1987 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Prancūzijos Respublika prieš Europos Bendrijų Komisiją. # Jūrų žvejyba - EŽŪOGF finansavimas. # Byla 336/85.


title: 2013 m. balandžio 23 d. Teisingumo Teismo (didžioji kolegija) sprendimas.#Laurent Gbagbo (C-478/11 P), Katinan Justin Koné (C-479/11 P), Akissi Danièle Boni‑Claverie (C-480/11 P), Alcide Djédjé (C-481/11 P) ir Affi Pascal N’Guessan (C-482/11 P) prieš Europos Sąjungos Tarybą.#Apeliacinis skundas – Bendra užsienio ir saugumo politika – Asmenims ir subjektams taikomos ribojamosios priemonės – SESV 263 straipsnio šešta pastraipa – Ieškinio pareiškimo terminas – Force majeure – Ginkluotas konfliktas.#Sujungtos bylos C-478/11 P–C-482/11 P.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
      2013 m. balandžio 23 d. (
            *1
         )
      „Apeliacinis skundas — Bendra užsienio ir saugumo politika — Asmenims ir subjektams taikomos ribojamosios priemonės — SESV 263 straipsnio šešta pastraipa — Ieškinio pareiškimo terminas — Force majeure — Ginkluotas konfliktas“
      Sujungtose bylose C-478/11 P–C-482/11 P
      dėl 2011 m. rugsėjo 21 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateiktų penkių apeliacinių skundų

         Laurent Gbagbo (C-478/11 P),

         Katinan Justin Koné (C-479/11 P),

         Akissi Danièle Boni-Claverie (C-480/11 P),

         Alcide Djédjé (C-481/11 P),

         Affi Pascal N’Guessan (C-482/11 P),
      atstovaujami advokatės L. Bourthoumieux,
      apeliantai,
      dalyvaujant kitai proceso šaliai:

         Europos Sąjungos Tarybai, atstovaujamos B. Driessen ir M.-M. Joséphidès,
      atsakovei pirmojoje instancijoje,
      TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
      kurį sudaro pirmininkas V. Skouris, pirmininko pavaduotojas K. Lenaerts, kolegijų pirmininkai A. Tizzano, M. Ilešič (pranešėjas), G. Arestis, J. Malenovský, teisėjai U. Lõhmus, J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader, J.-J. Kasel, M. Safjan ir D. Šváby,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      susipažinęs su 2012 m. gruodžio 19 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Apeliaciniais skundais L. Gbagbo, K. J. Koné, A. D. Boni-Claverie, A. Djédjé ir A. P. N’Guessan prašo atitinkamai panaikinti 2011 m. liepos 13 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartis bylose Gbagbo prieš Tarybą (T-348/11), Koné prieš Tarybą (T-349/11), Boni-Claverie prieš Tarybą (T-350/11), Djédjé prieš Tarybą (T-351/11) ir N’Guessan prieš Tarybą (T-352/11) (toliau – skundžiamos nutartys), kuriomis šis teismas kaip akivaizdžiai nepriimtinus atmetė jų ieškinius dėl, pirma, 2011 m. sausio 11 d. Tarybos sprendimo 2011/17/BUSP (OL L 11, p. 31), 2011 m. sausio 14 d. Tarybos sprendimo 2011/18/BUSP (OL L 11, p. 36) ir 2011 m. balandžio 6 d. Tarybos sprendimo 2011/221/BUSP (OL L 93, p. 20), keičiančių 2010 m. spalio 29 d. Tarybos sprendimą 2010/656/BUSP, kuriuo atnaujinamos ribojamosios priemonės Dramblio Kaulo Krantui, ir, antra, 2011 m. sausio 14 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 25/2011 (OL L 11, p. 1) ir 2011 m. balandžio 6 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 330/2011 (OL L 93, p. 10), keičiančių Reglamentą (EB) Nr. 560/2005, nustatantį tam tikras konkrečias ribojančias priemones, taikytinas tam tikriems asmenims ir subjektams atsižvelgiant į padėtį Dramblio Kaulo Krante (toliau, kai aptariami kartu, – ginčijami aktai), panaikinimo, kiek šie aktai su jais susiję.

         Teisinis pagrindas ir ginčo aplinkybės

               2

               2004 m. lapkričio 15 d. Jungtinių Tautų Saugumo Taryba priėmė Rezoliuciją 1572 (2004), kurioje pirmiausia nurodė, kad situacija Dramblio Kaulo Krante tebekelia pavojų tarptautinei taikai ir saugumui regione, ir nusprendė šiai šaliai nustatyti tam tikras ribojamąsias priemones.

               3

               Pagal Rezoliucijos 1572 (2004) 14 straipsnį įsteigiamas komitetas (toliau – Sankcijų komitetas), pirmiausia atsakingas už asmenų ir subjektų, kuriems taikomos atvykimo apribojimo ir lėšų, finansinio turto bei ekonominių išteklių įšaldymo ribojamosios priemonės, nustatytos minėtos rezoliucijos 9 ir 11 punktuose, nustatymą ir šio sąrašo atnaujinimą.

               4

               Manydama, kad Rezoliucijai 1572 (2004) įgyvendinti būtina imtis Europos bendrijos veiksmų, Europos Sąjungos Taryba 2004 m. gruodžio 13 d. priėmė Bendrąją poziciją 2004/852/BUSP dėl ribojančių priemonių Dramblio Kaulo Krantui (OL L 368, p. 50).

               5

               Atsižvelgdama į tai, kad siekiant Bendrijos lygmeniu įgyvendinti Bendrojoje pozicijoje 2004/852 nustatytas priemones reikalingas reglamentas, 2005 m. balandžio 12 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 560/2005, nustatantį tam tikras konkrečias ribojančias priemones, taikytinas tam tikriems asmenims ir subjektams atsižvelgiant į padėtį Dramblio Kaulo Krante (OL L 95, p. 1).

               6

               Bendrosios pozicijos 2004/852 galiojimas buvo pratęstas ir ji iš dalies pakeista kelis kartus, kol buvo panaikinta ir pakeista 2010 m. spalio 29 d. Tarybos sprendimu 2010/656/BUSP, kuriuo atnaujinamos ribojamosios priemonės Dramblio Kaulo Krantui (OL L 285, p. 28).

               7

               2010 m. spalio 31 d. ir lapkričio 28 d. įvyko Dramblio Kaulo Kranto Respublikos prezidento rinkimai.

               8

               2010 m. gruodžio 3 d. Jungtinių Tautų generalinio sekretoriaus specialusis įgaliotinis Dramblio Kaulo Kranto reikalams patvirtino galutinį antrojo prezidento rinkimų turo rezultatą, kurį 2010 m. gruodžio 2 d. paskelbė nepriklausoma rinkimų komisija; prezidento rinkimų laimėtoju buvo pripažintas Alassane Ouattara.

               9

               2010 m. gruodžio 13 d. Taryba pabrėžė 2010 m. spalio 31 d. ir lapkričio 28 d. įvykusių prezidento rinkimų svarbą atkuriant taiką ir stabilumą Dramblio Kaulo Krante ir pareiškė, kad turi būti neginčijamai gerbiama Dramblio Kaulo Kranto gyventojų valia, išreikšta naudojantis savo aukščiausiomis teisėmis. Ji taip pat atsižvelgė į Jungtinių Tautų generalinio sekretoriaus specialiojo įgaliotinio Dramblio Kaulo Kranto reikalams išvadas, pateiktas naudojantis savo įgaliojimu patvirtinti rinkimų rezultatus, ir pasveikino A. Ouattara tapus Dramblio Kaulo Kranto Respublikos prezidentu.

               10

               2010 m. gruodžio 17 d. Europos Vadovų Taryba paragino visus civilius ir karinius Dramblio Kaulo Kranto lyderius, kurie dar to nepadarė, paklusti demokratiškai išrinkto Prezidento A. Ouattara valdžiai. Ji patvirtino Europos Sąjungos sprendimą imtis sankcijų prieš tuos, kurie ir toliau negerbs Dramblio Kaulo Kranto gyventojų valios, išreikštos naudojantis savo aukščiausiomis teisėmis.

               11

               Siekdama atvykimo apribojimo priemones nustatyti tiems asmenims, kurie kliudo taikos ir nacionalinio susitaikymo procesui Dramblio Kaulo Krante ir visų pirma kelia grėsmę sėkmingiems rinkimų proceso rezultatams, nors Jungtinių Tautų Saugumo Taryba arba Sankcijų komitetas šių asmenų tokiais nepripažino, Taryba priėmė 2010 m. gruodžio 22 d. Sprendimą 2010/801/BUSP, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2010/656 (OL L 341, p. 45). Šių asmenų sąrašas pateiktas Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 II priede.

               12

               Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 4 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
               „1.   Valstybės narės imasi būtinų priemonių, kad užkirstų kelią atvykimui į jų teritorijas ar tranzitui per jas:

                        a)

                        I priede nurodytiems Sankcijų komiteto nustatytiems asmenims <...>;

                        b)

                        II priede nurodytiems ir į I priede pateiktą sąrašą neįtrauktiems asmenims, kurie kliudo taikos ir nacionalinio susitaikymo procesui ir visų pirma kelia grėsmę sėkmingiems rinkimų proceso rezultatams.“

               13

               Sprendimu 2012/801 L. Gbango ir A. N’Guessan pavardės buvo įtrauktos į šiuo sprendimu iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 II priedą.

               14

               2011 m. sausio 11 d. Taryba priėmė Sprendimą 2011/17, kuriuo, atsižvelgiant į sudėtingą padėtį Dramblio Kaulo Krante, į Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 II priede pateiktą asmenų sąrašą įtraukiami kiti asmenys.

               15

               Sprendimu 2011/17 K. J. Koné ir D. Boni-Claverie pavardės buvo įtrauktos į Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 II priedą.

               16

               2011 m. sausio 14 d. Taryba priėmė Sprendimą 2011/18, kuriuo nustatomos papildomos ribojamosios priemonės, konkrečiai tariant, įšaldomos lėšos.

               17

               Pagal Sprendimu 2011/18 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 5 straipsnio 1 ir 2 dalis:
               „1.   Visos lėšos ir ekonominiai ištekliai, kuriuos valdo arba tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja:

                        a)

                        I priede nurodyti asmenys, kuriuos nustatė Sankcijų komitetas <...> arba kurie priklauso subjektams, kuriuos valdo arba tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja tie asmenys ar subjektai arba bet kurie asmenys, veikiantys tų asmenų ar subjektų vardu ar jų nurodymu, kaip nustatyta Sankcijų komiteto;

                        b)

                        II priede nurodyti asmenys arba subjektai, kurie nėra įtraukti į I priede pateiktą sąrašą ir kurie kliudo taikos bei nacionalinio susitaikymo procesui, visų pirma kelia grėsmę sėkmingiems rinkimų proceso rezultatams, arba kurie priklauso subjektams, kuriuos valdo arba tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja tie asmenys ar subjektai arba bet kurie asmenys, veikiantys tų asmenų ar subjektų vardu ar jų nurodymu,

                  yra įšaldomi.
               2.   1 dalyje nurodytiems asmenims ar subjektams arba jų naudai draudžiama leisti tiesiogiai ar netiesiogiai naudotis lėšomis, finansiniu turtu arba ekonominiais ištekliais.“

               18

               Siekdama užtikrinti suderinamumą su Sprendimu 2011/18 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 I ir II priedų keitimo ir peržiūros procesu, 2011 m. sausio 14 d. Taryba priėmė Reglamentą Nr. 25/2011.

