title: 2016 m. gegužės 26 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Bookit Ltd prieš Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#First-tier Tribunal (Tax Chamber) prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Direktyva 2006/112/EB – Neapmokestinimas – 135 straipsnio 1 dalies d punktas – Sandoriai dėl mokėjimų ir pervedimų – Sąvoka – Kino teatro bilietų pirkimas telefonu arba internetu – Mokėjimas debeto arba kredito kortele – Vadinamosios „mokėjimo kortele apdorojimo“ paslaugos.#Byla C-607/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. gegužės 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema — Direktyva 2006/112/EB — Neapmokestinimas — 135 straipsnio 1 dalies d punktas — Sandoriai dėl mokėjimų ir pervedimų — Sąvoka — Kino bilietų pirkimas telefonu arba internetu — Mokėjimas debeto arba kredito kortele — Vadinamosios „mokėjimo kortele apdorojimo“ paslaugos“
      Byloje C‑607/14
      dėl First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmosios instancijos teismas (Mokesčių bylų skyrius), Jungtinė Karalystė) 2014 m. gruodžio 22 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. gruodžio 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Bookit Ltd

      prieš

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Ilešič, teisėjai C. Toader, A. Rosas, A. Prechal ir E. Jarašiūnas (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Campos Sánchez‑Bordona,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2015 m. gruodžio 16 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  Bookit Ltd, atstovaujamos solisitorių N. Gardner ir S. Mardell, baristerės Z. Yang ir QC A. Hitchmough,

               —

               Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos M. Holt, padedamo QC K. Beal,

               —

               Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Charitaki ir A. Magrippi,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes, A. Cunha ir R. Campos Laires,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos L. Lozano Palacios ir R. Lyal,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, p. 1; toliau – PVM direktyva) 135 straipsnio 1 dalies d punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Bookit Ltd ir Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės mokesčių ir muitų administratorius, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl atsisakymo neapmokestinti pridėtinės vertės mokesčiu (PVM) tam tikrų Bookit paslaugų teikimo.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Pagal PVM direktyvos 2 straipsnio 1 dalies c punktą PVM objektas yra „paslaugų teikimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks“.

               4

               Šios direktyvos 135 straipsnio 1 dalies b–g punktuose, vartojant iš esmės tokias pačias formuluotes, numatyti neapmokestinimo atvejai, kurie anksčiau buvo atitinkamai numatyti 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23) 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1–6 papunkčiuose.

               5

               PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punkte nurodyta:
               „Sandoriai, kurių valstybės narės neapmokestina PVM:
               <...>

                        d)

                        sandoriai, įskaitant derybas, dėl indėlių ir einamųjų sąskaitų, mokėjimų, pervedimų, skolų, čekių ir kitų apyvartinių dokumentų, išskyrus skolų išieškojimą <...>“

         Jungtinės Karalystės teisė

               6

               1994 m. pridėtinės vertės mokesčio įstatymo (Value Added Tax Act 1994; toliau – 1994 m. įstatymas) 31 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „[p]rekių tiekimas arba paslaugų teikimas neapmokestinamas, jeigu atitinka tuo metu 9 priede pateiktą aprašymą“.

               7

               9 priede numatytos kelios prekių ir paslaugų grupės, kurios neapmokestinamos PVM. Šio priedo 5 grupė apima finansus. Joje numatyta, kad neapmokestinamos tokios paslaugos:
               „<...>

                        1.

                        Pinigų mokėjimas, pervedimas arba gavimas ar kiti su pinigais susiję veiksmai, laidavimas ar pinigų mokėjimo nurodymas arba pavedimas.

                  <...>

                        5.

                        Tarpininkavimo paslaugų, susijusių su bet kuriuo iš 1, 2, 3, 4 ar 6 punkte nurodytų sandorių (neatsižvelgiant į tai, ar bet kuris toks sandoris galutinai sudarytas), teikimas, kai jas teikia asmuo, veikiantis kaip įgaliotas tarpininkas.

                  <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

                  Bookit yra bendrovė, kurios visos akcijos priklauso Odeon Cinemas Holdings Limited (toliau – Odeon); pastarajai bendrovei priklauso kino teatrų tinklas Jungtinėje Karalystėje, ji šį tinklą ir eksploatuoja. Deklaruota Bookit komercinė veikla – mokėjimų debeto ir kredito kortelėmis apdorojimas (toliau – mokėjimo kortele apdorojimas), teikiamas Odeon priklausančios grupės klientams. Ji taip pat Odeon sąskaita valdo skambučių centrą. Bookit gauna pajamas tik iš sandorių, susijusių su Odeon priklausančia grupe, ir iš šių kino teatrų klientų.

               9

               2009 m. gruodžio 24 d. sprendimu mokesčių administratorius nusprendė, kad Bookit klientams, perkantiems Odeon kino teatro bilietus, už atlygį, apibrėžiamą kaip komisiniai už mokėjimo kortele apdorojimą, teikiamos paslaugos nėra paslaugos, kurių teikimas neapmokestinamas pagal 1994 m. įstatymo 9 priedo 5 grupę. Bookit dėl šio sprendimo padavė skundą First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmosios instancijos teismas (Mokesčių bylų skyrius), Jungtinė Karalystė).

               10

               Tas teismas pažymi, kad bilietai į Odeon kino teatrus parduodami kino teatrų kasose ir bilietų automatuose, telefonu per telefono skambučių centrą arba internetu.

               11

               Kasose bilietus parduoda Odeon darbuotojai. Dėl šio pardavimo, kaip ir dėl pardavimo, vykdomo kino teatrų bilietų automatuose, Bookit teikia Odeon mokėjimo kortele apdorojimo paslaugas, tačiau už jas iš Odeon ar iš klientų neimama jokių komisinių. Bookit vykdo pardavimą telefonu ir internetu veikdama kaip Odeon agentė. Vykdant šį pardavimą klientas, pirkdamas bilietus debeto arba kredito kortele, sumoka bilieto kainą ir minėtus komisinius už mokėjimo kortele apdorojimo paslaugą. Nagrinėjamu laikotarpiu komisiniai už mokėjimų kortele apdorojimą buvo nuo 0,65 iki 0,75 svaro sterlingų (GBP) (maždaug 0,82 ir 0,95 euro) už operaciją.

               12

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad visu nagrinėjamu laikotarpiu mokėjimus debeto ir kredito kortele, kuriuos Bookit gavo iš Odeon kino teatrų bilietus pirkusių klientų, pagal paslaugų teikimo sutartį apdorojo jos aptarnaujantis bankas. Šioje sutartyje buvo numatyta, kad aptarnaujantis bankas kredituoja Bookit sąskaitą visa operacijų, dėl kurių jam buvo pateikti duomenys, susiję su atitinkamomis operacijomis kortele, suma. Joje taip pat buvo numatyta, kad Bookit arba prireikus Odeon turi, pirma, prieš atlikdama kiekvieną pardavimą iš savo aptarnaujančio banko gauti autorizavimo kodą, kurį suteikia kortelės turėtojo bankas, vadinamas „kortelę išdavusiu banku“, ir kuriuo iš esmės patvirtinamas kortelės galiojimas ir lėšų buvimas, ir, antra, įsitikinti, kad šis kodas įtrauktas į bylą, vadinamą „atsiskaitymų byla“, kurioje nurodomi operacijų kortele duomenys, kuriuos dienos pabaigoje reikia perduoti kortelę išdavusiam bankui siekiant užbaigti mokėjimus.

               13

                  Odeon ir Bookit taip pat sudarė atskirą paslaugų teikimo sutartį su DataCash Limited; pagal šią sutartį DataCash teikė „standartines mokėjimo banko kortele paslaugas“. Šios paslaugos apėmė autorizavimo kodų gavimą Bookit vardu ir naudai, pateikus aptarnaujančiam bankui reikiamus prašymus dėl autorizavimo ir gavus atitinkamus atsakymus, ir duomenų apie autorizavimą saugojimą bylų pakete; tai leido sužinoti, ar pardavimą atliko Odeon kino teatruose, ar Bookit nuotoliniu būdu, kad būtų atsiskaityta su aptarnaujančiu banku.

               14

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad praktikoje kino teatro bilietų pirkimas telefonu arba internetu apima šiuos etapus. Pirmiausia klientas pateikia Bookit jo norimos naudoti debeto arba kredito kortelės reikiamus duomenis, kaip antai jos turėtojo vardą, pavardę ir adresą, jos numerį ir kitoje pusėje esantį kodą, šiuos duomenis Bookit per DataCash persiunčia aptarnaujančiam bankui. Pastarasis bankas tuos duomenis perduoda kortelę išdavusiam bankui, kuris, jeigu juos priima, paskirsto pinigus ir perduoda autorizavimo kodą aptarnaujančiam bankui. Pastarasis bankas per DataCash perduoda tą kodą Bookit; gavusi kodą Bookit patikrina, ar vis dar yra prašomų vietų kino teatre. Jeigu vietų dar yra, bilietai priskiriami klientui ir su šiuo klientu susijusi operacija užbaigiama; klientas iš Odeon gauna užsakymo patvirtinimą, kuriame nurodoma, kad nuo kortelės nuskaityta ar bus nuskaityta suma už užsakytus bilietus ir Bookit mokėtina suma kaip užsakymo mokestis.

               15

               Paskui, vykdant kiekvieno kino teatro dienos pabaigos procedūrą, Bookit perduoda DataCash mokėjimo informaciją, jos surinktą atsiskaitymo bylų forma; šios atsiskaitymo bylos apima kiekvienos operacijos duomenis, susijusius su mokėjimu kortele, įskaitant kortelę išdavusio banko autorizavimo kodą; tuomet DataCash siunčia aptarnaujančiam bankui visas tą dieną atliktas operacijas apimančius bylų paketus, kad jie būtų perduoti įvairiems korteles išdavusiems bankams; gavę tuos duomenis korteles išdavę bankai atlieka mokėjimą aptarnaujančiam bankui. Tada pastarasis bankas kredituoja Bookit banko sąskaitą atitinkamomis lėšomis. Galiausiai, Bookit perveda Odeon pajamas iš bilietų pardavimo ir pasilieka komisinius už mokėjimo kortele apdorojimo paslaugą.

               16

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Bookit vaidmuo yra, pirma, tokios paslaugos, kokią teikia Odeon agentas, teikimas parduodant bilietus ir, antra, mokėjimo kortele apdorojimo paslaugų teikimas šių bilietų pirkėjams; šios paslaugos apima informacijos apie kortelę gavimą iš kliento, šios informacijos perdavimą aptarnaujančiam bankui, autorizavimo kodo gavimą iš pastarojo banko ir su kortele susijusios informacijos, įskaitant autorizavimo kodą, perdavimą aptarnaujančiam bankui vykstant atsiskaitymo procedūrai.

               17

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog, pirma, be atsiskaitymo bylų aptarnaujantis bankas negalėtų žinoti, kad operacijos yra baigtos. Antra, Bookit negalėtų aptarnauti mokėjimų kortele be aptarnaujančio banko paslaugų, nes ji negali tiesiogiai perduoti kortelių duomenų korteles išdavusiems bankams siekdama gauti autorizavimo kodus. Trečia, Bookit taip pat reikalingos DataCash paslaugos, kad kortelės duomenys būtų pateikti mokėjimo sistemai atpažįstama forma. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog vis dėlto neginčijama, kad DataCash dalyvavimas neturi įtakos Bookit teikiamos paslaugos pobūdžiui. Ketvirta, jis pabrėžia, kad Odeon, Bookit ir jų klientų santykiai apibrėžti Odeon interneto svetainėje, ir mano, kad visu nagrinėjamu laikotarpiu klientai žinojo sudarantys atskirą sutartį su Bookit dėl mokėjimo kortele apdorojimo paslaugos už ją mokant komisinius.

