title: 2009 m. sausio 22 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) sprendimas. # Commercy AG prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra - Žodinis Bendrijos prekių ženklias "easyHotel" - Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas EASYHOTEL - Santykinis atmetimo pagrindas - Prekių ir paslaugų panašumo nebuvimas - Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 52 straipsnio 1 dalies a punktas - Teisinė pagalba - Komercinės bendrovės bankroto administratoriaus pateiktas prašymas - Procedūros reglamento 94 straipsnio 2 dalis. # Byla T-316/07.

text:
      Byla T‑316/07
      Commercy AG
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT)
      „Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Bendrijos prekių ženklas „easyHotel“ – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas EASYHOTEL – Santykinis atmetimo pagrindas – Prekių ir paslaugų panašumo nebuvimas − Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 52 straipsnio 1 dalies
         a punktas – Teisinė pagalba – Komercinės bendrovės bankroto administratoriaus pateiktas prašymas – Procedūros reglamento 94 straipsnio 2 dalis“

      Sprendimo santrauka
      1.      Bendrijos prekių ženklas – Atsisakymas, panaikinimas ir negaliojimas – Santykiniai negaliojimo pagrindai
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      2.      Bendrijos prekių ženklas – Atsisakymas, panaikinimas ir negaliojimas – Prašymą pripažinti registraciją negaliojančia galintys
            pateikti asmenys
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 42 straipsnio 1 dalis, 52 straipsnio 1 dalis, 55 straipsnio 1 dalies b punktas, 58 straipsnis
            ir 64 straipsnio 4 dalis)
      3.      Procesas – Nemokamos teisinės pagalbos prašymas – Suteikimo sąlygos
      (Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 94 straipsnio 2 dalis)
      4.      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus
            arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas – Atitinkamų
            prekių ar paslaugų panašumas
      (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas)
      1.      Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme neegzistuoja galimybė, kad žodinį žymenį
         „easyHotel“, kurį prašoma įregistruoti kaip Bendrijos prekių ženklą Nicos sutarties 39 klasės „informavimo paslaugoms, susijusioms
         su visomis vežimo paslaugomis, įskaitant informavimo paslaugas, teikiamas prisijungiant prie tinklo ir pasinaudojant kompiuterių
         duomenų baze ar internetu; kelionių rezervavimo ir užsakymo paslaugoms, teikiamoms žiniatinkliu“ ir 42 klasės „kompiuterinėms
         viešbučio kambarių rezervavimo paslaugoms“ bei 16, 25, 32, 33, 35, 36 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms, plačioji visuomenė
         supainios su žodiniu prekių ženklu EASYHOTEL, anksčiau įregistruotu Vokietijoje minėtos sutarties 9 klasės „kompiuterių programinei
         įrangai, naudojamai kuriant atskiras nuo platformos nepriklausančias internetines parduotuves ir autorines sistemas internete,
         iš esmės skirtas viešbučio kambariams rezervuoti, užsakyti ir už juos apmokėti“ ir 42 klasės „kompiuterių programinės įrangos
         tobulinimui ir projektavimui, daugiausia internetinėms parduotuvėms ir autorinėms sistemoms internete, skirtoms viešbučio
         kambariams rezervuoti, užsakyti ir už juos apmokėti“.

      Prekių ir paslaugų rūšis, paskirtis bei naudojimas skiriasi ir jos nekonkuruoja tarpusavyje bei vienos kitų nepapildo. Iš
         tikrųjų visų pirma reikia konstatuoti, kad aptariamos ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos yra kompiuterinės,
         o prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimų informavimo, užsakymo ir rezervavimo paslaugų paskirtis kitokia, ir kompiuteris
         naudojamas tik tam, kad būtų perduota informacija arba suteikta galimybė rezervuoti viešbučio kambarį ar kelionę.

      Aptariamos ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos skirtos būtent viešbučių ir kelionių sektoriaus įmonėms, o
         prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos informavimo, užsakymo ir rezervavimo paslaugos, skirtos plačiajai visuomenei.

      Be to, aptariamos ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos naudojamos tam, kad leistų informacinei sistemai, tiksliau
         – internetinei parduotuvei, veikti, o prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos informavimo, užsakymo ir rezervavimo paslaugos
         naudojamos norint rezervuoti viešbučio kambarį ar kelionę.

      Vien to, kad prašomu įregistruoti prekių ženklu žymimos informavimo, užsakymo ir rezervavimo paslaugos teikiamos tik internetu
         ir todėl joms reikia tokios kompiuterinės įrangos, kuri naudojama siūlant ankstesniu prekių ženklu žymimas prekes ir paslaugas,
         neužtenka, kad būtų paneigti pagrindiniai skirtumai, esantys tarp aptariamų prekių ir paslaugų rūšies, paskirties ir naudojimo.

      (žr. 51–54 punktus)
      2.      Iš Reglamento Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo 55 straipsnio 1 dalies b punkto ir šio reglamento 42 straipsnio 1 dalies
         ir 52 straipsnio 1 dalies matyti, kad prašymą pripažinti registraciją negaliojančia, kuriame remiamasi to paties reglamento
         8 straipsnio 1 dalimi, gali pateikti tik ankstesnių prekių ženklų, kuriais grindžiamas šis prašymas, savininkai arba jų įgalioti
         licencijų turėtojai. Komercinės bendrovės, kuri yra ankstesnių aptariamų prekių ženklų savininkė, bankroto procedūros administratorius
         neatitinka nė vienos iš šių dviejų kategorijų. Todėl minėto administratoriaus savo vardu pateiktas prašymas pripažinti prekių
         ženklo registraciją negaliojančia turi būti pripažintas nepriimtinu.

      Jeigu prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikė atitinkama bendrovė remdamasi jai priklausančiais ankstesniais
         prekių ženklais, būtent ji, prireikus atstovaujama bankroto administratoriaus, turi teisę ginčyti Anuliavimo skyriaus ir Apeliacinės
         tarybos sprendimus. Tačiau šios bendrovės bankroto administratoriaus savo vardu Apeliacinei tarybai pateiktą apeliaciją ir
         Pirmosios instancijos teisme pareikštą ieškinį reikia atmesti remiantis tuo, kad, priešingai nei numatyta Reglamento Nr. 40/94
         58 straipsnyje ir 63 straipsnio 4 dalyje, juos pateikė asmuo, neturintis teisės ginčyti šioje apeliacijoje ir ieškinyje nurodytų
         sprendimų.

      (žr. 20–21, 23 punktus)
      3.      Jeigu būtų patenkintas teisinės pagalbos prašymas, kurį vykstant ieškinio nagrinėjimui teisme juridinio asmens vardu pateikė
         šio asmens atstovas, būdamas administratoriumi bankroto procedūroje, pradėtoje dėl šios bendrovės turto, faktiškai tai reikštų,
         kad ši pagalba būtų suteikta juridiniam asmeniui pažeidžiant Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 94 straipsnio
         2 dalį, pagal kurią kiekvienas fizinis asmuo, kuris dėl savo ekonominės padėties iš dalies arba visiškai negali atlyginti
         1 dalyje nurodytų išlaidų, turi teisę naudotis teisine pagalba. Šioje nuostatoje aiškiai numatyta, kad teisinė pagalba suteikiama
         tik fiziniams asmenims.

      (žr. 16, 18–19, 27, 29 punktus)
      4.      Vienos kitas papildančios prekės ar paslaugos yra tos, tarp kurių egzistuoja glaudus ryšys, t. y. viena yra tokia būtina ar
         svarbi kitai naudoti, jog vartotojai gali manyti, kad atsakomybė už šių prekių pagaminimą arba už šių paslaugų teikimą tenka
         tai pačiai įmonei.

      Pagal šį teismų praktikoje pateiktą apibrėžimą reikalaujama, kad vienos kitas papildančios prekės ar paslaugos galėtų būti
         naudojamos kartu, o tai reiškia, kad jos turi būti skirtos tai pačiai visuomenei. Iš to matyti, kad prekės ir paslaugos, kurios
         yra būtinos, kad komercinė įmonė veiktų, ir prekės bei paslaugos, kurias ši įmonė gamina ar teikia, negali vienos kitų papildyti.
         Šios dvi prekių ar paslaugų kategorijos nėra naudojamos kartu, nes pirmosios kategorijos prekes ar paslaugas aptariama įmonė
         naudoja pati, o antrosios kategorijos – šios įmonės klientai.

      (žr. 57–58 punktus)
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMO (penktoji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. sausio 22 d.(*)

      „Bendrijos prekių ženklas – Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra – Žodinis Bendrijos prekių ženklias „easyHotel“ – Ankstesnis žodinis nacionalinis prekių ženklas EASYHOTEL – Santykinis atmetimo pagrindas – Prekių ir paslaugų panašumo nebuvimas − Reglamento (EB) Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas ir 52 straipsnio 1 dalies
         a punktas – Teisinė pagalba – Komercinės bendrovės bankroto administratoriaus pateiktas prašymas – Procedūros reglamento 94 straipsnio 2 dalis“

      Byloje T‑316/07
      Commercy AG, įsteigta Veimare (Vokietija), iš pradžių atstovaujama advokato F. Jaschke, vėliau – advokatų S. Grosse ir I. Müller,

      ieškovė,
      prieš
      Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT), atstovaujamą S. Schäffner,

      atsakovę,
      dalyvaujant kitai procedūros VRDT apeliacinėje taryboje šaliai, įstojusiai į bylą Pirmosios instancijos teisme,
      easyGroup IP Licensing Ltd, įsteigtai Londone (Jungtinė Karalystė), atstovaujamai advokatų T. Koerl ir S. Möbus,

      dėl ieškinio, pareikšto dėl 2007 m. birželio 19 d. VRDT antrosios apeliacinės tarybos sprendimo (byla R 1295/2006‑2), susijusio
         su registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra tarp Commercy AG ir easyGroup IP Licensing Ltd,

      EUROPOS BENDRIJŲ PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas M. Vilaras (pranešėjas), teisėjai M. Prek ir V. Ciucǎ,
      posėdžio sekretorė C. Kantza, administratorė,
      susipažinęs su 2007 m. rugpjūčio 20 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu,
      susipažinęs su 2008 m. sausio 7 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu VRDT atsakymu į ieškinį,
      susipažinęs su 2007 m. gruodžio 21 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu įstojusios į bylą šalies atsakymu
         į ieškinį,

      susipažinęs su 2008 m. rugsėjo 18 d. ieškovės pateiktu teisinės pagalbos prašymu,
      įvykus 2008 m. rugsėjo 18 d. posėdžiui,
      atsižvelgęs į 2008 m. spalio 2 d. VRDT ir įstojusios į bylą šalies pateiktas rašytines pastabas dėl ieškovės teisinės pagalbos
         prašymo,

      atsižvelgęs į 2008 m. spalio 9 d. pirmininko sprendimą baigti žodinę proceso dalį,
      priima šį
      Sprendimą
       Ginčo aplinkybės
      1        2000 m. rugsėjo 21 d. įstojusi į bylą šalis easyGroup IP Licensing Ltd pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994,
         p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams
         ir pramoniniam dizainui (VRDT) paraišką įregistruoti Bendrijos prekių ženklą.

