title: 2012 m. liepos 19 d. Teisingumo Teismo (trečioji kolegija) sprendimas.#Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö prieš A Oy.#Korkein hallinto-oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Tiesioginiai mokesčiai – Įsisteigimo laisvė – Laisvas kapitalo judėjimas – EEE susitarimas – 31 ir 40 straipsniai – Direktyva 2009/133/EB – Taikymo sritis – Keitimasis akcijomis tarp valstybėje narėje įsteigtos bendrovės ir trečiojoje valstybėje, EEE susitarimo šalyje, įsteigtos bendrovės – Atsisakymas taikyti mokesčio lengvatą – Konvencija dėl tarpusavio administracinės pagalbos mokesčių klausimais.#Byla C‑48/11.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (trečioji kolegija) SPRENDIMAS
      2012 m. liepos 19 d. (
            *1
         )
      „Tiesioginiai mokesčiai — Įsisteigimo laisvė — Laisvas kapitalo judėjimas — EEE susitarimas — 31 ir 40 straipsniai — Direktyva 2009/133/EB — Taikymo sritis — Keitimasis akcijomis tarp valstybėje narėje įsteigtos bendrovės ir trečiojoje valstybėje, EEE susitarimo šalyje, įsteigtos bendrovės — Atsisakymas taikyti mokesčių lengvatą — Konvencija dėl tarpusavio administracinės pagalbos mokesčių klausimais“
      Byloje C-48/11
      dėl Korkein hallinto-oikeus (Suomija) 2011 m. sausio 31 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2011 m. vasario 2 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

      prieš

         A Oy

      TEISINGUMO TEISMAS (trečioji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (pranešėjas) ir D. Šváby,
      generalinis advokatas P. Mengozzi,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2012 m. vasario 29 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

                  A Oy, atstovaujamos asianajaja M. Ohtonen,

               —

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos M. Pere,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Fernandes,

               —

               Norvegijos vyriausybės, atstovaujamos K. B. Moen ir K. Moe Winther,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos R. Lyal ir I. Koskinen,

               —

               ELPA priežiūros institucijos, atstovaujamos X. Lewis ir F. Simonetti,

         atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo (OL L 1, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3, toliau – EEE susitarimas) 31 ir 40 straipsnių išaiškinimu.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, t. y. Suomijos mokesčių administratoriaus, ir Suomijos bendrovės A Oy (toliau – A) dėl keitimosi akcijomis sandorio.

         Teisinis pagrindas

         EEE susitarimas

               3

               EEE susitarimo 6 straipsnyje numatyta:
               „Nepažeidžiant tolesnės teismo praktikos plėtotės, įgyvendinant ir taikant šio Susitarimo nuostatas, jeigu jos yra iš esmės tolygios atitinkamoms Europos ekonominės bendrijos steigimo sutarties ir Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutarties bei taikant šias dvi sutartis priimtų aktų normoms, jos yra aiškinamos remiantis atitinkamais Europos Bendrijų Teisingumo Teismo sprendimais, kurie buvo priimti prieš pasirašant šį Susitarimą.“

               4

               Šio susitarimo 31 straipsnyje nustatyta:
               „1.   Vadovaujantis šio Susitarimo nuostatomis, vienos [Europos bendrijos] valstybės narės arba [Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA)] valstybės nacionalinių subjektų įsisteigimo bet kurios kitos iš šių valstybių teritorijoje laisvė neribojama. Ši nuostata taip pat taikoma ir tuo atveju, kai vienos [Europos bendrijos] valstybės narės arba ELPA valstybės nacionaliniai subjektai, įsteigti kurios nors iš šių valstybių teritorijoje, steigia atstovybes, padalinius ar dukterines bendroves.
               Įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones, būtent – bendroves ar firmas, apibūdintas 34 straipsnio antroje pastraipoje, tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo šalies teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, ir laikantis 4 skyriaus nuostatų.
               2.   Konkrečios nuostatos dėl įsisteigimo laisvės pateikiamos VIII–XI prieduose.“

               5

               Minėto susitarimo 40 straipsnyje nustatyta:
               „Pagal šio Susitarimo nuostatas Susitariančiosios Šalys tarpusavyje netaiko jokių kapitalo, priklausančio [Europos bendrijos] valstybėse narėse ar ELPA valstybėse gyvenantiems asmenims, judėjimo apribojimų, taip pat nediskriminuoja dėl šalių pilietybės ar gyvenamosios vietos arba dėl vietos, kurioje kapitalas yra investuotas. Šiam straipsniui įgyvendinti reikalingos nuostatos pateikiamos XII priede.“

         Sąjungos teisė

               6

               2009 m. spalio 19 d. Tarybos direktyvos 2009/133/EB dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, daliniam skaidymui, turto perleidimui bei keitimuisi akcijomis, ir SE arba SCE registruotos buveinės perkėlimui iš vienos valstybės narės į kitą (OL L 310, p. 34), 2 straipsnio e punkte taip apibrėžiamas keitimasis akcijomis:
               „<...> tai operacija, kuria įmonė įsigyja kitos įmonės [įstatinio] kapitalo dalį, kuri suteikia jai daugumą balsų toje kitoje įmonėje, arba, turėdama tokią daugumą, įsigyja papildomą įmonės kapitalo dalį, mainais už tos kitos įmonės akcininkams (už šių akcininkų vertybinius popierius) išleistus pirmos įmonės kapitalui atstovaujančius [teisę į įstatinį kapitalą patvirtinančius] vertybinius popierius ir, jeigu taikoma, mokėjimą grynais pinigais, kurio suma neviršija 10 % tų mainais išleistų vertybinių popierių nominalios vertės arba, jeigu nominalios vertės nėra, – jų buhalterinės vertės“.

         Suomijos teisė

               7

               Įstatymo 360/1968 dėl pajamų, gautų vykdant ekonominę veiklą, apmokestinimo (Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968), toliau – Įmonių pelno mokesčio įstatymas) 52 straipsnyje ir 52f straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
               „52 straipsnis

               52a–52f straipsnių nuostatos taikomos, kai vykdomas nacionalinių akcinių bendrovių jungimas, skaidymas, turto perleidimas arba keitimasis akcijomis. Šio įstatymo 52a–52e straipsniai taip pat taikomi kitų įmonių, nurodytų Pajamų mokesčio įstatymo 3 straipsnyje, jungimui, skaidymui, turto perleidimui arba keitimuisi akcijomis. Nuostatos dėl akcinių bendrovių, akcijų, kapitalo ir akcininkų taikomos kitoms įmonėms, jų kapitalo dalims, jų akciniam kapitalui ir jų akcininkams ar nariams. Nuostatos dėl jungimo operacijų taikomos ir jungiant valstybės vidaus ūkio subjektų grupes. Nuostatos dėl akcinių bendrovių, akcijų ir akcininkų taikomos grupių kapitalo dalims, grupių akcininkams ir pačioms grupėms.
               52a–52f straipsniai, esant toliau išvardytiems apribojimams, taikomi ir tada, kai vykdomas jungimas, skaidymas, turto perleidimas arba įmonių pelno mokesčiu apmokestinamų įmonių keitimasis akcijomis, įmones suprantant kaip [1990 m. liepos 23 d.] Tarybos direktyvos 90/434/EEB dėl bendros mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių įmonių jungimui, skaidymui, daliniam skaidymui, turto perleidimui bei keitimuisi akcijomis, ir SE arba SCE registruotos buveinės perkėlimui iš vienos valstybės narės į kitą, 3 straipsnio a punkte. Įmonė laikoma įsteigta valstybėje narėje, jeigu ji įsteigta pagal tos valstybės narės teisę ir, remiantis sutartimi dėl dvigubo apmokestinimo išvengimo tarp valstybės narės ir trečiosios valstybės, nelaikoma įsteigta už Europos Sąjungos ribų.
               <…>

                  52f straipsnis

               Keitimasis akcijomis yra susitarimas, pagal kurį viena akcinė bendrovė gauna tiek kitos akcinės bendrovės akcijų, kad jos turimos akcijos jai suteikia daugiau kaip pusę balsų, kuriuos suteikia visos kitos akcinės bendrovės akcijos, arba, jeigu ji jau turi daugiau kaip pusę balsų, gauna kitas akcijas, o kitos akcinės bendrovės akcininkams kaip atlygį suteikia naujas savo akcijas arba kitas savo turimas akcijas. Atlygis gali būti mokamas ir pinigais, tačiau negali sudaryti daugiau negu 10 % nominalios akcijų, sumokėtų kaip atlygis, vertės, o jeigu nominalios vertės nėra – akcijas atitinkančio apmokėto įstatinio kapitalo.
               Keitimasis akcijomis mokestiniu požiūriu nelaikomas perleidimu. Dar nenurašyta akcijų, perleistų keičiantis akcijomis, įsigijimo išlaidų dalis mokestiniu požiūriu laikoma gautų akcijų įsigijimo išlaidomis. Jei atlygis sumokėtas pinigais, keitimasis laikomas akcijų perleidimu.“

         Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

               8

                  A turi 4093 iš 20743 pagal Suomijos teisę įsteigtos bendrovės C Oy (toliau – C) akcijų, o tai atitinka maždaug 19,7 % kapitalo. Antroji C savininkė yra Norvegijos bendrovė B AS (toliau – B), kuriai priklauso maždaug 80,3 % šios bendrovės kapitalo. Operacijos, kuri yra pagrindinės bylos dalykas, tikslas buvo taip pasikeisti akcijomis, kaip tai suprantama pagal Įmonių pelno mokesčio įstatymo 52f straipsnį, kad A savo turimas C akcijas perleistų B, o kaip atlygį gautų naujai išleistas B akcijas ir turėtų apie 6 % jos kapitalo. Atlikus šią operaciją, B turėtų 100 % bendrovės C kapitalo.

               9

                  A paklausė keskusverolautakunta (Centrinė mokesčių komisija), ar 52f straipsnis, pagal kurį keitimasis akcijomis esant tam tikroms sąlygoms nelaikomas apmokestinamu perleidimu, taikytinas pagrindinėje byloje nagrinėjamam keitimuisi akcijomis.

               10

               2008 m. spalio 1 d. preliminariame Sprendime Nr. 55/2008 ši komisija nusprendė, kad Įmonių pelno mokesčio įstatymo 52f straipsnyje pateikti principai taikomi tokiam keitimuisi akcijomis, kokį ketina vykdyti A ir B. Pagal šį sprendimą Įmonių pelno mokesčio įstatymo 52f straipsnyje įtvirtinti principai taikytini šiuo atveju, todėl apmokestinant A šis keitimasis neturėtų būti laikomas akcijų perleidimu.

               11

               Skundu, pateiktu Korkein hallinto-oikeus (Aukščiausiasis administracinis teismas) Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö prašo panaikinti Centrinės mokesčių komisijos preliminarų sprendimą.

               12

                  Korkein hallinto-oikeus nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
               „Ar keitimuisi akcijomis, kai Suomijos akcinė bendrovė perduoda jai priklausančios bendrovės akcijas Norvegijos bendrovei (kurios teisinė forma aksjeselskap [akcinė bendrovė]), o kaip atlygį gauna Norvegijos bendrovės išleistas akcijas, atsižvelgiant į EEE susitarimo 31 ir 40 straipsnius, taikoma tokia pati neutrali apmokestinimo tvarka kaip keitimuisi akcijomis tarp nacionalinių akcinių bendrovių arba Europos Sąjungos valstybėse narėse įsteigtų bendrovių?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               13

               Visų pirma pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog Įmonių pelno mokesčio įstatymu į vidaus teisę perkeliama Direktyva 2009/133.