               18

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Bookit tvirtina, kad mokėjimo kortele apdorojimo paslauga, kurią ji teikia Odeon kino teatrų bilietų pirkėjams, yra paslaugų teikimas, neapmokestinamas pagal 1994 m. įstatymo 9 priedo 5 grupės 1 punktą ir PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktą, nes aptarnaujančiam bankui perdavus kortelių duomenis, įskaitant autorizavimo kodus, lėšos pervedamos į Bookit sąskaitą tame banke.

               19

               Mokesčių administratorius teigia priešingai: Bookit neįpareigota kada nors pervesti lėšas Odeon klientams, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo praktiką, o šį pervedimą atlieka aptarnaujantis bankas kartu su korteles išdavusiais bankais. Taigi Bookit teikiamos paslaugos apmokestinamos standartiniu PVM tarifu.

               20

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jam, kaip ir kitiems Jungtinės Karalystės teismams, kilo sunkumų nustatant, kokiai veiklos rūšiai taikomas PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punkte numatytas neapmokestinimas.

               21

               Tokiomis aplinkybėmis First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (Pirmosios instancijos teismas (Mokesčių bylų skyrius), Jungtinė Karalystė) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Atsižvelgiant į [PVM direktyvos] 135 straipsnio 1 dalies d punkte numatytą neapmokestinimą PVM, kaip jį aiškina Teisingumo Teismas 1997 m. birželio 5 d. Sprendime SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278), kokie svarbūs principai turi būti taikomi nustatant, ar teikiant „mokėjimo [kortele] apdorojimo paslaugą“ (kaip nagrinėjamu atveju teikiama paslauga) „pervedamos lėšos ir pakeičiama teisinė ir finansinė padėtis“, kaip tai suprantama pagal to sprendimo 66 punktą?

                        2.

                        Kokie veiksniai iš principo skiria: i) paslaugą, kurią sudaro finansinės informacijos, be kurios nebūtų atliktas mokėjimas, bet kuriai netaikomas neapmokestinimas, teikimas (kaip numatyta 2011 m. liepos 28 d. Sprendime Nordea Pankki Suomi (C‑350/10, EU:C:2011:532)); nuo ii) duomenų apdorojimo paslaugos, kurią teikiant iš esmės pervedamos lėšos ir kurią Teisingumo Teismas yra apibrėžęs kaip paslaugą, kuri gali būti neapmokestinama (kaip numatyta 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278) 66 punkte)?

                        3.

                        Konkrečiai kalbant apie mokėjimo [kortele] apdorojimo paslaugas:

                                 a)

                                 ar neapmokestinimas taikomas tokioms paslaugoms, kurias teikiant pervedamos lėšos, bet jos neapima vienos sąskaitos debetavimo ir atitinkamai kitos sąskaitos kreditavimo?

                                 b)

                                 ar neapmokestinimo taikymas priklauso nuo to, ar pats paslaugos teikėjas gauna autorizavimo kodus tiesiogiai iš kortelės turėtojo banko, ar juos gauna per savo aptarnaujantį banką?“

         Dėl prejudicinių klausimų

         Pirminės pastabos

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimą grindžia prielaida, kad mokėjimo kortele apdorojimo paslauga, kurią teikia Bookit, kai į Odeon kino teatrą norintis eiti asmuo per Bookit perka bilietą, už kurį sumoka debeto arba kredito kortele, yra nuo šio bilieto pardavimo atskiras ir savarankiškas paslaugos teikimas.

               23

               Vis dėlto Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad paslaugų teikėjo klientams išrašytose sąskaitose faktūrose nurodytas papildomas mokestis, kai klientai už šias paslaugas moka kredito arba debeto kortele, čekiu ar grynaisiais pinigais banko skyriuje ar per agentą, įgaliotą gauti mokėjimus tokio paslaugų teikėjo naudai, nėra atlygis už atskirą ir savarankišką paslaugą, nepriklausančią nuo pagrindinių paslaugų, už kurias atliktas tas mokėjimas (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 32 punktą).

               24

               Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas visų pirmą nusprendė, kad pagrindinės paslaugos teikėjo atliekamas infrastruktūros, kuri jiems leidžia sumokėti už minėtą paslaugą, be kita ko, banko kortele, suteikimas klientams, šiems klientams savaime nėra tikslas, ir šis tariamas paslaugų teikimas, kuriuo tie klientai negalėtų pasinaudoti savarankiškai nuo pagrindinės paslaugos pirkimo, jų visiškai nedomina atskirai nuo šios paslaugos (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 27 punktą).

               25

               Be to, Teisingumo Teismas pridūrė, kad mokėjimo gavimas, kaip ir jo apdorojimas, yra neatsiejami nuo visų paslaugų, teikiamų už atlygį, ir kad tokiai paslaugai būdinga tai, jog šios paslaugos teikėjas prašo atlyginti ir deda būtinas pastangas, kad klientas galėtų veiksmingai sumokėti atlygį už suteiktą paslaugą, ir iš esmės pripažino, kad visi mokėjimo už paslaugą būdai reiškia, jog paslaugos teikėjas atlieka tam tikrus veiksmus, kad apdorotų mokėjimus, net jei šių veiksmų apimtis gali skirtis atsižvelgiant į mokėjimo būdus (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 28 punktą).

               26

               Galiausiai, Teisingumo Teismas pažymėjo, jog aplinkybė, kad atskira kaina už tariamą finansinę paslaugą yra nurodyta sutarties dokumentuose ir atskirai nurodyta klientams išrašytose sąskaitose faktūrose, šiuo atveju neturi lemiamos reikšmės, ir pripažino, jog tai, kad sąskaitose faktūrose nurodyta bendra suma ar sutartyje numatytos atskiros kainos, neturi lemiamos reikšmės nustatant, ar egzistuoja du ar keli atskiri sandoriai, ar vienas ekonominis sandoris (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               27

               Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką būtent nacionalinis teismas turi įvertinti, ar iš jam pateiktų duomenų, atsižvelgiant į nagrinėjamų sandorių ekonominę ir komercinę tikrovę, matyti, kad sudarytas vienas sandoris, paisant ne vien jo sutartinės formos (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 21 d. Sprendimo Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, 54 punktą ir 2013 m. birželio 20 d. Sprendimo Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, 42–45 punktus) ir atsižvelgiant į visas jo sudarymo aplinkybes, kuriomis jis vykdomas (šiuo klausimu žr. 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               28

               Atsižvelgdamas į tuos duomenis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagrindinėje byloje mokėjimo kortele apdorojimo paslauga, teikiama Bookit, PVM taikymo tikslais turėtų būti laikoma papildoma atitinkamų kino teatro bilietų pardavimo paslauga, ar papildoma kitos pagrindinės paslaugos, kurią teiktų Bookit minėtų bilietų pirkėjams, paslauga, kuri galėtų būti kino teatro bilietų užsakymas arba pirkimas iš anksto ir nuotoliniu būdu, taigi su šia pagrindine paslauga sudarančia vieną paslaugą, todėl šiai paslaugai turėtų būti taikoma tokia pati apmokestinimo tvarka kaip minėtai pagrindinei paslaugai (šiuo klausimu žr. 1999 m. vasario 25 d. Sprendimo CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, 32 punktą ir 2015 m. balandžio 16 d. Sprendimo Wojskowa Agencja Mieszkaniowa w Warszawie, C‑42/14, EU:C:2015:229, 31 punktą).

               29

               Atsižvelgdamas į šią sąlygą, Teisingumo Teismas nagrinėjamu atveju turi išaiškinti Sąjungos teisę, kaip prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl klausimų

               30

               Klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad šiame punkte numatytas neapmokestinimas PVM taikomas vadinamajai „mokėjimo kortele apdorojimo“ paslaugai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, teikiamai apmokestinamojo asmens, šios paslaugos teikėjo, kai asmuo per šį paslaugos teikėją perka kino teatro bilietą, kurį jis parduoda kito subjekto vardu ir naudai ir už kurį šis asmuo sumoka debeto arba kredito kortele.

               31

               Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šią mokėjimo kortele apdorojimo paslaugą visų pirma sudaro šios paslaugos teikėjo atliekamas duomenų, susijusių su debeto ar kredito kortele, kurią pirkėjas nori naudoti, gavimas iš šio pirkėjo ir šio teikėjo atliekamas šių duomenų perdavimas savo aptarnaujančiam bankui, kuris tuos duomenis perduoda kortelę išdavusiam bankui. Šią paslaugą, kai kortelę išdavęs bankas, gavęs tuos duomenis, patvirtina aptarnaujančiam bankui, jam perduodamas autorizavimo kodą, kortelės galiojimą ir reikiamų lėšų buvimą, taip pat sudaro šio paslaugos teikėjo atliekamas minėto kodo gavimas per savo aptarnaujantį banką, o tai leidžia įvykdyti pardavimo sandorį. Galiausiai, ją sudaro šio paslaugos teikėjo dienos pabaigoje atliekamas atsiskaitymų bylos, kurioje nurodomi visi tą dieną iš tikrųjų įvykdyti pardavimo sandoriai ir reikiami naudotų mokėjimo kortelių duomenys, įskaitant autorizavimo kodus, perdavimas savo aptarnaujančiam bankui, kad pastarasis bankas ją perduotų įvairiems atitinkamiems korteles išdavusiems bankams, kurie tuomet atlieka mokėjimą ar pervedimą šiam aptarnaujančiam bankui, o šis atitinkamas lėšas perveda į minėto paslaugų teikėjo sąskaitą.

               32

               Visų pirma reikia pažymėti, kad PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies b–g punktuose nekeičiant esmės pakartoti neapmokestinimo atvejai, kurie buvo prieš tai atitinkamai numatyti Šeštosios direktyvos 77/388 13 straipsnio B skirsnio d punkto 1–6 papunkčiuose. Taigi su pastarosiomis nuostatomis susijusi teismo praktika lieka reikšminga aiškinant atitinkamas PVM direktyvos nuostatas.

               33

               Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalyje numatyti neapmokestinimo atvejai yra savarankiškos Sąjungos teisės sąvokos, kurių tikslas – išvengti skirtumų taikant PVM sistemą įvairiose valstybėse narėse (žr. 2011 m. kovo 10 d. Sprendimo Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, 19 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               34

               Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką terminai, vartojami šiems neapmokestinimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinami siaurai, nes jie yra bendro principo, pagal kurį PVM apmokestinamas kiekvienas apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas už atlygį, išimtys (žr., be kita ko, 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               35

               Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, jog PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punkte numatyta, kad valstybės narės neapmokestina „sandorių, įskaitant derybas, dėl indėlių ir einamųjų sąskaitų, mokėjimų, pervedimų, skolų, čekių ir kitų apyvartinių dokumentų, išskyrus skolų išieškojimą“.

               36

               Taigi pagal šią nuostatą neapmokestinami sandoriai yra apibrėžti pagal teikiamų paslaugų pobūdį, o ne pagal paslaugos teikėją ar gavėją. Todėl neapmokestinant netaikoma sąlyga, kad sandorius būtų įvykdžiusi tam tikros rūšies įstaiga ar juridinis asmuo, jei nagrinėjami sandoriai yra finansiniai (žr. 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, 26 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               37

               Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad pagrindinėje byloje gali būti reikšmingas tik PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punkte numatytas neapmokestinimo pagrindas, taikomas „sandoriams <...> dėl <...> mokėjimų [ir] pervedimų“.

               38

               Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad pervedimas yra sandoris, kuriuo vykdomas nurodymas pervesti pinigų sumą iš vienos banko sąskaitos į kitą. Jis, be kita ko, pasižymi tuo, kad sukelia esamos teisinės ir finansinės padėties pokytį, pirma, tarp nurodymo davėjo ir gavėjo ir, antra, tarp šių ir jų atitinkamo banko, o prireikus ir tarp bankų. Be to, sandoris, kuris sukelia šį pokytį, yra tik lėšų pervedimas iš vienos sąskaitos į kitą neatsižvelgiant į jo priežastį. Taigi, kadangi pervedimas yra tik būdas pervesti lėšas, funkciniai aspektai turi lemiamą reikšmę nustatant, ar sandoris yra pervedimas, kaip jis suprantamas pagal PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktą (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 53 punktą ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 25 punktą).