               19

               Reglamento Nr. 560/2005, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 25/2011, 2 straipsnis suformuluotas taip:
               „1.   Visos I priede arba IA priede išvardytiems fiziniams arba juridiniams asmenims, subjektams ir įstaigoms priklausančios, jų nuosavybe esančios, jų valdomos ar kontroliuojamos lėšos ir ekonominiai ištekliai yra įšaldomi.
               2.   I priede arba IA priede išvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims, subjektams ar įstaigoms arba jų naudai draudžiama tiesiogiai ar netiesiogiai leisti naudotis lėšomis ar ekonominiais ištekliais.
               3.   Draudžiama sąmoningai ir apgalvotai dalyvauti veikloje, kuria siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai apeiti 1 ir 2 dalyse nurodytas priemones arba dėl kurios šios priemonės apeinamos.
               4.   Į I priedą įtraukiami [Sprendimo 2010/656] su padarytais pakeitimais 5 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyti fiziniai arba juridiniai asmenys, subjektai ir įstaigos.
               5.   Į IA priedą įtraukiami [Sprendimo 2010/656] su padarytais pakeitimais 5 straipsnio 1 dalies b punkte nurodyti fiziniai arba juridiniai asmenys, subjektai ir įstaigos.“

               20

               Sprendimu 2011/18 ir Reglamentu 25/2011 Taryba paliko A. P. N’Guessan, L. Gbagbo, K. J. Koné ir A. D. Boni-Claverie pavardes Sprendimu 2011/17 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 II priedo sąraše ir įtraukė jas į Reglamentu 25/2011 iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 560/2005 IA priede pateiktą sąrašą.

               21

               2011 m. kovo 30 d. Jungtinių Tautų Saugumo Taryba priėmė Rezoliuciją 1975 (2011), kurios I priede išvardyti asmenys, trukdantys taikai ir susitaikymui Dramblio Kaulo Krante, Jungtinių Tautų palaikymo misijos Dramblio Kaulo Krante (ONUCI) ir kitų šioje šalyje veikiančių tarptautinių subjektų darbui ir darantys sunkius žmogaus teisių ir tarptautinės humanitarinės teisės pažeidimus. Šiame I priede nurodytos L. Gbagbo, A. P. N’Guessan ir A. Djédjé pavardės.

               22

               2011 m. balandžio 6 d. Taryba priėmė Sprendimą 2011/221 ir Reglamentą Nr. 330/2011, kuriais pirmiausia nustatė papildomas ribojamąsias priemones ir iš dalies pakeitė Sprendimu 2011/17 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 I ir II prieduose bei Reglamentu 25/2011 iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 560/2005 I ir I A prieduose pateiktą asmenų ir subjektų sąrašą.

               23

               Sprendimu 2011/221 pirmiausia L. Gbagbo ir A. P. N’Guessan pavadės išbrauktos iš Sprendimu 2011/17 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 II priedo ir įtrauktos į iš dalies pakeisto to paties sprendimo I priedą.

               24

               Sprendimu 2011/221, be kita ko, A. Djédjé pavardė įtraukta į Sprendimu 2011/18 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 I priedą.

               25

               Reglamentu Nr. 330/2011 L. Gbagbo ir A. P. N’Guessan pavardės išbrauktos iš Reglamentu 25/2011 iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 560/2005 I A priede pateikto sąrašo ir įtrauktos į iš dalies pakeisto to paties reglamento I priede pateiktą sąrašą.

               26

               Reglamentu Nr. 330/2011, be kita ko, A. Djédjé pavarde papildytas Reglamentu 25/2011 iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 560/2005 I priede pateiktas sąrašas.

               27

               Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 7 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Jeigu Saugumo Taryba arba Sankcijų komitetas įtraukia į sąrašą asmenį arba subjektą, Taryba tokį asmenį arba subjektą įtraukia į I priede pateiktą sąrašą.
               2.   Jeigu Taryba nusprendžia asmeniui arba subjektui taikyti 4 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytas priemones, ji atitinkamai iš dalies pakeičia II priedą.
               3.   Taryba tiesiogiai, jei adresas žinomas, arba viešai paskelbdama pranešimą, atitinkamam asmeniui arba subjektui praneša apie savo sprendimą, įskaitant įtraukimo į sąrašą priežastis, suteikdama tokiam asmeniui ar subjektui galimybę pateikti savo pastabas.
               4.   Jeigu pateikiamos pastabos arba pateikiama naujų esminių įrodymų, Taryba peržiūri savo sprendimą ir apie tai informuoja asmenį arba subjektą.“

               28

               Reglamentu Nr. 25/2011 iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 560/2005 11 a straipsnio 3 dalyje nustatyta:
               „Taryba atitinkamam 1 ir 2 dalyse nurodytam fiziniam arba juridiniam asmeniui, subjektui arba įstaigai tiesiogiai, jei adresas žinomas, arba netiesiogiai, t. y. viešai paskelbdama pranešimą, praneša savo sprendimą, įskaitant įtraukimo į sąrašą priežastis, suteikdama tokiam fiziniam arba juridiniam asmeniui, subjektui arba įstaigai galimybę pateikti pastabų.“

               29

               2011 m. sausio 18 d. ir balandžio 7 d. Taryba Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje paskelbė pranešimus, skirtus asmenims, kuriems taikomos ginčijamuose aktuose numatytos ribojamosios priemonės (OL C 14, p. 8 ir OL C 108, p. 2 ir 4). Šiuose pranešimuose Taryba primena apie šias priemones, nurodo, kuriuose būtent aktuose pateikiami kiekvieno įtraukimo į sąrašą motyvai, ir atkreipia dėmesį į galimybę pateikti prašymą atitinkamos valstybės narės kompetentingoms institucijoms, siekiant gauti leidimą naudoti įšaldytas lėšas pagrindiniams poreikiams ar specialiems mokėjimams. Be kita ko, juose tiksliau nurodoma, kad susiję asmenys ir subjektai gali jai pateikti prašymą persvarstyti sprendimą. Galiausiai ji primena galimybę apskųsti sprendimą Bendrajame Teisme laikantis SESV 275 straipsnio antroje pastraipoje ir 263 straipsnio ketvirtoje bei šeštoje pastraipose nustatytų sąlygų.

         Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamos nutartys

               30

               2011 m. liepos 7 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje ieškovai pareiškė ieškinius, prašydami panaikinti ginčijamus aktus, kiek jie su jais susiję. Ieškiniams pagrįsti jie rėmėsi, pirma, teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą bylos nagrinėjimą pažeidimu ir, antra, nuosavybės teisės ir judėjimo laisvės pažeidimu.

               31

               Ieškovai nurodė, be kita ko, kad Bendrasis Teismas turėjo pripažinti, jog jų ieškiniai priimtini: kadangi apie ginčijamus aktus jiems nebuvo pranešta, nebuvo galima taikyti SESV 263 straipsnyje numatyto dviejų mėnesių termino ieškiniui pareikšti.

               32

               Skundžiamose nutartyse Bendrasis Teismas atmetė ieškinius kaip akivaizdžiai nepriimtinus.

               33

               Visų pirma Bendrasis Teismas priminė nusistovėjusią teismo praktiką, pagal kurią SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje numatytas terminas ieškiniui pateikti yra viešosios tvarkos klausimas, ir jis nustatytas tam, kad būtų užtikrintas teisinių situacijų aiškumas ir saugumas, o vykdant teisingumą nebūtų diskriminuojama ar elgiamasi šališkai, ir nurodė, kad šiuo atžvilgiu Sąjungos teismas savo iniciatyva turi išnagrinėti, ar šio termino laikytasi.

               34

               Toliau Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijami aktai buvo paskelbti Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje:

                        —

                        Sprendimai 2011/17 ir 2011/18 bei Reglamentas Nr. 25/2011 – 2011 m. sausio 15 d., o

                        —

                        Sprendimas 2011/221 ir Reglamentas Nr. 330/2011 – 2011 m. balandžio 7 d.

               35

               Tad pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 1 dalį dviejų mėnesių ieškinių pareiškimo terminas turėjo būti pradėtas skaičiuoti nuo keturioliktos dienos po šio paskelbimo ir pagal minėto reglamento 102 straipsnio 2 dalį turėjo pasibaigti:

                        —

                        2011 m. balandžio 8 d. vidurnaktį, kalbant apie sprendimus 2011/17 ir 2011/18 bei Reglamentą Nr. 25/2011, ir

                        —

                        2011 m. liepos 1 d. vidurnaktį, kalbant apie Sprendimą 2011/221 ir Reglamentą Nr. 330/2011.

               36

               Kadangi ieškiniai Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateikti 2011 m. liepos 7 d., Bendrasis Teismas konstatavo, kad jie pareikšti per vėlai.

               37

               Bendrasis Teismas atmetė ieškovų argumentus, pagal kuriuos, kadangi apie ginčijamus aktus jiems nebuvo pranešta, nebuvo galima taikyti dviejų mėnesių ieškinių pareiškimo termino. Šiuo klausimu jis išreiškė tokią nuomonę:
               „Iš tikrųjų, atsižvelgiant į tai, kad terminai, per kuriuos galima pareikšti ieškinį, skirti teisiniam saugumui užtikrinti, kad teisinį poveikį sukeliantys Sąjungos aktai negalėtų būti be galo ginčijami, paskelbimo data yra lemiamas kriterijus sprendžiant klausimą dėl momento, nuo kada turi būti pradėtas skaičiuoti ieškinio pareiškimo terminas (2008 m. lapkričio 25 d. Teisingumo Teismo nutarties TEA prieš Komisiją, C-500/07 P, <...> 23 punktas ir Teisingumo Teismo nutarties S.A.BA.R. prieš Komisiją, C-501/07 P, <...> 22 punktas; 2009 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo nutarties Fornaci Laterizi Danesi prieš Komisiją, C-498/08 P, <...> 22 punktas; 2010 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo Transportes Evaristo Molina prieš Komisiją, C-36/09 P, <...> 37 punktas). Ieškovas negali remtis aplinkybe, kad apie ginčijamą aktą sužinojo po jo paskelbimo tam, kad šio termino pradžia būtų laikoma vėlesnė data (minėtos Nutarties TEA prieš Komisiją 23 punktas; minėtos Nutarties S.A.BA.R. prieš Komisiją 22 punktas ir minėtos Nutarties Fornaci Laterizi Danesi prieš Komisiją 22 punktas). Darytina išvada: jeigu [ginčijami] aktai paskelbti, ieškinio pareiškimo terminas turi būti skaičiuojamas nuo jų paskelbimo (kalbant apie ieškinio dėl sprendimo, kuriuo nustatomos ribojamosios priemonės, panaikinimo pareiškimo termino skaičiavimą nuo sprendimo paskelbimo, žr. 2005 m. lapkričio 18 d. Bendrojo Teismo nutarties Selmani prieš Tarybą ir Komisiją, T-299/04, <...> 61 punktą), net jei apie juos nebuvo pranešta [ieškovams]. Šiuo klausimu, be kita ko, pažymėtina, kad Taryba <...> asmenų, kuriems taikomos [ginčijamuose] aktuose nustatytos ribojamosios priemonės, dėmesiui paskelbė pranešimus, kuriuose ji, be kita ko, atkreipė susijusių asmenų dėmesį į galimybę ginčyti jos sprendimą Bendrajame Teisme SESV 275 straipsnio antroje pastraipoje ir SESV 263 straipsnio ketvirtoje ir šeštoje pastraipose numatytomis sąlygomis.“

               38

               Galiausiai Bendrasis Teismas pažymėjo, kad ieškovai neįrodė ir nė nesirėmė aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti, ar force majeure buvimu, dėl kurių remiantis Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnio antra pastraipa leidžiama nukrypti nuo šiuo atveju taikytino termino.

         Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme

               39

               Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        panaikinti skundžiamas nutartis ir pripažinti jų ieškinius priimtinus,

                        —

                        grąžinti bylas Bendrajam Teismui, kad šis jas išnagrinėtų iš esmės, ir

                        —

                        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.