      2        Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti, yra žodinis žymuo „easyHotel“.

      3        Prekės ir paslaugos, kurioms prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio
         15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 9, 16, 25, 32, 33, 35, 36, 38,
         39, 41 ir 42 klasėms.

      4        2004 m. birželio 30 d. Bendrijos prekių ženklas buvo įregistruotas numeriu 1 866 706 visoms paraiškoje įregistruoti nurodytoms
         prekėms ir paslaugoms.

      5        2005 m. vasario 11 d. ieškovė Commercy AG pagal Reglamento Nr. 40/94 55 straipsnį pateikė prašymą pripažinti nagrinėjamo prekių ženklo registraciją negaliojančia.
         Buvo remiamasi šio reglamento 52 straipsnio 1 dalies a punkte ir to paties reglamento 8 straipsnio 1 dalyje numatytais pagrindais.

      6        Prašymas pripažinti registraciją negaliojančia buvo grindžiamas ankstesniu žodiniu nacionaliniu prekių ženklu EASYHOTEL, Vokietijoje
         įregistruotu įvairioms prekėms ir paslaugoms, priklausančioms 9 ir 42 klasėms, pagal kiekvieną iš jų apibūdinamoms taip:

      –        9 klasė: „Kompiuterių programinė įranga, naudojama kuriant atskiras nuo platformos nepriklausančias internetines parduotuves
         ir autorines sistemas internete, iš esmės skirtas viešbučio kambariams rezervuoti, užsakyti ir už juos apmokėti“;

      –        42 klasė: „Kompiuterių programinės įrangos tobulinimas ir projektavimas, daugiausia internetinėms parduotuvėms ir autorinėms
         sistemoms internete, skirtoms viešbučio kambariams rezervuoti, užsakyti ir už juos apmokėti“.

      7        Prašymas pripažinti registraciją negaliojančia pateiktas dėl visų prekių ženklu, dėl kurio kilo ginčas, žymimų prekių ir paslaugų.

      8        2005 m. vasario 12 d. įstojusi į bylą šalis pagal Reglamento Nr. 40/94 49 straipsnį atsisakė prekių ženklo, dėl kurio kilo
         ginčas, prekių ir paslaugų, priklausančių 9 ir 38 klasėms, ir iš dalies – paslaugų, priklausančių 42 klasei, kurioms buvo
         įregistruotas šis prekių ženklas, atžvilgiu. VRDT šį atsisakymą įregistravo 2005 m. birželio 28 dieną.

      9        Po šio atsisakymo 39 ir 42 klasėms priklausančios paslaugos, kurios žymimos prekių ženklu, dėl kurio kilo ginčas, visų pirma
         apima paslaugas, kurios pagal 39 ir 42 klases apibūdinamos taip:

      –        39 klasė: „Informavimo paslaugos, susijusios su visomis vežimo paslaugomis, įskaitant informavimo paslaugas, teikiamas prisijungiant
         prie tinklo ir pasinaudojant kompiuterių duomenų baze ar internetu; kelionių rezervavimo ir užsakymo paslaugos, teikiamos
         žiniatinkliu“;

      –        42 klasė: „Kompiuterinės viešbučio kambarių rezervavimo paslaugos“.
      10      Nusprendęs, kad nėra įvykdyta viena iš sąlygų, reikalingų, kad būtų taikomas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas,
         būtent susijusi su prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimų prekių ir paslaugų tapatumu ar panašumu, 2006 m. liepos
         31 d. Sprendimu Anuliavimo skyrius atmetė prašymą pripažinti prekių ženklo registraciją negaliojančia.

      11      2006 m. rugsėjo 29 d. ieškovė pagal Reglamento Nr. 40/94 57–62 straipsnius pateikė apeliaciją dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo,
         nes šis skyrius atmetė prašymą pripažinti nagrinėjamo prekių ženklo registraciją negaliojančia paslaugų, priklausančių 39
         ir 42 klasėms, atžvilgiu. Ieškovė rėmėsi tuo, kad ankstesniu prekių ženklu žymimos šio sprendimo 6 punkte nurodytos prekės
         ir paslaugos, priklausančios 9 ir 42 klasėms, ir nagrinėjamu prekių ženklu žymimos paslaugos, priklausančios 39 bei 42 klasėms
         ir nurodytos šio sprendimo 9 punkte, yra panašios.

      12      2007 m. birželio 19 d. Sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas), apie kurį kitą dieną buvo pranešta ieškovei, Antroji apeliacinė
         taryba atmetė ieškovės apeliaciją ir paliko galioti Anuliavimo skyriaus sprendimą.

      13      Iš esmės Apeliacinė taryba nusprendė, kad aptariamos prekės ir paslaugos nėra tapačios ar panašios, todėl Reglamento Nr. 40/94
         8 straipsnio 1 dalies b punktas neturi būti taikomas.

       Šalių reikalavimai
      14      Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo panaikinti prekių ženklo, dėl kurio kilo ginčas, registraciją.

      15      VRDT ir įstojusi į bylą šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:

      –        atmesti ieškinį,
      –        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
       Dėl teisės
       Dėl teisinės pagalbos prašymo
      16      Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 94 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą teisinė pagalba visiškai
         ar iš dalies padengia su konsultacijomis ir atstovavimu Pirmosios instancijos teisme susijusias išlaidas. Šias išlaidas apmoka
         Pirmosios instancijos teismo kasa. 2 dalyje taip pat numatyta, kad kiekvienas fizinis asmuo, kuris dėl savo ekonominės padėties
         iš dalies arba visiškai negali atlyginti 1 dalyje nurodytų išlaidų, turi teisę naudotis teisine pagalba.

      17      Iš šių nuostatų matyti, kad toks kaip Commercy juridinis asmuo negali naudotis teisine pagalba.

      18      Tačiau per posėdį ieškovės atstovas teigė, kad šioje byloje ieškovu turi būti laikomas B., kuris, būdamas administratoriumi
         bankroto procedūroje, pradėtoje dėl Commercy bendrovės turto, pateikė ieškinį. Kadangi B. yra fizinis asmuo, jis turi teisę naudotis teisine pagalba.

      19      Šiam argumentui negalima pritarti. Iš tikrųjų iš VRDT vykusios procedūros medžiagos, pagal Procedūros reglamento 133 straipsnio
         3 dalį perduotos Pirmosios instancijos teismui, matyti, kad ginčijamą prašymą pripažinti registraciją negaliojančia, pasinaudodamas
         minėtu statusu, pateikė B. Tačiau VRDT teisingai nagrinėjo šį prašymą taip, lyg jis būtų pateiktas Commercy bendrovės, kuri yra ankstesnio prekių ženklo savininkė, vardu.

      20      Iš tikrųjų B. vardu pateiktą prašymą pripažinti registraciją negaliojančia VRDT turėtų pripažinti nepriimtinu. Iš Reglamento
         Nr. 40/94 55 straipsnio 1 dalies b punkto ir šio reglamento 42 straipsnio 1 dalies ir 52 straipsnio 1 dalies matyti, kad prašymą
         pripažinti registraciją negaliojančia, kuriame remiamasi to paties reglamento 8 straipsnio 1 dalimi, gali pateikti tik ankstesnių
         prekių ženklų, kuriais grindžiamas šis prašymas, savininkai arba jų įgalioti licencijų turėtojai. Tačiau komercinės bendrovės
         bankroto procedūros administratorius neatitinka nė vienos iš šių dviejų kategorijų.

      21      Apeliacija Apeliacinėje taryboje ir ieškinys Pirmosios instancijos teisme taip pat turi būti laikomi pateiktais Commercy. Iš tikrųjų kadangi prašymas pripažinti registraciją negaliojančia buvo nagrinėjamas taip, lyg jis būtų pateiktas Commercy, jeigu būtų aiškinama, kad minėtą apeliaciją ir ieškinį pateikė B., šią apeliaciją ir ieškinį reikėtų atmesti remiantis tuo,
         kad, priešingai nei numatyta Reglamento Nr. 40/94 58 straipsnyje ir 63 straipsnio 4 dalyje, juos pateikė asmuo, neturintis
         teisės ginčyti šioje apeliacijoje ir ieškinyje nurodytų, būtent Anuliavimo skyriaus ir Apeliacinės tarybos, sprendimų.