               39

               Be to, PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punkto formuluotėje iš esmės neatmetama galimybė, kad pervedimo sandoris būtų išskirstytas į atskiras paslaugas, kurios tuomet yra „sandoriai dėl“ pervedimų, kaip jie suprantami pagal šią nuostatą (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 64 punktą). Nors negalima atmesti galimybės, kad nagrinėjamas neapmokestinimas būtų taikomas ir paslaugoms, kurios savaime nėra pervedimai, šis neapmokestinimas gali būti susijęs tik su sandoriais, kurie sudaro bendrai vertinamą atskirą visumą ir atlieka tokiems pervedimams būdingas ir esmines funkcijas (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 66–68 punktus).

               40

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog tam, kad būtų kvalifikuojamos kaip sandoris dėl pervedimų, kaip jis suprantamas pagal PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktą, nagrinėjamos paslaugos turi sudaryti bendrai vertinamą atskirą visumą, atliekančią tokiam pervedimui būdingas ir esmines funkcijas, taigi ir dėl kurios pervedamos lėšos ir pakeičiama teisinė ir finansinė padėtis. Šiuo atveju reikia atskirti pagal PVM direktyvą neapmokestinamą paslaugą nuo teikiamos vien fizinės ar techninės paslaugos. Šiuo tikslu visų pirma reikia išnagrinėti paslaugų teikėjo atsakomybės apimtį, ypač klausimą, ar ši atsakomybė yra tik už techninius aspektus, ar apima būdingas ir esmines sandorių funkcijas (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 66 punktą ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 24 punktą).

               41

               Be to, reikia pažymėti, jog kadangi funkciniai aspektai turi lemiamą reikšmę nustatant, ar sandoris sudarytas dėl pervedimo, kaip tai suprantama pagal PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktą, kriterijus, kuriuo remiantis galima atskirti sandorį, kurį sudarius pervedamos lėšos ir pakeičiama teisinė ir finansinė padėtis, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 38–40 punktuose nurodytą teismo praktiką, ir kuriam taikomas nagrinėjamas neapmokestinimas, ir sandorį, kuris neturi tokio poveikio, taigi ir kuriam netaikomas tas neapmokestinimas, yra tai, ar atitinkamu sandoriu realiai ar potencialiai perduodamos atitinkamų lėšų nuosavybės teisės, ar jis atlieka tokiam perdavimui būdingas ir esmines funkcijas (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 33 punktą).

               42

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, nors aplinkybė, jog atitinkamas paslaugų teikėjas pats tiesiogiai debetuoja ir (arba) kredituoja sąskaitą arba daro apskaitos įrašus to paties sąskaitos turėtojo sąskaitose, iš esmės leidžia manyti, kad ši sąlyga tenkinama, ir daryti išvadą, kad atitinkama paslauga yra neapmokestinama (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 13 d. Sprendimo ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, 80, 81 ir 85 punktus), vien dėl to, jog ši paslauga tiesiogiai neapima tokios užduoties, iš karto negalima atmesti galimybės, kad jam gali būti taikomas nagrinėjamas neapmokestinimas, nes šio sprendimo 38 punkte primintas aiškinimas nenustato pervedimų atlikimo tvarkos (šiuo klausimu žr. 2014 m. kovo 13 d. Sprendimo ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, 80 punktą).

               43

               Be to, pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką su sandoriais dėl pervedimų susiję vertinimai taip pat taikytini sandoriams dėl mokėjimų (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 50 punktą ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 26 punktą).

               44

               Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, jog, kaip matyti iš šio sprendimo 31 punkte pateikto aprašymo, suteikus mokėjimo kortele apdorojimo paslaugą, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama paslauga, įvykdomas mokėjimas ar pervedimas ir tokia paslauga gali būti laikoma būtina šiam įvykdymui, turint omenyje tai, kad, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, būtent šios paslaugos teikėjui dienos pabaigoje perdavus atsiskaitymų bylą savo aptarnaujančiam bankui pradedama atitinkamų lėšų mokėjimo arba pervedimo iš korteles išdavusių bankų į minėtą aptarnaujantį banką ir galiausiai į šio paslaugos teikėjo sąskaitą procedūra ir kad faktiškai įvykdomi tik tie mokėjimai ar pervedimai, dėl kurių minėtoje byloje pateikiama reikiama informacija.

               45

               Tačiau, pirma, kadangi PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas siaurai, vien tai, jog paslauga yra būtina neapmokestinamam sandoriui atlikti, neleidžia daryti išvados, kad ši paslauga yra neapmokestinama (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 65 punktą ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 31 punktą).

               46

               Antra, negalima laikyti, kad šios paslaugos teikėjui iš pirkėjo gaunant duomenis, susijusius su mokėjimo kortele, kurią tas pirkėjas nori naudoti, šiam teikėjui šiuos duomenis perduodant savo aptarnaujančiam bankui, šiam teikėjui gaunant kortelę išdavusio banko išduodamą autorizavimo kodą ar šiam teikėjui dienos pabaigoje perduodant savo aptarnaujančiam bankui atsiskaitymų bylą, kurioje, be kita ko, pateikiami su atliktais mokėjimais susiję autorizavimo kodai, šiuos veiksmus vertinant atskirai arba kartu, atliekama mokėjimo ar pervedimo sandoriui, kaip jis suprantamas pagal PVM direktyvos135 straipsnio 1 dalies d punktą, būdinga ir esminė funkcija.

               47

               Atsižvelgiant į šį apibūdinimą akivaizdu, jog tokios paslaugos teikėjas pats tiesiogiai nedebetuoja ir nekredituoja atitinkamų sąskaitų, nedaro įrašų, taip pat nenurodo atlikti tokio debetavimo ar kreditavimo, nes būtent pirkėjas, naudodamasis savo mokėjimo kortele pirkimui atlikti, nusprendžia, kad jo sąskaita bus debetuota trečiojo asmens sąskaitos naudai.

               48

               Be to, kaip per teismo posėdį nurodė Europos Komisija, atsiskaitymų bylos, kurias prekybininkas paslaugų teikėjas teikia savo aptarnaujančiam bankui, tėra elektroninės formos prašymas gauti mokėjimą. Taigi tokios bylos perdavimu dienos pabaigoje siekiama tik informuoti atitinkamą mokėjimo sistemą, kad pardavimas, dėl kurio buvo išduotas išankstinis leidimas, iš tikrųjų buvo įvykdytas. Todėl negalima laikyti, kad šiuo perdavimu įvykdomas atitinkamas mokėjimas ar pavedimas ar atliekamos būdingos ir esminės funkcijos. Aplinkybė, kad tokioje byloje tik pateikiami duomenys ir kodai, susiję su faktiškai įvykdytais pardavimo sandoriais, taigi su tais sandoriais, dėl kurių buvo patvirtinta galimybė įsigyti pageidaujamą bilietą, šiuo atveju neturi reikšmės, nes ji yra būdinga pačiam tokios bylos pobūdžiui.

               49

               Taip pat reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, šioje byloje pateikiamas autorizavimo kodas, kurio paslaugos teikėjas tik paprašo, jį gauna ir perduoda, taigi kurio išdavimo jis nekontroliuoja, tėra leidimas atlikti pardavimą, kurį atitinkamas kortelę išdavęs bankas per aptarnaujantį banką suteikia paslaugos teikėjui. Tai taip pat nėra aptariamų lėšų nuosavybės teisių perdavimui būdinga ir esminė funkcija. Taigi tai, ar šios paslaugos teikėjas tokį kodą gauna tiesiogiai iš kortelę išdavusio banko, ar per savo aptarnaujantį banką, neturi reikšmės nustatant, ar mokėjimo kortele apdorojimo paslaugai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, taikomas nagrinėjamas neapmokestinimas.

               50

               Trečia, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad tokios paslaugos teikėjas prisiimtų atsakomybę dėl teisinės ir finansinės padėties pokyčių, būdingų neapmokestinamam pavedimo ar mokėjimo sandoriui, kaip jis suprantamas pagal PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktą, atlikimo, taigi ir dėl lėšų pervedimo korteles išdavusiems bankams ir aptarnaujančiam bankui, tada iš aptarnaujančio banko į šio paslaugos teikėjo sąskaitą procedūrai būdingų ir esminių funkcijų. Kalbant konkrečiai, nors mokėjimo kortele apdorojimo paslaugos teikėjas, kaip savo rašytinėse pastabose nurodo Bookit, gali įsipareigoti pirkėjui ir galbūt subjektui, kurio naudai jis vykdo pardavimą, tinkamai įvykdyti šį pardavimą ir su juo susijusią mokėjimo kortele apdorojimo paslaugą, taigi ir sėkmingai suteikti šią paslaugą, ši atsakomybė nereiškia, kad minėtas paslaugos teikėjas prisiima atsakomybę atlikti teisinės ir finansinės padėties pakeitimus, kurie būdingi neapmokestinamam mokėjimo ar pervedimo sandoriui.

               51

               Iš visų šių aplinkybių matyti, kad mokėjimo kortele apdorojimo paslaugos, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, teikėjas konkrečiai ir svariai nedalyvauja atliekant teisinės ir finansinės padėties pokyčius, kuriais išreiškiamas atitinkamų lėšų nuosavybės teisių perdavimas ir kurie, remiantis Teisingumo Teismo praktika, leidžia apibūdinti sandorį dėl mokėjimų ar pervedimų, neapmokestinamą pagal PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktą, bet tik įgyvendina technines ir administracines priemones, leidžiančias jam surinkti informaciją ir ją perduoti savo aptarnaujančiam bankui, taip pat tokiu pačiu būdu gauti informaciją, jam leidžiančią įvykdyti pirkimą ir gauti atitinkamas lėšas.

               52

               Šiuo klausimu svarbu priminti, jog tokios paslaugos automatinis pobūdis, ypač aplinkybė, kad perdavus atsiskaitymų bylą automatiškai pradedami vykdyti atitinkami mokėjimai ar pervedimai, negali pakeisti teikiamos paslaugos pobūdžio, todėl neturi įtakos nagrinėjamo neapmokestinimo taikymui (šiuo klausimu žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, 37 punktą).

               53

               Mokėjimo kortele apdorojimo paslaugai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje, kurią iš esmės sudaro prekybininko ir jo aptarnaujančio banko keitimasis informacija siekiant gauti mokėjimą už siūlomą parduoti prekę ar paslaugą, negali būti taikomas neapmokestinamas, numatytas PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punkte sandoriams dėl mokėjimų ir pervedimų.

               54

               Be to, pirma, tokia paslauga dėl pobūdžio negali būti laikoma finansiniu sandoriu, kaip jis suprantamas pagal PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies b–g punktus, nebent būtų manoma, jog kiekvienas prekybininkas, kuris imasi reikiamų veiksmų, kad gautų mokėjimą debeto arba kredito kortele, vykdo finansinį sandorį, kaip jis suprantamas pagal tas nuostatas, o dėl to ši sąvoka netektų prasmės ir tai prieštarautų reikalavimui PVM nemokestinimo atvejus aiškinti siaurai.

               55

               Antra, PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punkte numatyto neapmokestinimo taikymas mokėjimo kortele apdorojimo paslaugai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, prieštarautų finansinių sandorių neapmokestinimu siekiamam tikslui; šiuo neapmokestinimu siekiama palengvinti apmokestinamosios vertės ir atskaitomo PVM sumos nustatymą ir išvengti vartojimo kreditų kainos augimo (2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, 24 punktas ir 2008 m. gegužės 14 d. Nutarties Tiercé Ladbroke ir Derby, C‑231/07 ir C‑232/07, neskelbiamos Rinkinyje, EU:C:2007:332, 24 punktas).