               40

               Taryba Teisingumo Teismo prašo:

                        —

                        atmesti apeliacinius skundus ir

                        —

                        priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.

               41

               2011 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C-478/11 P–C-482/11 P buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas bendras sprendimas.

               42

               2012 m. gegužės 11 d. raštu, kuris buvo išsiųstas faksu ir registruotu laišku, Teisingumo Teismo kanceliarija informavo šalis apie 2012 m. birželio 26 d. įvyksiantį teismo posėdį ir paragino jas raštu iki 2012 m. birželio 15 d. atsakyti į prie šaukimo į posėdį pridėtus Teisingumo Teismo klausimus.

               43

               Teisingumo Teismo kanceliarija gavo Tarybos atsakymą į pateiktą klausimą 2012 m. birželio 14 d. Terminas atsakyti raštu baigėsi 2012 m. birželio 15 d., tačiau Teisingumo Teismas negavo apeliantų atsakymo į pateiktą klausimą nei atsakymo, ar jie ketina dalyvauti teismo posėdyje.

               44

               Buvo nustatytas paskutinis terminas apeliantams pranešti apie savo ketinimus dalyvauti teismo posėdyje. Kadangi šis terminas baigėsi 2012 m. birželio 21 d., o jie neatsakė, teismo posėdis neįvyko.

         Dėl apeliacinių skundų

               45

               Apeliaciniams skundams pagrįsti apeliantai nurodo du pagrindus. Pirmajame apeliacinių skundų pagrinde jie nurodo, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nepripažino, kad būta force majeure. Antrajame apeliacinio skundo pagrinde apeliantai Bendrajam Teismui priekaištauja, kad jis jų ieškiniams taikė įprastą ieškinio pareiškimo terminą ir jį pagrindžiantį teisinio saugumo principą, nors nagrinėjamu atveju reikšmingos šios aplinkybės: pirma, apie ginčijamus aktus jiems nepranešta, ir, antra, netaikytinas Bendrojo Teismo procedūros reglamente numatytas termino pratęsimas dėl nuotolių.

               46

               Pirmiausia nagrinėtinas antrasis apeliacinio skundo pagrindas.

         Dėl antrojo (apeliacinio skundo) pagrindo

      Šalių argumentai

               47

               Apeliantai nurodo: pirma, Bendrasis Teismas pažeidė veiksmingos teisminės gynybos principą, todėl padarė teisės klaidą, nes nusprendė, kad paskelbus ginčijamus aktus ieškinio pareiškimo terminas turėjo būti skaičiuojamas nuo jų paskelbimo dienos. Anot apeliantų, Bendrasis Teismas turėjo atsižvelgti į aplinkybę, kad, priešingai, nei numatyta Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 7 straipsnio 3 dalies nuostatose, apie ginčijamus aktus nepranešta, t. y. apie juos susijusiems asmenims nepranešta asmeniškai, kad jie galėtų su jais susipažinti.

               48

               Antra, apeliantai mano, kad Bendrasis Teismas neturėjo taikyti savo Procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalyje numatyto termino dėl nuotolių, nes apeliantai gyvena Afrikos valstybėje, kurioje, be to, vyksta ginkluotas konfliktas.

               49

               Taryba nurodo, kad procedūra šioje byloje skiriasi nuo Teisingumo Teismo išnagrinėtosios byloje, kurioje priimtas 2011 m. lapkričio 16 d. Sprendimas Bank Melli Iran prieš Tarybą (C-548/09 P, Rink. p. I-11381). Tame sprendime Teisingumo Teismas pagrindė pareigą asmeniškai nurodyti priežastis, dėl kurių buvo priimtos ribojamosios priemonės, 2007 m. balandžio 19 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 423/2007 dėl ribojančių priemonių Iranui (OL L 103, p. 1) 15 straipsnio 3 dalimi, tačiau, kitaip nei tame reglamente, Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeistame Sprendime 2010/656 numatyta galimybė tuo atveju, kai susijusio asmens adresas Tarybai nežinomas, pranešti apie aktą paskelbiant pranešimą.

               50

               Nagrinėjamu atveju Taryba apie ginčijamus aktus apeliantams pranešė paskelbusi pranešimą, kaip tai numatyta Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 7 straipsnio 3 dalyje. Ji negalėjo pranešti kitokiu būdu, nes nežinojo apeliantų privačių adresų.

               51

               Bet kuriuo atveju ginčijamų aktų paskelbimo data turėtų būti laikoma SESV 263 straipsnyje nustatyto termino skaičiavimo pradžia. Taip aiškintina dėl proceso terminų reglamentavimą pagrindžiančių teisinio saugumo reikalavimų.

               52

               Taryba galiausiai pažymi, kad apeliantų argumentai, susiję su terminu dėl nuotolių, yra akivaizdžiai nepagrįsti ir iš esmės jais ginčijamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalies galiojimas. Tačiau pagal šią nuostatą tik pratęsiamas SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje nustatytas terminas.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               53

               Pirmiausia pažymėtina, jog Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad turi teisę savo iniciatyva išnagrinėti, ar buvo laikytasi ieškinio pareiškimo terminų, nes tai yra viešosios tvarkos klausimas (be kita ko, žr. 1971 m. liepos 7 d. Sprendimo Müllers prieš CES, 79/70, Rink. p. 689, 6 punktą ir minėto Sprendimo Transportes Evaristo Molina prieš Komisiją 33 punktą).

               54

               Be to, primintina, kad pagal SESV 263 straipsnio šeštą pastraipą „šiame straipsnyje numatyti ieškiniai pateikiami per du mėnesius nuo to akto paskelbimo arba nuo pranešimo apie jį ieškovui dienos arba, jei to nebuvo padaryta, nuo tos dienos, kai ieškovas apie jį sužinojo“.

               55

               Šiuo atveju ginčijami aktai buvo paskelbti Europos Sąjungos oficialiojo leidinio L serijoje, tačiau pagal Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 7 straipsnio 3 dalį ir Reglamentu Nr. 25/2011 iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 560/2005 11 a straipsnio 3 dalį apie juos susijusiems asmenims ir subjektams turėjo būti pranešta tiesiogiai, jei adresas žinomas, arba priešingu atveju viešai paskelbiant pranešimą.

               56

               Ši situacija susidarė dėl ypatingo ginčijamų aktų pobūdžio: šie aktai tuo pat metu yra ir visuotinai taikomi, kiek jais draudžiama tam tikriems bendrai ir abstrakčiai apibrėžtiems adresatams, be kita ko, suteikti lėšų ir ekonominių išteklių asmenims ir subjektams, kurių pavardės nurodytos šių aktų prieduose, ir yra individualūs sprendimai dėl šių asmenų ir subjektų (šiuo klausimu žr. 2008 m. rugsėjo 3 d.Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją, C-402/05 P ir C-415/05 P, Rink. p. I-6351, 241–244 punktus).

               57

               Be to, svarbu priminti, kad būtent dėl to, kad šie aktai, priimti remiantis su bendra užsienio politika ir saugumu susijusiomis nuostatomis, kaip antai ginčijami aktai, yra individualaus pobūdžio, remiantis SESV 275 straipsnio antra pastraipa ir SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa galima kreiptis į Sąjungos teismą.

               58

               Atsižvelgiant į šiuos ypatumus ir dėl to susidariusią tokią skelbimo ir pranešimo sistemą, SESV 263 straipsnio šešta pastraipa nebūtų nuosekliai taikoma, jei, kalbant apie asmenis ir subjektus, kurių pavardės ar pavadinimai nurodyti šių aktų prieduose pateikiamuose sąrašuose, šių asmenų atžvilgiu ieškinių dėl panaikinimo pareiškimo terminas būtų pradėtas skaičiuoti nuo aptariamo akto paskelbimo dienos, o ne nuo dienos, kai jiems apie juos buvo pranešta. Iš tikrųjų šiuo pranešimu siekiama, kad adresatai galėtų kuo geresnėmis sąlygomis ginti savo teises ir visiškai susipažinę su informacija nuspręsti, ar reikia kreiptis į Sąjungos teismą (minėto Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją 337 punktas).

               59

               Darytina išvada: jeigu tokie aktai, kaip ginčijamieji, įsigaliojo juos paskelbus, ieškinio dėl šių aktų panaikinimo pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą pareiškimo terminas kiekvieno iš minėtų asmenų atžvilgiu pradedamas skaičiuoti nuo pranešimo šiems asmenims dienos.

               60

               Nagrinėjamu atveju, priešingai, nei teigia apeliantai, apie ginčijamus aktus jiems buvo pranešta.

               61

               Žinoma, apie minėtus aktus nebuvo pranešta tiesiogiai jų adresais. Iš tikrųjų, kadangi Taryba konstatavo, kad L. Gbagbo, K. J. Koné, A. D. Boni-Claverie, A. Djédjé ir A. P. N’Guessan neįmanoma pranešti tiesiogiai, ji paskelbė pranešimą, kaip numatyta Sprendimu 2010/801 iš dalies pakeisto Sprendimo 2010/656 7 straipsnio 3 dalyje ir Reglamentu Nr. 25/2011 iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 560/2005 11 a straipsnio 3 dalyje. Tad 2011 m. sausio 18 d. ir 2011 m. balandžio 7 d.Europos Sąjungos oficialiojo leidinio C serijoje ji paskelbė šio sprendimo 29 punkte nurodytus pranešimus.

               62

               Kadangi šių pranešimų pakanka, kad suinteresuotieji asmenys galėtų nustatyti teisių gynimo priemonę, kuria jie gali pasinaudoti, kad užginčytų jų įtraukimą į nagrinėjamus sąrašus, ir ieškinio pareiškimo termino pabaigą (2012 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Taryba prieš Bamba, C-417/11 P, 81 punktas), pažymėtina, jog apeliantai negali pavėlinti ieškinio pareiškimo termino pradžios remdamiesi tuo, kad jiems nebuvo pranešta tiesiogiai arba kad iš tikrųjų jie apie ginčijamus aktus sužinojo vėliau. Jeigu apeliantams būtų suteikta tokia galimybė, nesant force majeure aplinkybių, būtų pažeistas ieškinio pareiškimo termino tikslas, t. y. užtikrinti teisinį saugumą ir išvengti begalinio teisinių pasekmių sukeliančių Sąjungos aktų ginčijimo (be kita ko, žr. 1997 m. sausio 30 d. Sprendimo Wiljo, C-178/95, Rink. p. I-585, 19 punktą; 2002 m. spalio 22 d. Sprendimo National Farmers’ Union, C-241/01, Rink. p. I-9079, 34 punktą ir 2012 m. lapkričio 15 d. Nutarties Städter prieš ECB, C-102/12 P, 12 punktą).

               63

               Galiausiai, kalbant apie apeliantų argumentus, susijusius su tuo, kad Bendrojo Teismo procedūros reglamento 102 straipsnio 2 dalyje numatytas dešimties dienų terminas dėl nuotolių jiems negali būti taikomas todėl, kad jie įsikūrę trečiojoje valstybėje, pažymėtina, jog šį argumentą paneigia šio termino konkretumas. Darytina išvada, kad dėl aplinkybės, jog apeliantai ieškinio pareiškimo termino laikotarpiu buvo trečiojoje valstybėje, situacija objektyviai negali skirtis, palyginti su situacija, kai šis terminas taikomas Sąjungoje įsikūrusiems asmenims ir subjektams, kuriems taikomos tokios pačios ribojamosios priemonės.

               64

               Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad net jei Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad ieškinio pareiškimo terminas prasidėjo ginčijamų aktų paskelbimo dieną, šie terminai, kurie turėjo būti pradėti skaičiuoti nuo šio sprendimo 61 punkte nurodytų datų, ieškinių pareiškimo dieną, 2011 m. liepos 7 d., jau buvo pasibaigę. Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti antrąjį apeliacinio skundo pagrindą (pagal analogiją žr. 2007 m. balandžio 19 d. Sprendimo Holcim (Deutschland) prieš Komisiją, C-282/05 P, Rink. p. I-2941, 33 punktą).