      22      Tačiau ieškovė tvirtina, kad Vokietijos proceso teisės nuostatose numatyta, jog bankroto procedūros administratorius savo,
         o ne fizinio ar juridinio asmens, kuriam pradėta aptariama bankroto procedūra, vardu gali kreiptis į teismą kaip „Partei kraft
         Amtes“.

      23      Šiam argumentui negalima pritarti. Be to, kad Vokietijos proceso teisės nuostatos šioje byloje nėra svarbios, nes procesą
         Pirmosios instancijos teisme reglamentuoja Procedūros reglamentas, užtenka pabrėžti, kad šiuo argumentu, kuris susijęs tik
         su teismo procesu, nėra paneigiama išvada, jog tam, kad būtų priimtinas, prašymas pripažinti registraciją negaliojančia VRDT
         turėjo būti pateiktas Commercy bendrovės vardu. Taigi, kaip buvo minėta anksčiau, jeigu prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikė ši bendrovė,
         būtent ji, prireikus atstovaujama bankroto administratoriaus, turi teisę ginčyti Anuliavimo skyriaus ir Apeliacinės tarybos
         sprendimus.

      24      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad kadangi šioje byloje ieškovė yra juridinio asmens statusą turinti Commercy bendrovė, jai negali būti suteikta teisinė pagalba.

      25      Bet kuriuo atveju, net jeigu šioje byloje ieškovu turėtų būti laikomas B., teisinės pagalbos prašymas taip pat negalėtų būti
         patenkintas.

      26      Iš tikrųjų teisinės pagalbos prašyme ieškovė teigia, kad, siekiant įvertinti šio prašymo pagrįstumą, reikia atsižvelgti į
         Commercy bendrovės, o ne į jos bankroto administratoriaus ekonominę padėtį. Kaip dėl šio prašymo pateiktose rašytinėse pastabose tvirtina
         VRDT, ieškovės teiginys paremtas Zivilprozessordnung (Vokietijos civilinio proceso kodekso) 116 straipsnio 1 dalimi, kurioje numatyta, kad teisinė pagalba gali būti suteikta
         „Partei kraft Amtes“, kai jos administruojamo turto neužtenka, kad būtų padengtos teismo proceso išlaidos.

      27      Taigi šiuo atžvilgiu užtenka pažymėti, kad Procedūros reglamente nėra jokios nuostatos, kuri būtų analogiška Zivilprozessordnung 116 straipsnio 1 daliai, ir jame aiškiai numatyta, kad teisinė pagalba suteikiama tik fiziniams asmenims, atsižvelgiant į
         jų asmeninę ekonominę padėtį.

      28      Be to, reikia pastebėti, kad per posėdį atsakydamas į Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovės atstovas pareiškė, kad
         jeigu ieškinys būtų atmestas ir ieškovei būtų nurodyta padengti išlaidas, jos būtų padengtos iš Commercy bendrovės turto, o ne iš B. asmeninių lėšų. Šis pareiškimas buvo įrašytas į teismo posėdžio protokolą.

      29      Šiomis aplinkybėmis, jeigu šioje byloje būtų patenkintas teisinės pagalbos prašymas, faktiškai tai reikštų, kad ši pagalba
         būtų suteikta juridiniam asmeniui pažeidžiant Procedūros reglamento 94 straipsnio 2 dalį.

      30      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, teisinės pagalbos prašymas turi būti atmestas.

       Dėl ieškinio
      31      Ieškovė prašo panaikinti nagrinėjamo prekių ženklo registraciją. Grįsdama šį prašymą, ieškinyje ji remiasi vieninteliu ieškinio
         pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies a punkto ir to paties reglamento 8 straipsnio 1 dalies
         a punkto pažeidimu. Ji tvirtina, kad, atsižvelgiant į prekių ženklų, dėl kurių kilo ginčas, tapatumą, yra galimybė juos supainioti,
         nes, priešingai nei ginčijamame sprendime nusprendė Apeliacinė taryba, aptariamos prekės ir paslaugos bent šiek tiek panašios.

      32      Tačiau per posėdį ieškovės atstovas patikslino, kad dėl rašybos klaidos ieškinyje pateiktame vieninteliame ieškinio pagrinde
         nurodoma Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies a punkto nuostata, o ne šio straipsnio 1 dalies b punkto nuostata, kuri
         yra svarbi šioje byloje. Kitos šalys pareiškė, kad dėl šio patikslinimo neprieštarauja. Šie pareiškimai buvo įrašyti į teismo
         posėdžio protokolą.

      33      Visų pirma VRDT ir įstojusi į bylą šalis remiasi tuo, kad vienintelis ieškovės reikalavimas nepriimtinas, nes Pirmosios instancijos
         teismas pagal Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 3 dalį nėra kompetentingas panaikinti prekių ženklo, dėl kurio kilo ginčas,
         registraciją arba nurodyti, kad tai padarytų VRDT.

      34      Subsidiariai VRDT ir įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad Apeliacinė taryba padarė teisingą išvadą, jog aptariamos prekės ir
         paslaugos nėra tapačios ar panašios, todėl šioje byloje neturi būti taikomas Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas.

      35      Pirmosios instancijos teismas mano, kad prieš prireikus nagrinėjant, ar ieškinys priimtinas, kaip tai pirmiausia ginčija VRDT
         ir įstojusi į bylą šalis, visų pirma tikslinga nuspręsti dėl bylos esmės, t. y. dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo atsižvelgiant
         į ieškovės vieninteliame ieškinio pagrinde pateiktus argumentus.

      36      Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies a punkte nustatyta, kad, padavus prašymą VRDT, Bendrijos prekių ženklo registracija
         paskelbiama negaliojančia, jeigu yra 8 straipsnio 2 dalyje minimas ankstesnis prekių ženklas ir tenkinamos to straipsnio 1
         arba 5 dalyje keliamos sąlygos.

      37      Šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punktas taikomas, jeigu yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje
         ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas, dėl šio prekių ženklo ir nagrinėjamo prekių ženklo panašumo ar tapatumo arba dėl
         prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo.

      38      Pagal šio reglamento 8 straipsnio 2 dalies a punkto ii papunktį „ankstesni prekių ženklai“ reiškia būtent prekių ženklus,
         įregistruotus valstybėje narėje, kurių paraiškos padavimo data yra ankstesnė už Bendrijos prekių ženklo paraiškos datą.

      39      Šiuo atveju tiek Anuliavimo skyrius, tiek Apeliacinė taryba pripažino, kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs.
         Tačiau jie nusprendė, kad aptariamos prekės ir paslaugos nebuvo tapačios ar panašios, todėl prekių ženklo, dėl kurio kilo
         ginčas, registracija suderinama su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalimi.

      40      Grįsdama vienintelį ieškinio pagrindą, ieškovė ginčija šią išvadą tvirtindama, kad ji padaryta per siaurai aiškinant Reglamento
         Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą. Ieškovė pastebi, kad pagal teismų praktiką ši nuostata turi būti aiškinama taip,
         kad jeigu, kaip šioje byloje, prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs, tarp aptariamų prekių ar paslaugų turėtų
         būti labai didelis skirtumas, kad galima būtų atmesti bet kokią galimybę supainioti.

      41      Pagal teismų praktiką visuomenės suklaidinimo galimybės Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punkto prasme vertinimas
         turi būti visapusiškas, atsižvelgiant į visus nagrinėjamai bylai svarbius veiksnius. Šis visapusiškas vertinimas reiškia,
         kad tarp veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama, būtų tam tikras ryšys, t. y. kad nedidelį panašumo tarp prekių ar paslaugų, kurios
         žymimos prekių ženklais, laipsnį būtų galima kompensuoti dideliu panašumo tarp prekių ženklų laipsniu, ir atvirkščiai (žr.
         2008 m. balandžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo Ferrero Deutschland prieš VRDT ir Cornu, C‑108/07 P, Rink. p. I‑0000, 44 bei 45 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).

      42      Taip pat buvo nuspręsta, kad siekiant taikyti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą galimybė supainioti reiškia,
         kad prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, yra tapatūs arba panašūs ir kad prekės ar paslaugos, kurioms jie skirti, yra tapačios
         arba panašios. Šios sąlygos yra kumuliacinės (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo Vedial prieš VRDT, C‑106/03 P, Rink. p. I‑9573, 51 punktą ir 2007 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo Il Ponte Finanziaria prieš VRDT, C‑234/06 P, Rink. p. I‑7333, 48 punktą).

      43      Todėl norint taikyti Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktą, net jeigu prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas,
         yra tapatūs, būtina įrodyti, kad egzistuoja prekių ar paslaugų, kurioms jie skirti, panašumas (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo
         9 d. Teisingumo Teismo nutarties Alecansan prieš VRDT, C‑196/06 P, Rink. p. I‑0000, 24 punktą ir 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Mülhens prieš VRDT – Minoronzoni (TOSCA BLU), T‑150/04, Rink. p. II‑2353, 27 punktą).

      44      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir kadangi nėra ginčijama, jog prekės, dėl kurių kilo ginčas, yra tapačios, norint išnagrinėti
         vienintelį ieškovės ieškinio pagrindą, reikia patikrinti, ar Apeliacinės tarybos ginčijamame sprendime (padaryta) išvada,
         kad aptariamos prekės ir paslaugos nėra panašios, yra teisinga, ir šiuo klausimu išnagrinėti ieškovės argumentus, iš esmės
         susijusius su tuo, kad minėtos prekės ir paslaugos bent šiek tiek panašios.

      45      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką siekiant įvertinti prekių ir paslaugų panašumą, reikia atsižvelgti į visus svarbius šių
         prekių ar paslaugų ryšį apibūdinančius veiksnius. Šie veiksniai visų pirma apima jų rūšį, paskirtį, naudojimą bei tai, ar
         jos yra konkuruojančios tarpusavyje, ar papildančios vienos kitas (2006 m. gegužės 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Sunrider prieš VRDT, C‑416/04 P, Rink. p. I‑4237, 85 punktas ir šio sprendimo 43 punkte minėtos nutarties Alecansan prieš VRDT 28 punktas).