               56

               Iš tiesų apmokestinant PVM mokėjimo kortele apdorojimo paslaugą, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, nekyla tokių sunkumų. Kalbant konkrečiai, apmokestinamoji vertė, kuri lygi atlygiui, gautam už šią paslaugą, t. y. komisiniai, imami iš bilieto pirkėjo už minėtą paslaugą, gali būti lengvai nustatyta ir toks sandoris neapima šios paslaugos teikėjo atliekamo kredito suteikimo pirkėjui. Taigi tokia paslauga negali būti neapmokestinama pagal PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktą.

               57

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: PVM direktyvos 135 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad neapmokestinimas PVM, numatytas šiame punkte sandoriams dėl mokėjimų ir pervedimų, netaikomas vadinamajai „mokėjimo kredito arba debeto kortele apdorojimo“ paslaugai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurią teikia apmokestinamasis asmuo, šios paslaugos teikėjas, kai asmuo per šį paslaugos teikėją perka kino teatro bilietą, kurį tas apmokestinamasis asmuo parduoda kito subjekto vardu ir naudai ir už kurį jį perkantis asmuo moka debeto arba kredito kortele.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               58

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

                     2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 135 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad neapmokestinimas PVM, numatytas šiame punkte sandoriams dėl mokėjimų ir pervedimų, netaikomas vadinamajai „mokėjimo kredito arba debeto kortele apdorojimo“ paslaugai, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurią teikia apmokestinamasis asmuo, šios paslaugos teikėjas, kai asmuo per šį paslaugos teikėją perka kino teatro bilietą, kurį tas apmokestinamasis asmuo parduoda kito subjekto vardu ir naudai ir už kurį jį perkantis asmuo moka debeto arba kredito kortele.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: anglų.


2010 m. liepos 8 d. Tarnautojų teismo (antroji kolegija) sprendimas. # Stefano Sotgia prieš Europos Komisiją. # Viešoji tarnyba - Pareigūnai. # Byla F-130/06.


1962 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG ir Alfons Lütticke GmbH prieš Europos ekonominės bendrijos Komisiją. # Sujungtos bylos 31/62 ir 33/62.


1992 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # Roland Teulie prieš Cave coopérative "les Vignerons de Puissalicon". # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal d'instance de Béziers - Prancūzija. # Byla C-251/91.


1984 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Dansk Denkavit ApS prieš Ministeriet for skatter og afgifter. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Østre Landsret - Danija. # Byla 42/83.


1993 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo (pirmoji kolegija) sprendimas. # H.J.J. van Doesselaar prieš Minister van Verkeer en Waterstaat. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nyderlandai. # Byla C-304/91.


title: 2016 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH prieš Finanzamt Kassel II – Hofgeismar.#Hessisches Finanzgericht prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Apmokestinimas – Pridėtinės vertės mokestis – Direktyva 2006/112/EB – Tam tikros bendrojo intereso veiklos neapmokestinimas – 132 straipsnio 1 dalies d punktas – Žmogaus organų, kraujo ir motinos pieno tiekimas – Apimtis – Perdirbta ir pramoniniais tikslais naudojama žmogaus kraujo plazma.#Byla C-412/15.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2016 m. spalio 5 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Apmokestinimas — Pridėtinės vertės mokestis — Direktyva 2006/112/EB — Tam tikros bendrojo intereso veiklos neapmokestinimas — 132 straipsnio 1 dalies d punktas — Žmogaus organų, kraujo ir motinos pieno tiekimas — Apimtis — Perdirbta ir pramoniniais tikslais naudojama žmogaus kraujo plazma“
      Byloje C‑412/15
      dėl Hessisches Finanzgericht (Heseno finansų teismas, Vokietija) 2015 m. kovo 24 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2015 m. liepos 28 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

      prieš

         Finanzamt Kassel II – Hofgeismar

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, teisėjai D. Šváby, J. Malenovský (pranešėjas), M. Safjan, ir M. Vilaras,
      generalinis advokatas N. Wahl,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2016 m. balandžio 28 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH, atstovaujamos Rechtsanwälte T. Dennisen ir T. Otto bei Steuerberater U. Prinz,

               —

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos T. Henze, J. Möller ir K. Petersen,

               —

               Vengrijos vyriausybės, atstovaujamos M. Z. Fehér, G. Koós ir M. Bóra,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir B.‑R. Killmann,

         susipažinęs su 2016 m. birželio 2 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1) 132 straipsnio 1 dalies d punkto išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH (toliau – TMD), bendrovės, valdančios kraujo donorystės centrą, įsteigtą Vokietijoje, ir Finanzamt Kassel II – Hofgeismar (Kaselio mokesčių administratorius, Vokietija, toliau – mokesčių administratorius) ginčą dėl vaistams gaminti skirtos plazmos tiekimo, kurį atliko TMD, apmokestinimo pridėtinės vertės mokesčiu (PVM).

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2006/112 2 straipsnyje numatyta:
               „1.   PVM objektas yra šie sandoriai:
               <...>

                        c)

                        paslaugų teikimas už atlygį valstybės narės teritorijoje, kai paslaugas teikia apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks;

                  <...>“

               4

               Šios direktyvos IX antraštinėje dalyje „Neapmokestinimas PVM“ yra 2 skyrius „Tam tikros su visuomenės interesais susijusios veiklos neapmokestinimas PVM“ ir 4 skyrius „Sandorių Bendrijos viduje neapmokestinimas PVM“.

               5

               Tos pačios direktyvos 2 skyriuje esančio 132 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Sandoriai, kurių valstybės narės neapmokestina PVM:
               <...>

                        b)

                        ligoninių ir medicininės priežiūros bei glaudžiai su ja susijusi veikla, kai ją vykdo viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos arba, tokiomis pat socialinėmis sąlygomis, kokios taikomos viešosios teisės reguliuojamoms įstaigoms, ligoninės, gydymo ar diagnozavimo centrai bei kitos panašaus pobūdžio deramai pripažintos įstaigos;

                        c)

                        medicininės priežiūros paslaugų, kurias teikia gydytojai bei paramedikai, teikimas, kaip jį apibrėžia atitinkama valstybė narė;

                        d)

                        žmogaus organų, kraujo ir motinos pieno tiekimas;

                        e)

                        dantų technikų, kai jie vykdo savo profesinę veiklą, vykdomas paslaugų teikimas ir dantų protezų tiekimas, kai jį vykdo dantų gydytojai ir dantų technikai;

                  <...>“

         Vokietijos teisė

               6

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Umsatzsteuergesetz (apyvartos mokesčio įstatymas, toliau – UStG) 4 straipsnio 17 punkte nurodyta:
               „Iš 1 straipsnio 1 dalies 1 punkte nurodytų sandorių neapmokestinami:
               <...>

                        a)

                        žmogaus organų, kraujo ir motinos pieno tiekimas.“

               7

               Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos UStG 15 straipsnyje, kuriame reglamentuojama teisė į pirkimo mokesčio atskaitą, nurodyta:
               „1.   Verslininkas gali atskaityti šias pirkimo mokesčio sumas:

                        1)

                        pagal įstatymą mokėtiną mokestį už kito verslininko verslo tikslais patiektas prekes ir suteiktas paslaugas. <...>

                  2.   Neatskaitomas pirkimo mokestis už prekių tiekimą, importą ar įsigijimą arba paslaugų teikimą Bendrijos viduje, kai tas prekes ar paslaugas verslininkas naudoja šiems sandoriams:

                        1)

                        neapmokestinamiesiems sandoriams;

                  <...>
               3.   Teisės į atskaitą apribojimas pagal 2 dalį negalimas, jei sandoriai:

                        1)

                        2 dalies pirmo sakinio 1 punkto atveju

                                 a)

                                 yra neapmokestinami remiantis 4 straipsnio 1–7 punktais <...>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

               8

               TMD valdo kraujo donorystės centrą. Jos veikla apima donorų kraujo plazmos surinkimą chemijos inžinerijos proceso būdu ir jos sumaišymą su antikoagulianto tirpalu, kuriame, be kita ko, yra natrio citrato. Paskui šis mišinys apdorojamas centrifugoje, siekiant išgauti tam tikrus elementus. Šie elementai surenkami ir pristatomi užšaldyti farmacijos sektoriaus bendrovėms.

               9

               Vykdydama savo veiklą TMD tiekė šio tipo plazmą Šveicarijoje įsteigtai bendrovei X AG. Ši priimdavo TMD pristatytą plazmą ir išsiųsdavo ją įvairioms, kitose ES valstybėse narėse esančioms gamykloms vaistų paruošimo tikslais.

               10

               TMD manė, kad žmogaus kraujo tiekimui taikomas neapmokestinimas netaikomas plazmai, kurią ji tiekė vaistų gamintojams. Todėl 2008 metų PVM deklaracijoje TMD paprašė mokesčių administratoriaus atskaityti pagal sandorius, susijusius su jos tiekta plazma, sumokėtą pirkimo PVM.

               11

               Mokesčių administratorius nusprendė, kad plazmos tiekimas į kitas ES valstybes nares yra PVM neapmokestinami sandoriai, todėl neleido atskaityti pirkimo mokesčio.

               12

               2009 ir 2010 m. deklaracijose, kurias mokesčių administratorius priėmė, TMD neatskaitė pirkimo mokesčio.

               13

               2012 m. gruodžio 7 d. TMD paprašė pakeisti pranešimus apie mokėtiną PVM už 2008 m. ir 2010 m. Ji prašė pripažinti teisę atskaityti pagal plazmos tiekimo sandorius sumokėtą pirkimo mokestį. Grįsdama savo prašymą ji nurodė, kad plazmos tiekimas Bendrijos viduje, dėl kurio ji prašo pirkimo mokesčio atskaitos, nebuvo pagal UStG 4 straipsnio 17 punkto a papunktį neapmokestinami sandoriai; jos nuomone, tai buvo „žaliavinės“ plazmos, skirtos frakcionuoti ir vaistams gaminti, tiekimas farmacijos bendrovėms.

               14

               Prašymus dėl pataisymo mokesčių administratorius atmetė 2013 m. gegužės 7 d. sprendimu, dėl kurio TMD pateikė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.

               15

               Grįsdama savo ieškinį TMD teigia, kad vaistams gaminti skirtos plazmos tiekimas nėra kraujo tiekimas, kaip jis suprantamas pagal UStG 4 straipsnio 17 punkto a papunktį arba Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktą.

               16

               Šiomis aplinkybėmis Hessisches Finanzgericht (Heseno finansų teismas, Vokietija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, kad žmogaus kraujo tiekimas apima ir žmogaus kraujo plazmos tiekimą?

                        2.

                        Jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas: ar tai taikoma ir kraujo plazmai, kuri nėra tiesiogiai naudojama terapiniais tikslais ir skirta tik vaistams gaminti?

                        3.

                        Jei į antrąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: ar klasifikuojant kraujo plazmą kaip kraują vadovaujamasi tik jos paskirtimi konkrečiu atveju, ar apskritai galimais kraujo plazmos naudojimo būdais?“

         Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį

               17

               2016 m. birželio 13 d. raštu TMD paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį, iš esmės remdamasi tuo, kad generalinio advokato išvados 49 punkte padaryta objektyvi klaida.

               18

               Šiuo klausimu primintina, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir Procedūros reglamente nenumatyta šalių galimybės pateikti atsiliepimus į generalinio advokato išvadą (2000 m. vasario 4 d. Nutarties Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, 2 punktas ir 2012 m. rugsėjo 6 d. Sprendimo Döhler Neuenkirchen, C‑262/10, EU:C:2012:559, 29 punktas).