               14

               Pagal šios direktyvos 1 straipsnį ji taikoma tik keitimuisi akcijomis, kai dalyvauja dviejų ar daugiau valstybių narių teritorijoje įsteigtos įmonės. Kadangi viena iš pagrindinėje byloje nagrinėjamo keitimosi akcijomis dalyvių įsteigta ne valstybėje narėje, t. y. B, kuri įsteigta Norvegijoje, šis keitimasis nepatenka į Direktyvos 2009/133 taikymo sritį. Tokiomis aplinkybėmis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą reikia atsakyti nagrinėjant nacionalinės teisės aktų mokesčių klausimais nuostatas EEE susitarimo nuostatų atžvilgiu.

               15

               Dėl EEE susitarimo primintina, kad vienas iš pagrindinių jo tikslų yra kiek įmanoma visapusiškai užtikrinti laisvą prekių, asmenų, paslaugų ir kapitalo judėjimą visoje Europos ekonominėje erdvėje (EEE), kad Sąjungos teritorijoje sukurta vidaus rinka būtų išplėsta į ELPA valstybes. Šiuo tikslu keliomis minėto susitarimo nuostatomis siekiama užtikrinti kuo vienodesnį jo aiškinimą visoje EEE (žr. 1992 m. balandžio 10 d. Nuomonę 1/92, Rink. p. I-2821). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas turi prižiūrėti, kad EEE susitarimo nuostatos, iš esmės identiškos SESV nuostatoms, būtų vienodai aiškinamos valstybėse narėse (2009 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo Komisija prieš Italiją, C-540/07, Rink. p. I-10983, 65 punktas ir 2010 m. spalio 28 d. Sprendimo Établissements Rimbaud, C-72/09, Rink. p. I-10659, 20 punktas).

               16

               Be to, reikia priminti, kad, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių narių kompetencijai, šios turi ją įgyvendinti laikydamosi Sąjungos teisės (žr., be kita ko, 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Manninen, C-319/02, Rink. p. I-7477, 19 punktą; 2007 m. kovo 6 d. Sprendimo Meilicke ir kt., C-292/04, Rink. p. I-1835, 19 punktą; 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimo Holböck, C-157/05, Rink. p. I-4051, 21 punktą ir 2007 m. spalio 11 d. Sprendimo ELISA, C-451/05, Rink. p. I-8251, 68 punktą). Be to, ši kompetencija neleidžia joms taikyti priemonių, kurios prieštarautų judėjimo laisvėms, užtikrinamoms panašiomis EEE susitarimo nuostatomis (žr. minėto Sprendimo Établissements Rimbaud 23 punktą).

               17

               Dėl laisvės, kurios atžvilgiu reikia nagrinėti pagrindinėje byloje taikomus teisės aktus, iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad siekiant nustatyti, ar nacionalinės teisės aktai susiję su įsisteigimo laisve, ar su laisvu kapitalo judėjimu, reikia atsižvelgti į nagrinėjamų teisės aktų tikslą (2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo nutarties Lasertec, C-492/04, Rink. p. I-3775, 19 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               18

               Taigi nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su kapitalo dalių turėjimu, kuris leidžia daryti aiškią įtaką atitinkamos bendrovės sprendimams ir lemti jos veiklą, priskirtinos nuostatų dėl įsisteigimo laisvės materialinei taikymo sričiai (žr. minėtos Nutarties Lasertec 20 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               19

               Iš Įmonių pelno mokesčio įstatymo 52f straipsnio teksto aiškiai matyti, jog tam, kad atitinkamas keitimasis akcijomis nebūtų laikomas apmokestinamu perleidimu, akcijų įgyjanti bendrovė turi turėti arba įsigyti tiek kitos bendrovės akcijų, kad gautų daugiau kaip pusę balsų šioje bendrovėje. Tokios nacionalinės teisės nuostatos, taikomos sandoriams, apimantiems bendrovės kontrolės turėjimą ar perėmimą, patenka į įsisteigimo laisvės taikymo sritį.

               20

               Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti tik EEE susitarimo 31 straipsnio atžvilgiu.

               21

               Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad EEE susitarimo 31 straipsnyje įtvirtintos taisyklės, kuriomis draudžiami įsisteigimo laisvės apribojimai, yra tapačios įtvirtintosioms SESV 49 straipsnyje (žr. 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo Keller Holding, C-471/04, Rink. p. I-2107, 49 punktą ir 2008 m. spalio 23 d. Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, Rink. p. I-8061, 24 punktą).

               22

               Be to, pažymėtina, kad EEE susitarimo 6 straipsnyje nustatyta, jog, nepažeidžiant tolesnės teismo praktikos plėtotės, įgyvendinant ir taikant šio susitarimo nuostatas, jeigu jos iš esmės tolygios atitinkamoms Sąjungos sutarčių normoms, jos aiškinamos remiantis atitinkamais Teisingumo Teismo sprendimais, kurie buvo priimti prieš pasirašant šį susitarimą.

               23

               Įsisteigimo laisvė apima bendrovių, įkurtų pagal valstybės narės arba trečiosios valstybės, EEE narės, teisės aktus ir Sąjungoje ar trečiojoje valstybėje, EEE susitarimo šalyje, turinčių savo registruotas buveines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą, teisę vykdyti veiklą kitose valstybėse narėse arba trečiosiose valstybėse, EEE susitarimo šalyse, per dukterines bendroves, padalinius ar atstovybes (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt 28 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               24

               Teisingumo Teismas taip pat pažymėjo, kad verslo vietos sąvoka, kaip ji suprantama pagal SESV, yra labai plati sąvoka, reiškianti galimybę Sąjungos piliečiui nuolat ir nenutrūkstamai dalyvauti kitos valstybės narės nei jo kilmės valstybė ekonominiame gyvenime ir iš to gauti naudos, taip skatinant ekonominę ir socialinę tarpusavio sąveiką Sąjungoje savarankiško darbo srityje (žr. minėto SprendimoELISA 63 punktą). Įsisteigimo laisvė taip pat skirta užtikrinti, kad dukterinei bendrovei priimančiojoje valstybėje narėje būtų taikomas nacionalinis režimas, ir pagal ją draudžiamas bet koks, net mažiausias, diskriminavimas dėl patronuojančios bendrovės buveinės vietos (žr. 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Denkavit Internationaal ir Denkavit France, C-170/05, Rink. p. I-11949, 22 punktą).

               25

               Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad tokiais apribojimais laikomos visos priemonės, kuriomis draudžiama, kliudoma pasinaudoti šia laisve arba dėl kurių naudojimasis ja tampa mažiau patrauklus (žr. minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt 30 punktą).

               26

               Pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus bendrovių keitimuisi akcijomis neutrali apmokestinimo tvarka, apmokestinant Suomijoje buveinę turinčią akcijas perleidžiančią bendrovę, taikoma tik tada, kai, pirma, akcijų įsigyjančios bendrovės registruota buveinė taip pat yra Suomijoje arba Sąjungos valstybėje narėje ir, antra, keitimasis akcijomis lemia, kad akcijų įsigyjanti bendrovė turi daugumą įgytos bendrovės akcijų. Jei šios sąlygos nevykdomos, visų pirma jei akcijų įsigyjančios bendrovės buveinė yra trečiojoje valstybėje, EEE susitarimo šalyje, kaip antai pagrindinėje byloje, keitimasis akcijomis mokestiniu požiūriu laikomas apmokestinamu akcijų perleidimu.

               27

               Toks konstatuotas skirtingas vertinimas negrindžiamas objektyvios situacijos skirtumu. Keitimosi akcijomis vertinimas apmokestinant nacionalinę bendrovę tokioje situacijoje, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, priklauso tik nuo akcijų įsigyjančios bendrovės buveinės vietos. Tačiau pagal EEE susitarimo 31 straipsnį draudžiama bet kokia diskriminacija dėl bendrovių buveinės vietos (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo Burda, C-284/06, Rink. p. I-4571, 77 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).

               28

               Taip pat pažymėtina, kad, priešingai, negu tvirtina Suomijos vyriausybė, EEE susitarimo 31 straipsnio taikymas teisės aktams, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, nelemia, kad Direktyva 2009/133 taikoma ir trečiojoje valstybėje, EEE susitarimo šalyje, įsteigtoms bendrovėms. Pagal EEE susitarimo 31 straipsnyje įtvirtintą nediskriminavimo principą valstybė narė privalo apmokestinimo tvarką, taikomą keitimuisi akcijomis tarp nacionalinių bendrovių, taikyti ir keitimuisi akcijomis, kai dalyvauja trečiojoje valstybėje, EEE susitarimo šalyje, įsteigta bendrovė.

               29

               Reikia daryti išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama apmokestinimo tvarka yra kliūtis įgyvendinant EEE susitarimo 31 straipsnyje įtvirtintą teisę.

               30

               Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad įsisteigimo laisvės apribojimas gali būti leidžiamas tik tuo atveju, jeigu jis pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tokiu atveju šis apribojimas dar turi būti tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (žr. minėto Sprendimo Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt 40 punktą).

               31

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar toks apribojimas yra pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, susijusiais su būtinybe kovoti su sukčiavimu mokesčių srityje ir užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą.

               32

               Tačiau vien tuo, jog keičiantis akcijomis jų įsigyjančios bendrovės buveinė yra trečiojoje valstybėje, EEE susitarimo šalyje, negalima pagrįsti bendros sukčiavimo mokesčių srityje prezumpcijos ir pateisinti priemonės, keliančios grėsmę naudojimuisi pagrindine EEE susitarime garantuojama laisve (šiuo klausimu žr. 2000 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Komisija prieš Belgiją, C-478/98, Rink. p. I-7587, 45 punktą; 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo X ir Y, C-436/00, Rink. p. I-10829, 62 punktą; 2004 m. kovo 4 d. Sprendimo Komisija prieš Prancūziją, C-334/02, Rink. p. I-2229, 27 punktą ir 2011 m. lapkričio 29 d. Sprendimo National Grid Indus, C-371/10, Rink. p. I-12273, 84 punktą).

               33

               Dėl būtinybės užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog a priori negalima paneigti galimybės, kad mokesčių mokėtojas galės pateikti tinkamus patvirtinamuosius dokumentus, leidžiančius apmokestinančios valstybės narės mokesčių institucijoms aiškiai ir tiksliai patikrinti, kad jis neketina vengti mokesčių arba sukčiauti (2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo A, C-101/05, Rink. p. I-11531, 59 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).

               34

               Tačiau visa ši teismo praktika, susijusi su naudojimosi judėjimo laisvėmis Sąjungoje apribojimais, negali būti taikoma EEE susitarime garantuojamoms laisvėms, nes naudojimasis pastarosiomis laisvėmis susijęs su kitu teisiniu kontekstu (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų A 60 punktą ir Établissements Rimbaud 40 punktą).

               35

               Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad valstybių narių kompetentingų institucijų bendradarbiavimas, įtvirtintas 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvoje 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje (OL L 336, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 63) ir 2011 m. vasario 15 d. Tarybos direktyvoje 2011/16/ES dėl administracinio bendradarbiavimo apmokestinimo srityje ir panaikinančioje Direktyvą 77/799/EEB (OL L 64, p. 1), nevykdomas tarp valstybių narių kompetentingų institucijų ir trečiosios valstybės kompetentingų institucijų, jei ši trečioji valstybė neprisiėmė jokių tarpusavio pagalbos įsipareigojimų (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo Établissements Rimbaud 41 punktą).

               36

               Konkrečiai kalbant, kiek tai susiję su EEE valstybėmis, kai pagal valstybės narės teisės aktus mokesčio lengvatos suteikimas priklauso nuo to, ar įvykdytos sąlygos, kurių laikymąsi galima patikrinti tik gavus informacijos iš trečiosios valstybės, EEE susitarimo šalies, kompetentingų institucijų, iš esmės yra teisėta, jog ši valstybė narė atsisako suteikti tokią lengvatą, ypač jeigu dėl to, kad ši trečioji valstybė neturi sutartinės pareigos pateikti informaciją, neįmanoma tos informacijos iš jos gauti (žr. minėto Sprendimo Établissements Rimbaud 44 punktą).