      46      Šiuo atveju Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 18–21 punktuose palygino aptariamas prekes ir paslaugas. Ji pabrėžė, kad
         aptariamos ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos yra interneto svetainės sudėtinės dalys arba padeda tokioje
         svetainėje sukurti viešbučio kambarių rezervavimo, užsakymo ir sumokėjimo už juos sistemą ir suteikti įmonei galimybę įdiegti
         šią priemonę internete. Apeliacinės tarybos teigimu, jos skiriasi nuo prekių ženklu, dėl kurio kilo ginčas žymimų nagrinėjamų
         paslaugų, kurios iš esmės yra informavimo apie keliones bei viešbučio kambarius ir jų rezervavimo bei sumokėjimo už juos paslaugos,
         kuriomis plačiajai visuomenei siekiama suteikti galimybę profesiniais, poilsio ar bet kokiais kitais tikslais rezervuoti viešbučio
         kambarį ar kelionę.

      47      Apeliacinė taryba taip pat pabrėžė, kad ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos priklauso specializuotam, būtent
         prekių ir paslaugų, susijusių su kompiuterinių sistemų sukūrimu ir veikimu, sektoriui ir skirtos ribotai visuomenės daliai,
         nes jos tik suteikia galimybę viešbučių ar kelionių sektoriaus įmonei įdiegti rezervavimo, prieinamo internetu, sistemą. Iš
         šių įmonių sudaryta ribota visuomenės dalis aiškiai išsiskiria iš plačiosios visuomenės, kuriai skirtos prekių ženklu, dėl
         kurio kilo ginčas, žymimos nagrinėjamos paslaugos.

      48      Atsižvelgdama į tai, kad visuomenė, kuriai parduodamos aptariamos prekės ir paslaugos, skiriasi, Apeliacinė taryba padarė
         išvadą, kad šios prekės ir paslaugos taip pat nekonkuruoja tarpusavyje.

      49      Be to, Apeliacinė taryba nagrinėjo, ar aptariamos prekės ir paslaugos gali vienos kitas papildyti. Jos teigimu, nagrinėjamu
         atveju ši galimybė turi būti atmesta, nes plačioji visuomenė, kuriai skirtos prekių ženklu, dėl kurio kilo ginčas, žymimos
         prekės, neperka aptariamų ankstesniu prekių ženklu žymimų prekių ir paslaugų, kurios skirtos tik įmonėms, vėliau teikiančioms
         paslaugas plačiajai visuomenei.

      50      Pagaliau šiuo atžvilgiu Apeliacinė taryba taip pat pastebėjo, kad interneto naudotojai, kurie perka kelionių paslaugas internetu,
         greičiausiai nežino, kas pateikė programinę įrangą, kurios dėka internetinė parduotuvė veikia, ir bet kuriuo atveju gali atskirti
         sudėtingą technologiją teikiančią įmonę nuo kelionių paslaugas internetu parduodančios įmonės.

      51      Šiems paaiškinimams reikia pritarti. Jie tinkamai įrodo, kad aptariamų prekių ir paslaugų rūšis, paskirtis bei naudojimas
         skiriasi ir jos nekonkuruoja tarpusavyje bei vienos kitų nepapildo. Iš tikrųjų visų pirma reikia konstatuoti, kad aptariamos
         ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos yra kompiuterinės, o nagrinėjamu prekių ženklu žymimų informavimo, užsakymo
         ir rezervavimo paslaugų paskirtis kitokia, ir kompiuteris naudojamas tik tam, kad būtų perduota informacija arba suteikta
         galimybė rezervuoti viešbučio kambarį ar kelionę.

      52      Taip pat reikia pastebėti, kad aptariamos ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos skirtos būtent viešbučių ir
         kelionių  sektoriaus įmonėms, o nagrinėjamu prekių ženklu žymimos informavimo, užsakymo ir rezervavimo paslaugos skirtos plačiajai
         visuomenei.

      53      Be to, reikia pažymėti, kad aptariamos ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos naudojamos tam, kad leistų informacinei
         sistemai, tiksliau – internetinei parduotuvei, veikti, o nagrinėjamu prekių ženklu žymimos informavimo, užsakymo ir rezervavimo
         paslaugos naudojamos norint rezervuoti viešbučio kambarį ar kelionę.

      54      Vien to, kad nagrinėjamu prekių ženklu žymimos informavimo, užsakymo ir rezervavimo paslaugos teikiamos tik internetu, todėl
         joms reikia tokios kompiuterinės įrangos, kokia naudojama siūlant ankstesniu prekių ženklu žymimas prekes ir paslaugas, neužtenka,
         kad būtų paneigti pagrindiniai skirtumai, esantys tarp aptariamų prekių ir paslaugų rūšies, paskirties ir naudojimo.

      55      Iš tiesų kompiuterinės prekės ir paslaugos naudojamos beveik visuose sektoriuose. Dažnai tos pačios prekės ir paslaugos, kaip
         antai tam tikra programinės įrangos ar operacinės sistemos rūšis, gali būti naudojamos labai skirtingais tikslais, bet dėl
         to jos netampa kitokiomis ar skirtingomis prekėmis ir paslaugomis. Atvirkščiai, kelionių agentūros paslaugų rūšis, paskirtis
         ar naudojimas nepasikeičia vien dėl to, kad jos teikiamos internetu, juo labiau kad šiandien norint teikti tokias paslaugos
         beveik būtina naudoti kompiuterines taikomąsias programas, net jeigu šios paslaugos teikiamos ne internetinėje parduotuvėje.

      56      Be to, aptariamos prekės ir paslaugos nėra vienos kitas pakeičiančios, nes visuomenė, kuriai jos skirtos, skiriasi. Todėl
         Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad minėtos prekės ir paslaugos nekonkuruoja tarpusavyje.

      57      Pagaliau šios prekės ir paslaugos vienos kitų nepapildo. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vienos kitas papildančios prekės
         ar paslaugos yra tos, tarp kurių egzistuoja glaudus ryšys, t. y. viena yra tokia būtina ar svarbi kitai naudoti, jog vartotojai
         gali manyti, kad atsakomybė už šių prekių pagaminimą arba už šių paslaugų teikimą tenka tai pačiai įmonei (2005 m. kovo 1 d.
         Pirmosios instancijos teismo sprendimo SergioRossi prieš VRDT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI), T‑169/03, Rink. p. II‑685, 60 punktas; 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Eurodrive Services and Distribution prieš VRDT – Gómez Frías (euroMASTER), T‑31/04, Rink. p. II‑0000, 35 punktas ir 2008 m. birželio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo El Corte Inglés prieš VRDT – Abril Sánchez ir Ricote Saugar (Boomerang TV), T‑420/03, Rink. p. II‑0000, 98 punktas).

      58      Pagal šį apibrėžimą, pateiktą teismų praktikoje, reikalaujama, kad vienos kitas papildančios prekės ar paslaugos galėtų būti
         naudojamos kartu, o tai reiškia, kad jos turi būti skirtos tai pačiai visuomenei. Iš to matyti, kad prekės ir paslaugos, kurios
         yra būtinos, kad komercinė įmonė veiktų, ir prekės ir paslaugos, kurias ši įmonė gamina ar teikia, negali vienos kitų papildyti.
         Šios dvi prekių ar paslaugų kategorijos nėra naudojamos kartu, nes pirmosios kategorijos prekes ar paslaugas aptariama įmonė
         naudoja pati, o antrosios kategorijos – šios įmonės klientai.

      59      Pripažindama, kad aptariamų prekių ir paslaugų galutiniai vartotojai skiriasi, ieškovė teigia, kad šiuo atveju galimybė supainioti
         negali būti atmesta, nes aptariamomis ankstesniu prekių ženklu žymimomis prekėmis ir paslaugomis tik siekiama suteikti galimybę,
         kad būtų teikiamos nagrinėjamu prekių ženklu žymimos informavimo, užsakymo ir rezervavimo paslaugos. Šiomis paslaugomis suinteresuota
         visuomenė paprastai nežino, kas sukūrė būtiną programinę įrangą, ir tarp įstojusios į bylą šalies interneto svetainėje esančios
         informacijos neskiria, kokią informaciją pateikė įstojusi į bylą šalis, o kokia priskiriama programinei įrangai ar paslaugoms,
         kurias pateikė tokia kaip ieškovė kompiuterinių paslaugų sektoriuje besispecializuojanti įmonė. Galiausiai įstojusios į bylą
         šalies interneto svetainėje prekių ženklu, dėl kurio kilo ginčas, žymimos paslaugos susimaišo su nagrinėjamomis ankstesniu
         prekių ženklu žymimomis prekėmis ir paslaugomis.

      60      Šiems argumentams negalima pritarti. Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad visuomenė, kuriai skirtos nagrinėjamu prekių ženklu
         žymimos paslaugos, teikiamos pasinaudojant įstojusios į bylą šalies interneto svetaine, paprastai visiškai nesidomi programinės
         įrangos ir kompiuterinių paslaugų, kurių dėka ši interneto svetainė veikia, komercine kilme. Šiai visuomenei įstojusios į
         bylą šalies interneto svetainė yra paprasta kelionių ar viešbučio kambarių rezervavimo internetu priemonė. Svarbu tai, kad
         ji gerai veiktų, o ne tai, kas pristatė programinę įrangą ir suteikė kompiuterines paslaugas, kurios suteikia jai galimybę
         veikti.