               19

               Kaip matyti iš Procedūros reglamento 83 straipsnio, išklausęs generalinį advokatą Teisingumo Teismas gali bet kada nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį – pirmiausia, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu baigus žodinę proceso dalį šalis nurodė naują faktą, kuris gali būti lemiamas Teismui priimant sprendimą, arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys nepateikė nuomonės.

               20

               Vis dėlto išklausęs generalinį advokatą Teisingumo Teismas mano, kad turi visą būtiną informaciją sprendimui priimti.

               21

               Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas mano, kad nereikia atnaujinti žodinės proceso dalies.

         Dėl prejudicinių klausimų

               22

               Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktas aiškintinas taip, kad žmogaus kraujo tiekimas, kurio valstybės narės pagal tą nuostatą neturi apmokestinti, apima ir plazmos, gautos iš žmogaus kraujo, tiekimą, jeigu ši plazma skirta tik vaistams gaminti, o ne tiesiogiai naudoti terapiniais tikslais.

               23

               Pagal Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktą valstybės narės neapmokestina žmogaus organų, kraujo ir motinos pieno tiekimo.

               24

               Pirmiausia primintina, kad remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika šiame 132 straipsnyje nurodytos sąvokos yra savarankiškos Sąjungos teisės sąvokos ir jų tikslas – išvengti skirtumų taikant PVM sistemą įvairiose valstybėse narėse (2015 m. vasario 26 d. Sprendimo VDP Dental Laboratory ir kt., C‑144/13, C‑154/13 ir C‑160/13, EU:C:2015:116, 44 punktas).

               25

               Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punkte nurodyta „žmogaus kraujo“ sąvoka neapibrėžta Direktyvoje 2006/112.

               26

               Tokiomis aplinkybėmis šios sąvokos reikšmė ir apimtis turi būti nustatoma remiantis jų įprasta reikšme bendrinėje kalboje, kartu atsižvelgiant į kontekstą, kuriam esant ji pavartota, ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (šiuo klausimu žr. 2012 m. spalio 25 d. Sprendimo Ketelä, C‑592/11, EU:C:2012:673, 51 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               27

               Dėl sąvokos „žmogaus kraujas“ įprastos reikšmės pažymėtina, kad ji reiškia žmogaus kūno elementą, sudarytą iš kelių nesavarankiškų, papildomojo pobūdžio sudedamųjų dalių, kurios veikdamos sinergiškai gali maitinti visus organus ir audinius.

               28

               Viena iš tų sudedamųjų dalių yra plazma – skystis, kuris kitas žmogaus kraujo sudedamąsias dalis išnešioja po kūną.

               29

               Visų pirma, kalbant apie bendrą kontekstą, primintina, kad pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 3 straipsnio 2 dalies c punktą draudžiama naudoti žmogaus kūną ir kūno dalis kaip pasipelnymo šaltinį.

               30

               Toliau, kalbant apie visų Direktyvos 2006/112 132 straipsnio nuostatų tikslą, primintina, kad šiuo straipsniu siekiama tam tikros bendrojo intereso veiklos neapmokestinimo, kad būtų palengvintas tam tikrų paslaugų teikimas ir tam tikrų prekių tiekimas, išvengiant papildomų išlaidų, kurių kiltų jas apmokestinus PVM (šiuo klausimu žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimo VDP Dental Laboratory ir kt., C‑144/13, C‑154/13 ir C‑160/13, EU:C:2015:116, 43 ir 45 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

               31

               Galiausiai dėl Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punkto pažymėtina, kad ši nuostata, kaip ir tos pačios dalies b, c ir e punktai, taikoma sandoriams, kurie tiesiogiai susiję su sveikatos priežiūra arba kurių tikslas terapinis.

               32

               Todėl Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punkte numatytą žmogaus kraujo tiekimo neapmokestinimą reikia suprasti taip, kad jis skirtas užtikrinti, jog produktų, kurie reikalingi sveikatos priežiūrai arba yra terapinės paskirties, tiekimas netaptų neįmanomas dėl šių produktų padidėjusių sąnaudų, jeigu jų tiekimas būtų apmokestintas PVM (pagal analogiją žr. 2015 m. vasario 26 d. Sprendimo VDP Dental Laboratory ir kt., C‑144/13, C‑154/13 ir C‑160/13, EU:C:2015:116, 46 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               33

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, žmogaus kraujo tiekimas, įskaitant į kraujo sudėtį įeinančios plazmos tiekimą, neturi būti apmokestinamas pagal Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktą, jeigu šiuo tiekimu tiesiogiai prisidedama prie bendrojo intereso veiklos, t. y. jeigu patiekta plazma tiesiogiai naudojama sveikatos priežiūrai arba terapiniais tikslais.

               34

               Tokiu atveju primintina, kad terminai, vartojami Direktyvos 2006/112 132 straipsnyje numatytiems neapmokestinimo atvejams apibrėžti, turi būti aiškinami siaurai, nes jie yra bendro principo, pagal kurį PVM apmokestinamas kiekvienas apmokestinamojo asmens paslaugų teikimas už atlygį, išimtys (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, 23 punktą ir 2015 m. spalio 22 d. Sprendimo Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               35

               Iš to išplaukia, kad pagal Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktą negali būti neapmokestinama vadinamoji „pramoninė“ plazma, t. y. plazma, kurią tiekiant tiesiogiai neprisidedama prie bendrojo intereso veiklos, nes ji skirta naudoti pramoninėje gamyboje, be kita ko, vaistams gaminti.

               36

               Taigi pagal Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktą neapmokestinama tik ta plazma, kuri faktiškai skirta tiesiogiai naudoti terapiniais tikslais.

               37

               Kadangi galimybė pasinaudoti šiuo neapmokestinimu priklauso nuo to, ar plazma naudojama tam tikrai bendrojo intereso veiklai vykdyti, ta aplinkybė, kad pramonėje naudoti skirtą plazmą teoriškai galima tiesiogiai naudoti terapijoje, jei tai būtų įrodyta, negali reikšti, kad šiai plazmai turi būti taikoma neapmokestinimo tvarka, numatyta siekiant sumažinti išlaidas tik tai plazmai, kuri faktiškai yra tiesiogiai naudojama terapiniais tikslais.

               38

               Iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų matyti, kad pagrindinėje byloje aptariama plazma skirta naudoti tik farmaciniais, o ne sveikatos priežiūros ar terapiniais tikslais.

               39

               Šiomis aplinkybėmis tokiai plazmai negali būti taikomas Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punkte numatytas neapmokestinimas.

               40

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2006/112 132 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, jog žmogaus kraujo tiekimas, kurio valstybės narės pagal tą nuostatą neturi apmokestinti, neapima plazmos, gautos iš žmogaus kraujo, tiekimo, jeigu ši plazma skirta tik vaistams gaminti, o ne tiesiogiai naudoti terapiniais tikslais.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               41

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyvos 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos 132 straipsnio 1 dalies d punktas turi būti aiškinamas taip, jog žmogaus kraujo tiekimas, kurio valstybės narės pagal tą nuostatą neturi apmokestinti, neapima plazmos, gautos iš žmogaus kraujo, tiekimo, jeigu ši plazma skirta tik vaistams gaminti, o ne tiesiogiai naudoti terapiniais tikslais.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: vokiečių.


2015 m. lapkričio 11 d. Bendrojo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Graikijos Republika prieš Europos Komisiją.#EŽŪOGF – Garantijų skyrius – EŽŪGF ir EŽŪFKP – Nefinansuojamos išlaidos – Protingas terminas – Esminių patikrinimų nebuvimas – Išvadų apie trūkumus ekstrapoliacija.#Byla T-550/13.


2016 m. rugsėjo 15 d. Bendrojo Teismo (aštuntoji kolegija) sprendimas.#Arrom Conseil prieš Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybą.#Europos Sąjungos prekių ženklas – Protesto procedūra – Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo „Roméo has a Gun by Romano Ricci“ paraiška – Ankstesni žodiniai Europos Sąjungos prekių ženklai NINA RICCI ir RICCI – Galimybė supainioti – Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punktas – Neteisėtai iš ankstesnių prekių ženklų skiriamojo požymio ar gero vardo gauta nauda – Kenkimas geram vardui – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 5 dalis.#Byla T-359/15.


title: 2009 m. sausio 29 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Consiglio Nazionale degli Ingegneri prieš Ministero della Giustizia ir Marco Cavallera.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Consiglio di Stato - Italija.#Diplomų pripažinimas - Direktyva 89/48/EEB - Studijų diplomo lygiavertiškumo patvirtinimas - Inžinierius.#Byla C-311/06.

text:
      Byla C‑311/06
      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      prieš
      Ministero della Giustizia
      ir
      Marco Cavallera
      (Consiglio di Stato prašymas priimti prejudicinį sprendimą)

      „Diplomų pripažinimas – Direktyva 89/48/EEB – Studijų diplomo lygiavertiškumo patvirtinimas – Inžinierius“
      Sprendimo santrauka
      Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Darbuotojai – Aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio
            mokymo ir lavinimo, pripažinimas – Direktyva 89/48
      (Tarybos direktyvos 89/48 1 straipsnio a punktas)
      Siekdamas pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją priimančioje valstybėje narėje asmuo, turintis kitos valstybės narės
         valdžios institucijos išduotą dokumentą, kuris nepatvirtina jokio mokymo ir lavinimo pagal šios valstybės narės švietimo sistemą
         ir nėra grindžiamas nei egzaminu, nei šioje valstybėje narėje įgyta profesine patirtimi, negali remtis Direktyvos 89/48 dėl
         bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos nuostatomis.

      Iš tiesų Direktyva 89/48 siekiama panaikinti kliūtis galimybei dirbti pagal profesiją kitoje valstybėje narėje nei nagrinėjamą
         profesinę kvalifikaciją patvirtinantį dokumentą išdavusi valstybė. Iš minėtos direktyvos pirmos, trečios ir penktos konstatuojamųjų
         dalių matyti, kad profesinę kvalifikaciją patvirtinantis dokumentas negali būti prilyginamas „diplomui“ šios direktyvos prasme,
         visos arba dalies kvalifikacijos neįgijus pagal nagrinėjamą dokumentą išdavusios valstybės narės švietimo sistemą. Be to,
         dokumentas padeda pradėti dirbti arba toliau dirbti pagal profesiją, jei jis įrodo papildomos kvalifikacijos turėjimą.

      Tačiau tokiu atveju, kai lygiavertiškumo patvirtinimas kitoje valstybėje narėje neįrodo jokios papildomos kvalifikacijos ir
         kai nei lygiavertiškumo patvirtinimas, nei įrašymas į šios valstybės narės profesinės asociacijos sąrašą nebuvo grindžiami
         paraišką padavusio asmens įgytos kvalifikacijos arba profesinės patirties patikrinimu, pritarus galimybei remtis Direktyva 89/48
         siekiant pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją kilmės valstybėje, asmeniui, gavusiam tik šios valstybės narės išduotą
         dokumentą, kuris pats nesuteikia teisės pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją, vis dėlto būtų leidžiama pagal ją
         pradėti dirbti, kai kitoje valstybėje narėje gautas lygiavertiškumą patvirtinantis dokumentas neįrodo, kad buvo įgyta papildoma
         kvalifikacija arba profesinė patirtis. Tai prieštarautų Direktyvoje 89/48 ir jos penktoje konstatuojamojoje dalyje įtvirtintam
         principui, pagal kurį valstybės narės ir toliau gali nustatyti būtiną minimalų kvalifikacijos lygį, kad garantuotų savo teritorijoje
         teikiamų paslaugų kokybę.