         Dėl pirmojo (apeliacinio skundo) pagrindo

      Šalių argumentai

               65

               Apeliantai nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnį, nes nekonstatavo force majeure aplinkybių, kaip jos suprantamos pagal šį straipsnį.

               66

               Konfliktas Dramblio Kaulo Krante jų atžvilgiu turi būti laikomas force majeure atveju, nes šiuo laikotarpiu jiems nebuvo prieinamos komunikacijos priemonės, kad galėtų susipažinti su ginčijamais aktais, vadinasi, jie negalėjo pasinaudoti savo teisėmis pareikšti ieškinius.

               67

               Taryba primena, kad viena iš sąvokos force majeure pagrindinių sudėtinių dalių yra įvykis, kuris nepriklauso nuo norinčio juo remtis asmens, t. y. aplinkybė, kuriai šis asmuo neturėjo įtakos (2010 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija prieš Italiją, C-334/08, Rink. p. I-6869, 47 punktas). Tačiau porinkiminė krizė Dramblio Kaulo Krante ir su krize susijęs smurtas buvo išprovokuotas L. Gbagbo ir jo bendražygių atsisakymu užleisti valdžią išrinktam prezidentui. Vadinasi, šios aplinkybės priklausė nuo apeliantų.

         Teisingumo Teismo vertinimas

               68

               Pagal Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnio antrą pastraipą „vienai iš šalių praleidus nustatytą terminą, jos teisių tai neapriboja, jei tik įrodoma, kad taip atsitiko dėl aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti, ar dėl force majeure“.

               69

               Konstatuotina, kad, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamose nutartyse, apeliantai jame nesirėmė šiomis aplinkybėmis.

               70

               Tačiau Teisingumo Teismas yra nusprendęs: apeliantui negalima priekaištauti, kad jis tik apeliacinėje instancijoje pirmą kartą nurodo, jog būta force majeure atvejo, jeigu Bendrasis Teismas nebuvo informavęs ieškovo apie savo ketinimą atmesti jo ieškinį dėl praleisto termino ir nesuteikė galimybės pasiteisinti, kodėl pradinis ieškinys kanceliarijoje buvo gautas praleidus terminą, ir priėmė nutartį remdamasis Procedūros reglamento 111 straipsniu (2005 m. sausio 18 d. Nutarties Zuazaga Meabe prieš VRDT, C-325/03 P, Rink. p. I-403, 24 punktas). Tad reikia išnagrinėti apeliantų nurodytą pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą dėl force majeure atvejo buvimo.

               71

               Šiuo klausimu primintina, kad griežtas procedūrinių taisyklių taikymas atitinka teisinio saugumo reikalavimą ir būtinybę vengti bet kokios diskriminacijos ar savivalės vykdant teisingumą (2011 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Bell & Ross prieš VRDT, C-426/10 P, Rink. p. I-8849, 43 punktas ir nurodyta teismo praktika).

               72

               Be to, pažymėtina, kad pagal SESV 263 straipsnio šeštą pastraipą ir Teisingumo Teismo statuto 45 straipsnį suinteresuotasis asmuo turi įrodyti, kad, pirma, dėl neįprastų aplinkybių, kurių nebuvo galima numatyti ir kurios nuo jo nepriklauso, jam buvo neįmanoma laikytis SESV 263 straipsnio šeštoje pastraipoje nustatyto ieškinio pareiškimo termino, ir, antra, jis negalėjo apsisaugoti nuo minėtų aplinkybių padarinių imdamasis tinkamų priemonių, nesukeliančių jam pernelyg didelių nuostolių (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Société Pipeline Méditerranée et Rhône, C-314/06, Rink. p. I-12273, 24 punktą ir nurodytą teismo praktiką).

               73

               Nagrinėjamu atveju apeliantai bendrai apibūdina ginkluoto konflikto Dramblio Kaulo Krante, kuris, anot jų, prasidėjo 2010 m. lapkričio mėn. ir tęsėsi bent iki 2011 m. balandžio mėn., situaciją.

               74

               Tačiau nė vienas apeliantas Teisingumo Teismui pateiktuose apeliaciniuose skunduose nenurodė aplinkybių, kurios leistų Teisingumo Teismui suprasti, kaip ir kuriuo konkrečiu laikotarpiu bendra ginkluoto konflikto Dramblio Kaulo Krante situacija ir apeliantų nurodytos asmeninės aplinkybės jiems trukdė pareikšti ieškinį laiku.

               75

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmąjį ieškinio pagrindą.

               76

               Kadangi nė vienas iš apeliantų pateiktų apeliacinio skundo pagrindų nėra pagrįstas, apeliacinį skundą reikia atmesti.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               77

               Pagal Teisingumo Teismo procedūros 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Taryba prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantų, o pastarieji pralaimėjo bylą, jie turi šias išlaidas padengti.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           Atmesti apeliacinius skundus.

                           2.

                           Priteisti iš Laurent Gbagbo, Katinan Justin Koné, Akissi Danièle Boni-Claverie, Alcide Djédjé ir Affi Pascal N’Guessan bylinėjimosi išlaidas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: prancūzų.


title: 2008 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Miguel Torres, SA prieš Vidaus rinkos derinimo tarnybą (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT). # Bendrijos prekių ženklas - Protesto procedūra - Žodinio Bendrijų prekių ženklo TORRE DE GAZATE paraiška - Ankstesni žodiniai nacionaliniai ir tarptautiniai prekių ženklai TORRES ir LAS TORRES - Santykinis atmetimo pagrindas - Galimybės supainioti nebuvimas. # Byla T-286/06.

text:
      2008 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo (šeštoji kolegija) sprendimas Torres prieš VRDT – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE)
      (Byla T‑286/06)
      „Bendrijos prekių ženklas – Protesto procedūra – Žodinio Bendrijų prekių ženklo TORRE DE GAZATE paraiška – Ankstesni žodiniai nacionaliniai ir tarptautiniai prekių ženklai TORRES ir LAS TORRES – Santykinis atmetimo pagrindas – Galimybės supainioti nebuvimas“
      Bendrijos prekių ženklas – Bendrijos prekių ženklo sąvoka ir įgijimas – Santykiniai atmetimo pagrindai – Ankstesnio tapataus arba panašaus prekių ženklo, įregistruoto tapačioms arba panašioms prekėms ar paslaugoms, savininko protestas
         – Galimybė supainioti su ankstesniu prekių ženklu (Tarybos reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 1 dalies b punktas) (žr. 42 ir
         69 punktus)

      Dalykas

         Ieškinys dėl 2006 m. liepos 27 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) antrosios apeliacinės
                  tarybos sprendimo (byla R 421/2004‑2), susijusio su protesto procedūra tarp

               Miguel Torres
               ,
                SA
                ir
               Vinícola de Tomelloso
               ,
                SCL
               .
            Bylos duomenys

               Bendrijos prekių ženklo paraišką pateikęs asmuo:

               Vinícola de Tomelloso, SCL

               Prašomas įregistruoti Bendrijos prekių ženklas:

               žodinis prekių ženklas TORRE DE GAZATE 33 klasės prekėms – paraiška Nr. 1632017

               Prekių ženklo ar žymens, kuriuo grindžiamas protestas, savininkas:

               Miguel Torres, SA

               Prekių ženklas ar žymuo, kuriuo grindžiamas protestas:

               žodiniai nacionaliniai prekių ženklai TORRES, žodinis tarptautinis prekių ženklas TORRES ir žodinis tarptautinis prekių ženklas
                  LAS TORRES 33 klasės prekėms

               Protestų skyriaus sprendimas:

               atmesti protestą

               Apeliacinės tarybos sprendimas:

               atmesti apeliaciją

      Rezoliucinė dalis

                  1.

                  	Atmesti ieškinį.

                  2.

                  	Priteisti iš Miguel Torres, SA bylinėjimosi išlaidas.


title: 2003 m. vasario 25 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) prieš Vasileios Ioannidis. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Graikija. # Socialinė apsauga. # Byla C-326/00.

text:
      TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS
      2003 m. vasario 25 d.(*)

      „Socialinė apsauga – Pensininko hospitalizavimas jam būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis gyvena – Išlaidų kompensavimo sąlygos – Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 31 ir 36 straipsniai – Reglamento (EEB) Nr. 574/72 31 ir 93 straipsniai“
      Byloje C‑326/00
      dėl Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Graikija) pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje
         byloje tarp

      Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)
      ir
      Vasileios Ioannidis,
      dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį
         dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir
         atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6), iš dalies pakeistu 1995 m. gruodžio
         22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3096/95 (OL L 335, p. 10), 31 ir 36 straipsnių išaiškinimo, 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento
         (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83,
         iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 ir 93 straipsnių išaiškinimo, EB sutarties 56 ir 59 straipsnių (po pakeitimo
         – EB 46 ir 49 straipsniai), 60 straipsnio (dabar – EB 50 straipsnis) ir Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos
         konvencijos papildomo protokolo 1 straipsnio išaiškinimo,

      TEISINGUMO TEISMAS,
      kurį sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų pirmininkai M. Wathelet, R. Schintgen ir C. W. A. Timmermans, teisėjai
         C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola (pranešėjas), P. Jann, V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr ir J. N. Cunha
         Rodrigues,

      generalinis advokatas D. Ruiz Jarabo Colomer,
      posėdžio sekretorius H. A. Rühl, vyriausiasis administratorius,
      išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:
      –        Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), atstovaujamos D. G. Anastassopoulos,

      –        Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos, I. Bakopoulos ir I. Galani‑Marangoudaki,
      –        Belgijos vyriausybės, atstovaujamos A. Snoecx,
      –        Ispanijos vyriausybės, atstovaujamos N. Díaz Abad,
      –        Airijos vyriausybės, atstovaujamos D. J. O'Hagan, padedamo BL A. M. Collins,

      –        Austrijos vyriausybės, atstovaujamos H. Dossi,
      –        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos R. Magrill, padedamos baristerės S. Moore,
      –        Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos H. Michard ir M. Panayotopoulos,
      susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu,
      išklausęs 2002 m. rugsėjo 10 d. posėdyje Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), atstovaujamos D. G. Anastassopoulos, Graikijos vyriausybės, atstovaujamos S. Spyropoulos ir I. Bakopoulos, Ispanijos vyriausybės,
         atstovaujamos N. Díaz Abad, Airijos vyriausybės, atstovaujamos A. M. Collins, Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos H. G. Sevenster,
         Suomijos vyriausybės, atstovaujamos T. Pynnä, Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos QC D. Lloyd‑Jones, ir Komisijos, atstovaujamos H. Michard ir M. Patakia, pareikštas žodines pastabas,

      susipažinęs su 2002 m. spalio 15 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą
      1        2000 m. sausio 31 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2000 m. rugsėjo 4 d., Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, remdamasis EB 234 straipsniu, pateikė penkis prejudicinius klausimus dėl 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB)
         Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims
         ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB)
         Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6), iš dalies pakeistu 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 3096/95 (OL L 335, p. 10,
         toliau – Reglamentas Nr. 1408/71), 31 ir 36 straipsnių išaiškinimo, 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72,
         nustatančio Reglamento Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies
         pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95 (toliau – Reglamentas Nr. 574/72), 31 ir 93 straipsnių išaiškinimo, EB sutarties 56 ir 59 straipsnių
         (po pakeitimo – EB 46 ir 49 straipsniai), 60 straipsnio (dabar – EB 50 straipsnis) ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos
         Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos papildomo protokolo 1 straipsnio išaiškinimo.