      61      Tačiau jeigu kai kuriems įstojusios į bylą šalies klientams kyla klausimų dėl programinės įrangos ir minėtos programinės įrangos
         tobulinimo ir projektavimo paslaugų, reikalingų, kad įstojusios į bylą šalies interneto svetainė veiktų, komercinės kilmės,
         jie gali, kaip teisingai pastebėjo Apeliacinė taryba, atskirti besispecializuojančią įmonę, kuri teikia šias prekes ir paslaugas,
         nuo įstojusios į bylą šalies, kuri teikia su turizmo ir kelionių sektoriumi susijusias paslaugas internetu. Iš tiesų, kadangi
         nagrinėjamu prekių ženklu žymimos paslaugos pagal apibrėžimą teikiamos tik internetu, reikia daryti prielaidą, kad įstojusios
         į bylą šalies klientai turi bent šiek tiek naudojimosi kompiuteriu įgūdžių. Todėl jie supranta, kad ne kiekvienas kompiuterio
         naudotojas gali įdiegti rezervavimo internetu sistemą ir kad tam reikia programinės įrangos ir minėtos programinės įrangos
         tobulinimo ir projektavimo paslaugų, kurias teikia besispecializuojanti įmonė.

      62      Ieškovės teiginys, kad įstojusios į bylą šalies klientai negali atskirti įstojusios į bylą šalies informacijos nuo programinei
         įrangai ir ankstesniu prekių ženklu žymimai kompiuterinių paslaugų rūšiai priklausančios informacijos, taip pat neteisingas.
         Įstojusios į bylą šalies klientus gali dominti su kelionės sąlygomis, laisvais viešbučio kambariais ir jų kaina susijusi informacija.
         Šios informacijos teikimas yra būtent nagrinėjamu prekių ženklu žymimos paslaugos. Ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės
         ir paslaugos tik padeda perduoti šią informaciją, bet jomis suinteresuotiesiems asmenims nėra perduodama kitokia informacija.

      63      Pagaliau ieškovė nesutinka su ginčijamame sprendime daroma nuoroda į 2006 m. gegužės 12 d. Oberlandesgericht Dresden (Drezdeno aukštesnysis apygardos teismas) sprendimą, kuriuo įstojusi į byla šalis rėmėsi Apeliacinėje taryboje. Šiame sprendime,
         nagrinėdamas ieškovės ir įstojusios į bylą šalies ginčą dėl prekių ženklų teisės pažeidimo, Oberlandesgericht Dresden padarė išvadą, kad programinė įranga ir programinės įrangos tobulinimo bei projektavimo paslaugos ir paslaugos, kuriose naudojama
         ši programinė įranga, nėra panašios, nes visuomenė žino, kad įvairiuose sektoriuose paslaugos teikiamos pasinaudojant elektronine
         įranga. Ginčijamo sprendimo 22 punkte Apeliacinė taryba visiškai sutinka su minėto sprendimo motyvais ir išvadomis.

      64      Tačiau ieškovė teigia, kad šia nuoroda patvirtinama, jog Apeliacinės tarybos išvada, kad aptariamos prekės ir paslaugos nėra
         panašios, yra klaidinga. Ieškovės teigimu, 2003 m. lapkričio 13 d. Bundesgerichtshof (Vokietijos federalinis teisingumo teismas) sprendimas (I ZR 103/01, GRUR 2004, p. 241), kuris minimas pirmiau nurodyto Oberlandesgericht Dresden sprendimo motyvuose, yra susijęs su byla, kurioje buvo pripažinta, kad norint išspręsti bylą nėra svarbu, kokiu būdu perduodama
         (informatizuota sistema ar kitomis priemonėmis, kaip antai įprastas paštas) tam tikra informacija ir užsakymai. Ši byla skiriasi,
         nes nagrinėjamu prekių ženklu žymimos paslaugos teikiamos tik internetu.

      65      Tačiau, kaip buvo nurodyta anksčiau, vien to, kad aptariamos į bylą įstojusios šalies paslaugos teikiamos tik internetu, neužtenka,
         kad būtų nuspręsta, jog šios paslaugos ir ankstesniu prekių ženklu žymimos prekės ir paslaugos yra panašios. Todėl, priešingai
         nei tvirtina ieškovė, ginčijamame sprendime daroma nuoroda į minėtą Oberlandesgericht Dresden sprendimą visiškai neįrodo, kad išvada, jog vienu ir kitu prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, žymimos prekės ir paslaugos
         nėra panašios, yra klaidinga, ir net nėra reikalo nagrinėti, ar minėtame sprendime buvo teisingai taikoma Bundesgerichtshof praktika, nes šis klausimas viršija Pirmosios instancijos teismo kompetenciją ir šioje byloje bet kuriuo atveju nėra svarbus.

      66      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad vienintelis ieškovės ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.

      67      Kadangi vienintelis ieškinio pagrindas, kurį grįsdama savo ieškinį nurodė ieškovė, yra atmestas, bet kokiu atveju šis ieškinys
         turi būti pripažintas nepagrįstu ir nėra reikalo spręsti dėl VRDT ir įstojusios į bylą šalies atsakymuose į ieškinį nurodyto
         nepriimtinumo pagrindo (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Taryba prieš Boehringer, C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 52 punktą ir 2004 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo Prancūzija prieš Komisiją, C‑233/02, Rink. p. I‑2759, 26 punktą).

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      68      Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
         reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal VRDT ir įstojusios į bylą šalies
         pateiktus reikalavimus.

      Remdamasis šiais motyvais,
      PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
      nusprendžia:
      1.      Atmesti teisinės pagalbos prašymą.
      2.      Atmesti ieškinį.
      3.      Priteisti iš Commercy AG bylinėjimosi išlaidas.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Paskelbta 2009 m. sausio 22 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
      Parašai.
      * Proceso kalba: vokiečių.


title: 2009 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo (antroji kolegija) sprendimas.#Europos Bendrijų Komisija prieš Suomijos Respubliką.#Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas - EB 307 straipsnio antroji pastraipa - Tinkamų priemonių tam, kad būtų pašalintas prieš valstybės narės įstojimą į Europos Sąjungą su trečiosiomis šalimis sudarytų dvišalių susitarimų nesuderinamumas su EB sutartimi, nepriėmimas - Dvišaliai investicijų susitarimai, kuriuos Suomijos Respublika sudarė su Rusijos Federacija, Baltarusijos Respublika, Kinijos Liaudies Respublika, Malaizija, Šri Lankos Socialistine Demokratine Respublika ir Uzbekistano Respublika.#Byla C-118/07.

text:
      Byla C‑118/07
      Europos Bendrijų Komisija
      prieš
      Suomijos Respubliką
      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 307 straipsnio antra pastraipa – Tinkamų priemonių tam, kad būtų pašalintas prieš valstybės narės įstojimą į Europos Sąjungą su trečiosiomis šalimis sudarytų
         dvišalių susitarimų nesuderinamumas su EB sutartimi, nepriėmimas – Dvišaliai investicijų susitarimai, kuriuos Suomijos Respublika sudarė su Rusijos Federacija, Baltarusijos Respublika, Kinijos
         Liaudies Respublika, Malaizija, Šri Lankos Socialistine Demokratine Respublika ir Uzbekistano Respublika“

      Sprendimo santrauka
      Tarptautiniai susitarimai – Valstybių narių susitarimai – Iki EB sutarties sudaryti susitarimai
      (EB 57 straipsnio 2 dalis, EB 59 straipsnis, EB 60 straipsnio 1 dalis ir EB 370 straipsnio antra pastraipa)
      Neįvykdo įsipareigojimų pagal EB 307 straipsnio antrą pastraipą valstybė narė, kuri nesiima tinkamų priemonių tam, kad pašalintų
         nuostatų dėl kapitalo pervedimo, esančių jos su trečiosiomis valstybėmis sudarytuose dvišaliuose investicijų susitarimuose
         dėl abipusio investicijų skatinimo ir apsaugos, nesuderinamumą su Sutartimi.

      Pagal EB 307 straipsnio antrą pastraipą valstybės narės privalo imtis visų tinkamų priemonių, kad pašalintų iki jų įstojimo
         sudarytų susitarimų nustatytą nesuderinamumą su Bendrijos teise.

      EB 57 straipsnio 2 dalies, EB 59 straipsnio ir EB 60 straipsnio 1 dalies nuostatomis Tarybai suteikiama teisė tam tikrais
         konkrečiais atvejais apriboti kapitalo judėjimą ir mokėjimus tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių. Tam, kad būtų užtikrintas
         šių nuostatų veiksmingumas, būtina, kad laisvą kapitalo judėjimą ribojančios priemonės, kai jas priima Taryba, galėtų būti
         nedelsiant taikomos valstybėms, kurioms jos skirtos.

      Jei susitarime nėra nuostatos, leidžiančios atitinkamai valstybei narei įgyvendinti savo teises ir vykdyti įsipareigojimus
         kaip Bendrijos narei, ir to taip pat neleidžia joks tarptautinės teisės mechanizmas, ir jei minėta valstybė narė atitinkamų
         trečiųjų šalių atžvilgiu nesiima jokių veiksmų, kad pašalintų taikant nagrinėjamą susitarimą galintį kilti prieštaravimą priemonėms,
         kurias Taryba gali nustatyti pagal EB 57 straipsnio 2 dalį, 59 straipsnį bei 60 straipsnio 1 dalį, ir nesiremia jokiu mechanizmu,
         kuris leistų jai įvykdyti įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę, Tarybos naudojimuisi jai suteikta kompetencija kapitalo judėjimo
         srityje gali trukdyti pats dvišalių susitarimų ir juose išdėstytų sąlygų egzistavimas.