      (žr. 55–57, 59 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. sausio 29 d.(*)

      „Diplomų pripažinimas – Direktyva 89/48/EEB – Studijų diplomo lygiavertiškumo patvirtinimas – Inžinierius“
      Byloje C‑311/06
      dėl Consiglio di Stato (Italija) 2006 m. vasario 28 d. Sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2006 m. liepos 17 d., pagal EB 234 straipsnį pateikto
         prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

      Consiglio Nazionale degli Ingegneri
      prieš
      Ministero della Giustizia,

      Marco Cavallera,

      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas C. W. A. Timmermans, teisėjai J.‑C. Bonichot, K. Schiemann (pranešėjas), J. Makarczyk ir
         L. Bay Larsen,

      generalinis advokatas M. Poiares Maduro,
      posėdžio sekretorė L. Hewlett, vyriausioji administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2007 m. rugsėjo 13 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
      –        Consiglio Nazionale degli Ingegneri, atstovaujamos avvocato A. Romei,

      –        Italijos vyriausybės, atstovaujamos I. M. Braguglia, padedamo avvocato dello Stato S. Fiorentino,

      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos L. Van den Broeck,
      –        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos iš pradžių T. Boček, vėliau M. Smolek,
      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos E. Skandalou,
      –        Kipro vyriausybės, atstovaujamos C. Lycourgos ir I. Neofitou,
      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pesendorfer,
      –        Švedijos vyriausybės, atstovaujamos A. Falk ir A. Kruse,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Støvlbæk ir E. Montaguti,
      susipažinęs su 2008 m. vasario 28 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1988 m. gruodžio 21 d. Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo
         mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo, pripažinimo sistemos (OL L 19, 1989, p. 16; 2004 m.
         specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t. p. 337) išaiškinimu.

      2        Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant Consiglio Nazionale degli Ingegneri (Nacionalinė inžinierių taryba) ir Ministero della Giustizia (Teisingumo ministerija) ginčą dėl pastarosios pripažinto Italijos piliečio M. Cavallera ispaniško inžinerijos diplomo, kurį
         šis gavo patvirtinus itališko studijų diplomo lygiavertiškumą, siekiant suinteresuotąjį asmenį Italijoje įrašyti į inžinierių
         sąrašą.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisės aktai
      3        Direktyvos 89/48 pirma konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:

      „kadangi pagal Sutarties 3 straipsnio c punktą vienas iš Bendrijos tikslų yra laisvam asmenų ir paslaugų judėjimui tarp valstybių
         narių trukdančių kliūčių panaikinimas; kadangi valstybių narių piliečiams tai reiškia visų pirma galimybę dirbti pagal profesiją
         kaip savarankiškai dirbantiems asmenims ar samdomiems darbuotojams ne toje valstybėje narėje, kurioje jie įgijo savo profesines
         kvalifikacijas.“

      4        Šios direktyvos trečioje konstatuojamojoje dalyje įtvirtinta:

      „kadangi, siekiant skubiai reaguoti į lūkesčius Bendrijos šalių piliečių, kurie turi aukštojo mokslo diplomus baigus profesinį
         mokymą ir lavinimą ne toje valstybėje narėje, kurioje jie norėtų dirbti pagal savo profesiją, reikėtų taip pat nustatyti kitą
         tokių diplomų pripažinimo būdą, kad būtų galima sudaryti sąlygas suinteresuotiesiems dirbti pagal visas tas profesinės veiklos
         rūšis, kurios priimančiojoje valstybėje narėje yra leidžiamos baigus mokymą ir lavinimą po vidurinės mokyklos, jei jie yra
         baigę bent trejų metų trukmės studijas ir turi parengimą tokiai veiklai patvirtinantį kitoje valstybėje narėje išduotą diplomą.“

      5        Minėtos direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:

      „kadangi toms profesijoms, kurioms Bendrija nėra nustačiusi būtino minimalaus kvalifikacijos lygio, valstybės narės ir toliau
         gali tą lygį nustatyti, kad garantuotų savo teritorijoje teikiamų paslaugų kokybę; kadangi vis dėlto jos negali, nepažeisdamos
         savo įsipareigojimų pagal Sutarties 5 straipsnį, reikalauti, kad valstybės narės pilietis įgytų tą kvalifikaciją, kurią jos
         apskritai nustato tik remdamosi diplomais, išduodamais savo nacionalinėse švietimo sistemose, jei atitinkamas asmuo visas
         tas kvalifikacijas ar dalį jų jau yra įgijęs kitoje valstybėje narėje; kadangi dėl to kiekvienai priimančiajai valstybei narei,
         kurioje kokia nors profesija yra reglamentuojama, reikia atsižvelgti į kvalifikacijas, įgytas kitoje valstybėje narėje, ir
         nustatyti, ar tos kvalifikacijos atitinka tas kvalifikacijas, kurių reikalauja atitinkama valstybė narė.“

      6        Direktyvos 89/48 1 straipsnio a ir b punktuose nurodyta:

      „Šioje direktyvoje taikomi šie sąvokų apibrėžimai:
      a) diplomas – tai bet kuris diplomas, pažymėjimas ar kitas oficialią kvalifikaciją įrodantis dokumentas arba tokių diplomų,
         pažymėjimų ar kitų įrodančių dokumentų rinkinys:

      –        išduotas valstybės narės kompetentingos institucijos, paskirtos pagal jos pačios įstatymus ir kitus teisės aktus,
      –        patvirtinantis, kad jį turintis asmuo yra sėkmingai baigęs ne mažiau kaip trejų metų trukmės kursus po vidurinės mokyklos
         arba lygiavertės trukmės vakarinius ar neakivaizdinius kursus universitete, aukštojo mokslo įstaigoje arba kitoje panašaus
         lygio įstaigoje, taip pat, jei reikia, kad, be kursų, baigtų po vidurinės mokyklos, jis papildomai yra sėkmingai įgijęs profesinį
         išsilavinimą, ir

      –        patvirtinantis, kad jį turintis asmuo turi profesinę kvalifikaciją, reikalingą norint pradėti dirbti arba toliau dirbti pagal
         reglamentuojamą profesiją toje valstybėje narėje,

      jeigu tuo diplomu, pažymėjimu ar kitu oficialią kvalifikaciją įrodančiu dokumentu patvirtintas mokymas ir išsilavinimas buvo
         įgytas iš esmės Bendrijoje arba jį turintis asmuo turi valstybės narės, pripažinusios trečiosios šalies diplomą, pažymėjimą
         ar kitą oficialią kvalifikaciją įrodantį dokumentą, patvirtinimą apie trejų metų profesinę patirtį.

      Diplomu, kaip apibrėžta pirmojoje pastraipoje, taip pat laikomas: kiekvienas valstybėje narėje kompetentingos institucijos
         išduotas diplomas, pažymėjimas ar kitas oficialią kvalifikaciją įrodantis dokumentas arba tokių diplomų, pažymėjimų ar kitų
         įrodančių dokumentų rinkinys, jei jis išduotas sėkmingai baigus Bendrijoje įgytą ir tos valstybės narės kompetentingos institucijos
         lygiaverčiu pripažintą mokymą ir lavinimą ir jei jis suteikia tokias pačias teises pradėti dirbti ar toliau dirbti toje valstybėje
         narėje pagal reglamentuojamą profesiją;

      b) priimančioji valstybė narė – tai bet kuri valstybė narė, kurioje kokios nors valstybės narės pilietis paduoda paraišką
         leisti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją ne toje valstybėje narėje, kurioje jis gavo diplomą ar anksčiau dirbo pagal
         tą profesiją.“

      7        Direktyvos 89/48 1 straipsnio b punkto versijose tik italų ir vengrų kalbomis, užuot nurodžius „valstybės narės“ pilietį,
         nurodomas „kitos valstybės narės“ pilietis („di un altro Stato tembro“;„egy másik tagállam“).

      8        Direktyvos 89/48 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta:

      „Ši direktyva yra taikoma bet kuriam valstybės narės piliečiui, kuris nori kaip savarankiškai dirbantis asmuo arba samdomas
         darbuotojas priimančiojoje valstybėje narėje dirbti pagal reglamentuojamą profesiją.“

      9        Šios direktyvos 2 straipsnio pirmosios pastraipos versijose tik vokiečių ir vengrų kalbomis, užuot nurodžius (galimybę) dirbti
         pagal reglamentuojamą profesiją „priimančioje valstybėje narėje“, nurodoma (galimybė) dirbti pagal reglamentuojamą profesiją
         „kitoje valstybėje narėje“ („in einem anderen Mitgliedstaat“;„egy másik tagállamban“).

      10      Direktyvos 89/48 3 straipsnio pirmosios pastraipos a punkte numatyta:

      „Tais atvejais, kai norint priimančiojoje valstybėje narėje pradėti ar toliau dirbti pagal reglamentuojamą profesiją reikia
         turėti diplomą, kompetentinga institucija negali, remdamasi tuo, kad kvalifikacija nėra pakankama, atsisakyti leisti valstybės
         narės piliečiui pradėti ar toliau dirbti pagal tą profesiją tomis pačiomis sąlygomis, kurios taikomos saviems piliečiams:

      a) jei pareiškėjas turi diplomą, reikalaujamą kitoje valstybėje narėje norint pradėti ar toliau dirbti pagal tą profesiją
         jos teritorijoje, ir tas diplomas buvo išduotas valstybėje narėje <...>“

      11      Šios direktyvos 3 straipsnio pirmosios pastraipos versijose tik italų, ispanų ir slovėnų kalbomis, užuot nurodžius atsisakymą
         leisti „valstybės narės“ piliečiui, nurodomas atsisakymas leisti „kitos valstybės narės“ piliečiui („di un altro Stato tembro“;„de
         otro Estado miembro“;„druge države članice“).

      12      Be to, minėtos direktyvos 3 straipsnio pirmosios pastraipos a punkto versijose tik italų ir slovėnų kalbomis, užuot nurodžius
         „valstybėje narėje“ išduotą diplomą, nurodomas „kitoje valstybėje narėje“ išduotas diplomas („in un altro Stato tembro“;„drugi
         državi članici“).

      13      Nepaisant Direktyvos 89/48 3 straipsnio, jos 4 straipsnis suteikia priimančiajai valstybei narei teisę pareikalauti, kad pareiškėjas
         tam tikromis sąlygomis įrodytų, jog turi tam tikros nustatytos trukmės profesinę patirtį, baigtų ne ilgesnį kaip trejų metų
         adaptacijos laikotarpį arba laikytų kvalifikacinį egzaminą ar testą. Tame pačiame straipsnyje numatytos tam tikros taisyklės
         ir sąlygos, taikytinos kompensacinėms priemonėms, kurių gali būti reikalaujama siekiant kompensuoti nepakankamą pareiškėjo
         išsilavinimą.

       Nacionalinės teisės aktai
       Inžinieriaus profesijos reglamentavimas Ispanijoje ir Italijoje
      14      Inžinieriaus profesija yra reglamentuojama profesija ir Ispanijoje, ir Italijoje.

      –       Mokymo ir lavinimo sistemos bei sąlygos pradėti dirbti pagal inžinieriaus profesiją
      15      Kiek tai susiję su kvalifikacija inžinerijos srityje, Italijos ir Ispanijos mokymo ir lavinimo sistemos yra panašios. Šiose
         dviejose valstybėse narėse šią kvalifikaciją galima įgyti baigus nuo trejų iki penkerių metų trukmės studijas po vidurinės
         mokyklos.

      16      Italijoje po trejų metų studijų („laurea triennale“) baigus jaunesniųjų inžinierių („ingegnere junior“) mokymo ir lavinimo
         kursą išduodami universitetiniai diplomai.

