19 punktą).

      43      Tokiomis aplinkybėmis, kokios yra pagrindinėje byloje, nepalankios pasekmės, kurias galėtų sukelti tokios pajamų apmokestinimo
         sistemos, šiuo atveju numatytos AStG, taikymas, atsiranda dviem valstybėms narėms tuo pačiu metu vykdant savo kompetenciją
         mokesčių srityje (žr. minėto sprendimo Kerckhaert ir Morres 20 punktą).

      44      Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad tokiomis sutartimis dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, kokios nurodytos EB 293 straipsnyje,
         siekiama pašalinti arba sušvelninti neigiamą poveikį vidaus rinkos funkcionavimui, išplaukiantį iš pirmesniame punkte nurodytų
         nacionalinių mokesčių sistemų bendro egzistavimo (minėto sprendimo Kerckhaert ir Morres 21 punktas).

      45      Tačiau dabartinė Bendrijos teisė tokioje situacijoje, kokia yra pagrindinėje byloje, nenustato kompetencijos tarp valstybių
         narių pasidalijimo bendrų kriterijų, kalbant apie dvigubo apmokestinimo Europos Bendrijos viduje pašalinimą. Iš tiesų, išskyrus
         1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvą 90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms
         ir dukterinėms bendrovėms (OL L 225, p. 6), 1990 m. liepos 23 d. Konvenciją dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo koreguojant
         asocijuotų įmonių pelną (OL L 225, p. 10) ir 2003 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvą 2003/48/EB dėl palūkanų, gautų iš taupymo
         pajamų, apmokestinimo (OL L 157, p. 38), Bendrijos teisėje iki šiol nebuvo priimta jokia suvienodinanti ar derinanti priemonė,
         kuria būtų siekiama išvengti dvigubo apmokestinimo situacijų (žr. minėto sprendimo Kerckhaert ir Morres 22 punktą).

      46      Nors vykdydamos savo kompetenciją, apie kurią primenama šio sprendimo 27 punkte, valstybės narės sudarė daug dvišalių sutarčių,
         padedančių pašalinti ar sumažinti minėtas neigiamas pasekmes, tai nereiškia, kad Teisingumo Teismas nėra kompetentingas, remdamasis
         EB 234 straipsniu, pareikšti nuomonės dėl galimo tokių sutarčių nuostatų pažeidimo, padaryto vienos iš susitariančiųjų valstybių
         narių.

      47      Kaip savo išvados 46 punkte nurodo generalinis advokatas, Teisingumo Teismas neturėtų nagrinėti ryšio tarp nacionalinės priemonės,
         kokia aptariama pagrindinėje byloje, ir sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, šiuo atveju Dvišalės sutarties dėl
         mokesčių, nuostatos, nes šis klausimas nepriskirtinas Bendrijos teisės aiškinimui (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 14 d.
         Sprendimo AMID, C‑141/99, Rink. p. I‑11619, 18 punktą).

      48      Priešingai nei tvirtina ieškovė pagrindinėje byloje, iš 1999 m. spalio 26 d. Sprendimo Eurowings Luftverkehrs (C‑294/97, Rink. p. I‑7447) 43 ir 44 straipsnių taip pat nematyti, kad Sutarties garantuojamos judėjimo laisvės draudžia
         taikyti nacionalinį teisės aktą, koks yra pagrindinėje byloje.

      49      Nors Teisingumo Teismas minėtame sprendime Eurowings Luftverkehr nusprendė, kad valstybė narė negali mokestinio atskaitymo paslaugų teikėjams pateisinti motyvuodama mažesniais mokesčiais,
         kuriuos jie turi mokėti kitoje valstybėje narėje, šioje byloje kalbama apie nacionalinės teisės aktus, kurie atitinkamoje
         valstybėje narėje įsisteigusius paslaugų teikėjus mokesčių atžvilgiu traktuoja mažiau palankiai nei įsisteigusius kitose valstybėse
         narėse. Tačiau pagrindinėje byloje tokių bendrovių kaip Columbus ir Vokietijoje įsteigtų ūkinių bendrijų narių atžvilgiu taikomas mokestinis traktavimas negrindžiamas tokiu skirtingu požiūriu.