               37

               Pažymėtina, kad tarp Suomijos Respublikos ir Norvegijos Karalystės sudaryta Konvencija dėl tarpusavio administracinės pagalbos mokesčių klausimais – Konvencija 37/1991, pasirašyta 1989 m. gruodžio 7 d. Kopenhagoje. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi įvertinti, ar šioje konvencijoje numatyta keitimosi informacija tvarka yra pakankama, kad Suomijos institucijos turėtų galimybę patikrinti ir kontroliuoti, ar įvykdytos nacionalinės teisės aktuose numatytos sąlygos, kad keitimuisi akcijomis, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, būtų taikoma neutrali apmokestinimo tvarka, konstatuotina, kad per posėdį Suomijos vyriausybė pati paaiškino, jog šio susitarimo nuostatose numatytas nacionalinių institucijų keitimasis informacija yra toks pat veiksmingas kaip ir numatytasis direktyvų 77/799 ir 2011/16 nuostatose.

               38

               Tokiomis aplinkybėmis atitinkama valstybė narė neturėtų remtis būtinybe užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą, siekdama pateisinti skirtingą vertinimą, konstatuotą šio sprendimo 27 punkte (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo ELISA 98–101 punktus).

               39

               Remiantis tuo, kas išdėstyta, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad pagal EEE susitarimo 31 straipsnį draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos keitimasis akcijomis tarp tos valstybės narės teritorijoje įsteigtos bendrovės ir trečiosios valstybės, šio susitarimo šalies, teritorijoje įsteigtos bendrovės prilyginamas apmokestinamam akcijų perleidimui, nors ši operacija būtų neapmokestinama, jeigu joje dalyvautų tik nacionalinės arba kitose valstybėse narėse įsteigtos bendrovės, jeigu ta valstybė narė ir trečioji valstybė yra sudariusios konvenciją dėl tarpusavio administracinės pagalbos mokesčių klausimais, kurioje numatytas nacionalinių institucijų keitimasis informacija yra toks pat veiksmingas kaip ir numatytasis direktyvų 77/799 ir 2011/16 nuostatose, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               40

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

                     Pagal 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 31 straipsnį draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos keitimasis akcijomis tarp tos valstybės narės teritorijoje įsteigtos bendrovės ir trečiosios valstybės, šio susitarimo šalies, teritorijoje įsteigtos bendrovės prilyginamas apmokestinamam akcijų perleidimui, nors ši operacija būtų neapmokestinama, jeigu joje dalyvautų tik nacionalinės arba kitose valstybėse narėse įsteigtos bendrovės, jeigu ta valstybė narė ir trečioji valstybė yra sudariusios konvenciją dėl tarpusavio administracinės pagalbos mokesčių klausimais, kurioje numatytas nacionalinių institucijų keitimasis informacija yra toks pat veiksmingas kaip ir numatytasis 1977 m. gruodžio 19 d. Tarybos direktyvos 77/799/EEB dėl valstybių narių kompetentingų institucijų tarpusavio pagalbos tiesioginio apmokestinimo srityje ir 2011 m. vasario 15 d. Tarybos direktyvos 2011/16/ES dėl administracinio bendradarbiavimo apmokestinimo srityje ir panaikinančios Direktyvą 77/799/EEB nuostatose, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: suomių.


1977 m. spalio 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Antonio Giuliani prieš Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Sozialgericht Augsburg - Vokietija. # Darbuotojų migrantų socialinė apsauga. # Byla 32-77.


1998 m. liepos 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG prieš Hartlauer Handelsgesellschaft mbH. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Oberster Gerichtshof - Austrija. # Direktyva 89/104/EEB. # Byla C-355/96.


2001 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo (šeštoji kolegija) sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Byla C-146/00.


1975 m. spalio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Teresa ir Silvana Petroni prieš Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), Bruxelles. # Prašymas priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Byla 24-75.


title: 2015 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Imtech Marine Belgium NV prieš Radio Hellenic SA.#Hof van beroep te Antwerpen prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (EB) Nr. 805/2004 – Neginčytinų reikalavimų Europos vykdomasis raštas – Pripažinimui keliami reikalavimai – Skolininko teisės – Sprendimo peržiūra.#Byla C-300/14.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2015 m. gruodžio 17 d. (
            *
         )
      „Prašymas priimti prejudicinį sprendimą — Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose — Reglamentas (EB) Nr. 805/2004 — Neginčytinų reikalavimų Europos vykdomasis raštas — Pripažinimui keliami reikalavimai — Skolininko teisės — Sprendimo peržiūra“
      Byloje C‑300/14
      dėl 2014 m. birželio 16 d.hof van beroep te Antwerpen (Antverpeno apeliacinis teismas, Belgija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2014 m. birželio 20 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Imtech Marine Belgium NV

      prieš

         Radio Hellenic SA

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro trečiosios kolegijos pirmininkas L. Bay Larsen, einantis ketvirtosios kolegijos pirmininko pareigas, teisėjai J. Malenovský, M. Safjan (pranešėjas), A. Prechal ir K. Jürimäe,
      generalinis advokatas P. Cruz Villalón,
      kancleris A. Calot Escobar,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               —

               Belgijos vyriausybės, atstovaujamos C. Pochet, J.‑C. Halleux ir L. Van den Broeck,

               —

               Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,

               —

               Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos L. Inez Fernandes ir E. Pedrosa,

               —

               Europos Komisijos, atstovaujamos G. Wils ir A.‑M. Rouchaud‑Joët,

         susipažinęs su 2015 m. rugsėjo 8 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį

         Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 805/2004, sukuriančio neginčytinų reikalavimų Europos vykdomąjį raštą (OL L 143, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 38), 19 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Belgijoje įsteigtos Imtech Marine Belgium NV (toliau – Imtech Marine) ir Graikijoje įsteigtos Radio Hellenic (toliau – Radio Hellenic) ginčą dėl Imtech Marine prašymo pripažinti už akių priimtą teismo sprendimą dėl reikalavimo skirti baudą ir delspinigius Europos vykdomuoju raštu, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 805/2004.

         Teisinis pagrindas

         Sąjungos teisė

      Reglamentas (EB) Nr. 44/2001

               3

               2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 34 straipsnio 2 punkte nustatyta, kad teismo sprendimas nėra pripažįstamas, jei „jis buvo priimtas atsakovui nedalyvaujant procese ir jei atsakovas neturėjo galimybės laiku ir tinkamu būdu gauti bylos iškėlimo arba lygiaverčio dokumento, kad galėtų susitarti dėl savo gynybos, išskyrus jei atsakovas nepradėjo proceso siekdamas apskųsti tokį sprendimą, kai tai jam buvo įmanoma padaryti“.

         Reglamentas Nr. 805/2004

               4

               Reglamento Nr. 805/2004 10–14, 18 ir 19 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:

                        „(10)

                        Kai skolininkui nedalyvaujant procese valstybės narės teismas priėmė sprendimą dėl neginčytino reikalavimo, bet kokių kliūčių panaikinimas valstybėje narėje, kurioje turi būti vykdomas sprendimas, yra neatsiejamas ir priklauso nuo pakankamos garantijos, kad laikomasi gynybos teisių.

                        (11)

                        Šiuo reglamentu siekiama remti pagrindines teises ir atsižvelgiama į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje [(toliau – Chartija)] pripažintus principus. Ypač juo siekiama užtikrinti visapusišką pagarbą teisei į teisingą teismo procesą, kaip pripažįstama Chartijos 47 straipsnyje.

                        (12)

                        Turėtų būti nustatyti minimalūs reikalavimai procesams, kuriuose priimami teismo sprendimai, siekiant užtikrinti, kad skolininkas būtų informuojamas apie su juo susijusius teismo veiksmus, reikalavimą aktyviai dalyvauti procese ieškiniui užginčyti ir su jo nedalyvavimu susijusias pasekmes. Apie tai skolininkui pranešama tinkamu laiku ir būdu, kad jis turėtų galimybę pasiruošti gynybai.

                        (13)

                        Dėl valstybių narių civilinio proceso taisyklių, ypač pagal kurias įteikiami dokumentai, skirtumų būtina konkrečiai ir išsamiai apibūdinti šiuos minimalius reikalavimus. Visų pirma jokie įteikimo būdai, pagrįsti teisine fikcija šių minimalių reikalavimų laikymosi atžvilgiu, negali būti laikomi pakankamais, kad teismo sprendimas būtų pripažintas Europos vykdomuoju raštu.

                        (14)

                        Visiems 13 ir 14 straipsniuose išvardytiems įteikimo būdams būdingas arba visiškas tikrumas (13 straipsnis), arba labai didelė tikimybė (14 straipsnis), kad dokumentai, kuriuos reikia įteikti, pasiekė adresatą. Kitoje kategorijoje teismo sprendimas pripažįstamas Europos vykdomuoju raštu tik tuo atveju, jei kilmės valstybė narė turi atitinkamą mechanizmą, leidžiantį skolininkui prašyti, kad būtų atliekama teismo sprendimo išsami peržiūra pagal 19 straipsnyje nustatytas sąlygas tais išimtiniais atvejais, kai, nepaisant, jog laikomasi 14 straipsnio nuostatų, dokumentas nepasiekė adresato.

                  <…>

                        (18)

                        Abipusis pasitikėjimas vykdant teisingumą valstybėse narėse pateisina vienos valstybės narės teismo įvertinimą, kad visos sąlygos Europos vykdomajam raštui pripažinti yra įvykdytos ir visose kitose valstybėse narėse suteikia galimybę vykdyti teismo sprendimą, neatliekant teisinės minimalių procedūrinių reikalavimų tinkamo taikymo peržiūros valstybėje narėje, kurioje turi būti vykdomas teismo sprendimas.

                        (19)

                        Šis reglamentas neįpareigoja valstybių narių nacionalinės teisės aktų pritaikyti prie jame nustatytų minimalių procedūrinių reikalavimų. Jis skatina tai daryti, sudarydamas galimybę veiksmingiau ir greičiau vykdyti teismo sprendimus kitose valstybėse narėse tik tuo atveju, jei laikomasi tų minimalių reikalavimų.“

               5

               Šio reglamento 6 straipsnio „Reikalavimai dokumentui patvirtinti [pripažinti] Europos vykdomuoju raštu“ 1 dalyje nustatyta:
               „Bet kuriuo metu pateikiant prašymą kilmės teismui, valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas dėl neginčytino reikalavimo pripažįstamas Europos vykdomuoju raštu, jeigu:

                        a)

                        teismo sprendimas yra vykdytinas kilmės valstybėje narėje ir

                        b)

                        teismo sprendimas neprieštarauja jurisdikcijos taisyklėms, kaip nustatyta Reglamento (EB) Nr. 44/2001 II skyriaus 3 ir 6 skirsniuose, ir

                        c)

                        kilmės valstybės narės teismo procedūros atitiko III skyriuje nustatytus reikalavimus, kai reikalavimas yra neginčytinas, kaip apibrėžta 3 straipsnio 1 dalies b ar c punktuose, ir

                        d)

                        teismo sprendimas buvo priimtas valstybėje narėje, kurioje yra skolininko nuolatinė gyvenamoji vieta, kaip apibrėžta Reglamento (EB) Nr. 44/2001 59 straipsnyje, tais atvejais, kai:

                                 —

                                 reikalavimas yra neginčytinas, kaip apibrėžta 3 straipsnio 1 dalies b ar c punktuose;

                                 —

                                 jis susijęs su sutartimi, kurią sudarė asmuo, vartotojas, turėdamas tikslą, kuris gali būti laikomas nesusijusiu su jo amatu ar profesija, ir

                                 —

                                 skolininkas yra vartotojas.“

               6

               Reglamento Nr. 805/2004 9 straipsnis „Europos vykdomojo rašto pažymėjimo išdavimas“ suformuluotas taip:
               „1.   Europos vykdomojo rašto pažymėjimas išduodamas užpildant I priede nurodytą standartinį blanką.
               2.   Europos vykdomojo rašto pažymėjimas išduodamas ta kalba, kuria priimamas teismo sprendimas.“

               7

               Reglamento Nr. 805/2004 10 straipsnyje „Europos vykdomojo rašto pažymėjimo ištaisymas arba panaikinimas“ nustatyta:
               „1.   Kilmės teismui pateikus prašymą, Europos vykdomojo rašto pažymėjimas:

                        a)

                        ištaisomas, kai dėl esminės klaidos teismo sprendime ir pažymėjime yra neatitikimų;

                        b)

                        panaikinamas, kai jis, atsižvelgiant į šiame reglamente nustatytus reikalavimus, buvo aiškiai neteisėtai išduotas.