      (žr. 28–33, 49–50 punktus ir rezoliucinę dalį)
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija)
      SPRENDIMAS
      2009 m. lapkričio 19 d.(*)

      „Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas – EB 307 straipsnio antroji pastraipa – Tinkamų priemonių tam, kad būtų pašalintas prieš valstybės narės įstojimą į Europos Sąjungą su trečiosiomis šalimis sudarytų
         dvišalių susitarimų nesuderinamumas su EB sutartimi, nepriėmimas – Dvišaliai investicijų susitarimai, kuriuos Suomijos Respublika sudarė su Rusijos Federacija, Baltarusijos Respublika, Kinijos
         Liaudies Respublika, Malaizija, Šri Lankos Socialistine Demokratine Respublika ir Uzbekistano Respublika“

      Byloje C‑118/07
      dėl 2007 m. vasario 20 d. pagal EB 226 straipsnį pareikšto ieškinio dėl įsipareigojimų neįvykdymo
      Europos Bendrijų Komisija, atstovaujama M. Huttunen, H. Støvlbæk ir B. Martenczuk, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      ieškovė,
      prieš
      Suomijos Respubliką, atstovaujamą J. Heliskoski, nurodžiusią adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      atsakovę,
      palaikomą
      Vokietijos Federacinės Respublikos, atstovaujamos M. Lumma ir C. Blaschke, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      Vengrijos Respublikos, atstovaujamos J. Fazekas,

      Lietuvos Respublikos, atstovaujamos D. Kriaučiūno,

      Austrijos Respublikos, atstovaujamos C. Pesendorfer, nurodžiusios adresą dokumentams įteikti Liuksemburge,

      įstojusių į bylą šalių,
      TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
      kurį sudaro antrosios kolegijos pirmininko pareigas einantis ketvirtosios kolegijos pirmininkas J.‑C. Bonichot (pranešėjas),
         teisėjai C. Toader, C. W. A. Timmermans, K. Schiemann ir L. Bay Larsen,

      generalinė advokatė E. Sharpston,
      kancleris R. Grass,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2009 m. rugsėjo 10 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad nesiėmusi tinkamų priemonių tam, kad pašalintų
         nuostatų, esančių dvišaliuose investicijų susitarimuose dėl abipusio investicijų skatinimo ir apsaugos, kuriuos Suomijos Respublika
         sudarė atitinkamai su buvusia Sovietinių Socialistinių Respublikų Sąjunga, kurios teises ir pareigas perėmė Rusijos Federacija
         (susitarimas pasirašytas 1989 m. vasario 8 d., SopS 58/1991), Baltarusijos Respublika (susitarimas pasirašytas 1992 m. spalio 28 d.,
         SopS 89/1994), Kinijos Liaudies Respublika (susitarimas pasirašytas 1984 m. rugsėjo 4 d., SopS 4/1986), Malaizija (susitarimas
         pasirašytas 1985 m. balandžio 15 d., SopS 79/1987), Šri Lankos Socialistine Demokratine Respublika (susitarimas pasirašytas
         1985 m. balandžio 27 d., SopS 54/1987) ir Uzbekistano Respublika (susitarimas pasirašytas 1992 m. spalio 1 d., SopS 74/1993),
         toliau kartu – ginčijami dvišaliai susitarimai, nesuderinamumą su EB sutartimi kapitalo pervedimo srityje, Suomijos Respublika
         neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 307 straipsnio antrąją pastraipą.

       Teisinis pagrindas
      2        Suomijos Karalystė prieš įstodama į Europos Sąjungą sudarė ginčijamus dvišalius susitarimus.

      3        Šie susitarimai įsigaliojo atitinkamai: su Rusijos Federacija – 1991 m. rugpjūčio 15 d., su Baltarusijos Respublika – 1994 m.
         gruodžio 11 d., su Kinijos Liaudies Respublika – 1986 m. sausio 26 d., su Malaizija – 1988 m. sausio 3 d., su Šri Lankos Socialistine
         Demokratine Respublika – 1987 m. spalio 25 d. ir galiausiai su Uzbekistano Respublika – 1993 m. spalio 22 dieną.

      4        Šiais susitarimais kiekvienos susitariančios šalies investuotojams užtikrinama laisvė pervesti su investicijomis susijusius
         mokėjimus laisvai konvertuojama valiuta.

      5        Visuose susitarimuose, išskyrus tą, kuris sudarytas su Rusijos Federacija, yra sąlyga, kuri užtikrina investicijų apsaugą
         susitariančios šalies teisės aktų nustatytose ribose. Pavyzdžiui, su Šri Lankos Socialistine Demokratine Respublika sudarytame
         susitarime yra ši  sąlyga: „Kiekviena susitarianti šalis bet kokiomis aplinkybėmis neperžengdama savo vidaus įstatymų ir dekretų
         nustatytų ribų bei vadovaudamasi tarptautine teise užtikrina pagrįstą ir tinkamą kitos susitariančios šalies piliečių ir bendrovių
         investicijų traktavimą“.

       Ikiteisminė procedūra
      6        Manydama, kad ginčijami dvišaliai susitarimai gali trukdyti taikyti kapitalo judėjimo ir mokėjimų apribojimus, kuriuos Europos
         Sąjungos Taryba gali nustatyti pagal EB 57 straipsnio 2 dalį, 59 straipsnį ir 60 straipsnio 1 dalį, Komisija 2004 m. gegužės
         7 d. Suomijos Respublikai nusiuntė oficialų pranešimą.

      7        2004 m. liepos 7 d. raštu ši valstybė narė pateikė Komisijai pastabas dėl minėto oficialaus pranešimo. Ji tvirtino, kad ginčijamos
         šių susitarimų sąlygos jai netrukdo laikytis įsipareigojimų pagal EB 57 straipsnio 2 dalį ir EB 59 bei EB 60 straipsnio 1 dalį.

      8        Manydama, kad Suomijos Respublikos pateikti argumentai nepakankami, Komisija 2005 m. kovo 16 d. išsiuntė jai pagrįstą nuomonę.

      9        Atsakydama į minėtą pagrįstą nuomonę Suomijos Respublika 2005 m. gegužės 19 d. raštu pateikė Komisijai pastabas. Ji pakartojo
         savo ankstesnius argumentus.

      10      Manydama, kad šie argumentai nepaneigia pagrįstoje nuomonėje pateiktų kaltinimų, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

      11      2007 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Vokietijos Federacinei Respublikai, Lietuvos Respublikai, Vengrijos
         Respublikai ir Austrijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą Suomijos Respublikos pusėje.

       Dėl ieškinio
      12      Pirmiausia reikia pastebėti, kad viename iš dvišalių susitarimų nėra tokios konkrečios sąlygos, kokia nurodyta šio sprendimo
         5 punkte, kuri, Suomijos Respublikos manymu, bet kokiu atveju leidžia jai įvykdyti įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę.
         Į kitus penkis susitarimus tokia sąlyga įtraukta.

      13      Šiomis aplinkybėmis Komisijos ieškinį reikia nagrinėti atsižvelgiant į, pirma, susitarimą, kuriame nėra tokios sąlygos ir
         tada, antra, susitarimus, į kuriuos ji įtraukta.

      14      Trečia, reikės išnagrinėti bendrus šalių argumentus, susijusius su nediskriminavimo principu ir EB 307 straipsnio antrosios
         pastraipos taikymo sritimi.

       Dėl susitarimo su Rusijos Federacija
       Šalių argumentai
      15      Anot Komisijos, nagrinėjamame susitarime be kita ko nesant jokios sąlygos, Suomijos Respublikai leidžiančios taikyti kapitalo
         judėjimo ir mokėjimų apribojimus, kuriuos Taryba prireikus gali nustatyti pagal EB 57 straipsnio 2 dalį, EB 59 straipsnį ir
         EB 60 straipsnio 1 dalį, ši valstybė narė gali neįvykdyti įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę. Komisija taip pat mano, kad
         nesiėmusi tinkamų priemonių nesuderinamumui su Sutartimi pašalinti minėta valstybė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 307 straipsnio
         antrąją pastraipą.

      16      Suomijos Respublika ir jos pusėje į bylą įstojusios valstybės narės teigia, kad Tarybai nesiėmus jokių ribojančių priemonių
         prieš trečiąsias šalis, su kuriomis ji sudarė investicijų susitarimus, klausimas dėl nagrinėjamo susitarimo suderinamumo su
         Sutarties nuostata, kuri nebuvo taikoma, nekyla, nes nėra „egzistuojančio [nustatyto] nesuderinamumo“ EB 307 straipsnio antrosios
         pastraipos prasme. Todėl Komisijos nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas yra tik hipotetinis. Šiomis aplinkybėmis valstybių
         narių pareiga imtis visų tintamų priemonių, kad būtų pašalintas minėtas „egzistuojantis [nustatytas] nesuderinamumas“, atsiranda
         tik tuomet, kai Teisingumo Teismas iš anksto konstatuoja, jog toks nesuderinamumas egzistuoja.

      17      Be to, įstojusios į bylą valstybės tvirtina, kad EB 57 straipsnio 2 dalyje, EB 59 straipsnyje ir EB 60 straipsnio 1 dalyje
         numatytos apsaugos priemonės gali būti įgyvendinamos tik išimtiniais atvejais, kurių nebuvo galima numatyti sudarant nagrinėjamą
         susitarimą. Darytina išvada, kad Suomijos Respublika galėtų pasinaudoti rebus sic stantibus principu ir laikinai sustabdyti ginčijamų nuostatų, susijusių su lėšų pervedimo laisve, galiojimą tuo atveju, jei Bendrija
         imtųsi apsaugos priemonių.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      18      Į nagrinėjamą dvišalį Suomijos Respublikos sudarytą investicijų susitarimą įtrauktos sąlygos, užtikrinančios laisvę be nepagrįsto
         delsimo pervesti su investicijomis susijusius mokėjimus laisvai konvertuojama valiuta.

      19      Taip visų pirma užtikrinama laisvė pervesti lėšas, skirtas investicijoms vykdyti, jas administruoti ir praplėsti, bei atgal
         pervesti iš šių investicijų gautas pajamas, taip pat laisvė pervesti paskoloms grąžinti būtinas lėšas ir lėšas, gautas nutraukus
         minėtą investiciją ar jos atsisakius.