      50      Be to, Columbus tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos AStG nuostatos iškreipia bendrovių įsisteigimo skirtingose valstybėse narėse
         pasirinkimą.

      51      Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 44 punkte, atsižvelgiant į dabartinę Bendrijos mokesčių teisės derinimo būklę, valstybės
         narės turi tam tikrą autonomiją. Iš šios kompetencijos mokesčių srityje išplaukia, kad bendrovių laisvė pasirinkti skirtingas
         valstybes nares įsisteigti niekaip nereiškia, jog pastarosios privalo pritaikyti savo mokesčių sistemą prie skirtingų kitų
         valstybių narių mokesčių sistemų, siekiant užtikrinti, kad bendrovė, pasirinkusi įsisteigti tam tikroje valstybėje narėje,
         būtų apmokestinta nacionalinėje teritorijoje tokiu pačiu būdu kaip ir bendrovė, pasirinkusi įsisteigimą kitoje valstybėje
         narėje.

      52      Be to, Columbus teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos AStG nuostatos iškreipia skirtingų įsisteigimo formų pasirinkimą. Ji išvengtų
         šių nuostatų taikymo, jeigu pasirinktų savo veiklą Belgijoje vykdyti per kapitalo bendrovės dukterinę įmonę, o ne per tokią
         įmonę, kokia yra pagrindinėje byloje.

      53      Šiuo požiūriu reikia priminti, kad autonomija mokesčių srityje, į kurią daroma nuoroda šio sprendimo 44 ir 51 punktuose, taip
         pat reiškia, jog valstybės narės gali laisvai nustatyti skirtingų formų nacionalinių įmonių, veikiančių užsienyje, apmokestinimo
         sąlygas ir dydį su sąlyga, kad jos nebus diskriminuojamos panašių nacionalinių įmonių atžvilgiu.

      54      Remiantis išdėstytomis aplinkybėmis ir įmonių, šiuo atveju Columbus ir Vokietijoje įsteigtų ūkinių bendrijų, vienodo traktavimo principu, kaip yra primenama šio sprendimo 40 punkte, darytina
         išvada, kad AStG nuostatos negali būti laikomos ribojančiomis įsisteigimo laisvę EB 43 straipsnio prasme.

       Dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimo egzistavimo
      55      Savo prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia, ar EB 56 straipsnis turi
         būti aiškinamas kaip draudžiantis pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus.

      56      Šiuo požiūriu pakanka priminti, kaip išplaukia ir iš anksčiau išdėstytų aplinkybių, kad teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje
         byloje, nediskriminuoja valstybės narės mokesčių mokėtojų, kurie yra apmokestinami už kitoje valstybėje narėje įsteigtos ūkinės
         bendrijos gautą pelną. Todėl šio sprendimo 54 punkte padaryta išvada taip pat taikoma ir su laisvu kapitalo judėjimu susijusioms
         nuostatoms (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo Test Claimants in the FII Group Litigation 60 punktą).

      57      Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: EB 43 ir EB 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybės
         narės mokesčių teisės aktų, pagal kuriuos nacionalinio rezidento pajamos, investuotos kaip kapitalas į įmonę, turinčią buveinę
         kitoje valstybėje narėje, nepaisant su kitoje valstybėje narėje esančios įmonės buveinės valstybe nare sudarytos sutarties
         dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, yra ne atleidžiamos nuo nacionalinio pajamų mokesčio, bet apmokestinamos įskaičiuojant
         kitoje valstybėje narėje sumokėtą mokestį.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      58      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
      EB 43 ir EB 56 straipsniai turi būti aiškinami kaip nedraudžiantys valstybės narės mokesčių teisės aktų, pagal kuriuos nacionalinio
            rezidento pajamos, investuotos kaip kapitalas į įmonę, turinčią buveinę kitoje valstybėje narėje,  nepaisant su kitoje valstybėje
            narėje esančios įmonės buveinės valstybe nare sudarytos sutarties dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo, yra ne atleidžiamos
            nuo nacionalinio pajamų mokesčio, bet apmokestinamos atskaitant kitoje valstybėje narėje sumokėtą mokestį.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.