                  2.   Europos vykdomojo rašto pažymėjimui ištaisyti ar panaikinti taikomi kilmės valstybės narės teisės aktai.
               3.   Prašymas Europos vykdomojo rašto pažymėjimui ištaisyti arba panaikinti gali būti pateikiamas užpildant VI priede pateiktą standartinį blanką.
               4.   Europos vykdomojo rašto pažymėjimo išdavimas neskundžiamas.“

               8

               Minėto reglamento 13 straipsnyje „Dokumento įteikimas skolininkui patvirtinant jo gavimą“ numatyta:
               „1.   Bylos iškėlimo arba lygiavertis dokumentas skolininkui gali būti įteikiamas šiais būdais:

                        a)

                        įteikiant asmeniškai, kai skolininkas gavimą patvirtina, įskaitant gavimo datą, ir pasirašo;

                        b)

                        įteikiant asmeniškai, kai šį įteikimą patvirtina dokumentą įteikusio kompetentingo asmens pasirašytas dokumentas, patvirtinantis, kad skolininkas gavo dokumentą arba be jokio teisinio pagrindo atsisakė jį gauti, ir kuriame įrašoma įteikimo data;

                        c)

                        įteikimas paštu, kai skolininkas patvirtina, jog gavo dokumentą, įrašo gavimo datą, jį pasirašo ir grąžina;

                        d)

                        įteikimas elektroninėmis priemonėmis, tokiomis kaip faksas arba e. paštas, kai skolininkas patvirtina, jog gavo dokumentą, įrašo gavimo datą, jį pasirašo ir grąžina.

                  2.   Bet koks šaukimas į teismo posėdį skolininkui galėjo būti įteiktas ankstesniame teismo posėdyje (dėl to paties reikalavimo) pagal 1 dalies nuostatas arba žodžiu ir išdėstytas minėto ankstesnio teismo posėdžio protokoluose.“

               9

               Reglamento Nr. 805/2004 14 straipsnyje „Dokumento įteikimas be skolininko patvirtinimo apie jo gavimą“ nustatyta:
               „1.   Bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas arba šaukimas į teismo posėdį skolininkui taip pat gali būti įteikiami vienu iš toliau nurodytų būdų:

                        a)

                        skolininko adresu asmeniškai įteikiant asmenims, gyvenantiems tame pačiame namų ūkyje, kaip ir skolininkas, arba jame dirbantiems;

                        b)

                        kai skolininkas yra darbdavys arba juridinis asmuo: skolininko verslo patalpose asmeniškai įteikiant jam dirbantiems asmenims;

                        c)

                        paliekant skolininko pašto dėžutėje;

                        d)

                        dokumentą paliekant pašte arba kompetentingoje valdžios institucijoje ir į skolininko pašto dėžutę įdedant rašytinį pranešimą apie įstaigoje esantį dokumentą, jei raštiškas pranešimas aiškiai nurodo teisminį dokumento pobūdį arba kad įteikiamas pranešimas turi teisinį poveikį ir pradeda skaičiuoti laiką iki nustatyto termino;

                        e)

                        įteikiant paštu be patvirtinimo pagal 3 dalį, kai skolininko adresas yra kilmės valstybėje narėje;

                        f)

                        elektroninėmis priemonėmis, automatiškai patvirtinančiomis apie išsiuntimą, jei skolininkas iš anksto aiškiai sutiko su šiuo įteikimo būdu.

                  2.   Šiame reglamente įteikimas pagal 1 dalies nuostatas yra neleistinas, jei skolininko adresas tiksliai nežinomas.
               3.   Įteikimas pagal 1 dalies a–d punktus patvirtinamas:

                        a)

                        įteikimą atlikusio kompetentingo asmens pasirašytu dokumentu, nurodant:

                                 i)

                                 įteikimo būdą ir

                                 ii)

                                 įteikimo datą ir

                                 iii)

                                 kai dokumentas buvo įteiktas kitam, nei skolininkas, asmeniui: to asmens pavardė ir jo ryšys su skolininku,
                                 arba

                        b)

                        dokumentą gavusio asmens patvirtinimu, kai įteikiama pagal 1 dalies a ir b punktus.“

               10

               To paties reglamento 19 straipsnis „Minimalūs reikalavimai peržiūrai išimtiniais atvejais“ suformuluotas taip:
               „1.   Papildomai dėl 13–18 straipsnių: teismo sprendimas Europos vykdomuoju raštu gali būti patvirtinamas [pripažįstamas] tik tuo atveju, jeigu pagal kilmės valstybės narės teisės aktus skolininkui suteikiama teisė prašyti teismo peržiūrėti sprendimą, kai:

                        a)

                        i) bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas arba, kai taikoma, šaukimas į teismo posėdį buvo įteiktas vienu iš 14 straipsnyje numatytų būdų ir

                                 ii)

                                 ne dėl atsakovo [skolininko] kaltės dokumentas nebuvo įteiktas laiku, nesuteikiant jam galimybės pasiruošti gynybai;
                                 arba

                        b)

                        užginčyti reikalavimą skolininkui sutrukdė force majeure aplinkybės arba kai jis to negalėjo padaryti dėl nepaprastų aplinkybių, susidariusių ne dėl jo kaltės,
                        jeigu kiekvienu atveju jis veikia nedelsdamas.

                  2.   Šis straipsnis nepažeidžia valstybių narių galimybės palankesnėmis, nei minimos 1 dalyje, sąlygomis leisti peržiūrėti teismo sprendimą.“

               11

               Reglamento Nr. 805/2004 21 straipsnyje „Atsisakymas vykdyti teismo sprendimą“ nustatyta:
               „1   Skolininko prašymu valstybės narės, kurioje vykdytinas teismo sprendimas, kompetentingas teismas atsisako vykdyti teismo sprendimą, jei Europos vykdomuoju raštu patvirtintas [pripažintas] teismo sprendimas yra nesutaikomas [nesuderinamas] su bet kurioje valstybėje narėje ar trečiojoje šalyje anksčiau priimtu teismo sprendimu, jeigu:

                        a)

                        ankstesnis teismo sprendimas buvo susijęs su ta pačia veiksmo priežastimi ir tomis pačiomis šalimis ir

                        b)

                        ankstesnis teismo sprendimas buvo priimtas valstybėje narėje, kurioje vykdytinas teismo sprendimas, arba patenkina sąlygas, būtinas jam pripažinti valstybėje narėje, kurioje vykdytinas teismo sprendimas, ir

                        c)

                        kilmės valstybėje narėje teismo proceso metu dėl nesutaikomumo [nesuderinamumo] nebuvo ir negalėjo būti prieštaraujama.

                  2.   Valstybėje narėje, kurioje vykdytinas teismo sprendimas, dėl jokių priežasčių teismo sprendimas ar jo patvirtinimas [pripažinimas] Europos vykdomuoju raštu negali būti peržiūrimi dėl jų esmės.“

               12

               Minėto reglamento 30 straipsnyje „Su taisymo procedūromis, kalba ir institucijomis susijusi informacija“ nurodyta:
               „1.   Valstybės narės praneša Komisijai apie:

                        a)

                        10 straipsnio 2 dalyje nurodytas ištaisymo ir panaikinimo bei 19 straipsnio 1 dalyje nurodytas peržiūros procedūras;

                  <…>“

         Belgijos teisė

               13

               Teismų kodekso 50 straipsnyje nustatyta:
               „Senaties terminai negali būti sutrumpinti arba pratęsti, net jeigu šalys su tuo sutinka, išskyrus įstatyme numatytus atvejus ir kai įvykdomi įstatyme nustatyti reikalavimai.
               Tačiau jeigu 1048, 1051 straipsniuose ir 1253c straipsnio c ir d punktuose numatytas terminas pateikti apeliacinį skundą ar prieštaravimą prasideda ir baigiasi teismo atostogų laikotarpiu, toks terminas pratęsiamas iki naujų teismo veiklos metų 15 dienos.“

               14

               Šio kodekso 55 straipsnyje nurodyta:
               „Jeigu įstatyme numatyta, kad šaliai, kuri neturi nuolatinės gyvenamosios vietos Belgijoje, nėra įsisteigusi šioje valstybėje ir nenurodė joje adreso dokumentams įteikti, nustatyti terminai turi būti pratęsti, šie terminai pratęsiami taip:

                        1

                        15 dienų, jeigu šalis gyvena ar yra įsisteigusi kaimyninėje valstybėje arba Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir [Šiaurės Airijos] Karalystėje;

                        2

                        30 dienų, jeigu šalis gyvena ar yra įsisteigusi kitoje Europos valstybėje;

                        3

                        80 dienų, jeigu šalis gyvena ar yra įsisteigusi kitoje pasaulio valstybėje.“

               15

               Minėto kodekso 860 straipsnyje nustatyta:
               „Dėl bet kokio reikalavimo, kurio nesilaikyta ar kuris netinkamai įvykdytas, procesinis aktas negali būti pripažintas niekiniu, jeigu toks pripažinimas nėra aiškiai nurodytas įstatyme.
               Apskundimo terminai laikomi senaties terminais.
               Kiti terminai prilyginami senaties terminams, tik jeigu tai numatyta įstatyme.“

               16

               To paties kodekso 1047 straipsnyje nurodyta:
               „Bet koks už akių priimtas sprendimas gali būti apskųstas, išskyrus įstatyme numatytas išimtis.
               <…>“

               17

               Teismų kodekso 1048 straipsnyje nustatyta:
               „Nepažeidžiant už nacionalinės teisės nuostatas viršesnėse nuostatose ir tarptautinės teisės nuostatose numatytų terminų, terminas pateikti prieštaravimą yra vienas mėnuo; jis skaičiuojamas nuo teismo sprendimo įteikimo arba perdavimo 792 straipsnio antroje ir trečioje pastraipose nustatyta tvarka dienos.
               Jeigu neatsiliepusi šalis neturi gyvenamosios vietos Belgijoje, nėra įsisteigusi šioje valstybėje ir nenurodė joje adreso dokumentams įteikti, terminas pateikti prieštaravimą pratęsiamas laikantis 55 straipsnio.“

               18

               Teismų kodekso 1051 straipsnyje nustatyta:
               „Nepažeidžiant už nacionalinės teisės nuostatas viršesnėse nuostatose ir tarptautinės teisės nuostatose numatytų terminų, terminas pateikti apeliacinį skundą yra vienas mėnuo; jis skaičiuojamas nuo teismo sprendimo įteikimo arba perdavimo 792 straipsnio antroje ir trečioje pastraipose nustatyta tvarka dienos.
               Teismo sprendimą įteikti paprašiusiai šaliai minėtas terminas pradedamas skaičiuoti taip pat nuo tokio įteikimo dienos.
               Jeigu bet kuri iš šalių, kuriai buvo įteiktas teismo sprendimas arba kurios prašymu jis buvo įteiktas, neturi gyvenamosios vietos Belgijoje, nėra įsisteigusi šioje valstybėje ir nenurodė joje adreso dokumentams įteikti, terminas pateikti apeliacinį skundą pratęsiamas laikantis 55 straipsnio.
               <…>“

         Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

                  19

                  Imtech Marine teikė įvairias paslaugas Radio Hellenic, ši už tai Imtech Marine buvo skolinga 23506,99 EUR. Pagal Imtech Marine bendrąsias sąlygas nesumokėjimo atveju turi būti sumokėta 10 % dydžio bauda ir delspinigiai, kurių dydis sudaro 12 % metinių palūkanų.