      20      Šiuo aspektu šis susitarimas pažodžiui atitinka EB 56 straipsnio 1 dalį, pagal kurią „<...> uždraudžiami visi kapitalo judėjimo
         tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių apribojimai“, ir EB 56 straipsnio 2 dalį, pagal kurią „<...>
         uždraudžiami visi mokėjimų tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių apribojimai“.

      21      Tiesa, kad šiame Komisijos ieškinyje nurodytomis Sutarties nuostatomis Tarybai suteikta teisė tam tikromis aplinkybėmis apriboti
         kapitalo judėjimą ir mokėjimus tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių, įskaitant ir nagrinėjamomis sąlygomis dėl pervedimo
         numatytus kapitalo judėjimą ir mokėjimus.

      22      Nagrinėjamose EB 57 straipsnio 2 dalies, EB 59 straipsnio ir EB 60 straipsnio 1 dalies nuostatose, siekiant apsaugoti bendrąjį
         Bendrijos interesą ir prireikus sudaryti sąlygas Bendrijai laikytis savo ir valstybių narių tarptautinių įsipareigojimų, įtvirtintos
         laisvo kapitalo ir mokėjimų judėjimo tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių principo išimtys.

      23      Pagal EB 57 straipsnio 2 dalį Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, gali kvalifikuotąja balsų dauguma nustatyti tam tikras
         ribojančias priemones dėl kapitalo judėjimo, susijusio su tiesioginėmis investicijomis į trečiąsias šalis arba iš jų. Kadangi
         šios priemonės reiškia „atžangą“ Bendrijos teisėje liberalizuojant kapitalo judėjimą į trečiąsias šalis ar iš jų, reikalaujama
         vienbalsiškumo.

      24      Pagal EB 59 straipsnį, kai dėl kapitalo judėjimo į trečiąsias šalis ar iš jų „Ekonominės ir pinigų sąjungos veikimui kyla
         arba gali kilti didelių sunkumų“, Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos centriniu banku, gali
         imtis „ne ilgiau kaip šešis mėnesius“ taikomų apsaugos priemonių, jei jos būtinai reikalingos.

      25      Pagal EB 60 straipsnio 1 dalį įgyvendindama bendrąją poziciją ar bendruosius veiksmus bendrosios užsienio ir saugumo politikos
         srityje Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, gali imtis „reikalingų neatidėliotinų priemonių“, taikomų kapitalo judėjimui
         ir mokėjimams. Toks veiksmas gali būti būtinas, pavyzdžiui, įgyvendinant Jungtinių Tautų organizacijos Saugumo Tarybos rezoliuciją.

      26      Neginčytina, kad minėtame dvišaliame susitarime nėra nuostatų, paliekančių Bendrijai tokias galimybes apriboti su investicijomis
         susijusį lėšų judėjimą. Todėl reikia išnagrinėti, ar Suomijos Respublika dėl šios priežasties privalėjo imtis EB 307 straipsnio
         antrojoje pastraipoje nurodytų tinkamų priemonių.

      27      Pagal EB 307 straipsnio pirmąją pastraipą Sutarties nuostatos neturi paveikti teisių ir pareigų, kylančių iš valstybės narės
         ir trečiosios šalies susitarimų, sudarytų iki šios valstybės narės įstojimo dienos. Šia nuostata laikantis tarptautinės teisės
         principų siekiama patikslinti, kad Sutarties taikymas neturi įtakos atitinkamos valstybės narės įsipareigojimui gerbti iš
         anksčiau sudaryto susitarimo kylančias trečiųjų šalių teises ir vykdyti įsipareigojimus (žr. 1980 m. spalio 14 d. Sprendimo
         Burgoa, 812/79, Rink. p. 2787, 8 punktą; 2000 m. liepos 4 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją, C‑84/98, Rink. p. I‑5215, 53 punktą ir 2003 m. lapkričio 18 d. Sprendimo Budĕjovický Budvar, C‑216/01, Rink. p. I‑13617, 144 ir 145 punktus).

      28      Tačiau pagal EB 307 straipsnio antrąją pastraipą valstybės narės privalo imtis visų tinkamų priemonių, kad pašalintų nustatytą
         iki valstybės narės įstojimo sudarytų susitarimų nesuderinamumą su Bendrijos teise. Pagal šią nuostatą prireikus valstybės
         narės viena kitai padeda siekti šio tikslo ir atitinkamais atvejais nustato bendrą požiūrį.

      29      EB 57 straipsnio 2 dalies, EB 59 straipsnio ir EB 60 straipsnio 1 dalies nuostatomis Tarybai suteikiama teisė tam tikrais
         konkrečiais atvejais apriboti kapitalo judėjimą ir mokėjimus tarp valstybių narių ir trečiųjų šalių.

      30      Tam, kad būtų užtikrintas šių nuostatų veiksmingumas būtina, kad laisvą kapitalo judėjimą ribojančios priemonės, kai jas priima
         Taryba, galėtų būti nedelsiant taikomos valstybėms, kurioms jos skirtos.

      31      Kaip Teisingumo Teismas nusprendė 2009 m. kovo 3 d. Sprendimuose Komisija prieš Austriją (C‑205/06, Rink. p. I‑0000, 37 punktas) ir Komisija prieš Švediją (C‑249/06, Rink. p. I‑0000, 38 punktas), ši Tarybos kompetencija, apimanti jos teisę anksčiau valstybės narės ir trečiosios
         šalies sudaryto susitarimo sritį atitinkančioje arba su ja susijusioje srityje trečiųjų šalių atžvilgiu vienašališkai nustatyti
         ribojančias priemones, yra nesuderinama su tokiu susitarimu, jei, pirma, jame nėra nuostatos, leidžiančios atitinkamai valstybei
         narei įgyvendinti savo teises ir vykdyti įsipareigojimus kaip Bendrijos narei ir, antra, to taip pat neleidžia joks tarptautinės
         teisės mechanizmas.

      32      Suomijos Respublika minėto susitarimo atžvilgiu nesiremia jokiu mechanizmu, kuris leistų jai įvykdyti įsipareigojimus pagal
         Bendrijos teisę. Be to, bet kuriuo atveju galimybė, kuria remiasi įstojusios į bylą valstybės, naudotis kitomis tarptautinės
         teisės nustatytomis priemonėmis, pavyzdžiui, nagrinėjamo susitarimo galiojimo sustabdymu ir net jo arba tam tikrų sąlygų denonsavimu,
         yra pernelyg neapibrėžto poveikio, kad galėtų užtikrinti veiksmingą Tarybos priimtų priemonių taikymą per nustatytą terminą.

      33      Neginčytina, kad Komisijos nurodytais atvejais per jos pagrįstoje nuomonėje nustatytą terminą Suomijos Respublika atitinkamų
         trečiųjų šalių atžvilgiu nesiėmė jokių priemonių, kad pašalintų taikant nagrinėjamus susitarimus galintį kilti prieštaravimą
         priemonėms, kurias Taryba gali nustatyti pagal EB 57 straipsnio 2 dalį, 59 straipsnį ir 60 straipsnio 1 dalį.

      34      Reikia pridurti, kad, kaip konstatuota bylose, kuriose priimti minėti sprendimai Komisija prieš Austriją ir Komisija prieš Švediją, valstybė narė, atsakovė šioje byloje, yra ne vienintelė, kurios investicijų susitarimai su trečiosiomis šalimis nesuderinami
         su Sutartimi, ir šis nesuderinimas neleidžia taikyti kapitalo judėjimą ir mokėjimus ribojančių priemonių, kurias pagal EB 57 straipsnio
         2 dalį, EB 59 straipsnį ir EB 60 straipsnio 1 dalį gali nustatyti Taryba.

      35      Todėl reikia pažymėti, kad pagal EB 307 straipsnio antrąją pastraipą prireikus valstybės narės viena kitai padeda siekti pašalinti
         iki valstybių narių įstojimo sudarytų susitarimų nustatytą nesuderinamumą su Bendrijos teise ir atitinkamais atvejais nustato
         bendrą požiūrį. Atsižvelgiant į Komisijai pagal EB 211 straipsnį tenkančią pareigą rūpintis Sutarties nuostatų taikymu, ji
         turi imtis bet kokios iniciatyvos palengvinti atitinkamoms valstybėms narėms padėti viena kitai ir nustatyti bendrą požiūrį.

       Dėl susitarimų su Baltarusijos Respublika, Kinijos Liaudies Respublika, Malaizija, Šri Lankos Socialistine Demokratine Respublika
            ir Uzbekistano Respublika
       Šalių argumentai
      36      Komisija teigia, kad šio susitarimo 5 punkte minėtos sąlygos konkrečiose nuostatose, kuriomis remiasi Suomijos Respublika
         minėtų susitarimų atžvilgiu, daroma nuoroda į valstybių, šių susitarimų šalių, įstatymus ir kitus teisės aktus, galiojusius
         sudarant minėtus susitarimus, t. y. šiuo atveju iki Suomijos Respublikos įstojimo į Sąjungą. Todėl Komisija mano, kad šios
         nuostatos savaime nesuteikia šiai valstybei narei galimybės nedelsiant įgyvendinti ribojančias priemones, kurių gali tekti
         imtis Bendrijai.

      37      Suomijos Respublika ir Lietuvos Respublika teigia priešingai, kad šias nuostatas galima taikyti, nes Tarybos priimtos ribojančios
         priemonės dėl tiesioginio Bendrijos teisės veikimo yra Suomijos teisės minėtų nuostatų prasme dalis. Dėl to nėra nesuderinamumo
         su Sutartimi EB 307 straipsnio antrosios pastraipos prasme.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      38      Pažymėtina, kad, kaip teisingai teigia Suomijos Respublika, ribojančios priemonės, kurias Taryba gali nustatyti pagal EB 57 straipsnio
         2 dalį ir EB 59 bei EB 60 straipsnius, bus Suomijos teisinės sistemos dalis. Tačiau nėra aišku, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamus
         dvišalius investicijų susitarimus, tokias priemones bus galima laikyti Suomijos teisės dalimi.