      2        Šie klausimai iškilo nagrinėjant bylą tarp V. Ioannidis ir Idryma Koinonikon Asfaliseon (Graikijos socialinio draudimo įstaiga, toliau – IKA) dėl atsisakymo kompensuoti V. Ioannidis hospitalizavimo jam būnant Vokietijoje išlaidas.

       Teisinis pagrindas
       Bendrijos teisė
      3        Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 1 skyriaus 5 skirsnio „Pensininkai ir jų šeimos nariai“ 31 straipsnyje „Pensininko
         ir (arba) jo šeimos narių buvimas valstybėje, kitoje nei ta, kurioje jie gyvena“ nurodyta:

      „Pensininkas, turintis teisę į pensiją ar pensijas pagal vienos valstybės narės teisės aktus arba teisę į pensiją ar pensijas
         pagal dviejų ar daugiau valstybių narių teisės aktus ir turintis teisę gauti išmokas pagal vienos iš tų valstybių narių teisės
         aktus, kartu su savo šeimos nariais, kurie yra valstybių narių teritorijoje, kitoje nei viena iš tų, kurioje jie gyvena, turi
         teisę į:

      a)      išmokas natūra, kurias teikia buvimo vietos įstaiga pagal jos taikomus teisės aktus pensininko gyvenamosios vietos įstaigos
         sąskaita;

      ?…?“. (Pataisytas vertimas)
      4        Šio reglamento tos pačios antraštinės dalies 2 skirsnio „Pagal darbo sutartį ir savarankiškai dirbantys asmenys bei jų šeimos
         nariai“ 22 straipsnio 1 dalyje numatyta:

      „Pagal darbo sutartį arba savarankiškai dirbantis asmuo, įvykdęs kompetentingos valstybės teisės aktais nustatytas sąlygas
         teisei į išmoką ?…? ir:

      a)      pagal kurio būklę reikia, kad jam neatidėliojant būtų mokama išmoka būnant kitos valstybės narės teritorijoje;
      arba
      b)      ?…?;
      arba
      c)      kuris gavo kompetentingos įstaigos leidimą išvykti į kitos valstybės narės teritoriją atsižvelgiant į jo būklę atitinkamai
         gydytis,

      turi teisę į:
      i)      išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia buvimo ar gyvenamosios vietos įstaiga pagal jos taikomų teisės
         aktų nuostatas, tartum šioje įstaigoje jis būtų apdraustas; tačiau išmokų teikimo trukmė nustatoma pagal kompetentingos valstybės
         teisės aktus;

      ?…?“. (Pataisytas vertimas)
      5        Reglamento Nr. 1408/71 22a straipsnyje „Specialios taisyklės, taikomos tam tikroms asmenų grupėms“ nustatyta:

      „Nepaisant šio reglamento 2 straipsnio, 22 straipsnio 1 dalies a ir c punktai taip pat taikomi asmenims, kurie yra valstybės
         narės piliečiai ir apdrausti pagal valstybės narės teisės aktus, bei kartu su jais gyvenantiems šeimos nariams.“ (Pataisytas
         vertimas)

      6        Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnio 1 ir 2 dalyse nurodyta:

      „1.      Kad gautų išmokas natūra pagal Reglamento (Nr.1408/71) 31 straipsnį, pensininkas privalo pateikti buvimo vietos įstaigai pažymą,
         patvirtinančią, kad jis turi teisę gauti minėtas išmokas. Šioje pažymoje, kurią išduoda pensininko gyvenamosios vietos įstaiga,
         jeigu įmanoma, iki jam išvykstant iš valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, be kita ko, prireikus nurodomas maksimalus
         laikotarpis, per kurį gali būti skiriamos išmokos natūra pagal tos valstybės narės teisės aktus. Jeigu pensininkas nepateikia
         minėtos pažymos, buvimo vietos įstaiga ją gauna iš gyvenamosios vietos įstaigos.

      2.      Įgyvendinimo reglamento 17 straipsnio 6, 7 ir 9 dalies nuostatos taikomos analogiškai. Tokiu atveju pensininko gyvenamosios
         vietos įstaiga laikoma kompetentinga įstaiga.“ (Pataisytas vertimas)

      7        Pagal Reglamento Nr. 574/72 17 straipsnio 6, 7 ir 9 dalis:

      „6.      Hospitalizavimo atveju gyvenamosios vietos įstaiga, sužinojusi šį faktą, per tris dienas praneša kompetentingai įstaigai hospitalizavimo
         pradžios datą, numanomą trukmę ir išleidimo iš ligoninės datą. Tačiau pranešti nebūtina, jeigu gyvenamosios vietos įstaigai
         išmokų natūra išlaidos atlyginamos fiksuotomis sumomis.

      7.      Gyvenamosios vietos įstaiga iš anksto praneša kompetentingai įstaigai apie bet kokius galimus sprendimus, susijusius su išmokų
         natūra skyrimu, jeigu numanomos ar faktinės išlaidos yra didesnės negu fiksuotas dydis, kurį nustato ir reguliariai peržiūri
         Administracinė komisija. Kompetentinga įstaiga, gavusi šią informaciją, per 15 dienų gali pateikti protestą ir nurodyti protesto
         priežastis; jeigu per šį laikotarpį protestas nepateikiamas, gyvenamosios vietos įstaiga skiria išmokas natūra. Jeigu šios
         išmokos natūra turi būti paskirtos ypatingos skubos atveju, gyvenamosios vietos įstaiga tuoj pat informuoja apie tai kompetentingą
         įstaigą. Tačiau pateikti pranešimo apie protestą, kuriame nurodytos to protesto priežastys, nereikia, jeigu gyvenamosios vietos
         įstaigai išmokų natūra išlaidos atlyginamos fiksuotomis sumomis.

      ?…?
      9.      Dvi ar daugiau valstybių narių ar tų valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos, gavusios Administracinės komisijos
         išvadą, gali susitarti dėl kitų vykdymo nuostatų.“ (Pataisytas vertimas)

      8        Pagal 1993 m. spalio 7 d. Europos Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos sprendimą 94/604/EB
         Nr. 153 dėl pavyzdinių formų, būtinų taikant Tarybos reglamentus Nr. 1408/71 ir Nr. 574/72 (E 001, E 103–E 127) (OL L 244,
         1994, p. 22), E 111 forma laikoma Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnio 1 dalyje nurodyta pažyma. Pagal šį sprendimą ši forma
         taip pat turi būti naudojama Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktyje nurodytu atveju, o šio reglamento
         22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktyje nurodytu atveju naudojama E 112 forma.

      9        Pagal Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 1 skyriaus 7 skirsnio „Atsiskaitymai tarp įstaigų“ 36 straipsnį:

      „1.      Išlaidos už išmokas natūra, kurias pagal šio skyriaus nuostatas teikia vienos valstybės narės įstaiga kitos valstybės narės
         įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos.

      2.      1 punkte nurodytos kompensuojamos sumos apskaičiuojamos ir sumokamos remiantis 98 straipsnyje nurodyto įgyvendinimo reglamento
         nustatyta tvarka pagal patvirtintas faktines išlaidas arba fiksuotas sumas.

      Pastaruoju atveju tokie fiksuoto dydžio mokėjimai turi garantuoti, kad kompensuojamos sumos kiek įmanoma padengtų faktines
         išlaidas.

      3.      Dvi ar daugiau valstybės narės ar tų valstybių kompetentingos valdžios institucijos gali nustatyti kitus atsiskaitymo būdus
         arba atsisakyti bet kokio atsiskaitymo tarp jų jurisdikcijai priklausančių įstaigų.“ (Pataisytas vertimas)

      10      Pagal Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnį:

      „1.      Pagal Reglamento (Nr. 1408/71) ?...? 31 straipsnį suteiktų išmokų natūra faktinę sumą kompetentinga įstaiga kompensuoja tai
         įstaigai, kuri suteikė minėtas išmokas, vadovaudamasi tos įstaigos ataskaitomis.

      2.      Reglamento (Nr. 1408/71) ?...? 31 straipsnyje nurodytais atvejais, įgyvendinant 1 šio straipsnio dalį, šeimos narių arba pensininko,
         atsižvelgiant į atvejį, gyvenamosios vietos įstaiga laikoma kompetentinga įstaiga.

      3.      Jeigu 1 dalyje numatytų išmokų faktinė suma nenurodyta tos įstaigos, kuri jas suteikė, ataskaitose ir nesudarytas 6 dalyje
         nurodytas susitarimas, kompensuojama suma nustatoma pagal numatytas fiksuotas sumas, apskaičiuotas pagal visus turimus atitinkamus
         duomenis. Administracinė komisija įvertina fiksuotų sumų apskaičiavimo pagrįstumą ir nustato jų dydį.

      ?...?
      6.      Dvi ar daugiau valstybės narės ar tų valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos, gavusios Administracinės komisijos
         išvadą, gali susitarti dėl kompensuotinų sumų kitų nustatymo būdų, taip pat tų, kurios kompensuojamos remiantis fiksuotomis
         sumomis.“ (Pataisytas vertimas)

      11      Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnyje numatyta:

      „1.      Jeigu neįmanoma sutvarkyti visų įgyvendinimo reglamento ?...? 31 straipsnyje pagal darbo sutartį dirbančio arba savarankiškai
         dirbančio asmens buvimo valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė, formalumų, jo prašymu kompetentinga įstaiga
         jo išlaidas kompensuoja pagal buvimo vietos įstaigos administruojamus tarifus.

      2.      Buvimo vietos įstaiga kompetentingos įstaigos prašymu pateikia būtiną informaciją apie tarifus.
      Jeigu buvimo vietos įstaiga ir kompetentinga įstaiga laikosi susitarimo, nustatančio, kad kompensacija netaikoma arba išmokos,
         suteiktos pagal reglamento ?...? 31 straipsnį kompensuojamos fiksuotomis sumomis, buvimo vietos įstaiga, be to, kompetentingai
         įstaigai turi pervesti sumą, kuri atitinkamam asmeniui kompensuojama pagal 1 dalies nuostatas.

      3.      Jeigu išlaidos didelės, kompetentinga įstaiga atitinkamam asmeniui gali išmokėti avansą, kai tik asmuo minėtai įstaigai pateikia
         prašymą dėl kompensacijos.

      4.      Nepaisant 1, 2 ir 3 dalies, kompetentinga įstaiga gali kompensuoti padarytas išlaidas pagal jos administruojamus tarifus su
         sąlyga, kad galimas pagal tokius tarifus kompensavimas neviršytų Administracinės komisijos nustatyto kompensuotinų išlaidų
         dydžio, ir pagal darbo sutartį dirbantis arba savarankiškai dirbantis asmuo ar pensininkas sutiktų su šios nuostatos taikymu.
         Bet kuriuo atveju kompensacija neturi būti didesnė už faktines išlaidas.

      5.      Jeigu valstybės, kurios teritorijoje gyvena asmuo, teisės aktais kompensacijos tarifai nenustatyti, kompetentinga įstaiga,
         laikydamasi 4 dalies sąlygų, gali kompensuoti be atitinkamo asmens sutikimo.“ (Pataisytas vertimas)

       Nacionalinė teisė
      12      1956 m. birželio 2 d. Darbo ministro dekreto Nr. 33651/E. 1089, kuriuo patvirtinamas IKA ambulatorinio gydymo reglamentas (FEK B’ 126, 1956 7 3), su vėliau keletą kartų padarytais pakeitimais (toliau – IKA reglamentas), 3a straipsnyje numatyta, kad jeigu dėl atitinkamos specializacijos gydytojų arba atitinkamų mokslinių priemonių
         trūkumo IKA apdraustojo asmens ligos diagnostika ar būtinas gydymas yra neįmanomas Graikijoje, IKA padengia visas apdraustojo patirtas diagnostikos ir gydymo užsienyje išlaidas. Tam, kad būtų kompensuotos gydymo užsienyje
         išlaidos, taikoma išankstinio leidimo sistema, leidžianti IKA patikrinti, ar anksčiau minėtos sąlygos buvo įvykdytos.