               20

               Nepaisydama įvairių įspėjimų, Radio Hellenic nevykdė mokėjimo įsipareigojimų.

               21

               2013 m. kovo 25 d.Imtech Marine pateikė ieškinį, kuriuo prašė Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Antverpeno komercinių bylų teismas) priteisti iš Radio Hellenic reikalaujamą sumą ir remiantis Reglamentu Nr. 805/2004 pripažinti tokį sprendimą Europos vykdomuoju raštu. 2013 m. birželio 5 d. sprendimu minėtas teismas pripažino šį ieškinį priimtinu ir iš dalies pagrįstu. Už akių priimtu sprendimu iš Radio Hellenic buvo priteista 23506,99 EUR suma, taip pat kartu 10 % dydžio bauda ir delspinigiais. Tačiau minėtas teismas nusprendė, kad to sprendimo negalima pripažinti Europos vykdomuoju raštu, nes nėra priimta tinkamų nacionalinės teisės aktų.

               22

               2013 m. rugsėjo 3 d.Imtech Marine nacionaliniam teismui pateikė apeliacinį skundą dėl minėto teismo sprendimo. Apeliaciniame skunde ji prašė pripažinti teismo priimtiną sprendimą Europos vykdomuoju raštu, kaip numatyta Reglamente Nr. 805/2004.

               23

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad iš tikrųjų yra diskutuotinas klausimas, ar Belgijos teisė atitinka Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio reikalavimus, taip pat kaip ir klausimas dėl atitinkamų teisėjo ir teismo sekretoriaus įgaliojimų pripažinti teismo sprendimą Europos vykdomuoju raštu. Dėl nacionalinės teisės aktų leidėjo neveikimo atsiranda teisinis nesaugumas bylos šalims. Nepaisant šio reglamento tiesioginio veikimo, Belgijos teismai gana ribotai naudojasi tokio pripažinimo galimybe.

               24

               Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalyje nurodytą peržiūros procedūrą, terminas apskųsti už akių priimtą sprendimą pagal Belgijos teisę gali pasibaigti prieš suteikiant skolininkui apskritai galimybę skųsti.

               25

               Šiomis aplinkybėmis hof van beroep te Antwerpen (Antverpeno apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:

                        „1.

                        Ar tai, kad Reglamentas Nr. 805/2004 netaikomas tiesiogiai, yra SESV 288 straipsnio pažeidimas tiek, kiek:

                                 a)

                                 Belgijos teisės aktų leidėjas neperkėlė šio reglamento į Belgijos teisę ir

                                 b)

                                 Belgijos teisės aktų leidėjas nenustatė peržiūros procedūros, nors ir numatė galimybę pateikti prieštaravimą ir skųsti apeliacine tvarka?

                        2.

                        Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, atsižvelgiant į tai, kad reglamentas taikytinas tiesiogiai, kaip turi būti suprantama Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalyje nurodyta „sprendimo peržiūra“? Ar peržiūros procedūra turi būti numatyta tik tais atvejais, kai šaukimas ar bylos iškėlimo dokumentas buvo įteiktas pagal šio reglamento 14 straipsnį, t. y. be patvirtinimo apie jo gavimą? Ar Belgijos teismų kodekso 1047 ir paskesniuose straipsniuose nustatytu prieštaravimu ir to paties kodekso 1050 ir paskesniuose straipsniuose nustatytu apeliaciniu skundu Belgijos teisės aktuose nėra įtvirtinta pakankamai garantijų tam, kad būtų įvykdyti minėto reglamento 19 straipsnio 1 dalyje nustatyti „peržiūros procedūros“ kriterijai?

                        3.

                        Ar Belgijos teismų kodekso 50 straipsniu, pagal kurį to paties kodekso 860 straipsnio antroje pastraipoje, 55 ir 1048 straipsniuose nurodytus privalomus terminus leidžiama pratęsti force majeure ar nepaprastų aplinkybių, susidariusių ne dėl suinteresuotojo asmens kaltės, atveju, suteikiama pakankama apsauga, kaip numatyta Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalies b punkte?

                        4.

                        Ar neginčytinų reikalavimų pripažinimas Europos vykdomuoju raštu yra teismo aktas, kurį atlikti turi būti prašoma bylos iškėlimo dokumentu? Jei atsakymas būtų teigiamas, ar teisėjas privalo pripažinti sprendimą Europos vykdomuoju raštu ir ar teismo sekretorius turi išduoti Europos vykdomojo rašto pažymėjimą?
                        Jeigu atsakymas būtų neigiamas, ar gali būti teismo sekretoriaus pareiga pripažinti sprendimą Europos vykdomuoju raštu?

                        5.

                        Jei pripažinimas Europos vykdomuoju raštu nėra teismo aktas, ar pareiškėjas, kuris bylos iškėlimo dokumentu neprašė išduoti Europos vykdomojo rašto, gali teismo sekretoriaus prašyti pripažinti teismo sprendimą Europos vykdomuoju raštu vėliau, t. y. kai sprendimas įgijo res judicata galią?“

               26

               2014 m. rugpjūčio 7 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui buvo pateiktas prašymas pateikti informacijos; šis teismas į jį atsakė 2014 m. spalio 16 d.

         Dėl prejudicinių klausimų

         Dėl pirmojo klausimo

               27

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnis, siejamas su SESV 288 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybės narės įpareigojamos nacionalinėje teisėje nustatyti peržiūros procedūrą, kaip numatyta minėtame 19 straipsnyje.

               28

               Minėto reglamento 19 straipsnyje numatyta, kad teismo sprendimas Europos vykdomuoju raštu gali būti pripažįstamas tik tuo atveju, jeigu pagal kilmės valstybės narės teisės aktus skolininkui suteikiama teisė prašyti teismo peržiūrėti nagrinėjamą sprendimą. Tačiau pagal Reglamento Nr. 805/2004 19 konstatuojamąją dalį šiuo reglamentu valstybės narės neįpareigojamos nacionalinės teisės aktų pritaikyti prie jame nustatytų minimalių procedūrinių reikalavimų, taigi ir nustatyti specifinės peržiūros procedūros, kaip tai suprantama pagal 19 straipsnį.

               29

               Vienintelė peržiūros procedūros nebuvimo pasekmė, kaip numatyta pačiame Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnyje, yra negalėjimas sprendimo pripažinti Europos vykdomuoju raštu tokiomis sąlygomis, kokios nustatytos pastarajame straipsnyje.

               30

               Tokiomis aplinkybėmis, nepriklausomai nuo minėto reglamento 30 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos pareigos pranešti Komisijai apie peržiūros procedūrą, kuri prireikus būtų nustatyta pagal nacionalinę teisę, valstybė narė, pasirinkusi pagal to paties reglamento nuostatas nepritaikyti savo teisės aktų, negali pažeisti SESV 288 straipsnio.

               31

               Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnis, siejamas su SESV 288 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybės narės neįpareigojamos nacionalinėje teisėje nustatyti peržiūros procedūros, kaip numatyta minėtame 19 straipsnyje.

         Dėl antrojo ir trečiojo klausimų

               32

               Antruoju ir trečiuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia iš esmės išsiaiškinti, kokiomis sąlygomis pagal Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalį už akių priimtas sprendimas pripažįstamas Europos vykdomuoju raštu.

               33

               Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šio straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodytais atvejais teismo sprendimas Europos vykdomuoju raštu gali būti pripažįstamas tik tuo atveju, jeigu pagal kilmės valstybės narės teisės aktus skolininkui suteikiama teisė prašyti teismo peržiūrėti sprendimą.

               34

               Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytas atvejis apima situaciją, kai bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas buvo įteiktas vienu iš šio reglamento 14 straipsnyje numatytų būdų, tačiau bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas ne dėl skolininko kaltės nebuvo įteiktas likus pakankamai laiko pasiruošti, kad jis galėtų pasiruošti gynybai.

               35

               Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytas atvejis susijęs su situacija, kai užginčyti reikalavimą skolininkui sutrukdė force majeure aplinkybės arba kai jis to negalėjo padaryti dėl nepaprastų aplinkybių, susidariusių ne dėl jo kaltės. Šis atvejis taip pat gali būti susijęs su situacija, kai kliūtys užginčyti reikalavimą išlieka stadijoje, kuomet pradedamas skaičiuoti terminas užginčyti nagrinėjamą sprendimą.

               36

               Jei valstybės narės savo nacionalinėje teisėje gali būti nustačiusios specifinę sprendimų peržiūros procedūrą Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nurodytais atvejais, taip pat įmanoma, kad procedūros, kurios buvo nustatytos valstybėje narėje iki šio reglamento įsigaliojimo, leido skolininkui prašyti tokios peržiūros. Nepažeidžiant šio reglamento 30 straipsnio 1 dalies a punkte nustatytos valstybių narių pareigos pranešti Komisijai apie atitinkamas procedūras, tai, kad pagal SESV 288 straipsnį yra privalomas visas minėtas reglamentas, reiškia, jog teismas, kuriam pateiktas prašymas peržiūrėti, privalo patikrinti, ar įvykdyta to paties reglamento 19 straipsnio 1 dalyje šiuo tikslu numatyta sąlyga, t. y. ar pagal nacionalinę teisę leidžiama veiksmingai ir be išimčių prašyti minėtais atvejais peržiūrėti nagrinėjamą sprendimą.

               37

               Kaip nurodė generalinis advokatas savo išvados 24 punkte, kadangi Sąjungos teisė nereglamentuoja peržiūros procedūros, o Reglamente Nr. 805/2004 daroma aiški nuoroda į kilmės valstybės narės teisės aktus, gali būti pasirinktos apskundimo priemonės, kurios tinkamai užtikrina skolininko teises į gynybą ir į teisingą teismo procesą, kaip numatyta Reglamento Nr. 805/2004 10 ir 11 konstatuojamosiose dalyse.

               38

               Vis dėlto, siekiant paisyti pagal Chartijos 47 straipsnio 2 dalį užtikrinamų skolininko teisių į gynybą ir į teisingą teismo procesą, tikslinga reikalauti, jog tam, kad būtų peržiūros procedūra, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalį, kuri aiškinama atsižvelgiant į šio reglamento 14 konstatuojamąją dalį, taikant atitinkamas apskundimo priemones, pirma, turi būti leidžiama peržiūrėti visą sprendimą, kiek tai susiję su teise ir faktinėmis aplinkybėmis.

               39

               Antra, minėtomis apskundimo priemonėmis skolininkui, nurodančiam vieną iš šio reglamento 19 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytų atvejų, turi būti leidžiama prašyti atlikti tokią peržiūrą ne per nacionalinėje teisėje numatytus įprastus terminus, skirtus prieštaravimui ar apeliaciniam skundui dėl sprendimo pateikti. Taip yra, be kita ko, tuo atveju, kai nacionalinėje teisėje numatoma galimybė pratęsti šiuos terminus, todėl jie pradedami skaičiuoti iš naujo ne anksčiau kaip nuo tos dienos, kai skolininkas iš tikrųjų turėjo galimybę susipažinti su sprendimo turiniu ar jį apskųsti.

               40

               Siekiant įvykdyti konkrečiai Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalies b punkte nustatytus reikalavimus, pagal nacionalinę teisę turi būti leidžiama pratęsti minėto apskundimo senaties terminus tiek force majeure, tiek nepaprastomis aplinkybėmis, susidariusiomis dėl nuo skolininko nepriklausančių priežasčių ir ne dėl jo kaltės, nes minėtoje nuostatoje šios dvi sąvokos atskiriamos.