      39      Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tarptautinė sutartis turi būti aiškinama pagal joje vartojamas sąvokas ir jos tikslą.
         1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės ir 1986 m. kovo 21 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių
         sutarčių tarp tarptautinių organizacijų ir valstybių arba tarp tarptautinių organizacijų 31 straipsniuose, kuriuose perteikiama
         bendroji paprotinė tarptautinė teisė, šiuo klausimu patikslinama, kad sutartis turi būti aiškinama laikantis geros valios
         principų, atsižvelgiant į joje vartojamų sąvokų įprastą reikšmę ir į sutarties objektą bei jo tikslą (žr. 2001 m. lapkričio
         20 d. Sprendimo Jany ir kt., C‑268/99, Rink. p. I‑8615, 35 punktą ir 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo IATA ir ELFAA, C‑344/04, Rink. p. I‑403, 40 punktą).

      40      Šiuo požiūriu pažymėtina, kad nagrinėjamų dvišalių susitarimų sąlygų, kurias Komisija ginčija ieškiniu dėl įsipareigojimų
         neįvykdymo, tikslas yra užtikrinti su investicijomis susijusių mokėjimų laisvę ir tai padaryti kuo greičiau.

      41      Šiomis aplinkybėmis klausimas, ar nagrinėjamuose dvišaliuose susitarimuose esanti sąlyga, kuri užtikrina investicijų apsaugą
         susitariančios šalies teisės aktų nustatytose ribose, leidžia vienai ar kitai šaliai apriboti mokėjimo galimybes taikant sprendimus
         – nacionalinius ar kitus, – priimtus susitarimams įsigaliojus, yra bent jau diskutuotinas, ypač dėl to, kad tam tikrų susitarimų
         atžvilgiu taip pat patikslinama, jog kiekviena susitarianti šalis turi veikti „vadovaudamasi tarptautine teise“.

      42      Taigi neatrodo, kad nagrinėjamų dvišalių susitarimų sąlygos, kuriomis remiasi Suomijos Respublika tvirtindama, kad, priešingai
         nei nurodo Komisija, prireikus ji gali visapusiškai įvykdyti įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę, kurie gali kilti Tarybai
         priėmus laisvą kapitalo judėjimą ribojančias priemones, tai užtikrintų, nes minėtų sąlygų aiškinimas yra pernelyg neapibrėžtas
         ir taip pat pernelyg neapibrėžta jų apimtis bei poveikis.

      43      Darytina išvada, kad nagrinėjamų dvišalių susitarimų sąlygų, kuriomis remiasi Suomijos Respublika, neužtenka, kad būtų užtikrintas
         Komisijos ginčijamų susitarimų suderinamumas su EB 307 straipsniu.

       Dėl nediskriminavimo principo ir EB 307 straipsnio antrosios pastraipos taikymo srities
       Šalių argumentai
      44      Vokietijos Federacinė Respublika ir Vengrijos Respublika teigia, kad ginčijamų dvišalių susitarimų pripažinimas nesuderinamais
         su Sutartimi EB 307 straipsnio antrosios pastraipos prasme prieštarautų „konkurencijos vidaus rinkoje principui ir nediskriminavimo
         principui“, nes Suomijos Respublika ir Sąjungos piliečiai bei įmonės, kuriems taikomi šios valstybės narės sudaryti susitarimai,
         būtų mažiau palankioje padėtyje, palyginti su kitomis valstybėmis narėmis ir piliečiais bei įmonėmis, kuriems taikomų investicijų
         susitarimų Komisija neginčija.

      45      Komisija teigia, kad palyginimas su kitų valstybių narių sudarytais investicijų susitarimais nėra reikšmingas, nes pagal nusistovėjusią
         Teisingumo Teismo praktiką valstybė narė negali pateisinti įsipareigojimų pagal Sutartį neįvykdymo tuo, kad kitos valstybės
         narės taip pat nesilaiko įsipareigojimų.

      46      Suomijos Respublika, palaikoma Vengrijos Respublikos, galiausiai nurodo neigiamas pasekmes, kurias gali lemti Komisijos pozicija,
         nes ji leistų pripažinti įsipareigojimų neįvykdymą pagal EB 307 straipsnio antrąją pastraipą visais atvejais, kai atitinkamai
         prieš Sutarties įsigaliojimą arba prieš valstybės narės įstojimą su trečiosiomis šalimis sudarytas susitarimas reguliuoja
         sritį, kurioje Bendrija dar nesinaudojo pagal Sutartį turima kompetencija. Taip aiškinant EB 307 straipsnio antrosios pastraipos
         taikymo sritis pasidarytų neribota, o tai būtų ginčytina tiek teisinio saugumo, tiek kompetencijos padalijimo tarp Bendrijos
         ir valstybių narių požiūriu ir pažeistų EB 307 straipsnio pirmąja ir antrąja pastraipomis sukurtą pusiausvyrą.

      47      Komisija teigia, kad ji niekada netvirtino, jog valstybės narės privalo imtis priemonių pagal EB 307 straipsnį visose srityse,
         kuriose Bendrija ateityje galėtų imtis teisinių priemonių. Ji pripažįsta, kad ji to reikalauti negali taip pat ir dėl to,
         kad teisės aktų, kurie gali būti priimti skirtingose srityse, turinio iš esmės negalima numatyti. Vis dėlto ji tvirtina, kad
         kitaip yra su EB 57 straipsnio 2 dalimi, EB 59 straipsniu ir EB 60 straipsnio 1 dalimi, kurie suteikia Tarybai labai tiksliai
         apibrėžtą kompetenciją dėl kapitalo judėjimo ir mokėjimų apribojimo trečiųjų šalių atžvilgiu ir kurie, priėmus tokias priemones,
         įpareigoja valstybes nares nedelsiant jas taikyti.

       Teisingumo Teismo vertinimas
      48      Pirma, pažymėtina, kad valstybė narė, siekdama pateisinti įsipareigojimų pagal Sutartį nevykdymą, negali remtis ta aplinkybe,
         jog kitos valstybės narės taip pat nevykdo įsipareigojimų. Sutartimi sukurtoje Bendrijos teisinėje sistemoje valstybių narių
         Bendrijos teisės įgyvendinimas negali priklausyti nuo abipusiškumo sąlygos. EB 226 ir 227 straipsniuose numatytos tinkamos
         teisių gynimo priemonės valstybių narių įsipareigojimų pagal Sutartį nevykdymo atvejais (žr. 1990 m. sausio 11 d. Sprendimo
         Blanguernon, C‑38/89, Rink. p. I‑83, 7 punktą ir 2001 m. kovo 29 d. Sprendimo Portugalija prieš Komisiją, C‑163/99, Rink. p. I‑2613, 22 punktą).

      49      Antra, kalbant apie argumentą, kad patenkinus Komisijos ieškinį būtų pernelyg išplėsta EB 307 straipsnio antrosios pastraipos
         taikymo sritis, pakanka konstatuoti, jog šis sprendimas niekaip nepažeidžia valstybių narių įsipareigojimų kitomis aplinkybėmis
         ir juo tik pripažįstama, kad, kaip buvo nurodyta anksčiau, Tarybos naudojimuisi jai suteikta kompetencija kapitalo judėjimo
         srityje gali trukdyti pats nagrinėjamų dvišalių susitarimų ir juose išdėstytų sąlygų egzistavimas.

      50      Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, reikia pripažinti, kad nesiėmusi tinkamų priemonių tam, kad pašalintų nuostatų dėl kapitalo
         pervedimo, esančių ginčijamuose dvišaliuose susitarimuose, nesuderinamumą su Sutartimi, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
         pagal EB 307 straipsnio antrąją pastraipą.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      51      Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
         šalis to reikalavo. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Suomijos Respublika pralaimėjo bylą, pastaroji
         turi jas padengti.

      52      Pagal to paties straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą į bylą įstojusios Vokietijos Federacinė Respublika, Lietuvos Respublika,
         Vengrijos Respublika ir Austrijos Respublika pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

      Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
      1.      Nesiėmusi tinkamų priemonių tam, kad pašalintų nuostatų dėl kapitalo pervedimo, esančių dvišaliuose investicijų susitarimuose
            dėl abipusio investicijų skatinimo ir apsaugos, kuriuos Suomijos Respublika sudarė atitinkamai su buvusia Sovietinių Socialistinių
            Respublikų Sąjunga, kurios teises ir pareigas perėmė Rusijos Federacija (susitarimas pasirašytas 1989 m. vasario 8 d.), Baltarusijos
            Respublika (susitarimas pasirašytas 1992 m. spalio 28 d.), Kinijos Liaudies Respublika (susitarimas pasirašytas 1984 m. rugsėjo
            4 d.), Malaizija (susitarimas pasirašytas 1985 m. balandžio 15 d.), Šri Lankos Socialistine Demokratine Respublika (susitarimas
            pasirašytas 1985 m. balandžio 27 d.) ir Uzbekistano Respublika (susitarimas pasirašytas 1992 m. spalio 1 d.), nesuderinamumą
            su Sutartimi, Suomijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 307 straipsnio antrąją pastraipą.
      2.      Priteisti iš Suomijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
      3.      Vokietijos Federacinė Respublika, Lietuvos Respublika, Vengrijos Respublika ir Austrijos Respublika padengia savo bylinėjimosi
            išlaidas.
      Parašai.
      * Proceso kalba: suomių.


1987 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Italijos Respubliką. # Įsipareigojimų neįvykdymas. # Byla 154/85.