      17      Norint pradėti dirbti pagal jaunesniojo inžinieriaus profesiją, reikia turėti reikalaujamą universitetinį diplomą ir būti
         išlaikius valstybinį egzaminą („esame di Stato“), atitinkantį konkrečią profesiją (1925 m. spalio 23 d. Karaliaus dekreto
         Nr. 2537 (Gazzetta ufficiale, Nr. 37, 1926 m. vasario 15 d.) 4 straipsnis). Remiantis 2001 m. birželio 5 d. Respublikos Prezidento dekreto Nr. 328 (GURI,
         Nr. 190 priedas, 2001 m. rugpjūčio 17 d.) 47 ir 48 straipsniais, šį valstybinį egzaminą sudaro bent du testai raštu, testas
         žodžiu ir praktinis testas. Kandidatams, išlaikiusiems valstybinį egzaminą, suteikiama teisė dirbti pagal inžinieriaus profesiją
         („abilitazione all’esercizio della profesione di ingegnere“).

      18      Ispanijoje po trejų metų studijų išduodami universitetiniai diplomai suteikia inžinieriaus techniko („ingeniero técnico“)
         kvalifikaciją.

      19      Ispanijos teisės aktai skiria dvi universitetinių diplomų rūšis, t. y. „oficialius diplomus“, kurių galiojimas pripažįstamas
         visoje nacionalinėje teritorijoje ir kurie suteikia teisę pradėti dirbti pagal reglamentuojamas profesijas, ir „savus diplomus“,
         kuriuos išduoti teisę turi įvairūs universitetai, tačiau kurie nesuteikia teisės pradėti dirbti pagal reglamentuojamas profesijas.
         Šį klausimą reglamentuoja 2001 m. gruodžio 21 d. Organinis įstatymas 6/2001 dėl universitetų (BOE, Nr. 307, 2001 m. gruodžio
         24 d., p. 49400).

      20      Ispanijoje, norint pradėti dirbti pagal inžinieriaus techniko profesiją, iš principo reikia turėti konkrečią profesiją atitinkantį
         oficialų universitetinį diplomą Organinio įstatymo 6/2001 prasme.

      21      Ir Italijoje, ir Ispanijoje dirbant pagal inžinieriaus profesiją taip pat reikalaujama būti įrašytam į profesinės asociacijos
         sąrašą. Italijoje inžinierių sąrašą kiekvienoje provincijoje tvarko Inžinierių asociacijos taryba („Consiglio dell’Ordine
         degli Ingegneri“). Šį sąrašą sudaro du skyriai. Jaunesniesiems inžinieriams skirtas B skyrius. Ispanijoje, atsižvelgiant į
         specializaciją ir regioną, kompetentingos yra įvairios inžinierių asociacijos („colegios de ingenieros“). Šiose dviejose valstybėse
         narėse įrašymas į inžinierių sąrašą yra paprasčiausias administracinis formalumas, kuriuo savaime nepatvirtinama atitinkamų
         asmenų profesinė kvalifikacija, o siekiama užtikrinti, kad dirbant pagal šią profesiją bus laikomasi tam tikrų etikos normų.

      –       Inžinieriaus- mechaniko profesija Italijoje
      22      Italijoje asmenys, norintys dirbti pagal inžinieriaus-mechaniko profesiją, paprastai turi turėti universitetinį inžinieriaus
         – mechaniko diplomą („laurea in ingegneria meccanica“), kuris suteikiamas baigus trejų metų trukmės studijas, ir leidimą dirbti
         pagal inžinieriaus profesiją, išduotą išlaikius valstybinį egzaminą. Be to, šie asmenys turi būti įrašyti į provincijos inžinierių
         sąrašo B skyrių: pramonės sektorius.

      –       Pramonės inžinieriaus techniko profesija (mechaniko specializacija) Ispanijoje
      23      Ispanijoje asmenys, norintys dirbti pagal pramonės inžinieriaus techniko profesiją (mechaniko specializaciją) („ingeniero
         técnico industrial, especialidad mecánica“), paprastai turi turėti oficialų universitetinį pramonės inžinieriaus techniko
         diplomą (mechaniko specializacija) Organinio įstatymo 6/2001 prasme. Šis inžinieriaus techniko diplomas išduodamas baigus
         trejų metų studijas. Be to, šie asmenys turi būti įrašyti į Pramonės inžinierių technikų profesinės asociacijos („Colegio
         de ingenieros técnicos industriales“) sąrašą.

       Pripažinimo procedūra Italijoje
      24       Direktyva 89/48/EEB Italijos teisės sistemoje buvo įgyvendinta 1992 m. sausio 27 d. Įstatyminiu dekretu Nr. 115 (GURI, Nr. 40,
         1992 m. vasario 18 d. toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 115/1992).

      25      Įstatyminio dekreto Nr. 115/1992 1 straipsnyje „Europos bendrijoje gautų diplomų pripažinimas“ nurodyta:

      „1.      Šio dekreto nuostatose įtvirtintomis sąlygomis vienos Europos bendrijos valstybės narės išduoti profesinį mokymą patvirtinantys
         diplomai, kurie, remiantis šios valstybės teisės aktais, yra būtini norint dirbti pagal profesiją, pripažįstami Italijoje.

      2.      Pripažinimas suteikiamas Bendrijos piliečiui, siekiančiam Italijoje kaip savarankiškai dirbančiam asmeniui arba samdomam darbuotojui
         dirbti pagal atitinkamą profesiją, pagal kurią jis gali dirbti pirmoje dalyje nurodytą diplomą išdavusioje valstybėje.

      3.      Diplomai pripažįstami, jeigu patvirtinama, jog pareiškėjas sėkmingai baigė ne mažiau kaip trejų metų trukmės aukštojo mokslo
         studijas (arba lygiavertės trukmės vakarinius ar neakivaizdinius kursus) universitete, aukštojo mokslo įstaigoje arba kitoje
         panašaus mokymo lygio įstaigoje.“

      26      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, Įstatyminis dekretas Nr. 115/1992 neleidžia pripažinti diplomo,
         kurį išdavė kita valstybė narė itališko diplomo pagrindu. Šis teismas nurodė, jog pagal šio įstatyminio dekreto 1 straipsnio
         3 dalį užsienyje išduotas diplomas turi patvirtinti, kad pareiškėjas baigė studijų kursą, o tai reiškia, kad tarp diplomo
         ir studijų kurso turi būti tiesioginis ryšys ir diplomas tiesiogiai turi patvirtinti kursą. Be to, ši nuostata negali būti
         taikoma kitoje valstybėje narėje išduotam diplomui, kuris iš tiesų patvirtina itališką diplomą.

       Lygiavertiškumo patvirtinimo procedūra Ispanijoje
      27      Ispanijos teisėje universitetinių diplomų lygiavertiškumo patvirtinimo procedūra turi būti skiriama nuo profesinių kvalifikacijų
         pripažinimo procedūros, numatytos 1991 m. spalio 25 d. Karaliaus dekrete Nr. 1665/1991, nustatančiame bendrą aukštojo mokslo
         diplomų, išduotų Europos Sąjungos valstybėse narėse, kurios reikalauja bent trejų metų profesinio mokymo, pripažinimo sistemą
         (BOE, Nr. 280, 1991 m. lapkričio 22 d., p. 37916), kuriuo Direktyva 89/48 perkeliama į Ispanijos teisės sistemą. Lygiavertiškumo
         patvirtinimas reiškia studijų siekiant gauti diplomą akademinio turinio, t. y. žinių, kontrolę.

      28      Iki 2004 m. rugsėjo 4 d. užsienyje išduotų universitetinių diplomų lygiavertiškumo patvirtinimo procedūrą Ispanijoje reglamentavo
         1987 m. sausio 16 d. Karaliaus dekretas 86/1987 (BOE, Nr. 20, 1987 m. sausio 23 d.) bei jį taikant priimti teisės aktai.

      29      Lygiavertiškumo patvirtinimo sąvoka buvo apibrėžta Įstatyminio dekreto 86/1987 1 straipsnyje. Pagal šią nuostatą lygiavertiškumo
         patvirtinimas – tai užsienyje įgytų aukštojo mokslo diplomų oficialaus galiojimo pripažinimas akademiniais tikslais Ispanijoje.

      30      Iš šio karaliaus dekreto 2 straipsnio matyti, kad nors užsienyje gautų diplomų lygiavertiškumui patvirtinti nereikalaujama
         laikyti papildomų egzaminų tuo atveju, kai užsienyje išduotu diplomu patvirtinamas mokymas ir lavinimas neatitinka atitinkamu
         ispanišku diplomu patvirtino mokymo ir lavinimo, gali būti nustatyta, jog lygiavertiškumas patvirtinamas su sąlyga, kad išlaikyti
         egzaminai susiję su diplomui gauti Ispanijoje reikalaujamomis žiniomis.

      31      Pagal Karaliaus dekreto 86/1987 3 straipsnį lygiavertiškumo patvirtinimo procedūra taikoma tik oficialaus pobūdžio studijoms.
         Todėl kitokios universitetų siūlomos studijos nepatenka į šio karaliaus dekreto taikymo sritį.

      32      Patvirtinus lygiavertiškumą užsienyje išduotas diplomas sukelia tokias pačias pasekmes kaip ir lygiavertis ispaniškas diplomas
         ar universitetinis laipsnis.

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      33      1999 m. kovo 9 d. Italijos pilietis M. Cavallera, baigęs trejų metų trukmės studijas, gavo Turino universiteto (Italija) inžinieriaus
         – mechaniko diplomą.

      34      M. Cavallera Ispanijos švietimo ir mokslų ministerijos paprašė taikant Karaliaus dekreto 86/1987 nuostatas patvirtinti, kad
         jo itališkas diplomas yra lygiavertis atitinkamam Ispanijos universiteto diplomui. 2001 m. spalio 17 d. minėta ministerija
         patvirtino, kad M. Cavallera itališkas diplomas lygiavertis ispaniškam pramonės techniko inžinieriaus (mechaniko specializacija)
         diplomui.

      35      Todėl M. Cavallera Ispanijoje turi teisę dirbti pagal reglamentuojamą pramonės inžinieriaus techniko profesiją (mechaniko
         specializacija). Remiantis pažymėjimu, patvirtinančiu jo itališko diplomo lygiavertiškumą, M. Cavallera buvo įrašytas į vienos
         iš Katalonijos colegios de ingenieros técnicos industriales sąrašą.

      36      Tačiau akivaizdu, kad M. Cavallera už Italijos teritorijos ribų niekada nevykdė profesinės veiklos ir kad nebaigė mokymo ir
         nelaikė egzaminų pagal Ispanijos studijų sistemą. Be to, akivaizdu, kad jis nelaikė Italijos teisės aktuose numatyto valstybinio
         egzamino, kad gautų teisę dirbti pagal inžinieriaus profesiją.

      37      2002 m. kovo 6 d. prašymu M. Cavallera tam, kad jį būtų galima Italijoje įrašyti į inžinierių sąrašą, Ministero della Giustizia paprašė pripažinti ispanišką diplomą pagal Įstatyminį dekretą Nr. 115/1992.

      38      Pagal Italijos teisės aktus šis prašymas buvo pateiktas svarstyti Tyrimo komisijai, kuri balsų dauguma priėmė palankų sprendimą,
         nors Consiglio Nazionale degli Ingegneri, kuri yra šios komisijos narė, atstovas balsavo prieš.

      39      2002 m. spalio 23 d. Dekretu Ministero della Giustizia pripažino M. Cavallera ispanišką diplomą galiojančiu įrašymo į inžinierių sąrašą (B skyrių: pramonė) tikslais. Šio dekreto
         pagrindu M. Cavallera buvo įrašytas į Aleksandrijos miesto (Italija), kur jis gyvena, inžinierių asociacijos sąrašą.

      40      Consiglio Nazionale degli Ingegneri minėtą ministerijos dekretą apskundė Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija) tvirtindama, kad pagal Direktyvą 89/48 ir atitinkamus nacionalinės teisės aktus Italijos valdžios institucijos
         negalėjo pripažinti M. Cavallera ispaniško diplomo, nes šį pripažinus jis buvo atleistas nuo Italijos teisės aktuose numatyto
         valstybinio egzamino.