               41

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktoje informacijoje nurodyta, kad Belgijos teisinėje sistemoje iš principo numatytos dvi apskundimo priemonės, skirtos sprendimui byloje, kaip antai pagrindinėje byloje, ginčyti, t. y. prieštaravimas, skirtas konkrečiai už akių priimtiems teismo sprendimams ginčyti, numatytas Teismų kodekso 1047 ir paskesniuose straipsniuose, ir apeliacinis skundas, numatytas Teismų kodekso 1050 ir paskesniuose straipsniuose. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi kompetenciją aiškinti šias nacionalinės teisės nuostatas, privalo padaryti išvadas dėl šio sprendimo 38–40 punktuose pateikto Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalies išaiškinimo ir nustatyti, ar nacionalinės teisės aktai atitinka šioje nuostatoje įtvirtintus minimalius procedūrinius reikalavimus. Esant tokioms aplinkybėms, jei įvykdyti visi kiti tam būtini reikalavimai, minėtas teismas turi atlikti pripažinimo procedūrą.

               42

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį ir trečiąjį prejudicinius klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad, siekiant už akių priimtą sprendimą pripažinti Europos vykdomuoju raštu, tokį prašymą nagrinėjantis teismas privalo įsitikinti, kad nacionalinėje teisėje veiksmingai ir be išimties leidžiama peržiūrėti visą sprendimą abiem šioje nuostatoje numatytais atvejais, kiek tai susiję su teise ir faktinėmis aplinkybėmis, ir kad pagal šią teisę leidžiama pratęsti sprendimo, susijusio su neginčytinu reikalavimu, apskundimo terminus ne tik force majeure atveju, bet ir kitomis nepaprastomis aplinkybėmis, susidariusiomis ne dėl skolininko kaltės ir sukliudžiusiomis jam ginčyti nagrinėjamą reikalavimą.

         Dėl ketvirtojo ir penktojo klausimų

               43

               Ketvirtuoju ir penktuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 805/2004 6 straipsnį reikia aiškinti taip, kad sprendimo pripažinimas Europos vykdomuoju raštu yra teisminio pobūdžio aktas, todėl jį atlikti turi būti prašoma vadovaujantis teisėjo bylos iškėlimo dokumentu.

               44

               Reglamento Nr. 805/2004 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad prašymas sprendimą dėl neginčytino reikalavimo pripažinti Europos vykdomuoju raštu turi būti pateiktas kilmės teismui, tiksliai nenurodant, kas šiame teisme yra kompetentingas išduoti tokį pažymėjimą.

               45

               Vis dėlto, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 805/2004 struktūrą, galima atskirti faktinį teismo sprendimo pripažinimą Europos vykdomojo raštu ir formalų Europos vykdomojo rašto pažymėjimo išdavimo veiksmą, numatytą minėto reglamento 9 straipsnyje. Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 52 punkte, šis formalus veiksmas, kai jau yra priimtas sprendimas dėl dokumento pripažinimo Europos vykdomuoju raštu, nebūtinai yra teisėjo atliktinas veiksmas, taigi jį atlikti gali būti pavesta teismo sekretoriui.

               46

               Atvirkščiai, norint atlikti faktinį pripažinimą, būtina atlikti Reglamente Nr. 805/2004 nustatytų reikalavimų teisminę peržiūrą.

               47

               Iš tiesų, teisėjo teisinė kvalifikacija yra būtina, siekiant – tuomet, kai neaišku, ar laikytasi minimalių reikalavimų, skirtų skolininko teisėms į gynybą ir į teisingą teismo procesą užtikrinti – pagal šio sprendimo 38–40 punktus tinkamai įvertinti nacionalines apskundimo priemones. Be to, tik teismas, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, gali užtikrinti, kad, kreipiantis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, Reglamente Nr. 805/2004 nustatyti minimalūs reikalavimai Europos Sąjungoje būtų aiškinami ir taikomi vienodai.

               48

               Kiek tai susiję su klausimu, ar pripažinti teismo sprendimą Europos vykdomuoju raštu turi būti prašoma bylos iškėlimo dokumente, Reglamento Nr. 805/2004 6 straipsnyje numatyta, kad, bet kuriuo metu pateikiant prašymą kilmės teismui, valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas dėl neginčytino reikalavimo pripažįstamas Europos vykdomuoju raštu.

               49

               Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 56 punkte, nelogiška reikalauti, kad prašymas dėl pripažinimo būtų pateikiamas kartu su bylos iškėlimo dokumentu, nes tuo momentu dar neaišku, ar reikalavimas bus užginčytas, todėl neaišku ir tai, ar užbaigiant šį procesą priimtas teismo sprendimas atitiks reikalavimus, keliamus tam, kad būtų galima pripažinti jį Europos vykdomuoju raštu.

               50

               Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį ir penktąjį klausimus reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 805/2004 6 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pripažinti teismo sprendimą Europos vykdomuoju raštu – to galima prašyti bet kuriuo momentu – turi būt pavesta tik teisėjui.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               51

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                           1.

                           2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 805/2004, sukuriančio neginčytinų reikalavimų Europos vykdomąjį raštą, 19 straipsnis, siejamas su SESV 288 straipsniu, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybės narės neįpareigojamos nacionalinėje teisėje nustatyti peržiūros procedūros, kaip numatyta minėtame 19 straipsnyje.

                           2.

                           Reglamento Nr. 805/2004 19 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad, siekiant už akių priimtą sprendimą pripažinti Europos vykdomuoju raštu, tokį prašymą nagrinėjantis teismas privalo įsitikinti, kad nacionalinėje teisėje veiksmingai ir be išimties būtų leidžiama peržiūrėti visą sprendimą abiem šioje nuostatoje numatytais atvejais, kiek tai susiję su teise ir faktinėmis aplinkybėmis, ir kad pagal šią teisę leidžiama pratęsti sprendimo, susijusio su neginčytinu reikalavimu, apskundimo terminus ne tik force majeure atveju, bet ir kitomis nepaprastomis aplinkybėmis, susidariusiomis ne dėl skolininko kaltės ir sukliudžiusiomis jam ginčyti nagrinėjamą reikalavimą.

                           3.

                           Reglamento Nr. 805/2004 6 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pripažinti teismo sprendimą Europos vykdomuoju raštu – to galima prašyti bet kuriuo momentu – turi būti pavesta tik teisėjui.

                     Parašai.

            (
            *
         )   Proceso kalba: nyderlandų.


1974 m. balanžio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimas. # Europos Bendrijų Komisija prieš Prancūzijos Respubliką. # Byla 167-73.


title: 2017 m. liepos 26 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas.#Hannele Hälvä ir kt. prieš SOS-Lapsikylä ry.#Korkein oikeus prašymas priimti prejudicinį sprendimą.#Prašymas priimti prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2003/88/EB – 17 straipsnis – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Darbo laiko organizavimas – Papildomos išmokos – Vaikų gerovės apsaugos asociacija – „Vaikų kaimo įtėviai“ – Laikinas tikrųjų „įtėvių“ nebuvimas – „Įtėvius“ pavaduojančios darbuotojos – Sąvoka.#Byla C-175/16.

text:
         TEISINGUMO TEISMO (ketvirtoji kolegija) SPRENDIMAS
      2017 m. liepos 26 d. (
            *1
         )
      „Prašymas priimti prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Direktyva 2003/88/EB – 17 straipsnis – Darbuotojų sauga ir sveikatos apsauga – Darbo laiko organizavimas – Papildomos išmokos – Vaikų gerovės apsaugos asociacija – „Vaikų kaimo įtėviai“ – Laikinas tikrųjų „įtėvių“ nebuvimas – „Įtėvius“ pavaduojančios darbuotojos – Sąvoka“
      Byloje C‑175/16
      dėl 2016 m. kovo 24 d.Korkein oikeus (Aukščiausiasis Teismas, Suomija) sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2016 m. kovo 29 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje

         Hannele Hälvä,

         Sari Naukkarinen,

         Pirjo Paajanen,

         Satu Piik

      prieš

         SOS-Lapsikylä ry

      TEISINGUMO TEISMAS (ketvirtoji kolegija),
      kurį sudaro kolegijos pirmininkas T. von Danwitz, ketvirtosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai E. Juhász, K. Jürimäe ir C. Lycourgos (pranešėjas),
      generalinis advokatas M. Wathelet,
      posėdžio sekretorė C. Strömholm, administratorė,
      atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2017 m. kovo 2 d. posėdžiui,
      išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:

               –

               H. Hälvä, S. Naukkarinen, P. Paajanen ir S. Piik, iš pradžių atstovaujamų P. Ahonen, vėliau – P. Ahonen, padedamų asianajaja T. Lehtinen,

               –

                  SOS-Lapsikylä ry, iš pradžių atstovaujamos asianajajat J. Syrjänen, vėliau – J. Syrjänen ir J. Nevala,

               –

               Suomijos vyriausybės, atstovaujamos H. Leppo,

               –

               Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos J. Möller ir T. Henze,

               –

               Europos Komisijos, atstovaujamos I. Koskinen ir M. van Beek,

         susipažinęs su 2017 m. balandžio 6 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
      priima šį
      Sprendimą

               1

               Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų (OL L 299, 2003, p. 9; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 381) 17 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.

               2

               Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Hannele Hälvä, Sari Naukkarinen, Pirjo Paajanen ir Satu Piik ginčą su jų darbdave SOS-Lapsikylä ry dėl šios atsisakymo sumokėti už viršvalandžius, darbą vakare, naktį, šeštadienį ir sekmadienį 2006–2009 m.

         Teisinis pagrindas
      Sąjungos teisė

               3

               Direktyvos 2003/88 2 straipsnyje nustatyta:
               „Šioje direktyvoje vartojami šie apibrėžimai:

                        1)

                        „darbo laikas“ – tai bet koks laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką;

                        2)

                        „poilsio laikas“ – tai visoks [bet koks] laikas, kuris nėra darbo laikas;

                  <…>“

               4

               Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
               „Valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad kiekvienas darbuotojas turėtų teisę į bent keturių savaičių mokamas kasmetines atostogas pagal nacionalinės teisės aktais ir (arba) praktika nustatytas teisės į tokias atostogas ir jų suteikimo sąlygas.“

               5

               Tos pačios direktyvos 17 straipsnio 1 dalyje numatyta:
               „Deramai laikydamosi darbuotojų saugos ir sveikatos apsaugos bendrųjų principų, valstybės narės gali nukrypti nuo 3–6, 8 ir 16 straipsnių, kai, atsižvelgiant į minimos veiklos konkrečias ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba) nenustatomas, arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai, pirmiausia:

                        a)

                        vadovai arba kiti asmenys, galintys savarankiškai priimti sprendimus;

                        b)

                        darbuotojai šeimose arba

                        c)

                        religines apeigas bažnyčiose ir religinėse bendruomenėse atliekantys darbuotojai.“

         Suomijos teisė

               6

                  Työaikalaki (605/1996) (Įstatymas Nr. 605/1996 dėl darbo laiko; toliau – Įstatymas dėl darbo laiko) 2 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
               „Šis įstatymas, išskyrus jo 15 straipsnio 3 dalį, netaikomas:
               <…>

                        3)

                        darbams, kuriuos darbuotojas atlieka namuose arba esant tokioms aplinkybėms, kai negalima daryti prielaidos, jog darbdavys privalo kontroliuoti darbo laiko organizavimą;

                  <…>“

         Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudicinis klausimas

               7

                  SOS-Lapsikylä ry, vaikų gerovės apsaugos asociacija, organizuoja globon paimtų vaikų apgyvendinimą kuo artimesnėje šeimai aplinkoje septyniuose vaikų kaimuose, kurių kiekvieną sudaro keli vaikų kaimo namai. Vaikų kaimų personalą sudaro vaikų kaimo direktorius, tikrieji „įtėviai“, šiuos „įtėvius“ pavaduojantys darbuotojai ir kiti darbuotojai. Vaikų kaimo namai yra nuolatinė globojamų vaikų gyvenamoji vieta; kiekviename name gyvena nuo trijų iki šešių vaikų ir vienas iš tikrųjų „įtėvių“ (arba šiems nesant – „įtėvius“ pavaduojantys asmenys).