      13      Nepaisant to, IKA reglamento 3a straipsnio 4 dalies g punkte numatyta:

      „Išimtiniais atvejais kompetentingo regioninio skyriaus direktorius, gavęs kompetentingos sanitarinės komisijos išvadą, gali
         išduoti a posteriori leidimą ambulatoriniam gydymui užsienyje, jeigu dėl ūmaus apdraustojo susirgimo jam laikinai būnant užsienyje arba dėl to,
         kad jo skubus perkėlimas į užsienį buvo būtinas dėl jo gyvybei gresiančio rimto pavojaus, nebuvo įmanoma gauti išankstinio
         leidimo. Šiais atvejais antrinė sanitarinė komisija pateikia išvadą, remdamasi turimais duomenimis, susijusiais su galimu
         Graikijoje suteiktu gydymu ar priežiūra ir užsienyje suteiktu ambulatoriniu gydymu ar priežiūra.“

       Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
      14      V. Ioannidis gyvena Graikijoje ir iš IKA gauna senatvės draudimo pensiją. Būdamas Vokietijoje, nuo 1996 m. lapkričio 26 d. iki gruodžio 2 d. jis gulėjo Miuncheno
         Technikos universiteto ligoninėje, kur jam atlikta kateterizacija su širdies zondavimu. Iš šiuo atžvilgiu išduotų medicinos
         pažymų matyti, kad jis buvo skubiai hospitalizuotas dėl krūtinės anginos sukeltų pasikartojančių skausmų krūtinės ląstoje.

      15      1996 m. gruodžio 6 d. V. Ioannidis Karstadt įmonės ligonių kasai, įsteigtai Esene (Vokietija) (toliau – Vokietijos ligonių kasa), kaip buvimo vietos įstaigai, pateikė
         prašymą padengti jo hospitalizavimo išlaidas IKA sąskaita.

      16      Tuomet Vokietijos ligonių kasa pateikė E 107 formą IKA, norėdama iš jos, kaip iš kompetentingos įstaigos, gauti E 112 formą arba, to nepadarius, patvirtinimą, kad tokia forma negali
         būti pateikta.

      17      Informuota apie tai, kad IKA kompetentingas vietinis skyrius 1996 m. lapkričio 15 d. V. Ioannidis išdavė E 111 formą, galiojančią nuo 1996 m. lapkričio
         16 d. iki tų pačių metų gruodžio 31 d., IKA kreipėsi į antrinę sanitarinę komisiją (toliau – CSSD) dėl galimybės suinteresuotajam asmeniui a posteriori išduoti leidimą ambulatoriniam gydymui.

      18      CSSD pateikė neigiamą nuomonę, motyvuodama tuo, kad V. Ioannidis liga jam būnant Vokietijoje buvo nepakankamai ūmi ir negali pateisinti
         neatidėliotino hospitalizavimo, nes lygiai taip pat jis galėjo būti gydomas Graikijoje. CSSD būtent nurodė, kad, kaip matyti iš įvairių 1996 m. birželio mėn. atliktų tyrimų, V. Ioannidis liga yra chroniška ir kad jo
         sveikatos būklė nepablogėjo staiga, nes per jo hospitalizavimą Vokietijoje atliktos koronarografijos rezultatai nesiskyrė
         nuo 1996 m. lapkričio 11 d. Graikijoje atliktos koronarografijos rezultatų, ir kad šis hospitalizavimas buvo iš anksto suplanuotas.

      19      Manydama, kad IKA reglamento 3a straipsnio 4 dalies g punkte numatytos sąlygos nebuvo įvykdytos, 1997 m. balandžio 18 d. IKA nusprendė neišduoti a posteriori V. Ioannidis leidimo dėl suteikto gydymo. Be to, IKA grąžino Vokietijos ligonių kasai E 107 formą, nurodydama, kad šiuo atveju ji negali pateikti E 112 formos.

      20      Dėl šio atsisakymo išduoti leidimą V. Ioannidis pateikė skundą IKA kompetentingai administracinei komisijai. Jis būtent pabrėžė, kad jis lankėsi Vokietijoje norėdamas aplankyti sūnų, joje
         gyvenantį su motina.

      21      Manydama, kad V. Ioannidis liga jam būnant Vokietijoje buvo ūmi ir kad siekiant išvengti rimto pavojaus gyvybei jį reikėjo
         hospitalizuoti, 1997 m. liepos 14 d. ši komisija nusprendė, kad remiantis IKA reglamento 3a straipsnio 4 dalies g punktu leidimas ginčytinam gydymuisi turėjo būti išduotas a posteriori, todėl IKA turėjo padengti jo išlaidas.

      22      Tvirtindama, kad šiuo atveju šiame straipsnyje numatytos sąlygos nebuvo įvykdytos, dėl šio sprendimo panaikinimo IKA pareiškė ieškinį Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis.
      23      Tokiomis aplinkybėmis Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

      „1.      Ar IKA (Graikijos socialinio draudimo įstaigos) ambulatorinio gydymo reglamento redakcijos, galiojusios hospitalizuojant atsakovą,
         3a straipsnio 4 dalies g punktas, kuriame numatyta, kad Įstaigos pareiga kompensuoti iš esmės užsienyje esančiose gydymo įstaigose
         jau atlikto hospitalizavimo išlaidas atsiranda tik su papildoma sąlyga, kad yra išduotas specialus Įstaigos kompetentingo
         vietinio skyriaus direktoriaus leidimas, kuris suteikiamas tik išimtiniais atvejais, t. y. kai pensininkas, gaunantis Įstaigos
         pensiją ir prašantis padengti išlaidas, turėtas jam laikinai būnant užsienyje, ūmiai suserga arba skubiai perkeliamas į užsienį
         siekiant išvengti jo gyvybei gresiančio rimto pavojaus, gavus antrinės sanitarinės komisijos išvadą, suderinamas su 1971 m.
         birželio 14 d. Tarybos reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsniais ir 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento Nr. 574/72 31
         bei 93 straipsniais, jeigu net pripažinus, kad pagal šiuos straipsnius valstybėms narėms iš esmės suteikiama diskrecija, be
         kita ko, susijusi su išmokomis natūra dėl ligos laikino buvimo kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje pensininkas gyvena,
         atveju, įskaitant ambulatorinį gydymą, priimti teisės aktus, numatančius su šiomis išmokomis susijusioms išlaidoms kompensuoti
         papildomą sąlygą gauti leidimą, net jei jis turi būti išduotas a posteriori, yra vis dėlto neaišku ir abejotina, kad šios Bendrijos teisės nuostatos, be kita ko, leidžia valstybėms narėms priimti teisės
         aktus, šiam leidimui gauti būtinai nustatančius reikalavimą įvykdyti sąlygas, kokios numatytos Įstaigos reglamente, t. y.
         kad būtų tokių aplinkybių, dėl kurių ambulatorinio gydymo reikėtų nedelsiant?

      2.      Jeigu bendrų ambulatorinio gydymo paslaugų gydymo įstaigose teikimas laikytinas paslaugų teikimu EB sutarties 60 straipsnio
         prasme, ar minėta Įstaigos reglamento nuostata, atsižvelgiant į tai, kas nurodyta pirmiau, yra suderinama su EB sutarties
         59 ir 60 straipsniais, net jeigu ji neprieštarauja minėtų Europos Bendrijų Tarybos reglamentų nuostatoms?

      3.      Jeigu atsakymas į antrąjį klausimą yra neigiamas, ar nagrinėjamais Įstaigos teisės aktais nustatyta taisyklė yra pateisinama
         dėl su visuomenės sveikata susijusių priežasčių, šiuo atveju – dėl siekio užtikrinti tinkamą ir visiems Graikijoje gyvenantiems
         asmenims prieinamą ambulatorinį gydymą, ir dėl to patenka į EB sutarties 56 straipsnyje numatytas išimtis?

      4.      Pripažinus, kad teisė į išmokas natūra dėl ligos ir su ja tiesiogiai susijusi teisė į atitinkamų išlaidų kompensavimą yra
         „nuosavybė“ 1952 m. kovo 20 d. Paryžiuje pasirašyto Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos papildomo
         protokolo 1 straipsnio prasme, ar nagrinėjama Įstaigos reglamento nuostata, kuri, atsižvelgiant į tai, kas nurodyta pirmiau,
         būtų pripažinta suderinama su minėtomis nurodytų Europos Bendrijų reglamentų ir EB sutarties nuostatomis arba net jeigu ji
         joms prieštarautų, tačiau dėl pirmiau nurodytų priežasčių ši nuostata būtų pateisinama, atitinka papildomo protokolo 1 straipsnio
         pirmąją pastraipą?

      5.      Jeigu atsakymas į ketvirtąjį klausimą yra neigiamas, ar minėta Įstaigos reglamento nuostata yra pateisinama visuomenės interesais,
         susijusiais su socialinės apsaugos sistemos finansinės pusiausvyros apsauga, ir dėl to patenka į papildomo protokolo 1 straipsnio
         antrojoje pastraipoje numatytas išimtis? “

       Dėl pirmojo klausimo
      24      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 31 bei
         36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsniai draudžia nacionalinės teisės aktus, kuriuose numatyta, kad pensininko
         gyvenamosios vietos įstaiga atlygina ambulatorinio gydymo, suteikto jam būnant kitoje valstybėje narėje, išlaidas tik su sąlyga,
         kad a posteriori gaunamas leidimas, kuris išduodamas tik tuomet, kai pagal šiuos teisės aktus paprastai reikalaujamo išankstinio leidimo
         nebuvo įmanoma gauti dėl ūmaus susirgimo būnant toje valstybėje, dėl kurio gydymą buvo būtina suteikti nedelsiant.

       Dėl klausimo tinkamumo
      25      IKA ir dauguma Teisingumo Teismui rašytines pastabas pateikusių vyriausybių abejoja dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio
         taikymo pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms. IKA ir Graikijos vyriausybė teigė, kad V. Ioannidis vyko į Vokietiją norėdamas joje gauti gydymą, kuris jam buvo suteiktas, ir
         kad, jų nuomone, faktinės aplinkybės turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant į Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies
         c punktą, o ne į 31 straipsnį.

      26      Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktas reglamentuoja
         vienoje valstybėje narėje gyvenančių pensininkų, besikreipiančių į kompetentingą įstaigą su prašymu leisti jiems išvykti į
         kitą valstybę narę, kur galėtų gauti jų būklę atitinkantį gydymą, teisę į išmokas natūra, o šio reglamento 31 straipsnis reglamentuoja
         tai pačiai socialiniu draudimu apdraustų asmenų grupei priklausančių asmenų teisę į išmokas natūra, kai šių išmokų reikia
         jiems būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena (žr. 1979 m. gegužės 31 d. Sprendimo Pierik, 182/78, Rink. p. 1977, 6 ir 8 punktus).

      27      Tačiau primintina, kad pagal EB 234 straipsnyje numatytą procedūrą, grindžiamą aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo
         kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių vertinimas priskiriamas nacionalinio teismo kompetencijai
         (be kita ko, žr. 1979 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Denkavit Futtermittel, 36/79, Rink. p. 3439, 12 punktą ir 1998 m. liepos 16 d. Sprendimo Dumon ir Froment, C‑235/95, Rink. p. I‑4531, 25 punktą). Tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis prisiimti atsakomybę dėl
         būsimo teismo sprendimo, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą
         savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl jeigu pateikti klausimai susiję su Bendrijos
         teisės išaiškinimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą (be kita ko, žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
         Bosman, C‑415/93, Rink. p. I-4921, 59 punktą).