      41      2004 m. spalio 5 d. Sprendimu šis teismas atmetė Consiglio Nazionale degli Ingegneri ieškinį manydamas, jog Ministero della Giustizia veiksmai buvo teisėti. Paskui Consiglio Nazionale degli Ingegneri dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Consiglio di Stato (Italija).

      42      Consiglio di Stato nuomone, Direktyva 89/48 M. Cavallera situacijai netaikoma, nes jis Ispanijoje negavo jokio diplomo Direktyvos 89/48 1 straipsnio
         a punkto prasme ir savo prašymą grindžia tik Italijoje įgyta kvalifikacija. Tačiau Consiglio di Stato šiuo atžvilgiu turi abejonių.

      43      Tokiomis aplinkybėmis Consiglio di Stato nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar Direktyva 89/48/EEB taikoma tuo atveju, kai Italijos pilietis:
      –        baigęs trejų metų studijas gavo inžinieriaus diplomą Italijoje,
      –        gavo savo itališko diplomo lygiavertiškumo atitinkamam ispaniškam diplomui patvirtinimą,
      –        buvo įrašytas į Ispanijos inžinierių sąrašą, bet niekada nedirbo pagal šią profesiją Ispanijoje, (ir)
      –        remdamasis Ispanijos lygiavertiškumo patvirtinimo dokumentu, paprašė įrašyti jį į Italijos inžinierių sąrašą?
      2.      Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, ar Direktyvą 89/48/EEB atitinka vidaus teisės nuostata (Įstatyminio dekreto Nr. 115/1992
         1 straipsnis), pagal kurią Italijoje nepripažįstami valstybės narės diplomai, kurie yra tik ankstesnio itališko diplomo pripažinimo
         rezultatas?“

       Dėl prejudicinių klausimų
      44      Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar siekdamas pradėti
         dirbti pagal reglamentuojamą profesiją priimančioje valstybėje narėje asmuo, turintis kitos valstybės narės valdžios institucijos
         išduotą dokumentą, kuris nepatvirtina jokio mokymo ir lavinimo pagal šios valstybės narės studijų sistemą ir nėra grindžiamas
         nei egzaminu, nei šioje valstybėje narėje įgyta profesine patirtimi, gali remtis Direktyvos 89/48 nuostatomis.

      45      Norint atsakyti į šį klausimą, reikia išnagrinėti, ar tokio dokumento, kuris nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pripažinimas
         patenka į Direktyvos 89/48 taikymo sritį.

      46      Nepažeidžiant Direktyvos 89/48 4 straipsnio nuostatų, jos 3 straipsnio pirmosios pastraipos a punkte kiekvienam pareiškėjui,
         turinčiam „diplomą“ šios direktyvos prasme, jam leidžiantį dirbti pagal reglamentuojamą profesiją valstybėje narėje, suteikiama
         teisė dirbti pagal tą profesiją bet kurioje kitoje valstybėje narėje. Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punkte apibrėžta „diplomo“
         sąvoka yra šioje direktyvoje numatytos bendrosios aukštojo mokslo diplomų pripažinimo sistemos pagrindas.

      47      Kalbant apie kvalifikaciją, kuria remiasi M. Cavallera, pirmiausia reikia priminti, kad „diplomą“ Direktyvos 89/48 1 straipsnio
         a punkto prasme gali sudaryti dokumentų rinkinys.

      48      Be to, kalbant apie dokumentus, kuriais remiasi M. Cavallera, Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punkto pirmoje įtraukoje nustatyta
         sąlyga yra tenkinama, nes visus šiuos dokumentus išdavė kompetentinga valdžios institucija, paskirta pagal atitinkamai Italijos
         ir Ispanijos teisės aktus.

      49      Dėl Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punkto antrojoje įtraukoje nustatytos sąlygos iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos
         matyti, kad M. Cavallera akivaizdžiai tenkina sąlygą, pagal kurią diplomą turintis asmuo turi būti sėkmingai baigęs ne mažiau
         kaip trejų metų trukmės kursus po vidurinės mokyklos universitete. Iš tiesų tai aiškiai patvirtina suinteresuotajam asmeniui
         išduotas Turino universiteto diplomas.

      50      Be to, kalbant apie Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punkto trečioje įtraukoje nurodytą sąlygą, iš Švietimo ir mokslų ministerijos
         parengto lygiavertiškumo patvirtinimo pažymėjimo matyti, kad M. Cavallera turi profesinę kvalifikaciją, reikalaujamą norint
         pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją Ispanijoje. Net darant prielaidą, kad ši aplinkybė iš minėto pažymėjimo nepaaiškėja,
         ją aiškiai įrodo M. Cavallera įrašymas į kompetentingą profesinę asociaciją Ispanijoje.

      51      Telieka nustatyti, ar atsižvelgiant į tai, kad M. Cavallera pateiktas lygiavertiškumą patvirtinantis pažymėjimas nepatvirtina
         jokio mokymo ir lavinimo pagal Ispanijos studijų sistemą ir nėra grindžiamas nei egzaminu, nei Ispanijoje įgyta profesine
         patirtimi, vis dėlto visi jo turimi dokumentai gali būti laikomi „diplomu“ Direktyvos 89/48 prasme arba prilyginami tokiam
         diplomui pagal Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punkto antrąją pastraipą.

      52      Tokiomis aplinkybėmis Consiglio Nazionale degli Ingegnieri bei Italijos ir Austrijos vyriausybių argumentai, grindžiami tam tikromis Direktyvos 89/48 kalbinėmis versijomis, kurios,
         kaip buvo nurodyta šio sprendimo 7, 9, 11 ir 12 punktuose, šiek tiek skiriasi nuo kitų kalbinių versijų, nes jose minimas
         terminas „kita valstybė narė“, kai daugelyje kalbinių versijų teikiama paprasčiausia nuoroda į žodžių junginius „valstybė
         narė“ arba „priimančioji valstybė narė“, nėra priimtini.

      53      Šiuo atžvilgiu iš nusistovėjusios teismų praktikos išplaukia, jog būtinybė Bendrijos teisės nuostatas taikyti ir todėl aiškinti
         vienodai neleidžia, kad, esant abejonių, viena nuostatos teksto versijų būtų nagrinėjama atskirai, bet reikalauja jį aiškinti
         ir taikyti atsižvelgiant į kitas oficialias kalbines versijas (1969 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Stauder, 29/69, Rink. p. 419, 3 punktas; 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimo EMU Tabac ir kt., C‑296/95, Rink. p. I‑1605, 36 punktas ir 2006 m. kovo 9 d. Sprendimo Zuid-Hollandse Milieufederatie ir Natuur en Milieu, C‑174/05, Rink. p. I‑2443, 20 punktas).

      54      Be to, nors tiesa, kad buvo nuspręsta, jog Direktyvoje 89/48 nėra apribojimo, susijusio su valstybe nare, kurioje pareiškėjas
         turi būti įgijęs savo profesinę kvalifikaciją (2008 m. spalio 23 d. Sprendimo Komisija prieš Graikiją, C‑274/05, Rink. p. I‑0000, 28 punktas ir sprendimo Komisija prieš Ispaniją, C‑286/06, Rink. p. I‑0000, 62 punktas), vis dėlto šioje teismo praktikoje nustatytas skirtumas tarp geografinės vietos,
         kur suteikiamas mokymas ir lavinimas, ir studijų sistemos, kuriai jis priklauso. Iš tiesų šiuose sprendimuose suinteresuotieji
         asmenys baigė studijas ne pagal valstybės narės, kurioje jie siekia remtis savo profesine kvalifikacija, bet pagal kitos valstybės
         studijų sistemą.

      55      Direktyva 89/48 siekiama panaikinti kliūtis galimybei dirbti pagal profesiją kitoje valstybėje narėje nei nagrinėjamą profesinę
         kvalifikaciją patvirtinantį dokumentą išdavusi velstybė. Iš minėtos direktyvos pirmos, trečios ir penktos konstatuojamųjų
         dalių matyti, kad profesinę kvalifikaciją patvirtinantis dokumentas negali būti prilyginamas „diplomui“ šios direktyvos prasme,
         visos arba dalies kvalifikacijos neįgijus pagal nagrinėjamą dokumentą išdavusios valstybės narės švietimo sistemą. Be to,
         Teisingumo Teismas jau pabrėžė, kad dokumentas padeda pradėti pradėti dirbti arba toliau dirbti pagal profesiją, jei jis įrodo
         papildomos kvalifikacijos turėjimą (šiuo klausimu žr. 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo Kraus, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 18–23 punktus ir 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Burbaud, C‑285/01, Rink. p. I‑8219, 47–53 punktus).

      56      Tačiau lygiavertiškumo patvirtinimas Ispanijoje neįrodo jokios papildomos kvalifikacijos. Šiuo atžvilgiu nei lygiavertiškumo
         patvirtinimas, nei įrašymas į vieno iš Katalonijos colegios de ingenieros técnicos industriales sąrašą nebuvo grindžiami M. Cavallera įgytos kvalifikacijos arba profesinės patirties patikrinimu.

      57      Tokiomis aplinkybėmis pritarus galimybei remtis Direktyva 89/48 siekiant pradėti dirbti pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą
         reglamentuojamą profesiją Italijoje, tai reikštų, kad asmeniui, gavusiam tik šios valstybės narės išduotą dokumentą, kuris
         pats nesuteikia teisės pradėti dirbti pagal minėtą reglamentuojamą profesiją, vis dėlto būtų leidžiama pagal ją pradėti dirbti
         ir tuo atveju, kai Ispanijoje gautas lygiavertiškumą patvirtinantis dokumentas neįrodo, kad buvo įgyta papildoma kvalifikacija
         arba profesinė patirtis. Tai prieštarautų Direktyvoje 89/48 ir jos penktoje konstatuojamojoje dalyje įtvirtintam principui,
         pagal kurį valstybės narės ir toliau gali nustatyti būtiną minimalų kvalifikacijos lygį, kad garantuotų savo teritorijoje
         teikiamų paslaugų kokybę.

      58      Atsižvelgiant į visus šiuos samprotavimus matyti, jog Direktyvos 89/48 1 straipsnio a punktas turi būti aiškinamas taip, kad
         joje nurodyta „diplomo“ sąvoka neapima valstybės narės išduoto dokumento, kuris nepatvirtina jokio mokymo ir lavinimo pagal
         šios valstybės narės švietimo sistemą ir nėra grindžiamas nei egzaminu, nei minėtoje valstybėje narėje įgyta profesine patirtimi.

      59      Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad siekdamas pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją priimančioje valstybėje
         narėje asmuo, turintis kitos valstybės narės valdžios institucijos išduotą dokumentą, kuris nepatvirtina jokio mokymo ir lavinimo
         pagal šios valstybės narės švietimo sistemą ir nėra grindžiamas nei egzaminu, nei šioje valstybėje narėje įgyta profesine
         patirtimi, negali remtis Direktyvos 89/48 nuostatomis.

      60      Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      61      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
         nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
         Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      Siekdamas pradėti dirbti pagal reglamentuojamą profesiją priimančioje valstybėje narėje asmuo, turintis kitos valstybės narės
            valdžios institucijos išduotą dokumentą, kuris nepatvirtina jokio mokymo ir lavinimo pagal šios valstybės narės švietimo sistemą
            ir nėra grindžiamas nei egzaminu, nei šioje valstybėje narėje įgyta profesine patirtimi, negali remtis 1988 m. gruodžio 21 d.
            Tarybos direktyvos 89/48/EEB dėl bendrosios aukštojo mokslo diplomų, išduotų po bent trejų metų profesinio mokymo ir lavinimo,
            pripažinimo sistemos nuostatomis.
      Parašai.
      *Proceso kalba: italų.