               8

                  SOS-Lapsikylä ry buvo įdarbinusi ieškoves pagrindinėje byloje kaip asmenis, pavaduojančius „įtėvius“, iki 2009 m., o kai kurias iš jų – iki 2010 m. Ieškovės pagrindinėje byloje, kaip asmenys, pavaduojantys tikruosius „įtėvius“ šiems nesant (jų nedarbo dienomis ar kasmetinių atostogų, nedarbingumo laikotarpiais), gyveno su vaikais ir vienos rūpinosi vaikų kaimo namu, jame gyvenančių nepilnamečių ugdymu ir priežiūra, be kita ko, aprūpindavo vaikus maistu ir lydėdavo juos už namų ribų.

               9

               Ieškovės kreipėsi į Etelä-Savon käräjäoikeus (Pietų Savo regiono pirmosios instancijos teismas, Suomija) su prašymu pripažinti, kad jų darbas SOS-Lapsikylä ry yra „darbas“, kaip apibrėžta Įstatymo dėl darbo laiko 1 straipsnyje, ir įpareigoti ją sumokėti pagal šį įstatymą ir aptariamos srities kolektyvinę sutartį už 2006–2009 m. mokėtinas išmokas už viršvalandžius ar darbą vakare, darbą naktį ar savaitgalį.

               10

               2012 m. gegužės 4 d. sprendimu Etelä-Savon käräjäoikeus (Pietų Savo regiono pirmosios instancijos teismas) atmetė ieškovių pagrindinėje byloje ieškinį; jame nurodė, jog ieškovių darbui nebuvo taikomas Įstatymas dėl darbo laiko. Po to, kai Etelä-Savon käräjäoikeus (Pietų Savo regiono pirmosios instancijos teismas) atmetė ieškinį, ieškovės pagrindinėje byloje dėl tokio sprendimo pateikė apeliacinį skundą Itä-Suomen hovioikeus (Rytų Suomijos apeliacinis teismas); 2013 m. liepos 4 d. sprendimu tas teismas paliko galioti minėtą Etelä-Savon käräjäoikeus sprendimą. Dėl tokio sprendimo ieškovės pagrindinėje byloje pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.

               11

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad darbdavio atstovai nekontroliuoja kasdien atliekamo „įtėvius“ pavaduojančių asmenų darbo ir kad darbdavys neduoda jokių nurodymų, susijusių su darbo ir poilsio laiku darbo dienomis. Neperžengdamas pagal vaiko poreikius nustatytų ribų, „įtėvius“ pavaduojantis asmuo pats gali nuspręsti dėl savo darbo organizavimo ir turinio. Tačiau kiekvienam vaikui yra parengtas vaiko priežiūros ir ugdymo planas, pagal kurį „įtėvius“ pavaduojantis asmuo turi rūpintis vaikais ir dėl kurio jis rengia ataskaitą. Be to, „įtėvius“ pavaduojantis asmuo suderina su tikraisiais „įtėviais“ klausimus dėl jo prižiūrimo vaikų namo veikimo ir su tuo susijusius praktinius klausimus.

               12

               Ieškovių pagrindinėje byloje darbo sutartyse buvo nustatyta 190 darbo dienų po 24 valandas darbo trukmė (išskyrus vieną iš ieškovių, kurios metinis darbo dienų skaičius buvo 170 po 24 valandas), iš kurios reikėjo atimti 30–33 dienas kasmetinių atostogų. Praktiškai pavadavimo laikotarpių trukmė svyruodavo nuo kelių dienų iki kelių savaičių.

               13

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pabrėžia, kad direktorius iš anksto sudaro sąrašus, iš kurių buvo matyti, kurią dieną kuriam vaikų kaimo namui yra paskirtas „įtėvį“ pavaduojantis asmuo. Šis pavaduojantis asmuo suderina su tikruoju „įtėviu“ pavadavimo pradžios laiką. Pamainos turi būti nustatytos taip, kad kiekvienas darbuotojas turėtų vidutiniškai bent du laisvus savaitgalius per mėnesį. Pavadavimo laikotarpiu darbuotojas taip pat turi teisę į vieną laisvą dieną per savaitę. „Įtėvius“ pavaduojančių asmenų atlygis nustatytas kaip fiksuotas mėnesinis darbo užmokestis, išskyrus atvejus, kai dirbama daugiau nei 190 dienų po 24 valandas, už kurias suteikiama teisė į papildomą išmoką.

               14

               Prašymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašoma nustatyti, ar Įstatymas dėl darbo laiko gali būti taikomas „įtėvius“ pavaduojantiems asmenims, dėl ko SOS-Lapsikylä ry privalėtų ieškovėms pagrindinėje byloje sumokėti jų reikalaujamas išmokas. Konkrečiau kalbant, reikėtų nustatyti, ar „įtėvius“ pavaduojančių asmenų veikla patenka į šio įstatymo taikymo sritį, kaip apibrėžta pagal šio įstatymo 2 straipsnio 1 dalies 3 punktą, ar ne. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad pagal šią nuostatą darbams, kuriuos darbuotojas atlieka namuose arba esant tokioms aplinkybėms, kai negalima daryti prielaidos, jog darbdavys privalo kontroliuoti darbo laiko organizavimą, netaikomos nuostatos, susijusios su darbo laiko organizavimu, išskyrus Įstatymo dėl darbo laiko 15 straipsnio 3 dalį, kuri šioje byloje yra nesvarbi.

               15

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, Įstatymu dėl darbo laiko į nacionalinę teisę buvo perkelta Direktyva 2003/88, pagal kurios tam tikras nuostatas, visų pirma 17 straipsnio 1 dalį, nacionalinės teisės aktų leidėjui tam tikromis aplinkybėmis leidžiama nukrypti nuo šios direktyvos nuostatų dėl darbo ir poilsio laiko.

               16

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, jog Įstatyme dėl darbo laiko reglamentuojamas ne tik darbo laikas, teisės aktų nustatyta įprasta darbo trukmė, tokios trukmės viršijimas, darbas naktį ir pamaininis darbas, taip pat poilsio laikas ir darbas sekmadienį, bet ir nustatomos dėl įvairių priežasčių mokėtinos išmokos, pavyzdžiui, išmokos už viršvalandžius ir darbą sekmadienį.

               17

               Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suvokia, kad Direktyva 2003/88 netaikoma darbuotojų darbo užmokesčiui, išskyrus atvejus dėl mokamų metinių atostogų, vis dėlto jis mano, kad šios direktyvos aiškinimas itin svarbus jo nagrinėjamai bylai išspręsti. Iš tiesų teisė į darbo užmokesčio priedus, nustatytus pagal Įstatymą dėl darbo užmokesčio, priklauso nuo to, ar šiuo atveju taikytinas minėtas įstatymas, kuriame reglamentuojamas taip pat darbo ir poilsio laikas.

               18

               Konkrečiai kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad aiškinant Įstatymo dėl darbo laiko 2 straipsnio 1 dalies 3 punkte numatytą išimtį visų pirma yra reikšminga Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata.

               19

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, iš 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612) matyti, kad tuo atveju, kai neįrodyta, jog, pirma, darbuotojai negali nuspręsti dėl savo darbo valandų skaičiaus ir, antra, jie neprivalo būti darbo vietoje pagal nustatytą grafiką, Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta leidžianti nukrypti nuostata netaikoma.

               20

               Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad bylos, kurioje priimtas minėtas sprendimas, faktinės aplinkybės labai skiriasi nuo jo nagrinėjamos bylos, pirmiausia kiek tai susiję su darbo pobūdžiu ir darbo sąlygomis.

               21

               Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad šiuo atveju ieškovių pagrindinėje byloje prisiimtas darbas turinio požiūriu yra labai panašus į šeimos narių darbą, atliekamą šeimoje, kuris aiškiai nurodytas Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalies b punkte. Be to, minėtas teismas pažymi, kad ši nuostata turi būti aiškinama siaurai, tačiau joje nurodytų veiklos rūšių sąrašas nėra baigtinis. Todėl jis mano, kad įmanoma, jog ši leidžianti nukrypti nuostata taikoma „įtėvius“ pavaduojančių asmenų darbui, nors tai ir nėra susiję su darbuotojais šeimose, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punktą.

               22

               Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad šiuo atveju darbdavės galimybės kontroliuoti ieškovių pagrindinėje byloje darbo laiką yra ribotos, nes tokia kontrolė galėtų pakenkti „įtėvius“ pakeičiančio asmens galimybei elgtis kaip tikriems tėvams ir sukurti pasitikėjimo su vaikais ryšį. Minėtas teismas priduria, kad tokia kontrolė, atrodo, nebuvo vykdoma. Kadangi „įtėvius“ pavaduojantys asmenys, neperžengdami vaikų poreikius atitinkančių ribų, savarankiškai priima sprendimus dėl savo darbo funkcijų, poilsio laiko ir savo išvykimo už vaikų namo ribų, šie poreikiai riboja „įtėvius“ pavaduojančių asmenų galimybes sutelkti dėmesį į asmeninius reikalus ir laisvai organizuoti savo gyvenimą.

               23

               Šiomis aplinkybėmis Korkein oikeus (Aukščiausiasis Teismas, Suomija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
               „Ar Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad į šios nuostatos taikymo sritį gali patekti tokia veikla, kaip aprašyta pirma, atliekama vaikų kaimo name, kuriame darbuotojas veikia kaip globon paimtų vaikų „įtėvius“ jų nedarbo dienomis pavaduojantis asmuo, tuo laikotarpiu gyvena kartu su vaikais į šeimą panašioje aplinkoje ir savarankiškai rūpinasi vaikų ir šeimos poreikiais lygiai taip pat, kaip įprastai elgiasi tėvai?“

         Dėl prejudicinio klausimo

               24

               Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata gali būti taikoma tokiam darbui pagal darbo sutartį, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai juo siekiama globoti vaikus į šeimą panašioje aplinkoje, pavaduojant pirmiausia už šį darbą atsakingą asmenį.

               25

               Iš pradžių reikia pažymėti, kad, išskyrus specialų atvejį, numatytą Direktyvos 2003/88 7 straipsnio 1 dalyje dėl mokamų metinių atostogų, šia direktyva reglamentuojami tik tam tikri darbo laiko organizavimo aspektai, siekiant užtikrinti darbuotojų saugą ir sveikatos apsaugą, todėl iš principo ji nėra taikoma darbuotojų darbo užmokesčiui (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, 48 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).

               26

               Vis dėlto ši išvada nereiškia, kad nereikia atsakyti į prejudicinį klausimą, pateiktą Teisingumo Teismui šioje byloje.

               27

               Iš tiesų, kaip savo išvados 45 punkte pažymėjo generalinis advokatas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamas ginčas susijęs su klausimu, ar Įstatymas dėl darbo laiko taikomas „įtėvius“ pavaduojantiems asmenims ir ar dėl to ieškovės turi teisę į reikalaujamą darbo užmokestį.

               28

               Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl Direktyvos 2003/88, 17 straipsnio 1 dalies, kuri, kaip paaiškino minėtas teismas, į nacionalinę teisę buvo perkelta Įstatymo dėl darbo laiko 2 straipsnio 1 dalies 3 punktu, išaiškinimo.

               29

               Taigi reikia nustatyti, ar ieškovių pagrindinėje byloje, veikiančių kaip „įtėvius“ pavaduojantys asmenys, atliekamas darbas gali patekti į Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalies taikymo sritį; pagal šią dalį valstybėms narėms tam tikromis sąlygomis leidžiama nukrypti nuo šios direktyvos 3–6, 8 ir 16 straipsnių taikymo srities, kai, atsižvelgiant į konkrečias minimos veiklos ypatybes, darbo laikas neskaičiuojamas ir (arba) nenustatomas arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai.