      28      Iš to matyti, kad tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar faktiškai V. Ioannidis Vokietijoje
         suteiktą gydymą buvo suplanavęs iš anksto ir ar kelionės tikslas buvo medicininis gydymas, ir tokiu atveju, kaip nurodyta
         šio sprendimo 26 punkte, bus taikomas tik Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktas ir 2 dalis, o ne šio reglamento
         31 straipsnis.

      29      Tačiau nagrinėjamu atveju neatrodo, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas būtų nusprendęs, kad pagrindinėje
         byloje nagrinėjamą ambulatorinį gydymą suinteresuotasis asmuo suplanavo iš anksto ir kad buvimo Vokietijoje tikslas buvo medicininis
         gydymas. Atvirkščiai, išdėstydamas faktines aplinkybes šis teismas nurodė, kad yra medicininės pažymos, patvirtinančios, jog
         V. Ioannidis buvo skubiai hospitalizuotas dėl krūtinės anginos sukeltų pasikartojančių skausmų krūtinės ląstoje. Tokiomis
         aplinkybėmis pirmasis klausimas, susijęs su Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio išaiškinimu, yra priimtinas ir neturi būti
         performuluotas taip, lyg jis būtų susijęs su Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktu.

       Dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio taikymo srities
      30      Norint atsakyti į prejudicinį klausimą, visų pirma reikia patikslinti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio taikymo sritį.

      31      Šiuo klausimu pirmiausia pabrėžtina, kad, skirtingai nuo Reglamento Nr.  1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto, kuriuo pagal
         darbo sutartį ir savarankiškai dirbantiems asmenims „pagal kurių būklę reikia, kad jiems neatidėliojant būtų mokama išmoka
         jiems būnant kitos valstybės narės teritorijoje“ suteikiama teisė į išmokas natūra, šio reglamento 31 straipsnyje, kuriuo
         tokia pati teisė suteikiama pensininkui ir jo šeimos nariams, esantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena,
         nenumatyta atitinkama nuostata dėl suinteresuotųjų asmenų sveikatos būklės.

      32      Antra, reikia priminti, kad nors Teisingumo Teismas nusprendė, jog Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos dėl „darbuotojų“, net
         jeigu jie nevykdo profesinės veiklos, taikomos pensininkams todėl, kad jie yra apdrausti socialiniu draudimu, jis vis dėlto
         nurodė, kad ši taisyklė taikoma tik asmenims, kuriems netaikomos specialiosios nuostatos (minėto sprendimo Pierik 4 punktas).

      33      Šiuo klausimu pažymėdamas, kad Reglamento Nr. 1408/71 27–33 straipsniuose numatytos specialiosios nuostatos taikomos tik pensininkams,
         Teisingumo Teismas patikslino, kad 31 straipsnis reglamentuoja šių apdraustų asmenų teisę į išmokas natūra, jeigu šios išmokos
         tampa būtinos būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena (minėto sprendimo Pierik 5 ir 6 punktai).

      34      Tokiomis aplinkybėmis, priešingai nei nurodė daugelio valstybių narių vyriausybės, negalima teigti, kad Reglamento Nr. 1408/71
         22 straipsnio 1 dalies a punktas taikomas pensininkams jiems būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, ar
         kad šio straipsnio nuostatomis reikia remtis aiškinant to paties reglamento 31 straipsnį.

      35      Iš tikrųjų, kaip pabrėžė Belgijos, Suomijos vyriausybės ir Komisija, išaiškinimu, kuriuo suvienodinama abiejuose minėtuose
         straipsniuose numatyta tvarka, neatsižvelgiama į šio sprendimo 31 punkte nurodytus formuluočių skirtumus ir į tai, kad Bendrijos
         teisės aktų leidėjas nusprendė, jog tikslinga numatyti specialiąsias nuostatas socialiniu draudimu apdraustų asmenų grupei,
         kurią sudaro pensininkai ir jų šeimos nariai.

      36      Dėl šių priežasčių, priešingai nei teigė Airijos ir Nyderlandų vyriausybės, negalima manyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22a straipsniu
         šio reglamento 22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą tvarką siekiama taikyti pensininkams. Be to, toks išaiškinimas nėra
         pagrįstas nei 22a straipsnio, iš kurio pavadinimo matyti, kad jame įtvirtintos „specialios taisyklės, taikomos tam tikroms
         asmenų grupėms“, formuluote, nei, kaip pastebėjo Suomijos vyriausybė, 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 3095/95,
         iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 1408/71, Reglamentą Nr. 574/72, Reglamentą (EEB) Nr. 1247/92, iš dalies keičiantį Reglamentą
         Nr. 1408/71 ir Reglamentą (EEB) Nr. 1945/93, iš dalies keičiantį Reglamentą (EEB) Nr. 1247/92 (OL L 335, p. 1), kuris papildė
         Reglamentą Nr. 1408/71 22a straipsniu, konstatuojamosiomis dalimis.

      37      Airijos ir Nyderlandų vyriausybių argumentas, kad tik Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies a punkto taikymas pagal
         analogiją galėtų užtikrinti būtiną socialiniu draudimu apdraustų asmenų lygybę, taip pat nėra priimtinas.

      38      Kaip rašytinėse pastabose pažymėjo Graikijos vyriausybė, o išvados 32 punkte – generalinis advokatas, tai, kad Bendrijos teisės
         aktų leidėjas nenorėjo, jog nedirbantiems pensininkams būtų taikoma tokia pati tvarka, kokia taikoma pagal darbo sutartį ar
         savarankiškai dirbantiems asmenims, galima paaiškinti siekiu palengvinti šios socialiniu draudimu apdraustų asmenų grupės
         veiksmingą judėjimą, atsižvelgiant į kai kuriuos šiai grupei būdingus ypatumus, pavyzdžiui, į didesnį pažeidžiamumą ir galinčią
         egzistuoti didesnę priklausomybę sveikatos srityje bei į galimybę dažniau lankytis kitose valstybėse narėse dėl mažesnio užimtumo.

      39      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytą sistemą reikia skirti nuo šio reglamento
         22 straipsnio 1 dalies a punkte numatytos sistemos.

      40      Ypač Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis negali būti aiškinamas taip, kad juo užtikrinama teisė į išmokas natūra taikoma
         tik pensininkams, dėl kurių būklės reikia neatidėliojant skirti išmokas jiems būnant kitoje valstybėje narėje, t. y. kad skiriama
         tik gydymo, dėl kurio mediciniškai nustatyta, kad jis būtinas nedelsiant, atveju (1996 m. gegužės 2 d. Sprendimo Paletta, C‑206/94, Rink. p. I‑2357, 20 punktas), ir kuris negali būti atidėtas iki apdraustojo asmens sugrįžimo į valstybę, kurioje
         jis gyvena.

      41      Ši nuostata taip pat negali būti aiškinama taip, kad šis skyrimas galimas tik tais atvejais, kai suteiktas gydymas yra būtinas
         dėl ūmios ligos. Būtent to, kad socialiniu draudimu apdrausto asmens būtinas gydymas dėl pasikeitusios sveikatos būklės jam
         laikinai būnant kitoje valstybėje narėje galbūt yra susijęs su jau turėta ir žinoma apdraustojo asmens patologija, pavyzdžiui,
         chroniška liga, negali pakakti, kad suinteresuotajam asmeniui būtų sutrukdyta pasinaudoti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio
         nuostatomis.

      42      Be to, reikia pažymėti, kad, skirtingai nuo Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto, šio reglamento 31 straipsnyje
         nenumatyta leidimo procedūra, susijusi su išmokomis natūra, kurios pagal šį straipsnį užtikrinamos pensininkams ir jų šeimos
         nariams, esantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena.

      43      Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, jog valstybė narė negali numatyti, kad išmokų natūra, kurios pagal Reglamento Nr. 1408/71
         31 straipsnį užtikrinamos pensininkams jiems būnant kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, skyrimo atveju būtų
         taikoma leidimo procedūra ar reikalavimas, kad liga, dėl kurios atitinkamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireikštų jam būnant
         toje valstybėje, dėl ko minėtas gydymas tapo būtinas.

       Dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio praktinio įgyvendinimo
      44      Kaip matyti iš pirmojo prejudicinio klausimo formuluotės, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui taip pat
         kyla klausimas dėl Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnio, susijusio su Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnio įgyvendinimu, taikymo
         srities.

      45      Atsižvelgiant į pagrindinės bylos aplinkybes reikia priminti, kad šiame straipsnyje, be kita ko, numatyta, jog tam, kad gautų
         išmokas natūra pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį, pensininkas turi pateikti buvimo vietos įstaigai gyvenamosios vietos
         įstaigos išduotą pažymą, patvirtinančią, kad jis turi teisę gauti minėtas išmokas. Tačiau tame pačiame straipsnyje patikslinama,
         kad jeigu suinteresuotasis asmuo minėtos pažymos nepateikia, buvimo vietos įstaiga turi tiesiogiai kreiptis į gyvenamosios
         vietos įstaigą, kad gautų šią pažymą.

      46      Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad tokia pažyma, t. y. E 111 forma, buvo išduota V. Ioannidis
         dar iki jam išvykstant į Vokietiją.

      47      Tačiau, kaip pažymėjo Airijos vyriausybė, šiame prašyme nepatikslinta, ar ši forma buvo pateikta Vokietijos ligonių kasai.
         Vis dėlto reikia konstatuoti, kad galimas spontaniškas pažymos nepateikimas negali turėti lemiamų pasekmių. Iš tiesų tokiu
         atveju buvimo vietos įstaiga pati turi įsitikinti, kad suinteresuotasis asmuo neturi tokios formos, ir jeigu taip yra, prašyti,
         kad ją išduotų kompetentinga įstaiga, kaip numatyta Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnyje.

      48      Tačiau pagrindinėje byloje Vokietijos ligonių kasa, remdamasi Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktu, paprašė
         IKA pateikti jai E 112 formą, t. y. pažymą, kuri naudojama prašant leidimo išvykti gydytis į kitą valstybę narę.

      49      Reikia konstatuoti, kad toks elgesys tolygus atsisakymui taikyti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį, nepaisant to, ar apdraustasis
         asmuo pateikė E 111 formą, ar ne. Iš tiesų buvimo vietos įstaigos reikalavimas pateikti E 112 formą, užuot priėmus socialiniu
         draudimu apdrausto asmens pateiktą E 111 formą arba kreipusis į gyvenamosios vietos įstaigą su prašymu šią formą pateikti,
         neišvengiamai suponuoja, kad buvimo vietos įstaiga mano, jog suinteresuotajam asmeniui išmokos natūra negali būti suteiktos
         remiantis Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsniu.

      50      Kad būtų galima atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia patikslinti, kad dėl tokio
         buvimo vietos įstaigos atsisakymo ir reikalavimo kompetentinga gyvenamosios vietos įstaiga, pirmiau išdavusi savo apdraustajam
         asmeniui E 111 formą, negali apsiriboti, kaip pagrindinėje byloje greičiausiai padarė IKA, tik prielaida, jog sąlygos, reikalingos tam, kad būtų taikomas Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis, nėra įvykdytos.

      51      Iš tiesų buvimo vietos įstaiga ir gyvenamosios vietos įstaiga bendrai atsakingos už Reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsnių
         ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsnių įgyvendinimą ir pagal EB 10 straipsnį bei Reglamento Nr. 1408/71 84 straipsnį
         turi bendradarbiauti, kad užtikrintų teisingą minėtų nuostatų įgyvendinimą ir kartu Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsniu pensininkams
         ir jų šeimos nariams suteiktų teisių laikymąsi tam, kad palengvintų šių socialiniu draudimu apdraustų asmenų laisvą judėjimą
         (pagal analogiją žr. 1996 m. spalio 24 d. Sprendimo Picard, C‑335/95, Rink. p. I‑5625, 18 punktą ir 2000 m. vasario 10 d. Sprendimo FTS, C‑202/97, Rink. p. I‑883, 51 ir 56 punktus).