               30

               Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, „įtėvius“ pavaduojantiems asmenims, SOS-Lapsikylä ry darbuotojams, pavesta nesant tikrųjų „įtėvių“ (taip pat to paties darbdavio darbuotojų) užtikrinti kasdienį vaikų namo ūkio tvarkymą, tame name gyvenančių vaikų priežiūrą ir ugdymą 24 valandų nepertraukiamu laikotarpiu, kuris gali tęstis kelias dienas, suteikiant teisę į vieną laisvą dieną per savaitę ir vidutiniškai du laisvus savaitgalius per mėnesį.

               31

               Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata turi būti aiškinama taip, kad ji taikoma tik tiek, kiek būtina apsaugoti interesams, kuriuos ši leidžianti nukrypti nuostata leidžia apsaugoti (2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Jaeger, C‑151/02, EU:C:2003:437, 89 punktas ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, 40 punktas).

               32

               Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad minėta 17 straipsnio 1 dalis taikoma darbuotojams, kurių visas darbo laikas, atsižvelgiant į konkrečias vykdomos veiklos ypatybes, neskaičiuojamas arba nenustatomas, arba jį gali nusistatyti patys darbuotojai (2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė, C‑484/04, EU:C:2006:526, 20 punktas ir 2010 m. spalio 14 d. Sprendimo Union syndicale Solidaires Isère, C‑428/09, EU:C:2010:612, 41 punktas).

               33

               Konkrečiai vertindamas bylos aplinkybes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti, kaip savo išvados 68 punkte pažymėjo generalinis advokatas, į tai, kad „įtėvį“ pavaduojančio asmens darbo laikas iš esmės apibrėžtas jo su darbdaviu sudarytoje darbo sutartyje, nes 24 valandų laikotarpių, kuriuos reikia kasmet išdirbti, skaičius nustatytas sutartyje. Be to, šis teismas taip pat turi atsižvelgti į tai, kad minėtas darbdavys iš anksto sudaro sąrašus, iš kurių reguliariai matyti 24 valandų laikotarpiai, kuriais „įtėvius“ pavaduojantis asmuo yra atsakingas už vaikų namo ūkio tvarkymą.

               34

               Remiantis šiais argumentais negalima tvirtinti, kad, atsižvelgiant į konkrečias vykdomos veiklos ypatybes, visas „įtėvius“ pavaduojančių asmenų darbo laikas neskaičiuojamas ar nenustatomas arba jį gali nusistatyti pats „įtėvį“ pavaduojantis asmuo, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

               35

               Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą informaciją, tokios išvados nepaneigia aplinkybė, kad laikotarpiais, kai „įtėvius“ pavaduojantiems asmenims pavesta tvarkyti vaikų namo ūkį, tie asmenys gali pakankamai savarankiškai priimti sprendimus dėl savo darbo laiko, kalbant konkrečiau, organizuoti savo kasdienį darbą, išvykimus ir veiklos nevykdymo laikotarpius, taip, kad atrodo, jog praktiškai neegzistuoja jų darbdavio vykdoma kontrolė.

               36

               Pirma, iš pradžių reikia pažymėti, kad apskritai sunkumų, su kuriais gali susidurti darbdavys, kiek tai susiję su jo darbuotojų kasdienio darbo vykdymo kontrole, nepakanka, kad būtų galima manyti, jog visas darbuotojų darbo laikas neskaičiuojamas ar nenustatomas arba jo negali nusistatyti darbuotojas, nes darbdavys iš anksto nustato ir darbo laiko pradžią, ir jo pabaigą.

               37

               Be to, šiuo atveju iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad darbdavys nekontroliuoja, kaip „įtėvį“ pavaduojantis asmuo atlieka savo darbą per 24 valandų laikotarpius, kai yra atsakingas už vaikų namą. Tačiau darbdavys iš anksto sudaro sąrašus, iš kurių kiekvieną dieną matyti, kuriam vaikų kaimo namui yra paskirtas dirbti „įtėvį“ pavaduojantis asmuo. Šis pavaduojantis asmuo suderina su tikruoju „įtėviu“ pavadavimo pradžios laiką. Be to, pamainos turi būti nustatytos taip, kad kiekvienas darbuotojas turėtų vidutiniškai du laisvus savaitgalius per mėnesį. Taigi sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių užuominų apie tai, kad darbdavys negalėtų kontroliuoti, pirma, jeigu „įtėvį“ pavaduojantis asmuo pradėjo rūpintis vaikų namu tuo paros momentu, nuo kurio sutarė su tikruoju „įtėviu“, kad prasidės pavadavimas, ir, antra, jeigu jis vykdė šį pavadavimą iki 24 valandų laikotarpio ar laikotarpių, kurie jam buvo priskirti, pabaigos.

               38

               Galiausiai iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį matyti, kad „įtėvį“ pavaduojantis asmuo turi parengti ataskaitą apie tai, kaip taikė kiekvienam vaikui nustatytą priežiūros ir ugdymo planą. Taigi ši ataskaita yra darbdavio žinioje esanti kontrolės priemonė, kurią jis gali naudotis siekdamas patikrinti, kaip jo darbuotojai atlieka savo darbą, ir taip apskaičiuoti jų darbo laiką.

               39

               Antra, kaip aprašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, „įtėvius“ pavaduojančių asmenų galimybė tam tikru mastu spręsti dėl veiklos nevykdymo laikotarpių per 24 valandų laikotarpius, kai jie yra atsakingi už vaikų namą, vis dėlto neleidžia jiems visiškai laisvai nusistatyti darbo valandų, kuriomis jie dirba minėtais laikotarpiais, skaičiaus.

               40

               Viena vertus, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikia pažymėti, kad „įtėvius“ pavaduojantys asmenys turi suderinti su tikraisiais „įtėviais“, kaip tvarkyti vaikų namo ūkį, ir, jeigu „įtėvius“ pavaduojantiems asmenims būtų leidžiama iš esmės keisti namo, kuriuo jie laikinai rūpinasi, įpročius, suformuotus tikrųjų „įtėvių“, visų pirma susijusius su laiku, tai, atrodo, prieštarautų vaikų namų kaimuose įdiegtai bendrai priėmimo sistemos struktūrai. Todėl panašu, jog šių įpročių laikymasis rodo, kad patys „įtėvius“ pavaduojantys asmenys negali laisvai nusistatyti darbo grafiko.

               41

               Be to, reikia pažymėti, kad „darbo laiku“, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 1 punktą, turi būti laikomas laikas, kai darbuotojas yra darbo vietoje, darbdavio žinioje ir vykdo savo veiklą arba atlieka pareigas pagal nacionalinės teisės aktus ir (arba) praktiką (2015 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras, C‑266/14, EU:C:2015:578, 25punktas).

               42

               Taigi veiklos nevykdymo laikotarpiai, kurių gali atsirasti per 24 valandų laikotarpius, kai „įtėvius“ pavaduojantys asmenys yra atsakingi už vaikų namą, susiję su šio darbuotojo funkcijų vykdymu ir yra darbo laikas, kai „įtėvį“ pavaduojantis asmuo privalo fiziškai būti darbdavio nurodytoje vietoje ir jo žinioje tam, kad prireikus galėtų nedelsdamas suteikti atitinkamas paslaugas (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 1 d. Sprendimo Dellas ir kt., C‑14/04, EU:C:2005:728, 48 punktą ir 2007 m. sausio 11 d. Nutarties Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, 28 punktą).

               43

               Kadangi tokie veiklos nevykdymo laikotarpiai yra integruoti į „įtėvius“ pavaduojančių asmenų darbo laiką, pastarųjų galimybė nustatyti, kada šie laikotarpiai prasideda ir kada baigiasi, nėra lygiavertė šių darbuotojų galimybei laisvai nustatyti savo darbo laiko pradžią ir pabaigą.

               44

               Be to, net darant prielaidą, kad tam tikri veiklos nevykdymo laikotarpiai per 24 valandų laikotarpius, kai „įtėvius“ pavaduojantys asmenys yra atsakingi už vaikų namą, galėtų būti laikomi ne darbo, bet poilsio laiku, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2003/88 2 straipsnio 2 punktą, nes, kaip per posėdį pažymėjo SOS-Lapsikylä ry, ir niekas tam neprieštaravo, „įtėvius“ pavaduojantys asmenys, net jei šie ir turi būti pasiekiami bet kuriuo momentu, turi teisę palikti savo darbo vietą, kai jų globon patikėti vaikai yra ne namuose, ši galimybė palikti darbo vietą susijusi tik su jų dienotvarkės dalimi ir panašu, kad ją lemia ne patys „įtėvius“ pavaduojantys asmenys, o vaikų nebuvimo namuose valandos. Taigi šis „įtėvius“ pavaduojančių asmenų darbo sąlygų ypatumas neleidžia daryti išvados, kad visas jų darbo laikas neskaičiuojamas ar nenustatomas arba jį gali nusistatyti patys „įtėvius“ pavaduojantys asmenys.

               45

               Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo turimą informaciją, esant tokioms aplinkybėms, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje, nėra jokių duomenų, kad „įtėvius“ pavaduojančių asmenų atliekamas darbas pagal darbo sutartį gali patekti į Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Todėl taip pat neatrodo būtina patikrinti, ar„įtėvius“ pavaduojančių asmenų veikla kitais atžvilgiais gali būti panaši į vieną iš trijų veiklos rūšių, kaip pavyzdys nurodytų minėtame straipsnyje, būtent į „darbuotojų šeimose“ darbą, nurodytą šios direktyvos 17 straipsnio 1 dalies b punkte.

               46

               Bet kuriuo atveju, kaip savo išvados 72–80 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, „įtėvius“ pavaduojantys asmenys negali būti laikomi darbuotojais šeimose, todėl jiems netaikoma Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta išimtis.

               47

               Iš tiesų tokia leidžianti nukrypti nuostata, kuri turi būti aiškinama siaurai, kaip nurodyta šio sprendimo 31 punkte, susijusi tik su darbu, atliekamu esant aplinkybėms, kai darbdavio ir jo darbuotojų darbo santykiai yra šeiminio pobūdžio. Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į ypatingą šalių pasitikėjimo ir įsipareigojimų ryšį, iš tiesų gali būti leidžiama, kad visas darbo laikas būtų neskaičiuojamas ar nenustatomas arba kad jį galėtų nusistatyti dirbantis šeimos narys.

               48

               Bet vien tai, kad nagrinėjama veikla yra panaši į ugdymo užduotis ir emocinius santykius, kuriuos iš esmės prisiima tėvai savo vaikų atžvilgiu, neleidžia teigti, kad minėtai veiklai taikoma Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta išimtis.

               49

               Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą prejudicinį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2003/88 17 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata negali būti taikoma tokiam darbui pagal darbo sutartį, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai juo siekiama globoti vaikus į šeimą panašioje aplinkoje, pavaduojant pirmiausia už šį darbą atsakingą asmenį, jeigu nėra nustatyta, kad visas darbo laikas neskaičiuojamas ar nenustatomas arba jį gali nusistatyti darbuotojas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

         Dėl bylinėjimosi išlaidų

               50

               Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

               Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

                     2003 m. lapkričio 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/88/EB dėl tam tikrų darbo laiko organizavimo aspektų 17 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ši nuostata negali būti taikoma tokiam darbui pagal darbo sutartį, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje, kai juo siekiama globoti vaikus į šeimą panašioje aplinkoje, pavaduojant pirmiausia už šį darbą atsakingą asmenį, jeigu nėra nustatyta, kad visas darbo laikas neskaičiuojamas ar nenustatomas arba jį gali nusistatyti darbuotojas, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

                     Parašai.

            (
            *1
         )	Proceso kalba: suomių.