      52      Iš to visų pirma matyti, kad jeigu buvimo vietos įstaiga kreipėsi į gyvenamosios vietos įstaigą, pirmiau išdavusią savo apdraustajam
         asmeniui E 111 formą, su prašymu pateikti E 112 formą, pastaroji, prireikus paprašydama buvimo vietos įstaigos pateikti visą
         reikiamą informaciją, turi įsitikinti, kad tariamas atsisakymas suteikti išmokas natūra pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį
         yra pagrįstas. Jeigu gyvenamosios vietos įstaiga yra įsitikinusi, kad reikėjo taikyti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį,
         todėl ir 36 straipsnį bei Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnį, reglamentuojančius atsiskaitymą tarp įstaigų, ji turi apie tai
         informuoti buvimo vietos įstaigą. Pastaroji turi peržiūrėti savo pozicijos pagrįstumą ir prireikus ją pakeisti.

       Dėl Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytų gydymo išlaidų kompensavimo
      53      Atsižvelgdamas į pagrindinės bylos dalyką, kuris yra susijęs su galbūt egzistuojančia pareiga atlyginti suinteresuotojo asmens
         hospitalizavimo kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis gyvena, išlaidas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
         teismas, kaip matyti iš pirmojo prejudicinio klausimo, galiausiai nori sužinoti, kokia Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnio
         ir Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnio taikymo sritis.

      54      Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį išlaidos už išmokas natūra, kurias teikia vienos valstybės
         narės įstaiga kitos valstybės narės įstaigos sąskaita, turi būti visiškai kompensuotos Reglamente Nr. 574/72 numatyta tvarka
         pagal patvirtintas faktines išlaidas arba fiksuotas sumas, išskyrus, jeigu dvi atitinkamos valstybės narės ar šių valstybių
         kompetentingos valdžios institucijos nustatė kitus atsiskaitymo būdus arba atsisakė bet kokio atsiskaitymo tarp jų jurisdikcijai
         priklausančių įstaigų.

      55      Užtikrinant šios nuostatos įgyvendinimą Reglamento Nr. 574/72 93 straipsnyje, be kita ko, numatyta, kad pagal Reglamento Nr. 1408/71
         31 straipsnį buvimo vietos įstaigos suteiktų išmokų natūra faktinę sumą šiai įstaigai kompensuoja suinteresuotųjų asmenų gyvenamosios
         vietos įstaiga paprastai pagal faktinį išmokų dydį, nurodytą buvimo vietos įstaigos ataskaitose. Jeigu faktinė išmokų suma
         šiose ataskaitose nenurodyta ir atitinkamos valstybės narės ar tų valstybių narių kompetentingos valdžios institucijos nesusitarė
         dėl kitų nustatymo būdų, kompensuojama remiantis fiksuotomis sumomis pagal Europos Bendrijų darbuotojų migrantų socialinės
         apsaugos administracinės komisijos nustatytą dydį.

      56      Šios nuostatos paprastai turi būti taikomos, jeigu pensininkui išmokos natūra buvo suteiktos remiantis Reglamento Nr. 1408/71
         31 straipsniu.

      57      Tačiau, kaip buvo pabrėžta šio sprendimo 48 ir 49 punktuose, pagrindinėje byloje Vokietijos ligonių kasa atsisakė suteikti
         V. Ioannidis tokias išmokas natūra ir iš to galima daryti išvadą, nors prašyme priimti prejudicinį sprendimą tai nėra aiškiai
         nurodyta, kad suinteresuotasis asmuo tikriausiai pats sumokėjo už suteiktą gydymą, kurio išlaidas IKA iki šiol atsisako kompensuoti.

      58      Iš tikrųjų iš Reglamento Nr. 574/72 34 straipsnio išplaukia, kad jeigu neįmanoma sutvarkyti šio reglamento 31 straipsnyje
         numatytų formalumų būnant valstybėje narėje, kurioje suteikiamas gydymas, suinteresuotasis asmuo gali prašyti, kad jo gyvenamosios
         vietos įstaiga kompensuotų patirtas išlaidas, neviršydama šioje nuostatoje nustatytų sumų.

      59      Tačiau reikia pažymėti, kaip teisingai rašytinėse pastabose pabrėžė Graikijos vyriausybė, o išvados 53 punkte – generalinis
         advokatas, kad buvimo vietos įstaigos atsisakymo taikyti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį ir reikalavimo pateikti E 112 formą
         negalima prilyginti Reglamento Nr. 574/72 31 straipsnyje numatytų formalumų nesutvarkymui.

      60      Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 50–52 punktų, esant tokiam atsisakymui ir tokiam reikalavimui, kompetentinga gyvenamosios
         vietos įstaiga, pirmiau pateikusi savo apdraustajam asmeniui E 111 formą, turi palengvinti teisingą Reglamento Nr. 1408/71
         31 straipsnio įgyvendinimą.

      61      Iš to matyti, kad jeigu paaiškėja, jog buvimo vietos įstaiga neteisingai atsisakė taikyti šią nuostatą, o gyvenamosios vietos
         įstaiga, informuota apie šį atsisakymą, atsisakė palengvinti šios nuostatos teisingą įgyvendinimą, nors turėjo tokią pareigą,
         pastaroji, nepažeisdama galinčios kilti buvimo vietos įstaigos atsakomybės, turi tiesiogiai apdraustajam asmeniui kompensuoti
         jo patirtas gydymosi išlaidas, užtikrinant, kad jis gautų tokio dydžio kompensaciją, kokią būtų gavęs, jeigu būtų laikomasi
         šio straipsnio nuostatų (pagal analogiją žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo Vanbraekel ir kt., C‑368/98, Rink. p. I‑5363, 34 punktą).

      62      Be to, kadangi tokiu atveju šis kompensavimas patenka į išmokų natūra, kurios pagal Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnį užtikrinamos
         pensininkams, grupę, valstybė narė šiam kompensavimui negali numatyti nei kokios nors leidimo procedūros, nei reikalavimo,
         kad liga, dėl kurios aptariamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireikštų būnat kitoje valstybėje narėje, dėl ko minėtą gydymą
         buvo būtina suteikti nedelsiant.

      63      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti taip:

      Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios pagal šią
         nuostatą užtikrinamos pensininkams, būnantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, negalima numatyti sąlygos,
         kad liga, dėl kurios reikėjo atitinkamo gydymo, ūmiai pasireikštų būnant toje valstybėje, dėl ko minėtą gydymą buvo būtina
         suteikti nedelsiant. Ši nuostata draudžia valstybei narei šio naudojimosi atžvilgiu nustatyti tokią sąlygą.

      Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnis draudžia valstybei narei, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios užtikrinamos
         pagal šį straipsnį, būtų nustatyta kokia nors leidimo procedūra.

      Paslauga ir Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytų išmokų natūra kompensavimas paprastai turi būti suteikiami remiantis
         šio straipsnio bei šio reglamento 36 straipsnio ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsnių nuostatomis.

      Jeigu paaiškėja, kad buvimo valstybės įstaiga neteisingai atsisakė suteikti Reglamento Nr. 1408/71 31 straipsnyje numatytas
         išmokas natūra, o gyvenamosios vietos įstaiga, informuota apie šį atsisakymą, atsisakė palengvinti šios nuostatos teisingą
         įgyvendinimą, nors turėjo tokią pareigą, pastaroji, nepažeisdama galinčios kilti buvimo vietos įstaigos atsakomybės, turi
         tiesiogiai apdraustajam asmeniui kompensuoti jo patirtas gydymosi išlaidas, užtikrinant, kad jis gautų tokio dydžio kompensaciją,
         kokią būtų gavęs, jeigu būtų laikomasi šio straipsnio nuostatų.

      Tokiu atveju Reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72 31 bei 93 straipsniai draudžia, kad nacionalinės
         teisės aktuose tokio kompensavimo atžvilgiu būtų numatyta sąlyga gauti a posteriori leidimą, kuris išduodamas tik nustačius, kad liga, dėl kurios aptariamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireiškė būnant kitoje
         valstybėje, dėl ko minėtą gydymą reikėjo suteikti nedelsiant.

       Dėl antrojo, trečiojo, ketvirtojo ir penktojo prejudicinių klausimų
      64      Iš antrojo, trečiojo, ketvirtojo ir penktojo prejudicinių klausimų formuluotės matyti, kad jie buvo pateikiami tik tam atvejui,
         jeigu į pirmąjį prejudicinį klausimą būtų atsakyta, jog Reglamento Nr. 1408/71 31 bei 36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72
         31 bei 93 straipsniai nedraudžia taikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų. Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į
         pirmąjį prejudicinį klausimą, šių klausimų nagrinėti nereikia.

       Dėl bylinėjimosi išlaidų
      65      Graikijos, Belgijos, Ispanijos, Airijos, Nyderlandų, Austrijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių bei Komisijos,
         kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims
         yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą
         turi spręsti šis teismas.

      Remdamasis šiais motyvais,
      TEISINGUMO TEISMAS,
      atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2000 m. sausio 31 d. Nutartimi pateikė Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis, nusprendžia:

      1.      1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
            asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto
            1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu 1995 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB)
            Nr. 3096/95, 31 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios pagal šią nuostatą užtikrinamos
            pensininkams, būnantiems kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie gyvena, negalima numatyti sąlygos, kad liga, dėl kurios
            reikėjo atitinkamo gydymo, ūmiai pasireikštų būnant toje valstybėje, dėl ko minėtą gydymą buvo būtina suteikti nedelsiant.
            Ši nuostata draudžia valstybei narei šio naudojimosi atžvilgiu  nustatyti tokią sąlygą.
      2.      Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95,
            31 straipsnis draudžia valstybei narei, kad naudojimuisi teise į išmokas natūra, kurios užtikrinamos pagal šį straipsnį, būtų
            nustatyta kokia nors leidimo procedūra.
      3.      Paslauga ir Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu
            Nr. 3096/95, 31 straipsnyje numatytų išmokų natūra kompensavimas paprastai turi būti suteikiami remiantis šio straipsnio bei
            šio reglamento 36 straipsnio ir 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento Nr. 1408/71
            įgyvendinimo tvarką, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31
            ir 93 straipsnių nuostatomis.
      4.      Jeigu paaiškėja, kad buvimo valstybės įstaiga neteisingai atsisakė suteikti Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir
            atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 straipsnyje numatytas išmokas natūra, o gyvenamosios
            vietos įstaiga, informuota apie šį atsisakymą, atsisakė palengvinti šios nuostatos teisingą įgyvendinimą, nors turėjo tokią
            pareigą, pastaroji, nepažeisdama galinčios kilti buvimo vietos įstaigos atsakomybės, turi tiesiogiai apdraustajam asmeniui
            kompensuoti jo patirtas gydymosi išlaidas, užtikrinant, kad jis gautų tokio dydžio kompensaciją, kokią būtų gavęs, jeigu būtų
            laikomasi šio straipsnio nuostatų.
      5.      Tokiu atveju Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies pakeistu Reglamentu
            Nr. 3096/95, 31 bei 36 straipsniai ir Reglamento Nr. 574/72, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83, iš dalies
            pakeistu Reglamentu Nr. 3096/95, 31 bei 93 straipsniai draudžia, kad nacionalinės teisės aktuose tokio kompensavimo atžvilgiu
            būtų numatyta sąlyga gauti a posteriori leidimą, kuris išduodamas tik nustačius, kad liga, dėl kurios aptariamas gydymas buvo būtinas, ūmiai pasireiškė būnant kitoje
            valstybėje, dėl ko minėtą gydymą reikėjo suteikti nedelsiant.

               Rodríguez Iglesias

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

                      Colneric

               von Bahr

                     Cunha Rodrigues

         Paskelbta 2003 m. vasario 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.

               Kancleris

                     Pirmininkas

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Proceso kalba: graikų.